Beļjajevs Vladimirs

Vecais cietoksnis

Vladimirs Beļjajevs

Vecais cietoksnis

.

.

.

.

PIRMĀ DAĻA VECAIS CIETOKSNIS

.

VĒSTURES SKOLOTĀJS

Par ģimnāzistiem mēs kļuvām pavisam nesen.

Agrāk visi mūsu zēni mācījās pilsētas augstākajā pirmmācības skolā.

Tās dzeltenās sienas un zaļo žogu it labi var saredzēt no Aizupes.

Ja skolas pagalmā zvanīja, mēs zvana skaņas dzirdējām mājās Aizupē. Tad tikai paķer grāmatas, penali ar zīmuļiem un dod kājām vaļu, lai laikus pagūtu nokļūt uz stundām.

Un paguvām.

Tu traucies pa Kraujo šķērsielu, pārjoņo pāri koka tiltam, tad — augšup pa klinšaino taciņu uz Veco bulvāri, un tavā priekšā jau skolas vārti.

Tik tikko esi paguvis ieskriet klasē un apsēsties solā — ienāk skolotājs ar klases žurnālu.

Mūsu klase nebija liela, taču ļoti gaiša, ejas starp soliem šauras, bet griesti pazemi, ne tādi kā ģimnāzijā.

Trīs logi mūsu klasē bija uz Vecā cietokšņa un divi — uz Aizupes pusi.

Ja apnīk klausīties skolotājā — var palūkoties pa logiem.

Paraudzīsies pa labi — pāri klintīm paceļas Vecais cietoksnis ar visiem saviem deviņiem torņiem.

Paskatīsies pa kreisi — tur mūsu mīļā Aizupe. Pa skolas logiem var saredzēt ikvienu tās ieliņu, ikvienu māju.

Tur Vecajā mājā Petjkas māte iznākusi žaut ve|u: redzams, kā vējš piepūš Petjkas tēva — kurpnieka Maremuchas lielos kreklus gluži kā pūšļus.

Bet no Kraujās šķērsielas izbraucis ķert suņus mana drauga Juzika tēvs Starodomskis. Redzams, kā pa akmeņiem lēkā viņa melnais, iegarenais furgons — suņu cietums. Starodomskis pagriež savu vājo kleperi pa labi un pabrauc garām manai mājai. No mūsu virtuves dūmeņa vijas zilgana dūmu strūkliņa. Tas nozīmē, ka krustmāte Marja Afanasjevna jau iekurinājusi plīti.

Interesanti, kas šodien būs pusdienās? Jaunie kartupeļi ar rūgušpienu, mamaliga^1 ar ievārījumu vai ar vārītu kukuruzu pildītas kāpostgalviņas?

«Ak, kaut būtu cepti vareņiki!» es sapņoju. Vislabāk man garšo cepti vareņiki ar plaušām vai nierītēm. Vai tad var ar vareņikiem salīdzināt jaunos kartupeļus vai griķu biezputru ar pienu? Nemūžam!

Stundām tā var aizsapņoties, raugoties pa logiem uz Aizupi, bet te pēkšņi pie pašas auss skolotāja balss:

— Paklau, Mandžura! Aizej pie tāfeles — palīdzi Bobirjam! ...

Lēnītiņām iznāku no sola, paveros puikās, bet, ko lai palīdzu, — nezinu,

sit kaut vai nost.

Mūsainais Saška Bobirjs, mīņādamies no vienas kājas uz otru, gaida mani pie tāfeles. Viņš pat degunu notriepis ar krītu.

Es pieeju viņam klāt, paņemu krītu un tā, lai nepamanītu skolotājs, pamirkšķinu savam draugām Juzikam Starodomskim, kas iesaukāts par Caunu.

Cauna, vērodams skolotāju, saliek rokas un čukst:

— Bisektrise! Bisektrise!

Kas tad tas par putnu — bisektrise? Tad nu gan pateica!

Matemātikas skolotājs vienmērīgiem, rāmiem soļiem jau pienāk pie tāfeles:

— Nu, puisēn, pārdomā, vai?

Taču tajā pašā brīdī pagalmā atskan zvans.

— Bisektrise, Arkādij Leonidovič, tā ... — es žirgti iesāku, bet skolotājs vairs manī neklausās un dodas uz durvīm.

«Veikli izlocījos,» es domāju, «gandrīz būtu noķēris vieninieku!...»

Vairāk par visiem augstākās pirmmācības skolas skolotājiem mēs mīlējām vēsturnieku Valerianu Dmitrijeviču Lazarevu.

Viņš bija neliela auguma, gaišiem matiem, allaž valkāja zaļu Tolstoja kreklu ar salāpītiem elkoņiem, no pirmā acu uzmetiena viņš mums šķita visparastākais skolotājs, nu tāds — ne šis, ne tas.

Kad Lazarevs pirmo reizi ienāca klasē, viņš, iekām sāka ar mums runāt, ilgi kāsēja, šķirstīja klases žurnālu un slaucīja savu pensneju.

— Nu, atpūtis nelabais vēl vienu četracaini... — Juziks man pačukstēja.

Mēs jau gatavojāmies izdomāt Lazarevam pat palamu, bet, kad bijām iepazinušies ar viņu tuvāk, tūlīt pie viņa pieradām un stipri iemīļojām, pa īstam, kā līdz šim nebijām mīlējuši nevienu no skolotājiem. [1]

Kur gan agrāk redzets, ka skolotājs ar skolniekiem ta pavisam vienkārši kopā pastaigātos pa pilsētu!

Bet Valerians Dmitrijevičs pastaigājās.

Bieži vien pēc vēstures stundas viņš mūs sapulcināja un, šķelmīgi piemiedzis acis aiz pensneja stikliem, sacīja:

— Es šodien pēc stundām eju uz cietoksni. Kas grib nākt līdzi?

Gribētāju bija daudz. Kurš gan atteiksies iet turp kopā ar Lazarevu?

Valerians Dmitrijevičs Vecajā cietoksnī pazina katru akmentiņu.

Kādreiz mēs ar Valerianu Dmitrijeviču pavadījām cietoksnī visu svētdienu līdz pašam vakaram. Daudz interesanta viņš mums pastāstīja tajā dienā. Toreiz mēs no viņa uzzinājām, ka vismazāko tornīti sauc par Ružanku, bet tas pussagruvušais, kas atrodas blakus cietokšņa vārtiem, nosaukts dīvainā vārdā — Donna. Blakus Donnai virs cietokšņa paceļas visaugstākais tornis — Pāvesta tornis. Šis tornis balstās uz plata, četrstūraina pamata, vidū tas ir astoņšķautnains, bet augšā zem jumta — apaļš. Astoņas tumšas Šaujamlūkas raugās pāri pilsētai uz Aizupi un cietokšņa pagalmu.

Jau sirmā senatnē — Lazarevs mums mēdza stāstīt — mūsu novads bijis slavens ar savām bagātībām. Zeme šeit bijusi ļoti ražena, stepēs augusi tik gara zāle, ka iztālēm nav bijis iespējams pamanīt ganāmies pat vislielāko vērsi ar vareniem ragiem. Bieži vien tīrumā aizmirsts arkls divās trijās dienās aizaudzis ar biezu, leknu zāli. Bišu bijis tik daudz, ka visas tās nevarējušas novietoties koku dobumos un tāpēc spietojušas vienkārši zemē. Gadījies, ka gājējam zem kājām uzšļākušas lieliska medus strūklas. Gar visu Dņestras piekrasti bez jebkādas kopšanas ienākušās gardas meža vīnogas, savvaļā augoši aprikozi un persiki.

Sevišķi pievilcīga mūsu zeme šķitusi kaimiņu — poļu muižniekiem. Visiem spēkiem viņi tiekušies šurp, ieguvuši šeit zemes gabalus, ar uguni un zobenu gribējuši iekarot ukraiņu tautu.

Lazarevs stāstīja, ka pēc tam, tikai priekš kādiem simt gadiem, mušu Vecajā cietoksnī atradies pārsūtīšanas cietums. Sagrautās, baltās ēkas mūros cietokšņa pagalmā vēl tagad esot saglabājušās restes. Aiz tām sēdējuši arestanti, kuri pēc cara pavēles nosūtīti uz Sibiriju katorgā. Pāvesta tornī cara Nikolaja I laikā smacis pazīstamais Ukrainas nemiernieks Ustims Kar-meļuks. Kopā ar saviem draugiem viņš ķēris panus, ispravņikus un archi-ierejus, kas braukuši cauri Kaļinovkas mežam, atņēmis tiem naudu, zirgus un visu atņemto izdalījis trūcīgiem zemniekiem. Zemnieki viņu slēpuši pagrabos, gubās uz lauka, un neviens no cara okšķeriem ilgu laiku nevarējis sagūstīt drosmīgo Karmeļuku. Trīs reizes viņš aizbēdzis no tālās katorgas. Viņu situši — un kā situši! Karmeļuka mugura panesusi vairāk nekā četri tūkstoši sitienu ar asām rīkstēm un nūjām. Izsalcis un ievainots viņš ikreiz izmucis no cietuma un pa vientuļo taigu, salā, nedēļām neredzēdams sausas maizes kumosiņu, devies uz savu dzimteni Podoliju. Tikai pa ceļiem uz Sibiriju un atpakaļ — Valerians Dmitrijevičs mums stāstīja — Karmeļuks nostaigājis apmēram divdesmit tūkstoš verstu. Ne velti zemnieki ticējuši, ka Karme-ļuks bez grūtībām var pārpeldēt jebkuru jūru, ka viņš var saraut jebkuras važas, ka nav pasaulē tāda cietuma, no kura viņš nespētu izbēgt.

Vecajā cietoksnī viņu ieslodzījis poļu pans, muižnieks Jančevskis. Kar-mcļuks no šā drūmā akmens cietokšņa izbēdzis gaišā dienas laika. Pēc tam viņš gribējis organizēt sacelšanos pret poļu paniem, bet 1835. gadā kādā tumšā oktobra naktī viņu nogalinājis viens no paniem — Rutkovskis.

Šis gļēvais šļacbtičs Rutkovskis, satiekoties pēdējo reizi ar Karmeļuku, pat baidījies viņam palūkoties acīs. Rutkovskis šāvis no stūra Karmeļukam mugurā.

Kad drošais Karmeļuks sēdējis Pāvesta tornī, — Valerians Dmitrijevičs stāstīja, — viņš sacerējis dziesmu:

Riet aiz Sibirijas saule ...

Puiši, sataisieties Un uz mani, Karmeļuku,

Droši paļaujieties!

Mani sauc par laupītāju,

Ļaužu slepkavnieku;

Bagātos es nogalinu,

Mīlu tukšiniekus.

Bagātiem ko ņēmis esmu,

Nabagajiem dodu;

Un tā, visu sadalījis,

Sirdī mieru rodu.

Apaļā kamera, kurā sēdējis Karmeļuks, bija piebirusi gružiem. Viens tās logs atradās cietokšņa pagalma, bet otrs, pa pusei aizsegts ar izliektām restēm, — ielas pusē.

Aplūkojuši abus Pāvesta torņa stāvus, mēs soļojām uz plato Melno torni, Kad bijām tajā iegājuši, skolotājs pavēlēja mums nogulties uz apsūbējušiem baļķiem, bet pats pa šķērskoku uzmanīgi devās uz tālo, tumšo kaktu.

— Skaitiet! — viņš sacīja un pacēla pār baļķos izcirsto caurumu oli.

Nepaguva šis baltais, apaļais akmentiņš pazibēt mūsu acu priekšā un pazust zem koka seguma, kad visi sākām čukstot murmināt:

— Viens, divi, trīs, četri...

Melnajā tornī kļuva gaužām klusi.

Bija tikai dzirdams, ka tālu lejā zem apsūbējušiem baļķiem čalo strautiņš.

— Divpadsmit! — es tikko paguvu nočukstēt, kad saspringtajā klusumā no melnās akas dzīles atskanēja ūdens guldzoņa. Tās atbalss nošalca mums garām augšup zem torņa akmens velves.

— Nu jā, trīsdesmit sešas aršinas, — ierunājās Lazarevs, uzmanīgi mums tuvodamies pa satrunējušo šķērskoku.

Kad mēs no piesmakušās puskrēslas bijām iznākuši cietokšņa pagalmā, Lazarevs mums paskaidroja, kā Melnajā tornī radusies šī dziļā aka.

Tajā pašā svētdienā tieši blakus Donnai Cauna zem mežrožu krūma atrada sarūsējušu turku jataganu. Tas vēl šobaltdien ar izbalējušo uzrakstu «Augstākās pirmmācības skolas skolēna Josifa Starodomska dāvana» at-atrodas pilsētas muzejā.

Kādā no mūsu pastaigām pa cietoksni mēs Valerianam Dmitrijevičam palīdzējām izlauzt no Pāvesta torņa mūra apaļu čuguna lodi. Tā dobji nokrita zemē un pārlauza uz pusēm priedes skaidu, kas tur mētājās.

Saškas Bobirja brezenta svārciņos ietītu, mēs šo čuguna lodi aiznesām līdz pašai Lazareva mājai.

Toreiz mēs arī uzzinājām, ka Valerians Dmitrijevičs dzīvo kaimiņos doktoram Grigorenko, šķērsieliņā iepretī ārsta mājai.

Nelielā pagalma viņā stūrī atradās Lazareva māla kleķa mājiņa ar koka lievenīti. Uz lievenīša kā sargkareivji stāvēja pieslietas pie margām divas akmens sievas nosistiem deguniem. Valerians Dmitrijevičs tās bija izracis aiz pilsētas kurgānā pie Nagorjaniem.

Viss pagalms bija piemētāts apsūnojušām kapu plāksnēm, saplaisājušām māla krūzēm, bronzas krustiem un akmens šķembām ar lapu nospiedumiem. Lazareva pagalmiņu, kas bija līdzīgs senatnīgai kapsētiņai, iežogoja pazems mūris. Čuguna lodi mēs nometām pie paša lieveņa, un, kad sākām atvadīties no skolotāja, viņš apsolījās aizvest mūs pazemes ejā, kura sākoties pie cietokšņa.

Mēs norunājām doties uz pazemes eju nākamajā svētdienā. Cauna apņēmās sameklēt lukturus, bet Saška Bobirjs solījās atnest veselu spoli telefona stiepļu.

Šī pastaiga mūs ļoti valdzināja.

Par šo pazemes eju es pirmo reizi uzzināju no Caunas. Cauna apgalvoja, ka pazemes eja savienojot mūsu cietoksni ar poļu kņaza Sanguško senlaicīgo pili. Sis novads kņazam agrāk piederējis.

Pazemes eja trīsdesmit verstu garumā stiepjoties klintīs, paejot zem divām straujām upītēm un izbeidzoties nevienam nezināmā, slepenā kņaza pils istabā. Bet šī kņaza pils atrodoties biezā priežu mežā, paslēpta no cilvēku acīm, plata ezera krastā; šajā ezerā dzīvojot spoguļkarpas un zelta zivtiņas.

Es ticēju Caunam un kņaza pili iztēlojos drūmu, noslēpumainu, ar smagām restēm logu priekšā.

«Laikam gan,» es domāju «dzidrās, gaišās naktīs robotie pils torņi atspoguļojas mēness gaismas apmirdzētajā, zilajā ezerā, un droši vien peldēties naktīs šajā ezerā gaužām baigi un pat neiespējami.»

Ar nepacietību es gaidīju svētdienu.

Taču kopā ar Lazarevu aiziet uz pazemes eju mums neizdevās.

NAKTS VIESIS

Pilsētā izplatījās baumas, ka sarkanie atkāpjoties, bet Petļura ar Pilsudska zeņķiem jau tuvojoties Zbručai. Pēc tam uz sētām šur un tur sāka parādīties pavēles, kurās bija teikts, ka Sarkanā Armija pagaidām atstājot pilsētu, pārsviezdama savas daļas uz Deņikina fronti.

Atkāpšanās priekšvakarā vēlā stundā pie mana tēva ieradās mūsu kaimiņš Omeļustijs. Kopā ar viņu bija vēl viens vīrs, kuru es nepazinu. Es jau gulēju gultā, ievīstījies līdz zodam tēva flaneļa segā. Tēvs sēdēja pie galda un grieza ar labi uzasinātu nazi no paciņas presētu, dzeltenu tabaku.

Omeļustijam uz pleciem bija uzmests nodriskāts kazaku bašliks, cirtainajā galvā — melna, apaļa kubaniešu jērene, bet viņa zaļā frenča kabatas bija cieši piebāztas papīriem. Kaimiņa pavadonis, pazems vīrs ar pūkainu zaķeni galvā, gāja iepakaļ, lēnītiņām celdams kājas, it kā baiļodamies paklupt.

Viņš bija ļoti bāls, un uz viņa smailā zoda un iekritušajiem vaigiem rēgo-ļns melni bārdas rugāji. Pārkāpis aiz Omeļustija mūsu guļamistabas slieksni, nepazīstamais noņēma cepuri, klusi, tikko dzirdami sasveicinājās, apsēdās uz krēsla un atpogāja vatēto, silto kareivja bezroci.

— Sasodīta padarīšana, Mandžura, palīdzi, — Omeļustijs teica, noņemdams bašliku un sasveicinādamies ar tēvu. — Mūsējie nakti atkāpsies, bet te biedrs nelaikā savārdzis. Doties līdz nevar... Kur viņu varētu pilsētā novietot? Tikai tā, lai neviens netraucētu. Nu, Miron? ...

— Labi, pagudrosim, — tēvs atteica. — Tikai iepriekš atģērbies, iedzer tēju!

Omeļustijs izvilka no frenča revolveri, ielika to bikšu kabatā, bet pēc tam frenci kopā ar jēreni un bašliku nosvieda uz groza pie loga. Tad, apsēdies pie galda, viņš atspiedās uz tā ar elkoņiem un, saspiedis deniņus ar tievajiem, garajiem pirkstiem, gausi sacīja:

— Vai tu domā, ka mūsējie uz ilgu laiku aiziet? Blēņas, drīz atgriezīsies. Padzīs Deņikinu no Donbasa, pēc tam arī Podoliju atbrīvos.

Kamēr Omeļustijs runājās ar tēvu, Marja Afanasjevna uzklāja slimajam viesim guļvietu uz platās, apklātās lādes, un, kad viņš apgūlās, pārsedza to ar vatēto ziemas segu un citām siltām drānām, kādas tikai bija mūsu mājā. Viņa padzirdīja slimo ar žāvētu avenāju tēju. Slimais gulēja uz muguras zem augstās pēc naftalina smaržojošu drēbju kaudzes, klausīdamies sarunā. Lampas gaisma viesim krita acīs, un viņš visu laiku tās mirkšķināja.

Piepeši viņš pagriezās uz sāniem, pamirkšķināja man ar acīm un pameta ar galvu uz sienu. Es pavēros sienā — tur nekā nebija. Tad slimais izvilka no segas vāju, garu roku un pakustināja pirkstus.

Uz sienas sāka lēkāt ēnas.

Un pēkšņi no šīm neskaidrajām, izplūstošajām ēnām izveidojās noteiktas figūras. Vispirms es saskatīju gulbja galvu ar izliektu kaklu. Tad uz baltās sienas, kustinādams ausis, sāka lēkāt ļoti jocīgs zaķis. Bet, kad zaķis bija pazudis, liels vēzis, rāpodams uz loga pusi, kustināja tvirtās spīles. Nepaguvu lāgā aplūkot vēzi, kad citā vietā, pie etažeres, parādījās rejoša suņa purns; suns bija ļoti līdzīgs mūsu kaimiņu Gržibovsku sunim — Strupastim. Suns izkāra mēli un sāka smagi elst, uz mata kā elš suņi lielā karstumā.

Visi attēli parādījās un izgaisa tik ātri, ka es pat nepaguvu pamanīt, kā tos veido šis dīvainais, līdz ausīm segās ievīstītais cilvēks.

Pēc pēdējā attēla viņš atkal šķelmīgi man pamirkšķināja, parādīja mēli, tad apgūlās uz muguras un aizvēra acis.

Es tūdaļ izlēmu, ka viņš gan laikam ir ļoti jautrs un labs cilvēks, un man gribējās, kaut tēvs ļautu viņam palikt pie mums, kamēr atgriezīsies sarkanie.

Ne tēvs, ne kaimiņš nebija pamanījuši tos jokus, ko man parādīja slimais. Viņi visu laiku dzēra tēju un sarunājās.

Klausoties viņu klusajās sarunās, es aizmigu. Atmodos vēlu un vispirms palūkojos uz lādi, kur vakar gulēja nakts viesis.

Lāde kā agrāk stāvēja pie sienas, pārklāta ar izrakstītu celiņu. Tomēr guļvietas un slimā uz tās vairs nebija.

Bija jau vēls. Uz tīrās, spožās pusdienu galda vaskadrānas krita saules stari.

Pēkšņi kaut kur aiz Kaļinovkas meža nodārdēja šāviens.

Vilkdams mugurā kreklu, es metos virtuvē. Tur arī neviena nebija. Tikai sakņu dārzā pie žoga es atradu krustmāti Marju Afanasjevnu. Viņa stāvēja uz soliņa un skatījās pāri žogam uz cietokšņa tiltu.

— Petļurieši, — krustmāte nopūzdamās teica un nokāpa zemē.

Es uzlēcu uz sola, no sola uzrāpos uz žoga un ieraudzīju jātniekus, kas no cietokšņa puses auļoja uz pilsētu. Viņi joņoja pāri tiltam. Pāri margu režģiem bija redzamas tikai zirgu krēpes un izstieptie purni.

— Bet kur tad slimnieks? — es vaicāju Marjai Afanasjevnai, kad mēs atgriezāmies virtuvē.

— Slimnieks? Kāds slimnieks? — viņa brīnījās. — Es domāju, ka tu biji aizmidzis. Slimnieks, bērniņ, aizgāja līdzi sarkanajiem ... Visi aizgāja. Tikai tu par slimnieku ciet klusu.

— Kā visi? Arī tēvs?

— Nē, bērniņ, tēvs ir šeit, viņš aizgāja uz tipogrāfiju.

Mana krustmāte Marja Afanasjevna ir labsirdīga un līdzjūtīga sieviete. Dusmojas viņa reti, un, ja es uzvedos labi, tad sauc mani par «bērniņu».

Man šis vārds nepatīk. Kas es par bērniņu, ja man brīz būs jau divpadsmit gadu.

Tā arī nule es saskaitos uz krustmāti par šo pašu «bērniņu» un vairāk viņu neiztaujāju, bet aizskrēju uz Veco māju pie Petjkas Maremuchas, lai no turienes, no klints, noskatītos, kā pilsētā ienāk petļurieši.

Nākamajā dienā, kad petļurieši iau bija ieņēmuši pilsētu un pilsētas sargtornī izkāruši savu dzeltenzilo karogu, mēs ar Juziku Caunu ieraudzījām, ka pa Larinku skrien mūsu kaimiņš Ivans Omeļustijs.

Viņa zaļais frencis, uzģērbts uz kailas miesas, bija vaļā. Omeļustijs joņoja pa ietvi, gandrīz vai notriekdams gar zemi nejaušus garāmgājējus un dobji klaudzinādams pa gludajām plāksnēm ar apkaltajiem zābakiem.

Viņam iepakaļ drāzās divi petļurieši, ģērbušies platās, zilās biksēs. Skre-jot neapstādamies, viņi šāva gaisā ar smagiem mauzeriem.

Omeļustijs arī neapstājās un arī šāva gaisā ar naganu pāri kreisajam plecam, netēmēdams. Pie katedrāles abiem petļuriešiem pievienojās vēl daži melnvamžnieki. Viņi barā dzinās pakaļ Omeļustijam un šāva bez jēgas, kur pagadījās.

Omeļustijs pa līkloču taciņu pāri klintij traucās uz Aizupi. Bet petļu-rieši, nezinādami ceļa, palika iepakaļ. Nonācis lejā, Omeļustijs pa ļodzīgo laipiņu pārskrēja uz upes otru krastu un paskatījās atpakaļ.

Mauzerus vicinādami, petļurieši jau pieskrēja pie krasta. Tad kaimiņš Iemetās Koņecpoļska tornī, kas atradās Aizupes malā pie paša krasta.

Petļurieši vēl nebija paguvuši aizskriet līdz upei, kad no stāvā torņa atskanēja pirmais Omeļustija šāviens. Ar otru lodi Omeļustijs ievainoja liela auguma petļurieti, kas bija uzlēcis uz ļodzīgās laipiņas. Petļurieša kājas paslīdēja uz abām pusēm. Viņš sagrīļojās, neveikli pavēcināja ar rokām un smagi iekrita straujajā upītē.

Mēs ar Caunu no Debesbraukšanas baznīcas kraujās nogāzes virsotnes redzējām, kā petļurieša baltā kažokādas cepure peldēja rāmi pa straumi lejup.

Petļurieši nogūlās attālāk starp akmeņiem zem klints. Kamēr divi no viņiem izvilka no ūdens ievainoto, pārējie bija paguvuši noņemt no pleciem savas strupās austriešu karabines un sāka raidīt šāvienus pāri upītei uz torni, kurā bija paslēpies Omeļustijs. Neviens no petļuriešiem acīm redzot nedomāja doties pāri upītei pa laipiņu. Virs upes nošalca dobja atbalss. Drīz vien uz šāvieniem no visām pusēm sāka skriet šurp petļurieši.

Pašā apšaudes karstumā mūsu tuvumā iznira petļuriešu sotņiks, ģērbies ungāru svārkos ar baltu karakula apmali.

— Nu, plikvēderi, — prom no šejienes! — sotņiks mums bargi uzkliedza un padraudēja Caunam ar naganu. Mēs laidāmies lapās.

Pa apkārtceļu garām Vecajam bulvārim atgriezāmies mājās.

Pieskrienot pie Debesbraukšanas baznīcas, mēs izdzirdām, ka lejā pie upes ietarkšķējās ložmetējs. Acīm redzot petļurieši bija atklājuši ložmetēja uguni uz Koņecpoļska torni.

Pie baznīcas mēs šķīrāmies.

Es devos mājup, taču pie mūsu mājas virtuves durvīm karājās atslēga. Kādu laiciņu es pagrozījos sakņu dārzā, bet neizturējis jozu pie Juzika: man pārlieku gribējās redzēt, cik petļuriešu noguldījis Omeļustijs.

Cauna pašlaik ēda mamaligu. Es uzaicināju aizskriet uz Veco tirgu un no turienes, no augšas, palūkoties, kas notiek pie Koņecpoļska torņa. Cauna steigšus iedeva man gabalu karstās, stingrās mamaligas, un mēs aizjoņojām. Taču, kad bijām aizskrējuši līdz bulvārim, pie Koņecpoļska torņa jau valdīja klusums. Tikai pie upītes šurp un turp soļoja petļuriešu patruļa un kādi divi nepazīstami zeņķi uzlasīja krastā izšautās čaulītes.

Mēs šos puikas aiztrencām prom un sākām paši meklēt patronas tajā vietā, kur tikko bija notikusi apšaude.

Caunam laimējās. Viņš pie sētas uzgāja austriešu kaujas patronu, kurā atradās lodīte ar neasu galu. Laikam gan petļurieši to steigā bija nometuši. Bet man neveicās. Ilgi es klaiņāju gar klinti, kur gulēja nošautie petļurieši, taču izņemot vienu pārsprāgušu čaulīti, kas skābeni oda pēc pulvera, neko vairāk neatradu. Sasodītie zeņķi visu bija pievākuši.

Pie debesīm jau iemirdzējās zvaigznes, kad es atgriezos mājās, tā arī nekā neuzzinājis par kaimiņu.

Tēvs nez kāpēc bija jautrs. Apklājis ar avīzi galda malu, viņš svilpodams izjauca un pārbaudīja mūsu niķelēto modinātāju.

Kad es ieminējos tēvam, ka mūsu kaimiņu droši vien būs noķēruši un viņš jau sēž cietumā, tēvs nosmīnēja kuplajās ūsās un nomurmināja:

— Ko nu tu zini!...

Kopš tā vakara es par kaimiņu neko vairs nedzirdēju.

Līdz Petļuras ienākšanai mans tēvs strādāja par burtlici apriņķa tipogrāfijā. Kad petļurieši bija ieņēmuši pilsētu, pie tēva sāka bieži nākt pazīstami tipogrāfijās strādnieki. Kopā viņi runājās augām naktīm. Viņi teica, ka Petļura atvedis sev līdz mašinas, lai ar tām iespiestu naudu.

Sīs mašinas uzstādīja lielajā garīgā seminārā ēkā Semjnara ielā. Bet zem seminārā logiem turp un atpakaļ sāka soļot cekulaini kareivji pinkainām cepurēm galvās, karabinēm uz muguras un ar nagaikām gaiņāja garāmgājējus.

Piecus tipogrāfijās strādniekus paņēma iespiest petļuriešu naudu. Viens no tiem sūdzējās tēvam, ka darba laikā viņiem aiz muguras stāvot petļu-rieši ar šautenēm, bet pēc darba šie paši uzraugi izkratot strādniekus kā zagļus.

Kādreiz vēlu vakarā mūsu mājā ieradās bakurētains zema auguma burtlicis. Viņš mēdza nākt pie mums arī jau agrāk. Krustmāte Marja Afanasjevna jau bija aizmigusi, bet tēvs tikai vēl dzirās iet gulēt.

— Rīt mūs abus, Miron, spiedīs drukāt petļuriešu naudu. Es dzirdēju, ka pārvaldnieks to teica kantorī, — šis burtlicis drūmi sacīja manam tēvam.

Tēvs klusēdams noklausījās burtlicī. Tad viņš apsēdas pie galda, drūms, tikai apakšveļā, un ilgi raudzījās kvēpekļa trīsošajā guntiņā. Es tēvu novēroju un domāju: «Nu teic kaut jel vārdiņu, nu ko tu klusē?»

Beidzot mazais burtlicis sadūšojās un, pieskāries tēva plecam, vaicāja:

— Nu, ko darīsim, Miron? ...

Tēvs uzreiz piecēlās un tik skaļi, ka pat kvēpekļa liesmiņa saka šaudīties, atbildēja:

— Es viņiem tādus rubuļus iespiedīšu, ka pašam Petļuram iesprūdīs rīklē! Esmu burtlicis, nevis naudas viltotājs!

To noteicis, tēvs padraudēja ar dūri.

Otrā rītā tēva vairs pilsētā nebija.

ARDIEVU, SKOLA!

Kādreiz matemātikas skolotāja vietā mūsu klasē ienāca Valerians Dmitri-jevičs Lazarevs. Viņš sasveicinājās, notīrīja ar mutautiņu pensneju un sakumpis sāka soļot no loga līdz krāsnij. Viņš allaž mēdza, iekām iesāka stundu, klusi, it kā sakopodams domas, pastaigāties pa klasi.

Pēkšņi Lazarevs apstājās, uzmeta mums gurdu, izklaidīgu skatienu un sacīja:

— Atvadīsimies, zēni! Dzīvojām mēs jauki, neķildojāmies, taču nu pienācis laiks šķirties. Mūsu skolu slēdz, bet jūs pārceļ uz ģimnāziju. Skolniekus, kas iestātos tur labprātīgi, viņi nespēja savāķt, tad nu nolēmuši rīkoties tā... Tagad jūs varat iet mājās, stundu vairs nebūs, bet pirmdien ierodieties ģimnāzijā! Jūs vairs neesat augstākās pirmmācības skolas skolnieki, bet ģimnāzisti.

Mēs apstulbām. Kas par ģimnāziju? Kāpēc mēs esam ģimnāzisti? Pārlieku negaidīta mums šķita šī ziņa. Klasē uzreiz iestājās apbrīnojams klusums. Pirmais šo klusumu pārtrauca mūsainais Saška Bobirjs.

— Valerian Dmitrijevič, bet vai mūsu skolotāji, vai jūs — arī nāksiet mums līdzi? — viņš no pēdējā sola iesaucās, un mēs, izdzirduši viņa jautājumu, sākām ausīties.

Bija redzams, ka Saškas jautājums trāpījis Valerianam Dmitrijevičam vārīgā vietā.

Nē, zēni, man laiks atpūsties. Ar panu Petļuru mums nav pa ceļam. Tajā ģimnāzijā es būšu lieks, — greizi pasmaidīdams, atbildēja Lazarevs Un, apsēdies pie galda, sāka bez kāda mērķa šķirstīt klases žurnālu.

Tad mēs izšāvāmies no soliem un apstājām galdiņu, pie kura sēdēja Lazarevs.

Valerians Dmitrijevičs klusēja. Mēs redzējām, ka viņš ir satraukts, ka viņam smagi ar mums sarunāties, tomēr drīz vien sākām uzmākties ar jautājumiem. Saška Bobirjs vaicāja Lazarevam, vai mēs valkāsim formas tērpus, Cauna — kādā valodā ģimnāzijā mācīs; ikviens centās uzzināt no Valeriana Dmitrijeviča pašu galveno un interesantāko.

It īpaši mums gribējās dabūt zināt, kāpēc Lazarevs negrib pāriet uz ģimnāziju. Un, kad mēs to galīgi bijām nomocījuši, viņš piecēlās no galda, vēlreiz noslaucīja pensneju un teica:

— Es pats negribu jūs pamest mācību gada vidū, bet ko lai dara? — Brītiņu klusējis, skolotājs piebilda: — Galvenais taču, zēni, ka viņi ģimnāzijā pulcina savus skolotājus, petļuriešus, bet es viņiem nederu. Es allaž esmu atzinis un atzīstu, ka Ukrainas likteni nevar izlemt atrauti no Krievijas tautu nākotnes... Un viņi man nekad nepiedos, ka es pirmais no skolotājiem jums pastāstīju taisnību par Ļeņinu, par revolūciju, par padomju varu ...

Šodien, ejot uz mājām, mēs sajutām skumjas. Bija žēl uz visiem laikiem pamest mūsu veco skolu. Neviens nezināja, kas mūs sagaida ģimnāzijā, kāda tur būs kārtība, kādi skolotāji.

— To visu izdomājis Petļura, — nikni ierunājās Cauna, kad mēs ar viņu pa Veco bulvāri devāmies lejup uz upīti. — Ir gan pagāns, kaut viņš aizrītos!

Es klusēju. Ko lai saka, nevienam negribējās šķirties no vecās skolas. Un kā gan mēs mācīsimies kopā ar ģimnāzistiem?

Viņiem vēl no vecā režima laikiem bija saglabājušies pelēki mēteļi ar uzšuvēm uz apkaklēm, zili formas tērpi un cepures ar sudraba palmu zariņiem uz apmalēm.

Kad ieradās petļurieši, daudzi ģimnāzisti, sevišķi tie, kas bija ierakstījušies skautos, palmu zariņu vietā pie cepurēm sāka nēsāt petļuriešu ģerboņus — zeltītus, spožus trejžuburus. Dažkārt viņi zem trejžuburiem pabāza dzeltenzilas zīda lentītes.

Kopš seniem laikiem mēs neieredzējām šos panu dēliņus zilajos formas tērpos ar baltām pogām un, tikko tos ieraudzījuši, sākām kliegt pilnā kaklā:

— Zilā gaļa! Zilā gaļa!

Ģimnāzisti arī veikli prata ķircināt.

Uz mūsu vara sprādzēm bija iespiesti burti «A. P. S.», kas nozīmēja — «Augstākā pirmmācības skola». Šo burtu dēļ tad nu ģimnāzisti, tikko ieraudzīja augstākās pirmmācības skolas skolniekus, sāka rēkt:

— Aizupes smurguļi! Aizupes smurguļi!

Par šiem vārdiem mūsu aizupiešu zēni viņus pamatīgi mizoja! Gan ar pītām pletnēm, gan divkārši saliktām gumijas caurulītēm. Bet mazie puikas apšaudīja ģimnāzistus ar kaķenēm, likdami tajās zaļas plūmes, oļus un pupas.

Žēl tikai, ka viņi reti ieradās pie mums Aizupē, kur mājoja lielāko tiesu trūcīgie ļaudis.

Vairums ģimnāzistu dzīvoja galvenajās ielas — Kijevas, Žitomiras, ai? bulvāriem, bet daudzi pie pašas ģimnāzijās.

Pienāca pirmdiena. Ai, cik loti negribējās šajā dzidrajā, saulainajā rītā pirmoreiz doties uz nepazīstamu, svešu ģimnāziju.

Kad mēs ar Petjku Maremuchu un Caunu gājām pāri laukumam, jau iztālēm no balkona kāds no ģimnāzistiem mums uzkliedza:

— Ek jūs mamaligas, sīpolu pani! Vai savas utis atstājāt Aizupē?

Mēs cietām klusu. Drūmi, sarauktām uzacīm, mēs iegājām tumšajā, saltajā ģimnāzijās vestibilā. Tajā dienā mums, jaunajiem, nekādu nodarbību nebija. Skolotāju istabā darbvedis mūs visus ierakstīja lielā grāmatā un tad sacīja:

— Tagad pagaidiet gaitenī, drīz ieradīsies pans direktors.

Bet direktors sēdēja savā kabinetā un ilgi nenāca pie mums.

Mēs slaistījāmies pa spraišļainajiem gaiteņiem, braucām lejup pa gludajām kāpņu margām, tad iekļuvām aktu zālē.

Šeit milzīgajā, tukšajā zālē kuprainais ģimnāzijās sargs Nikifors ņēma nost no sienām krievu rakstnieku portretus.

Daudzus gadus pie dzeltenā eļļas krāsā izkrāsotajām aktu zāles sienām bija karājušies krievu rakstnieku portreti. Puškins, Krilovs, Cechovs, Pisem-skis, Turgeņevs, Ļermontovs, Deržavins — visi tie bija staltojušies zeiņ modelētajām zāles dzegām. Un visus tos šajā pirmdienā noņēma no sienām un novietoja netīrajā, tumšajā ģimnāzijās pieliekamajā telpā, kur parasti glabājās grīdu sukas, mitras lupatas un krīts.

Rakstnieku vietā pēc direktora pavēles Nikifors lika ietvaros petļuriešu ministrus, taču ministru izrādījās vairāk nekā rakstnieku — deviņpadsmit vīru, un tiem pietrūka zeltīto ietvaru. Tad Nikifors pastāvēja, pakasīja pakausi un aiztipināja uz dabas zinātņu kabinetu. No turienes viņš atstiepa veselu kaudzi dažādu zvēru un dzīvnieku attēlu, kas bija ierāmēti un iestikloti.

Bet, tikko viņš sāka raut ārā šos attēlus, kad aktu zālē pārskaities iebrāzās dabas zinātņu skolotājs Polovjans.

Dabzinātnieks sacēla tādu traci, ka mēs domājām, viņš nositīs kupraino Nikiforu. Polovjans šaudījās ap pārvietojamām kāpnītēm un kliedza:

— Ko tu esi izdomājis, nelieti? Tu taču esi jucis! Es neatdošu savu skudru lāci! Tā jau ir svētuma zaimošana! Tāds skudru lācis ir viens pats visā pilsētā.

Bet Nikifors tikai atrūca:

— Ko nu uztraucaties, pan skolotāj, ko paceļat balsi? Ejiet pie direktora!

Pagrozījies aktu zālē, Polovjans aizskrēja sūdzēties direktoram, bet tas

vēl paslavēja kupraino Nikiforu par tā izdomu.

Sargs, viltīgi smaidīdams, sāka izņemt no mazajiem, ķiršu krāsas ietvariem lauvas, tīģerus, degunradžus un kopā ar viņiem arī Polovjana skudru lāci.

— Ek tu sātans, lien āra! — Nikifors sacīja, izvilkdams skudru lāci no ietvara.

Sēdēdams uz parketa grīdas, Nikifors ar knaiblēm izrāva no ietvara nagliņas, un tad saplākšņa dēlītis nokrita pats. Nikifors izņēma attēlus, noslaucīja ietvarus ar mitru lupatu un bāza zem stikla, kas tikai pagadījās — gan jūrlietu ministru, gan garīgo lietu ministru, gan drūmo, ūsaino izglītības ministru.

Kad visi portreti bija sakārti, sargs Nikifors apslacīja aktu zāles parketa grīdu ar ūdeni un izslaucīja gaitenī visus gružus un tīmekļus.

Kopā ar mums viņš nolika skatuves priekšā dažus garus priežu solus. Visi augstākās pirmmācības skolas skolnieki salasījās aktu zālē un apsēdās uz soliem. Bārdainais ģimnāzijās direktors Prokopovičs uzkāpa uz skatuves, nokāsējās, uzlika labo kāju uz sufliera būdas un sāka runāt.

Pusi no viņa vārdiem mēs nesapratām. Es tikai atcerējos, ka mums, «neatkarīgas Ukrainas jaunajiem dēliem», jāmācoties ģimnāzijā labi un jadarbojoties skautu pulciņos, lai, nobeidzot mācības, varētu iestāties Pet-ļuras kara skolās.

Maremucha, Saška Bobirjs, Cauna un es nokļuvām vienā klasē.

Pirmajā laikā mēs turējāmies kopā un pie gadījuma pat varējām iemizot jebkuru ģimnāzistu. Bet tad zemais, resnais Petjka Maremucha arvien vairāk un vairāk sāka piesmērēties veiklajam un lielīgajam ģimnāzistam Kotjkam Grigorenko.

Tiesa, viņi jau agrāk bija iepazinušies Vecajā mājā. Petjkas tēvs, kurp-fcieks_ Maremucha, īrēja no ārsta Grigorenko Vecās mājas piebūvi. Kotjka dažkārt ar savu tēvu mēdza braukt uz Veco māju un tur arī iepazinās ar Petjku. Šeit ģimnāzijā viņi satikās kā veci paziņas, turklāt Kotjka piekukuļoja Maremuchu ar veciem archiva papīriem, un Petjka Maremucha līda viņa priekšā vai no ādas ārā.

Kotjkas tēvs bija slimnīcas galvenais ārsts. Viņš atļāva savam dēlam rakņāties slimnīcas archivā un plēst no algu sarakstu grāmatas, kas oda pēc zālēm, tīrās lapas. Kotjka bieži vien ņēma līdzi Maremuchu uz slimnīcas pagrabiem, lai dabūtu tīru papīru.

Maremucha ne vienreiz vien apmeklēja Kotjku mājās Zitbmiras ielā, ne vienreiz vien viņi kopā gāja uz upīti vēžus ķert. Grigorenko viņu arī skautos ierakstīja kā vienu no pirmajiem.

Drīz vien pēc Maremūchas Kotjkas komandā pārgāja arī Saška Bobirjs. Bobirjs, muļķis, kādreiz palielījās Kotjkam ar savu niķelēto buldogu, bet Kotjka iebiedēja viņu, ka pateikšot par to Petļuras virsniekiem. Tad nu Saška aiz bailēm arī sāka pielīst Kotjkam.

Tikai mēs ar Caunu palikām nešķirami.

Sākumā Maremūchas un Saškas Bobirja nodevība mūs aizskāra, bet tad mēs par viņiem vairs nedomājām un iedraudzējāmies vēl sirsnīgāk.

Cik garlaicīgi pirmajā laikā bija mācīties ģimnāzijā! Klases šeit bija drūmas, nemīlīgas kā klostera celles. Šeit tiešām kādreiz bijušas celles.

Agrāk šajā mājā bijis klosteris. Klostera pagrabos ■— kā es dzirdēju — iemūrējuši dzīvus mūkus, ja tie nogrēkojušies. Sī ēka daudzas reizes pārbūvēta, tomēr tā ir no iekšpuses, ir no ārpuses bija līdzīga klosterim.

Ģimnāzisti, kas šajā ēkā bija mācījušies jau pirms mums, jutās šeit kā saimnieki. Viņi ieņēma labākās vietas pirmajos solos, un mums, augstākās pirmmācības skolniekiem, atlika tikai «kamčatka».

Ģimnāzijās skolotāji bija garlaicīgi, nikni, nepateiks neviena interesanta vārda, nepajokos, kā to mēdza darīt Lazarevs augstākajā pirmmācības skolā.

Ne vienreiz vien mēs atcerējāmies Valerianu Dmitrijeviču Lazarevu, viņa interesantās vēstures stundas, kopējo pastaigu uz Veco cietoksni.

Šeit ģimnāzijā vispārējo vēsturi tūliņ atcēla, un tās vietā mēs sākām mācīties tikai Ukrainas vēsturi. Par vēstures skolotāju direktors iecēla Pet-ļuras popu Kijanicu.

Garš, apaudzis ar sarkaniem matiem, ģērbies_ zaļā garīdznieka tērpā, ar smagu sudraba krucifiksu uz krūtīm viņš bija sācis ierasties klasē daudz ātrāk pirms zvana. Mēs vēl skraidām pa pagalmu, bet viņš jau kvern šeit.

Kijanica mācīja vēsturi garlaicīgi, neinteresanti. Bieži vien stundas laikā viņš pēkšņi apstājās, krekstēja, plūkāja savu iesarkano bārdeli un meklēja palīdzību Gruševska mācības grāmatā. Bet, kad viņam apnika rakņāties šajā biezajā, smagajā grāmatā, tad sāka uzdot mums jautājumus.

Kādreiz Kijanica laulāja paša Petļuras adjutantu un ieradās ģimnāzijā tieši no kāzām. Viņš stipri oda pēc degvīna. Kijanica uzkāpa otrajā stāvā un devās tieši direktora kabinetā pēc mācību grāmatām, šīs grāmatas viņš mēdza slēpt direktora skapī. Bet tajā dienā direktors bija izsaukts uz Izglītības ministriju. Viņš aizgāja, aizslēdzis kabinetu. Kijanica pagrozījās pie direktora kabineta, palūkojās pa atslēgas caurumu, tad nikni nokrekstējās un grīļodamies ienāca klasē. Ilgi viņš nezko sevī murmināja, bāza garās rokas zem katedras, kāsēja un tad pēkšņi noburkšķēja:

— Nu, tā ... Nu jā ... Tā ... Šodien, bērni. . . Šodien mēs atcerēsimies, ko es jums stāstīju par Kodaka cietoksni... Kodaka cietoksnis ievērojams ar to, ka tas uzcelts pie Dņepras krācēm ... Kas uzcēla Kodaka cietoksni? Nu, kā tevi tur, puišel? — un pops tieši ar pirkstu norādīja uz Maremuchu.

Nabaga Petjka šādu viltīgu jautājumu nebija gaidījis. Viņš pagrozījās solā, atskatījās, tad pietrūkās kājās un nosarkdams teica:

— Maremucha!

— Maremucha? — pops brīnījās. — Nu, tātad paskaidro mums, puišel Maremucha, kas uzcēla Kodaka cietoksni!

Klasē iestājās klusums. Bija dzirdams, ka tālu aiz Ternopoles nogāzes aizbrauca pajūgs. Ģimnāzijās laukumā kāds iesvilpās. Petjka ilgi mīņājās no vienas kājas uz otru, tad, zinādams, ka pops par visiem hetmaņiem visvairāk mīl nodevēju Mazepu un gribēdams skolotājam pieglaimoties, sasparojies izsaucās:

— Mazepa!

— Muldi, negudreli! — pops pārtrauca Maremuchu, — Mazepas toreiz vēl nebija pasaulē ... Kodaka cietoksni uzcēla ... uzcēla ... jā . . . uzcēla jūds Kaplans, bet mūsu slavenais bruņinieks atamans Samoilo Koška to uzreiz iekaroja ...

— Nē, nevis Koška! — pār visu klasi dreboša balsī iesaucas Cauna.

Pops kļuva uzmanīgs, pacēla galvu un bargi noprasīja:

— Kas teica — nevis Koška? Nu, piecelies!

Cauna piecēlās un, acis nodūris, bāls un satraukts, raudzīdamies tintnīcā, klusi atbildēja:

— Es teicu.

Mani sagrāba briesmīgas bailes Juzika dēļ. Gaidīju, ka Kijanica metīsies uz viņu ar dūrēm, piekaus šeit mūsu acu priekšā. Taču pops, atspiedies ar savām varenajām ķetnām pret katedru, dziedošā, zemā balsī noteica:

— Ak šitā, tātad tu esi tas gudrinieks? Lieliski! Tātad tu, poļu izdzimums, apgalvo, ka es izkropļoju patiesību? Nu tad panāc šurp, draudziņ, un pastāsti mums, kas pēc tavām domām uzcēla Kodaka cietoksni!

Pops domāja, ka Cauna izbīsies un neatbildēs, taču Cauna saslējās un, raudzīdamies popam tieši acīs, noteikti sacīja:

— Kodaka cietoksni uzcēla nevis Kaplans, bet franču inženieris Bop-lans, un to iekaroja nevis kāds Koška, bet hetmanis Sulima.

— Sulima? — pops atvaicāja un iekāsējās.

Kāsēja viņš ilgi, ar plato piedurkni aizsegdams bārdaino muti. Tajā brīdī klasē vēl stiprāk sāka ost pēc degvīna. Pamatīgi izkāsējies, piesarcis, ar asarainām acīm Kijanica vaicāja:

— Kas tev mācīja tādas blēņas?

— Valerians Dmitrijevičs mācīja, — Juziks droši atbildēja un paskaidrodams piebilda: — Lazarevs.

— Jūsu Lazarevs neko nezina! —• pops aizsvilās. — Jūsu Lazarevs ir dieva noliedzējs un šarlatans!

— Tas nu gan nav tiesa! — Cauna attrauca. — Valerians Dmitrijevičs zina visu.

— Ko? — pops ierēcās. — Nav tiesa? Nu, prom kaktā! Uz kukuruzas! Vai iesi kaktā, mēsls tāds! Uz ceļiem!

šajā brīdī pat logu rūtis iedrebējās no Kijanicas kliedziena. Nobālējis, Juziks mazliet pagaidīja, tad rāmi aizgāja pie krāsns un nometās tur kaktā uz ceļiem.

Pēc šā notikuma mēs visi vēl vairāk ienīdām Kijanicu.

BRĪVSTUNDA

Šodien mums ir vācu valoda. Vācu valodas skolotāju mēs gaidām ilgi. Zvans jau sen noskanējis, bet viņa vēl joprojām nav.

Caunam apnika sēdēt solā. Viņš uzrāpās uz palodzes un, neko nedomādams, klakšķināja niķelēto aizbīdni.

— Pielūko, Juzik, Cuzamens tev sados! Viņš baidās caurvēja! — no pēdējā sola iesaucās Petjka Maremucha.

Cauna tikai stūrgalvīgi pašūpoja galvu un klusēdams, Maremucham neatbildot, pavilka uz savu pusi līko loga kliņķi.

Uz grīdas nobirza brūnā krāsa. Logs čīkstēdams lēnām atvērās.

Mūsu putekļainajā klasē ielauzās siltais, saulainais rīts; mēs sadzirdējām aiz logiem jautrās strazdu balsis. Katedrālē dobji dūdoja baloži, aiz laukuma Zitomiras ielā, atņemdami garāmbraucošajam zemniekam auzu maisu, skaļi lamājās divi petļurieši. Sākumā mums likās, ka viņi, gribēdami sabiedēt zemnieku, sāks šaudīt gaisā, bet braucējs atdeva viņiem maisu, un pajūgs strauji aizripoja lejup uz upes pusi.

Mūs visus uzreiz pievilka logi, pilsētas troksnis.

Klasē līksmi virmoja caurvēji, virs tukšajiem soliem sudrabaini ieblāvo-jās putekļi. Istaba kļuva plašāka, brīvāka — it kā būtu atvērušās tās sienas. Sāka smaržot pēc pavasara un laukiem, un jo kvēlāk gribējās aizbēgt no šejienes brīvē.

Es nometos uz palodzes blakus Juzikam. Lai nenokristu, es turējos ar rokām pie viņa ādas jostas un izliecos līdz pusei pa logu.

Mūsu priekšā pletās pazīstamais, ar laukakmeņiem bruģētais laukums.

Tā otrā pusē pretī ģimnāzijās ēkai pacēlās drūmā, apdrupusī katedrāle. Kopš kara sākuma tā nebija remontēta. Apmetums no biezajām, ieapaļajām sienām bija nobirzis, ķieģeļi vietumis apauguši iesarkanām sūnām. Augstās, spraišļotās durvis bija atvērtas. Katedrālē notika dievkalpojums.

Resnais Petjka Maremucha piepeši nolēca no palodzes un metās pie krāsns. Viņš pačamdīja ar roku kaktā, izvilka no turienes saburzītu papīra balodi, atgriezās atpakaļ un, atspiedies uz kreisā elkoņa, izsvieda balodi pa atvērto logu.

Līgani šūpodamies, balodis pārlaidās pāri kastaņām un nokrita uz akmeņiem tālu aiz laukuma.

— Vai tad tā kāds sviež, esi gan tu akrobāts! Tas jau nav balodis, bet noplūkāta vārna! Paraugies, Petjka, es tūlīt aizsviedīšu līdz pašai katedrālei! — Kotjka Grigorenko uzsauca no blakus loga.

Viņa galva tūliņ pazuda, un viņš nolēca no palodzes uz grīdas.

Mēs pagriezāmies.

Palēkdamies un ejot sakārtodams jaunos svārkus, Kotjka aizšāvās līdz savam solam, izņēma pelēku, pūkainu mugursomu un izvilka no tās pirmo burtnīcu, kas pagadījās pa rokai.

Pat nepalūkojies, kas tā par burtnīcu, Kotjka izplēsa no tās dažas tīras lapas. Tad, salocījis tās kā aploksnes, viņš žigli izgatavoja trīs baložus, pielika tiem astes, ielieca knābjus un veikli uzlēca uz palodzes.

Ar liegu, graciozu grūdienu viņš izmeta pirmo balodi. Balodis — mēs to pamanījām tūliņ — laidās smagi, it kā tā knābis būtu no svina. Divas reizes tas neveikli pašūpoja asti un, neaizlaidies pat līdz Petjkas balodim, kā viļķis nokrita zemē,

«Ak tu lielības maiss!» — es tikko neuzsaucu Kotjkam. Bet tajā brīdī pa logu izlaidās divi citi baloži.

Tie laidās labāk.

Graciozi šūpodamies, it kā būtu dzīvi, un ar resnajiem knābjiem šķeldami gaisu, tie slīd pār tukšo laukumu un beidzot, zaudējuši spēkus, nolaižas zemē pie pašas katedrāles.

Tajā brīdī mums aiz muguras noklaudzēja durvis un klasē iebrāzās garais Volodjka Marceņuks.

- Ur-rā, zēni! Vācietis nav atnācis! — vicinādams klases žurnālu, Volodjka sauca. — Goda vārds, nav atnācis, divas brīvas stundas!

Divas brīvas stundas! Vareni!

Līdz brīvlaikam palikušas tikai dažas dienas. Laukā silts jo silts, drīz sāks /.iedēt kastaņas. Aizupiešu zēni jau sen skraida uz ģimnāziju kailām kājām. No katedrāles mūra spraugām ģimnāzijās pagalmā salīdušas sarkanas vaboles — «zaldātiņi». Veselām saimēm tās sildās saulē, nekustīgas, ziemā panīkušas. Sildās un tikai lāgiem pakustina ūsas. Pagalmā ir jauki, bet Masēs drūmi, putekļaini, nemīlīgi. Tā vien gribas traukties tur, pagalmā, spožajā saulē, uz ielas bruģa siltajiem akmeņiem. Vai tad tādā laikā var sēdēt klasē?

Cuzammens ir jauks puisis, ka atkal nav atnācis uz stundu ...

Pagājušajā nedēļā pavisam zemu virs pilsētas, smagi dūkdams, pārlidoja vācu divmotoru aeroplans. Viss pelēks, spožs, ar melniem krustiem uz pla-lajiem spārniem, tas parādījās gaisā pavisam negaidot un, apvilcis divus lokus virs Vecā cietokšņa, nolaidās zaļajā pļavā aiz pilsētas, sveču fabrikas tuvumā. Un, nebija vēl paguvusi norimt tā motoru drebošā dūkoņa, kad no visām pilsētas ielām turp, kur nolaidās aeroplans, traucās zēni. Mēs ar Petjku Maremuchu aizsteidzāmies pirmie. No mūsu Aizupes līdz šai pļavai pat ar roku varēja aizsniegt — tikai jāuzkāpj pa Hospitāļa ielu līdz lopkautuvei, bet tur jau sveču fabrika.

Kamēr mēs skrējām pie aeroplana, no kabines jau bija izlīduši lidotāji ādas ķiverēm galvās un brillēm uz acīm. Attirpinādami kājas, viņi staigāja pa zāli, un to galvas bija vienā augstumā ar aeroplana spārniem. Viņi bija lielām sejām, nekaunīgi, ģērbušies dzeltenos, īsos kamzoļos, spožiem stulpiņiem kājās un brūnās biksēs ar pogām virs ceļgaliem.

Pat nepaskatījušies uz daudzajiem cilvēkiem, kas šeit bija saskrējuši, lidotāji sāka izvilkt no aeroplana kaut kādus iegarenus, ar saplākšņiem apšūtus un spožās skārda plāksnēs ietītus saiņus. Sos saiņus viņi nolika pie aeroplana zālē tik piesardzīgi, it kā tur būtu stikla trauki.

Drīz vien garā aveņkrāsas automobilī atbrauca Petļuras virsnieki. Viņi militāri sasveicinājās ar lidotājiem un vispirms aizdzina ar nagaikām zēnus prom no aeroplana.

Mēs ar Petjku Maremuchu uzrāpāmies uz sveču fabrikas žoga. Petjka gandrīz saplēsa bikses uz kādas sarūsējušas naglas. Mums aiz muguras bija klusais, rāmais ezers, pie paša žoga šalkoja garie, tievie meldri.

To samtainās vārpiņas kutināja mums kājas, bet mēs, sēdēdami uz žoga, aplūkojām pļavā nometušos aeroplanu. Petļurieši jau bija iekrāvuši savā aveņkrāsas mašinā saiņus. Tajā brīdī taurēdama pieripoja cita mašina. Lidotāji sasēdās tajā un kopā ar petļuriešiem aizjoņoja uz pilsētu, atstājuši pie aeroplana sardzi un pārklājuši abus propelerus ar zaļiem brezenta pārvalkiem.

Dažas dienas pilsētā runāja tikai par vāciešu melno aeroplanu.

Tajā no Berlines bija atbraucis bijušais Centrālās radas kara ministrs Poršs. Ne tikai Kijevā, bet pat mūsu mazajā pilsētiņā visi it labi zināja, ka Poršs ir liels blēdis, ka ministrijā viņš sazadzies vairākus miljonus, aizbraucis uz Vāciju un par šo naudu Berlinē pašā galvenajā ielā nopircis sev lielu, skaistu māju. Un nu viņš atgriezies Ukrainā kā ievērojams, lepns viesis, lai apmeklētu savu veco drauģeli Petļuru.

Kopā ar Poršu aeroplanā bija atbraukuši arī vācu inženieri. Viņi Petļuram no Berlines bija atveduši tur iespiestu īpašu naudu, un tagad tiem vajadzēja palīdzēt tādu pašu naudu izgatavot šim nolūkam nesen garīgā seminārā ēkā ierīkotajā spiestuvē.

Mūsu kaulaino vācu valodas skolotāju Otersbac.hu bija pielikuši atbraukušajiem lidotājiem par tulku.

Otersbachs vadāja vāciešus pa pilsētu, rādīja tiem cietokšņa torņus, kaut ko skaidroja, plātīdamies ar savām garajām, izdilušajām rokām, kas izskatī-jas kā maikstes. Augām diemām no rīta līdz vēlam vakaram viņš staigāja kopā ar tiem.

Arī šodien viņš droši vien atkal vazājas ar saviem garkājainajiem inženieriem, tāpēc ari nebija atnācis uz ģimnāziju.

Kāds no zēniem aiz prieka, ka Cuzammena nebūs, sāka klaudzināt ar sola virsu, it kā bērtu no ložmetēja.

— Klusāk! — viņam uzbrēca dežurants. — Augšā slaistās Prokopovičs. Vācieties labāk uz ielas!

Mēs izvācāmies. Kopā ar mums arī Marceņuks. Ir gan viņam šodien jauka dežūra. Nav jāskrien pēc krita un slapjās lupatas. Tāfele vēl no vakardienas gluži tīra un neskarta.

Uz pirkstgaliem verzē mēs aizjožam pa drēgnajiem gaiteņiem. Visās klasēs valda klusums. Tur jau sākušās stundas. Pa stikla durvīm redzamas zēnu galvas, kas kā saulespuķes pavērstas uz vienu pusi — pret ozolkoka katedrām, kur sēž skolotāji. Balsis gandrīz nav dzirdamas.

Pašreiz ģimnāzijā ar tās šaurajiem, spraišļotajiem gaiteņiem šķiet kā izmirusi. Cik baigi gan šeit naktī, kad sargs Nikifors, aizslēdzis parādes durvis ar piekaramo atslēgu, .aiziet uz savām mājām, uz piebūvi! Klases tad ir tukšas, tumšas, pie logiem kā pūces sitas kastaņu zari. Ja kādā kaktā iekliegsies, tūdaļ tev atbildēs visi trīs tukšie, garie gaiteņi. Atsauksies neapdzīvotās klases, un pa visu šo augsto, noplukušo ēku noskanēs tāds kliedziens, dunoņa, šņirkstoņa, ka vispārdrošākajam astotās klases skolniekam aiz bailēm pamirs sirds.

Pa galvenās marmora ejas izmīdītajiem pakāpieniem mēs traucamies uz pirmā stāva gaiteni, bet no turienes pa sētas durvīm izšaujamies pagalmā.

Ar dzeltenām smiltīm nokaisītais futbola laukumiņš ir tukšs un it kā gaida mūs. Ģimnāzijās apkopējas laukumiņu tīri noslaucījušas, izravējušas vietumis izaugušo zāli: šovakar šeit notiks pirmā skautu parāde.

— Kukuriņus vai zekserus? — sauc Marceņuks, izskrējis pagalma vidū.

— Klucīšus! Ķivuļus!

— Slepenpolicistu un zagli! — iesaucās Cauna, uzrāpies uz augsta celma blakus žogam.

— Nu, atkal jau slepenpolicistu... — Kotjka Grigorenko novilka caur zobiem. — Aizskriesim labāk uz sporta zāli, es jums parādīšu, kā uz līdztekām taisa plato stāju.

Sporta zāle atradās bijušajā labības noliktavā līdzās dominikāņu baznīcai, kurā ksendzs Šumanis noturēja dievkalpojumus. Uz zāles koka grīdas nolikti stieņi, līdztekas un ar dzeltenu ādu apvilkti zirgi. Šeit vakaros nodarbojas petļuriešu skauti. Vingrošanā viņus apmāca vecais Vondra.

Vondram krūtis izrakstītas violetiem ērgļiem, astainām sievietēm uņ baigiem ģindeņiem.

Kotjka Grigorenko ar saviem skautiem arī ik vakaru iet treneties pie vienača Vondras.

Kotjka veikli lec pāri visgarākajam zirgam, izveido riņķos «vardīti» un «krustu» bet vislabāk viņš kūleņo uz stieņa. Tiesa, vakar, taisīdams «saulīti», viņš nogāzās no stieņa un, nošļūcis dažus soļus pa netīro sporta zāles grīdu, nobrāza līdz asinīm kreiso vaigu. Zem kreisās acs viņam tagad tumšsārta skramba. Pat deguns no trieciena mazliet uztūcis. Tā viņam, lielībniekam, vajag! Lai ar saviem trikiem nemaz tā neplātās. Punus jebkurš var dabūt.

— Ej pie joda ar savu sporta zāli! — es izsaucos.

— Slepenpolicistu un zagli! Slepenpolicistu un zagli! — iekliedzās Petjka Maremucha, pašķielēdams uz savu gludi saķemmējušos drauģeli Kotjku Grigorenko.

Maremucha ir paresns, lempīgs, laikam gan īsāks par mums visiem, gatavais knēvelis. Viņam nu sporta zālē nepavisam nav ko darīt. Toties «slepenpolicists un zaglis» ir viņa mīļākā rotaļa.

— Nu, ko, zēni, spēlēsim tad slepenpolicistu. Laika mums diezgan, — Cauna saka, juzdams, ka pārsvars mūsu pusē.

Kas būs slepenpolicists un kas zaglis?

Kā allaž to izšķir nūja. Tas, kurš pēdējais ar roku aptvers nūjas zaraino galu, būs slepenpolicists.

Kad visi bija pabeiguši, izrādījās, ka es, Petjka Maremucha, Volodjka Marceņuks, Juziks Starodomskis un vēl daži puikas būs zagļi.

Saška Bobirjs, Kotjka Grigorenko un citi, kas neiekļuva mūsu bariņā, būs slepenpolicisti. Par vadoni viņi izvēlēja Kotjku Grigorenko.

Kotjka sākumā atteicās. Viņš bija apvainojies, ka zēni negribēja kopā ar viņu doties uz sporta zāli. Beidzot tomēr mazliet pavilcinājies bija ar mieru.

Lai nu saka, ko grib, tomēr būt par slepenpolicistu vadoni ir cienījams uzdevums.

Nu tikai būs suta! Turieties, zagļi!

Kaut arī Kotjka ir mernmes dēliņš, kaut arī saietas vairāk ar saviem draugiem — panu dēlēniem, kas jau agrāk, vēl cara laikā, mācījās ģimnāzijā, viņš tomēr ir viltīgs, manīgs, zina visas ejas un paslēptuves. No viņa labi jānoslēpjas — viens un divi noķers!

Slepenpolicisti tūlīt, sekodami savam atamanam, noņēma jostas, satina tās sloksnītēs un, strauji cērtot, plīkšķināja ar tām it kā ar revolveriem.

Mūsainais Saša Bobirjs paklusām izvilka no kabatas savu spožo, mazo buldogu. Viņš nolaida revolvera stobru uz leju un atskatījās. Baidījās, ka no ielas viņu nenovēro kāds petļurietis.

Pēc Kotjkas Grigorenko pavēles slepenpolicisti aiziet uz pagrabu, dievodamies, ka nelūrēs, kur mēs aizskriesim.

Noruna ir tāda: viņi skaita līdz simt divdesmit un dod no pagraba pirmo signālu. Tad no jauna noskaita līdz simt divdesmit un svilpj otro reizi. Un tikai pēc trešā svilpiena viņiem ir tiesības sākt mūs meklēt.

— Paga, paga! Tikai nelūriet! — Petjka Maremucha nosauca slepenpolicistiem pakaļ.

— Tik un tā visus noķersim! — Saška Bobirjs atcirta un padraudēja Maremucham ar savu spožo buldogu.

Kotjka ielaida visus slepenpolicistus pagrabā un apstājās pie sliekšņa. Viņš bija izpletis kājas, pelēkie svārki plandēja vaļā, zilā ģimnāzistā cepure ar baltajām apmalēm noslīdējusi pakausī un no lakotā naga apakšas līda ārā melnie mati.

— Klausieties, jūs, caunas cilts! — Kotjka svinīgi ierunājās, sakārtodams cepuri. — Nekustieties un gaidiet svilpienu! Ja kāds aizskries pirms svilpiena, tam tūlīt jāizstājas no rotaļas. Vai sapratāt?

Mēs sapratām.

Mīņādamies no vienas kājas uz otru, mēs stāvam laukumiņa pie pagraba.

Beidzot Kotjka ielīda pagrabā pie savas komandas. Tūdaļ svilps.

Taču svilpiena kā nav, tā nav. Ko viņš tur tik ilgi dara? Tā jau viss laiks paies velti.

Beidzot no pagraba zemajām velvēm atskanēja pirmais svilpiens.

It kā dabūjuši grūdienu, mēs atraujamies no vietas un, cits citu apdzīdami, auļojam aiz ģimnāzijās mūra šķūņiem.

KOISIECPOĻSKA TORNIS

Zvanu iela atradās lejā pie ģimnāzijās pagalma augstā mūra.

Iela pavisam tuvu, blakus, bet nokļūt līdz tai nemaz nav tik vienkārši. Vispirms jāiziet uz laukuma, jāpaiet garam katedrālei, jānokļūst leja pa kraujo Ģimnāzijās šķērsielu un tikai tad var nokļūt uz Zvanu ielas.

Taču mēs neesam muļķi. Pa šo ceļu lai iet skolotāji un direktors. Mums uz Zvanu ielu ir pašiem savs ceļš.

Abās tās pusēs stāvēja augsti telegrāfā stabi. Viens no tiem rēgojas pie paša žoga. Vajadzēja tikai uzrāpties uz žoga, pastiept roku, un jau varēja aizsniegt baltos izolatorus šā staba galā.

Kādreiz Cauna bija izdomājis: kā būtu, ja uz Zvanu ielu nobrauktu lejup pa stabu? Pamēģinājām, vai stabs negrīļojas. Izrādījās, stabs ierakts tvirti, gludi noēvelēts — no skabargām nav ko bīties.

Cauna saņēma dūšu un nobrauca pirmais. Kopš tās dienas telegrāfā stabs mūs bieži vien izglāba no vecāko skolnieku siksnām un no bārdainā Prokopoviča.

Tā arī tagad mēs metāmies pie šā paša staba.

Pirmais uz mūra uzrāpās Volodjka Marceņuks. Izstiepis rokas uz priekšu, viņš ar krūtīm pieplaka pie staba un žigli noslīdēja lejā. Tūlīt pēc viņa uzrāpās Petjka Maremuciia.

Petjkam bija bail, bet viņš izlikās drosmīgs.

Mēs redzējām viņa nobālušo seju, mazliet trīsošās, īsās kājas. Ka tikai viņš patiešām nenokrīt! Kādreiz, kad mēs ar viņu kopā rāpāmies augstā ozolā pēc vanaga olām, Maremucham no augstuma sāka reibt galva un viņš gandrīz nokrita. «Ak tu jupis, arī šoreiz nogāzīsies,» es nodomāju. «Ko mēs ar viņu tad iesāksim?»

Aiz šķūņiem otrreiz atskanēja gari stiepts svilpiens.

Maremucha pieplaka ar vēderu pie staba un beidzot nošļūca lejā.

Nu, liekas, viss kārtībā.

Cits pēc cita mēs nolaidāmies pa gludo stabu uz Zvanu ielas.

Lejā mūs gaidīja Maremucha.

— Zēni, vai varu iet kopā ar jums? — Maremucha vaicāja.

— Nav vajadzīgs, iztiksim bez tevis! — Cauna atcirta un pievērsās man.

— Šausimies turp! — viņš čukstēja, pamādams ar galvu uz šauru sprau-dziņu starp dzeloņplūmju krūmājiem.

Pametuši Petjku vienu, mēs jozām pāri ielai un ar sparu metāmies dzeloņainajos krūmos. Salīkuši līdām pa tikko manāmu līkloču taciņu, kas vijas caur kraujas biezajiem krūmiem.

Biezie, ērkšķainie zari vijās ap mums un pāri mums ka dzeloņstiepļu aizžogojums. Zem kājām melnēja červeļainās krūmāju saknes un sarūsējušas skārda sloksnītes.

Mēs skrējām uzmanīgi, lai neievainotu kailās kājas. Mums pie paša degungala izspurdza kāds raibs putniņš.

Skrējām klusēdami, atpakaļ neraudzīdamies. Aiz muguras taču mums dzenas pakaļ!

Klāt jau arī Turku kāpnes. Sensenis — priekš gadiem trīssimt — tas cēluši turki. Kāpnes pa klintīm stāvi vijas lejup uz upi. Bet upes otraja pusē pie paša krasta redzams vientuļais, pussagruvušais Koņecpoļska tornis. Tas stāv šeit savrup, nomaļus, tālu no Vecā cietokšņa. Kopš seniem laikiem tas sargā ieeju pilsētā no ziemeļiem, no Aizupes.

No Turku kāpņu pakājes pāri upei tieši iepretī Koņecpoļska tornim pārsviestā dēļu laipa.

Pa šo pašu laipu nesen, atšaudīdamies no petļuriešiem, skrēja pāri mušu kaimiņš Omeļustijs.

— Paslēpsimies tornī! — smagi elsdams, ieteica Cauna.

Es pamāju ar galvu.

Doties lejup pa turku kāpnēm bija pavisam jauki. Gar kāpņu sāniem gandrīz līdz pašai upei stiepjas izturīgas ozola margas. No augšas tas gludas, pulētas.

Mēs uzmetāmies uz margām un laidāmies lejup no posma uz posmu, nepagūdami izskaitīt izdobtos, uz augšu traucošos pakāpienus. Manai apkaklei notrūka poga, un vēders bija tā nokaisis, it kā tam būtu pielikts sinepju plāksteris.

Nesakārtodami saņurcītos kreklus, izspūruši gluži ka pec kautiņa, mes uzlēcām uz šaurās laipeles. Zem kājām guldzēja straujais ūdens. Dēļi čīkstēja, saliecās, un visa laipa līgojās zem mums kā dzīva, it ka kāds to aiz pārgalvības šūpotu.

Mēs iesprukām torņa akmens arkā un tūlīt pa līkloču kāpnēm šāvāmies otrajā stāvā. Te nu gan mūs neatradīs!

Noguruši, nosvīduši mēs nokritām tieši zālē. Cauna tūlīt pielīda pie vienīgās ambrazuras. Tā bija līdzīga otrādi apgrieztam atslēgas caurumam. Pa ambrazuru labi varēja saredzēt pretējo upes krastu ar Turku kāpnēm un pusi no dēļu laipas, kurai mēs nule bijām pārskrējuši pāri.

Ja slepenpolicisti dzītos mums pakaļ pa Turku kāpnēm, Juziks tos uz vietas varētu saskatīt, un mums atliktu laika paslēpties citā vietā.

Koņecpoļska tornī bija klusi un dzedri. Sienā baltoja gandrīz sagruvušais marmora kamins. Griestu tornim nebija, tie_ jau sen bija sabrukuši, tikai kāda pussatrunējusi sija kā lielgabals rēgojās ārā no mura sienas^ Šaja biezajā sienā izdobtas trīs augstas, ērtas nišas. Tajās droši vien aizkraciešu ielenktie pani bija krāvuši pulveri un smagās čuguna lodes. Visa otrā stava grīda bija aizaugusi ar leknu, biezu zāli, bet no kamina lūkojās neaizmirstuļu pudurītis. Zāle pie sienas nomīdīta. Redzams, šeit kāds fr bijis. Diezin vai šīs pēdas šeit nav pametis Omejustijs? Nu skaidrs, ka Ivans! Vēl nesen viņš no šejienes apšaudīja petļuriešus. Viņš laikam būs gulējis pie pašas ambrazuras ar naganu rokā, — tāpat kā nule guļ Cauna, — pieplacis ar vēderu pie mīkstās zāles, plaši iepletis kājas.

Ak, veikli gan toreiz Ivans sašāva cekulaino petļurieti! Redzams, viņš ir labs strēlnieks — ar naganu no tāda attāluma ne katrs trāpīs. Ja tas ievainotais ir palicis dzīvs, tad, protams, ilgi atcerēsies šo Koņecpoļska torni.

Vai tiešām petļuriešiem būtu laimējies notvert Omeļustiju?

Viņš taču tur pašā pilsētas centrā prata piemānīt petļuriešus, vai tad nu šeit Aizupes nomalē viņi to būtu sagūstījuši?

— Paklau! Es nu gan domāju, ka viņš no šejienes būs aizmucis. Tas tik būtu jauki!

-- Kas aizmucis? — ievaicājās Juziks, pavērsies ar seju pret mani. — Par ko tu runā, Vaska?

— Par Ivanu... Vai atceries, kā viņš no šīs šaujamlūkas plāja uz laupītājiem?

— Ak, tu par Ivanu! — Cauna atteica un izrāva no spraudziņas leknas zāles šķipsnu. — Nu, viņi gan nenotvers Omeļustiju ... Viņš ir viltīgs kā līdaka, desmitiem petļuriešu apvedīs ap stūri... Zini, es pat domāju, ka viņš nekur tālu nav aizbēdzis, bet dzīvo klusītiņām kaut kur pilsētā vai kādā pazemes ejā. Es aizvakar gāju garām cietokšņa tiltam, apsēdos tur atpūsties, bet man līdzās divi zemnieki dzirdīja zirgus un runāja par šo pazemes eju. Viens dievojās, ka pazemes ejā zem cietokšņa sēžot divi tūkstoši boļševiku. Viņš stāstīja, ka boļševiki Petļuru tīšām ielaiduši pilsētā, lai vēlāk tam nogrieztu ceļu, kad pienāks tumša jo tumša nakts — pie debesīm ne zvaigznītes, ne mēness — visi boļševiki tad iznāks ar lukturiem no pazemes ejas un saņems petļuriešus gūstā, bet pašu Petļuru no cietokšņa tilta iesviedīs ūdenskritumā.

— Kā tad viņi tur var mitināties? Est taču viņiem vajag?

— Nu, krājumu viņiem tur daudz. Sarkanie, iekām aizgāja no pilsētas, saveduši tur gan speķi, gan pupas, gan sāres putraimus, gan maizi. Sēž pazemē un vāra zupu.

— Pag! Bet kur tad paliek dūmi?

— Dūmi? — Cauna padomāja. — Nu, viņi droši vien cietokšņa tornī būs ierīkojuši dūmeņus, un dūmi pa tiem izlido augšā.

— Manuprāt, tās nu gan ir blēņas. Kāds no viņiem melš — vai nu zemnieks vai Cauna.

— Vai tu runā patiesību?

— Ko tad — meloju, vai? — Cauna apvainojās.

Un apklusa.

KAUTIŅŠ

Man drīz vien apnika sēdēt Koņecpoļska tornī. Slepenpolicisti nebija mānāmi. Varbūt viņi mūs aizmirsuši? Kā būtu, ja izskrietu no šejienes un paslēptos citā vietā?

— Juzik, — es ieteicos, — zini, mēs nespēlējam pēc noteikumiem.

— Kā tad ne pēc noteikumiem?

— Nu tā. Tu taču esi mūsu vadonis, tev jākomandē visi zagļi, bet nevis jāslēpjas šeit kopā ar mani.

— Nē, — Cauna atteica, manī nelūkodamies. — Man jāslēpjas. Ja saķers vienkāršu zagli, nelaime nebūs liela, bet, ja slepenpolicistu nagos kritīšu es, visa banda izjuks. Un turklāt... — Cauna sastomījās, — zvēri, ka nevienam neteiksi...

— Lai mani pērkons nosper, lai es no šā torņa iekrītu upē, lai...

— Labi, — Cauna mani pārtrauca, — tagad klausies! Manam tētukam šodien pie mūsu ģimnāzijās mūra jāķer suņi. To tur saradies daudz. Bet es negribu līst tēvam acīs. Ieraudzīs, ka es nevis mācos, bet slaistos pa ielām, sados man tādu sutu, ka tikai turies ... Pašreiz viņš ir negants. Vakar kāds atrāvis mūsu šķūnim dēli, un visi suņi, ko tētuks bija noķēris tirgū, aizskrējuši...

Ak tad šitā! Caunam bail no tēva.

Caunas tēvs ķer suņus pilsētas dīrātavas īpašniekam Kumčenko, tas suņus nosit, novelk tiem ādas, bet suņu taukus pārdod ziepju fabrikai. Caunas tēvs bieži vien braukā pa pilsētu garā furgona, ko velk ābolains kleperis noplukušu asti.

Kad šis melnais suņu cietums ripo pa pilsētas ielām, tam pakaļ kliegdami bariem joņo zēni. Noķertie suņi smilkst, metas pret režģiem kā šakaļi zvērnīcā. Bet puikas, cits citu apdzīdami, jož aiz furgona klaigādami:

— Gicelis! Gicelis!

Tā mūsu pilsētā sauc suņu ķērājus.

Mūsu zēni nereti ķircina ar šo apvainojošo palamu arī Juziku. Tad viņš skaišas un ar dūrēm metas uz saucējiem. Kādreiz viņš tāpēc sakāvās ar Kotjku Grigorenko. Labi, ka viņus paguva laikā izšķirt. Grigorenko tūlīt aizskrēja uz direktora kabinetu sūdzēties, bet Caunam par laimi direktora tur nebija un šoreiz viss beidzās laimīgi.

Toties pagājušajā nedēļā, kad pie mums ģimnāzijā sāka ierakstīties skautos, Kotjka to atcerējās un nolēma Caunam atriebties. Kotjka — skautu kopnieks — pats pierakstīja gribētājus. Saška Bobirjs bija ieteicis Caunam ierakstīties, bet Kotjka kategoriski atteicās pieņemt Juziku savā kopā.

— Tavs tēvs ir gicelis, un tu pats od pēc suņiem. Mūsu pulkā tu nederi! — viņš svarīgi paskaidroja Starodomskim un piebilda: — Turklāt tu esi polis. Pulciņa vadītājs man neatļāva tevi ierakstīt skautu kopā!

Kopš tā laika Cauna vēl vairāk ienīda Kotjku Grigorenko.

— Bet zini, Juzik, — es sacīju Caunam, — šodien taču skauti pulcēsies ģimnāzijās pagalmā. Tā būs sapulce pirms pārgājiena. Varbūt paskatīsimies?

— Kas tur ko redzēt! — Cauna pēkšņi saskaitās. — Kājas kailas, pār pleciem kaut kādas riebīgas lentes, rokās nūjas. Pagaidi labāk, atnāks sarkanie, mēs pie viņiem pierakstīsimies izlūkos.

Kalpot sarkanajiem par izlūku, palīdzēt padomju varai — tas bija Caunas sens sapnis. Viņš gaidīja sarkano atgriešanos, lai aizbrauktu uz Kijevu: viņa tēvocis tur strādā kopā ar sarkanajiem, tas bija apsolījies jekārtot Caunu tādā skolā, kurā māca par izlūkiem. Es, tiesa, lāgā nezināju, vai tāda skola maz ir, taču Cauna man bija par to piedziedājis pilnas ausis.

«Labi jau nu gan būtu tur iestāties,» es domāju, «tomēr man Kijevā neviena nav, diezin vai izdosies ietikt izlūku skolā.»

Stāsta, ka skauti drīz došoties apmācībās uz Nagorjanu mežu. Bet Nagorjanos dzīvo mans tēvocis Avksentijs, pie kura pašlaik slēpjas tēvs. Pats galvenais skautu priekšnieks, strupdegunis Marko Gržibovskis, ļoti negants uz manu tēvu.

Kādreiz tēvs aizstāvēja veco Maremuchu. Maremucha bija uztaisījis Marko zābakus, bet tam tie nepatika. Marko sāka piesieties un lamāt kurpnieku, bet pēc tam ar jaunā zābaka papēdi iesita viņam pa seju. Vecajam Maremucham sāka pa degunu tecēt asinis. Mans tēvs sagrāba Marko aiz apkakles, izgrūda viņu no darbnīcas un nometa no lievenēm uz ielas.

— Redz, kāds neķītrs aizstāvis atradies! Pagaidi, pagaidi, gan tu redzēsi ... Parādīs tev ... Atcerēsies ...

Kauties ar manu tēvu viņš baidījās — zināja, ka tēvs viņam sados.

Pašlaik Marko ir jesauls, viņš allaž mēdz nēsāt piešus un lielu mauzeri.

Es centos izvairīties no Gržibovska, kad viņš, piešus skandinādams, devās pa gaiteni uz direktora kabinetu pie bārdainā Prokopoviča. Ja Marko atcerētos, ka esmu tā paša Miroņa Mandžuras dēls, kurš viņu izsvieda uz ielas, kas zina, vai viņš mani uz vietas neiemestu petļuriešu karcerī!

— Vaska, vai dzirdi? — Cauna mani piepeši parāva aiz piedurknes un tūlīt cieši piespiedās pie ambrazuras.

— Kas ir, Juzik? Nu, laid jel!

Taču Cauna aizsedza visu ambrazuru.

— Pagaidi, netraucē, šķiet, skrien šurp! — viņš čukstēja.

Un tiešām, pa augšējo caurumu virs torņa līdz mums atlidoja visai pazīstamas balsis. Runāja strauji un saraustīti.

Balsis tuvojās tornim no labās puses, no aizaugušā upes krasta — parasti tur neviens nemēdza staigāt. Klintis šajā vietā piegāja tuvu klāt upei, ūdens skaloja tās akmens pakājes. Lai šeit varētu pāriet, bija jānoaun kājas un jābrien tieši pa ūdeni.

Pēkšņi šajā balsu kņadā es saklausīju Kotjkas Grigorenko straujo valodu.

Ak tu, nogulējām! Lejā pie pašas torņa pakājes iečirkstējās šķembas.

Kur lai skrien?

Izeja no torņa tikai viena, bet pašlaik pie tās ir slepenpolicisti. Palūkosies — uzreiz noķers.

Varbūt izlīst uz torņa mūra malas? Nu labi, bet kur tālāk? Lejā nenolēksi — augstu, taču sēdēt tāpat augšā, biedēt vārnas — kauns.

— Nāk šurp! Gulsties, slēpies! — Juziks nošņāca, atlēkdams no ambrazuras.

Apaļais, noplukušais tornis ir tukšs un tajā absolūti nav kur paslēpties. Varbūt... nišās?! Nedomādami mēs abi iemetāmies šajos tumšajos, mitrajos dobumos un sastingām tur gluži kā svētie dominikāņu baznīcā.

Bet apakšējā stāvā jau zem kāda papēža pārlūza skaida.

Iečīkstējās koka kāpnes.

Kāds no slepenpolicistiem dodas augšup. Tikko elpodams, es vēl ciešāk pieploku pie aukstajiem akmeņiem.

Pēkšņi mani apdullināja Saškas Bobirja ļauna prieka pilnais sauciens:

— Puikas, šurp! Viņi ir šeit!

Pēc brītiņa mūs zem rokas izveda krastā. Slepenpolicisti mūs ielenca. Saška Bobirjs, nemitīgi klašķinādams ar nepielādēto, spožo buldogu, gāja iesāņus. Aizmukt no sasodītiem slepenpolicistiem nevar — noķertu, un turklāt pēc norunas mums nebija tiesību mukt.

Ek, labāk būtu paslēpušies kaut kur laukā, krūmos aiz Zvanu ielas vai baznīcas pagrabā. Vainīgs tikai Cauna. Ievilka mani šeit šajā velna tornī, baidījās no tēva ...

Nolādētie slepenpolicisti! Kā viņi ap mums grozījās, trokšņoja un ņirgājās.

Taču par visiem vairāk rosījās Kotjka Grigorenko. Viņš vicināja savu revolveri, viņa formas svārkiem bija attaisītas divas pogas, cepure atbīdīta pakausī, bet viltīgās, tumšdzeltenās acis zem melnajām uzacīm aiz prieka tā vien šaudījās.

— Sasieniet viņiem rokas! — Kotjka piepeši pavēlēja.

— Jums nav tiesību! — Cauna atcirta. — Laupītājiem nekad nesaistīja rokas!

— Plikadīdas jūs. esat, nevis laupītāji, un tu esi sesks, nevis cauna. Daudz tu zini, ko var un ko nevar. — Kotjka svarīgi piebilda, aizpogādams svārkus. — Nu, puikas, cik reižu būs jāatkārto? Sasieniet ciešāk, lai nesaceļ spuras!

Saška Bobirjs iebāza kabatā buldogu un pieskrēja pie Juzika. Cauna sāka atvairīties, es metos viņam palīgā. Taču tajā paša mirklī Kotjka Grigorenko, pieskrējis no mugurpuses, uzlēca man uz pleciem.

— Laid! — es iekliedzos. — Laid! — Bet pats, plaši izplezdams kājas ļ un smagi mīņādamies, centos nokļūt līdz resnajai akacijai, lai, mezdamies ar visu ķermeni atpakaļ, triektu Grigorenko pret koka stumbru.

— Laid! — es no jauna iesaucos.

Taču Kotjka manī ir neklausījās. Viņš karājās man plecos un rēca kā vilks. Es ieraudzīju, cik neganti pret slepenpolicistiem cīnījās mūsu atamans Cauna. Viņš bija tvirts, izveicīgs puisis., kaut arī kalsns. Viņa azarts iedvesa arī man spēku. Es rāvos uz koka pusi, bet Kotjka Grigorenko tajā brīdī man negaidot aizlika priekšā kāju, un es nokritu ar galvu uz asajām šķembām.

Nepaguvu pat izraut rokas — tās no mugurpuses turēja Grigorenko -un nogāzos tieši ar seju un krūtīm uz akmeņiem.

Asas sāpes apsvilināja man seju. Acīs saskrēja asaras. Es sāpīgi sadauzīju pret akmeni degunu, pat galvā sāka dūkt, un mutē uzreiz pieplūda iesāļās asinis. Bet Kotjka Grigorenko no jauna uzklupa man virsū un sāka lauzt atpakaļ rokas.

Skaudrs niknums pēkšņi apslāpēja sāpes.

Sasparojies es piecēlos uz viena ceļgala un, spēji papurinājis^ galvu, aizmetu Kotjku sānis. Lai gan Kotjka ir sportists, lai gan katrā starpbrīdī vingrinās smagumu celšanā, taču arī es neesmu no vārgajiem. Viņš nepaguva pastiept rokas, lai mani no jauna satvertu aiz kakla, kad es, pietrūcies kājās, parāvu uz savu pusi viņa glumo, lakoto siksnu, kas bija lokana kā čūska.

Tajā pašā laikā es ar elkoni nositu Kotjkam no galvas cepuri. Ta gluži kā stīpa ieripoja upītē.

Ak tā, tu liksi kāju priekšā? Pagaidi, nu gan es tev sadošu, direktora roklaiža! Es tev parādīšu!... — es iekliedzos.

Man izdevās izraut Kotjkam siksnu. Es tūlīt sāku Grigorenko mizot m viņa paša siksnu gan pa muguru, gan pa rokām. Taču Kotjka izlocījās i: 111/i kā suns un pēkšņi strauji saķēra manu roku un iekodās tajā ar zobiem.

Noliecies es ietriecos ar galvu Kotjkam krūtīs. Viņš zaudēja līdzsvaru nii Ielidoja upītē.

ks pat nepaguvu aptvert, kā tas viss notika. Šļakstot virs upītes pacēlās l'iiKa ūdens strūkla. Šeit laikam gan ir dziļš, jo Kotjka uzreiz pazuda /em ūdens.

Mani pārņēma bailes: ko tad, ja viņš noslīks? Taču pēc brītiņa Kotjkas Innjā galva kā korķis iznira no ūdens. Kotjka mētāja rokas, viņa izplēstie pirksti tvēra ūdeni, — redzams, aiz bailēm viņš bija aizmirsis, kā jāpeld.

Rīstīdamies, izvalbījis baiļu pilnās acis, viņš aizsmakušā balsī sāka kliegt:

— Palīgā! Glābiet!

Slepenpolicisti metās viņam klāt.

Cauna man pamirkšķināja.

Izmantodami slepenpolicistu apjukumu, mēs laidāmies lapās.

PIE DIREKTORA

Klāt arī Turku kāpņu augšējais laukumiņš. No šejienes labi var saredzēt Koņecpoļska torni un to vietu, no kurienes es iesviedu Kotjku ūdenī. Kamēr iiics ar Caunu uzšāvāmies augšā, slepenpolicisti bija izvilkuši Kotjku no upītes. Tur lejā viņš lēkā uz vienas kājas, viss melns, slapjš, — redzams, viņam ausī iešļācies ūdens. Ap viņu drūzmējas slepenpolicisti.

— Nu, Vasil, saturies! Kotjka tev to nepiedos!

Domā, es viņu ļoti baidos? Neesmu vis tāds zaķapastala kā Petjka Maremucha, — tam jau Kotjka uz galvas uzkāpis, bet šis neko. Nu, ko tnd viņš man padarīs? Sūdzēsies direktoram, ja? Nu lai! Viņš taču pirmais mani aiztika! Vai skramba ir? Paraugies! — un es parādīju Jiizikam sadauzīto degunu.

Ir, kaut gan maza, tas tiesa, bet ir! Un arī zem lūpas asinis. Noslauki!

— Jā, tās no deguna, es zinu. Ja direktors prasīs, es visu pastāstīšu: lul viņš man aizlika kāju priekšā, kā no deguna nolaida asinis, Lai tik pamēģina apmelot — slikti viņam klāsies!

Un mēs aizjoņojām tālāk uz Zvanu ielu.

Visu dziedāšanas stundu es nevarēju vien nosēdēt solā. Grozījos, ram dzijos uz durvīm — man tā vien likās, ka dzirdētu gaitenī direktora soļus.

Mēs visa klase mācījāmies svinīgajam vakaram dziesmu «Ilgus gadus».

Dziedāšanas skolotāja, izdēdējusī pane Rodļevska, ar cirtām pie deniņiem, ģērbusies garā, melnā kleitā, nemitīgi draudēja mums ar kamertoni, Klaudzināja ar to pa katedru un, kad zālē nodžinkstēja metāliskā skaņa, ļ i< «dusies pirkstgalos, pīkstēja:

— Sāciet, bērni! Sāciet, bērni! Mi-mi-la-sol-fa-re-mi-fa-re-mi-mi! Dieva dēļ — mi-mi!

Volodjka Marceņuks dzied skaļi, tā, ka kaktā ap viņu trīc pat tīmekļi.

Petjka Maremucha velk diskantā — sīciņi, žēlabaini, it kā raudātu vai lūgtos dāvanas.

Maremucha tāds resnulis, taču balss viņam kā mazai meitenei.

Bet es nedziedu nemaz, tikai plātu muti, lai pane Rodļevska nepiesietos. Dziedāšana man pašlaik nemaz nav prātā! Kas par «Ilgus gadus», velns parāvis, ja mani tūliņ sauks pie bārdainā Prokopoviča, lai «mazgātu galvu».

Kotjkas Grigorenko sols tukšs. Klasē viņa nav.

Jau pirms dziedāšanas stundas sākuma ģimnāzijā atgriezās slepenpolicisti un zagļi, un tūlīt paklīda valodas, ka es esot izpeldinājis Kotjku Grigorenko. Zēni, salasījušies bariņā pie malkas grēdas, cits citu pārtraukdami, visvisādi apsprieda mūsu kautiņu.

Beidzot pagalmā parādījās arī pats Kotjka. Viss tāds kā applūkāts, nožēlojams; mati tam bija pielipuši pie pieres, un viņš izskatījās līdzīgs slapjai vistai.

Es tajā brīdī pie ģimnāzijās pagrabiem meklēju zaķu kāpostus, ko uzlīmēt brūcītei uz deguna. Redzot Kotjku drūmu, sabozušos, es uz mirkli aizmirsu neizbēgamo izaicinājumu uz direktora kabinetu. Ai, cik man bija patīkami, ka esmu pārmācījis šo lielības maisu, spodro ārsta dēliņu! Es biju viņam atriebies par visu! Ir par Caunu, ir par savu sadauzīto degunu, ir par mūsu laupītājiem.

Nepalūkodamies uz mūsu pusi, it kā mūs nemanīdams, Kotjka strauji pa sētas durvīm devās tieši pie Prokopoviča, atstādams uz parketa pēdas. Odens strūkliņas, tievas kā diedziņi, tecēdamas no slapjā apģērba, stiepās aiz Kotjkas līdz pašam direktora kabinetam. Šķita, it kā kāds pa gaiteni būtu caurā spainī nesis ūdeni.

Tikko noskanēja zvans, Volodjka Marceņuks aizskrēja uz direktora kabinetu, lai atnestu panei Rodļevskai klases žurnālu. Tur viņš bija redzējis Kotjku un atgriezies mums pastāstīja:

— Prokopovičs ievīstīja viņu tajā drēbē, atcerieties, ko nopirka sarīkojuma karogiem. Sēž Kotjka krēslā, acis sarkanas, klabina zobus, bet pats tāds zili dzeltens — gluži kā papagailis! Ieraudzījis mani, novērsās, pat runāt nerunāja. Bet Nikiforu direktors aizsūtīja pēc Kotjkas tēva!

«Nešpetns memmes dēliņš šis Kotjka,» es nodomāju. «Un vēl lielās, ka esot sportists, ka stiprāka klasē par viņu neesot. No mūsu Aizupes zēniem ikviens peldas līdz vēlam rudenim. Ielēksi dažkārt ūdenī, tas tik salts, ka pat zils un zaļš gar acīm sametas, — un nekas.

Bet šo lielības maisu iegrūda siltā ūdenī, un viņš, nabadziņš, jau pārsalis, trīs kā kucēns, — sacēlis ap sevi veselu traci. Un tāds esot atamans, skautu priekšnieks! Viņam jau vajadzētu sēdēt mammai klēpī!»

Dziedāšanas stundas mums parasti pagāja ātrāk par citām. Mācījāmies notis, vairākas reizes nodziedājām dziesmu, un gaitenī jau atskan zvans. Bet tajā dienā laiks vilkās ļoti ilgi. Pane Rodļevska bija apnikusi līdz riebumam. Aiz saviļņojuma viņa gan piepūtās, gan atkal izslējās pār katedru, it kā viņu kāds bikstītu: izkāmējusi, gara, ar apaļu gāmuru, kas rēgojās kā kovārņa ola. Garā odiene — tā mēs viņu mēdzām saukāt. Viņa tiešām bija līdzīga garkājainam, izdēdējušam odam. Zēni stāstīja, ka Rodļevska sirmos matus krāsojot ar tinti.

Nespēdams izturēt, es teicu panei Rodļevskai, ka man izkaltusi mute un gribas dzert. Dabūjis atļauju iziet no klases, es izšāvos gaitenī. Nevienas dzīvas radības. Klusītiņām es pa tukšo gaiteni aizgāju līdz aktu zālei un pa skatuvi iznācu balkonā.

Pie pašiem čuguna režģiem šalca kuplie kastaņu zari.

Drīz kastaņas ziedēs!

Drīz no zaļās lapotnes kā svecītes ziemsvētku eglītē pacelsies un uzplauks slaidie, gaišsārtie, hiacintēm līdzīgie kastaņu ziedi. Vakaros virs tiem dūks maijvaboles, ziedus apvēsmos siltais vasaras vējš, aiznesdams sev līdzi saldeno, maigo smaržu.

Jauki būtu šādā naktī gulēt šeit balkonā. Izplāt saliekamo gultu, palikt pagalvī spilvenu, ietīties segā un gulēt ilgi jo ilgi ar aizvērtām acīm un aizmiegot klausīties, kā tur aiz laukuma aiz katedrāles aprimst no petļuriešu pavēlēm dienā nogurusī pilsēta. Bet tūlīt es atcerējos ģimnāzijās garos, drūmos gaiteņus, un man uz vietas zuda patika pavadīt šeit nakti.

Nekas, sāksies mums brīvdienas — aizbraukšu uz Nagorjaniem, uzmeklēšu tēvu un katru nakti tur gulēšu svaigā gaisā siena kaudzē. Vienā pusē man blakus gulēs tēvs, bet otrā — tēvocis Avksentijs. Tad man nebūs bail ne no kādiem petļuriešiem. Kaut jel drīzāk mūs atlaistu brīvdienās ... Tikai šis notikums ar peldināšanu ... Ak ko, blēņas! Gan es pratīšu izlocīties, ne jau tādās vien sprukās esmu bijis.

Bet kas tas?

Tieši gar katedrāles stūri laukumā izbrauc pajūgs. Tas traucas šurp uz ģimnāziju. Kas gan tas varētu būt? Vai tiešām Kotjkas tēvs? Neviens cits kā viņš!

Nu jā, tas ir viņš. Mugurā tam izrakstīts krekls, saulē spīd iedegušais, plikais pakausis.

Pie paša ģimnāzijās lieveņa Grigorenko strauji aptur zirgu un sēkdams izrāpjas no pajūga. Viņš piesien zirgu pie čuguna staba un, izvilcis no ratiem apaļu, melnu saini, pazūd parādes durvīs.

Droši vien viņš savam Kotjkam būs atvedis uzvalku. Baidās, ūsainais velns, ka dēliņš nesaaukstējas. Pametis savu slimnīcu un atvizinājies šurp.

Es stāvēju balkonā, kastaņu lapu aizsegts. Atgriezties stundā man vairs nemaz negribējās. Labāk pagaidīšu līdz zvanam šepat. Žurnālā esmu atzīmēts, bet atmiņa šai odienei Rodļevskai slikta. Skaidrs — viņa jau būs aizmirsusi, ka atļāva man iziet no klases.

Atskanēja zvans. Klasēs sāka trokšņot ģimnāzisti. Es dzirdēju viņu saucienus, valodas, dzirdēju, kā noklaudzēja solu virsas. Bet es joprojām stāvēju un pārdomāju, kā vislabāk varētu iešmaukt klasē tā, lai mani nepamanītu ne direktors, ne Kotjka. Negribējās līst viņiem acīs. Ai, kā negribējās!

Lejā zem balkona noklaudz smagās durvis, un uz ietves iznāk ūsainais ārsts Grigorenko, mūsu direktors Prokopovičs un Kotjka. Nelaimīgais atamans jau pārģērbies sausās drēbēs, viņam mugurā šaurs matroža uzvalciņš un cepurīte ar Jura lentēm. Laikam gan tēvs būs paķēris pirmo, kas gadījies pa rokai.

Kotjka paveras visapkārt, raugās logos, vai viņu nenovēro kāds no zēniem klasē, un tad, acīm redzot apmierinājies, sakārto apaļo cepurīti.

— Sodiet gan, dieva dēļ, šo izdzimumu, Gedeon Apolinarijevič! Pielūkojiet, ka viņš jums nenoslīcina visus ģimnāzistus! — no lejas atskan ārsta dobjais bass.

— Nav ko runāt! — dobji noteica Gedeons Apolinarijevičs. — Ja jūs zinātu, kāda jezga ar šiem Aizupes dauzoņām. Šausmas! Tīrās šausmas! Atdzina man tos no augstākās pirmmācības skolas, un viss apgriezās otrādi, audzinātāji tieši vai galvas zaudējuši. Neatkarīgajai Ukrainai no viņiem nebūs nekāda labuma — varu jums apgalvot. Jau no bērnu dienām uz mežu vien glūn. Es jau lūdzu ministrijai, vai nevarētu pārcelt uz komercskolu ...

Osainais ārsts līdzjūtīgi šūpo galvu un rāpjas pajūgā.

— Apciemojiet mūs abi ar laulāto draudzeni, Gedeon Apolinarijevič, laipni lūdzam! — viņš aicina.

— Pazemīgi pateicos, — Prokopovičs palocījās.

Ārsts pievilka grožus. Zirgs atmeta galvu un, sapurinājis loku un krūtis izriezis, aizrāva pajūgu.

Direktors brītiņu pastāvēja, nošņaucās baltā mutautiņā, sakārtoja apkaklīti un aizgāja.

Tajā pašā brīdī atskanēja zvans. Starpbrīdis bija beidzies.

«Izdzimums — tas zīmējās uz mani!» izskriedams gaitenī, es nodomāju.

Vareni! Man aizlika kāju priekšā, es sev nobrāzu degunu, sasitu celi, un vēl es vainīgs — es esot izdzimums! Lai mani sauc un vaicā — es viņam pateikšu, kas ir izdzimums!

Pēdējā stundā īsi pirms beigām klasē ienāk sargs Nikifors un, pavaicājis skolotājam atļauju, aprautā, dobjā balsī aicina mani pie ģimnāzijās direktora. Es negribu izrādīt, ka esmu nobijies, un rāmi, nesteigdamies savācu kaudzītē savas grāmatas un burtnīcas.

Klasē — klusums.

Visi noraugās uz mani.

Dabas zinātņu skolotājs Polovjans platiem vaigu kauliem, vasaras raibumiem klātu seju, ģērbies dzeltenos čičunčā svārkos, slauka ar krītu notrieptos pirkstus ar tādu izskatu, it kā viņam gar mani nebūtu nekādas daļas.

Visi mūsu Aizupes zēni pavada mani līdzjūtīgiem skatieniem.

Es eju aiz kuprainā, zemā Nikifora kā varonis, augsti paceltu galvu, dauzīdams gar gurniem smago grāmatu saini. Lai neviens nedomā, ka esmu nobijies.

Sakumpušais, melnbārdainais Prokopovičs ļoti baidījās no lipīgām slimībām. Visu_ cauru gadu, ziemā un vasarā, viņš staigāja ar brūniem glazē cimdiem rokās. It visur viņam rēgojās baktērijas, bet visvairāk pasaulē

\iņš baidījās no mušām. Mājās tam uz visām etažerēm, palodzēm un pat uz sola zem ābeles bija nolikti stikla trauciņi ar sublimatu.

Zinādams, kā var sakaitināt direktoru, Saška Bobirjs lieliski bija iemanījies ķert lielās, zilās mušas, kas dažkārt ielaidās mušu klasē un, atsizdamies pret rūtīm, dīca kā kamenes.

Noķer Saška tādu mušu un starpbrīdi klusītiņām pa atslēgas caurumu ielaiž direktora kabinetā.

Muša sāk sīkt kabinetā, un Prokopovičs ņemas kā jucis: bīda krēslus, atver logus, sauc palīgā kupraino Nikiforu — dzen mušu ārā.

Bet mēs priecājamies, ka esam sakaitinājuši bārdaini.

Es ar pūlēm atvēru smagās, ar tūbu un zaļu vaskadrānu apsistās direktora kabineta durvis.

Prokopovičs pat nepalūkojās uz mani.

Viņš sēdēja mīkstā ādas atzveltnī pie gara galda, iebāzis bārdu papīru kaudzē un uzlicis uz galda malas roku brūnajā cimdā. Es klusi aizvēru durvis un apstājos pie sliekšņa.

Smagos, zeltītos ietvaros sakārti Ukrainas hetmaņu portreti. Daudz to šeit zem augstajiem direktora kabineta griestiem.

Hetmaņi žņaudz rokās smagus zelta zižļus, kas rotāti dārgakmeņiem; virs hetmaņu cepurēm pland krāšņas strausa spalvas. Vienīgļ Mazepa gleznots bez zižļa. Kailu galvu, atpogātos svārkos, līdzīgs pārģērbtam ksendzam, viņš raugās direktorā viltīgām, ļaunām acīm, un pēkšņi man liekas, ka tas nav Prokopovičs, ka pie mūsu ģimnāzijās galda sēž nevis direktors, bet kāds no portreta izkāpis bārdains hetmanis. Sēž ļauns, neapmierināts, gluži kā vecs apogs, sabozies pār papīriem un mani neievero.

Prokopovičs atvēra smagu, melnu grāmatu.

Man bija apnicis gaidīt. Es paklusām nokāsējos.

— Kas vajadzīgs? — dobji čerkstošā balsī vaicāja direktors, pamezdams uz augšu garo, cieto bārdu.

— Mani... aicināja ... Nikifors, — es stomīdamies teicu. Aiz bailēm man kaklā sāka kņudēt.

— Uzvārds?

— Vasilijs ...

— Es vaicāju: uzvārds?!

— Mandžura ...

— Vai tu iegrūdi upē Grigorenko?

— Nevis es... viņš pats... Viņš pirmais mani nogaza...

Es gribēju taisnoties, pastāstīt, kā viss notika, bet direktors partrauca:

— Vai tev tēvs ir?

— Viņš ir sādžā.

— Bet kur māte?

— Mirusi...

— Pie kā tu dzīvo? Vai tev kāds tuvinieks ir?

— Krustmāte Marja Afanasjevna.

— Krustmāte? Nu tad savāc savas grāmatas un uz vietas ej majas pie krustmātes! Huligāni mums nav vajadzīgi!

Un direktora bārda no jauna noslīga pār papīriem.

Noraizējies es kādu laiciņu klusēdams stāvēju pie garā, ar vadmalu klātā galda.

«Te nu bija! Viņš laikam domā, ka sākšu lūgties, metīšos ce|os? Nesagaidīsi!»

Žigli satvēru durvju kliņķi un pat nepamanīju, kā aiz manis aizcirtās smagas direktora kabineta durvis.

Pa garo, tukšo gaiteni, pa akmens kāpnēm es rāmi devos vestibilā un izgāju uz ielas. Pagalmā jau bija gluži karsts. Katedrāles zvanu tornī dobji dūdoja baloži. Man garām aizdārdināja un pazuda aiz katedrāles ūdens vedamie rateļi ar vedēju, kas sēdēja uz vēderainās mucas gala.

Augšā blakus skolotāju istabai aprauti ieskanējās zvans.

Tūlīt šeit izbrāzīsies puikas. Viņi sāks iztaujāt: «Nu kā, pamatīgi dabūji?» Bet ko lai es saku? Ka mani padzina? Nu nē. Jau tā viss derdzas, bet šie sāks vēl žēlot un, kas zina, izpļāpās krustmātei. Tad labāk dot kājām vaļu. Un, iespiedis padusē grāmatu sainīti, es aizjoņoju uz Aizupi.

KAD IESTĀJAS VAKARS

Mājās es ilgi nezināju, kur dēties.

Ko lai tomēr saku Marjai Afanasjevnai?

Pagājušā ziemā tieši priekš ziemsvētkiem mēs ar Caunu neaizgājām uz skolu, bet devāmies uz mežu pēc eglītēm. Tēvs to uzzināja un trīs dienas mani pēc tam rāja, atceros, pat Sašku Bobirju aizdzina, kad tas bija atnācis aicināt mani ar slidām skriet.

Nu nē, neteikšu nevienam, ka mani padzina no ģimnāzijās. Ne Marjai Afanasjevnai, ne zēniem. Pat Caunam neteikšu, tomēr aizvainojoši. Bet, ja nu vaicās, kāpēc nemācos? Nu, kaut ko jau izdomāšu. Teikšu, ka man cirpēja ēde un dakteris Biks aizliedza iet klasē, lai ēde nepieliptu arī citiem: viņi baidīsies un noticēs.

Petjkam Maremucham taču bija cirpēja ēde un viņš, laimīgais, divas nedē|as tad nosēdēja mājās. Ieskrāpēšu sev uz vēdera ar stikla gabaliņu brūci, teikšu, ka tā ir ēde, noziedīšu to ar cinka ziedi un sēdēšu mājās. Un tad jau arī sāksies brīvdienas.

Nolemts — man ir ēde!

Taču tās dienas vakarā es nekādi nespēju nomierināties. Ēde paliek ēde, krustmāti piekrāpt nebūs grūti, bet pietika atcerēties, ka es vairs neesmu skolnieks, — un tūlīt sāka smelgt sirds.

Visvairāk sāpēja tas, ka mani padzina šā nelieša Kotjkas dēļ. Ai kā sāpēja! Žēl, ka maz viņu iemizoju ...

Mājās neviena nebija. Padevusi man pusdienu, krustmāte Marja Afanas-jevna aizgāja uz sakņu dārzu ravēt dobes.

Vai man neaiziet pie Juzika? Bet nu jau laikam gan būs atgriezies mājās Juzika tēvs. Man negribējās ar viņu satikties. Pārlieku viņš stingrs, nekad nepasmiesies un pat neatbild, ja viņam saki: «Sveiki, tēvoc Starodomski!»

«Nē, iet pie Juzika nav vērts,» es izšķīros. «Tā, vienkārši, iešu viens pats pastaigāties...»

Drīz vien kluss mijkrēslis apņem mūsu pilsētas līkumotās ielas. Saule, likko sildīdama, grimst aiz Kaļinovkas meža. Lēnām un cienīgi pa Kraujo šķērsielu lejup uz upi tenterē mūsu kaimiņienes Ļebedincevas brūngani melnās Ēģiptes zosis. Zosis neviens nedzen, tās pašas, iznākušas no pavārtes, gāzelēdamās izstieptiem kakliem tipina lejup.

Dodamies augšup pa Turku kāpnēm, es sadzirdēju, ka ģimnāzijās pagalmā sāka rībēt bungas. Piegājis tuvāk, ieraudzīju, ka pie spraugas ģimnāzijās pagalma mūra žogā drūzmējas mazie zēni. Pacēlušies pirkstgalos, viņi raudzījās pagalmā.

— Re, re, kā soļo! — kāds no tiem jūsmīgi iesaucās.

Un pēkšņi šo bērnu vidū es pamanīju apcirpto Caunas pakausi. Ir gan joki! Bet es domāju — Juziks sēž mājās.

Es atgrūdu ar elkoņiem zeņķus, kas drūzmējās pie mūra, un, nokļuvis līdz Juzikam, uzsitu viņam uz pleca.

Viņš satrūkās un strauji pagriezās, saniknots un gatavs uz kautiņu. Taču, ieraudzījis mani, manāmi apmulsa un kaut ko nesaprotamu pie sevis nomurmināja.

- Bet kāpēc tu te esi atnācis? Vai tevi tas interesē? — es vaicāju, pamādams ar galvu uz pagalma pusi.

— Ek, tīrie nieki, — Cauna atbildēja ar mākslotu vienaldzību. — Staigā, kliedz — «slava!», virsnieki noskatās uz tiem gluži kā uz pērtiķiem zvēru dārzā.

Pavisam tuvu aiz žoga iedārdējās bungas. Pa spraugu es ieraudzīju, ka pa ģimnāzijās pagalmu vienādās rindās soļoja skauti. Viņi bija ģērbušies jaunos formas tērpos: īsās, līdz ceļgaliem, haki krāsas bikšelēs un tādās pašās gaišzaļās blūzēs ar atlokamām apkaklītēm. Ikvienam pie kreisā pleca piešūts daudzkrāsainu lentu pušķītis, bet uz piedurknēm zem elkoņa — dzeltenas un zilas uzšuves.

Skauti soļo pa trim cilvēkiem rindā un, pieiedami pie žoga, apgriežas.

Attālāk, dižodamies ar jauniem, dzelteniem zābakiem kājās, soļo «slīkonis» — Kotjka Grigorenko. Viņš ir kopnieks. Kotjkam uz piedurknes virs dzeltenās un zilās uzšuves kā tārps izlokās aveņkrāsas aukliņa. Tas nozīmē, ka Kotjka nav vienkāršs skauts, bet gan priekšnieks. Man derdzas šā kun-dziņa pārspīlētā gaita un pašapmierinātais izskats. Kā gan Valodjka Mar-ceņuks un Saška Bobirjs var viņam paklausīt? Agrāk viņi taču nekad ar to nedraudzējās, ķircināja viņu, bet tagad pat skatīties pretīgi, kā tie lien vai no ādas ārā šā daktera dēliņa priekšā ...

Stulbie roklaižas — ar viņiem nav vērts pat sasveicināties ...

Puišeļi man aiz muguras sāka trokšņot. Viņi mūs ar Caunu pavisam bija piespieduši pie žoga, pūlēdamies saskatīt, kas notiek pagalmā.

— Iesim, Juzik, labāk peldēties! Esmu jau diezgan skatījies. Pietiks šeit kvernēt, — es ieteicu Juzikam.

Juziks bija ar mieru.

Pa pazīstamo līkloču taciņu garām Poņatovska ielai mēs devāmies uz upīti.

Nu, ko tev šodien direktors pateica? Droši vien krietni sabraza? — (Juma vaicāja.

Kas par blēņām — sākumā rājās, bet, kad es viņam pastāstīju, ka Kotjka man aizlika kāju priekšā, apklusa un atlaida mājās.

— Un tas bija viss... Bet Petjka Maremucha muldēja, ka tu esot padzīts no ģimnāzijās. Mes tevi gaidījām, gaidījām, tomēr tu kā aizgāji, tā arī pazudi. Es jau nodomāju, vai tik tevi bārdainais Kotjkas dēļ nav iebāzis karcerī.

— Ko vēl neizgudrosi! Nepadzina, tikai draudēja padzīt. Bet Maremuchu es piekaušu, ja viņš par mani sāks muldēt...

Lejā jau iezaigojās upīte.

— Vai leksim ūdenī no klints?

Leksim no klints, — Juziks piekrita.

Mēs nogriezāmies lejup. Aiz upes bija redzams pazīstamais Vecais cietoksnis.

Viss tā pagalms apstādīts augļu kokiem. Blakus Pāvesta tornim aug zemas, ķeburainas vasaras ābeles.

Norausi tādu ienākušos ābolu, kaut gan rudens vēl tālu, pakratīsi to pie auss — dzirdams pat, ka iekšā klaudz tā melnās, cietās sēkliņas.

Vasaras āboli, kad nogatavojas, kļūst mīksti un maigi, — zobi — tikko pieskārsies šādam ābolam — paši iegrimst liegi sārtajā, miltainajā mīkstumā.

Cietokšņa pagalmā atrodas vēl daži zīdkoki. Ogas, kas ienākas šajos kokos, mēs mēdzam dēvēt par «mīklenēm». Tās ir melnas un līdzīgas alkšņu čiekuriņiem. Kad melnās «mīklenes» ienākas, mēs, uzrāpušies Pāvesta tornī, metrm no turienes uz kokiem smagus akmeņus. Ar troksni pāršķeldami lapotni, akmeņi lido lejup, aizķer tvirtos zarus, zari sašūpojas, un ogas' nobirst.

Tad biezajā zāle zem nosistajam lapam mēs meklējam mīkstās, saldenās, ar melnu sulu pilnās ogas. Mēs tās apēdam turpat, rāpodami uz ceļiem zem koka, un mūsu mutes vēl ilgi ir zilas, it kā mēs būtu dzēruši violetu tinti.

Jau vairākas dienas kopš pilsētas tirgū parādījušies pirmie saldie ķirši. Dzeltenie, pavisam dzidrie, dzeltensārtie kā paradizes āboliņi un spīdīgi melnie, kas nokrāso pat lūpas, līdz pašai augšai pilda tirgus sievu čīkstošās preču kastes. Sievas skandina svaru šķīvīšus, baras, atiramīdamas cita citai pircējus, un sver ogas papīra turziņās.

Ai, cik grūti paiet garām tirgum, kad tur ierodas sievas ar pirmajiem saldajiem ķiršiem!

Kā mēs apskaužam tos, kas mierīgi, nekaulēdamies nopērk veselu mārciņu saldo ķiršu un, spļaudami uz ietves glumos kauliņus, aiziet mums garām!

Tā prātodams par saldajiem ķiršiem, es sekoju Juzikam lejup uz upīti. Tagad cietoksnis pacēlās pa labi — augsts un drūms. Es saskatīju tā līgano ēnu, kas krita ūdenī, un atcerējos augstos, resnos ķiršu kokus, kuri auga cietokšņa pagalmā aiz Pāvesta torņa. Koku lapotne bija pareta, tai varēja redzēt cauri, bet ogas apbrīnojami saldas.

«Ja tirgū pārdod saldos ķiršus,» es nodomāju izģērbdamies, «tad tie būs ienākušies arī cietoksnī.»

Es to pateicu Caunam.

Nu ko tad vairāk? Ielīdīsim tur rītdien!

— Bet kad?

— Pēc pusdienām.

— Nē, vakarā nevar, — es atteicu, — tad jau tur atkal šaudīs petļurieši.

Aiz cietokšņa pulvera pagrabiem petļurieši bija ierīkojuši garnizona šautuvi. Ik dienas pēc pusdienas viņi dodas turp šaut, un viss cietoksnis līdz pašam vakaram trīc no ložmetēju šāvieniem. Lodes džinkstēdamas lido tieši pret to sienu, pa kuru jārāpjas, lai nok|ūtu tornī.

— Nu, bet kad tad? — pliķēdams sev pa gurniem, vaicāja Cauna. Viņš jau bija izģērbies un stāvēja manā priekšā kails un kalsns.

— Iesim no rīta pirms skolas. Paņemsim līdzi burtnīcas, lai nebūtu pēc tām jāskrien mājās. Es aiziešu tev pakaļ, tikai tu, pielūko, neaizgulies,

es sacīju, gluži aizmirsis, ka rīt man uz ģimnāziju nav jāiet.

— Es nu gan neaizgulēšos, — Cauna atbildēja, — bet rītos pa cietoksni slaistās sargs. Kā tad mēs rāpsimies pēc ķiršiem?

Jā. Tas tiesa.

No rīta sargs apstaigā visu cietoksni, bet vēlāk, tieši kad ģimnāzijā sākas stundas, sēž uz soliņa pie vārtiem. Tad kaut vai nolauz kokus — nesadzirdēs.

Sargam nepatīk, ja zēni parādās cietokšņa dārzā. Viņš rūpīgi apsargā katru koku, pavasarī notriepj stumbrus ar kaļķiem, uzrok ap kokiem zemi un apkaisa ar mēsliem. Kad augļi nobriest, viņš tos ievāc pats sev. Rāpjas kokos pa kāpnēm, lai gan ir klibs, un nolasa ogas, ābolus un pat mazītiņos, apaļos meža bumbierišus.

— Kas tur ko baidīties! Nu, ieraudzīs, sāks kliegt Liela nelaime! Vai tad mēs nepratīsim aizšmaukt, vai? Viņš taču pa cietokšņa mūri nerāpsies mums pakaļ, vecais velns. Labi, iesim rīt, - es izlēmu.

— Iesim! — Cauna noteica.

Drēbes mēs atstājam krastā un dodamies augšup pa klinti. Kas par interesi peldēties pie krasta seklumā, kur peldas Aizupes sievietes? Tā nav nekāda peldēšanās, bet kauna lieta! Pavisam kas cits uzrāpties uz klints un ar izstieptām rokām mesties uz galvas lejā straujajā ūdenī.

Siltās, dienu saulē sakarsušās klintis dursta mums kājas, sīki oļi birst lejup un iekrīt bāli zaļgairo vērmeļu ceros.

Uzrāpušies uz klints, mēs ar Juziku stāvam tur blakus.

Tālu aiz plosta upē nirst pīles. Laiku pa laikam tās ienirst tik dziļi, ka gaisā pavīd tikai astes galiņi un zaļganajā ūdens spogulī ņirb to sarkanās pleznas.

— Odens šodien laikam silts silts! — Cauna saka un svētlaimīgi smaida.

Pa tiltu, dobji dārdēdami, pārripoja rati.

— Lai notiek! — es iesaucos un, nesagaidījis atbildi, ar visu sparu metos ūdenī.

Izniris upes vidū, meklēju Juziku. Viņa nav ne uz klints, ne ūdenī. Ak tu pagāns, cik labi nirst! Es griežos kā vilciņš uz vienas vietas. Baidos, ka Cauna neiznirst zem manis un nesatver aiz kājas. Ir ļoti nepatīkami, ja tevi zem ūdens ar glumām rokām saķer aiz kājas. Cauna kā korķis izšāvās no ūdens pie paša plosta. Uz visām pusēm viļņo lieli apļi. Cik tālu viņš aizpeldējis zem ūdens! Es gan tik tālu nevarētu.

Mēs nirstam, aizsteigdamies viens otram priekša, meklējam upītes dibenā apaļus oļus un dzeltenus mālus, sitam šļakatas, lai ieraudzītu varavīksni.

Noguruši mēs apgriežamies uz muguras un nekustīgi guļam virs ūdens. Straume mūs lēnītiņām nes lejup uz plosta pusi. Augšā plešas zilās, rieta pusē mazliet iesārtās, dzidrās debesis bez neviena mākonīša.

Rīt būs lielisks laiks!

Vēlu vakara, kad laukā jau bija gluži tumšs, es iegāju trušu būdā, paķēris līdzi kvēpekli un sērkociņus.

Petrolejas kvēpekļa blāvajā gaismā es, novilcis kreklu, vairākas reizes ieskrāpēju sev pa vēderu ar biezu alus pudeles šķembu. Drīz vien uz ādas parādījās asins lāses. Aiz sāpēm es saviebos un atcerējos, kā man potēja bakas. Toreiz dakteriene gluži tāpat iešņāpa ar lanceti rokā.

Es paraudzījos uz stiklu. «Iešņāpt vēlreiz? Diezgan!» es nolēmu. «Krustmāte ir tuvredzīga, tik un tā nepamanīs.»

Atgriezies istabā, es žēlā balsī teicu Marjai Afanasjevnai:

— Krustmāt, rīt es uz skolu neiešu, dakteris aizliedza, — man ir cirpēja ēde, un es varu to pielaist skolniekiem ... Paskatieties!

Marja Afanasjevna atstāja uz plīts malas karsto cepešpannu ar ceptajiem, gardi smaržīgajiem kartupeļiem un, kustinādama lūpas, paraudzījās uz manu vēderu.

— Nu tad neej ar, tikai žigli iezied ar jodu! — viņa sacīja un pievērsās plītij, kurā sāka šņākt uguns.

Man kļuva sāpīgi: pūlējos, pūlējos, saskrāpēju ādu, pat asinis tecēja, bet viņa paskatījās tikai ar vienu aci un novērsās, it kā nekas nebūtu noticis! Būtu jel mani pažēlojusi, bet ne — cepti kartupeļi viņai dārgāki.

VECAJĀ CIETOKSNĪ

Pamodos agri no rīta. Saule vēl nebija pacēlusies virs šķūņa jumta. Es aizskrēju uz sakņu dārzu. Tur no pašas malējās dobītes citu pēc cita izrāvu iesārtos redisus un atgriezos mājās. Klusītiņām iedams pa virtuves grīdu, no plaukta paņēmu krustmātes iesākto maizes kukuli, nogriezu sev čauganu riecienu un, apkaisījis to ar sāli, apsēdos uz ķeblīša. Drīz vien uz virtuves galdiņa palika tikai maizes drupatas un ar asu nazi nogrieztās, nakts rasas piemirkušās, pūkainās redisu lapiņas: Es jau dzīros aiziet, kad no virtuves žāvādamās ienāca krustmāte.

— Ko tad tu piecēlies līdz ar gaiļiem? — viņa vaicāja, raudzīdamās manī miega pilnām acīm.

— Es iešu pie Juzika Starodomska aritmētikas uzdevumus rēķināt. Ārsts taču man aizliedza apmeklēt ģimnāziju, tāpēc pamācīšos mājās kopā ar Juziku.

— Nav vēl lāgā uzaususi gaismiņa, bet šiem jau uzdevumi. Ļaudis traucēt. Droši vien tu melo... — Marja Afanasjevna nopurpināja un klusiem soļiem pienāca man klāt. — Nu, parādi ēdi! — viņa pavēlēja.

Es piesardzīgi, it kā man uz miesas būtu bīstama brūce, atklāju vēderu un paradīju krustmātei sasarkušo vietu zem pirmās ribas. Krustmāte piemiedza miegainās acis un, gandrīz vai ar degunu pieskardamās iedomātajai edei, teica:

— Nieki vien — tā pāries ... Sāk jau apkreveļoties.

— Kur nu apkreveļoties! — es iekliedzos un žigli nolaidu kreklu. — Tas jums tikai tā liekas, bet man sāp un pamatīgi niez. Ai, kā niez! — un es ar ribām rokām strauji un neganti, tā sakot, krustmātes deguna priekša, sāku kasīt sev vēderu.

— Vai tev prāts! Nekasi! Nekasi, es tev saku! — krustmāte izbijusies sāka vēcināt ar rokām. — Sakasīsi, un tad piemetīsies kašķis. Beidz jel kasīt! Ej labāk un nozied ar cinka ziedi!

Es eju guļamistabā. Ar troksni attaisu kumodes kreiso atvilktni, kura krustmāte glabā zāles.

Iebāžu mazo pirkstiņu porcelānā podiņā ar cinka ziedi. Tad, pacēlis kreklu, biezi notriepju ar balto ziedi izdomāto ēdi un uzlīmēju virsu gabaliņu plākstera. To es daru, lai parādītu Caunam. Lai brūce izskatās briesmīgāka, tad viņš par to pastāstīs klasē, un neviens ir neiedomāsies, ka mani izslēguši no ģimnāzijās.

— Iedzer pienu! Te ir palicis no vakardienas, uzvārīts! — no virtuves man uzsauca Marja Afanasjevna.

Viņa jau ņēmās gar kastroļiem un cepešpannām, ka skanēja vien.

— Negribu, esmu paēdis! — es atteicu krustmātei un iztraucos uz ielas.

Aiz augstajiem vārtiem Caunas pagalmā skraida viņu negantais, pinkainais suns. Nepaguvu es vēl apstāties pie žoga, kad suns, saodis svešinieku, nikni sāka riet un metās uz vārtiem. Nolādētais suns — nevar pat ieiet pagalmā. Pagājies ielas vidū, es stiepti iekliedzos:

— Juzik! Juzja! Panāc šurp!

Klusums. Vienīgi pie vārtiem, ņirgdams zobus, plosās un lēkā suns.

Kaut tikai uz manu saucienu neiznāktu Caunas tēvs.

Bet tad noklaudz durvis, un no dārziņa, aizdzinis suni, izbrāžas Juziks. Acis viņam aiztūkušas, seja sagulēta, miegaina un uz kreisā vaiga sārtojas spilvena šuves nospiedums.

— Ai, cik tu agri, Vasil! Pie mums visi vēl guļ, — berzēdams acis, murmina Cauna.

— Kas nu par agrumu. Orlovska dzirnavas jau sen strādā.

— Bet kur tavas grāmatas?

— Kam man tās?

— Kā — kam? Vai tad tu nenāksi uz ģimnāziju?

— Neiešu. Dakteris Biks man aizliedza apmeklēt skolu. Man ir cirpēja ēde, lipīga, — un es lepni iebelzu sev pa vēderu.

— Kas par ēdi? Ko tu esi izdomājis?

— Nu tad — paskaties, — un es viebdamies pacēlu kreklu.

Ziede bija izkususi un iztecējusi, dzeltenais plākstera gabaliņš noslīdējis uz leju un atsedzis sasarkušu vietu.

Cauna nošmaukstināja ar lūpām, pašūpoja galvu un tā kā aiz līdzjūtības, tā kā aiz bailēm kaut ko nesaprotamu nomurmināja.

— Vai sāp? — viņš beidzot vaicāja.

— Ne visai. Tikai knieš un pamatīgi niez, taču kasīt nedrīkst.

— Pagaidi, pagaidi; bet kā tad tu vakar peldējies?

— Peldējos. Nu un tad? Tikai mazliet kņudēja, es vienkārši tev neko neteicu, domāju — tāpat pāries. Toties nakti kļuva neizturami. Aizsteidzāmies ar krustmāti pie ārsta Bika. Atnācām, bet šis guļ. Mēs viņu tūliņ uzmodinājām. Paraudzījās viņš manī, pašūpoja galvu: «Slikti,» viņš saka, «slikti.» Pavēlēja šo vietu notriept ar ziedi un uzlīmēt plāksteri. Bet uz ģimnāziju aizliedza iet, kamēr pāries, — acis nepamirkšķinādams, es samelojos Caunam un pats brīnījos, cik gludi man iznāk. Es jau sāku ticēt ir savai brūcei, ir ārstam Bikam.

— Vai zīmi ārsts tev iedeva, ko iesniegt direktoram?

— Bet kāpēc man zīme vajadzīga, ja parīt sākas brīvdienas?

— Tad tu varbūt arī uz cietoksni nenāksi?

— Uz cietoksni es iešu, iet man nav aizliegts. Joz drīzāk pēc grāmatām!

— Nu labi, es tūlīt, — un Juziks aizdrāzās.

Saule jau bija pacēlusies pāri klintīm — līksma un sārta. Cietoksni no kreisās, pilsētai pievērstās puses apmirdzēja spilgtie rīta saules stari. Mēs tam apgājām apkārt no ēnas puses. Juziks bija paslēpis burtnīcas un mācību grāmatas azotē — tā viņam būs ērtāk rāpties.

— Tikai neskaties lejup, sāks reibt galva, — viņš mani pamācīja.

Turēdamies pie četrstūraino akmeņu izciļņiem un cieši pieplakuši pie

saltā, nosūnojušā mūra, mēs piesardzīgi uzrāpāmies līdz pirmajai dzegai.

Tā, tagad būs vieglāk! Kad tikai nesāktu reibt galva!

Juziks ir brašs zēns. Viņš droši, neskatīdamies sev zem kājām, sāka soļot pa akmens dzegu.

Kaut kur lejā zem cietokšņa balsnija līkloču lauku ceļš. Mēs taču tikko ka pa to bijām gājuši, bet no šejienes, no augšas, tas šķita tālu tālu.

Uz ceļa pusi es nespēju skatīties, bet, ja paskatos, — pārņem bailes, atrodos tik augstu.

— Ek, kas būs — būs!

Es pagriezos ar muguru pret bezdibeni un, gandrīz lūpām pieskardamies apsūbējušam mūrim un elpu aizturējis, sekoju Caunam pa dzegu.

Beidzot mēs nokļuvām līdz Pāvesta tornim. Iepakaļ Caunam es caur salauztajām margām ielīdu tornī. Bet nu jānokļūst cietokšņa pagalmā. Tur cietokšņa iekšējā pagalma pusē atrodas cits logs.

Cauna uzmanīgi paraudzījās pa šo logu, bet piepeši izbijies atlēca atpakaļ un pielika pirkstu pie lūpām.

Kādu brītiņu mēs stāvam klusēdami.

Ko gan Cauna ieraudzīja? Varbūt sargs ar savu smago nūju jau staigā pa cietokšņa dārzu? Vai varbūt Aizupes zēni mums aizsteigušies priekšā un ar akmeņiem notrauc ķiršus? Bet, kas zina, — varbūt vēl ļaunāk — būs atbraukuši šurp petļurieši mācīties šaut?

Tajā brīdi es izdzirdu kaut kādas balsis, tad iezviedzās zirgs un visu apslāpēja. Atkal runā. Skaņas plūst no cietokšņa iekšpuses. Bet kas gan šādā agrumā šeit varētu būt?

Vai nebūtu labāk, kamēr mūs neviens nav pamanījis, izlavīties no torņa un doties atpakaļ uz cietokšņa pakāji? Tur nu gan mūs neviens neaiztiks.

Taču Cauna bija sadomājis ko citu.

Viņš apgūlās uz torņa putekļainās grīdas un ar zīmēm lika man darit to pašu. Lēnītiņām rāpus mēs nokļuvām pa kaļķiem piebirušo grīdu līdz logam un, mazliet pacēluši galvas, palūkojāmies lejup cietokšņa pagalmā.

Lejā zem paša augstāka ķiršu koka stāv melns faetons ar uzceltu virsu. Lakotie faetona spārni zaigo saulē, un pat tievajos, spožajos ratu spieķos rotājas saules stari. Faetonā iejūgti divi brangi, brūni zirgi. Viņi purina purnus un sniedzas pēc zāles. Mēs dzirdam, kā šķind to laužņi.

Netālu no Melnā torņa pie ābeles piesiets pelēks, ābolains zirgs, iejūgts vieglos ratos. Kā zirgs, tā rati ļoti līdzīgi ārsta Grigorenko pajūgam. Viņam gluži tāds pats ābolains zirgs un tādi paši zemi, divvietīgi rati ar lakotu loku virs ilksīm.

Pie faetona zem ķiršu koka pusbalsī sarunājas trīs petļurieši, ģērbušies lumši brūnos, īsos virssvārkos, cieši apjozušies ar siksnām un dzelteniem zābakiem kājās. Viens no petļuriešiem atspiedies uz šautenes un kaut kā ērmīgi rauc pieri. Bet iesāņus cietokšņa mūra pavēnī stāv vēl kaut kādi cilvēki. Viens no viņiem ir pazems, ģērbies zaļā, nesajoztā kreklā, nonēsātās biksēs, ar kailu, pavisam īsi apcirptu galvu. Viņš uzreiz man šķita ļoti pazīstams. Bet kur gan es viņu būtu redzējis? Viņš bija mazliet sakumpis, tā seja pievērsta mums — gurda, iedzeltena un slimīga.

Viņam iepretī stāv Marko Gržibovskis. Viņš tur rokās kaut kādu papīru, es sadzirdu viņa balss saraustītās, paklusās skaņas. Gržibovskis lasa šo papīru cilvēkam, kam mugurā virskrekls bez jostas. Marko pie vieniem sāniem platā siksnā karājas liels revolveris koka makstī, pie otriem — garš zobens. Bet netālu no Gržibovska, atspiedies pie zaļās ābeles, stāv ārsts Grigorenko. «Tātad tur Melnā torņa tuvumā piesiets viņu zirgs!» Grigorenko mugurā izrakstīts krekls un galvā salmu panama ar zilu lenti. Laikam gan ūsainajam ārstam, kas izskatās pēc aizkrācieša, ļoti garlaicīgi ar šiem karavīriem. Viņš raugās ābeles zaros un ar savu strupo austriešu zābaku purnu laiski rakņā zemi pie ābeles.

Kāpēc gan viņš tādā agrumā atbraucis šeit kopa ar petļuriešiem?

Marko Gržibovskis pabeidza lasīt.

Zaļajā, rīta saules apmirdzētajā cietokšņa pagalmā kļuva pavisam klusi.

Pat petļurieši pie faetona apklusuši.

Marko rāmi saloka balto papīru četrkārtīgi un paslēpj to angļu aizsarg-krāsas frenča augšējā kabatā. Sakārtojis revolveri, viņš kaut ko uzkliedz trim petļuriešiem — tie izstiepjas, piespieduši sev klāt šautenes, un Gržibovska kliedziena atbalss kā negaidīta, tāla atskaņa pāršalc pār garo, nolaisto cietokšņa pagalmu.

Petļurieši, paņēmuši šautenes rokās, smagiem, platiem soļiem pieiet pie novārgušā, noplukušā cilvēka.

Mazs petļurietis šķību seju pieskaras viņa plecam un pamāj uz bastiona pusi.

Cilvēks zaļajā kreklā gurdi pagriežas un soļo uz zaļo bastionu. Tikai tagad es pamanu pie pašas bastiona nogāzes zaļajā mauriņā izrakto iegareno, svaigo bedri. Tās priekšā kā uzbērums pie ierakuma paceļas melns zemes pauguriņš.

Cauna man sāpīgi iebukņī sānos. Ko viņš grib?

Aizgājis līdz melnajam pauguriņam, cilvēks ar basajām kājām it kā neziņā sāk lēnītiņām, nesteigdamies izģērbties. Vispirms viņš novelk virsējo kreklu. Ar vāru rokas kustību viņš to aizsviež sānis zaļajā zālē un, pa pusei .pietupies, novelk apakškreklu. Redzams, viņam grūti nostāvēt, izģērbies līdz jostas vietai, viņš stāv zālē zem zaļā, pusapaļā bastiona, kails, novājējis, zem ādas saskatāmas izspiedušās ribas.

Es vērīgi skatos šajā kailajā cilvēkā un tomēr vēl neko nesaprotu: kāpēc viņš izģērbjas, viņš taču nedomā peldēties šeit cietokšņa pagalmā?

Un tikai tad, kad trīs petļurieši, piespieduši pie pleciem brūnās, spožās šautenes, sastingst uz vietas, — es pēkšņi saprotu, kas pašlaik notiek lejā. Saprotu, kāpēc šeit rīta agrumā ieradušies petļurieši, kāpēc viņi atveduši sev līdzi vājo, smagi slimo cilvēku.

Man briesmīgi gribas aizvērt acis, aizskriet, lai neredzētu, kas pašreiz notiks mūsu acu priekšā.

Taču šautenes petļuriešu rokās paceļas aizvien taisnāk, ar plati izplestām kājām stingri stāv trīs kareivji; mazliet salīkuši uz priekšu, viņi tēmē, piespiezdami vaigu pie pulētās laides.

Kailais, sadugušais cilvēks, saņēmis pēdējos spēkus, nodreb, izslējās taisni. Uz melnā uzbēruma viņš uzreiz šķiet garš un tievs. Pacēlis virs galvas dūri, viņš uzkliedz pie šautenēm pieplakušajiem petļuriešiem.

— Lai dzīvo padomju Ukraina-a-a!

Vējš atnes līdz mums viņa apaukstētās, aizsmakušās balss saraustītās skaņas.

Un tikai tagad es pazīstu dzelteno, slimo cilvēku.

Viņu taču pavasarī tajā slapjdraņķa vakarā, kad atkāpās sarkanie, mūsu mājā atveda Ivans Omeļustijs! Tas taču ir viņš, ko Marja Afanasjevna guldināja uz kaltās lādes un dzirdīja ar žāvētu avenāju tēju, bet viņš, izbāzis roku no segas, rādīja man ar pirkstiem uz apgaismotās sienas daždažādus jocīgus attēlus. Tas taču bija viņš, kam tik briesmīgi klabēja zobi, kad Ivans runājās ar manu tēvu. Tātad viņš nav aizgājis līdzi sarkanajiem; tātad krustmāte mani piemānījusi. Es pietrūkos kājās, izliecos pa logu.

«Rimstieties, laidiet viņu vaļā, viņš ir ļoti slims, viņš neko nav darījis!» es gribēju iekliegties, taču vārdi iesprūda kaklā, bet Cauna tūlīt mani pavilka atpakaļ, un es nokritu uz ceļiem.

Strupdegunis Marko Gržibovskis pavicināja ar zobenu.

Trīs šautenes gandrīz vienā un tajā pašā laikā palēcās petļuriešu rokās. Šauteņu zalves atbalss dobji nodunēja bastionos un melno, tukšo torņu ambrazurās.

Šāvienu izbiedētie kovārņi pacēlās no savām ligzdām un ķērkdami sāka riņķot virs cietokšņa. Šķita, it kā visa pilsēta tur aiz cietokšņa būtu apklususi, ieklausīdamās šāvienu dobjajā atbalsī.

Kailais cilvēks sarāvās, tā, it kā viņam kļūtu auksti, piespieda rokas pie krūtīm, saliecās uz sāniem un tad lēnītiņām, lēnītiņām kā aizmig-dams nokāra galvu, nogāzās zemē pie viņa kājām izraktās melnās, iegarenās bedres.

Pēc tam nesteidzīgiem soļiem, atspiedies uz zarainas, līkas nūjas, pie bedres piegāja ārsts Grigorenko. Nolicis zālē panamu ar zilo lenti, viņš

lil

noliecās un sāka aptaustīt nokritušā cilvēka ķermeni. Grigorenko palieca atpaka| viņa galvu, viegli aizskāra acis.

Tad viņš saslējās, noslaucīja rokas baltā mutautiņā un kaut ko klusi teica Gržibovskim.

Marko žigli piegāja pie uzbēruma un ar kāju iespēra nošauto bedre.

Kamēr petļurieši klakšķināja aizslēgus un, mezdami zālē izšautās čaulītes, izlādēja šautenes, Marko Gržibovskis un ūsainais Grigorenko piegāja pie ārsta pajūga.

Gržibovskis uzlēca uz bukas tā, ka rati uzreiz sasvērās uz kreiso pusi, un uzsauca:

— Ei, sarg, panāc šurp!

Uz Marko kliedzienu pienāca sargs nonēsātu salmu cepuri galvā. Viņš gāja gausi, mazliet klibodams un bailīgi raudzīdamies apkārt. Pienācis klāt Gržibovskim, viņš noņēma cepuri un palocījās.

— Paņem no faetona lāpstu un žigli aizber šo kapu! Tikai tā, kā nākas, kārtīgi! Pēc tam apsedz ar zāli! Un nevienam neuzdrošinies par to stāstīt, ko redzēji! Saprati? Citādi... — un Gržibovskis pieskārās revolverim. — Bet par darbu, — viņš vēlīgi piebilda, — pievāc viņa kankarus!

Sargs izņēma no faetona lāpstu un piegāja pie bedres. Neraudzīdamies kapā, viņš steigšus grāba ar lāpstu melno zemi, kurā vietumis pavīdēja zāles pinkuļi, un žigli, neveikliem sviedieniem apbēra ar to cilvēku, ko bija nošāvuši petļurieši. Lāpsta sarga rokās drebēja. Acīm redzot viņam pirmo reizi bija gadījies tik baigs darbs.

Bet Marko Gržibovskis gluži kā kučieris apsēdās uz bukas un, izņēmis no kabatas sudraba etviju, sniedza to ārstam. Etvijas vāciņš noklakšķēja un atsprāga, viņi sasmēķēja. Pār pajūgu pacēlās zili dūmi. Atspiedies uz ratu spārna, ārsts norādīja Gržibovskim gan uz ābelēm, gan ķiršu kokiem. Tad viņš noliecās pie ābeles un pagrāba melnās, mēslotās zemes riekšavu. Paņēmis zemi uz delnas, viņš to rādīja Gržibovskim, tad saudzīgi to saberza rokās un, nošmaukstinājis ar lūpām, aizsvieda prom.

Droši vien viņš paslavēja sargu, kas labi kopj cietokšņa kokus. Bet sargs jau bija aizbēris bedri ar zemi un aplicis za|ām velēnām. Brītiņu viņš domīgi pastāvēja pie kapa, tad strauji savāca zālē izmētātās nošautā drēbes. Turēdams drēbes vienā, bet lāpstu otrā rokā, viņš pienāca pie pajūga un atkal palocījās Gržibovskim. Marko izspļāva smēķa galu, nolēca no bukas un, sakārtojis cepuri, paņēma no sarga zemēm notriepto lāpstu.

— Heidā, puiši! — viņš uzsauca petļuriešiem un ar visu sparu aizsvieda tiem lāpstu.

Tie atlēca atpakaļ, bet lāpsta, apgriezdamās gaisā, nokrita zālē pie faetona pakaļējiem riteņiem.

Marko kopā ar Grigorenko iesēdās pajūgā.

Divi petļurieši ar šautenēm rokās arī ielīda faetonā, bet trešais, mazākais, iedevis viņiem savu šauteni, uzrāpās uz bukas un paņēma pātagu.

Ārsts Grigorenko pievilka grožus, un viņa vieglie rati pirmie izbrauca no cietokšņa pa sarga atvērtajiem vārtiem.

Aiz tiem, viegli šūpodamies uz atsperīgajām riepām un palēkdamies, no cietokšņa uz ielas izripoja valdības faetons ar paceltu virsu. Brangie zirgi krāšņajā aizjūgā vicināja astes.

Bija dzirdams, ka, rikšodami lejup uz tiltu, zirgi skaļi ar pakaviem klaudzināja pa ielas bruģa kailajiem akmeņiem.

Sargs aiztaisīja vārtus un atgriezās pagalmā.

Viņa salmu cepure gulēja līdzās bastionam pie aizvērtā kapa. Atspiedies uz zarainās oša nūjas un pasitis padusē nošautā drēbes, sargs stāvēja cietokšņa pagalma vidū drūms un sabozies.

— Vaska, vai tikai tas nav tas pats boļševiks, ko vakar noķēra Vecajā mājā? — klusi, trīcošā balsī, vaicāja Cauna, pūzdams man sejā karsto elpu. — Es pēc peldēšanās satiku pie Debesbraukšanas baznīcas Sašku Bobirju, un viņš teica, ka no Vecās mājas zilsvārči ar šautenēm rokās veduši kādu boļševiku. Varbūt šis ir tas pats? Vai tu par to neko neesi dzirdējis.

Nē, es par to nebiju neko dzirdējis. Un, ja pat būtu dzirdējis, pašreiz man par to būtu grūti runāt.

Līdz šim notikumam es viņu dzīvu biju redzējis tikai vienu reizi. Es nezinu, kas viņš tāds, kā sauc, vai viņam ir ģimene, neko es nezinu un droši vien neuzzināšu, kamēr no Nagorjaniem atgriezīsies tēvs, kamēr atgriezīsies padomju vara. •

Tagad šis cilvēks man kļuvis mīļš un tuvs. Man pat smagi bija domāt, ka viņš neizkāps no šās melnās bedres, nepiemiegs no saules gaismas acis, pavērdamies debesīs, nekad nepasmaidīs un nenāks ciemā pie mana tēva kā sen jo sen pazīstams, tuvs cilvēks.

Cauna no jauna man piebukņīja.

— Vaska, aizlīdīsim pie viņa, ko? — viņš pačukstēja, pamādams lejup uz sargu.

Es pagriezos pret Juziku un ieraudzīju viņa acīs asaras. Cauna raudāja. Viņam bija baigi palikt šeit šajā saltajā, patumšajā tornī pēc visa tā, ko mēs redzējām cietokšņa pagalmā. Un, tikko es to iedomāju, man pašam aizrāvās elpa un cita pakal citai sāka ritēt asaras. Es tūlīt ar plaukstām aizsedzu seju, gar acīm sāka griezties zaļi punktiņi, tomēr arī tas nelīdzēja — asaras ritēja aizvien spējāk. Es pagriezos sānis un ar pieri piespiedos pie saltā mūra. Tumsā savā priekšā redzēju slimo boļševiku, ko nošāva, dzirdēju viņa pēdējo draudošo un pravietisko priekšnāves saucienu:

— Lai dzīvo padomju Ukraina!

«Nolādētie slepkavas! Ko jūs nogalinājāt?» Šajā brīdī es zvērēju, ka atriebšu petļuriešiem nošautā boļševika nāvi. Lai tikai nakti Kraujajā šķērsielā manos nagos nāk strupdegunis Marko Gržibovskis! Es uz vietas sadauzīšu viņam galvu ar akmeni.

No sāpēm un dusmām, ka mēs nespējām aizkavēt Marko Gržibovskim nošaut mūsu nakts viesi, es sāku raudāt vēl stiprāk.

— Nevajag, Vaska, nevajag! Nu, iesim prom no šejienes! Nu, es tevi lūdzu! ... Nu, iesim lejā! — arī elsodams un raustīdams mani aiz elkoņa, čukstēja Cauna.

Un, nesagaidīdams atbildi, viņš izliecās pa logu. Piesardzīgi likdams kājas uz cietokšņa mūra malas, Cauna droši soļoja pa to, atbīdīdams krūmu zarus, kas tam aizsprostoja ceļu. Izdzirdis troksni, sargs pacēla galvu. Viņš ieraudzīja pa mūri ejošo Caunu, bet nekliedza kā parasti, pat nepakustējās no vietas.

Es ar dūri notrausu asaras un kāpu Caunam iepakaļ lejā pagalmā. Nolekuši no mūra, mēs abi, rāmi soļodami pa mīksto zāli, piegājām pie sarga.

Tēvoc, vai viņi nošāva to komunistu, ko vakar noķēra Vecajā mājā? ... .la, tevoc? — Cauna vaicāja tā, it kā sargs būtu viņa sens, labs paziņa.

- Kā lai es to zinu, — dobji un neuzticīgi atbildēja sargs. Viņš mūs vengi aplūkoja.

Tuvumā sarga seja nepavisam nebija tik briesmīga, kā likās iztālēm. Viņš droši vien sen nebija skuvies, seja tam apaugusi ar bārdas rugājiem, mati krita uz iedegušajām ausīm.

— Kas tad jūs tādi būsiet?

Mēs minējām savus vārdus.

Izrādījās, ka sargs pazīst Juzika tēvu. Par manējo viņš bija tikai dzirdējis.

— Vai jūs redzējāt? — brīdi klusējis, vēl aizvien neuzticīgi mums jautāja sargs.

— Mēs sēdējām tornī! — es paskaidroju.

— To pašu,— nu jau sargs runāja noteiktāk.— Sākumā es nesapratu, kāpēc viņi atbraukuši. Atvēru vārtus un vaicāju: vai visu dienu šausiet? Bet virsnieks skatās un smejas, nolādētais nelietis. Iedeva man vēl arī viņa drēbītes. Bet kam man tās vajadzīgas, tikai grēku uzņēmos uz dvēseles, — un sargs paskatījās uz nošautā drēbēm.

Mēs aplūkojām zaļo, ar kaļķiem notriepto virskreklu un saplīsušo apakškreklu.

— Tēvocīt, vai jūs mūs ielaidīsiet cietoksnī? Mēs saplūksim puķes un atnesīsim šurp, noliksim uz viņa kapa. — Cauna vaicāja.

Sargs bija ar mieru.

— Tikai nāciet vakarā, — viņš palūdza, — dienā viņi šeit vingrinās, āre, visu mūri sašaudījuši...

No sarga mēs atvadījāmies kā veci paziņas.

Sirmgalvis pats mums atvēra vārtus.

Garām pazemes ejai, pāri cietokšņa tiltam mēs devāmies uz pilsētu. Cauna aizskrēja uz ģimnāziju, kur pirmā stunda jau sen bija sākusies, bet es — uz mājām.

Atvadoties mēs norunājām, ka šodien vakarā Cauna atnāks pie manis un mēs kopā iesim plūkt ziedus, ar ko pušķot cietoksnī nošautā cilvēka kapu.

MAREMUCHA DABŪ PĒRIENU

Cauna ieradās pie manis vēl gaismā. Ar spalgu svilpienu viņš izsauca mani ārā. Fs izdzirdu svilpienu un metos pie dēļu žoga.

— Ienāc! — es uzsaucu Caunam. — Es tūlīt, tikai pabarošu trušu māti, bet tad dosimies pie Petjkas pēc ceriņiem.

— Viņa nav mājās, — drūmi noteica Cauna, kopā ar mani pienākdams pie trušu būdiņas atvērtajām durvīm.

— Vai tad tu biji pie viņa aizgājis?

— Tāpat zinu. Viņš tieši pēc stundām kopā ar saviem plikkājiem aizgāja Uz teātri.

— Uz teātri? Vai tiešām?

— Protams, uz teātri. Kā beidzās stundas — visus laukumā nostādīja rindā un aizveda. Ar muziķu. Bet pa priekšu Marko Gržibovskis! — Cauna nikni skaidroja.

Ienācis trušu būdā, Cauna tūlīt pieliecās man klāt un vaicāja:

— Vaska, kāpēc tu man samelsi?

— Ko samelsu? Kad?

— It kā pats nezinātu. Nu, vakar, kad gājām peldēties ... Un arī šorīt — par ēdi. Bārdainais taču tevi padzina, vai ne?

— No kurienes padzina? Kas to izdomājis? Neviens mani nav padzinis.

— Kā — neviens? Bet kāpēc tad pavēle izkārta?

— Kāda pavēle?

— Nu tāda — karājas pie sienas blakus skolotāju istabai. Atnāc izlasi pats, ja netici. Šodien lielajā starpbrīdī izkāra. Un pavēlē rakstīts, ka tu par huligānismu no ģimnāzijās izslēgts. Pats Prokopovičs parakstījis ... Šodien Saška Bobirjs bija dežurants, viņš redzējis, ka tavu uzvārdu no klases žurnālā ar zaļu tinti izsvītrojuši. Tā, redzi. Bet tu domāji, ka es neuzzināšu, vai ne? Esi gan tu muldoņa: «Mani dakteris Biks atbrīvoja ... Naktī ar krustmāti aizsteidzāmies ... Re, ēde, paskaties.» Un pats nezini, ka dakteris Biks jau otru nedēļu sēž apcietināts, tāpēc ka nav ļāvis petļuriešiem izdarīt kratīšanu savā dzīvoklī. Man zēni šodien pastāstīja. Bet es vakar klausījos, kā muļķis noticēju tev.

Cauna apklusa un bungoja tikai ar pirkstiem pa trušu būri. Tad aizvainotā balsī ierunājās:

— Šorīt Kotjka sāka lielīties, ka tevi esot padzinuši, bet es viņam saku: «Nav vis padzinuši, viņš ir slims, izveseļosies un iemetīs tevi upē otrreiz.» Bet Kotjka kā sāka smieties: «Slims,» viņš iesaucās, «slims! Viņš sēž un kauc, ka izsviests no ģimnāzijās.» Un tad kā par nelaimi arī pavēli izkāra. Kāpēc tu man sameloji? Vai tev kauna nemaz nav!

Man tiešām bija kauns. Muļķīgi esmu rīkojies, samelodams Juzikam par ēdi un direktoru. Lai nu kam, bet Caunam gan varēja uzticēt jebkuru noslē pumu. Viņš vis nav Petjka Maremucha. Tas ir gļēvulis un nekad neturēs vārdu. Bet Cauna ir uzticams puisis.

Pagājušajā rudenī es norāvu skolas ūdensnotekas cauruli: gribēju pa to uzrāpties uz jumta, bet caurule bija sarūsējusi un nogāzās. Cauna stāvēja man blakus. Pārzinis turpat vai kādu mēnesi visās klasēs tincināja: «Kas norāva ūdensnotekas cauruli? Kas norāva cauruli?» Arī skolotāji taujāja, bet Cauna mani nenodeva, un kopš tā laika mūsu draudzība kļuva vēl ciešāka. Velti es viņam neizstāstīju visu, kā bija. Tiec nu tagad galā.

— Zini, Juzik, es domāju — viss nokārtosies tāpat. Prokopovičs mani pabiedēja, bet vēlāk piedos ...

Nokārtosies! Gaidi vien. — Cauna pavīpsnāja. — Redzi, kad atnāks sarkanie, tad gan tev piedos, bet šis bārdainis neparko nepiedos. Tu vēl nezini, cik viņš nelietīgs. Kāpēc gan mūs pārcēla uz šo ģimnāziju? Kam tas bija vajadzīgs?

— Kam? Petļuram. Viņš mūs grib pārvilināt savā pusē, lai paaugušies mēs cīnītos par viņa direktoriju. Plikpaurainais velns! Nesagaidīs to, nolādētais rīkļurāvējs!

Tajā brīdī trušu māte sāka ar pakaļkājām skrapšķināt pa būra grīdu.

— Ai, kāds tev varens trusis! Mātīte, ja? — Juziks pēkšņi nobrīnījās, pamanījis būra dibenā manas trušu mātes sarkanās acis.

— Jā gan, mātīte, Angoras. Paskaties, cik viņa trekna, savs puspuds būs ... Trusīt, trusīt, trusīt!... Nāc šurp!... — es saucu trušu māti, sniegdams tai dzeltenu burkānu. Biju priecīgs, ka Caunam tik ātri pārgājušas dusmas.

Brangā trusene izlēca no būra dibena un iegrūda savu karsto purnu mana delnā. Ar asajiem zobiem viņa saķēra burkānu un žigli sāka to grauzt. Uz trusenes krūtīm aiz satraukuma cilājās baltā, kuplā vilna, bet pie purna kustējās garās, smalkās ūsas.

— Paklausies, Vaska! Ja tu zinātu, kādu balodi es šodien noķēru! — Cauna palielījās. — Spārniņi mēļi, knābītis mazs kā ķivulim, kājiņas spalvainas ar piešiem, bet spalvas izveido tā kā zvaigznīti. Tu jau zini, zvaigžņ-astainie baloži ir smalkas sugas. Tirgū es par to dabūšu simt rubļu, ne mazāk. Bail tikai pārdot. Ja nu pēkšņi atrodas saimnieks? Bet tu, pielūko, ciet klusu!...

— Vai viņš pats pie tevis atlaidās, vai tu pievilināji?

— Tur jau ir tas joks, ka pievilināju. Es pārnācu mājā no ģimnāzijās, iebēru kabatā kukuruzu un uzrāpos uz jumta. Baloži man vairs nav būdiņā, kur bija pavasarī, — tētuks būdiņu sacirta, — tagad baloži dzīvo tā šķūņa bēniņos, kurā viņš mitina suņus. Nu tā, es uzrāpos uz jumta, atvēru durtiņas, pasviedu kukuruzu, — te piepeši redzu, virs Vecās mājas riņķo balodis. Un zemu Ek, es nodomāju, izmēģināšu laimi. Mājās neviena nav: tētuks pie Kumčenko, nodod viņam suņus, bet māte tirgū. Es paķeru baložus un palaižu tos gaisā, vienu, otru. Spalvas vien noputēja. Sāku svilpot. Betmans balodis, tas baltais taurētājs, arī bez svilpšanas — kā traucās, kā šāvās, uzreiz sāka riņķot virs zvanu torņa. Tūlīt šim pievienojās arī zvaigžņastainais. Es mudīgi no jumta zemē, notupos nezālēs pie vistu kūts, turu rokās aukliņu un gajdu. Palaidelējās viņi mazliet un nometās blakus — manējais un svešais. Manējie, kā jau izsalkuši, neko kopš rīta nebija ēduši, metās tūlīt baložu būdā, svešais — šiem pakaļ. Es aizcirtu durtiņas — un darīts. Zvaigžņastainais sēž kopā ar viņiem un jau aplido balto mātīti. Es nu tagad domāju: kā būtu, ja viņam Pārkrāsotu spārnus? No mēļiem par tumši sarkaniem? Tad jau varētu arī uz tirgu ...

— Bet kāpēc tev jāpārdod? Atstāj sugai. Esi gan tu jocīgs, nezini vairs, ko darīt? Pārsien spārnu ar aukliņu, tad neaizlaidīsies.

— Es jau nu pārsietu un balodi pieradinātu, bet tētuks var pamanīt. Viņš man cieši jo cieši piesacīja vairāk par diviem pāriem neturēt. Tāpēc arī baidos: ieraudzīs piekto un visus pārdos.

— Ej nu! Vai tad viņam žēl, vai?

— Ar ko tad baros. Kukuruza pašlaik dārga un nekur to nevar dabūt. Laucinieki tagad uz tirgu nebrauc. Baidās, ka petļurieši tiem visu atņems.

— Vai tad savējās jums nav?

— Ir gan, bet maz — nepaauga. Pašiem mamaligai nepietiks.

Aiz mājas noklaudzēja vārtiņi. Pie mums kāds nāca, laikam gan pie krustmātes, bet viņa guļ.

Es pametu Caunu trušu būdā, bet pats traucos pretī.

Pie lieveņa es ieskrēju krūtīs Petjkam Maremucham.

Viņš bija piesarcis, izspūris un smagi elpoja. Redzams, ka steidzies šurp skriešus, tāpēc ari aizelsies.

— Tu mājās? — Petjka līksmi izsaucās.

— Mājās, — es nelaipni atbildēju. — Nu, ko, vai tad izrāde jau beigusies?

Es izjutu skaudību, ka Petjka bijis teātrī, redzējis izradi.

— Bet tu ... kā tad tu zini, ka es biju teātrī?

— Liela muiža — noslēpums! Visi zina.

— Cauna? ... Vai tad viņš — bija teātrī?

— Nu, ģimnāzijā redzēja, ka jūs veda ārā. Ko tu piesienies? Iesim šķūnī!

Arī Juziks saņēma Maremuchu nelaipni. Petjka jutās neveikli, viņš saprata, ka mēs pret viņu noskaņoti ne visai labvēlīgi. Maremucha mazliet pamīņājās uz vietas, bet tad, ieraudzījis trušu māti, steigšus bērdams vārdus, teica:

— Ak, kas par trusi! Kur tu tādu dabūji, Vaska? Pavasarī jūsu pagalma skraidīja cits. Vai nav tiesa? Šis ir skaistāks, gatavais auns, nevis trusis!

Bet Petjka velti dejoja manas trušu mātes priekšā. Velti viņš aiz sajūsmas šmakstināja ar lūpām. Es un Cauna labi sapratām, ka Petjka vienkārši grib mums pielabināties. Taču viss tas bija veltīgi. Viens no diviem: vai nu draudzēties ar mums, vai kopā ar baskājiem skautiem apmeklēt teātri. Un mēs izlikāmies, ka Maremuchu neredzam.

Brīdi klusējis, Maremucha atkal ierunājās:

— Visu izrādi es nenoskatījos. Palika vēl viens cēliens ...

— Kāpēc tad tā? Būtu taču sēdējis tur līdz beigām. Kāpēc vilkies šurp? — Cauna neizturēja un bargi pārtrauca Petjku. — Kas mēs tev par draugiem? Tavi draugi ir panu dēliņi, skauti. Tāpat Kotjka Grigorenko. Ej pie viņa sērst! — Un Cauna aiz dusmām grūda trušu mātei pie purna burkānu lakstus.

— Lai viņi iet ratā! Lai aizrijas ... Es vairs pie tiem neiešu ... — Maremucha nopūtās un, pēkšņi nosarcis, izgrūda: — viņi mani nopēra!

Mēs sakām ausīties.

Es neuzticīgi paraudzījos uz Petjkas izspūrušajiem matiem. Drukns, satraukts, ģērbies skautu zaļajā uzvalkā, viņš stāvēja mūsu priekšā un vainīgi vērās Juzikam acīs.

Kas gan viņu būtu varējis izpērt, tādu roklaižu? Tas nevarēja but. Un es, nolēmis, ka Petjka melo, teicu pavisam tieši:

— Tu muldi!

— Dieva vārds! Lai mani pērkons nosper! Paklausieties, es jums visu izstāstīšu pēc kārtas. Tikai nevienam nesakiet! — Petjka lūdzās. — Labi? Aizveda mūs uz teātri, bungām rībot. Pēc otrā zvana Bobirjs iegāja zālē, bet es pastaigājos viens. Lai nu, domāju, visi apsēžas, tad es, tiklīdz zālē nodzisīs ugunis, apsēdīšos kaut kur maliņā... Tā nu es staigāju pa gaiteni un domāju: nodzēsiet jel, velni, ātrāk uguni! Bet tajā brīdī kāds man — plaukš! — pa plecu. Sākumā es domāju — Saška, gribēju jau viņam zvelt pretī. Atskatos, nē, tas ir Zoržs Gaļčevskis, zināt, septītās klases skauts.

— Kas par Zoržu? Vai tas, kas no cietokšņa tilta ielēca ūdenskritumā? — Juziks vaicāja.

Nē jel! Lēcējs bija Macists. To Zoržu sauc — Macists. Nu, Gaļčevski tev taču vajadzētu pazīt: viņš tāds vājš, kaulains, garš, allaž mēdz staigāt nr kasteti^1. Viņa tēvs ir pops, kalpo Kristus apskaidrošanas baznīcā aiz kolonijas... Un tad Gaļčevskis satvēra mani aiz pleca un saka: «Ko tu, kverpi, šeit grozies?» — «Tur loti smacīgs,» es saku, «kamēr sāksies, es uzkavēšos šeit.» — «Vai biļete ir? Parādi biļeti!» Zoržs pēkšņi pavēlēja. I'? sāku meklēt biļeti, meklēju, meklēju, bāžu roku gan vienā kabatā, gan azotē, gan otrā kabatā, bet pats visu laiku domāju: kaut jel drīzāk izdzēstu gaismu, viņš tad liksies mierā un steigsies zālē uz savu vietu. Taču nekā. Zoržs tikai gaida, pēkšņi triec man no mugurpuses ar ceļgalu un sāk kliegt: «Ārā no šejienes, smurguli! Kamēr es šeit esmu dežurants, neviens zaķis neielavīsies!» Man paslīdēja kāja, tikko nenogāzos, mani āboli aizripoja pie drēbju pakaramā, es skrienu tiem pakaļ, bet Gaļčevskis vēl uzsauc kontrolierim: «Nelaidiet šo zaķi atpakaļ, lai viņa smakas šeit nebūtu!» Es salasīju ābolus un metos uz galeriju. Tur no manis paņēma biļeti un ielaida, ne vārda neteica. Ieskrienu — jau tumšs. Sataustīju brīvu vietu uz sānu sola pie pašas malas, apsēdos un sāku grauzt ābolu. Apēdu vienu, paņēmu otru, bet, kolīdz iekodu, — redzu, paceļas aizkars. Nu, domāju* apēdīšu pēc tam. Tikko gribēju ābolu nolikt uz malas, tas noripoja lejup ... Ai, kā es izbijos! Ābols nokrita, bet es pat baidos paskatīties lejup — baigif Tikai dzirdu — kāds parterā nošķendējās un pacīkstināja krēslu.

Tad apklusa. Bet izrāde rit, tik interesanta, ar aizkrāciešiem, dejām urr muziķu. «Par ko šalca vējiņš» — tā saucas. Es sāku skatīties un ābolu-aizmirsu.

Beidzās pirmais cēliens, aizdedzināja gaismu. Es sēžu, neceļos, lai kāds neaizņemtu vietu, bet pats raugos, kur sēž pazīstamie zēni. Pēkšņi kāds atkal mani — caps! — aiz pleca. Es pagriežos un skatos — atkal Zoržs Gaļčevskis. «Vai tu nosviedi virsniekam uz galvas ābolu?» vaicā. — «Kādam virsniekam?» — «Nu tad skaties!» Sagrāba mani aiz apkakles, nolieca galvu pār malu lejup, ka es tikko nenogāzos. Bet no turienes, no lejas, no* partera, poļu virsnieks māj Zoržam ar roku un draud man. Tad Gaļčev-skis kā iekliedzās: «Ejam pie pulciņa vadītāja!» — un aizveda mani aiz kulisēm. Tur skraida aktieri, putekļains, sasviesti dēļi, tumšs, es tikko nepakritu — aizķēros aiz kādas virves, taču Gaļčevskis tikai grūž mani uz priekšu.

Gribēju gan aizšmaukt, bet neizdevās. Zoržs atveda mani pie paša Gržibovska, bet tas šodien uz skatuves spēlēja aizkrācieti, viss tāds notriepies, ir deguns, ir uzacis izkrāsotas. Deguns viņam liels — pielīmējis lieko. Gaļčevskis viņu militāri pasveicināja un pastāstīja visu par to ābolu, man pat nepavaicāja, vai es tīšām vai nejauši. Tad Marko Grži-bovskis sacīja Gaļčevskim: «Dodiet viņam piecas reizes ar slauķi,» — un pamāja ar galvu uz manu pusi. Bet Gaļčevskis uzreiz kā-ā triec man! Ar kāju!

— Vai tad ar slauķi sita? — Vēl aizvien Petjkam neticēdams, es vaicāju.

— Nē, ar slauķi gan ne, bet ar tādu nūjiņu, kam galā pletne.

— Kur? Vai turpat aiz kulisēm? — Cauna interesējās. [2]

— Ko vēl ne... aiz kulisēm... Izveda mani vienkārši tur aiz teatra pie mēslu bedres, novilka kreklu un piecas reizes iesita. Are, skaidri redzams! — Un Maremucha, sarāvis kreklu uz augšu, parādīja mums savu muguru. Uz viņa gludās muguras sārtojās piecas nevienādi uztūkušas svītras. Tās atradās gandrīz blakus, cita līdzās citai.

— Un kas sita?

— Kas? Skaidrs, ka Gaļčevskis. Marko viņam pavēlēja. Gaļčevskis sita, bet divi skauti — es tos nemaz nepazīstu — turēja. Viens aiz rokām, otrs aiz galvas. Tad es izrāvos un jozu šurp pie jums ... Nekas, gan viņš mani atcerēsies... Es tam iedauzīšu mūli... Man nav bail no viņa kastetes ...

— Kam tad tu iedauzīsi mūli? — Cauna vaicāja.

— Gaļčevskim ... Un pulciņa vadītājam ... Marko ... visus, visus iekaušu ... Nakti izsekošu — un tad slānīšu.

— Gaļčevskis taču tevi nopērs kā kucēnu. Ir gan karotājs! Bet pulciņa vadītājam ir revolveris, viņš plās no tā. Turklāt viņi taču tavi priekšnieki, kāpēc tad tos slānīt, — zobodamies par Maremuchu, teica Cauna.

— Es viņus vairs neklausīšu. Kas šiem devis tiesības mani pērt? Vai tad es esmu vainīgs, ka ābols pats nokrita. Es pie viņiem vairs neiešu. Lai skrej pie velna ar visu savu pašnoteikšanos ... Kaut jel drīzāk atgrieztos sarkanie ...

— Re, kā sācis dziedāt, — Cauna atcirta. — Bet cik reižu mēs tev neteicām: petļurieši tādus kā tevi piekukuļo ar savām purpatām, formas tērpu un maisa biezputru. Amerikāņi un angļi tīšām sūta šurp putraimus un cukuru, lai Petļura šeit viņiem sagatavotu spiegus, lai uzpirktu jaunus zeņķus. Bet tādi kā tu un Bobirjs līdāt pie tiem kā peles uz ēsmu ...

— Nu jau es pats arī saprotu, kādi viņi nelieši, — Maremucha skumji novilka.

— Saprati, kad tev uzskaitīja pa muguru, — Cauna dzēlīgi noteica. — Maz tev vēl sadeva! Un žēl, ka kompānijās pēc nenomizoja arī Bobirju.

Ak, ir gan dzēlīgs šis Juziks, ja saskaišas!

— Nu, liec viņu mierā, Juzik! — es sāku aizstāvēt Maremuchu un teicu: — Ak, būtu tu, Petjka, uzticams puisis, varbūt mēs tevi uzņemtu savā pulciņā, draudzētos ar tevi. Taču es tev neticu. Tādam kā tu ir pateikt neko nedrīkst. Šodien tu esi ar mums, bet rīt skriesi atkal pie Kotjkas.

— Lai mani pērkons nosper — neskriešu! Es uz viņu esmu dusmīgs, jūs nekā nezināt!

Maremucha aiz uztraukuma iebāza būrī pirkstus. Trušu māte tūlīt pielēca klāt un sāka tos apošņāt.

— Bet no kā tu dabūji iesarkano cepuri? Vai tad tā nav Kotjkas? — Cauna stingri atgādināja.

— Nu, tas taču bija tik sen ... Maremucha pavisam samulsa. — Mēs toreiz pirmo gadu dzīvojām Vecajā mājā, mana māte aiznesa Kotjkas tēvam nomas naudu, bet Kotjkas māte viņai iedāvināja šo cepuri. Man taču nebija ziemas cepures. Vai tad es esmu vainīgs?

— Tava māte, Kotjkas māte... Bet tu esi Kotjkas roklaiža — to mēs visi zinām. Nu tad zvēri, ka vairs ar viņu nedraudzēsies, zvēri,

k,i neiesi pie skautiem, bet mes tad palūkosimies, vai ņemt tevi vai neņemt mūsu pulciņā, — Cauna žēlīgi pieļāvās.

Ņemsiet? Ja? — Maremucha sāka grozīties gar būri. Un pēkšņi, iiuiins pavisam negaidot, viņš norāva no pleca daudzkrāsaino lentīšu pušķi nu nosvieda to zemē. Ar nagiem viņš noplēsa no skauta blūzes piedurknes dzeltenzilo uzšuvi un arī to nosvieda zem kājām.

Viņš mazliet padomāja, tad kā āzis ar abām kājām uzreiz uzlēca uz sicm skautu rotājumiem un sāka tos tā mīdīt, it kā tur nebūtu vis lentes 11n uzšuves, bet īsts, dzīvs tarantuls.

Maremucha lēkāja, aiz satraukuma sēca un paguris svinīgi teica:

— Tā!

Mēs klusējām.

Lai galīgi mūs pārliecinātu, ka viņam nav žēl šķirties no saviem baskājiem skautiem, Petjka piesita ar kāju vēlreiz un piepeši ar plašu žestu pārmeta krustu pār vederu.

— Pie svētā krusta, ar Grigorenko es nedraudzēšos! Domā, ka viņš man ļoti vajadzīgs!

— Ja nu tu ar viņu tiešām nedraudzēsies, — es ierunājos, saviļņots, ka Petjka zvērēja un ar kājām mīdīja skautu purpatas, — tad mēs ņemsim tevi līdzi uz Nagorjaniem. Tur dzīvo mans krusttēvs, bet pie krusttēva ciemojas tēvs. Mēs iesim tur paši, bez skautiem. Ķersim zivis — cik tur zivju, ja jūs zinātu! Es jums parādīšu arī lapsu alas.

— Nu, skaidrs, ka gribu! — Petjka kļuva pavisam rosīgs. — Es paņemšu dukurīti un makšķeri ar garo bambusa kātu. Ar dukurīti uzreiz var saķert daudz zivju! Sliekas varbūt saraksim šeit? Pie mums Vecajā mājā zem akmeņiem to ir daudz, treknas, garas — ņem, cik tīk.

— Tikai iegaumē, Petjka: ja izpļāpāsi krustmātei, ka esmu izslēgts no ģimnāzijās, — plāni tev klāsies, pielūko! Nosviedīšu no klints. Un Cauna palīdzēs!

— Es pats tevi nosviedīšu, lielības maiss! Petjka, kļuvis jautrs, attrauca un apsēdās uz būra.

Un tad es viņam uzreiz visu piedevu, ir to, ka viņš pieglaimojās Grigorenko, ir to, ka bija skauts. «Viņš, Petjka, nemaz nav tik slikts zēns,» es nodomāju un teicu:

— Paklausies, Petro, mēs nupat grasāmies doties uz vienu vietu, — nn cs visu pastāstīju Petjkam.

Zaļš virskrekls? Tāds vājš? Nodriskātās biksēs? Ko tu saki! Viņu nošāva? Nevar būt!

Petjka vienā mirklī nolēca no būra zeme. Tas sašūpojās un tikko neapgāzās. Petjka nobālēja un raudzījās uz mums plaši atplēstām, baiļu pilnām acīm.

— Nē, vai tiešām? — viņš vaicāja.

Nošāva, apraka un pat pēdas neatstāja! Smagi slimu cilvēku, kas nespēja pretoties. Tik tikko turējās uz kājām. Re, ko dara petļurieši! Viņus visus vajadzētu nomest ūdenskritumā no cietokšņa tilta, bet Petļuru pašu pirmo, uzmaucot kaklā cilpu ar akmeni, lai nevar izpeldēt! — Cauna dobji noteica.

— Paklau, bet kā tu zini, ka viņam bija zaļš virskrekls? Vai tad tu viņu — redzēji? — es vaicāju Petjkam.

— Viņš taču ... es ... es redzēju, kā viņu veda ... mums garām ... — Petjka nomurmināja.

— Tātad tas pats! — Cauna domīgi sacīja. — Viņš esot noķerts Vecajā mājā. Pie klints. Vakar vakarā. Un Saška Bobirjs ari redzējis.

— Mēs gribam appušķot kapu. Vai nāksi mums līdzi, Petjka? Salauzīsim tavā dārzā ceriņus, — es ieteicu.

— Es iešu ... Bet vai tikai nav vēls? Varbūt rit no paša rīta?

— Rīt nevar. Jāiet tūlīt. Ejam! - Juziks noteikti pavēlēja un pirmais izgāja no trušu būdas.

ZVĒRESTS

— Jūs pagaidiet šeit — es paraudzīšos, kas mājās, — Maremucha teica, kad bijām pienākuši pie Vecās mājas.

Mēs ar Caunu apsēdāmies uz pussatrunējuša ba|ķa.

Vecā māja, kurā dzīvoja Maremuchas ģimene, atradās pie klinšainas kraujas. Lejā tecēja upīte. Tās viņā krastā, ari virs kraujas, pacēlās Vecais cietoksnis. No šejienes labi varēja saredzēt visus cietokšņa torņus un augsto tiltu.

Agrāk, priekš daudziem gadiem, Vecā māja bija piederējusi muižniekam Mjaskovskim.

Dzīvojis viņš bez ģimenes, tikai kopā ar kādu vecu sulaini. īsi priekš Mjaskovska nāves ēka, kurā tas dzīvojis, nodegusi, bet pēc viņa nāves Veco māju mantojis Mjaskovska brālēns — ārsts Grigorenko.

Viņam tā, redzams, ne visai bijusi vajadzīga. Grigorenko Zitomiras ielā bija pašam savs divstāvu nams ar lielu augļu dārzu. Uz Veco māju viņš nepārgāja dzīvot. Ārsts iznomāja Petjkas tēvam — kurpniekam Maremucham — piebūvi, kas vienīgā nebija cietusi no ugunsgrēka. Mare-mucham bija jāpieskata, lai nenopostītu augļu kokus, un ik gadu jāpļauj Grigorenko siens. Ar šo sienu ārsts Grigorenko baroja savu pelēko, ābolaino zirgu.

— Nāciet šurp! — izšāvies no piebūves, Petjka sauca. — Tētes nav mājās, viņš aizgājis uz bodīti pēc piķotiem diegiem.

Mēs uzreiz jutāmies brīvāk un droši devāmies līdzi Petjkam pie augstajiem ceriņu krūmiem, kas auga klints tuvumā.

— Lauziet žiglāk, bet es stāvēšu sardzē! — Maremucha noteica, uzlēkdams uz augsta celma.

Vecajā mājā aug lieliski pildītie ceriņi. To biezās bordo krāsas ziedlapiņas stipri smaržo.

Mēs ar Caunu pievelkam elastīgos, augstos zarus un, tiem krakšķot, atlaužam krāšņos ziedu ķekarus. Aplauztie zari ar troksni atliecas atpakaļ, aizskarot blakus krūmus. Ceriņus mēs laužam steigšus un bez žēlastības — būs ķibele, ja noķers Petjkas tēvs.

Bet nu arī pušķi salauzti. Mans pušķis ir smags, mazliet valgs no pirmās vakara rasas. Ar ko lai sasien, lai tas neizjūk? Nu, būs jau labi, gan sasiesim, tiklīdz izkļūsim no Vecās mājas.

Ar pušķiem rokās mēs lēnām dodamies pa Poņatovska ielu uz cietokšņa tiltu.

Metas krēsla. Mums pār galvām nedzirdami pārlaižas pirmie sikspārņi.

— Pagaidi, palūkosimies, kas tur, — Cauna mūs aptur pie augstākās pirmmācības skolas.

Uz mūsu bijušās skolas dēļu žoga uzlīmēts svaigs, vēl nenožuvis Petļuras plakats.

— Kas tad to šeit uzlīmējis? Kad es skrēju — vēl nebija, — Maremucha klusi sacīja.

Cauna strauji atskatījās un, aizķēris ar nagiem slikti pielīmētā plakata augšējo malu, pavilka to uz savu pusi.

Viens! Divi! — mēs vēl nepaguvām atjēgt, kas par lietu, — kad plakata vidusdaļas tikpat kā vairs nebija. Cauna saburzīja šo lipīgo, ar klīsteri notriepto, slapjo papīra gabalu, pasvieda to zem žoga un mierīgi nokomandēja:

— Ejam, puikas! ...

Mēs gājām, un es apskaudu Caunas drosmi. Kāpēc es pats neiedomājos noraut plakatu? «Gļēvulis!» es sevi lamāju. «Tāds pats gļēvulis kā Petjka. Tuvumā taču neviena nebija.»

... Poņatovska iela strauji pagriezās pa kreisi, un mēs iznācām uz cietokšņa mūra tilta. Tilta klājs bija silts un nelīdzens. Tas čīkstēja zem mūsu basajām kājām. Bet lejā guldzēja ūdens. Tas izlauzās pie pašas tilta pakājes pa apakšā izveidoto tuneli un kā žilbinoši balts ūdenskritums, ne dienu, ne nakti nerimdamies, gāzās uz klintīm.

Pilsētā reizēm gadījās drosminieki: uzrāpjas uz tilta margām un no turienes, no augšas, metas netālu no klintīm stāvus mutuļojošajā ūdenī.

Ai, droši vien baismīgi tā lēkt ar aizturētu elpu un klausīties, kā dauzās sirds, un jau pusceļā saskarties ar augšup šļācošajām saltā ūdens šļakatām!

Stāstīja, ka kādreiz, iekām pametuši cietoksni, turki iesaiņojuši visas savas bagātības dzelzs lādē un nogremdējuši to upē mutuļojošā ūdenskritumā. Jau daudzus gadus lāde guļot dzelmē, un neviens nevarot to izcelt, tāpēc ka vislabākais peldētājs nespējot aizsniegt dibenu — tik briesmīgi dziļš esot šajā vietā.

Bijām pārgājuši pāri tillam. Klāt jau ari cietoksnis. Nokarenie, kraujie cietokšņa mūri vakarā šķiet vēl drūmāki un noslēpumaināki. Ne velti Petjka Maremucha vēl biežāk sāka lūkoties apkārt.

— Es aiziešu viens pats pie sarga, citādi viņš ieraudzīs mūs trijatā un izbīsies. Pagaidiet šeit! — Cauna pavēlēja.

Gaidām viņu lejā pie pazemes ejas. Dzirdams, ka noklaudz sarga būdiņas durvis. Pēc kāda brītiņa Cauna mūs aicina pie cietokšņa vārtiem. Tie ir augsti, apkalti ar dzelzīm, īsti cietokšņa vārti.

Vecais, klibais sargs turēja savu vārdu. Ar troksni atslēdzis piekaramo atslēgu un noņēmis to, viņš atvēra mums vārtiņus. Mēs ar Petjku, sekodami Juzikam, iegājām pa cietokšņa vārtiem.

Maremuchas pušķis aizķērās aiz bultas, un man pie kājām nokrita liels ceriņu zars.

Klusi, kā zagdamies mēs devāmies pa mīksto celiņu uz cietokšņa pagalma viņu malu. Aiz mums kā revolveris noklakšķēja smagā atslēga. Sargs, lai nerastos nekādas aizdomas, no jauna bija aiztaisījis aizšaujamo.

Mēs pagājām garām augstiem ķiršu kokiem, zemām, nobalsinātiem stumbriem ābelēm, kupliem, žuburainiem zīdkokiem.

— Šeit! — Cauna teica, rādīdams Maremucham tikko manāmu, irdenu pauguriņu pie paša bastiona ... — Viņš stāvēja šeit pie bedres, bet šie — tur pretī tēmēja.. . I\ad viņš pakrita, pienāca dakteris Grigorenko un pataustīja tam acis. Mēs visu redzējām tur no ta torņa ...

Maremucha klusēdams raudzījās uz kapu. Es atraisīju savu pušķi, un svaigie, smaržīgie ceriņu zari cits pēc cita bira uz svaigo zemes uzbērumu.

— Pagaidi! — Cauna atvirzīja manu roku un pēkšņi izvilka no kabatas sarkanu, saburzītu lakatiņu.

- Es atnesu nankinu. Ar šādu nankinu aizkrācieši mēdza apklāt savu cīnītāju kapus, — Cauna ierunājās un, uzlasījis izkaisītos ceriņu zarus, apklāja svaigo kapu ar sarkanu drānu. Tā bija gluži tādas pašas krāsas kā karogs, kas dienu un nakti plandīja virs rātsnama, kad pie mums pasludināja padomju varu.

Cauna labi izdomājis.

- Petrus! — Cauna klusi pačukstēja Maremucham. Aizej pie Melnā torņa un atnes no turienes gludo plāksni! Žigli!

Bet Petjka pablenza uz tumšajiem torņiem un sāka mīņāties uz vietas. Redzams, viņš baidījās iet tur pie Melnā torņa pāri visam tukšajam cietokšņa pagalmam.

Es neatnesīšu ... Man sāp roka ... Lai Vasils nāk man līdzi, Maremucha murmināja.

— Ak tu ... — Cauna pikti atcirta. — Nu, tad joziet abi, es palikšu šeit.

Nebilzdami ne vārda, mēs zagāmies pie Melnā torņa. Tā smailais.

ar robotu vainadziņu apvītais jumts skaidri atdalījās pievakares mijkrēslī pret zilajām debesīm. Es iedomājos: «Vai tik sargs mūs tīšām nav ieslēdzis cietoksnī, lai izdotu petļuriešiem?» Un man no šīs domas vien jau kļuva baigi. Šķita, ka cietokšņa mūri sāk kustēties un nāk mums aizvien tuvāk un tuvāk. Nupat, nupat tie ieslēgs mūs pavisam.

Vai tā? — Petjka vaicāja drebošā balsī, pamanījis pie torņa mūra pieslietu baltu plāksni.

— Tā pati! ...

Smaga! Ar pūlēm celdami kājas, mēs plāksni atnesām Caunam.

— Pavirziet uz vidu! .. . — viņš teica. — Nē taču, nenolaidiet pavisam! ... Lūk, šitā, turiet ieslīpi! — Un, pabāzis zem plāksnes roku, Cauna izplāja sarkano lakatiņu. — Jāaizsedz viss. Petjka, pacel maķenīt savu malu! Labi, nu tā ... Nolaidiet!

Piesardzīgi mēs nolaidām akmens plāksni uz kapa kopiņas. Es jutu, *ka tā cieši saspieda ar sarkano drānu apklāto, mīksto zemi.

— Tagad dodiet puķes! — Cauna čukstēja.

Atraisījuši pušķus, mēs ar ceriņu zariem apklājām balto kapa plāksni. Kaps kļuva vēl augstāks.

Satumsa.

Dzeltenais mēness sirpis slīga virs smailā Melnā torņa.

Tālu aiz Kaļinovkas meža, — laikam Privorotjē, — dziedāja gari stieptu, sēru ukraiņu dziesmu.

Cietoksnis pacēlās par pilsētu kluss un modrs. Izļodzījušos ratu rīboņa, tālā, skumjā dziesma, nemiera pilnās suņu rejas Aizupē, pa Kaļinovkas ceļu rikšojošā zirga pakavu straujā dipoņa — viss tas šeit bija sadzirdams it īpaši skaļi. Dziļie cietokšņa torņu logi un zemās bastionu ejas šīs skaņas vēl pastiprināja. Šķita — viss cietoksnis dreb, šo skaņu satraukts. Bet tur aiz cietokšņa tilta miegā grimstošā pilsēta tāpat notrīcēja pie katras skaņas — gan no vēlīna zirga zviedzieniem, gan no tāla šāviena, kas pēkšņi ielauzās šajā vakara klusumā.

Pilsētā droši vien jau sen bija iedegušās ugunis. Taču mēs tās no šejienes neredzējām. Pat augstākā pirmmācības skola, kas atradās pavisam blakus aiz tilta, bija aizsegta no mums ar augsto cietokšņa mūri.

No visām pusēm mūs ieslēdza apsūbējuši torņi, zemi, ieslīpi bastioni un baltās pārsūtīšanas cietuma drupas. Ko gan savā mūžā nav pieredzējuši šie cietokšņa mūri!

Augstu pār mums pletās dzidrās, zvaigžņotās debesis. Es saskatīju sadrūmušās Petjkas un Caunas sejas, jaunā mēness apmirdzētas.

Pēkšņi Juziks saslējās, pacēla galvu un, pievērsies kapam, teica:

— Bet tagad, zēni, zvērēsim, ka stāvēsim cits par citu kā brāļi un atriebsimies nolādētajiem petļuriešiem par šo cilvēku! Sniedziet rokas!

Klusēdami mēs pasniedzām pāri kapam rokas. Es cieši satvēru mazliet satvīkušo un trīsošo Maremuchas plaukstu, un Cauna uzlika savu salto delnu uz mūsu rokām. Mēs izveidojām ap kapu loku gluži kā rotaļās, un mūsu saslēgto roku lielā ēna krita uz bastiona zāli tālu aiz kapa plāksnes.

— Un grūtā brīdī stāvēsim cits par citu! Un palīdzēsim tiem, kas cīnās par padomju varu! Vai ne? Zvēriet! — Cauna stingri pavēlēja.

— Zvēram! — trīcošā balsī un ātri bērdami vārdus, mēs gandrīz kliedzām, un atbalss tūlīt bailīgi atkārtoja mūsu zvēresta svinīgos vārdus, ko Cauna ātrumā bija izdomājis.

Es apmierinājos tikai atceļā, kad mēs tuvojāmies cietokšņa tilta vidum. Cietoksnis palika aiz mums. Šeit brīvā dabā tālu no cietokšņa torņiem it nemaz nebija baigi. Pat Petjka Maremucha kļuva priecīgāks un iedams dauzīja ar dūri pa cietokšņa tilta margām.

Bet tad kaut kur aiz Poņatovska ielas iedūcās automobilis. Pēc tam vēl viens. Līdz mums atplūda tāla dunoņa, kas nomāca ūdenskrituma troksni zem cietokšņa tilta.

— Klusāk, zēni! — Cauna mūs apturēja. Mēs ieklausījāmies. Auto dūca kalnā aiz Vecā bulvara.

— Vai tik tas nav gubernatora dārzā, Juzik? — Petjka klusi vaicāja Caunam.

— Laikam gan gubernatora, — Cauna atbildēja, un tajā pašā brīdī automobiļa dunoņā iejaucās kādas citas spalgas skaņas. Šķita, it kā tur augšā uzreiz būtu salauzuši vairākus dēļus.

— Šauj! — Cauna čukstēja. — Viņi tīšām iedarbinājuši automobiļus, lai nedzirdētu... Automobiļi dūc pagalmā pie žoga, bet pagrabā viņi šauj cilvēkus ...

Cauna runāja patiesību. Arī es biju dzirdējis ne mazums valodu par

šo šaušanu. Nakti, lai nomāktu šāvienus, petļurieši iedarbina automobiļus, bet dienā šauj cilvēkus, un pa to laiku spēlē orķestris. Gandrīz katru darbdienu pie gubernatora augstā dārza žoga uz priežu soliem ar lielam, mirdzošām taurēm apsēžas petļuriešu muziķi. Viņi nes sev līdzi no kazarmām vieglas koka pultes un liek uz tām nošu burtnīcas. Zema auguma kapelmeistara vadībā muziķi nerimdami spēlē gan straujas polkas, gan skaļus maršus, gan jautrus krakovjakus.

Bet tajā pašā laikā aiz muziķu mugurām ar kolonām rotātās dzeltenas mājas pagrabos — šajā mājā līdz revolūcijai dzīvoja gubernators — meln-vamžnieki petļurieši šauj apcietinātos boļševikus.

— Cik gan cilvēku viņi nav nomocījuši!... — Cauna klusi ierunājās, ieklausīdamies tālajā automobiļu troksnī.

Es klusēdams pieskāros cietokšņa tilta margām. Tās bija valgas no rasas. Automašinas nerimās dūkt. Bija baigi iedomāties, ka tikai nedaudzus kvartālus no mums aiz gubernatora dārza žoga cits pēc cita uz saltās grīdas krīt melnvamžnieku nošautie cilvēki.

Bet pie stingstošajiem līķiem, ģērbies pelēkā tērpā, dzelteniem, lakotiem stulpiņiem kājās stāv melnvamžnieku komandants Dragans. Kas zina, varbūt tur atrodas arī ārsts Grigorenko. Un varbūt Dragans tāpat kā Marķo Grži-bovskis pacienā ūsaino ārstu ar smaržīgiem ārzemju papirosiem un tas aizsmēķējis atkal rāmi aptausta nošauto cilvēku acis un krūtis un, pārbaudījis, ka viņi ir miruši, noslauka tīrajā mutautiņā savus sārtos, grumbainos pirkstus ...

Es neviļus atcerējos tēvu, kas pašlaik slēpjas no petļuriešiem tur Nagor-janos pie tēvoča Avksentija.

Atmiņā atausa tēvs, plecīgs, kluss, ģērbies zilā satina virskreklā ar atpogātu apkakli. Es viņu redzēju tik skaidri, it kā viņš stāvētu man blakus kopā ar Caunu un Maremuchu uz cietokšņa tilta. Man šķita, ka es pieskartos viņa raupjajai rokai, ka lūkotos viņa stingrajās acīs.

Kaut tikai arī viņu nesaņemtu petļurieši, tāpēc ka viņš negribēja iespiest tiem naudu. Viņi taču arī tēvu var nošaut gubernatora dārzā, vajag tikai Marko Gržibovskim atcerēties, ka tēvs viņu izsvieda no Maremuchas darbnīcas. Jau to iedomājoties vien, es nodrebēju. Es tēvu ļoti mīlēju, un man vēl kvēlāk gribējās viņu satikt, būt ar viņu kopā.

Aiz cietokšņa ierībējās rati. Kāds brauca šurp. Jāiet projām.

Taču man šajā vakarā negribējās tik agri atgriezties mājās Aizupē.

Varbūt aiziet līdz gubernatora mājai? Bet kā lai turp nokļūst, ja gubernatora laukums ielenkts? Droši vien pie dominikāņu baznīcas stāv patruļas un nevienu nelaiž uz laukuma.

Bet kā būtu, ja tūlīt tieši no šejienes aizjoztu uz Zitomiras ielu, uz Kotjkas māju, un izrēķinātos ar Kotjku par to, ka mani izslēdza no ģimnāzijās? Viņš ar to lieloties, roklaiža, daktera dēliņš. Cauna jau nemelos. Tagad es nebīstos ne no kāda Prokopoviča, iešu iemizošu Kotjku, bet zēni man palīdzēs; pēc tam lai sūdzas, kam vien grib. Un es teicu zēniem:

Iesim, zēni, uz Zitomiras ielu pie Kotjkas! Iznerrosim viņu . ..

— Kā iznerrosim? — Cauna lietišķi vaicāja, saraustīdams bikses.

— Gan jau redzēsim. Varbūt Kotjka atrodas kaut kur pagalmā, — ievilksim viņu krūmos un sadosim pa ādu ...

— Liecies miera!... Izmet tādas domas no galvas! — Maremucha kļuva nemierīgs. — Viņš tikai iekliegsies, un mēs būsim pagalam. Vai tad esi aizmirsis, ka viņu maja dzīvo divi petļuriešu virsnieki?

— Nu, tu jau esi gatavais pintiķis, Petjka! — es atteicu Maremucham.

— Kur tad redzets, ka virsnieki tagad sēdētu mājās? Viņi ar dakteri droši vien ir gubernatora pagrabos, bet tu baidies. Ejam, Juzik, ja?

Cauna sāka pārdomāt.

— Tagad jau ir vēls, Vaska, jāiet uz mājām, — Maremucha atkal sāka šaubīties.

— Un tu gribi no rīta, kad gaišs? Esi gan tu ērms! Ejam! — iecirtīgi pamezdams ar galvu, noteica Cauna. — Vai tu velti devi zvērestu? Nebaidies, neviens mūs nenoķers. — Un viņš paņēma Maremuchu zem rokas.

— Zēni... Vaska ... Juzik, pag, nerauj mani!... — Maremucha atgaiņādamies palēcās. — Jūs taču neko nezināt. . . Manu tēvu jau tā tur aizdomās ... Viņš guļ mājās piekauts ... Es jums visu izstāstīšu ... Man bija bail runāt, bet tagad pastāstīšu.

Cauna palaida Maremuchu vaļā, bet Petjka dedzīgi nobēra:

— Tas cilvēks, ko šodien nošāva, visu laiku slēpās pie mums!

— Tu melo! — es Petjku pārtraucu. — Tu viņu pat nepazīsti!

— Es viņu nepazīstu? Pie svētā krusta! — un Petjka pārmeta krustu.

— Pazīstu. Viņš gribēja rīkot sacelšanos pret Petļuru. Tāpēc pulcināja kopā ļaudis. Bet grūti saslima. Kādu nakti viņu pie mums atveda Omeļustijs. Viņš lūdza paslēpt to, kamēr tas izveseļosies. Atstāja maizi, naudu, kulīti cukura. Tētuks bija ar mieru. Mēs viņu apguldījām uz krāsns. Māte aizklāja krāsni ar aizkaru, tā slimais tur gulēja. Viņam bija drudzis. Ai, briesmīgs. Augu dienu viņu mocīja. Pret vakaru slimajam kļuva vieglāk, tad viņš norāpās no krāsns, dzēra kopā ar mums tēju, bet dienā viņu tā kratīja, ka domāju — nomirs. Māte nepaguva veļu vien izmazgāt. Izmazgā viņam kreklu, izžāvē, tikko viņš to uzvelk — sāk trīcēt un drebēt, krekls no sviedriem uz vietas slapjš. Dzēra viņš maz, bet svīda briesmīgi! Reiz es uzrāpos pie viņa pēc krekla, bet šis — caps! — izvelk revolveri no spilvena apakšas un tēmē uz mani. Pat neatceros, kā nospruku lejā. Tieši uz grīdas. Ko tu smejies, Vaska, — nudien!

Tā paša revolvera dēļ viņu arī saņēma. Aizvakar atbrauca pie mums dakteris Grigorenko. Apstaigāja māju, aplūkoja zāli, izbāra māti, ka ķiršu kokos, kas aiz piebūves, noplūkti visi ķirši, bet pēc tam ienāca mūsu istabā padzerties ūdeni. Slimais gulēja uz krāsns. Nezinu, vai nu viņš iekāsējās vai pakustināja kāju, bet varbūt arī ievaidējās, pēkšņi Grigorenko pieceļas no galda, paķer savu spieķi, atrauj aizkaru un uzsauc tēvam: «Kas šeit?» Slimais piecēlās, nometās uz ceļiem, tik vājš, zaļais krekls slapjš, viņš tēmē uz dakteri ar naganu. Tēmē un nezko murmina.

Grigorenko tūlīt aizrāva aizkaru un atmuguriski vien izvilnīja no istabas, ielēca ratos un aizbrauca. Tēvam ir vārda nepateica. Pat viņa salmu cepure palika uz galda.

Ārsts aizbrauca, bet tēvs tūlīt atņēma slimajam naganu un sāka viņu ģērbt. Kā mazuli. Velk bikses, bet slimais pat kāju nepakustina, tik slikti jutās. Murgoja. Tētuks viņu apģērba, iedeva ūdeni un sāka runāt ar māti, kur lai slimo aizved. Kamēr viņi runājās, iedrāzās mūsu istabā trīs petļurieši, uz vietas sasēja šo slimo cilvēku un uzsauca tētukam: «Ko tu slēp? Moskali slēp, nolādētais suns?» Un tik slāni ar nagaiku. Ai, kā sita! Gan pa kājām, gan pa krūtīm. Tētuks saķēra krēslu, lai aizsargātos, tad viens petļurietis tā viņam cirta ar nagaiku pa roku, ka sāka tecēt asinis. Atņēma krēslu — un tikai ar nagaiku, ar nagaiku! Tētukam tagad viss vaigs zili melns, arī uz muguras zilumi un roka sapampusi. Viņš guļ gultā un ne ar vienu nerunā. Bet māte raud un saka: labi vēl, ka neiemeta tēti cietumā.

Māte baidās, ka Grigorenko nepadzen mūs no Vecās mājas. Kur tad mēs dzīvosim? Bet tu mani aicini uz Žitomiras ielu ... Ja nu pēkšņi mani noķer? Tad mēs pavisam beigti. — Un Maremucha žēli sāka raustīt degunu.

— Ejam, Petjka! Ejam! — Cauna pikti čukstēja. — Iesim, atmaksāsim šim velna ūsainim un Kotjkam par visu. Nāc, ejam!

— Labi... — Petjka piepeši izšķīrās. — Labi...

Un viņš savilka jostu.

DEDZINĀTĀJI

Osainais ārsts Grigorenko dzīvo pilsētas augstākajā daļā, tieši Žitomiras ielas vidū. Tā ir vislabākā pilsētas iela. Abās pusēs tā apstādīta ar augstām papelēm, kļavām un dzeltenām akācijām.

Grigorenko māja ir liela, divstāvu, ar tornīšiem, līdzīga mazai pilij. Ta atrodas kokos dziļi pagalmā, kas no ielas norobežots ar izturīgu tērauda žogu uz granita pamatnes. Žogs ir ļoti augsts, augšējā mala nobeidzas ar asām, it kā platiem šķēpiem līdzīgām šķautnēm. No ielas pa efejām apvītā žoga spraugām var saredzēt, kas notiek Grigorenko pagalmā.

Daudziem no mums — ir man, ir Caunam, ir Saškam Bobirjam — ļoti patīk skrejot klaudzināt ar nūju pa šo žogu. Ikvienam no mums, ja nonākam Žitomiras ielā, grūti noturēties, lai nepaķircinātu ūsaino ārstu.

Ak, vareni skan šie šķēpi, ja pa tiem velk nūju! Viss žogs dreb, dzied, bet nūja nemitīgi tik aizķer un aizķer jaunus spraišļus. Tu iegriezies skriešus sānielā, un jau dzirdams — aiz muguras noklaudz durvis. Tur uz lieveņa izšāvies sakaitinātais ārsts.

Tikai viņš nu gan mūs nepanāks. Nekad!

Bet vēl labāk — paspiest balto elektriskā zvana podziņu, kas piestiprināta uz akmens stabiņa pie vārtiem. Virs zvana piesista spoža misiņa plāksnīte:

Medicinas doktors

JVANS TARASOVICS GRIGORENKO Pieņem no pīkst. 8 rītā līdz 10 vakarā

Mēs zinājām, ka ārsts pats mēdz iznākt pretī saviem pacientiem, un bieži vien vakaros zagāmies pie vārtiņiem. Paspiežam podziņu, bet paši paslēpjamies pretējos krūmos. Pietupjamies un sēžam, elpu aizturējuši. Ārsta mājā atveras durvis, un lēnām, pūzdams no pīpes dūmus, pagalmā iznāk ārsts.

Pieiet pie dzelzs vārtiņiem, bet uz ietves neviena nav — nu, tad viņš sāk lamāties:

— Ak tu plikadīdas! Nu, ja kādu ķeršu, bikses nost!

Bet mēs klusītiņām sēžam zem krūmiem, dzirdam viņa rupjo balsi — un priecājamies.

Pagalms ārsta mājas priekšā allaž tīri noslaucīts un nokaisīts ar dzeltenām smiltīm. Dienām pa pagalmu, uzlasīdamas graudus, staigā raibas, treknas pērļu vistas un pelēkās sugas vistas — plimotrokas.

Dažkārt uz zemas koka sētiņas, kas nožogo Grigorenko pagalmu no dārza, kalpotāji dauza smagos persiešu paklājus. Putekļi tad vāliem paceļas pār sētiņu un lido dārzā, bet izbiedētās vistas skraida pa pagalmu un kladzina. Taču tā tas notiek vasarā. Bet, tuvojoties ziemai, kad iestājas sals un laiks ģērbt ziemas drēbes, ārsta istabene izvelk no lādēm visas siltās drānas.

Osainā ārsta smagos, bieza auduma mēteļus ar augstām ādas apkaklēm, viņa sievas — kalsnās un niknās panes Grigorenko samta un karakula apmetņus, Kotjkas mazos vadmalas, vatētos un ar baltu jērādiņu apšūtos mētelīšus un viņa pelēkos formas mēteļus — visu to tādās dienās izkar uz koka sētiņas. Bet mēteļu Kotjkam ir trīs — viens vecs, kas palicis vēl no otrās klases, un divi pavisam jauni, ko šuvis skroderis Jakovs Guzarciks.

Kalpone iznes visas ziemas drēbēs uz sētiņas un līdzās piesien suni ķēdē. Suns ir pūdelis — pinkains, nokarenām ausīm, — tāds pamuļķis: gadās, mēs stāvam pie žoga, raugāmies pa spraugām, bet viņš pat neievaukšķas.

Visi mēteļi, kažoki un apmetņi nobārstīti ar naftalinu gluži kā ar sniegu. Sī naftalina smaka jūtama pa visu Zitomiras ielu. Ja, ejot pa Jaunā bulvara aleju, tu sajūti naftalina smaku, tad zini: ārsta mājā gatavojas ziemai.

Es ne reizi neesmu bijis Grigorenko mājā, bet Petjka Maremucha stāstīja, ka bez marmora kāpnēm, kas ved otrajā stāvā, ir vēl dzelzs vītņu kāpnes, pa tām varot nokļūt mazā istabiņā, kas iekārtota pašā augstākajā stūra tornītī. Sājā istabiņā logi šauri kā cietoksnī un vasarā tur esot ļoti karsts. Ne velti neviens tajā nedzīvo, tikai Grigorenko tur žāvē sava dārza bumbierus un ābolus, kā arī sēnes. Ārsta mājas dārzs nav vis mazais. Sākas tas tūdaļ aiz zemās koka sētiņas un sniedzas lejup līdz Jaunajam bulvārim. No sānieliņas tas arī norobežots ar dēļu žogu.

Dārzā starp kokiem ierīkotas puķu dobes, tajās zied rezedas, atraitnītes, dzeltenās kliņģerītes un puķu tabaka. Bet virs dobēm uz tievām, apaļām maikstēm uzdurtas daudzkrāsainas stikla bumbas. Uz katras dobes pa bumbai! Un kādu bumbu tikai tur nav! Tumši zaļas, sarkanas, zilas, oranžas, gaiši zilas, spilgti dzeltenas. Visas tās mirdz un laistās, un, ja uz tādu bumbu dzidrā dienā, izlauzies caur biezo dārza lapotni, uzkrīt saules stars, tad bumba sāk liesmot un dzirkstīt, bet tumšākajās bumbās gluži kā spogulī kļūst redzami koki, blakus dobes un ārsta mājas vaļējā veranda.

Nesen, kad es ar mūsaino Sašku Bobirju devos pie Lazareva, Saška iesvieda pār Grigorenko žogu akmeni un trāpīja pašai tuvākajai — gaiši zilajai bumbai. Bumba pārplīsa kā elektriskā spuldzīte.

Grigorenko kopā ar istabeni dzinās mums pakaļ līdz pašam bulvārim un apstājās tikai pie grāvja, pār kuru tam bija grūti pārlēkt.

Ak tu pasaulīt, kā viņš tad kliedza! Mēs jau atradāmies pie pašas klints, taču vēl allaž dzirdējām viņa brēcienus:

— Baskāji! Badmiras! Zagļi!

Mēs piegājām pie ārsta dārza no Jaunā bulvara puses. Pa žoga spraugām spiedās gaisma.

Mēs zagāmies tuvāk žogam. Es pirmais pieplaku pie dēļu spraugas un saskatīju apgaismoto verandu.

Ārstam ir viesi. Un vēl kādi!

Līdzās zemajām verandas mūra margām stāvēja lombra galdiņš kāršu spēlei.

Pie galdiņa cits pretī citam bija sasēdušies ārsts, viņa sieva — kalsnā pane Grigorenko, ģērbusies tumšā, spīdīgā kleitā, mūsu bārdainais direktors Prokopovičs, un — vai jūs varat iedomāties, kas bija ceturtais? Sarkanmatainais pops Kijanica! Lai nu ko, taču Kijanicu es gan nekad necerēju ieraudzīt pie Grigorenko.

Blakus stikla durvīm, kas no verandas veda istabās, uz augsta postamenta zem sārta abažura dega smaga lampa.

Ārsts ar viesiem spēlēja kārtis. Ikvienam pa rokai krīta gabaliņš: viņi ar krītu pierakstīja, cik katrs laimējis.

Pops Kijanica bija dziļi atlaidies atzveltnī, izstiepis zem galda čīkstošos, augstos zābakos ieautās garās kājas. Aiz uztraukuma viņš pat bija atpogājis savu garīdznieka tērpu, — acīm redzot gaužām centās apspēlēt ūsaino ārstu.

Prokopovičs paņēma no galda kāršu komplektu. Nezko pierakstījis ar krītu uz vadmalas, viņš sajauca kārtis un veikli tās citu pēc citas pasvieda ārstam, tā sievai un popam. Ārsts Grigorenko savas kārtis salika kā vēdekli. Es pamanīju, ka uz viņa resnā pirksta iemirdzējās laulības gredzens. Viņš-pakasīja ar kārtīm degunu, pamirkšķināja iesānis sēdošajam popam un dobji pār visu verandu norēca:

— Pīķi!

— Bet kur tad Kotjka? Aha, re, kur viņš!

Pa pievērtajām stikla durvīm es ieraudzīju, ka viņš šaudījās pa viesistabu, ģērbiessavā ģimnāzistā formas tērpā. Es labi varēju saskatīt ar sarkanu plīšu pārvilktās ārsta viesistabas mēbeles: zemos, mīkstos atzveltņus, kušeti, mazo galdiņu uz bambusa kājiņām.

Kotjka paņēma no etažeres kādu biezu grāmatu un apsēdās uz kušetes.

Cauri viesistabai izgāja istabene, nesdama smagu, kūpošu patvāri. Viņa to ienesa ēdamistabā. Drīz tur droši vien ārsts ar saviem viesiem dosies dzert tēju.

— Paiesim sānis! — Cauna čukstēja un vilka mani aiz krekla malas. Mēs pārgājām sānielas otrajā pusē.

Arī no šejienes varēja saredzēt, kas notiek ārsta verandā.

Tur, noliecies pār kārtīm, sēž ārsts, bet slīpi viņam iepretī skurina savu bārdeli Prokopovičs. Viņš atkal nezko raksta ar krītu uz vadmalas. Redzams, atkal bija laimējis. Kāds viņš pašlaik rāms, laipns, bet vakar kliedza uz mani, ir dzirdēt neko negribēja. Skaidrs, ka viņš aizstāvēs Kotjku, ja jau apspēlē tā tēvu.

... Es vēroju visu šo sabiedrību un vēl jo vairāk ienīdu ūsaino ārstu un viņa draugus.

Ar šīm pašām resnajām, gaļīgajām rokām ārsts Grigorenko taču vēl šodien tur cietoksnī pieskārās nošautā cilvēka stingstošajiem plakstiem, un •'.m < 11vi‘ku viņš pats bija izdevis petļuriešiem. Kā gan Grigorenko tagad var ļnknl, mierīgi smieties, spēlēt kārtis?

.Inziks Starodomskis arī neatlaidīgi skatījās uz verandu.

Pagaidiet mani šeit, — viņš pēkšņi, pievērsis mums seju, teica un vienā mirklī pārlēca pāri Lazareva mājas mūra sētiņai un pazuda tumsā. Cauna drīz nlgriezās, turēdams rokās trīs četrstūrainus kārniņus. Es zinu, no kurienes viņš tos izrāvis: ar tādiem sarkaniem kārniņiem bija apliktas Lazareva dobes.

Kāravs! — atskanēja no verandas.

Pagaidiet, mēs viņiem tūliņ parādīsim kāravu!

Vienu kārniņu Juziks pasniedza Maremucham.

Mēs iznācām sānieliņas vidū: no šejienes bija parocīgāk sviest.

Es saskatīju ieslīpo jumtu un pie lombra galdiņa sēdošo cilvēku galvas. Kāds iesmējās. Laikam gan pops. Nočīkstēja krēsls. Istabene sāka šķindināt traukus.

Es sadzirdēju savas sirds pukstus. Kājas man šķita pavisam vieglas.

— Vai sviedīsim? — Cauna pavērās man acīs.

Atpakaļceļa nebija. Pamājis ar galvu, es atvēzējos.

Cauna izsvieda ātrāk par mani. Viņa kārniņš nosvilpa man gar pašām ausīm.

Tūlīt aiz tā viņš meta otru — bija dzirdams, ka, izsizdamies cauri vecajai ābeles lapotnei, tie visi šķindēdami un skanēdami nokrita uz verandas. Es redzēju — lampa sašūpojās un spilgti uzliesmoja. Liesmas atblāzma kā gara strēle izlocījās dārzā, it kā dzīdamās kādam pakaļ. Mēs laikam bijām sasituši stiklu.

Sieviešu kliedziens: «Ugunsgrēks! Degam!» — noskan mums iepakaļ. Bet mēs, nejuzdami zem kājām ne apaļos ielas akmeņus, ne to starpās augošās, ar rasu klātās ceļmalītes, aizelsdamies un cits citu grūstīdami, joņojām uz slepeno bulvara grāvi.

Izbiedētais Petjka Maremuclīa tikai uz bulvara pieskrēja mums klāt.

Skriet pa aleju ir bīstami — var uzdurties petļuriešu patruļai.

Mēs nogriezāmies pa kreisi un piesardzīgi, kā aklie izstiepuši rokas, aptaustīdami ik koku, kas pagadījās ceļā, virzījāmies uz klinti.

Un tikai pie pašas klints blakus baltajai taciņai, kas, vīdamas gar krauju, ved uz pilsētas centru, Cauna mūs apturēja. Mēs nokritām zālē.

Visapkārt tumšs. Ļoti tumšs.

— Kas kliedza «ugunsgrēks?» — Maremucha man vaicaja.

Neatbildēdams es domāju: «Nu gan esam ievārījuši putru! Tagad, ja

Petjka mūs nodos, mēs esam beigti! Un ja nu tiešām no sasistas lampas aizdegusies Grigorenko māja?»

Es ļoti skaidri iztēlojos, kā tumši sarkanās uguns mēles locīdamas laiza ārsta mājas sienas, klusītiņām apņem verandas koka jumtu, pa logu ietvariem lien dziļāk... Bet apkārt skraidelē izbijies ārsts ar sievu, Kotjka, Pro-kopovičs, pops garajā tērpā un met ugunī, kas tik pagadās pie rokas: vāzes ar puķēm, stikla bumbas, lejkannas .. . Taču uguni apslāpēt nav iespējams. Māja liesmo aizvien vairāk un negantāk. Brakšķ sijas, ar lielu troksni sabrūk jumts, un skaistās, mazai pilij līdzīgās mājas vietā paceļas kupošu drupu kaudze. Bet otrā rītā pa visu pilsētu mus, dedzinātājus, meklē apbruņotas petļuriešu patruļas ...

Atpūtušies mēs gausi vilkāmies uz pilsētu. Nonācām Ternopoles nogāzē.

Ugunis it visur bija izdzēstas.

Baltais ielas bruģis sniecās augšup uz centrālo laukumu. Mendela Barenboima dzertuve bija noslēgta ar gofrētu dzelzs aizkaru

Klusums. Neviena cilvēka.

Tikai tālu aiz tilta klaudzēja kāda vēlīna gājēja soļi.

Es nodomāju: «Kā būtu, ja aizietu līdz pilsētas domes namam?» Tur augšā būdiņā dienu un nakti sēž dežurants. Ja pilsētā izceļas ugunsgrēks, viņš dod signālu. Tad tūdaļ sākas rosme, zem domes nama atveras platās ugunsdzēsēju komandas durvis, uz ielas, klaudzinādami ar pakaviem, izauļo pelēki zirgi, iejūgti platformās ar sūkņiem un sarkanām mucām. Bet līnijratos joņo ugunsdzēsēji ar spožiem cirvīšiem.

Visādā ziņā jāiet uz domes namu. Ja Grigorenko veranda būs aizdegusies, dežurants noteikti pamanīs uguni.

Mēs apmetam līkumu un pienākam pie domes nama. Ugunsdzēsēju komandas durvis ir aizvērtas.

Minūtes desmit mēs gaidām pie domes nama: nupat, nupat no turienes, no augšas, atskanēs: «Ugunsgrēks! Deg!» Taču tur viss kluss.

Sēž būdiņā virs miegainās pilsētas vientuļš ugunsdzēsējs, skaita aiz garlaicības zvaigznes un laikam gan, izņemot no rasas valgos jumtus un tukšās ieliņas, neko citu neredz.

Domes nama pulksteņa lielie rādītāji rāda pusvienpadsmit. Ai, cik vēls! Krustmāte droši vien būs jau apgūlusies un aizslēgusi vārtiņus ...

Vārtiņi tiešām bija aizslēgti. Pagalmā es nokļuvu, pārrāpies pāri žogam. Krustmāte atvēra man durvis un tūlīt, nepajautājusi, kur es bijis, no jauna apgūlās.

Bet es ilgi nevarēju aizmigt. Man šķita, — nupat, nupat atnāks man pakaļ petļurieši un aizvilks uz cietumu. Un pats galvenais, nav neviena, kas mani varētu aizstāvēt. Būtu bijis mājās tēvs — pavisam cita lieta.

Taču tēvs ir tālu ...

Priekš dažiem gadiem, kad mēs dzīvojām citā pilsētā, mans tēvs dzēra. Un stipri dzēra.

No tipogrāfijās viņu nepadzina tāpēc, ka viņš prata salikt tekstus franču, grieķu un itāliešu valodā. Un tieši tajos gados tipogrāfijā saņēma daudz darba no Odesas dažādās valodās.

— Bez manis viņi neiztiks, — tēvs vīpsnāja, stāstīdams mātei par šiem pasūtījumiem.

Un tiešām, šie pasūtījumi bija izdevīgi, saimnieks uz tiem krietni nopelnīja, un viņam gribot negribot bija jāsamierinās ar tēva dzeršanu.

Es nekad netiku redzējis, ka tēvs dzertu mājās.

Parasti viņš piedzērās līdz nesamaņai kaut kur pilsētā, un tad piedzēries klaiņāja pa ielām, grūstīdams garāmgājējus un apgāzdams ielas atkritumu tvertnes.

Pie mums mājās tipogrāfijās saimnieks mēdza sūtīt izsūtāmo. Nepārkāpdams mājas slieksni, izsūtāmais vaicāja:

— Vai Mandžura mājās? Saimnieks sauc!

Māte uzreiz saprata, kas noticis. Uzmetusi uz kalsnajiem pleciem vienīgo, no tēva acīm paglābto oranžo lakatu, viņa paņēma mani pie rokas.

Es zināju, ka nu mēs iesim meklēt tēvu, un priecājos.

Dzertuvēs nelabi oda pēc tabakas dūmiem un alus rauga, bet toties bija |oti jautri. Atspiedušies uz apaļiem marmora galdiņiem, tabakas dūmos uz apaļām mučelēm sēdēja kaut kādi nepazīstami vīri un kāriem, lieliem malkiem dzēra baltām putām klāto, dzidro alu. Vīri skaļi lamājās, sita cits citam pa pleciem un meta uz grīdas tieši sev zem kājām sarkanās, vēl neiz-sūkātās vēžu spīles.

Ja tēva dzertuvēs nebija, mēs devāmies uz Aleksandra dārzu. Izsūtāmais sakumpis gāja blakus, un māte viņu iztaujāja, cik naudas dabūjis tēvs un vai drīz atkal būs algas izmaksa.

Aiz parka vārtiem smilšu laukumiņos rotaļājās grezni ģērbti bērni.

Viņi staigāja gar soliem baltos matrožu uzvalciņos un sandalēm kājās. Meitenēm bizītēs bija lentes. Es zināju, ka šos bērnus uz parku ved viņu aukles. Tās sēdēja turpat uz soliem, grauza sēkliņas un savā starpā mēļoja.

Bērni ripināja ap puķu dobēm dzeltenās stīpas, lēkāja pāri aukliņām, zēni rakņājās zeltainu, valgu smilšu kaudzītēs. Viņiem blakus mētājās koka formiņas — dzeltenas, sārtas, mēļas glāzītes un tasītes.

Es apskaudu grezni ģērbtos bērnus.

Man šķita, ka viņi ik dienas ēd tās brūni apcepušās kūkas, kuras izliktas konditoreju logos.

Mēs pagājām garām bērniem, kas rotaļājās, un devāmies uz parka viņu galu. Šeit māte palaida vaļā manu roku un viena pati gāja pa priekšu.

Viņa lāgu lāgiem noliecās un palūkojās zem krūmiem. Izsūtāmais tikko paguva viņai sekot. Es traucos nopakaļ, raudams no zariem zaļās akaciju pākstis, piebāzdams ar tām pilnas kabatas. No pākstīm es darināju pīkstētājus.

Tēvam patika gulēt dārzā sēdus. Atspiežas ar muguru pie koka stumbra un guļ, galvu nodūris. Bet viņa notaukotā cepure uzvilkta uz acīm, i-n no kabatas rēgojas pudeles kakls.

Tēvu modināja, viņš purpināja un šūpoja galvu. Viņu piecēla kājās, paņēma zem rokām, māte vienā pusē, izsūtāmais otrā, un veda cauri visai pilsētai uz tipogrāfiju.

Es gāju nopakaļ un bieži apstājos pie reklāmu stabiem, aplūkodams izlīmētās bildītes, ilgi stāvēju pie vitrinām un vispār izturējos tā, it kā man pa priekšu ietu sveši, nepazīstami cilvēki. Es kaunējos no tēva.

Sevišķi man bija kauns, ja viņš pēkšņi ne no šā, ne tā sāka dziedāt.

Māte iūdzās, lai viņš cieš klusu, — jo dziedāšanas dēļ to varēja apcietināt gorodovojš, taču tēvs viņā neklausījās, bet dziedāja aizvien skaļāk vienu un to pašu žēlo un skumjo dziesmu:

Mums katliņš līdzi, — cels būs garš,

Nāks konvojs mūsu pēdās,

Un skanēs važās kalto maršs,

Mums dziedot rūgtās bēdās...

Atnākuši tipogrāfijā, mēs apsēdāmies uz augsta akmens lieveņa kāpnītēm. Izsūtāmais aizskrēja pie saimnieka. Bet tēvs no jauna aizmiga. Iznāca saimnieks — vājš, sarkaniem matiem, neliela auguma vīrs — un apstājās uz

lieveņa augstāk par mums. Tad viņš kaut ko pačukstēja izsūtāmajam. Izsūtāmais aizskrēja un atgriezās ar lielu, emaljētu krūzi, kurai pāri malām lija ūdens. Māte vienu pēc otra novilka tēvam abus kreklus. Tēvs sēdēja uz kāpnītēm ar izspūrušiem matiem, miegains, nomocīts un nožēlojams. Viņš raudzījās gan saimniekā, gan mātē un murmināja: ļ

— Vācieties prom, velna prauli! Ak tu kungs! Nu ļaujiet taču nosnausties!

Māte pagājās sānis, bet saimnieks pamāja izsūtāmajam. Tas pacēla krūzi,

palieca to un lēnītiņām lēja tēvam uz galvas salto ūdeni.

Es redzēju, ka ūdens straumītes lija uz tēva pliko pakausi, un sarāvos.

«Ko tu gaidi?» es pie sevis čukstēju. «Celies, izrauj izsūtāmajam no rokām krūzi, gāz viņam pa zobiem un mūc!» .

Taču tēvs ir nedomāja bēgt. Viņš gļēvi ar plaukstu notrausa ūdeni no sejas. Ūdens tecēja viņam pa biksēm, pludoja apkārt, — kāpņu akmens pakāpieni kļuva melni kā pēc lietus. Krūze beidzot bija tukša. Tad māte paņēma no manām rokām kreklu un ar mokām uzvilka to uz tēva slapjās miesas. Tēvs sēdēja rāmi un, redzams, gulēt vairs negribēja. Viņu aizveda uz tipogrāfiju, bet mēs devāmies mājup.

Kādreiz māte tēva vietā saņēma algu un kaut kur aizgāja. Tēvs atgriezās mājās pikts. Ieraudzījis, ka mātes nav, viņš paķēra no plauktiņa modinātāju, ietina to mūsu pusdienas galda vaskadrānā un, paņēmis vēl no kumodes mežģiņu pārklāju, aizsteidzās no mājas, pamezdams mani istabā vienu.

Māte atgriezās pievakarē. Viņa sasēja sainīti savas drēbes, manu veļu un aizveda mani pie kaimiņiem.

— Pieskatiet manu dēlu un lietas, Anastasija Ļvovna, kamēr es atgriezīšos, — māte sacīja, atdodama kaimiņienei saini un naudu. — Es braukšu uz Odesu pie māsas, uzzināšu, vai nevar tur pavisam pārcelties. Odesā, stāsta, esot ārsts, kas dziedējot cilvēkus no dzeršanas. Varbūt viņš izārstēs arī manu vīru — nav ar viņu nekādas dzīves.

Viņa atvadījās no Anastasijas Ļvovnas, noskūpstīja mani un izgāja no istabas.

Bet pēc divām dienām mēs dabūjām zināt, ka tvaikonis «Merkurijs», ai kuru māte aizbrauca uz Odesu, pie Očakovas uzskrējis virsū vācu mīnai,

Līdz vēlai naktij Suvorova ielā kliedza avīžnieki:

— «Merkurija» bojā eja! «Merkurija» bojā eja! Vācu mīnas Melnajā jūrā!

Tēvs devās uz pastu, sūtīja telegramas gan uz Odesu, gan uz Očakovu,

Viņš visu laiku cerēja, ka māte būs izglābusies, nevis noslīkusi kopā ar citiem pasažieriem.

Es ilgi nesapratu, kas noticis. Tāpat kā tēvs, es pirmajās dienās biju par liecināts, ka māte ir dzīva, ka viņa drīz atgriezīsies un mēs brauksim uj Odesu, kur dzīvo ārsts, kas dziedējot no dzeršanas.

Kādas divas nedēļas pēc «Merkurija» bojā ejas es vaicāju Anasta sijai Ļvovnai:

— Vai arī kapteinis noslīka?

— Arī kapteinis, —viņa žēlā balsī atbildēja, un pēkšņi es pavisam skaidri iztēlojos, ka jūrā vientuļi peld kapteiņa baltā cepure ar melnajām malām un zelta tresēm, bet pats kapteinis, burbuļus mezdams, lēnām nogrimst dibenā,

hv mātes nāves tēvs kļuva drūms un nerunīgs. Viņš atmeta dzeršanu,

• i" dtirbn tūlīt atgriezās mājās un visu laiku klusēja. Plecīgs, ar baltu pieri, iz* il>lr . garā satina kreklā, apjozies ar jēlmītas ādas siksnu, viņš klusēdams

* no kumodes līdz palodzei, aizķerdams ar kājām krēslus.

I h sēdēju pašā kaktā uz lāviņas un no turienes sekoju viņa plašajiem, Im Ir Ilgajiem soļiem, redzēju viņa saliekto muguru, dzirdēju puszābaku ilnliļo dunoņu.

Miin šķita, ka tēvs ir ārprātīgs, ka tūlīt, tūlīt viņš pakamps krēslu, metīs ln ptvl sienu, ar troksni apgāzīs uz grīdas kumodi, citu pēc cita izsviedīs pa btyu dziļos šķīvjus, bet tad sāks kliegt un metīsies uz mani.

Inču kādreiz tēvs pārnāca mājās agrāk nekā allaž. Rokās viņam bija ildlidz sainīšu. Sākumā es domāju, ka tēvs man nopircis ciema kukuli, un kļuvu priecīgs.

liet tēvs nometa sainīšus uz noplukušā galda un teica:

Brauksim, dēliņ, pie Marjas Afanasjevnas. Ja notikusi tāda nelaime, ko mēs šeit vairs darīsim.

I .s zināju, ka Marja Afanasjevna, tēvamāsa, dzīvo pilsētā, līdz kurai no tejienes jābrauc trīs diennaktis pa dzelzceļu.

Nakamajā dienā mēs aizbraucām.

... Tā, atcerēdamies tēvu un to, kā mēs šeit atbraucām, es aizmigu.

JĀMŪK!

Ritā, kad es vēl gulēju, pie manis atbrāzās Petjka ar Caunu.

Klusais, vienmēr drūmais Cauna bija satraukts. Par Maremuchu ir nav ko runāt.

Mēs aizmukām no otrās stundas! — aizelsies teica Cauna.

Kotjka Grigorenko uzlaidīs tev petļuriešus un tevi iespundēs cietu-liiAt — raudzīdamies apkārt, Maremucha izmeta.

Pagaidi... Izstāsti viņam visu no sākuma! — Cauna pārtrauca Petjku.

Es biju atejā ... no rīta ... tikko kā atnācu ģimnāzijā ... Dzirdu — l'olļkas balss aiz starpsienas... Palūkojos pa spraudziņu, — bet tur 2oržs nrtļtVvskis smēķē, atspiedies pie sienas, un Kotjka viņam stāsta. Es piecēlos UA pirkstgaliem un klausos. «Trāpīja ar kārniņiem pa lampu, petroleja izlija IIHU uz galdiņa,» Kotjka stāsta. Ahā, domāju, tas par vakarējo. «Tikko nenodedzināja māju. Labi, ka tēvs saķēra degošo galdiņu un izsvieda to dārzā uz puķu dobes ...» Tad Gaļčevskis Kotjkam kaut ko vaicāja, taču, ko, es nesadzirdēju, bet Kotjka saka: «Nu tāpēc, ka viņu padzina no ģimnāzijās!» Ahā, M nodomāju, runā par tevi, Vasil. Tad kā par nelaimi kāds ienāca atejā, viņi Npklusa, es izskrēju gaitenī un prom pie Juzika. Izstāstīju viņam visu, un nu UlēN pēc otrās stundas aizmukām, lai pastāstītu tev. Bija dziedāšanas stunda. Rodļevska aizgāja pēc notīm, bet mēs — pie tevis.

— Vai tevi ar Caunu nepieminēja?

— Mani? Nē! Kas ir? — Maremucha uztraucās.

Un neteica, ko darīs?

— Vairāk neko es nesadzirdēju! — Petjka atbildēja, tad pēkšņi pa-iMs un līksmi iesaucās: — Jā, es tev, Vaska, nepastāstīju pašu galveno!

Kijanicam viss talars sadedzis. Arī savu sarkano bārdu apsvilinājis. Eku vareni! Vai ne?

Taču mani arī tas nenomierināja.

«Nelāga padarīšana,» es domāju. «Ja Kotjkam aizdomas, ka kārniņu esmu sviedis es, tad, protams, viņš par to pastāstījis ne jau tikai Ga|čevskim.»

— Nu ... un ko tu, Juzik, teiksi? — es vaicāju Caunam.

— Es domāju tā, — Cauna sacīja —Mums visiem trim jāmūk pie sarkanajiem. Viņi taču jau pavisam tuvu. Bet šeit pilsētā mēs nevaram palikt.

Tādu es Caunu ieraudzīju pirmo reizi. Viņš ar mums runāja kā pieaudzis. Acis tam kvēloja.

— Labi, Juzik. Lai notiek pēc tava prāta, bet kā mēs to izdarīsim? — es vaicāju.

— Es taču teicu — jābēg pie boļševikiem. Paņemsim līdzi labi daudz maizes un dosimies uz Žmerinku. Boļševiki atrodas 2merinkā. Iestāsimies pie viņiem par izlūkiem. Skaidrs?

— Bet vecāki? ... — Maremucha ievaicājās. — Viņi nelaidīs...

— Vecāki! Vecāki! Ak tu pinkšķis! No mātes bail, ja? Bet vai tad būs labāk, ja tevi no mātes lindrakiem aizvilks uz cietumu? — Cauna iekliedzās.

— Pag, Juzik, nekliedz — es klusi sacīju Caunam. — Bet ja nu sarkanie vēl navZmerinka? Kur tad mēs meklēsim boļševikus? Un kur pavadīsim naktis? Ja nu pēkšņi — lietus? Tikai tu klusāk, nekliedz, izdzirdēs krustmāte.

— Mūsējie ir Zmerinkā. Es tev saku! Es par to lasīju partizāņu proklamācijā! — Cauna pārliecinoši atbildēja.

Kaut arī tā. Bet līdz Žmerinkai tālu! Kā mēs turp nokļūsim kājām?

— Juzik, paklausies, — es ierunājos, — iegriezīsimies vispirms Nagor-janos. Man |oti gribas satikt tētuku. Nagorjani taču pa ce|am, tur mēs atpūtīsimies. No turienes arī Zmerinka tuvāk, vai ne?

— Labi! Bet, ja ejam, tad ejam tūlīt! — Cauna izlēma. — Nav ko ķēpāties.

— Kas par ķēpāšanos? Jūs skrieniet sakārtoties, bet es tikai paņemšu mazo nazīti, kaķeni un maizi. Es jūs gaidīšu pie Debesbraukšanas baznīcas skveriņā!

Mēs tūda| izšķīrāmies.

Izlaidis zēnus uz ielas.es metos istabās. Krustmāte bija sakņu dārzā. Tas labi — nevajadzēs izskaidroties. Es paķēru savas mantiņas un drāzos uz Debesbraukšanas baznīcu. Pēc kāda brītiņa tur atskrēja Maremucha ar dukurīti un bambusa makšķeri. Rokā viņam kuļājās balta skārda konservu bundža.

— Tārpiem! — Petjka paskaidroja.

Cauna atjoza pēdējais. Viņš turēja rokās blašķi ar ūdeni un mazu sainīti.

— Te ir maize ar brinzu^1! — aizelsdamies viņš paskaidroja. — Tev, Petjka, lielas kabatas, še ņem!

Petjka iegrūda sainīti kabatā.

Cauna paņēma no Petjkas .makšķeri, un mēs devāmies ceļā.

Pievakarē, kad sārtā saule nogrima aiz baltajām klintīm, mēs jau tuvojāmies Nagorjaniem. Aiz pārejas, kur ceļš spēji pagriezās lejup, es pamanīju pazīstamo birztalu.

- __ [3]

Nu kā tad, tur taču ir šī jaukā birztala! Šeit mēs atpūtīsimies!

Šalc slaido, balto bērzu retā, spožā lapotne, tai cauri mirdz skaidrās debesis. Lejā gravā zem birzs mālainās, mazliet iebrukušās kalnu nogāzes burbu|o avots. Kailās, brūnās bērzu saknes apskalo meža valgme.

Juziks Starodomskis atvēzējies iesvieda strautiņā akmeni. Atskanēja skaļš ūdens guldziens, un šļakatas nokrita uz piekrastes zāli.

— Zēni, atstiepsimies! — Petjka ieteica.

Piecpadsmit verstis — tas nav nekāds tālais ce]š, bet Petjkam krekls mugurā no sviedriem gluži slapjš. Viņš pamatīgi noguris.

— Tikai ne ilgi! — es brīdināju, atlaizdamies mīkstajā zālē. Cauna apgūlās man līdzās. Petjkas garo makšķeri viņš gluži kā šķēpu pieslēja pie maza bērziņa.

Es apgriezos uz muguras un pastāstīju zēniem, kā mēs pagājušā pavasarī kopā ar manu brālēnu Osku šeit dzērām bērzu sulas. Sulas bija lieliskas. Ar nazīša viļķi es izurbu stīgro mizu gandrīz pie pašām saknēm lur tam vecajam bērzam, kas noslīdzis pār avotu. Pie izurbtā caurumiņa piestiprināju spoža skārda renīti, bet Oska palika brūnu pudeli. Mēs nebijām paguvuši atiet, kad no koka pudelē sāka pilēt iedzeltenā bērza sula. Kamēr pudele piepildījās, mēs metām kūleņus noriņas biezajā, za|ajā zālē, baidījām žubītes un ķērām uz pirmajām pavasara puķēm ar cepurēm pūkainās, melni sarkanās kamenes.

Kamenes žēli sīca mūsu cepurēs, mēs uzmanīgi tās nositām ar priežu skaidiņu un nosituši izņēmām no kameņu vēderiņiem baltu, šķidru medu.

Mēs iegaumējām, kur kāds putns vij ligzdu, lai vēlāk varētu atnākt palūkoties viņa bērniņus. Uzgājām zemes pauguriņus, ko nupat bija izrakuši aklie kurmji. Tā kūleņodami un viens otru pārsteigdami ar jaunām izdomām, mēs beidzot noguruši, tāpat kā tagad, nokritām zālē.

Kad pudelē bija satecējis daudz sulas, mēs to tepat noriņā izdzērām. Sula guldzēja mums rīklē — mazliet rūgtena — pirmā pavasara sula! Laizīdamies mēs uzmanījām viens otru, lai tikai kāds neiedzertu vairāk!

Cik žēl, ka tagad vairs no šiem bērziem nevar laist sulas, — visas sulas jau sen ieplūdušas lapās, — citādi mēs gan krietni sadzertos.

— Jā, jauki tas būtu! — Cauna sacīja. — Nu labi, iesim, vai?

— Tiesa, iesim, ko iet palicis tikai tāds nieciņš, — es piekritu.

Cauna strauji pietrūkās kājās, pametis aiz sevis zālē nospiedumu. Petjka Maremucha piecēlās negribēdams, staipīdamies kā pieēdies runcis. Viņš mums sliņķis, šis īkšķītis, ne par velti tik tukls.

— Ejam, ejam, nav ko staipīties. Tur atpūtīsimies. Edz, kā žāvājas, — Cauna ierunājās, un mēs pametām birztalu.

NAGORJANOS

Tālu no galvenā Kaļinovkas lielceļa, kas ved uz Kijevu, pie šauras, bet dziļas upītes noma|a lauku ceļa malā atrodas Nagorjanu sādža. Loti nelīdzena, ar stāvām, putekļainām ielām, šī sādža novietojusies uz pauguriem virs klinšainām nokarēm.

Pārgājuši pāri Āpšu pauguram, mēs ieraudzījām Nagorjanu māju salmu jumtus. Mans tēvocis Avksentijs dzīvoja sādžas nomalē pie kapsētas.

Blakus viņa istabai uz zedeņu žoga žāvējās māla podi ar nokvēpušiem dibeniem un slapja, nodriskāta, nātna sega. Zem lieveņa kašņājās trīs vistas, saceldamas pelēku putekļu mākonīti.

— Pagaidiet šeit! Es ieiešu istabā, pasaukšu tēvoci, — es teicu Mare-mucham un Caunam.

Pēdējā mirklī man nodrebēja sirds: bet vai tēvocis mani nesabrāzīs par nelūgtajiem viesiem? Taču nepaguvu es pārkāpt lieveņa slieksni, kad tēvocis Avksentijs, izdzirdis pagalmā balsis, pats iznāca uz sliekšņa. Gara auguma, liels, nošļukušās biksēs, audekla kreklā, turēdams rokā nepabeigtu pastalu, viņš nāca mums pretī. Tēvoča Avksentija seja bija melnīgsnēja un vēja aprauta.

— Paskat, tas tak Vasils! No kurienes? Nu, sveiks! Tad nu gan negaidīts! Būs laimīga diena, ja vakarā satiek ciemiņus. Vai tie tavi zēni pie žoga? — tēvocis vaicāja, saspiezdams ar raupjajiem, asajiem pirkstiem manu roku.

— Mani, tēvoc, mani! Labsvakars! Mēs atnācām pie jums zivis zvejot...

— Nu tad ienāciet, zivju mums visiem pietiks. Vakar mēs ar Osku visu vakaru plunčājamies pa ūdeni, esmu pat saaukstējies. Vai dzirdi, kā sēcu! Nu ko tad jūs tā stāvat pagalmā? Nāciet istabā!

— Tēvoc, bet kur tētuks? — es uzmanīgi ievaicājos, pārkāpdams slieksni.

Piekvēpusī istaba ar platu gultu kaktā bija tukša.

— Mirons? ... Viņa šeit nav... Mirons ar Osku aizgāja uz Golutvin-ciem ... Tur tirgus ... — tēvocis kaut kā juceklīgi atbildēja.

Tātad mēs ar tēvu ceļā esam izmainījušies? Golutvinci taču atrodas netālu no pilsētas. Varbūt viņš no turienes aizies uz mājām, uz pilsētu? Tad nu gan būtu žēl!

— Nu sēdieties taču, puikiņas! Ko tā stāvat? — tēvocis Avksentijs uzaicināja. — Pastāstiet, kas jauns pilsētā! Kā klājas tur petļuriešiem? Šeit pie mums viņu maz. Aizauļo viens otrs pa lielceļu, bet sādžā baidās iegriezties.

Es apsēdos uz trejkājaina krēsliņa un pastāstīju tēvocim, ka petļurieši ik nakti krata dzīvokļus, ka popi katedrālē notur dievkalpojumus un aizlūdz par Petļuras veselību, pastāstīju arī par to, ka mūsu skola slēgta. Petjka Maremucha kopā ar Caunu bija apsēdušies uz lāviņas. Viņi vēl nebija apraduši. Maremucha ziņkāri aplūkoja nokvēpušo, ar dzelteniem salmiem piebāzto krāsni. Blakus krāsnij uz grīdas atradās kaudzīte jēlmītu, spalvainu sloksnīšu, no kurām tēvocis sev darināja pastalas.

Aplūkojis istabu, Petjka paraudzījās pa logu, acīm redzot baiļodamies, ka tikai nenozog bambusa makšķeri un dukurīti. Velti baidās — neno-čieps: šeit nav pilsēta, visi cilvēki pazīstami, zināmi.

Cauna caur pieri paskatījās tēvocī. Tad klusītiņām parāva mani aiz piedurknes un iečukstēja:

— Pastāsti par cietoksni... par gubernatora māju! Un par partizaņiem, kas naktīs līmē uz stabiem skrejlapiņas.

— Labi, labi — netraucē! — es atkratījos un steigšus sāku stāstīt tēvocim, ko mēs redzējām cietoksnī.

Avksentija grumbainā seja sadrūma. Par atamanu Draganu un viņa melnvamžniekiem es nepaguvu pastāstīt. Tēvocis uzreiz pietrūkās kājās un mani pārtrauca:

— Paklau, puikas, es labāk tūdaļ aiziešu pie kāda paziņas, viņam ir labs bridenis. Norunāšu ar viņu, un rīt visi kopā iesim zvejot. Viņš dzīvo tepat pavisam tuvu.

Es redzēju, kā Caunam un Maremucham uzreiz aiz prieka iemirdzējās acis.

Labi, ka pierunāju viņus iegriezties Nagorjanos. Pamazām es sāku aizmirst pilsētu, smagās atmiņas un uztraukumus, kas ar to saistīti.

— Puikas, — es teicu, — rīt, kad beigsim zvejot, iesim uz mežu. Es jums parādīšu Lapsu alas!

— Kur? Kur? Uz Lapsu alām? Kur tad tādas ir? — pēkšņi tēvocis sarauca pieri.

— Kā tā — kur? Jūs taču pats mani uz tām vedāt! Atceraties, pagājušajā vasarā?

— Es? Ak tā, pareizi... Biju aizmirsis... Esat gan jūs gaisagrābšļi! Nepaguvāt vēl lāgā ciemos atnākt, kad nelabais jūs jau velk uz nezkādām alām. Neejiet vis tur, vai dzirdiet! Tagad tur savairojušās odzes — čum un mudž! Sakodīs vēl!

— Nu, tad mēs iesim uz upīti pie nolauztā ozola, — es nenoteikti ierunājos, sevī apsvērdams, ka no nolauztā ozola līdz Lapsu alām ar roku var aizsniegt.

— Uz upīti var, — tēvocis piekrita un uzlika savu salmu cepuri.

Durvīs viņš pagriezās un pasauca mani:

— Vasil! Panāc šurp!

Es sekoju Avksentijam pagalmā. Klusēdami mēs iegājām gubenī. Mani tūdaļ apņēma sausa siena smarža.

— Vasil, — klusi un stingri vaicāja tēvocis, — kas tie par puikām, kas atnāca kopā ar tevi? Vai tu viņus labi pazīsti?

Avksentija stingrās balss samulsināts, es pastāstīju par saviem draugiem.

— Vai Maremuchas tēvs dzīvo Grigorenko mājā? — tēvocis vaicāja.

— Nu jā! — es iepriecināts apstiprināju.

— Viņš man aizpērn lāpīja zābakus, — Avksentijs atcerējās. — Un otrs kas?

— Tas ir Juziks Starodomskis. Viņa tēvs ķer suņus. Viņš dzīvo blakus Debesbraukšanas baznīcai.

— Paklau, Vasil! — Avksentijs teica un pieskārās manam plecam. — Rīt es tevi aizvedīšu pie tēva. Viņš nekur nav aizgājis. Par tirgu es tīšām pateicu. Bet tu nevienam nedrīksti stāstīt, ka tēvs ir Nagorjanos. Citādi tūdaļ atjās petļurieši un saņems tēvu, un arī mani kopā ar viņu. Uz mani viņi skatās greizi kopš pērnā gada, un ar Miroņu viņiem arī savi rēķini. Pavēle par arestu, vai saproti? Paklīdušas valodas, ka partizāņu skrejlapiņas iespiežot ne bez viņa ziņas. Vai tu saproti? Es jums neko neaizliedzu, puikas vari vest it visur, rīt mēs kopā dosimies zvejot, tikai par visu — ne pušplēsta vārda. Vai puikas zina, ka tavs tēvs ir šeit?

— Jā, es pastāstīju ...

— Un to arī zina, ka viņš dzīvo pie manis?

Juzdamies vainīgs, es klusēju.

jy —- Ak tu tenku vācele. Visu esi paguvis izpļāpāt... — tēvocis pārmetoši sacīja.

— Bet mēs taču... — es dedzīgi iesāku un apklusu. Labi, protams, būtu pastāstīt tēvocim, ka mēs devāmies pie boļševikiem, bet tad jāpastāsta arī par izslēgšanu no ģimnāzijās. Nē, labāk klusēšu ...

— Nu? — tēvocis atkal stingri manī pavērās, — runa, ko tūļājies?

Pūlēdamies izvairīties no nepatīkamās sarunas, es nomurmināju:

-s-. Mēs... mēs... — tad izgrūdu: — Mēs paši neieredzam petļuriešus! Mēs arī gaidām sarkanos! Jūs nebaidieties, tēvoc!

Tēvoča Avksentija seja uzreiz kļuva laipnāka. Viņš pasmaidīja. Bet es, kļuvis drošs un atcerēdamies puikas, kas mani gaida istabā, vaicāju:

• — Tēvoc, vai mēs šodien nevarētu pazvejot?

— Pazvejot? Šodien? Tad nu gan uzēdušies tām zivīm. Nu labi, ja jau zivis, tad zivis! Tagad nu gan tādi laiki, ka žēl tērēt bumbas, bet būs jau labi — ciemiņu dēļ nežēlošu. Vai esi redzējis, kā ar bumbām zivis apdullina? Nu nekas, paskatīsies vēlreiz! Tikai jūs no ceļa laikam gan būsiet nomocījušies? Izsalkuši arī?

—Nē, nē, mēs ceļā iekodām ...

— Nu tad pagaidiet mani, es aizskriešu līdz kaimiņam. Es būšu žigli.

Es metos istabā brīdināt zēnus, ka iesim uz zveju. Kamēr tēvocis aizgāja pie kaimiņa, mēs atpūtāmies no ceļa zemajā, vēsajā istabā, bet tad devāmies uz ielas. Tikai ar pūlēm es pierunāju Maremuchu neņemt līdzi duku-rīti. Kāda tur jēga, ja ar vienu pašu bumbu var apdullināt divreiz vairāk?

Drīz vien no kaimiņu sakņu dārza iznāca tēvocis, turēdams saujā divas sarūsējušas apaļas bumbas.

Marēmucha paskatījās uz tām izbijies. Arī mēs ar Caunu gājām blakus tēvocim ne bez satraukuma: «Ja nu pēkšņi viņam aizķeras kāja un viņš pakrīt?» es domāju. «Bumbas taču tad var sprāgt.» Bet tēvocis ir nedomāja krist; turēdams rokās tukšu spaini, viņš rāmi kāpa kalnā — plecīgs, spēcīgs, iededzis. Bumbas viņš bija iebāzis kabatās.

Vieta, kur mūs atveda tēvocis, bija vientuļa, klusa. Starp kokiem virs kraujā upes krasta vīdēja neliela noriņa.

Nagorjani palika aiz muguras, aiz meža. No sādžas mūs šķīra vecas kalnu kļavas, ozoli līkiem stumbriem un veseli pliederu brīkšķi. Lejā zem* klinšainās nogāzes tecēja upe. No šejienes, no augšas, ūdens upē likās melns.

Uz akmeņainā krasta es ieraudzīju apgāztu laivu. Sānis, kur klintis nebija tik stāvas, blāvoja taciņa.

— Paklau, puikas, — paraudzījies lejup, tēvocis sacīja. — Es upē nelīdīšu, iemetīšu tikai bumbas, bet zivis varat ķert paši. Un nu pazūdiet! Paslēpieties tur aiz tiem kokiem!

Mēs jozām augšup gar upes plūsmu uz pauguru, kas bija gluži apaudzis ar kokiem. Slēpdamies aiz augsta oša, Marēmucha cieši ar rokām aptvēra tā stumbru. Šķita, viņš grasās koku apgāzt. Cauna pietupās aiz ozola un, paliecis galvu sāņus, sekoja ar acīm Avksentijam. No šejienes mēs labi varējām saskatīt kraujas malā stāvošo tēvoci.

Nometis zālē cepuri, tēvocis iebāza roku kabatā, izvilka no turienes bumbu un uzmanīgi nolika to zālē blakus cepurei. Tad viņš izņēma ari otru nu uzreiz, izrāvis no tās nodrošinātāju, meta bumbu tālu upes vidū. Tikko bumba bija aizlidojusi, tēvocis nokrita zālē. Pieplacis pie tās ar seju, viņš gulēja kā nosists. Nepaguva saviļņoties un pieplūst pie krasta trīcošie ūdens apļi, kad pēkšņi no klusās un rāmās upītes dibena uzšāvās žilbinoši balts mutu|ojoša ūdens stabs. Tas uzšāvās gandrīz līdz pašai kraujas augstienei, un man likās, vēl tikai mazliet — un šā baltā ūdens šļakatas kritīs uz tēvoci, lois gulēja, pieplacis ar seju pie zemes.

Sprādziena troksnis nodunēja tālu aiz meža. Šķita — nupat, nupat mums gāzīsies virsū augstie ozoli, bet noriņa kopā ar tēvoci iebruks no kraujas upē.

Taču nebija vēl apklususi sprādziena atbalss, kad tēvocis rāmi, it kā viņš atpūstos, piecēlās un paņēma otru bumbu.

Viņš ilgi vilka tās nodrošinātāju, droši vien stieplīte bija sarūsējusi un nepadevās, — bet es vai degu aiz nepacietības. «Nu, nu, žiglāk, citādi pār-• prāgs!» Beidzot tēvocis atbrīvoja sviriņu un nometa bumbu lejā. Tā nokrita tuvāk, kaut kur pie paša krasta.

Otras bumbas sprādziens mums vairs nelikās tik briesmīgs. Kas tur licis, es pats arī varētu aizmest bumbu!

Pa stāvo, balto taciņu, ķerdamies ar rokām pie akmeņiem, mēs joņojām lejup uz upīti.

Tēvocis apsēdās krastā un aizsmēķēja, bet mēs vienā mirklī norāvām drēbēs un metāmies ūdenī.

Taču tēvocis arī neizturēja — viņš nolika neizpīpētu smēķi uz oļa un sāka izģērbties; tad, viegli pārlēcis pāri laivai ar lēzeno dibenu, izvilka no Ins apakšas īsu airi un, iegrūdis laivu ūdenī, ar ieskrējienu ielēca tajā.

Avksentijs sēdēja laivas pakaļgalā, irdamies ūdenī ar šaurajiem airiem. Gāzelēdamās un šūpodamās laiva izpeldēja upes vidū.

Mēs steigšus dzināmies tai pakaļ. Ikvienam no mums gribējās pirmajam nizpeldēt tur upes vidū, kur balsnīja uzpeldējušās zivis.

Glumās, padevīgās, it kā nedzīvās zivis man nemitīgi slīdēja ārā no rokām.

Es ķēru tās atkal gan Petjkas, gan Caunas deguna priekšā un metu laivā. Zivtiņas krita pie spalvainajām tēvoča kājām, mirdzošas, ar sudrabaini zilganām zvīņām. Zivju acis aiz bailēm bija kā apreibušas.

Es metu kūleņus ūdenī, kas oda pēc a|ģēm, atvēzējies situ pa to ar plaukstām. Augšup uzlidoja dzidras šļakatas. Man bija ļoti jautri.

— Lēnāk, tu delveri, nešļakstinies! — uzsauca kailais tēvocis, ko es biju npšļācis ar ūdeni.

Turēdams zobos madaru, Cauna izrāva man no rokām līdaku un asari un peldēja pie laivas, plikšķinādams pa ūdeni ar nokarenajām zivju astēm.

Iesviedis tēvocim laivā lomu, Cauna pagriezās uz muguras, atsedzis balto zobu rindu pret sauli un atpūzdamies, gandrīz pat neelpodams, rāmi peldēja lejup.

Zivju bija daudz. Izlasījis pašas lielākās un sametis spainī, sīkās zivis tēvocis iesvieda atpakaļ upē.

— Lai vēl paaugas! — viņš pasmaidīja, pamanījis, cik žēli mēs

vērojam, kā zivis aizpeld pa straumi. — Paaugsies, ķersim atkal. No manis neviena zivs nav aizbēgusi.

Mēs atgriezāmies uz sādžu ar bagātu lomu.

Tēvoča sieva Oksana, tāda pati plecīga kā viņš, žigli iekūra plīti. Viņa notīrīja mūsu zivis un, izmazgājusi un apvalstījusi miltos, salika uz pannas izkausētā sviestā.

Paēduši, kā nākas, ceptas zivis, — zivju zupu Oksana apsolīja izvārīt i rīt, — mēs noguruši un pilniem vēderiem devāmies uz gubeni.

— Vasil, tavs tēvocis gan ir drosminieks, — grozīdamies man blakus, i čukstēja Maremucha.

— Veikli viņš iemeta bumbu, vai ne? — ar skaudību atcerējās Cauna, ierakdamies sienā.

— Ko nu par bumbu, bet jums vajadzēja redzēt, kā viņš ar šauteni svilina zaķus! — priecādamies, ka mans tēvocis zēniem paticis, es lielījos. Un, iekām iemigu, es ilgi stāstīju Petjkam un Caunam visu, ko zināju par j tēvoci Avksentiju.

Ziemā ar parasto krievu šauteni, ko viņš bija pārnesis no frontes, tēvo-J cis laukos šāva garkājainos zaķus.

Kādreiz, man klātesot, viņš ar šo pašu šauteni aizšāva vanagu platiem spārniem. Vanags, kas dažas minūtes pirms tam, izlūkodams laupījumu, līgani bija riņķojis virs kokiem, pēkšņi tur augšā sāka drebēt un it kā saJ plēsta pelēka lupata, šāvās lejup.

Krītot vanags ieķērās vecas kalnu kļavas zaros. Es jau gribēju līst tam pakaļ kokā. Bet, līdzko es biju pieķēries pirmajam zaram, vanags no turienes aizšāvās un, vēdinādams ar aizvien nevarīgākiem spārniem, nokrita zemē, ko klāja satrunējušas lapas. Es baiļodamies ķēru aizšauto putnu, bet tēvocis šķelmīgi smaidīja un tina smēķi...

Kad pagājušajā vasarā pirmo reizi ieradās petļurieši un to policisti sāka pa sādžām meklēt ieročus, Nagorjanu pops, ar ko Avksentijs sen jau nesatika, paziņoja petļuriešiem, ka tēvocim ir šautene un trīs cinka kastītes ar patronām. Šauteni petļurieši atrada klintī virs istabas, bet patronas — tukšā suņa būdā tēvoča pagalmā.

Vispirms Avksentiju nopēra ganībās pie sādžas baznīcas, nopēra, kā smiedamies teica petļurieši, «sākumam, lai labotos», bet pēc tam šajā pašā sādžā rekvizētā pajūgā aizveda uz pilsētu. Ceļā, kad pajūgs iebrauca Kaļinovas mežā, tēvocis Avksentijs ar savu smago dūri ietrieca petļurietim, kas viņu apsargāja, pa pieri un pazuda meža biezoknī.

Vedējs, kas manu tēvoci un viņa pavadoņus veda uz pilsētu, bija mūsu paziņa, Avksentija sābris. Tās pašas dienas vakarā viņš atnāca pie manas krustmātes un pastāstīja, kā Avksentijs aizbēdzis. Petļurieši, kas veda tēvoci, nebija sagatavojušies, ka viņš bēgs. Viens no viņiem snaudisļ bet tas, kam tēvocis trieca pa pieri, aizsmēķējis papirosu. No tēvoča» trieciena visa viņa seja applūdusi asinīm un deguns uzreiz pietūcis kāfl kartupelis. Vedējs stāstīja, ka petļurieši, nenokāpjot no ratiem, netēmēdamiļ uz labu laimi šāvuši mežā, kokos.

Bet pie mums toreiz viesojās tēvoča dēls, mans brālēns Oska. KrustmāteI vlijam par šo notikumu nekā nebija stāstījusi. Tikai vēlāk no tēvoča sābra iik s uzzinājām, ka Avksentijs laimīgi aizbēdzis no petļuriešiem, ka viņš dzīvs un vesels un nedzīvo vis sādžā, bet slēpjas kaut kur mežā.

Toreiz sābris mums no tēvoča Avksentija nodeva dāvanu — gabalu meža bišu šūnu medus. Klaiņādams pa mežu, tēvocis kādā koka dobumā l apsu alu tuvumā bija atradis bišu saimi, bites izdūmojis, bet medu ļ> Ievācis.

Tagad par bēgšanu dabūja zināt arī Oska. Viņš par tēva varoņdarbu un šo medu bija lepns.

— Vasil! Vai Lapsu alas tālu no šejienes? — Petjka Maremucha man piebukņīja.

— Tuvu. Bet nu gulēsim, — es noteicu. — Rīt es jūs aizvedīšu tur. Lats redzēsi.

LAPSU ALAS

Mēs bijām gulējuši ļoti ilgi, un, kad atmodāmies, tēvoča vairs nebija. Viņš bija aizgājis pēc sāls uz sādžas viņu galu. Mēs brokastojām bez viņa.

Jāapskata vismaz no ārpuses Lapsu alas, kamēr tēvoča nav mājās.

I 's vedu zēnus turp pa taciņu, kas vijās gar akmeņaino upītes krastu.

Pār upi paceļas viegla dūmaka. Treknas vardes, padzirdējušas mūsu •oļus, cita aiz citas noplunkšķ ūdenī. Klintis met uz krasta ēnu. Tālē redzams līdz pašai smailei ar mežu apaugušais Vara kalns, aiz tā pie upes līkuma atrodas Apšu pakalns, un vēl tālāk — zaļajā mežā balsnī vēja izgrautās «tovtrās».

Tālu uz dienvidrietumiem līdz Karpatu kalnu atradzēm uz Galiciju stiepjas šī baltā kaļķakmeņu kalnu grēda; šos kalnus šeit sauc par «tovtrām». Sajās «tovtrās» atrodas ne mazums aizu un alu.

Vietējie iedzīvotāji baidās ieklīst tālu «tovtrās» un pie gadījuma met tam līkumu. Šejienes iedzīvotāji stāsta, ka «tovtrās» dzīvojot «nelabais»: tas sagrābjot cilvēku, tiklīdz viņš pārkāpis aizas vai alas slieksni, un velkot to tālāk uz pekli. Mans tēvocis Avksentijs laikam gan labāk par visiem nagorjaniešiem pazīst apkaimes alas. Verstis piecas visapkārt klintis nav nevienas ievērojamākas spraugas, ko viņš nezinātu. Un, ja akmeņi blakus šādai spraugai nomelnējuši, nokvēpuši, tad zini: tēvocis no ftejlenes izkvēpinājis dzelteno, kuplastaino lapsu, izsekodams tās paslēptuvi pa tikko pamanāmām pēdām baltajā sniegā...

Mežmalā lazdu krūmājā mēs nolauzām garas, zarainas nūjas un nobraucījām tām zaļās lapas.

Mēs gājām augšup pa satrūdējušām lapām un kritušiem zariem klāto gravas gultni. Zem mūsu kājās kraukstēja žagariņi.

Gājām visi trīs, tādi dūšīgi un drosmīgi ceļinieki.

Cauna, lai gan nezināja ceļu, tomēr gāja pa priekšu kā atamans. Petjka tusnīja man blakus. Viņš sēca — viņam bija grūti rāpties augšup ļui nelīdzeno gravas gultni. Gravas nogāzes abās pusēs auga apsūnojuši koki. To biezā lapotne aizklāja sauli. Pie mūsu kājām trīsēja liegās, retās papardes. Kad mēs bijām pienākuši gandrīz gluži klāt tai vietai, kur sākās Lapsu alas, es pirmais izlēcu uz līdzenās, ar sīkām drumslām piebirušās noriņas.

— Skatieties, nekas nav redzams, vai ne? — es lepni norādīju zēniem uz apaļu, melnu, vietumis ar sūnām apaugušu akmeni zem klints. Šis akmens, šķita, bija nosviests kaut kur no augšas, no Vara kalna.

— Nu, bet kur tad alas? — Cauna vaicāja.

—- Āre, skaties! — un es paslēpos aiz akmens. Kā milzīgs, melns ķirbis tas aizsedza ieeju pazemē. Tagad tieši manā priekšā klintī melnoja sprauga. Nevienam pat prātā nenāca, ka šeit sākas Lapsu alas. Bet īstenībā alās varēja ieiet viegli un brīvi. Man aiz muguras bieži un smagi elpoja Maremucha. Zēni bija apgājuši akmenim apkārt un stāvēja aiz manis.

— Visādā ziņā nāksim šurp! Jau šodien. Dabūsim sveces un nāksim! — Cauna ierunājās. Slaids, kalsnējs, viņš kāri vērās klints spraugā.

— Ērms, kur tad šeit dabūsi sveces? — es Caunam atbildēju.

— Kur? ... Nu baznīcā. Šeit taču ir baznīca? Kas šodien par dienu? Piektdiena. Ek, žēl gan, rīt nebūs dievkalpojuma. Nu, vienkārši palūgsim baznīcas vecākajam vai nopirksim.

Ilgi stāvēt alas ieejas priekšā bija mazliet baigi. Tēvoča vārdi par odzēm mani piespieda būt modram. Tā vien skaties, ka kāda neizlien no spraugas...

Es ieteicu zēniem uzrāpties augstāk. Mēs uzkāpām uz apaļa akmens, kas iztālēm aizsedza ieeju alā. Apsēdāmies uz šā saltā, glumā akmens kā īsteni meža laupītāji un atpūzdamies raudzījāmies apkārt.

Mežā bija ļoti klusi. Kaut kur caur biezo, augsto ošu lapotni izlauzās slīps saules stars, apmirdzēdams ar līksmu, zeltainu gaismu miklo gravas pustumsu. Visapkārt bija krēslains un mitrs kā pagrabā. Mežmalā saule droši vien sildīja karsti jo karsti, bet šeit mums šķita, ka pienācis jau vakars.

Pēkšņi Maremucha parāva man aiz kājas un pamāja uz alu pusi.

Kas tad tur? Odze, vai?

Tagad arī es sadzirdēju kādu dobju skaņu, kas atskanēja pazemē.

It kā tur kāds būtu iekāsējies vai nokritis akmens un dobji atsities pret zemi.

— Vai dzirdēji? — es pačukstēju Caunam.

Cauna uzreiz kļuva modrs un nometās uz akmens. Mēs apgūlāmies viņam blakus.

Alā no jauna iekāsējās, šoreiz jau tuvāk. Varbūt tur rej lapsa, rotaļādamās ar saviem bērneļiem? Atkal kaut kur pavisam tuvu nočirkstēja šķembas. Un pēkšņi no tumšās spraugas parādījās kāda roka, bet pēc tam laukumiņā iznāca cilvēks.

No pārsteiguma es nodrebēju. Tas taču mans tētuks!

Viņš bija neskuvies. Apaudzis ar bārdu un garām ūsām, taču es viņu uzreiz pazinu kā pēc zilā satina krekla, tā pēc pazīstamās siksnas. Man gribējās viņam uzsaukt: «Tēt, tētuk! Es esmu šeit!» Bet sauciens iesprūda kaklā. Tēvs pagriezās pret mums ar muguru un uzsauca alā:

— Nāciet ārā, kur jūs paliekat?

Un tad no pazemes pie melnā akmens izšāvās Oska, bet aiz viņa iznāca kāds ar bārdu apaudzis cilvēks gumijas apmetnī.

— Savēji! — es iesaucos, pagrūzdams zēnus, un mēs kūleņu kūleņiem novēlāmies zemē. Es pirmais, apskrējis apkārt apaļajam akmenim, steidzos pretī tēvam, bet tūdaļ atlēcu sānis.

Tēvs tēmēja uz mani ar naganu, cilvēks gumijas apmetnī arī.

«Viņi ir traki!» es nodomāju un visā sparā metos uz gravu.

— Vaska! Vasil! Pagaidi! — man aiz muguras sauca tēvs.

Es uzreiz apstājos un bailīgi paraudzījos atpakaļ.

Tēvs stāvēja, nolaidis revolveri. Tas tiešām bija mans tēvs — klusais, drūmais, kurš gandrīz nekad nesmaidīja. Aiz jostas viņam bija uz zila ietinamā papīra iespiestu avīžu žūksnis. Vajadzētu tūlīt mesties viņam ap kaklu, noskūpstīt tā biezās, durstīgās ūsas, bet es piegāju pie tēva kā pie svešinieka — gausiem, neveikliem soļiem. Izbiedētais Cauna un Mare-mucha lūrēja aiz akmens.

— Kā tu šeit nokļuvi, Vaska? — tēvs pārsteigts vaicāja, noliekdamies un skūpstīdams mani uz pieres.

— Es no pilsētas ... Mēs iegriezāmies pie tēvoča Avksentija ...

•— Kā tu pazīsti šīs alas?

— Nu, pērngad taču mani šeit atveda tēvocis Avksentijs...

— Tēvocis Avksentijs? — tēvs pārvaicāja un neapmierināts nokāsējās. Tad viņš pašūpoja galvu un, pamanījis attālāk stāvošos zēnus, vaicāja:

— Vai tas ir Maremucha, ja? Un tas otrais? Esmu jau aizmirsis.

— Juziks Starodomskis ...

Oska man pamirkšķināja, stāvēdams tēvam aiz muguras.

— Tie ir mūsējie, no Aizupes... — tēvs paklusi sacīja ar bārdu apaugušajam vīram.

Tas tāpat kā tēvs noslēpa revolveri kabatā. Un piepeši... Kas tad tas? Nevar būt! Tas taču Omeļustijs! Nu kā tad, Ivans Omeļustijs, mūsu kaimiņš, kurš toreiz Koņecpoļska tornī atšaudījās no petļuriešiem. Aiz izbailēm sākumā es viņu nepazinu. Jauki! Tātad Ivans ir dzīvs! Bet kā viņš apaudzis — redzams, veselu mēnesi nav skuvies.

— Tēvoc Ivan, labdien! — es līksmi teicu, sniegdams kaimiņam roku.

— Es taču Vaskam sacīju, ka jūs nenoķēra, — pienākdams klāt, ierunājās Cauna.

— Kas tad ķer? Kas mani var noķert? — aizdomīgi ievaicājās Omeļustijs.

— Nu, petļurieši!... Mēs toreiz ar Vasku skatījāmies, kā jūs iemetāties tornī. Atcerieties? Bet tas cekulainais gribēja pārskriet pār laipu, un jūs uz viņu izšāvāt, tad viņš iekrita tieši upītē!

— Ak jā, ak tu par to, — Ivans noteica un izbrīnījies palūkojās Caunā.

— Bet tas jau tik sen! Biju pavisam piemirsis. Un vai tad tā ķer? Niekošanās, vairāk nekas! .

— Tēvoc Ivan, bet vai jūs zināt, kas notika ar to cilvēku?

— Ar kādu cilvēku?

— Nu ar to slimo. Atcerieties, jūs viņu nakti atvedāt pie mums.

— Ar Sergušinu?

— Uzvārdu es nezinu. Jūs toreiz nakti ar vigu atnācāt.

— Jā, jā, Sergušins, — Ivans teica.

— Viņu taču nogalināja! Mēs paši redzējām! — Un es pastāstīju, kā notvēra Sergušinu, kā nošāva un kā mēs trijatā appušķojām viņa kapu.

Tēvs un Ome|ustijs klausījās manā stāstā ļoti uzmanīgi. Tēvs palūkojās manī mazliet neuzticīgi.

— Redz, kā... — Omeļustijs klusi noteica. — Es zināju, ka viņu nošāvuši, taču, kā tas noticis, dzirdu no jums pirmo reizi.

— Tēvoc Omeļustij, bet kas bija šis cilvēks? — raudzīdamies kaimiņam acīs, vaicāja Maremucha.

— Ko nošāva? Šis cilvēks ... Tas ir garš stāsts ... Ziniet ko, palīdziet mums pašreiz, bet vēlāk es varbūt jums pastāstīšu...

— Ko lai palīdzam?

— Aiztaisīsim ieeju alā.

— Bet mēs gribējām ...

— Ko jūs gribējāt?

— Gribējām ieiet apskatīties alas, — Maremucha paskaidroja.

— Alās jums nav ko meklēt, — Omeļustijs stingri noteica. — Kādreiz es pats jūs tur aizvedīšu. Neticat? Pavaicājiet Oskam, cik daudz alu es viņam šeit esmu parādījis. Vai nav tiesa, Oska?

— Tiesa, — Oska piekrita.

— Redzi nu. Bet šodien tur nevar iet! — Ivans teica un atskatīdamies piebilda: — Nu, puikiņas, stiepiet šurp no gravas akmeņus, mēs žigli tiksim galā.

Neko darīt, bija vien jāstiepj akmeņi.

Kamēr mēs stiepām akmeņus, tēvs un Omeļustijs ar tiem aizvēla ieeju alā.

Drīz vien no tās bija palikusi tikai mazītiņa spraudziņa.

— Ptu! Nomocījos! — rokas berzēdams, teica Ivans. — Ejam! Oska, neaizmirsti lukturi!

Mēs devāmies uz noriņu virs gravas. Noriņa bija apaugusi ar svaigu,, leknu zāli. Šeit jauki atgulties. Zāle mīksta un smaržīga.

Tēvs apgūlās sānis zem augstas kalnu kļavas. Omeļustijs noņēma gumijas apmetni un, salocījis to divkārši, izklāja zālē. Viņš iekārtojās, uz apmetņa un sāka savu stāstu.

STĀSTS PAR NAKTS VIESI

Tajā saltajā, vējainajā ziemā, kad beidzās karš ar vāciešiem, caur mūsu pilsētu plūda kara gūstekņi. Laikam gan nevienā Ukrainas pilsētā šajā gadā nebija tik daudz gūstekņu. Šeit gāja garām galvenais ceļš, kas nāca no frontes.

Vāji, ģērbušies skrandainos kareivju šineļos, ar lupatām notītām kājām gūstekņi nāca no Ternopoles un Peremišļas pāri mūsu cietokšņa tiltam uz staciju, lai drīzāk iesēstos vilcienā un aizbrauktu mājās.

Tajā ziemā pilsētā parādījās bīstamā spāniešu slimība. Simtiem cilvēku tā noguldīja kapā, un visi no tās gauži baiļojās. Ar šo slimību kaut kā vēl varēja cīnīties tie, kam bija mājas, silts ēdiens un malka.

Kā gan klājās gūstekņiem, kas tumšā, aukstā ziemas naktī gāja cauri Kaļinovkas mežam? Slimība uzbruka viņiem ceļā. Bada un grūtā ceļa izmocīts, cilvēks pēkšņi saprata, ka tālāk iet nespēj, ka visa miesa degr kājas ļogās un — pats briesmīgākais — nav no kā gaidīt palīdzību saltajā, piesnigušajā mežā. Un bieži notika, ka gūsteknis apsēdās ceļmalā, lai mazliet atpūstos, bet piecelties vairs nevarēja, sastinga un nomira klusā, nedzirdamā nāvē kādas verstis piecas no apdzīvotas vietas.

Un arī pilsētā nebija labāk.

Gūstekņi gulēja uz ietvēm pie Zitomiras ielas un Ternopoles nogāzes un drēgnajās, nekurinātajās garīgā seminārā telpās, kur viņus laida apsildīties hetmaņu ierēdņi. Es pats kādreiz redzēju, ka no garīgā seminārā pagalma cits pēc cita izbrauca trīs pajūgi, pilni ar līķiem. Divos pajūgos mirušos vēl kaut kā bija apseguši ar masas maisiem, bet pēdējam pajūgam maisu acīm redzot bija pietrūcis, un vedējs sēdēja tieši uz sastingušajiem, sazilējušajiem līķiem.

Bet kā Zitomiras ielā baidījās no viena paša vārdiņa — «gūsteknis»!

Pietika gūsteknim pieklauvēt pēc palīdzības pie kādas bagātas mājas durvīm Zitomiras ielā, kad saimnieki vienā mirklī izdzēsa uguni un māja apklusa. Bet, ja gūsteknis jau pārāk ilgi klauvēja, istabene, nošķindinādama važiņu, tik tikko pavēra durvis un uzsauca gūsteknim:

— Saimnieku nav mājās! Gan dievs par jums gādās!

Ārsts Grigorenko pat noņēma no vārtiem zvaniņu un vara plāksnīti ar savu uzvārdu. Viņš baiļojās, ka, nedod, dievs, pie viņa durvīm var piezvanīt kāds novārdzis gūsteknis.

Bet mūsu aizupieši, kaut arī paši bija nabagi, tomēr nereti aicināja gūstekņus pie sevis — ieēst karstu boršču, sasildīties pie pavarda vai arī vienkārši pārgulēt uz siltas krāsns.

Kādreiz, gaismiņai svīstot, arī pie mūsu mājas pieklauvēja, tomēr tik tikko* dzirdami. Mana nelaiķe māte atmodās un saka:

— Ivan, ej pavaicā, kas tur ir.

Bet es izlikos, ka nedzirdu, — man ļoti nāca miegs. Tad māte pati piecēlās no gultas. Viņa ietinās segā, piegāja pie loga un sāka pūst elpu uz aizsalušās rūts.

Pēkšņi viņa metās atpakaļ pie tēva:

— Ak dievs! Pie mūsu loga beigts cilvēks!

Mēs tūdaļ neatvērām. Vispirms visi apģērbāmies. Tad klusītiņām virtuvē izgāja tēvs. Viņš palūkojās ārā un ieraudzija, ka uz mūsu noledo-jušā lieveņa guļ cilvēks. Vairāk visapkārt neviena nebija.

Sadūšojušies mēs atvērām lieveņa durvis un ievilkām cilvēku virtuvē. Neviens, protams, viņu nebija nogalinājis, tas bija parastais gūsteknis un pakritis pie mūsu mājas vienkārši aiz bada, nespēka un slimības.

Māte uzlika sasildīt ūdeni, bet tēvs no pieliekamā izvilka lielu koka kublu, mēs ar tēvu saudzīgi izģērbām slimo un iesēdinājām to koka kublā. Es lēju viņam virsū siltu ūdeni, bet tēvs mazgāja.

Cik daudz ūdens mēs iztērējām, nav iespējams izstāstīt. Citu pēc cita es ņēmu no plīts katlus ar siltu ūdeni un lēju tos uz slimā galvas. Viņš

drīz vien nāca pie samaņas un tikai sprauslāja un berzēja acis. Es iznesu ārā netīro ūdeni un gāzu to no lieveņa tieši uz ielas. Sniegs šajā vietā pēc tam kļuva tik melns, it kā še būtu krāvuši akmeņogles.

Visu mūsu viesa veļu un apģērbu tēvs satina vistoklītī un, apsējis ar aukliņu, aiznesa uz vistu kūti salā. Tā viņam lika mana nelaiķe māte:

— Cilvēks lai paliek, bet viņa utis nav vajadzīgas. Lai salā nobeidzas!

Slimo sauca par Timoteju, un viņa uzvārds bija Sergušins. Viņš atgriezās no vācu gūsta uz mājām Donbasā.

Līdz karam Sergušins bija strādājis Ščerbinova raktuvēs. Ap skropstām viņam vēl no tā laika bija saglabājušās tikko manāmas melnas svītriņas, — tādas svītriņas, zēni, paliek gandrīz ikvienam ogļracim, kas ilgi skaldījis ogles.

Mēs apguldījām savu gūstekni kambarītī aiz virtuves, tur tad viņš arī gulēja.

Tajā laikā valdošā hetmaņa vara stingri jo stingri bija aizliegusi pilsētniekiem uzņemt pie sevis citpilsētu gūstekņus, kas atgriezās uz dzimteni. Hetmanis Skoropadskis baidījās, ka tikai gūstekņu vidū negadās boļševiki.

Lai arī mums, kas zina, nepiesietos hetmaņa varas ierēdņi, mēs nevienam ne vārda neteicām par mūsu gūstekni. Kaut arī Mirons bija mūsu kaimiņš, — Omeļustijs pamāja ar galvu uz mana tēva pusi, — bet arī viņš neko nezināja par Sergušinu. Domājām, svešais ciemosies pie mums neilgi, taču iznāca citādi.

Vairāk nekā mēnesi gūsteknis nogulēja tumšajā kambarītī, bet tad pamazītēm sāka staigāt pa istabām. Notika, ka nelaiķa tēvs, pamanījis, ka Sergušins iznācis no kambarīša, tūdaļ klāt pie durvīm un aizslēdz tās: tēvs baiļojās, ka tikai kāds no pasūtītājiem nepamana gūstekni.

Sergušins iedzīvojās mūsu mājā un sāka mazliet palīdzēt tēvam.

Tēvs vilka uz liestes ādu, pielāgoja zoli un atdeva Sergušinam, bet tas piesita zoli ar tapiņām. Veikli bija iemanījies — ir es tā nepratu. Saņem mutē riekšavu tapiņu — un tik sāk spļaut, tikpat kā sēkliņu čaulas, citu pēc citas. Izspļauj tapiņu, iebāž to caurumiņā, piesit ar veserīti, un nav vairs tapiņas, tikai no ādas rēgojas mazs, četrstūrains kvadrātiņš.

Arī skuvās viņš gaužām veikli: paņem no tēva vienkāršu kurpnieka nazi un sāk to trīt pa galodu. Trin un trin, dažkārt pat vai stundu. Bet uztrin nazi tikpat kā bārdas dzenamo, asu kā nātri. Tad, pamatīgi ieziepējis bārdu, tā ka putas krita uz grīdas, viņš reizes divas pārvilka ar nazi pa vaigiem — un bārdas tikpat, kā nebijis. Tā skūties viņš bija iemācījies ierakumos. Noskuvies viņš iepūderēja seju ar kartupeļu miltiem, ko māte bija paglabājusi ķīselim.

• Dažkārt viņš apsēdās pie lodziņa un paklusi dziedāja savas ogļraču dziesmas.

Bet, ja kļuva jautrs, — tad saturies! Spēj tikai smieties. Viņš jauki prata izveidot ēnu attēlus. Bija gan viņam veikli pirksti, tieši jābrīnās. Mēs dažkārt cieši aizveram slēģus, viņš ienes savā kambarītī lampu, noliek to uz groza un nu tik kustina pirkstus pie lampas stikla. Un tūdaļ mūsu acu priekšā pa sienu sāk lēkāt ēnas. Ko tikai viņš neprata parādīt: gan suņus, gan kaķus, gan pūci, pat vēzis viņam iznāca kā dzīvs. Bet vienreiz viņš pie lielās lampas ar abām rokām rādīja, kā kaujas divi vācu kareivji ķiverēm galvās. Mēs aiz smiekliem vai nobeidzāmies.

Sergušins bieži atcerējās savas raktuves. Darbs viņam tur bijis grūts, briesmīgs. Pēdējos mēnešus priekš kara viņš strādājis par spridzinātāju: spridzinājis pazemē ar dinamitu akmeņus, lauzdamies pie tīrām oglēm.

Bet es stāstīju Timofejam par skolu, par to, kādi mūsu skolotāji, kas tā par garlaicīgu padarīšanu — itāliešu grāmatvedība.

Kādreiz Timofejs klausījās, klausījās mani, bet tad teica:

— Met tu, Vaņa, pie velna šo komerciju, tik un tā bodnieks no tevis neiznāks, to es redzu. Tu esi jauns, veselīgs puisis, tev būtu jāauļo zirga mugurā, nevis jāskābst pie pults ar šo grāmatvedību. Pašlaik, draugs, vajadzīga cita komercija.

Es neko neatbildēju Timofejam, jo arī bez viņa vārdiem komercskola man bija apnikusi kā sīvs rutks. Tēvs mani tur sāka sūtīt mācīties vēl vecā režima laikā. Un, ja jūs zinātu, kādas pūles tas viņam maksāja! Trīs pāri kurpju no vislabākā Beļģijas ševro viņš gluži par velti uztaisīja komercskolas direktoram — panam Kurkovskim. Pie katra pedagoģiskās padomes locekļa viņš aizgāja mājās un lūdzās, lai mani pieņem skolā.

Timofejs bija pavisam izveseļojies un sāka rosīties mūs atstāt.

— Kur tad tu iesi, nemiera gars? — tēvs viņu sāka atrunāt. — No vienas nāves tikai ar pūlēm izglābies, bet nu esi sagribējies citu? Arī šeit, kamēr hetmanis nebūs padzīts, tu varēsi lieti noderēt, ne sliktāk kā Donbasā.

Taču, palikdams pie mums, Timofejs teica tēvam:

— Paklau, drauģel, gribi vai negribi, taču es tev palīdzēšu. Ģimene jums nav mazā, bet par liekēdi es nekad vēl neesmu bijis. Palīgs es, tiesa, esmu slikts, tomēr, domāju, šā un tā maizes kumosu nopelnīšu. Citādi nepalikšu.

Lai Sergušinu neapvainotu, tēvs bija ar mieru. Un kopš šās dienas Timofejs nepameta darbgaldu līdz pašai pusdienai.

Kad es atgriezos no skolas, viņš mani izprašņāja, kas pilsētā, kādas jaunas ziņas, kas dzirdams no Padomju Krievijas. Viņš mani lūdza, lai dabūju avīzes, un es bieži tās viņam atnesu.

Kādreiz es ieminējos Sergušinam, ka pilsētā uz stabiem izlīmēta pavēle par vācu uzbrukumu Petrogradai. Nu viņš mani tincina: pastāsti jel, pastāsti, kas rakstīts pavēlē! Bet visu es neatcerējos. Tad man, tiklīdz satumsa, bija jāskrien uz tirgu pēc pavēles. Ilgi, atceros, es ap to staigāju: baidījos, ka nepamana hetmanieši. Kad tuvumā neviena nebija, es norāvu pavēli no staba un atnesu Sergušinam. Timofejs mani par to paslavēja, un kopš tā laika es bieži no žogiem un stabiem norāvu hetmaņa pavēies un rīkojumus un nesu tos Sergušinam. Viņš visu izlasīja un zināja labāk par manu tēvu, kas notiek pilsētā.

Bet reiz māte viņu aicina tēju dzert, taču kambarītis tukšs. Mēs meklējām gan šur, gan tur, es izskrēju lievenī — Sergušina nav. Pazudis, gluži kā nelabais viņu būtu ierāvis pazemē. Mani tas sāpināja: aizgāja, domāju, pat neatvadījies; būtu jel zīmīti atstājis. Un māte pat noteica:

— Tā tas allaž: dari cilvēkam labu, bet viņš... — taču nepabeidza. Tēvs tā nelabi paskatījās, un viņa tūdaļ apklusa.

Bet vēlu naktī dzirdam — kāds dauzās pie virtuves durvīm. Tēvs piegāja pie durvīm, pavaicāja — izrādījās — Timofejs. Nakti mēs viņu neiztaujājām, bet no rīta gan tincinājām: «Kur tu vakar biji pazudis?» Visu ko viņš izdomāja, tomēr taisnību mums tā ir nepateica.

Kopš tās nakts viņš sāka iet uz pilsētu. Kādreiz viņš atgriezās mājās aizelsies, it kā kāds viņu būtu vajājis, un ilgi raudzījās pa logu.

— Sēdi mājās, Timotej! Kur tu dauzies pa naktīm? — kādreiz tēvs sadusmojās, bet māte piebilda:

— Kas tā par staigāšanu pa naktīm, kad visi cilvēki guļ. Atnesīsiet vēl mums nelaimi. Kas tad tur tajās ielās ir ko redzēt? Piedzēruši hetmaņi, vai? Paziņu taču jums nav?

— Kas zina, mīļā, — Timofejs jokoja, — paziņas atrast nav grūti, esmu jautrs puisis, man visa pasaule — paziņas!

Un tad kādā dzidrā mēnesnīcas naktī pilsētu pēkšņi ieņēma sarkanie. Rīta agrumā, tikko sāka svīst gaismiņa, Sergušins aizgāja no mājas — kā allaž bez cepures, ģērbies tēva svārkos, garās biksēs, uzvilcis kailās kājās galošas.

Atgriezās Timofejs vakarā, un mēs viņu vairs nepazinām. Viņš pārnāca: galvā ādas budjonovka ar sarkanu zvaigzni, mugurā aizsargkrāsas formas blūze, kājās labas chromādas zābaki. No maksts rēgojās nagana spals. Sergušins atnesa tēvam viņa bikses, svārkus un galošas.

Sergušins mums pastāstīja, ka vāciešus un hetmaniešus no pilsētas padzinis Sumskas pulks. Sergušins šajā pulkā bija atradis daudzus paziņas.

— Manas puses cilvēku pilsētā vai cik! Tā biju viens pats, bet pašlaik šeit vai viss Donbass! Zirdzinieki, atšķaidītāji, aizvedēji — kā tikai te nav, — viņš priecīgi stāstīja, un arī mums bija līksmi.

Sergušins no mums aizgāja vēlu, bet aiziedams pasauca mani.

— Pavadi mani, komersant, līdz baznīcai! — viņš palūdza.

Es aizgāju ... un vairs neatgriezos. Timofejs mani pierunāja pāriet pie sarkanajiem.

Tajā pašā naktī viņš mani iekārtoja Sumskas pulkā. Viņa novadnieki — ogļrači tūdaļ izsniedza man formas tērpu, karabini, zobenu, bet gaismiņā viss mūsu pulks pameta pilsētu. Es pat nepaguvu atvadīties no vecākiem. Mūs pārcēla uz citu apriņķi — triekt hetmaniešus.

Visi vēl gulēja, pat tirgus bodītes bija slēgtas, kad mēs pa Vroclavas ielu izjājām uz Kaļinovkas lielceļa un dziedājām jautru dziesmu:

Un ieročiem laistoties saulē.

Kad signālā taure jau dzied,

Par brīvību ogļracis ceļas,

Graut bagātos tirgoņus iet.

Nav ko slēpt — ne jau uzreiz es apguvu kara mākslu. Pēc pirmā pārgājiena, neparadis jāt, es tikko varēju pastaigāt, kājas bija notirpušas. Līdz tam taču es vēl nekad nebiju jājis īstos ādas seglos.

Man grūti bija tikt galā ar zirgu, es nezināju, kā pareizi apseglot, un reiz pat uzliku seglus pavisam ačgārni, ar priekšējo izliekumu pret asti. Timofejs man visu mācīja: gan kā pievilkt seglu siksnu, gan kā atlaist kāpsli, lai kājai būtu ērtāk...

Un drīz vien pie Tarnorudas mēs ar viņu kopā ta mizojām šos vācu rokaspuišus, ka cekuli vien lidoja Zbručāl

Mēs devāmies tālāk, aiz Žitomiras, bet tad frontē paklīda valodas, ka Petļura, kas tajā laikā nāca hetmaņa vietā, ieņēmis ar saviem banditiem mūsu pilsētu.

Mēs griezāmies atpakaļ pret pašu panu Petjuru, un, kad kopā ar Kotov-ska jātniekiem atguvām pilsētu, es uzzināju, ka no manējiem neviens vairs nav dzīvs. Māti, pēc tam tēvu ar brāli bija nošāvuši Petļuras ģenerāļa Omeļjanoviča-Pavļenko nodaļas hetmanieši. Kad sarkanie atkāpās, mans tēvs kara priekšnieka noliktavā bija pievācis divas šautenes un paslēpis tās mūsu mājā, lai atdotu boļševikiem, kad tie atgriezīsies. Bet petļurieši, izdarīdami kratīšanu, tās bija atraduši. Stāstīja, ka šos petļuriešus uz mūsu māju atvedis Marko Gržibovskis.

Ilgi pēc tam es pulkā nepaliku.

Mani un Sergušinu, tā kā mēs labāk par citiem pazinām pilsētu, pārcēla uz pilsētas revolucionāro komiteju. Es, kā atceraties, rekvizēju ieročus, bet Sergušins pārgāja strādāt uz revolucionāro tribunālu. Tur viņš tiesāja sabotetājus, petļuriešus un tos, kas viņiem slepeni palīdzēja. Tad es arī uzzināju, kur viņš toreiz staigājis pa naktīm.

Sergušins kādreiz naktī bija iepazinies ar kādu meiteni. Jūs to droši vien nepazīstat — viņa dzīvoja tālu, pie pašas stacijas; viņas tēvs strādāja stacijas noliktavā. Pašreiz šās meitenes pilsētā nav, viņa aizgājusi līdzi sarkanajiem. Kā viņi sākuši runāties, kā iepazinušies, turklāt vēl naktī, es nezinu. Zinu tikai, ka šī meitene Sergušinam pastāstījusi daudz interesanta par mūsu pilsētu. Viņas māte mazgājusi daudzās bagātnieku mājās veļu un zinājusi, kas no buržujiem palīdzējuši Petļuram. Meita to visu bija pastāstījusi Sergušinam. Kad viņš strādāja revolucionārajā tribunālā, tad atcerējās daudzus nostāstus un, redzams, tie viņam gauži noderēja.

Tajā nelāgajā laikā, kad mēs bijām spiesti atkāpties, mūsējie Sergušinu baidījās ņemt līdzi: visi zināja, ka viņš ir bīstami slims. Es sev nevaru piedot, ka mēs nejaudājām aizsūtīt Timofeju līdzi sarkanajiem...

Bet ar panu Grigorenko mēs, puikiņas, vēl tiksimies! Ja tikai jūs zinātu, cik daudz cilvēku šis plikpaurainais bendesmaiss jau nodevis!

NEGAIDĪTA SATIKŠANĀS

— Tēvoc Ivan, — pirmais pārtrauca klusumu Maremucha, — bet vai jums nav bail, ka jūs noķers petļurieši? Ko jūs šeit gaidāt, mūciet uz Zmerinku, saku to no sirds!

— Kas tad Zmerinkā ir? — Omeļustijs pasmaidīja.

— Kas? Tur taču sarkanie! — Cauna sacīja.

— Petrogradā arī sarkanie, — Omeļustijs atbildēja. — Pēc jūsu domām, man laikam būtu jābēg arī uz turieni? Labāk jau tad palīdzēsim Sarkanajai Armijai šeit pat. Ja visi no šejienes aizbēgs uz Zmerinku, kas tad cīnīsies pagrīdē par padomju varu? Vai ne, Miron?

— Labi jau, labi, mums abiem laiks iet! — tēvs izvairīgi atbildēja.

Nule viņš sēdēja drūms, skumjš, tāds kā vienmēr. Acīm redzot viņam bija ļoti žēl Sergušina. Brīdi klusējis, tēvs ieteica:

— Vai mums nevajadzētu izpeldēties upītē?

— Protams, izpeldēsimies! — Ivans piekrita. — Kamēr atnāks ļaudis no Čcrnokozincas, mums vēl paliek krietnas divas stundas.

— Vai viņi tūliņ nevar pienākt pie alām? — tēvs vaicāja. — Atnāks, bet mēs būsim aizgājuši!

— Nē, nē. Es Prokopam paskaidroju. Viņš tos aizvedīs pie dzirnavām, tēvu nomierināja kaimiņš un, pievērsdamies mums, ieteica: — Ejam peldēties, puikas!

Vesels bars mēs dodamies lejup pa krauju uz upīti. Izejot no meža, mēs pienākam pie dzirnavu dārza. Dārzs iežogots ar augstu sētu. Sājā nolaistajā dārzā aug slaikas, sudrabainas papeles. Upe šeit met līkumu pa kreisi uz muižnieka Tšiļatkovska dzirnavu pusi.

Cauri dārza biezoknim dzirdams, kā guldz ūdens, plūzdams pa dzirnu ratiem. Pelēkajā dzirnavu mūra ēkā čirkst dzirnakmeņi. Caur kokiem redzami ēkas mūri. Tur aizsprostā pie dzirnavām mēs peldēsimies. Labāku vietu neatradīsi. Aizsprosta dibens ir tīrs, smilšains, ūdens plūst rāmi, bet krasts gluds un lēzens, nokaisīts sausām, dzeltenām smiltīm.

Bet kas tad tas? Pie mums no augšas atplūst tāda dīvaina, saraustīta rīboņa. Šķiet, it kā kāds ar nūju dauzītu pa tukša spaiņa dibenu. So nesaprotamo skaņu satraukti, aizraudamies sāka riet suņi.

Vai tiešām šīs bungas rīb tur kalnā?

Tēvs ar Omeļustiju sastinga uz vietas. Viņi ieklausās. Nu jau kļuva skaidrs, ka tur rībināja īstas bungas. Tūdaļ aiz bungu rīboņas no neliela paugura pēkšņi iznira dzeltenzilais petļuriešu karogs.

— Petļurieši! — mans tēvs uzsauca Ivanam Omeļustijam. Tad tēvs tūdaļ pieliecās man klāt un pačukstēja: — Mūs neviens no jums šeit nav redzējis. Skaidrs? Oska paliks kopā ar jums. Pavērojiet, kurp viņi aizies!

— Nu, Miron, žigli! — Omeļustijs uzsauca tēvam.

Un tūdaļ, mēs vēl nebijām paguvuši visu lāgā aptvert, tēvs un tēvocis pārlēca pāri dzirnavu dārza pīteņu žogam. Bija dzirdams, kā zem viņu straujajiem soļiem iečaukstējās zāle. Bet mēs pamesti palikām uz ceļa augstas kalnu kļavas ēnā.

Spilgts, dzeltenzils karogs slīd uz mūsu pusi no kalna. Mēs jau saskatām karoga priekšā soļojošo virsnieku. Aiz viņa, bungu straujās rīboņas pavadīti, vienmērīgi soļo petļurieši.

— Ejam dārzā! — Oska izlēma un pieskrēja pie žoga. Nu jau komandieris bija Oska.

Cits pakaļ citam uzrāpāmies uz augstā, ļodzīgā pīteņu žoga. Žogs zem mums līgojās. Šķita, nupat, nupat nokrakšķēs tievie, ar kārklu klūgām apvītie mieti un mēs nogāzīsimies zemē. Taču viss beidzās laimīgi. Cits pakaļ citam mēs nolēcām no žoga zālē un pietupāmies. Pa žoga spraugu labi varēja saredzēt putekļaino lauku ceļu.

Bungas rībēja pavisam tuvu. Tiklīdz pirmā grupa pienāca pie žoga, es aiz pārsteiguma tikko neiekliedzos un iebukņīju Caunam sānos.

Esam gan mēs ērmi! Tie taču mūsu ģimnāzijās skauti!

Oska strauji pietrūkās kajas.

— Ir gan ķeza, — viņš ieteicās. — Šie panu dēliņi taču netīšām var ielīst Lapsu alās ...

— Kas tad tais alās ir, Oska? — Maremucha uztraucās.

— Liecies mierā! — mans brālēns stingri atcirta un tūliņ pieskrēja pie slaidas, sudrabainas papeles, kas auga pie paša žoga. Oska uzrāpās uz žoga, bet tad, apķēries ar rokām un kājām bāli zaļajam papeles stumbram, kā kaķis rāpās augšup.

Blakus vītolā melnoja tumša žagaru kaudzīte — vārnas ligzda. Tajā palaikam ieķērcās jaunie vārnēni. Vecās vārnas bija pamanījušas Osku. Tās satrūkās un, smagi vēcinādamas spārnus, pacēlās no vītola. Vārnas sāka riņķot virs koka. Tās domāja, ka Oska lien izņemt viņu mazuļus. Pēc brīža vesels melnu vārnu bars, uzbāzīgi ķērkdams, laidelējās virs dzirnavu dārza.

Mēs no apakšas Osku tikko varējām pamanīt. Tikai vietumis cauri sudrabainajai, liegajai lapotnei pavīdēja viņa baltais krekls.

— Vasil! Paklausies, Vaska! — viņš piepeši uzsauca man no papeles galotnes.

Vārnu ķērcieni apslāpēja viņa kliedzienu.

- Esmu šeit! Rāpties pie tevis augšā, ja? — galvu atmetis, es atbildēju.

— Joz uz sādžu! Uzmeklē manu tētuku, lai viņš pasaka Omeļustijam: viņi apmetušies pie nolauztā ozola! ...

— Bet puikas? — salicis rokas taurītē pie mutes, es kliedzu.

— Lai paliek šeit... Arī tu nāc atpakaļ. Pasaki, ka viņi var atrast Lapsu alas. Žigli!

Es tikai paguvu pačukstēt Petjkam un Caunam: «Sēdiet klusi!» bet pats, ar joni pārlēcis pāri žogam, saceldams ar kailajām kājām saules sasildītos putekļus, brāzos augšup uz kalnu, uz sādžu.

Pie kapsētas es sadūros ar Avksentiju. Viņš bija nez par ko satraukts un acīm redzot nemaz nepriecājās, ka saticis mani. Rokās viņam bija neliels, dzeltens saplākšņa čemodāns, bet pār pleciem karājās divstobru medību bise.

— Kurp tu skrien? Pasaki Oksanai, lai uzsilda tev zivis, — viņš izklaidīgi noteica un tūdaļ devās tālāk uz Vara kalna pusi.

— Tēvoc, paklausieties! — panācis Avksentiju, es iesaucos.

Tēvocis apstājās. Tad es viņam pastāstīju, ka redzēju tēvu un Omeļus-

tiju, un pateicu, ko bija sacījis Oska.

— Aizskrēja uz dzirnavām? — viņš atvaicāja. Mirkli padomājis, tēvocis papurināja galvu un sacīja: — Būs labi, es viņus satikšu ... Zini, Vasil, man liekas, ka petļurieši mūk. Pārlieku daudz viņu uz Kaļinovkas ceļa.

— Vai patiešām mūk? — es aiz priekiem tikko nepalēcos.

— Un tu domāji, šie vēl ilgi paliks te? Nekas nebūs, beigas viņu godībai, — tēvocis nikni atbildēja un, strauji pagriezies, lieliem soļiem devās uz Vara kalnu.

Es tajā pašā mirklī griezos atpakaļ.

Jādodas žiglāk pie zēniem. Tad nu gan būs vareni, ja vien tēvocis nemelo! Kaut tikai sarkanie stingrāk piespiestu Petļuru.

Viens gan man nav skaidrs: kāpēc šeit atnākuši petļuriešu skauti?

Turklāt kopā ar vadītāju Gržibovski. Bet varbūt viņi vēl nezina, ka petļurieši atkāpjas? Droši vien nezina!

— Projām mūk, projām mūk! —pie sevis dūkdams, es joņoju pie zēniem. Maremucha un Cauna gulēja aiz nātru ceriem dzirnavu dārzā. Palicis

rokas zem galvas, Juziks raudzījās papeles galotnē. Tur bija redzams Oska. Melnās vārnas, viņu vērodamas aizdomīgi izstiepušas kaklus, šūpojās tuvējo koku galotnēs. Es pārrāpos pāri žogam un uzsaucu brālēnam:

— Rāpies zemē!

Zēni pietrūkās kājās.

— Nu, vai tēvoci atradi? — Maremucha vaicāja.

Oska aši nolaidās zemē. Viņš ielēca pašās nātrēs un traucās pie manis, skrejot raustīdams kreklu.

— Ai, ko es zinu, Oska! Paklausies! — un es pastāstīju brālēnam, ko bija teicis Avksentijs.

— A-a-a, tad šitā! — Oska uzreiz aizsvilās. — Nu, tad mēs viņiem parādīsim! Paklau, zēni, uzbruksim tūliņ šiem panu dēliņiem! Lapsu alās tos nevar laist, viņi tur sataisīs mēslus ...

— Bet viņu taču daudz! Viņi mūs noķers! — Maremucha uztraucās.

— Mēs nebūsim vieni paši, tūliņ pasauksim zēnus. Ejam uz sādžu! — Oska nokomandēja.

Mēs aizšāvāmies uz sādžu. Oska mūs ilgi vadāja pa šaurām šķērs-ieliņām, sasaukdams puikas. Uz viņa svilpieniem pāri žogiem tūdaļ izmetās mums nepazīstami zēni.

— Ejam piekaut panēnus! Atņemsim tiem cepures! — Oska aicināja. Zēni Osku saprata no pusvārda. Laikam gan viņi ne vienreiz vien

bija pulcējušies kopā, kāvušies, devušies uz mežu. Šeit pie viņiem ir brīve — ne tā kā pie mums pilsētā.

Kad ap mums bija salasījusies vesela varza, Oska pavēlēja:

— Un tagad visi pa mājām. Nesiet šurp kaļķus un pudeles. Un, cik iespējams, vairāk korķu. Salasīsimies kapsētā pie brāļu kapa. Žiglāk!

Puikas steigšus izklīda pa mājām.

KAUJA PIE NOLAUZTĀ OZOLA

Brāļu kaps bija iežogots ar izturīgām dzelzs margām. Šeit zem augsta ozolkoka krusta apbedīti divdesmit pieci Nagorjanu zemnieki. Pavisam nesen, tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitajā gadā, viņus nošāva vācu soda ekspedicijas nodaļa.

Tas notika drīz pēc tam, kad vācieši Ukrainas tronī nosēdināja het-ītiani Skoropadski.

Kādreiz tveicīgas jūlija dienas novakarē Nagorjanos pēkšņi iesoļoja vācu kājnieku nodaļa; visiem kareivjiem galvās bija pelēkas tērauda ķiveres. Iedzīvotāji drīz vien uzzināja, ka vācieši atnākuši rekvizēt zirgus. Zemnieki kategoriski atteicās ierasties ar saviem zirgiem pie baznīcas, kur viņus dzina vācu unters. Tad vācu kareivji, noņēmuši no pleciem smagās šautenes ar īsiem, spožiem durkļiem, sāka zemniekus ar varu dzīt uz baznīcas laukumu.

Okupanti klusēdami apstaigāja sētas un veda ārā zirgus. Viņi neklausījās, ko teica saimnieks, bet vienkārši iespieda tam rokā pavadu un pavēlēja vest zirgu, un, ja saimnieks ietiepās, piebikstīja viņam ar šautenes laidi.

Pie baznīcas mūra atdzītos zirgus tūliņ sāka apskatīt veterinārais feldšeris, sarkanmatains, ūsains vācietis ar pelēku beznaģeni galvā. Bet vācu kareivji turpat uz karalauka kalves ēzes nokaitēja melnu, četrstūrainu zīmogu.

Ja zirgs feldšerim patika, kareivji tam uzspieda pie astes uz gurna četrstūraino, nokaitēto zīmogu un pēc tam aizveda pie leitnanta — izkāmējuša, nikna virsnieka lakotu, smailu ķiveri galvā. Leitnants, viebdamies no spalvu deguma smakas, izsniedza saimniekiem garas, zilas kvītis.

Kopā ar citiem zemniekiem vācieši uz laukuma atdzina arī Prokopu Dekaļuku — zema auguma klusu zemnieku, kas dzīvoja netālu no dzirnavām. Pie Dekaļuka vācieši bija ieradušies tieši tajā brīdī, kad viņš grasījās braukt uz druvu pēc labības kū|iem. Kad vācu feldšeris laukumā sāka taustīt viņa brūno zirgu, Prokops nenocietās un deva feldšerim tādu belzienu, ka tam uzreiz beznaģene nolidoja no galvas. Vācu kareivji pieskrēja Dekaļukam klāt un sāka tam izgriezt rokas. Prokops iekliedzās:

— Palīdziet, ļautiņi!

Viņam palīgā piesteidzās kaimiņi, un drīz vien plašajās, zaļajās ganībās pie Nagorjanu baznīcas sākās īsta kauja.

Saniknotie zemnieki neļāva vāciešiem attapties. Viņi tiem gāza ar to, kas pagadījās pa rokai: ar pātagu kātiem, pavadām, izrautām ilksīm.

Sajuzdami brīvi, pārbiedētie zirgi aizjoņoja mājās.

Vācieši atjēgušies sāka šaut un drīz vien izdzenāja zemniekus pa majam.

Visu nakti līdz pašam rītam sādžā valdīja neparasts klusums. Vācieši bija aizgājuši no Nagorjaniem nezināmā virzienā, un daudziem šķita, ka viss beidzies laimīgi.

Taču rītā, tikko bija uzaususi gaismiņa, Nagorjanos uz nobarotiem zirgiem iejāja vācu dragunu eskadrons. Dragūni rāmi aizjāja pa galveno ielu un apstājās pie baznīcas, kur laukuma vidū melnoja kalēja ēze.

Dragūni nebija paguvuši nokāpt no zirgiem, kad iedzīvotāji sāka bēgt prom no sādžas. Taču bija par vēlu: vācu kājnieki bija ielenkuši Nagorjanus no visām pusēm.

Zemniekus no jauna sadzina pie baznīcas, bet šoreiz jau bez zirgiem. Vīriešus nostādīja atsevišķi divās rindās. Vācu feldšeris, kāds leitnants ar brillēm uz deguna un kareivji lēnām pastaigājās starp rindām, viņi centās saskatīt tos, kuri vakar ar tiem izrēķinājās.

Izlasīja divdesmit piecus vīrus, sasēja tiem rokas un nošava turpat pie sādžas baznīcas mūra visu acu priekšā.

Ilgi baznīcas laukumā skanēja baigi kliedzieni. Tur, raudamas nost no galvām raibos lakatus, vaimanāja nošauto sievas, raudāja viņu bērni, elsoja radi. Viņi gribēja piekļūt nošautajiem klāt, tomēr velti: vācu dragūni nevienu nepielaida pie pašas baznīcas. Prokopa Dekaļuka nošauto vidū nebija. Viņš bija pazudis no sādžas tūliņ pēc sadursmes ar vāciešiem, un ilgi par viņu nebija nekādu ziņu.

Vācieši apsargāja nošautos līdz vēlai naktij. Bet, kad par norimušo sādžu uzlēca pilns mēness, viņi līķus iekrāva savos vezumnieku divričos, aizveda pāri aizsprostam uz otru upes krastu un tur tos apraka.

Un tikai pēc sarkano atnākšanas nagorjanieši apbedīja savus sādžiniekus pa īstam — šeit brāļu kapā.

Augstais kapa uzbērums vēl bija svaigs un ar zāli neapaudzis. Uz ozola krusta no augšas līdz apakšai ar nokaitētu naglu bija izkasīts ieraksts:

Šeit dus divdesmit pieci

ciema iedzīvotāji — trūcīgie zemnieki, kurus nomocījuši nolādētie vācu okupanti — Ukrainas ienaidnieki

Mēs devāmies iekšā kapsētā. Mūs panāca sādžas zēni. Gandrīz visi viņi bija ģērbušies pašaustos linu kreklos, tādās pašās rupjās biksēs, pašdarinātām salmu cepurēm galvās. Kailām kājām, iedeguši viņi lēkāja pa kapiem un, veikli lēkdami un svilpdami, ar garām nūjām notrieca veselus zalkteņu, vilkābeļu un irbenāju zarus. Daži bija paķēruši sev līdzi cieši nopītas nagaikas.

Pie brāļu kapa mēs piegājām jau vesela varza. Kopā bija cilvēku divdesmit.

— Zēni, paklausieties! — Oska sacīja. — Vai redzējāt, ka pa šādžu aizgāja petļuriešu panēni? Ar karogu. Pašlaik viņi atpūšas pie Vara kalna. Iemizosim viņus pamatīgi!

— Iemizot jau nu varētu, bet ja nu šie mums atmaksā? Viņi ir spēks! zems, melnīgsnējs puišelis saplīsušu cepuri galvā pakasīja pakausi. Ap roku viņš bija aptinis no baltas, jēlmītas ādas sloksnītēm novītu nagaiku.

Oska šķelmīgi pasmaidīja.

— Spēks! — viņš mēdija. — Spēks! Bet tev jau bikses trīc! Nebaidies, mēs uztaisīsim bumbas un uzbruksim viņiem ar tām! Nu, parādiet, ko kurais atnesis!

Zēni izvilka no kabatām vecus korķus, pieputējušas degvīna pudeles ar krāsainām etiķetēm un baltus kaļķus. Kaļķu bija atnesuši daudz — tie atrodas ikvienā Ukrainas mājā.

Oska staigāja starp zēniem gluži kā pa tirgu. Zēni rādīja savus krājumus, un Oska tos pievāca, lāgiem saviebdamies.

— Kam nedzēstie kaļķi — beriet tos tieši pudelēs, — viņš komandēja.

— Bet man dzēstie, — uz priekšu panācās vājš puišelis un parādīja Oskam veselu maisiņu baltu, sasmalcinātu kaļķu.

— Met prom, — Oska stingri pavēlēja. — Dzēstie mums nav vajadzīgi. Pielūkojiet, zēni, beriet tikai nedzēstos, un lai pudeles būtu sausas. Skaidrs?

— Bet ja nu pudelē ir tīmekļi? — kāds iejautājās.

— Ber! Kad tikai nav ūdens, citādi uzreiz pārsprāgs, — Oska paskaidroja.

Apsēdušies uz kapiem, zēni klusēdami sāka piebērt netīrās pudeles ar kaļķiem. Kaļķi bira uz ceļiem un zālē. Steigdamies zēni lielākās pikas izurbināja cits ar nūjiņu, cits ar kaķenes kātu, bet cits vienkārši ar pirkstiem.

Mums bija tikai viens viļķis — manam nazītim. Ar šo viļķi mēs pēc kārtās izurbām caurumus aizbāztajos korķos. Oska mums steigā izdalīja nodrāztas, zobu sukām līdzīgas spalviņas, un mēs tās iebāzām korķos.

Paklau, Oska, korķi taču izspers ārā, — Maremucha nedroši ieteicās.

— Mēs tos tūliņ piestiprināsim ar stiepli, — Oska nomierināja Mare-muchu un uzsauca Prokopa Dekaļuka dēlam — mazajam, melnīgsnējam puišelim ar saplīsušo cepuri galvā:

— Michas! Aizskrej uz kapsētas viņu malu, zini — tur uz popa Simaš-keviča kapa karājas skārda vainags. Izvelc no tā stieples! Jeb ne ... stiep šurp visu vainagu!

Pēc pāris minūtēm Michass Dekaļuks atgriezās, vilkdams pa zaļajiem kapiem smagu vainagu sudrabotām lapām. Katra lapiņa pie vainaga dzelzs stīpas bija piesaistīta ar smalku un lokanu stieplīti.

Visa mūsu varza tūdaļ sāka saplēst vainagu. Sudrabotās lapas trīsēja mūsu veiklajos pirkstos un cita pakaļ citai krita biezajā zālē.

Pagāja kāds brītiņš, un no vainaga bija palikusi tikai kaila, noplūkāta stīpa, bet lapas, kas vainagu rotāja, mētājās apkārt uz kapiem.

Oska mums parādīja, kā veiklāk un stingrāk nostiprināt korķus, un mēs ik korķi piesējām pie pudeles kakliņa ar stiepli.

Beidzot, kad visi priekšdarbi bija pabeigti, Oska nokomandēja:

— Bet nu aši!

Pie skautiem mēs zagamies no upes labā krasta pa bieziem krūmājiem, kas mūs paslēpa no svešām acīm. Oska bija aizsūtījis divus zēnus iepriekš izlūkot. Tikko mēs pienācām pie upes līkuma, izlūki sāka vēcināt ar rokām.

Mūsu priekšā otrajā krastā bija redzama skautu nometne.

Prāvajā noriņā pie nolauztā ozola skauti uzcēluši zaļās brezenta teltis. Starp teltīm mirgo sakurtie ugunskuri. Gaiši deg mežā salasītie pērnējie žagari. Pār ugunskuriem vērpjas biezi dūmi, karsēdami virs uguns pakārtos austriešu katliņus. Katliņos vārās garda sāres, tauku un kartupeļu vira.

Saule apmirdz visu noriņu. Bet mūsu krasts jau ēnā. Mēs paslēpāmies krūmos pie brasla; mūs it nemaz nevar saskatīt, lai gan mēs atrodamies ļoti tuvu skautu nometnei.

Paēduši pusdienas, skauti sapulcējas pie pulciņa vadītāja karoga. Saritināts uz koka kāta, karogs iesprausts zemē netālu no nolauztā_ ozola. Ap karogu lēnītiņām staigā sargs ar koka vēzdu pār plecu. No krūmiem, kas sākās tūliņ aiz nolauztā ozola, iznāca Marko Gržibovskis. Viņš skautiem kaut ko paskaidroja, un mēs redzējām, ka to lielākā grupa — paši prāvākie — sekoja Gržibovskim. Pārējie kaut ko gaidīja.

«Droši vien skauti nodomājuši spēlēt slepenpolicistu un zagli,» es nodomāju un priecājos, ka Gržibovskis aizgāja no nometnes, paņēmis līdzi mauzeri. Viņa skauti ar savām vēzdām un dunčiem nav tik bīstami. Bet, ja nu skauti, kas tēlos zagļus, iedomājas paslēpties Lapsu alās?

— Klausieties, zēni! — Oska mūs klusi pasauca.

Mēs pielīdām viņam cieši klāt.

— Re, viņš un tu, Fedjka, — teica Oska, norādīdams ar pirkstu uz diviem ciema zēniem, — paņemiet aizkorķētās pudeles: tiklīdz mēs pārskriesim pāri upītei, jūs uzkāpiet krastā tajā vietā, kur rēgojas celms. Klusītiņām ielaidiet ūdenī visas pudeles. Tikai ne visas vienkopus — vienu šeit, otru līdzās, citādi tās sasitīsies.

Tad Oska pievērsās zēniem, kas bija ar mieru mest pudeles ar roku.

— Vai traukus ūdenim neesat pazaudējuši?

Cauna parādīja brālēnam baltu konservu kārbu, garais puisis — zaļu pudeli ar atsistu kakliņu, un Michass Dekaļuks pasniedza Oskam nelielu māla podiņu.

— Es pats iesmelšu šeit, — Oska sacīja, pavicinādams sarūsējušu kareivju katliņu. — Uzrotiet bikses!

Mēs visi sākām uzrotīt bikses virs ceļgaliem.

Pie nolauztā ozola palikušie skauti vēl aizvien neko nenojauda: viņi lūkojās uz to pusi, kur bija aizskrējis Gržibovskis ar savu grupu.

Pēkšņi no augšas, no kalna, atskanēja svilpiens. Laikam gan pulciņa vadītāja signāls. Ahā, tā arī ir! Apmēram divdesmit skautu, tie, kam jābūt par zagļiem, cits citam aizsteigdamies priekšā, aizskrēja uz mežu. Tie, kas palika pie teltīm, acīm redzot nedomāja pamest nometni. Viņi sēdēja pie karoga un sarunājās.

— Ejam, zēni! — Oska iesaucās.

Cits pakaļ citam, viegli pašķirdami krūmus, mēs devāmies uz upi un bridām saltajā ūdenī.

Salīkuši, gandrīz ar rokām pieskardamies ūdenim, mēs pārbridām pāri upītei soļu piecdesmit aiz nolauztā ozola. Gultne šeit bija akmeņaina, ar zaļām ūdens gļotām un dubļiem klātie oļi glumi. Kājas slīdēja katra uz savu pusi, bet žiglā straume mūs grūstīja un nesa lejup.

Pie paša krasta Oska, Cauna, Michass Dekaļuks un garais puisis iesmēla traukos ūdeni.

Izlēcis krastā pirmais, Oska aizsūtīja zēnus nogremdēt pie skautu nometnes aizkorķētās pudeles.

Zēni aizjoņoja. Man šķita, ka rokās viņiem īstas bumbas.

... Mēs gaidām viņu atgriešanos, mīņādamies no vienas kājas uz otru. Stāvēt krastā ļoti nepatīkami. Ik mirkli mūs var pamanīt skauti: mēs taču viņiem esam pašā degungalā.

Zēni atgriežas skriešus. Jau iztālēm viņi māj ar galvām. Kārtībā! Nupat, nupat nodārdēs sprādziens. Mēs veicīgi lienam pie nolauztā ozola.

Ai, kā aiz nepacietības sit sirds! Kaut ātrāk varētu izdrāzties saules apmirdzētajā noriņā un kliegt, un mesties dūru cīņā.

Brūnais, pa pusei satrunējušais nolauztā ozola stumbrs redzams cauri krūmiem. Dzirdams, kā noriņā sarunājas skauti.

— Lej! — Oska pavēlēja Caunam.

Es pagājos sānis: kaut tikai pudele nesasprāgst Caunas rokās. Man blakus no māla podiņa lēja ūdeni pudelē mazais, melnīgsnējais Michass. Viņa rokas trīsēja, ūdens allaž šļakstēja uz zāles, un tikai puse no tā burbuļodama lija kakliņā, izšķīdinādama jau kūpošos kaļķus.

Zēni slapjās pudeles aši aizbāza ar korķiem.

— Sviediet, un muksim! — Oska nočukstēja, un tajā pašā mirklī aiz nolauztā ozola upē dobii kā īsta bumba sprāga pirmā nogremdētā pudele.

No krūmiem mēs redzējām, kā noriņa uzreiz sāka skraidelēt un rosīties baskājainie skauti.

— Ur-a-a-ā! — Oska iekliedzās aizsmakušā balsī un svieda savu pudeli liesi uz zaļajām teltīm. Tai pakaļ aizlidoja arī pārējās. Cauna ir brašs zēns, aizsvieda savu pudeli tālāk par visiem.

Pudeles krīt noriņā tūliņ cita pakaļ citai un — skauti pat nepagūst atjēgties, kas notiek, — ar troksni pārsprāgst. Šļakstīdamies uz visam pusēm lido slapjie, karstie kaļķi.

Mēs arī kliedzām «urā!». Mūsu skanīgais, spalgais kliedziens atskan pār upi. Skriedami mēs apgāžam teltis un, kājām slīdot pa noriņas mīksto zāli, pieskrienam klāt skautiem. Es piepeši sadūros vaigu vaigā ar Kotjku Grigo-renko. Viņam uz sejas balsnī kaļķi. Redzams, mušu «bumbas» šķemba nav saudzējusi Kotjku.

Nu gan tu dabūsi, čūsku komandieri! Ieskrējies, ar vienu dūres triecienu es viņu nosviežu uz telts. Mietiņi nokrakšķ, telts sakļaujas, un Kotjka nokrīt zemē. Viņš man grib iespert ar kurpes purnu pa vēderu, bet es izvairos un, norāvis viņa cepuri, metos tālāk.

Mēs sviežam krūmos vieglās skautu vēzdas, skriedami apgāžam katliņus — vira čurkstēdama līst vēl neapdzisušajos ugunskuros.

— Karogus, ķeriet karogus! — aizsmacis kliedz Oska, vicinādams mazu kopas karodziņu ar atplestu lauvas rīkli vidū.

Bet pie nolauztā ozola iedegas karsta cīņa par pulciņa karogu.

Divi spēcīgi skauti ar dunčiem aiz jostām velk karogu uz savu pusi. Viņi saķēruši karoga kātu un kāpjas atpakaļ krūmos. Daži sādžas zēni uzbrūk šiem lielajiem skautiem. Viņi tos sit ar dūrēm un slānī ar nagaikām. Kopā ar viņiem arī nelielais Maremucha. Tas maisās skautiem pa kājām, triec viņiem ar galvu pa vēderu, kniebj gurnos. Kāds no zēniem, šķiet, Michass Dekaļuks, uzklupis vienam skautam skaustā un plūc to aiz matiem.

Tajā brīdī upē ar nokavēšanos sprāgst viena pakaļ otrai vēl divas pudeles. Sprādziena troksnis ir tik spēcīgs, ka, liekas, no viņa krasta plāj ar īstiem lielgabaliem.

Viens no garajiem skautiem samulsis palaida karoga kātu un metās krūmos. Otrs, zaudējis līdzsvaru, nogāzās zemē, bet Michass Dekaļuks pār-kūleņoja viņam pāri.

Karoga kāts nokrakšķēja un salūza. Zelta bārkstis atira no zīda drānās. Zēni čupu čupām sakrita virsū zemē notriektajam skautam. Viņi buknī tam sānos, bet šis, nokritis uz saplosītā karoga, lokās kā pīkste, taču piecelties nespēj.

Tajā brīdi pie zēniem pieskrēja Cauna. Veikli izlocījies, viņš ar joni izrāva kāta paliekas ar saplēsto karogu, kam skauts gulēja virsū, un joza uz upi.

— Mūc! Mūc! Dzenas pakaļ! — Caunam aiz muguras kliedza Oska, pamanījis, ka Juzikam jož pakaļ divi skauti — «žņaudzējčūskas».

Ērmi tādi, iedomājušies noķert! Karogs tagad tik un tā mūsu. Un mēs joņojam pakaļ Caunam.

Bet augšā kalnā skauti jau svelpj, cik vien jaudas. Dzirdams, kā blīkšķ zari. Kāds — laikam pats Marko Gržibovskis — izšāva no revolvera. Redzams, skauti noģiduši, ka nometnē notiek kas nelabs, joņo šurp.

Neatskatīdamies mēs traucamies cauri krūmiem, cieši turēdami rokās trofejas — saburzītās skautu cepures, vēzdu atliekas un kopu karodziņus.

Es pat nepamanīju, kā mēs pārskrējām pāri braslam, kā kāds no mums paslīdēja un apšļakstīja skrējējus ar ūdeni. Skauti kalnā un noriņā pie nolauztā ozola vēl arvien svilpj.

3o svilpienu vajāti, mes joņojam aizvien straujāk. Ausīs atbalsojas skautu kliedzieni, bet acu priekšā pavīd viņu izbiedētās sejas, apgāztās teltis un izdzisušie ugunskuri.

Jāmūk, ko kājas nes, kamēr viņi nav atģidušies.

Mēs traucamies it kā skriedamies pa šauro meža taciņu, aizķerdami ar elkoņiem krūmāju zarus, aplauzīdami sausos, kritušos kokus. Apstājamies tikai aiz Āpšu paugura, kad vairs nav spēka skriet.

Aiz Āpšu paugura ir klusi, dzestri un rāmi. Zēni atvilka elpu un noņēma cepures. Viņi ar tām vēdina sev sejas: karsts! Oska atpogājis krekla apkakli. Viņa sakarsušās krūtis glāsta saltais meža gaiss.

— Tad nu gan sadevu šim panēnam! Visu cekulu izplūcu, — Mic.hass nosaka, ar melnīgsnēju delnu noslaucīdams pieri.

— Bet vai jūs redzējāt, ka es šim spēka mitriķim iekodu kājā? Nebūtu es, viņš nemūžam neatdotu karogu! — Maremucha iesaucās.

— Ko nu lielies? Nebūtu Caunas, karogs paliktu viņiem, — sarunā iejaucos arī es. Man gribējās apvaldīt Petjkas iedomību.

— Diezgan, zēni, nestrīdieties! Visi labi karojāt, — Oska noteica. — Sakiet labāk: kur lai paglabājam karogus, ko?

Tiešām, kur lai paslēpjam karogus? Sitos mazos ar zvēru un putnu galvām var iebāzt kaut vai azotē, bet ko lai iesāk ar visa pulciņa? Tas taču plats, klāj kaut vai uz galda. Doties uz ciemu ar karogiem nekādā ziņā nevar. Ja nu pēkšņi mēs uzskrienam virsū kādam petļurietim? Daudz prātot nav laika. No meža ar asām maiglēm rokās var izskriet pieaugušie skauti.

— Paslēpsim birztalā, — Oska ieteica.

Nudien! Nevienam neiešausies prātā meklēt karogus tur.

Pa šauru ežu, kas atdala divas kviešu druvas, mēs dodamies uz priekšu, uz birztalu. Mēs saminam ar kājām zilās rudzupuķītes, tikko uzplaukušās savvaļas magones, mēļos kokaļus. Eža aizaugusi ar puķēm un nezālēm. Bet apkārt ežai abās pusēs vējā līgo vēl nenobriedušie, tomēr jau biezie un augstie kvieši: pārskrien druvai pāri vējš, un pa kviešu vārpām pārslīd tikko manāma, nedzirdama ņirboņa.

Birztalā ir pavisam dzedri. Birzs plešas pakalnā, un to no visām pusēm apšalc vējš. Tikko dzirdami šūpojas līdzenie, slaidie bērzi. Krūmājos aizrautīgi dzied brūnā čakste. Viņa dzied skaļi, satraukti, nesadzirdēdama mūsu soļus.

Mēs devāmies lejup uz ieplaku pie upītes. Pie paša krasta Cauna nometās ceļos. Zem veca bērza saknēm viņš sāka ar abām rokām rakt bedri. Zeme šeit irdena, valga, sajaukta ar māliem — rakt Juzikam viegli.

— Pietiek! — Oska nokomandēja un iebāza satīto pulciņa karogu bedrē

Bedre aizbērta. Tagad var doties mājup.

Kad mēs gājām uz sādžu, kaut kur tālumā nodunēja dobjš pērkona grāviens.

— Būs negaiss! — iebilda sarkanmatainais, garais puisis.

— Kas tev nāk prātā! — Maremucha brīnījās. — Paskaties, cik skaidras debesis.

— Tas nav pērkons, tur šauj sarkanie, — es noteikti sacīju.

— No kurienes sarkanie? Tas ir pērkons, — sarkanmatainais puisis atkārtoja. — Jūs, pilsētnieki, droši vien nekad neesat dzirdējuši īstu pērkonu. Redzēsiet, būs lietus. Dzirdiet, kā ķērc vārnas. Tas uz lietu.

Es cietu klusu. Lai jau domā, ka pērkons. Redzēsim, kam no mums būs taisnība.

Mēs tuvojamies sādžai. Metas jau krēsla. No ganībām atgriežas govis un, kaklus izstiepušas, mauj pie vārtiem. Saimnieces tās ielaiž pagalmā un sāk slaukt. Dzirdams, ka aiz pīteņu žogiem gan vienā, gan otrā pagalmā pret platajiem cinkoto spaiņu dibeniem līdzīgi lietus lāsēm sitas piens. Miegainās vistas, juzdamas vakaru, rosīgi dodas laktā. Cik nemanot pienācis mijkrēslis! Oska pavēl zēniem rit pēcpusdienā salasīties birztalā.

— Dalīsim laupījumu, — viņš svarīgi saka.

Zēni izklīst pa mājām. Viens no viņiem izvilcis no kabatas skautu kovboju cepuri un, noņēmis savu vienkāršo salmenīcu, bailīgi palūkojas apkārt, uzliek skauta cepuri galvā. Es noskatos viņam pakaļ. Pagājis divus soļus, zēns no kaut kā izbijās, noņēma cepuri un iebāza to atkal kabatā. Zaķapastala. Tāds pats kā Maremucha. Bet es savējo gan uzlikšu, un neviens man neko nepadarīs. Es droši uzliku galvā Kotjkas cepuri — tā man mazliet par lielu — un sekoju zēniem.

Taču Oska to pamanīja un uzreiz sarauca uzacis.

— Ņem nost! — Viņš pavēlēja.

— Nu, noņemšu ar. Vai man žēl...

Visi četri mēs iegājām Oskas pagalmā. Petjkas Maremuchas makšķere un dukurītis kā iepriekš stāvēja pie lieveņa. Oskas māte Oksana sēdēja uz pazviļas un, iespiedusi starp ceļgaliem lielu podu, lobīja tajā pērngada kukuruzu. Viņa berza vienu vārpu pret otru. Zeltainie kukuruzas graudi dobji krita lielajā, ar glazuru izrotātajā podā.

Avksentijs, ģērbies pašaustos, brūnos, īsos svārkos, stāvēja turpat. Pār plecu viņam vēl allaž karājās tā pati divstobru medību bise. Viņš dzīrās iziet.

Ieraudzījis mūs, Avksentijs vaicāja:

— Kur jūs bijāt, zēni?

— Mēs mizojām pilsētas panu dēlēnus, tētuk, - Oska atbildēja, izņemdams no azotes oetļuriešu karodziņu. — Sadevām gan mēs viņiem piparus!

— Kādus panu dēlēnus? Vai tos, kas ar bungām? Viņu junkurus?

— Kā tad, kā tad. — Maremucha sāka lēkāt, — junkurus. Mēs viņu teltis pamatīgi izjaucām, pievācām cepures, — paraug, Vasilijam ir cepure. Parādi, Vasil, cepuri!

— Kur tad jūs mizojāt junkurus? — Avksentijs vaicāja.

— Pie Vara kalna, pie upītes, — Oska attrauca, lielīgi vicinādams skautu karodziņu.

— Viņi nav junkuri. Viņi ir skauti. Junkuri — tie mācās junkuru skolās, bet šie ir ģimnāzisti, viņus gatavo par Petļuras palīgiem, — Cauna drūmi pārlaboja tēvoci, bet tēvocis atteica:

— Zinu, zinu! Sājos pulciņos sagatavo mazgadīgos petļuriešu spiegus. Tātad jūs tur sacēlāt šaudīšanos? Bet es lauzu galvu: no kurienes tāda kņada? Ar ko tad jūs šāvāt? Es nekādi nevarēju izprast... Tā kā bises ar nogrieztiem stobriem, tā kā pudeļu bumbas ...

— Nu kā tad, pudeļu bumbas, — Oska šķelmīgi pasmīnēja.

— Pudeļu bumbas... Melo. No kurienes jums tās? Kur jūs tās ņēmāt?

— Ne jau ņēmām, bet pagatavojām, — es paskaidroju Avksentijam.

— Goda vārds, pagatavojām, — Oska piebilda. — Iebērām pudelēs kaļķus, un bumba gatava. Bet kā viņi muka, tētuk! Cits krūmos, cits nezin kur. Viņi domāja, ka īstas bumbas. Mēs viņiem tur visu apgāzām, bet Cauna .. „

— Un kas tev atļāva viņiem uzbrukt? — tēvocis pēkšņi bargi pārtrauca Osku.

— Mēs paši... — Oska iesāka.

— «Paši, paši». Bet vai tu zini, ka varējāt ievārīt putru? Labi, ka puiši paguva izvākt no alām visus ieročus, citādi jūsu putru nāktos izstrēbt.

— Viņi taču par Petļuru! — Maremucha ieteicās, tēvoča runas pārsteigts.

— Nu un tad? Bet viņu dēļ varēja arī mūs sagrābt ciet. Labāk būtu gājuši savu ceļu.

— Nesagrābs! Sarkanie taču tuvu, — es atbildēju tēvocim. — Jūs jau; pats sacījāt.

— Ej nu sazini, — tēvocis nedroši noteica, — te visi joza uz pilsētu, bet nesen cauri sādžai uz Žmerinku atkal aizjoņoja seši petļurieši. Es tūliņ aiziešu, pats paraudzīšos, kā tur uz lielceļa, bet jūs šeit piesardzīgi...

— Mēs iesim jums līdzi, tēvoc, — es lūdzos Avksentiju.

— Nu nē, uz lielceļa tagad nemierīgi, un man vēl jāpaņem līdzi Mirons. Ejiet istabā, paēdiet vakariņas un tad prom uz gubeni! Oksana, sameklē zēniem boršču un vareņikus, — tēvocis noteica sievai un aizgāja Kaļinovkas lielceļa virzienā.

Pēc vakariņām, kad mēs no istabas devāmies uz gubeni, es redzēju, ka pie debesīm uz Nagorjanu pusi slīdēja smagi purpursārti mākoņi. Vai tiešām tas. sarkanmatainais zēns būs runājis patiesību, ka gaidāms lietus?

MĒS PAMETAM SĀDŽU

Nakti tiešām sāka līt. Mūs uzmodināja spēcīgs pērkona grāviens. Pa atvērtajām gubeņa durvīm bija redzams, ka dārzā uzliesmoja zibens, apgaismodams slapjās ābeļu un plūmju lapas.

No kapsētas puses tūlīt uzplūda mikls gaiss. Ieracies sausajā sienā, es dzirdēju, kā lietus sitās pret vēja locīto lapotni, kā lielas lāses, krizdamas uz zemi, aizķēra krūmāju lapas, jauno augļu koku sēklotnes un ar vijām apstī-goto, sašķiebušos Avksentija mājas pīteņu žogu.

Un šis naksnīgais lietus un zibens zaļganzilie uzliesmojumi melnajos,, smagajos padebešos, un spēcīgie naksnīgā pērkona grāvieni, no kuriem nodrebēja slapjā zeme, modināja ir baismas, ir līksmi.

Nakts negaisa atmodināts, es ilgi nevarēju aizmigt. Atcerējos iepriekšējās dienas notikumus, un jutos priecīgs un mazliet uztraukts.

«Tagad,» es domāju, «visādā ziņā jāierodas sarkanajiem. Ja viņi neatnāks, mēs esam pagalam. Ne Kotjka Grigorenko, ne viņa draugi skauti inums nepiedos vakarējo uzbrukumu.

Kā gan viņi tagad jūtas noriņā pie nolauztā ozola? Diezin vai paguva aiziet no turienes. Nu gan lietus gāze viņus izmērcēs! Telšu mietiņi salauzti, brezenta audekli nošļakstīti ar kaļķiem un izsvaidīti — mēs krietni paputinājām skautu nometni: viņiem nav kur paslēpties.

Bet Marko Gržibovskis? Tas nu gan trakos, ka mēs esam aiznesuši viņa spiega karogu. Nelaimējās Gržibovskim iemācīt skautus, kā ar vienu sērkociņu jāaizdedzina ugunskurs, nevarēja viņi līdz galam nospēlēt slepenpolicistus un laupītājus, neizēda savu viru. Viņus nepaglāba ne svētais Juris, ne dievmāte. Velti viņi dziedāja savu lielīgo dziesmu, ienākdami Nagorjanos.

Izmērcē viņus, lietutiņ, labi pamatīgi, lai visu mūžu atceras šo gājienu!

Bet man un līdzās krācošajam Caunam, Oskam un Maremucham ir labi. Nekāda lietus gāze netiks cauri šim biezajam, blīvajam salmu jumtam. Zem mums mazliet durstīgais, pēc meža norām un kumelītēm smaržojošais, sen pļautais siens.»

Asās smildziņas kutina ausis un vaigus, lien degunā, bet es tās laiski atgrūžu un, pieplacis mīkstajam, resnajam Maremucham un apskāvis viņu ar kreiso roku, cieši aizmiegu, kamēr pret jumtu sitas līksmais, siltais lietus.

Atmostamies mēs vēlu.

Dārzā rāms rīts. Pagalms aiz žoga viss jau saules apmirdzēts. Pa atvērtajām gubeņa durvīm redzams, ka koku lapotnes kļuvušas vēl svaigākas un spilgtāk zaļas. Ar glazuru klātais pods margo uz žoga.

— Celies, Petro! — es iebukņīju sānos Maremucham. Bet viņš vēl dziļāk ierakās ar galvu sienā.

Es pakutināju Maremucham paduses, un viņš pietrūkās ceļos tik strauji, ka gubenī salīgojās viss siens.

— Celies! Celies! Miega pūzni!

Taču viņš it kā salā sāka žigli berzēt ar abām delnām savas sārtās ausis.

— Mūsu karogs būs izmircis, vai dzirdēji, kas nakti bija par lietu? — miegaini staipīdamies, sacīja Oska.

— Nebūs viss izmircis, es to pārāku zem saknēm, Cauna nomierināja Osku un, saķēris baļķi kā stieni, pievilkās augšup. No turienes, no spārēm, sāka birt sīki gruži.

Pagalmā ar kādu skaļi sarunājās Oksana.

Mēs izgājām pie viņas pagalmā un sasveicinājāmies. Kāda padzīvojusi, krunkaina sieviete tūdaļ aizgāja, bet Oksana mums sūdzējās, ka sādžā «ai, cik nemierīgi». Par to vien runājot, ka sarkanie tuvu. Vēl gaismiņai svīstot, sādžinieki slepus no sādžas vecākā aizdzinuši savus zirgus aiz Vara kalna. Viņi baidoties, ka zirgus varot rekvizēt petļuriešu evakuācijai. Stāstot, ka jau nakti petļuriešu jātnieku patruļas Ostrovčanos atņēmuši visus zirgus.

— Posts man ar to vīru, — Oksana sacīja, — aizgāja, ne vārda neteicis, pameta saimniecību, un nu man vienai pašai par visu jāatbild. Gribēju ieslēgt pagrabā sivēnu, bet tas izspruka, guļ dubļos un kviec. Droši vien būs izmežģījis kāju.

Viņa ar mums runāja tā, it kā mēs būtu Avksentija draugi. Mēs līdzjūtīgi klausījāmies viņas žēlabās, bet paši domājām: ko lai mēs iesākam? Sivēns paliek sivēns, bet ko lai darām mēs?

Šeit pašlaik nav interesanti. Avksentijs ir viltīgs. Aizgājis paklusām pie partizaņiem un mūs pametis. Bet ja nu piepeši kaut kur pie pilsētas sākas cīņa? Šeit jau neko neredzēsi. Taču mēs neesam bērni. Paši zinām atceļu.

Mēs nolēmām doties atpakaļ uz pilsētu.

— Nāc mums līdzi, Oska! — es ieteicu brālēnam, bet viņa māte sāka bargi kliegt:

— Nekur viņš neies! Lai nemaz nemēģina! Tētuks pavēlēja viņam palikt mājās. Sēdi šeit, Oska, vismaz tu man palīdzēsi saimniecībā!

Oska savieba skābu seju, taču nepaklausīt mātei neuzdrošinājās.

Neko darīt. Iesim vieni paši. Bet žēl gan!

Mēs atvadījāmies no krustmātes, cieši paspiedām Oskam roku un devāmies ceļā.

Mēs gājām uz pilsētu pa meža ceļu.

Jauki ir mežā pēc lietus!

Vienkāršās meža puķes smaržo sevišķi spēcīgi. Gar ceļmalu, kur vijas kapmirtes, no krūmiem raugās zilie pulkstenīši, meža vijolītes un jāņuzāles. Mežrozīšu sārtajos ziedos dūc bites. Un cik vareni kaut kur augšā kokos dzied no apakšas neredzami putni. Viss mežs trīc no viņu skanīgajām dziesmām.

Pelēkajā apsē dobji trīs reizes nokūkoja dzeguze — un apklusa, laikam būs sadzirdējusi mūsu soļus. Mēs gājām pa miklu, ēnainu ceļu, ko bieži jo bieži šķērsoja kailās koku saknes. Lecot pāri peļķēm, kājas slīdēja katra uz savu pusi.

Pie birztalas es atcerējos, ka Oska norunāja šodien pēcpusdienā ar vietējiem zēniem sadalīt skautu pulciņa karogu. Mums taču arī tiesības dabūt gabalu no šā mūsu ienaidniekiem atņemtā laupījuma.

— Vai ņemsim, zēni, savu tiesu? — es pametu ar galvu uz ieplaku.

— Lai jau ņem Oska. Kam mums tas vajadzīgs, — Cauna atmeta ar roku.

— Ņemsim, ņemsim! Vai tad par velti kāvāmies? — Maremucha sāka lēkāt.

Ahā, vairākums manā pusē. Mēs nogriežamies pie upītes. Maremucha ar abām rokām kašņā zemi. Es izvelku zem bērza siekstas paslēpto karogu un nopurinu no tā lipīgos mālus. Lietus tomēr izmērcējis karogu. Zīds ir slapjš un kļuvis melns. Nu kā lai tagad to dala? Mēs bijām cilvēku divpadsmit, ja karogu sadalīs divpadsmit vienādās daļās, katrs dabūs mazītiņu gabaliņu mutautiņa lielumā. Bet sādžas zēni taču paķēra mazos kopu karodziņus. Ja nebūtu bijis Caunas, kas zina, šis platais pulciņa karogs varbūt paliktu skautiem. Mums ir pilnīgas tiesības paņemt sev vairāk nekā pārējiem. Bet kā būtu, ja karogu pārdalītu uz pusēm? Ilgi nedomādams, es izvilku no kabatas nazīti un, iedevis Maremucham karoga malu, parāvu savu galu un pārgriezu karogu uz pusēm. Tad ar rokām atplēsu bārkstu atliekas un iedevu Maremucham dzelteno audeklu.

— Bet kā nu dalīsim? Viens gabals dzeltens, bet otrs — zils? Vajadzēja citādāk, ak tu! — Cauna pašūpoja galvu.

— Kāpēc dalīt? Mēs paņemsim sev pusi, un viss, — es nomierināju Caunu.

Bet mēs taču esam trīs!

Re, kas nu par dziesmu! Pirms brīža vēl šņaukājās — «nevajag», bet tagad acis spīd vien.

— Lozēsim. Kas laimēs, dabūs visu gabalu. No tā iznāks krekls vai galdauts. Kam mums mutautiņi? Neesam jau meitenes!

Cauna nogrima domās, bet Petjka Maremucha tūdaļ nostājās manā pusē:

— Nudien! — viņš iesaucās. — Dzelteno atstāsim, bet zilo paņemsim sev! Un es uzdošu minēt. Vai uz kociņiem vai akmentiņiem?

— Nu labi, uzdod! ... Uz kociņiem, — padomājis un vēlīgi pamājis ar galvu, noteica Cauna.

Savīstījis dzelteno zīda gabalu, Petjka to iebāza atpakaļ bedrē zem vecā bērza. Tad viņš aizšāvās krūmos un atgriezās, turēdams dūrē trīs kociņus.

— Pats īsākais — karogs! — viņš paskaidroja.

Es pirmais izvilku lozi. Maremucha baidījās, ka mēs palūrēsim, un tā saspieda kociņus, ka tie bija jāvelk ar spēku.

«Interesanti, kam gan tiks zīds?» es domāju, aplūkodams savu kociņu. Tā galiņus Petjka bija nokodis ar zobiem.

Izvilcis lozi pēc manis, Cauna prasīja:

— Parādi!

Petjka atvēra sasvīdušo, drebošo plaukstu. Mēs uz tās nolikām rindā savus kociņus, izrādījās, ka visīsāko izvilcis Cauna.

— Ņem! — ne bez nožēlas es viņam atdevu slapjo zīda strēmeli.

Maremucha skumjām acīm noskatījās, kā Juziks izgrieza drēbi gluži kā

slapju veļu un iebāza sev azotē. Noklakšķinājis ar mēli, Cauna līksmi devās augšup pa ieplakas nogāzi, un mēs, neveiksmīgie, sekojām viņam.

Kad bijām pārgājuši pāri Apšu uzkalnam, es otrpus upes ieraudzīju to pašu noriņu, kur mēs vakar kāvāmies ar petļuriešu panēniem.

Noriņa bija tukša. Tikai ugunskuru izdedzinātie, plikie, melnie plankumi, samīdītā zāle un baltās ka|ķu pančkas liecināja par vakardienas sadursmi.

BĒGŠANA

Trokšņainais Kaļinovkas lielceļš stiepjas kaut kur iesānis. Līdz pašai pilsētai Cauna mūs ved taisni pa vībotnēm aizaugušām ežām; mēs paejam garām bieziem, zemiem griķiem apsētām druvām un citu pēc cita šķērsojam tukšus lauku ceļus.

— Esam jau nogājuši gaisa gabalu, bet līdz vakaram tā ir netiksim mājās, — tikko spēdams sekot Caunam, nomurmināja nogurušais un nomocītais Maremucha.

Nabaga Petruss šodien dabūja pasvīst. Nav vis joks, esam nogājuši lielu gabalu, turklāt ne reizi neesam atpūtušies.

— Būs jau labi, Petro, nerājies! — Cauna saka. — Pie kapsētas atpūtīsimies. Pieliksim soli!

— Juzik, kapsēta, šķiet, būs drīz, vai ne? — es nenocietos.

— Drīz, drīz. Redzi to līko liepu uz paugura? Aiz tās ir kapsēta.

Juzikam taisnība. Tikko mēs bijām uzkāpuši paugurā, tūliņ saskatījām

kapsētas zaļās kalnu kļavas.

Uz pauguriņa pie kapsētas mēs atpūšamies. Cik labi pēc garā ceļa atlaisties mīkstajā zālē zem augstās, ēnainās kalnu kļavas un klausīties, ka kaut kur pie pašas auss baltajos un sārtajos āboliņa ziedos dīc kamenes.

Pa kreisi aiz cietuma sakņu dārziem, šķērsojot zaļās pļavas, no pilsētas līdz pašam apvārsnim stiepjas baltā lielceļa strēle. Tā vijas gan taisna un līdzena, gan, sastapdama ceļā zaļos kurganus, met ap tiem ērmīgus līkločus, gan pavisam izzūd tumšajā meža biezoknī, gan, izkļuvusi no tā, atkal vijas pa pļavām, arbuzu un meloņu laukiem, druvām — šaura, balta, sīkiem oļiem nobārstīta. Tas arī ir Kaļinovkas trakts — galvenais ceļš no mūsu pilsētas uz ziemeļiem.

Pelēkie lielceļa putekļi pašlaik virpuļo ap telegrāfā stabiem: uz pilsētu cits aiz cita joņo pajūgi, ložmetēju rati un ekipāžās. To dārdoņa atplūst līdz šejienei pāri cietuma sakņu dārziem un mazajai birztalai, kas mūs atdala no Kaļinovkas lielceļa.

Interesanti, kas tur brauc, — sarkanie — vai vēl aizvien petļurieši?

— Ejam! — Cauna mūs uzrāva augšā.

Mēs nebijām sēdējuši pat pāris minūtes, taču tūliņ pietrūkstamies kājās un dodamies tālāk. Labi iemītā taciņa mūs ved uz pilsētu.

Pagājām garām kapsētai. Iztālēm uz Žitoiniras ielas jau maj slaido, sudrabaino papeļu galotnes.

Pēkšņi Cauna, pārlēcis pāri grāvim, strauji pagriezās uz Cietuma ielu.

— Kurp tu, Juzik? — es viņam uzsaucu.

— Ejam, ejam! — Cauna skubina.

Mēs uzskrējām uz šās nomaļās ielas bruģa.

Bet tepat jau cietums — milzīga mūra ēka, no visām četrām pusēm iežogota ar augstu ķieģeļu žogu.

— Ak tu! — aiz pārsteiguma nosēcies, Maremucha uzreiz pietupās.

Aiz cietuma žoga nošķindēja sasista rūts.

— Dauza logus, — Cauna klusi noteica, aptupdamies man blakus.

Un tajā pašā mirklī soļu piecdesmit no mums lēnām atvērās platie, dzelzīm kaltie cietuma vārti. No turienes cits pakaļ citam cietuma pagalmā izbrāzās pieci petļurieši, ģērbušies melnos, īsos vamžos. Izskrēja. Apstājās. Tad pirmais no viņiem, pats lielākais, pamāja ar roku uz kapsētas pusi. Vienā mirklī, šautenes izstiepuši, sardzes vīri pārskrēja pāri ielai. Viņi pārlēca pāri kapsētas mūrim un pazuda starp marmora krustiem. Biezie sausseržu krūmi tik tikko pakustējās un tūdaļ aprima.

— Skaties, skaties! — paceldamies čukst Cauna.

No cietuma augšējā stāva pašām malējām restēm kreisajā pusē, izsizdams rūtis, ar troksni izlidoja sarkans, iegarens ķieģelis. Tūliņ pēc tā gan no viena, gan otra loga gluži kā pēc pavēles sāka birt netīrās, noputējušās 'rūtis, saplīsdamas drumslās.

Apcietinātie — visi tie, kas bija pret Petļuru, — pieķērušies pie logu restēm. Viņi māj ar rokām, kaut ko kliedz, bet, ko, — nav iespējams saprast. Un te otrā stāva logā pie ūdensnotekas caurules sāka celties balti kaļķu putekļi. Ai-ai! No kameras pa dzelzs restēm sit ar kādu smagu dzelzs gabalu. Dobjie, nepacietīgie sitieni noskan pa visu cietumu. Vēl mazliet — un restes izlauzīs.

Bet vai gan Cauna ļaus noskatīties?

lijām, zēni! — viņš mūs steidzina.

Negribot mēs traucamies viņam paka] pa Cietuma ielu. Es skrienu un i iiii:<», atpaka|. Interesanti būtu noskatīties, kā cilvēki, ko Petļura iemetis cirtuma, izlauzuši restes, iznāks brīvē tāpat kā tas slavenais nemiernieks ICuineļuks. Cauna, pamanījis, ka mēs paliekam iepakaļ, kliedz:

Ašāk, zēni, sāks vēl šaut!

(ļaunam laikam taisnība. Petjurieši taču kuru katru brīdi var atklāt uguni uz sadumpojušos cietumu. Cauna nogriezās uz Veco Pasta ielu. Pa tas ietves gludajām akmens plāksnēm daudz tīkamāk skriet kailām kājām lieka pa aso granti. Bet kāpēc uz ielas neviena neredz? It kā visi iedzīvotāji būtu izmiruši.

Mēs paskrējām garām garīgajai skolai. Sīs dzeltenās ēkas galvenā fasāde atrodas Vecās Pasta ielas pusē, ēkas logi šauri kā klosterim. Šeit skolā novietota atamana Dragana «rundzinieku» sotņa.

Nu, ko, palūkosim, vai melnvamžnieki mājās? Kas tad tas? Skolas logi līdz galam vaļā. Pie skolas lieveņa mētājas apgāzti ķeblīši, izārdīti salmu matrači, pavisam jauns, cinkots spainis. Skolas iekšienē klusi. Nav dzirdamas cilvēku balsis. Nu ir gan smalki — iznāk, ka draganovieši no šejienes aizlaidušies!

Pēkšņi aiz staņicas norībēja šāviens. Pēc tā — otrs. Cauna uzreiz apstājās.

— Nu, ko es teicu? — viņš čukstēja.

Maremuchas seja pārvērtās, nobālēja.

— Varbūt paslēpsimies, ko, Juzik? — viņš uzmanīgi ievaicājās.

— Kas tās par iedomām! — Cauna atcirta. — Kur tu paslēpsies? Šeit tūliņ sāksies tāds ... Vai dzirdi?

Pavisam tuvu kaut kur no gubernatora mājas puses ietarkšķējās ložmetējs. Šāvienu sprakšķi noskanēja pār kluso, it kā elpu aizturējušo pilsētu. Ložmetējs apklusa, bet tūliņ pie stacijas cits pakaļ citam norībēja šauteņu šāvieni. Vai tiešām sarkanie pienākuši tik tuvu? Nomaldījusies, nez no kurienes atlidojusi lode nospindza virs garīgās skolas jumta.

Cauna klusēdams joņoja lejup. Mēs metāmies viņam pakaļ. Nu gan pavisam nelāgi, ja jau lodes svilpj virs galvas!

Mēs klusītiņām cilpojām ar basajām kājām pa ietves akmens kvadrātiem, bet šāvieni nule skan vēl skaļāk, gluži blakus. Līdz Seminārā ielai palikuši tikai daži soļi, tad pēkšņi Cauna metas sānis, čukstēdams:

— Atpakaļ, pie aptiekas ir cilvēki!

Maremucha tūliņ pieplaka pie pelēkās divstāvu mājas sienas, bet es ieskrēju parādes durvīs. Interesanti, kas tur ir? Varbūt griezties atpakaļ? Vēl trāpīs.

Taču Cauna zogas uz priekšu.

— Palūkosimies, tikai klusāk! — viņš ieteica.

Cits aiz cita mēs lienam gar šās pelēkās mājas sienu līdz tās stūra ūdensnotekas caurulei. Tur tūliņ aiz stūra sākas biezs, apcirpts dārziņš. Mēs aiz Caunas ienirām dārziņā zem dzelteno akaciju krūmiem un jau no turienes, no krūmiem, paraudzījāmies uz ielu.

Pilsētas labākajai aptiekai, kas piederēja Modestam Tarpani, izdauzīta milzīgā vitrina. Vēl pirms dažām dienām aiz šiem biezajiem Bohemijas stikliem uz palodzes stāvēja vēderainas pudeles ar dzidru rožūdeni, bet augšā uz rūts balsnīja burti:

Modes ia T ar pani APTIEKA

Nu vairs nav redzamas ne vēderainās pudeles ar rožūdeni, ne baltais uzraksts, ne pati rūts. Drumslās sasistais logs līdzīgs milzīgām, četrstūrainām durvīm ar ļoti augstu slieksni. Ietve pie aptiekas piebirusi stikla šķembām. Bet iekšā pie letēm uz spīdošās podiņu gridas saimnieko pet-ļurieši. Paraug, viens no viņiem, cekulains, ar pakausī atstumtu kažokādas cepuri, uzlēcis uz aizstiklotās letes, zem kuras atrodas smaržīgās ziepes un parfimērijas. Stikls zem viņa zābaka saplīsa, un petļurieša kāja iestrēga letē. Aiz cekulainā pet|urieša uz letes lien arī viņa draugi. Viņi ar kājām izsit spoguļstiklus skapjiem, kur burkās ar latiņu uzrakstiem glabājas visādas zāles.

— Sīvo meklē, Ostap, sīvo! — viens no viņiem uzsauc cekulainajam petļurietim. Nolēcis no letes uz grīdas, cekulainais aizskrien uz aptiekas viņu galu un izvelk no turienes garu sirmgalvi, kas ģērbies baltā virsvalkā.

Mēs viņu pazīstam. Tas ir provizors Dulembergs. Viņš pretojas un negrib iet, taču cekulainais petļurietis ar varu velk Dulembergu aiz rokas un izgrūž viņu no aptiekas tieši uz ielas.

— Lūdz dievu! — cekulainais pavēl provizoram un bāž viņam ausī nagana stobru.

Es novērsos. Baigi. Ko viņi ar to darīs? Bet tajā brīdī no aptiekas sāk kliegt:

— Pagaidi, nešauj, Ostap!

Citu pēc citas petjurieši no aptiekas iznesa vēderainās pudeles ar baltām etiķetēm. Banditi salika pudeles tieši uz ielas bruģa un piespieda provizoru nogaršot zāles.

Stāvēdams uz ceļiem, sirmais Dulembergs ar trīsošām rokām atver stikla aizbāžņus. No katras pudeles Dulembergs uz delnas uzber kriksīti un pieliek tam mēli. Dažas pudeles provizors tūliņ pabīda sāņus un dobji saka:

— Nemēģināšu. Inde.

Tad petļurieši saķer pudeles aiz kakliem un triec tās pret sienu. Pudeles saplīst drumslās. Zāļu urdziņas tek no ietves uz ielas bruģi. Sāk ost pēc smaržām, tualetes ziepēm un slimnīcas.

Pudeles ar zālēm, kuras Dulembergs bija pagaršojis ar mēli, petļurieši sakrāva karalauka divričos.

Mums bija ļoti žēl sirmā Dulemberga, kas ielas vidū biia notriekts uz ceļiem, bet palīdzēt neko nevarējām. Juzdami, ka pamet šo pilsētu uz visiem laikiem, petļurieši kļuva kā zvēri. Tagad viņiem viss vienalga. Pietiktu tikai izskriet no krūmiem uz ielas, kur klaiņā viņu sapītie zirgi, un šis cekulainais tūliņ plās uz mums ar savu naganu.

Vecais, izbiedētais Dulembergs it kā baznīcā bija nometies ceļos izlaupītās aptiekas priekšā. Dulembergs gaidīja, ko viņam vēl pavēlēs, un bailīgi rauca pieri.

No aptiekas uz ielas izmetās zema auguma petļurietis zilos svārkos. Pieskrējis pie Dulemberga, viņš tam pasniedza lielu, za|u burku. Dulembergs Izbēra no šās burkas šķipsniņu šokolādes pulvera un, pielicis tam mēli, dobji

noteica:

— Lakrica. Salds.

Tad visi pārējie petļurieši apstāja zemā auguma zilsvārci un viņš ikvienam iebēra saujā riekšavu šā brūnā pulvera. Petļurieši rija lakricu gluži ka pūdercukuru un laizījās.

Nu, taisies, ka tiec! Saved visu kārtībā! — pēkšņi cekulainais petļu-rletis no visa spēka trieca Dulembergam ar kāju mugurā un, aizbāzis naganu niz jostas, metās pie divričiem.

Dulembergs nokrita ar krūtīm uz ielas bruģa. Viņa sirmā bārda samirka izlieto medikamentu peļķē. Dulembergs piesardzīgi piecēlās un, slaucīdams rokas baltajā virssvārkā, lēniem soļiem iegāja izpostītajā aptiekā it kā svešā, nepazīstamā mājā.

Iela kļuva uzreiz tukša. Tikai tālumā uz pilsētas centru joņoja divriči, piekrauti ar aptiekas pudelēm, un tiem iepakaļ dunēja skrejošo zirgu pakavi.

Aiz meža nodārdēja lielgabals. Mums pāri nosvilpa šāviņš un smagi sprāga kaut kur pie gubernatora mājas.

Mēs skrējām pa pilnīgi tukšo ielu tālāk uz garīgo semināru.

Šeit kļuva vēl baigāk. Mums visapkārt bija klusas mājas ar aizvērtiem slēģiem. Droši vien šo māju saimnieki jau no rīta paslēpušies pagrabos un baidījās izbāzt ārā degunu. Tikai suņi skraidelēja pa tukšajiem pagalmiem. Viņi rēja un smilkstēja, kad, svilpdami un šķeldami gaisu, lidoja šāviņi. Arī mēs tad, nav ko slēpt, sarāvāmies, pietupāmies un ikviens pie sevis domāja:

«Plīsti tālāk! Tālāk jel! Tikai ne šeit!»

Pie garīgā seminārā petļuriešu sardze vairs nebija redzama.

Šī pelēkā ēka ir tukša, tāpat kā garīgā skola, tajā vairs nedimd maši-nas, kas šeit iespieda naudu, logos nav redzami cilvēki, bet divviru dzelzs vārti, kas ved uz seminārā pagalmu, plaši atvērti, it kā nupat tur būtu iebraucis pajūgs.

... Jo vairāk mēs tuvojamies Aizupei, jo skaļāk un stiprāk skan riteņu rīboņa, ratu čīkstoņa, zirgu zviedzieni. Un, kad mūsu acu priekšā viņpus upes uz klintīm iznira senais, vecais cietoksnis, mēs ieraudzījām putekļu mākoņus, kas virpuļoja pār cietokšņa tiltu.

Tilts bija stāvgrūdām pilns ar bēgošo petļuriešu pajūgiem un vieglajiem ratiem. Viņi traucās šurp no visām pilsētas ielām, lai, pārjoņojuši pāri tillam, izbrauktu uz Usatovas lielceļa, kas ved uz Zbruču.

Pie Turku kāpnēm tieši uz ielas mētājas vesela kule baltu kviešu miltu. Dīvaini gan — neviens to nesargā, neviens to nepievāc.

Mēs pārskrienam pāri dēļu laipām un dodamies augšup pa klintīm uz Veco bulvāri. No augstās, ar sūnām un dzeltenām lauku puķēm apaugušās klints labi bija redzama visa ar karaspēku stāvgrūdām pilnā Poņatovska iela.

Pilsudska leģionāru pelēkās, kvadrātveidīgās konfederatkas^1 sajaucās ar petļuriešu kažokādas papaehām. Leģionāri traucās cits citam garām. Baltas putas krīt lēkšķēm no izbiedēto, nosvīdušo zirgu purniem. [4]

Poņatovska ielas augšgalā paceļas pelēkie dominikāņu baznīcas mūri. Tās augstās, melnās durvis un vārtiņi, kas no kapsētas ved uz ielu, cieši aizvērti. Baznīcas kapos tukšs. Nevienas dvēseles. No pelēkā akmens izcirstie katoļu svētie sērīgām sejām stāv uz baznīcas jumta.

Nāk prātā, kā agrīnā pavasarī, kad kopā ar petļuriešiem pilsētā ienāca Pilsudska leģionāri, visu vakaru virs šās dominikāņu baznīcas zvanīja mazi zvaniņi un poļu biskaps noturēja svinīgu dievkalpojumu par godu nezkādam tur augstam, kārnam poļu ģenerālim.

Žēli toreiz augstajās baznīcas velvēs spēlēja ērģeles, leģionāri dižmanīgi skandināja piešus uz parketa grīdas, un vietējās poļu panes veclaicīgās rotundēs, melnās pelerinēs ar vizuļiem, garās, kruzuļainās zīda kleitās nemitīgi piecēlās no ozola soliem un tūliņ pēc biskapa meta krustus pār savām stingrajām, ar plīvuriem aizsegtajām sejām.

Pašlaik nav redzams ne biskaps ar augsto, kokošņikam līdzīgo, smago cepuri galvā, ne klīrīgās dāmiņas sēru mantijās un saulsargiem rokās. Nav arī dzirdamas zvanu skaņas virs dominikāņu baznīcas.

Uz ietves pie baznīcas sienas no ierindas izskrēja zema auguma pelēkās drēbēs ģērbies leģionārs. Kreisajai kājai viņam atrisis stilbtinis un velkas pa zemi. Kareivis apstājas, nikni norauj stilbtini no kājas, uzsviež to uz baznīcas žoga un skriešus metas tālāk. Ilgi redzams, kā gar ielu pa ietvi pavīd viņa bikšu baltā maliņa.

Kareivis baidās atpalikt.

Cik sen, kad tādi leģionāri kā viņš soļoja pa pilsētu un lielīgi dziedāja:

Boļševikus sit!

Boļševikus sit!

Nu sasitāt, ko?

— Bet kāpēc viņi ved prom tik daudz papīru? Ir gan ērmi, paskaties! — Cauna sacīja.

Pa Poņatovska ielu uz tiltu virzās zemnieka pajūgs, līdz augšai piekrauts ar zilām un brūnām papīru mapēm. Droši vien tās ir kādas petļuriešu ministrijas lietas. Tur viena mape noslīdēja no ratiem un nokrita uz ielas bruģa. Uz bruģa akmeņiem izbira baltās papīra lapas. Ar pakaviem tās samina zirgi, kas bija iejūgti virsnieka spīdīgā faetonā.

— Aizskriesim, pievāksim, ja? — Maremucha ieteicās.

Zaķapastala kas zaķapastala, bet dažreiz nāk ar tādiem padomiem, ka jāsmejas. Tāpat arī tagad.

Man pat dusmas uznāca.

— Kur tu skriesi, dullais? — es uzsaucu Petjkam. — Tevi uz vietas piekaus ar nagaikām — tu taču zini, cik viņi tagad neganti!

Maremucha aizvainots novērsās. Tajā brīdī, kur gadījies, kur ne, pie mums piedrāzās mūsainais Saška Bobirjs.

— Lieliski, zēni! — viņš uzsauca un tad vaicāja Caunam: — Vai gadījumā neredzēji Kotjku?

— Paskat, vēl viens pārbēdzējs! — Cauna nikni meta Bobirjam tieši sejā. — Nu, kur tad tavi mīļie skauti? Kāpēc tu kopā ar viņu pulciņa vadītāju nemūc uz ārzemēm?

Ko nu es ... Vai jūs, zēni, domājat, ka es tiešām esmu par Petļuru?... Atiims nebija ko ēst, — bet tur izsniedza par velti brokastis, nu tad es ierak-lijos ... — Bobirjs žēlā balsī novilka.

— Ierakstījies, lai izaudzis kļūtu par viņu virsnieku? Slepkavotu trūcīgos ļaudis, ja? Bet mēs vis neierakstījāmies, — Cauna viņu kaunināja.

— Nu jā, jūs ... — Saška samulsa, — jums vecāki palīdzēja to saprast. Vasila tēvs jau sen draudzējas ar boļševikiem, un tev, Juzik, Kijevā tēvocis — apzinīgs jūrnieks. Rakstīja vēstules, kam jāpalīdz. Bet mani māte pati pierunāja, lai es šās biezputras dēļ...

Acīm redzot Saškas vaļsirdīgās atzīšanās aizkustināts, Cauna ievaicājās vēlīgāk:

— Vai jūs vakar nakti pārnācāt?

— Nu jā, nakti. Tikko kā grasījāmies dzīties pakaļ uzbrucējiem — atjāja ziņnesis un atveda pavēli atgriezties pilsētā. Pie kapsētas mūs pārsteidza lietus, visi izmirkām, pērkons, zibens, visapkārt peļķes — neviens neko neredz. 'Iad Gržibovskis sāka kliegt: «Izklīst!» — un mēs jozām kur kurais. Bet es, redzi, saaukstējos, pat iesnas saķēru! — šņaukādams degunu, Saška Bobirjs stāstīja.

— Tātad no pārgājiena nekas prātīgs neiznāca? — Maremucha dzēlīgi piebilda.

— Ir nerunā. Būtu to zinājis agrāk, nebūtu gājis. Paskaties — atkal kavalērija ... Un visi ar karodziņiem ...

Jā. Saška nebija alojies. Tur jāj jauna poļu ulanu nodaļa. Pīķu galos viņiem pland mazi, baltsarkani karodziņi, rotāti baltiem ērgļiem. Jātnieki ādas seglos sēž kaut kā nedroši, it kā tie jātu uz svešiem zirgiem. Ulani spiež zirgiem ar piešiem, sit ar nagaikām. Pēkšņi virs apaļā Pāvesta torņa sprāgst šrapnelis. Mēs saskatām tā dūmus, — balti, gluži kā mazs, apaļš mākonītis, tie paceļas pār satraukto pilsētu.

Pie tilta skan aizsmakuši kliedzieni un lamas. Dauzīdams ar garu na-gaiku savu bēro zirgu, kāds ulans neviļus pāršķēla blakus jājošā petļurieša dzeltenzilo karogu, kas plīvoja kātā.

— Kur tu lien, nešķīsteni?! — petļurietis pikti uzkliedza ulanam.

Mums visapkārt bija dzirdams: «Muksim! Muksim!» Pat tie drosminieki,

kas nebija baidījušies uzrāpties kokos, dzirdot tuvīnos šrapneļu sprādzienus, aizbēga.

— Skriesim uz Aizupi! — es iebukņīju Maremucham un Caunam.

Un mēs, pametuši Bobirju, mūkam no Vecā bulvara.

— Uz Veco māju! ... Paslēpsimies pagrabā ... No turienes visu varēs redzēt... — tikko pagūdams mums sekot, aizelsdamies nomurmināja Maremucha.

Pašāvušies garām Debesbraukšanas baznīcai, mēs pagriezāmies pa šauro Kraujo šķērsielu un cauri krūmājiem un nezālēm traucāmies uz Veco māju.

Bet šāviņi virs pilsētas lidoja aizvien biežāk. Tie jau krita uz Usatovas lielceļa, nogriezdami ceļu petļuriešiem, kas atkāpās.

Pēkšņi aiz kurpnieka Maremuchas piebūves mēs uzdūrāmies manam tēvam. Kopā ar viņu gāja vēl kāds puisis salmenīcu galvā. Tas tikai ir joks! Kā tad tēvs nokļuvis šeit?

Kopā ar puisi tēvs izstiepa no zāles pavisam jaunu, ieeļļotu ložmetēju un salīcis vilka to aiz stobra pa taciņu. Zemnieku drēbēs ģērbies puisis palīdzēja tēvam, paceldams ložmetēju aiz balsta.

Mēs aiz pārsteiguma pat nepaguvām paslēpties. Tēvs mūs pamanīja un aizsmakušā balsī pikti uzkliedza:

— Prom no šejienes, delveri!

Bet tajā brīdī aiz ceriņu krūmiem atskanēja Omeļustija pazīstamā balss:

— Miron, padod Prokopam lenti ar patronām!

Tēvs, aizmirsis mūsu klātbūtni, ieskrēja nezālēs. No Ivana pēc patronām atbrāzās Prokops Dekaļuks. Es viņu kādreiz biju redzējis Nagorjanos un labi atcerējos. Viņam pakaļ izšāvās tēvocis Avksentijs savā brūnajā, īsajā kamzolī. Ahā, cik tad viņu šeit ir?!

— Kas tie par kumeļiem? — melnīgsnējais, zemā auguma, čigānam līdzīgais Prokops Dekaļuks pameta ar galvu uz mūsu pusi.

Tēvs viņam pasniedza divas zaļas, plakanas kārbiņas ar ložmetēja lentēm un, pagājies pa taciņu, pavisam noskaities uzkliedza:

— Uz vietas mājās, cikreiz būs jāatkārto?!

Kā tad! It kā mēs mājas nebūtu redzējuši!

Pamanījuši, ka tēvs pievēršas Avksentijam, mēs visi vienā mirklī iemetāmies atvērtajā pagrabā un apgūlāmies tur pie pašas ieejas uz apsūbējušiem akmens pakāpieniem. No šejienes mēs lieliski redzam ir cietoksni uz augstās klints, ir ulanu un petļuriešu pieblīvēto tiltu.

Tēvs no zālēm iznesa pilnu spaini ar ūdeni un deva to Avksentijam. Tēvocis paķēra spaini un metās krūmos pie Omeļustija, kur puisis ar salmenīcu galvā jau vilka ložmetēju. Pēc maza brītiņa pie Avksentija ceriņu krūmos ieskrēja arī tēvs.

Bet uz cietokšņa tilta petļurieši. Viņu zirgi slejas pakaļkājās, grūžas cits citam virsū. Pat šeit var dzirdēt, kā čīkst un dreb cietokšņa tilta koka segums.

«Ahā, lēkājiet vien, cekulainie riebekļi. Tā jums vajag. Tad zināsiet, kā cilvēkus šaut!» es aiz prieka tikko neiekliedzos.

Un tajā pašā mirklī aiz ceriņu krūmiem atskanēja ātrie ložmetēja tarkšķi. No trīsošajiem un spalgajiem ložmetēja šāvieniem tūliņ aizkrita ausis.

Tas tikai ir vareni! Viņi šauj no šejienes, no Vecās mājas, tieši uz cietokšņa tiltu, uz petļuriešiem, kas mūk uz Poliju, šauj uz viņu saimniekiem — Pilsudska leģionāriem, gluži pelēkiem kā peles.

īstā laikā kopā ar Nagorjanu partizaņiem šeit ieradies mans tēvs un Omeļustijs!

Kāds ievainots petļurietis iekrita pāri cietokšņa tilta margām lejā upē. Šķita, nupat, nupat iegāzīsies ūdenskritumā šīs ļodzīgās margas: no mugurpuses taču spiedās petļuriešu pēdējās daļas: viņi spieda paši savējos — šaurais koka segums nevarēja uzņemt visus braucējus, turklāt iesānis no Vecā cietokšņa visu laiku tarkšķēja ložmetējs, un no tā strupā, drebošā stobra kopa ar uguni bira tur uz tilta vesela gāzma mazu, kvēlošu ložu.

Gulēdami garšļaukus uz saltajiem, mitrajiem akmeņiem, mēs aiz uztraukuma dīdījāmies. Kā mēs apskaudām pieaugušos! Kā man gribējās būt Omeļustija vietā! Ja vien es mācētu šaut no ložmetēja, es visādā ziņā gulētu kopā ar viņu tur aiz krūmiem.

Ui vien tirdīja dziņa mesties ārā no piesmakušā pagraba, iekliegties .urā!», aizjoņot pie ložmetēja un vismaz palūkoties, kā tas šauj!

Taču ir skaļais ložmetēju šāvienu troksnis, apslāpēdams vēju, ir tālīno ,.iviņu sprādzieni, ir Petjkas Maremuchas čuksti mūs tomēr biedēja.

Mēs palikām pagrabā tik ilgi, kamēr pa cietokšņa tiltu salīkuši pārskrēja pēdējie petļurieši. Lēkdami pāri zirgu un kritušo līķiem, skrējienā pazaudēdami karabines un ērkuļainās papachas, nelūkodamies uz ievainotajiem, visu aizmirsuši, viņi joņoja uz ierakumiem, lai tur aiz šaurās seklās Zbručas paceptos no žiglajiem Kotovska jātniekiem.

JAUNI PAZIŅAS

Nebija vēl apklususi lielgabalu dunoņa, kad pa cietokšņa tiltu jau sāka aulekšot sarkano izlūki. Saceldami putekļus, izlūki aizauļoja garām cietoksnim, un ilgi bija dzirdams, ka pie klintīm viņpus upei skaļi dunēja viņu straujo zirgu pakavi.

Drīz vien sekodama izlūkiem, rikšos pie tilta piejāja liela kavalērijas nodaļa. Kavalēristi turēja gaisā no makstīm izvilktus durkļus.

Jātnieki budjonovkām un augstām karakula cepurēm galvās pārplūdināja visu tiltu. No Vecās mājas mēs saskatījām viņu nogurušo zirgu vienmērīgo, neparasti rāmo rikšošanu. Kavalēristi jāja pa tiltu pa pieci blakus, un likās, nebūs viņiem ne gala, ne malas.

Pamīšus ar sarkanajiem karogiem virs jātnieku galvām zaigoja augšup paceltie zobeni.

Retumis jātnieku ierindā nodārdēja ar ložmetējiem piekrautās tačankas.

Nokļuvuši no šaurā tilta uz plašā Usatovas lielceļa, zirgi, sajuzdami brīvi, nesa jātniekus uz priekšu. Nodaļa pēc nodaļas traucās pakaļ Petļuram. Jātnieki acīm redzot gribēja tos panākt vēl pie robežas, mīt tiem uz papēžiem, likt petļuriešiem izjust savus asos durkļus.

Aiz jātniekiem no stacijas un no Kaļinovkas trakta puses pilsētā ienaca kājnieki, artilērija un sarkano vezumi.

Mēs aizjoņojām uz pilsētu.

Jau aiz baznīcas skvēra mums pretī gadījās noputējušās sarkanarmiešu tačankas. Ratu bija daudz. Uz tiem, saslējuši augšup strupos stobrus, lēkāja nolietotie, plankumainie, nobirzušu krāsu kaujas ložmetēji. Iedegušie sarkanarmieši nonēsātās, izbalējušās formas blūzēs, sēdēdami tačankās un skatīdamies apkārt, dziedāja:

Vakar vēlu stāvēju pie vārtiem,

Pēkšņi nāk pa ielu padomjkarapulks .. .

Pa nogāzi no Debesbraukšanas baznīcas puses, dārdēdami un grambās lēkādami, brauca lielgabali un lauku virtuves nokvēpušiem dūmeņiem.

Pilsēta pamazām sāk atdzīvoties. Ielās parādās iedzīvotāji, ar katru brīdi to kļūst uz ietvēm vairāk un vairāk. Jau daudzi pilsētnieki soļo blakus sarkanarmiešu tačankām, sarunājas ar kareivjiem, cenzdamies pārkliegt dārdoņu un troksni.

Nogurušie, smaidošie sarkanarmieši ziņkāri aplūko stāvās, līkumainās ielas, ar akmens barjerām norobežotās kraujas, senlaicīgās šļachtiču mājas ar tik šauriem logiem kā šaujamlūkas, mūsu cietoksni uz augstās klints ar tā robainajiem sargtorņiem.

Iestājās krēsla. Tēva nebija mājās. Viņš steigšus iestrēba auksto boršču un, pat neparunājies, kā nākas, ar krustmāti, aizsteidzās pakaļ Omeļusti-jam uz Gubernatora laukumu.

Kara revolucionārā komiteja tur sasauca mītiņu.

Bet es, sēdēdams uz lāviņas, stāstīju krustmātei, kā mēs viesojāmies Nagorjanos.

Pēkšņi atvērās durvis un pie mums virtuvē ienāca zema auguma gaišmatains sarkanarmietis. Viņš skaļi sasveicinājās un vaicāja:

— Vai nevarēs pie jums piemesties, saimniecit?

— Ai mīļais, mums ir tikai divas istabiņas un vēl šī virtuve ... — krustmāte izbijusies noteica, panākdama no pavarda gaismā.

— Ir gan ķeza! — sarkanarmietis nopūtās. — Un es cerēju novietot pie jums mūsu priekšnieku ...

— Vai jūsu priekšnieks ir ģimenes cilvēks vai viens pats? — krustmāte piesardzīgi iejautājās.

— Nu ko jūs, māmuļ, — sarkanarmietis uzreiz kļuva priecīgs, — kā tad viņš lai būtu ģimenes cilvēks, ja mūsu ģimenes palikušas mājās? Viens pats, protams, viens pats!

Mazliet vilcinājusies, krustmāte bija ar mieru, atdot šim nepazīstamajam priekšniekam savu istabiņu ar vienīgo logu dārza pusē.

Nākamajā dienā krustmātes istabiņā apmetās sarkano komandieris Nes-tors Varnajevičs Poļevojs — ļoti garš, platu seju, gaišām uzacīm, ar matu šķipsnu, kas bija izlīdusi uz pieres no zaļās budjonovkas. Viņš bija tā paša Tiligulo-Berezanas pulka jātnieku izlūku priekšnieks, kurš kopā ar Kotovska jātniekiem padzina no pilsētas ulanus un petļuriešus.

Karalauka divričos viņam atveda saliekamo dzelzs gultu ar stiepļu sietu un svītrainu matraci. Poļevojs pats iestiepa šo gultu krustmātes istabā un ielika gultā matraci, bet Marja Afanasjevna apklāja gultu ar tīru palagu.

Gultu Poļevojs apsedza ar savu plūksnaino, pelēko segu. Saliecis plato muguru viņš veikli iebāza liekās segas malas starp matraci un stieples sietu.

Tajā pašā dienā pie mums ieradās telefonists un uzstādīja uz etažeres dzeltenu karalauka tālruni. Viņš izvilka caur vēdlodziņu dārzā, no turienes pa koku zariem, tad uz ielas un pa stabiem līdz pašai garīgajai skolai, kur bija novietojies mūsu īrnieka pulks, melnu, spožu vadu.

Vakarā Poļevojs jau runāja pa tālruni, un mēs guļamistabā dzirdējām, kā, pagriezis aparata kloķi, viņš dobji vaicāja:

— Vai pulka štābs? Dodiet pulka priekšnieku!

Mūsu trušu būdā arī bija pārmaiņas. Sprostu ar Angoras truseni mēs iznesām pie Gržibovska žoga. Tur valda klusums, pat Strupastis visu dienu sēž piesiets ķēdē un retumis ierejas, bet desinieks pans Gržibovskis staigā pa savu pagalmu saīdzis, negants —■ redzams, viņam žēl Marko, kas aizmucis kopā ar petļuriešiem.

Sprostu ar truseni mēs nolikām pie Gržibovska žoga šāda iemesla dēļ: Poļevojam ir zirgs Brūnis, gludu spalvu ar baltu zvaigznīti pierē. Polevoja i .iitnleks — melnīgsnējs, iededzis sarkanarmietis Kožuchars — novietoja linmi mūsu trušu būdā, bet kopā ar to arī savu ķēvi Psichi. Kožuchars iekārtojies kaimiņos pie Ļebedincevas, bet zirgiem tur nav vietas.

Tēva augām dienām nav mājās. Sākot ar pirmajām dienām pēc sarkano iriiakšanas, viņš tipogrāfijā uz bieza, zila papīra iespiež laikrakstu «Robežas boļševiks». Pēc darba nereti dežurē revolucionārajā komitejā vai naktīs ar .auteni staigā pa pilsētu.

Bija pagājušas divas nedēļas.

Nobira ziedi kastaņām pie ģimnāzijās, kas vasarā bija slēgta. Noziedēja liepas pie Debesbraukšanas baznīcas. Raisījās balto akaciju ziedi Jauna bulvara alejās, un sakņu dārzos jau ziedēja kartupeļu laksti. Tas nozīme, ka krustmāmiņa mums drīz vien pusdienās pasniegs dillēm apkaisītus un ar skābu krējumu pārlietus jaunos, vārītos kartupeļus.

Aizvien vairāk nobriest un kļūst sulīgāki mazie augļi vecās, dobumainās bumbieres kuplajos zaros. Nedzirdami aiziet vasara, un tās soļus iezīmē agrīnie āboli tirgū, sarkanās jāņogas un nokavējušies, putnu izēstie, tumš-sārtie ķirši.

Man liekas, ka boļševiki pilsētā būtu jau sen, ka sarkanais karogs uz garīgās skolas jumta jau karātos kopš ziemas, bet Nestors Varnajevičs dzīvotu pie mums vēl ilgāk.

Es ļoti pieķēros Poļevoja raitniekam Kožucharam. Lai gan viņš mūsu mājā nedzīvo, taču mēdz ierasties pie mums biežāk nekā Poļevojs. To allaž pa tālruni izsauc uz pulku. Ne vienreiz vien, izdzirdis nakti tālruņa zvanu, viņš izlec no gultas un tad, aprunājies pa tālruni, uz ilgu laiku aizbrauc no mājas. Apkārtējos mežos dzen nelietības banditi, un jātnieku izlūki bieži vien viņus vajā gan pa nepazīstamām gravām, gan pa platām meža stigām.

Kožucharam darba mazāk. Poļevojs viņu reti ņem sev līdzi. Kožuchars brīvo laiku pavada pie mums, tīra trušu māju, apkopj savu Psichi un palīdz Marjai Afanasjevnai saimniecībā.

Dažkārt krustmāte mazgā viņiem abiem — Poļevojam un Kožucharam — veļu. Tad Kožuchars kopā ar viņu rosās ap pavardu, nes ūdeni, veikli izgriež slapjos kreklus un dvieļus, pēc tam, atpūzdamies uz lāviņas, stāsta krustmātei visādas blēņas.

Kožuchars viņu sauc tikai tēva vārdā — Afanasjevna. Mani viņš uzreiz iesauca par «machamuzu».

— Kāpēc «machamuzs»? — es vaicāju, nesaprazdams, ko šis vārds nozīmē.

— Nu tā, — plecīgais, melnīgsnējais Kožuchars noslēpumaini pasmaidīja, — tādi machamuzi mēdz būt.

— Kādi tad?

— Nu, tādi ... ka tu.

Tā arī palika «machamuzs». «Ja pēc manis prasīs, machamuz, saki, ka aizgāju uz tirgu, drīz atgriezīšos.» «Ēd sēkliņas, machamuz!» «Vai zirgu negribi izpeldināt, machamuz?»

Es neapvainojos. Lai paliek machamuzs, vienalga. Visvairāk man, protams, patīk peldināt zirgus. Dažkārt inēs jājam abi uz upi: es Bruņa mugurā, Kožuchars uz Psiches.

Jājam lejup pa Kraujo šķērsielu. Jo tuvāk upei, jo stāvāka un līkumaināka kļūst nogāze, zirgi uzmanīgi soļo lejup, un es tad zem sevis nevis sajūtu zirga muguru, bet tādu dīvainu tukšumu. Gribot negribot jāieķeras ar rokām zīdainajās Brūna krēpēs.

Bet Kožucharam — itin nekas! Sēž, acis piemiedzis, skumjās Psiches mugurā, pat nepakustas, tikai retumis zirga kustību taktī pašūpo galvu. It kā no bronzas, saulē iededzis, ar mūžam piemiegtām, smaidošām acīm viņš man šķiet neparasti jautrs, izveicīgs, bet galvenais — drosmīgs puisis.

Pagriezienos, kad zirgi saduras, man ir patīkami ar ceļgalu vai potīti pieskarties Kožuchara kājai.

Labi ir sēdēt zirga mugurā kailam un, pievelkot pavadu, skubināt zirgu ūdenī! Sākumā negribīgi, sprauslādams, bet tad aizvien drošāk tas dodas upē, purnu izstiepis, ausis kustinādams un taustīdams dibenu. Kad ūdens kļūst dziļāks un sāk skalot zirga krustus, zirgs saraujas, notrīc un, atrāvies no dibena, viegli sāk peldēt. Tu sēdi tā slapjajā mugurā, kājas ūdens nes atpakaļ, aiz muguras virs ūdens peld zirga aste — sēdi un tikai, viegli paraustīdams pavadu, vadi zirgu, kādā virzienā tik vēlies. Bet, kad zirgs nogurst, izvadi to seklumā. Slapjais spīdīgais zirgs sprauslā, pieplok ar purnu straujajam ūdenim, bet tu, uzrāpies uz tā glumajiem krustiem, rokas izstiepis, saliecies meties ūdenī — tur, kur dziļš.

Zirgi, stāvēdami upē, vēdina astes, kožas un jautri zviedz, bet mēs ar Kožucharu aizpeldam uz viņējo krastu.

Tagad ar puikām es satiekos retāk. Cauna nav bijis pie manis jau veselu nedēļu. Petjka Maremucha, kuru es nesen satiku pie Debesbraukšanas baznīcas, teica, ka Juziks gatavojoties braukt uz Kijevu pie sava tēvoča — viņš gribot iestāties jūrskolā.

Kādreiz agrā rītā Maremucha atskrēja mūsu mājā un noslēpumaini mani pasauca. Mēs iegājām sakņu dārzā, kur jau brieda krustmātes apaļie tomāti, un Petjka man klusi teica:

— Vai tu zini, kas pie mums apmeties? Uzmini!

Es ilgi minēju, nosaucu visu pazīstamo karavīru vārdus, kuri apmeklēja Poļevoju un Kožucharu, un man kļuva pat žēl, ka arī Petjka tagad peldinās zirgus, taču uzminēt, kas ir viņu īrnieks, es nevarēju. Tad Maremucha pats plāja vaļā:

— Zini, kas? Dakteris Grigorenko! Nekad nebūtu uzminējis, vai nav tiesa?

— Ko nu muldi! Liela vajadzība ārstam dzīvot pie jums, ja viņam pašam tāda skaista māja Zitomiras ielā.

— Tā māja vairs nepieder viņam! — Petjka paskaidroja.

— Kam tad?

— Vai es zinu! Viņa māju rekvizēja boļševiki: kas tajā dzīvos, nav zināms. Bet dakteris dzīvo pie mums. Vakar viņš atbrauca un atveda tēvam divus maisus balto miltu. Zini, tādus, no kuriem cep kuļičus! Pat naudu neņēma. Tikai palūdza, lai tēvs ļauj viņam te dzīvot. Mēs saspiedāmies ciešāk

un Ielaidām. Viņš par to apsolīja vairs neņemt no mums nomu. Bet mantas i• in atveda kaudzēm! Visu nakti veda, un tēvs viņam palīdzēja. Un zini vēl Maremucha vilcinājās, — mātei viņš iedāvāja drēbju skapi. «Man Ina tik un tā,» saka, «lieks, bet jums noderēs ...»

— Kur tad viņš tās mantas nolika?

Bēniņos. Mums pat bail — ja nu iebrūk griesti. Un pagrabā arī vēl Ir. .. Tikai pielūko, nestāsti nevienam!

— Un tavs tēvs viņam palīdzēja?

Nu ... viņš to lūdza. Tēvs sākumā negribēja, bet tad ...

Lūdza ... lūdza ... - es Petjku mēdīju. — Tavs tēvs un tu — abi

v .al roklaižas. Kad tavu tēvu petļurieši piekāva, ko tad teici par dakteri? Bet nu viņš uzdāvāja skapi un miltus — un jūs lienat vai no ādas ārā.

— Nemuldi! ... — Maremucha iesvilpās. — Mans tēvs ir labsirdīgs, un k«s tur liels, ja cilvēks viņu lūdz. Māja taču nav mūsu, bet Grigorenko!...

— Vai Kotjka arī dzīvo pie jums? — es vaicāju.

— Nē. Kotjka aizbraucis uz Kremenčugu, — pēc neilga klusuma Maremucha atbildēja. — Tur dzīvojot viņa mātesmāsa.

— Ko nu stāsti, kur šis brauks. Droši vien paslēpies šeit pat, bet tu negribi teikt, baidies, ka es viņu uzmeklēšu. Žēlo panēnu. Atceries, kā stiepi viņam papīrus?

— Stiepu, nu un tad? Bet nu vairs nestiepšu ... Vai iesim pie Caunas?

Pie Juzika es negāju. Toties vakarā, kad iestājās mijkrēslis, devos uz

Veco māju.

Jāpārbauda, vai Petjka man stāstījis patiesību. Pa Vecās mājas stāvajam nogāzēm cauri kadiķu un zalkteņu brikšņiem vijas tikko manāma taciņa. Es pa to aizgāju līdz pašiem kuplajiem ceriņu krūmiem un klusi tos pašķīru. Solus trīs no manis balsnī Maremuchas piebūve. Istabās jau iedegta gaisma, bet, kas tajās, — nav redzams, io logi aizklāti tumšiem aizkariem. Pretī piebūvei, piekrauti ar sienu, stāv vieglie ārsta rati. To priekšējie riteņi iegrimuši ar nezālēm'aizaugušajā dobē. Aiz piebūves iezviedzās zirgs. Piebūves priekšnamā noklaudzēja aizšaujamais — un uz sliekšņa iznāca pats ārsts Grigorenko baltā kreklā. Viņš piegāja pie ratiem, paņēma no turienes klēpi siena un aiznesa to aiz piebūves savam zirgam.

«Tātad Petjka nav melojis! Ko tagad lai iesāk? Jāpastāsta Caunam, kāds kaimiņš ieradies pie mums Vecajā mājā,» es nodomāju un steidzos pie Juzika. Pa ceļam pie Lebedincevas žoga es ieraudzīju Omeļustiju. Sprogainiem matiem, mugurā gaišu kreklu ar vaļēju apkaklīti viņš nesa padusē papīru žūksni.

— Uz kurieni tu, Vasil? — Omeļustijs mani apturēja.

— Es pie Caunas!

—- Jauka sagadīšanās. Tieši jūs abi man esat vajadzīgi. Stiep viņu šurp, aiziesim tūliņ kopā uz cietoksni! Es jūs pagaidīšu uz lieveņa.

— Bet tagad taču vēls, tēvoci Ivan, sargs mums neatvērs.

- Nekas, atvērs, — Omeļustijs mani nomierināja. — Pielūko, nekavējieties! Es jūs sen jau meklēju.

Neko darīt. Es aizskrēju pēc Caunas, un abi kopā atgriezāmies pie Ivana Omeļustija. Kaimiņš mūs jau gaidīja, sēdēdams uz kāpnītēm. Rokās viņam bija dvielis.

— Atceļā nopeldēšos, — viņš paskaidroja. — Nav pat laika aiziet uz pirti, kaut upītē nomazgāšos.

— Sakodīs odi. Vakarā pie upītes daudz odu, — Cauna ierunājās.

— Odi mani nemīl. Es jau esmu kaulains! — kaimiņš iesmējās...

Bet jo vairāk mēs tuvojāmies Vecajam cietoksnim, jo klusāks kļuva

Omeļustijs. Uz tilta viņš salocīja dvieli četrkārtīgi un paslēpa to kabatā. Piegājis kopā ar mums pie sarga būdas, viņš droši pieklauvēja pie pēdējā aizvirtņa.

Sargs iznāca no būdas un, nolicis sev priekšā zaraino spieķi, drūmi uz mums palūkojās.

— Atver vārtus! — kaimiņš bargi pavēlēja.

Sargs atviika spieķi un apstājās.

— Bet kas jūs tādi būsiet? — viņš bailīgi un dobji vaicāja.

— Es esmu no revolucionārās komitejas. Vai šos zēnus atceries? — Omeļustijs norādīja uz mani un Caunu.

— Tēvoc, atcerieties, mēs šeit nesām puķes — tam cilvēkam... — Cauna atgādināja.

— Jā, jā, — sirmgalvis pamāja ar galvu, — tagad sazīmēju!... — Klibodams viņš pienāca mums klāt. — Tikai es, biedri priekšniek, nekādā vīzē neesmu vainīgs, goda vārds. Viņi man iedeva šā cilvēka drēbes, bet es tās neesmu valkājis. Tā tās palika tornī, — sargs nomurmināja.

— Ko tu uztraucies, vecais! Neviens tevi nevaino, — mūsu kaimiņš klusi atteica. — Vai kaps ir saglabājies? Vai šie banditi to nav izpostījuši?

— Saglabājies, saglabājies, mīļais, — sargs steigšus purpināja, atvērdams vārtus, — tikai es to aizaudzēju ar zāli, citādi, domāju, ej nu sazini, ieraudzīs kāds petļurietis to plāksni, ko tad?

Sargs runāja patiesību.

Jau iztālēm, apiedami apkārt Pāvesta tornim, mēs bastiona pakāje ieraudzījām tumšu nezāļu pudurīti. Mēs ar Caunu pirmie metāmies turp un žigli notīrījām kapu no durstīgajiem virpulenes krūmiņiem, no vēl nenokaltušajām balodenēm, sīkām ceļmalītēm un vībotnēm. Uz dzeltenās smilšmāla zemes novītušas zāles vidū mēs tūdaļ pamanījām to pašu četrstūraino akmens plāksni, ko toreiz atstiepām šeit ar Petjku Maremuchu.

Ceriņu zari jau bija sakaltuši. Sargs tos aizsvieda ar savu spieķi.

— Šeit arī apraka! — Cauna sacīja.

Nodūris galvu, Omeļustijs skumji raudzījās uz kapa plāksni. Pastāvējis tā mierīgi kādu brītiņu, viņš pēkšņi saslējās un klusi caur zobiem noteica:

— Kādu cilvēku nobendēja... nelieši pani... Cik daudz laba tas. vēl varēja darīt Ukrainai!

Tad viņš strauji pagriezās pret sargu un, berzēdams ar delnu pieri,, viņam pavēlēja:

— Tu, vecais, uzraugi vēl mazliet kapu! Mēs šeit uzcelsim pieminekli..

Sargs klusēdams pamāja ar galvu.

Cauna pacēla no zemes sakaltušos ceriņu zarus.

— No kura torņa jūs skatījāties? — Omeļustijs pievērsās mums.

— Tur no tā malējā, augstā... Vai redzat lielo logu? — es norādīju: uz Pāvesta torni.

No turienes? — Omeļustijs brīnījās. — Kā gan jūs nepamanīja, IIr .i Jnbrinās.... Nu, jūsu laime, zēni.

Es jau arīdzan domāju, biedri priekšniek, kā viņi tur varēja uzrāpties .., Kad. nelabais viņus tur uzrāva?

Labi, labi, lai nu paliek nelabais... — greizi pasmaidīdams, no-IrU'ji kaimiņš. — Ejam, zēni, uz mājām, vecajam laiks doties pie miera.

I\i ceļam no cietokšņa uz tiltu mēs pie pašas pazemes ejas satikām hiirgkareivi. Ar šauteni pār plecu viņš rāmi soļoja gar cietokšņa mūri.

Ko tad viņš — tiltu sargā, vai? — Cauna klusi ievaicājās Omeļusti-jnni, kad mēs pagājām garām.

No banditiem! — Omeļustijs atbildēja. — Tu tagad liksies gulēt, liet viņš šeit staigās visu nakti, lai banditi neiekļūtu pilsētā. Skaidrs?

Skaidrs! — Cauna atsaucās.

Nu, ja skaidrs, tad joziet, delveri, mājās! Jums laiks iet gulēt, — viņš sacīja un, pamanījis, ka mums ne visai patīk viņu pamest, piebilda: Nu, nekas, nekas, ejiet! Rīt izpeldēsimies.

- Ejam, Juzik! — aizvainotā balsī es pasaucu Caunu.

Ja jau negrib, ka mēs peldamies kopā ar viņu, — nav vajadzīgs.* Mani aizskar, ka Omeļustijs mūs uzskata par maziem. «Laiks gulēt!» Ko vel neizdomās!... Cauna atskatīdamies sekoja man uz pēdām. Kaimiņa baltais krekls blāvi vīdēja pie paša krasta. Acīm redzot viņš jau sāka Izģērbties.

Pēc nedēļas Vecajā cietoksnī no pilsētas ar sarkaniem karogiem un seru lentēm apvītiem vainagiem ieradās karavīri un strādnieki — vietējo iirodbiedrību locekļi: poligrāfisti, komunālo iestāžu darbinieki, dzelzceļnieki.

Krēsloja. Laiks bija drūms, rudenīgs. Nemaz nelikās, ka ir jūlijs. Pie debesīm tumši un drūmi mākoņi traucās uz rietumiem. Sauss, salts vējš raustīja stingros karogu audeklus, saceldams no zemes putekļus un sauso zāli.

Mēs ar Caunu iegājām Vecajā cietoksnī kā pēdējie, aiz kolonas.

Mūsu kapa plāksnes vairs nebija. Pie zaļā bastiona pakājes virs Ser-gušina kapa pacēlās gluds, vienkāršs pelēka marmora piemineklis. Pieminekļa vidū ne visai skaidriem burtiem bija iegravēts uzraksts:

Cīnītājam par Padomju Ukrainu, Kara revolucionārā tribunālā Pirmajam priekšsēdētājam TIMOFEJAM SERGUSINAM, ko noslepkavoja pelļuriešu banditi

Piemineklis bija iežogots ar svaigi krāsotām margām. Pie tām sadrūmis, kailu galvu stāv sprogainais Omeļustijs. Viņš tur zem rokas jaunu neliela auguma meiteni ar zilu lakatiņu galvā. Meitene raud. Viņas tumšo, kastaņbrūno matu šķipsnas izlīdušas no lakatiņa un krīt uz asaru pilnajām acīm. Kas viņa ir? Māsa, paziņa vai sveša meitene, kas atceras

savas pašas bēdas? Bet varbūt tā ir tā pati meitene, ar kuru Sergušins iepazinās, kad naktīs, meklēdams draugus, droši klaiņāja pa ienaidnieka ieņemto svešo pilsētu?

Karavīru vidu blakus mūsu īrniekam Poļevojam, noņēmis netīro žokejcepuri, stāv mans tēvs. Netālu no viņa, nostājušies divās rindās no kapa līdz Pāvesta tornim, stāv strādnieki — poligrāfisti, Orlovska dzirnavu melderi, elektriskās stacijas strādnieki. Pilsētas slimnīcas kalpotāju vidū es ieraudzīju provizoru Dulembergu; viņš atspiedies uz spieķa, sirms un izkaltis.

Bastionā uzkāpa Tiligulo-Berezanas pulka komandieris, neliela auguma vīrs. Plecīgs, ģērbies gaiši zaļā kazakinā, viņš kādu brītiņu klusēdams stāvēja, pacēlies augstāk par pūli un turēdams rokās formas cepuri ar izliektu nagu. Tad viņš iesāka runāt. Pāri apklusušajam pūlim ļoti skaidri noskanēja viņa pirmie aprautie, skarbie vārdi.

Komandieris sacīja, ka Doņecas ogļracis Sergušins gājis boja par padomju varu no petļuriešu rokas. Komandieris stāstīja, ka jau lietmaņa laikā Sergušins vedis pagrīdes cīņu ar Ukrainas okupantiem, pulcēdams ap sevi un audzinādams vislabākos mūsu pilsētas ļaudis — poligrāfistus, atslēdzniekus un melderus. Komandieris pieminēja upurus, ko strādnieku šķira nesusi darbaļaužu laimīgas nākotnes labā. Viņš aicināja visus atriebt Sergušina nāvi.

Brāzmainais ziemeļu vējš gan strauji uztvēra komandiera runu, gan apslāpēja atsevišķus vārdus un frāzes, gan atkal nesa tās pāri visam pagalmam, pāri sirmajiem, apsūbējušajiem torņiem.

Mēs ar Caunu pa ausu galam uztvērām komandiera kvēlas runas atsevišķus fragmentus, un mūsu atmiņā aizvien skaidrāk iznira tas nesenais, saulainais rīts, kad šeit pie šā paša bastiona Ukrainas ienaidnieki nošāva Sergušinu.

Es atcerējos, kā viņš toreiz atnāca ziemā pie mums, ģērbies īsos, vatētos kareivja svārkos, galvā pūkainu zaķeni — vēlīns un negaidīts nakts viesis. Likās, tas notika tikai vakar.

Arī lāde, uz kuras viņš tajā naktī gulēja, vēl allaž stāv turpat pie loga. Vēl nav saplēsta petrolejas lampa, kuras neskaidrajā, šaudīgajā gaismā viņš man uz sienas rādīja tādus jocīgus attēlus.

Atceros gluži kā tagad, ka pie viņa guļvietas pieiet krustmāte. Klusi šļūkdama ar tūbas tupelēm, viņa nes mūsu viesim lielu uz žāvētām avenēm uzlietas karstas tējas krūzi. Sergušins pateicas krustmātei un, izbāzis no segas vāju, tievu roku, paņem tasi.

Roka trīc — nupat, nupat karstā tēja izlīs uz segas. Vērodams no savas gultas viesi, es pie sevis lamāju krustmāti — vai tad viņa nu nevarēja piestumt pie lādes krēslu? Bet viss norisinās labi. Iedzēris dažus malkus, Sergušins uzmanīgi noliek tasi uz palodzes aiz mežģiņu aizkariem. Krūzīte uz palodzes kūp it kā nenodzēsts papiross.

Pamanījis, ka es viņu novēroju, Sergušins pēkšņi ne no šā, ne no tā man šķelmīgi pamirkšķina. Bet tad uz sienas parādās enu attēli. Te tie aizlec līdz pašiem griestiem, te kļūst mazi jo mazi kā peles.

Nemūžam es neaizmirsīšu Sergušina skatienu — vienkāršu, līksmu, mazliet šķelmīgu ...

Kuņas nobeigtas. Uz kapa uzmanīgi noliek atnestos vainagus. Tie pilnīgi apklāja dzeltenām smiltīm nokaisīto kapa kopiņu. Dažus vainagus 1 ada padzīvojusi sieva uzkar uz dzelzs žoga. Melni sarkanās sēru lentes pland vējā.

Pūlis, kas cieši apņēma žogu, kļūst retāks, izklīst, un tagad vainagiem pušķotais kaps redzams no šejienes, pat no Pāvesta torņa pakājes. Sarkanarmieši pacēla šautenes. Noklakšķēja aizslēgi. Kāds no komandieriem deva komandu. Ugunīgi liesmu kūļi uzlidoja gaisā pret drūmajām, miglainajām debesīm, cietoksni pāršalca dobja atbalss, un vēja brāzma to uzreiz aiznesa tālu tālu, uz Aizupi.

No šauteņu zalvēm un no skumjās, svinīgās dziesmas «Par upuri kritāt jūs cīnīdamies» kļuva vēl sērīgāk un saltāk — tā, it kā lītu mitrs rudens lietus, spiezdamies līdz pašiem kauliem.

MANI IZSAUC ČEKA

Bija pagājusi nedēļa pēc Sergušina pieminekļa atklāšanas.

Kādreiz rīta agrumā mani pamodināja Marja Afanasjevna:

— Celies, pie tevis atnācis Petjka!

Kāds nelabais atnesis Petjku tādā laikā? Logos laistās agrīnā saule, tā noraugās pāri trušu būdas jumtam.

Tēva gulta rūpīgi apklāta, uz galda atrodas neizdzerta tējas tase. Kedzams, tēvs agri aizgājis no mājas.

Miegains un nemazgājies es izskrienu ārā.

Petjka mani gaida pie vārtiņiem, viņš izskatās tāds savāds, satraukts.

— Nu, kas vajadzīgs? Brīnums, ka neatjozi nakti!

— Vasil, zini — dakteri apcietināja! Un sievu arī! — Maremucham par atbildi paspruka.

— Kad?

— Nu šodien! Nupat, nupat, gaismiņai austot. Un zini, kā? Dakteris, padzirdis, ka pie mums klauvē, atskrēja pie tēva vienās apakšbiksēs un modina viņu. «Paslēp mani, dieva dēļ, paslēp!» Bet, ieraudzījis, ka tēvs Iet atvērt, paslēpās pagrabā. Nevis tajā, kas atrodas pagalmā, bet mūsu mazajā, zem virtuves. Māte tur vakarā uz kāpnītēm bija nolikusi skābu pienu, un viņš tumsā sadauzīja visus podus. Bet čekisti bija atnākuši ar šautenēm, viņi aizdedzināja lampu, līda šim pakaļ pagrabā. Viņš stīvējās pretī, negribēja nākt ārā. Viņu izvilka tikpat kā āzi. Un cik viņš bija netīrs! Apakšbikses notrieptas ar māliem, rokas ar rūgušpienu, pat ausi bija noziedis.

— Vai mantas ar paņēma?

— Itin nekā! Viņu istabene nezkur aizmukusi, — droši vien baidās, ka arī šo arestēs. Bet mantas palika pie mums — pilnā skaitā: ir paklāji, Ir skapji, ir gultas — visas pie mums. Arī zirdziņš. To es tagad dzirdīšu.

— Un tas viss būs jūsu, jā?

— Mūsu? — Petjka vilcinājās. — Nē, droši vien paņems klubam, tam, kas Zitomiras ielā. Tur aizved visas rekvizētās mantas — dīvānus, spoguļus. Tur rādīšot teātri un miglas bildes, un visu par velti... Bet zini, Vaska, — Maremucha pēkšņi atģidās, — droši vien mans tētuks būs visu pastāstījis par dakteri! Vakarrīt pie mums atnāca Omeļustijs. Mājā iekšā viņš nenāca, bet palūdza, lai es klusītiņām pasaucot tēvu. Es izsaucu, un viņi ilgi sēdēja krūmos pie klints, tad tēvs ar Omeļustiju nezkur aizgāja. Atgriezās un ar dakteri vairs nerunāja. Es nu domāju: tēvs droši vien būs par viņu pastāstījis tiesā.

— Zēni, kur šeit dzīvo Mandžura? — tajā brīdī atskanēja mums līdzās. Es pat atlēcu sāņis. Pie vārtiņiem stāvēja sarkanarmietis — jauns,

mūsains puisis. Ap vidu viņam bija kareivja siksna ar divgalvaino ērgli uz vara sprādzes. Padusē sarkanarmietis bija iežmiedzis burtnīcu, bet rokā turēja plāniņu, zilu aploksni.

— Tēva nav mājās! Viņš tipogrāfijā.

— Tipogrāfijā? Bet kas saņems pavēsti?

— Es tūliņ pasaukšu krustmāti. Pagaidiet!

— Pagaidi! — sarkanarmietis man stingri uzsauca. — Krustmāti, krustmāti. Bet pats taču arī proti lasīt un rakstīt?

Es piekrizdams pamāju ar galvu.

— Dēls?

— Jā.

— Redzi nu, — sarkanarmietis pasmaidīja. — Paraksties tikai kārtīgāk! — viņš pavēlēja, pasniegdams man atvērto grāmatu.

— Sameklē šeit Vasiliju Mandžuru, bet blakus krustiņu. Līdzās krustiņam tad arī paraksties.

— Vasiliju? Bet tēvu taču sauc par Miroņu! — es atbildēju.

— Miroņu?... Miroņu?... — sarkanarmietis norūpējies novilka, bet tūliņ, papurinājis galvu, izlēma: — Nekas, kāda tur starpība: Mirons, Vasilijs? Mūsu rakstvedis atkal būs saputrojis. Paraksties!

Piespiedis grāmatu pie ceļgala, es parakstīju savu uzvārdu. Man drebēja roka. Otro «a» es uzrakstīju greizi un iebraucu nākamajā rūtiņā.

Sarkanarmietis paņēma izsūtāmo rakstu grāmatu, atdeva man aploksni un aizgāja.

Petjka Maremucha tūliņ prasīja:

— Nu, parādi!

Apsēdušies uz kāpnītēm, mēs sākām aplūkot šo plāno aploksnīti, kurā bija kāds papīriņš. To varēja sataustīt ar pirkstiem. Uz aploksnes ar lieliem burtiem bija uzrakstīts:

«Šeit. Aizupē, Kraujā šķērsielā Nr. 3, Vasilijam Mironovičam Man-džuram.»

— Vaska, šī vēstule taču tev! Plēs vaļa! — Maremucha sacīja.

Petjkam taisnība. Mani sauc par Vasiliju, bet pēc tēva vārda esmu

Mironovičs. Taču es vēl nekad ne no viena neesmu saņēmis vēstules. Kas gan man varētu rakstīt?

— Nē, tā droši vien būs kļūda, — es rāmi atteicu Petjkam. — Es parādīšu tētim, lai viņš noskaidro.

— Esi gan tu ērms! Zaķapastala! — Petjka vēl vairāk uztraucās. — Nu, atplēs aploksni; ko tas tev maksā?

Nu jau man vienkārši gribējās Petjku paķircināt.

— Kas tev par daļu? Vēstule ir mana: gribu — atplēsīšu, gribu — ne.

IVtjka apvainojās.

Es jau sen zinu, ka tu neesi draugs! — viņš klusi novilka.

Es neesot draugs? Ja? Nu, tad ej pie joda! Meklē savu Kotjku! Ilr,-iiic kopā ar viņu uz Kremenčugu! — es uzbruku Maremucham.

I\'tjka galīgi aizvainots piecēlās, sāka šņaukāt degunu un, ne vārda neteicis, lēnām devās uz vārtiņiem.

Man viņa kļuva žēl: ne par šo, ne par to es viņu apvainoju. Viņš li lāga zēns, saki, ko gribi! Varbūt skriet pakaļ? Nu, nav vērts. Tik un la līdz vakaram aizmirsīs.

Bet kas gan ir aploksnē?

Es piesardzīgi atplēsu aploksni un izņēmu divkārši salocītu baltu papī-i Iņu. Kad es to lasīju, ar mašinu rakstītie burti lēkāja man gar acīm:

Pils. V.M.MAND2URA!

Apriņķa Ārkārtējā komisija uzaicina jūs 20. augustā pīkst. 10 no rīta ierasties pie izmeklētāja b. Kud-reviča (Seminārā ielā Nr. 2, 2. stāvā, 12. istabā).

Par neierašanos atbildēsiet pēc likuma.

Ārkārtējās komisijas komandants Ostapenko.

Vēstule sūtīta no tās lielās divstāvu mājas Seminārā ielā, kurā atrodas Ārkārtējā komisija. Sās mājas apakšējā stāva logi ir aizrestoti. Dārziņā aug garas, sudrabainas papeles, un to ēna rītos krīt uz Seminārā ielu. Dienu un nakti ap šo māju staigā sargkareivji budjonovkām galvā. Es zinu, ka aiz dzelzs restēm, gaidīdami tiesu, sēž divi Petļuras ministri, grāfiene Rogale-Piontkovska, ūdensdzirnavu īpašnieks Ovšija Orlovskis un daudz petļuriešu virsnieku. Pēc Petļuras padzīšanas šie virsnieki palika šeit mūsu apriņķī un iestājās Ukrainas popu dienestā autonomajā baznīcā. Viņi uzturēja sakarus ar tiem banditiem, kas aplaupa cilvēkus vienpadsmitajā verstī aiz pilsētas.

Bet kāpēc es esmu vajadzīgs Ārkārtējai komisijai? Varbūt grib uzņemt mani jaunajos izlūkos, lai palīdzētu ķert sādžās petļuriešus? Nudien! Aiziešu es tur rīt, iedos man zirgu un ādas seglus, iedos divas bumbas, šauteni un teiks: «Jāj!» Vai tad es nejāšu? Protams, jāšu! Vai tad es nevarēšu notvert šos petļuriešu virsniekus? Un kā vēl! Čekas nodaļā taču ir puisēns, tikai mazliet vecāks par mani. Viņš bieži auļo pa ielām un pat pa tiltu, kur nedrīkst strauji jāt, traucas kā negudrs. Šis zēns valkā melnu karakula kubaniešu cepuri ar sarkanu dibenu un ādas kamzoli, kas sajozts ar portupejām. Viņam izsniegts mauzers koka makstī un viņš, jādams rikšos, allaž pietur to ar roku. Cauna man stāstīja, ka visu šā zēna ģimeni Proskurovā noslepkavojuši Tjutjuņika banditi — tikai viņš viens palicis dzīvs un aizbēdzis pie boļševikiem.

Kā mēs apskaužam šo zēnu, kad viņš, nelūkodamies garāmgājējos, piespiezdams piešus savam lāsainajam zirgam un pieplacis ar krūtīm pie segliem, joņo pa 2itomiras ielu uz Ārkārtējo komisiju! Lai kurš no zēniem šajā brīdī ietu pa ielu, visādā ziņā apstāsies un ilgi ilgi pavadīs to ar skatieniem.

Pilsētā šo puisi visi pazīst. Labi būtu kļūt par viņa palīgu! Es klausītu viņam uz vārda, ja tikai varētu kopā ar to divatā joņot kaut kur pa laukiem, zinot, ka pilsētā mūs sagaida kā īstenus sarkanarmiešus. Tikai diezin vai mani šādā dienestā ņems. Tas zēns droši vien būs piedalījies kaujās, karojis ar petļuriešiem — visi viņu pazīst...

Man gribējās panākt Petjku, parādīt viņam pavēsti, padižoties šā zaķapastalas priekšā.

Jeb varbūt aizskriet pie Juzika? Nē, nav vērts. Pacietīšos līdz rītam un tad visu izstāstīšu.

Cik lēnām velkas laiks!

Par laimi es atcerējos, ka Kožuchars kādreiz man lūdza sameklēt japaņu patronas. Viņa draugam pulkā esot liels, divkārši saliecams revolveris — Smita-Vesona firmas. Bet šim smitam-vesonam labi noder japaņu šauteņu patronas.

— Pameklē vien — tad pašaudīsim! — Kožuchars apsolīja.

Būs jāpameklē. Man taču kaut kur bēniņos paslēpta šo japaņu patronu aptvere. Tās bija piecas gabalas — iegarenas, spožas sarkana vara patronas ar tieviem galiem un plakanām kapselēm.

Bet kur tās tagad ir?

Es uzrāpos bēniņos un ilgi meklēju tur smacīgajā, putekļainajā puskrēslā patronas. Bet aptvere bija nezkur pazudusi. Es to tā arī neatradu, un tas mani sāpināja. Tad es ilgi baroju ar zaķukāpostiem truseni, pēc tam aizskrēju uz sakņu dārzu paraudzīties, kā nobriest lielie, sulīgie tomāti. Līdz pašam vakaram es nekādi nevarēju rast mieru. Gribējās, kaut ātrāk aizritētu laiks.

Vakarā no tipogrāfijās pārnāca tēvs. Es tūdaļ metos viņam klāt un, sniegdams pavēsti, sacīju:

— Paskaties, tētuk, ko man atsūtījuši!

Viņš pacēla pavēsti piesardzīgi pie acīm un sāka to lasīt. Es nogaidīdams vēros tēvā. Tēvam mugurā bija melna nankina krekls, viņš smaržoja pēc tipogrāfijās krāsām.

— Nu labi, — atdodams man pavēsti, tēvs teica, — ej, ja aicina!

Tad, brītiņu klusējis, tēvs pasmaidīja un piebilda:

— Tā ir Omeļustija gudrība.

— Kāpēc Omeļustija?

— Pagaidi, gan visu uzzināsi! — tēvs noslēpumaini pasmaidīja, pieiedams pie roku mazgājamā trauka. — Bet galvenais — nebaidies: runā tikai patiesību! Tur sēž taisnīgi cilvēki.

Tēva vārdi mani mazliet nomierināja. Tomēr laiks vilkās gaužām lēnām. Es apgūlos reizē ar vistām, bet ilgi nevarēju aizmigt. Ieklausījos tēva vienmērīgajā, rāmajā krākšanā un visu laiku pārdomāju viņa vārdus. Kāda šeit daļa Omeļustijam? Kāpēc mani izsauc uz Seminārā ielu? Kas tas Kudrevičs tāds ir, kurš rīt mani nopratinās? Tādu uzvārdu es dzirdu pirmo reizi.

No rīta es pirmais pietrūkos no gultas. Tēvs un krustmāte vel gulēja. Klusītiņām izmetos ārā un, noskalojis ar saltu ūdeni seju, izgāju uz ielas. Pa ceļam es aptaustīju kabatā paslēpto pavēsti. Iela bija klusi un

dzestri. Virs_ vijām apvītā žoga sīca mušas. Cik tagad pulkstenis? Ej nu sazini: varbūt — seši, bet varbūt — deviņi. Vasarā saule lec ļoti agri un uzticēties tai ir bīstami.

Pa cietokšņa tiltu staigāja sargkareivis. Ar šauteni rokās, ģērbies šinelī, viņš lēnītiņām virzījās gar margām. Viņš vēl nebija nomainīts un aizsargāja pilsētu no banditiem. Bet ja nu banditi pēkšņi tiešām atkal mēģinās ielauzties pilsētā?

Viņi taču slapstās netālu no šejienes — tuvējos mežos, bet sevišķi daudz to ir vienpadsmitajā verstī. Tajā vietā Kaļinovkas šoseju apņem bieza gārša ar gravām un ieplakām. Pa šīm gravām banditi bieži vien aizzogas līdz pašai šosejai un aplaupa zemniekus, kas brauc garām, nogalina komunistus un pat uzbrūk sarkanarmiešiem. Viņi jebkuru nakti var apiet pilsētai no cietokšņa puses un, nogalinājuši sargkareivi, ielauzties centrā. Ne velti revolucionārā komisija un trūcīgo komiteja katru nakti norīko sardzi no iedzīvotāju vidus. Iedzīvotājiem revolucionārā komitejā izsniedz šautenes un patronas, un viņi tad staigā pa pilsētas ielām.

Uz augstākās pirmmācības skolas zaļā žoga sakārti ādas segli. Skolas dēļu vārti plaši atvērti. Pagalmā kūp lauku virtuve. Pie paša lieveņa zālē žāvējas veļa. Gubernatora laukums ir tukšs. Iepretī gubernatora mājai redzams egļu zariem izpušķots koka paaugstinājums. No Šā paaugstinājuma revolucionāro mītiņu laikā saka runas.

Pagājis garām Gubernatora laukumam, es pa šaurām šķērsieliņām nonācu pie tipogrāfijās. Tā vēl bija slēgta. Uz lieveņa pakāpieniem sēdēja sargs. Domes nama pulkstenis rādīja pusastoņi. Man vēl bija jāgaida divarpus stundas. «Varbūt atgriezties mājās? Nē, mājās nu gan neiešu,» es izšķīros un lēnītiņām, nesteigdamies devos tālāk pa Ternopoles nogāzi uz Jauno bulvāri. Man pretī aizvien biežāk gadījās vientuļi gājēji. Pabrauca garām rati ar pieciem sarkanarmiešiem. Rokās viņi turēja Šautenes. Aizsteigdamies garām ratiem, aizauļoja jātnieks, ģērbies melnās drānās ar armijas binokli uz krūtīm.

Ai, kā man gribējās tagad satikt kādu no pazīstamajiem zēniem! Ja viņi zinātu, kurp es eju! Es varbūt viņiem parādītu zilo aploksni vai pavēstes maliņu, kur ar mašinu uzrakstīts mans vārds. Bet kā par nelaimi neviena pazīstama neredzēju.

Lai laiks aizritētu ātrāk, es apstājos pie katra veikala, aplūkoju sieviešu vaska galvas Mročko frizētavā, izbalējušās ģīmetnes Tokarova fotodarbnīcā, adītas jakas aiz Samuila Fišmaņa logiem Larinkā. Tad nogriezos uz bulvāri.

Šeit Jaunā bulvara alejās bija pavisam vēss. Kaut kur augšā kļavas lapotnē vītero putni, gaiss skaidrs, elpot viegli un patīkami. Tur zem krūmiem ir vietiņa, kur mēs toreiz nakti atpūtāmies pēc uzbrukuma Grigo-renko mājai. Tas taču notika pavisam nesen, bet viss jau aizmirsts, un, šķiet, — kopš tās nakts pagājis vesels gads.

Es vēl ilgi klaiņāju pa ēnainajām Jaunā bulvara alejām, bet tad nogriezos uz pašu malējo taciņu, kas vijās virs klints. No šās taciņas labi saredzams domes nama pelēkais tornis, kas izslējies pār jumtiem, bet tornī pilsētas pulksteņa zeltītā ciparnīca. Dzirdams, kā pulkstenis sit — dobji, stiepti, vispirms stundas ceturkšņus, pēc tam stundas.

Kad lielais pulksteņa rādītājs pievirzījās pusdesmitiem, es vēlreiz aptaustīju pavēsti un droši devos augšup uz Seminārā ielu. Taču savādi gan: ar katru soli es uztraucos aizvien vairāk un vairāk.

Kaut arī kauns atzīties, tomēr mani pārņēma bailes. Būtu jel kāds cits vēl kopā ar mani — Cauna, Saška Bobirjs vai kaut Petjka Mare-mucha, — es pirmais tos vilktu uz priekšu. Bet vienam bija tā kā bail.

Cauri kokiem Seminārā ielas stūrī jau balsnīja Ārkārtējās komisijas ēka. Es žigli pārskrēju pāri ielai un, nokļuvis līdzās sargkareivim, klusēdams pasniedzu viņam pavēsti.

— Ej iekšā! Otrās durvis augšā, — sargkareivis rāmi noteica.

Plašajā vestibilā pie brūna dēļa, kur karājās durvju atslēgas, sēdēja

sarkanarmieši. Viņi tūdaļ, tiklīdz es iegāju, pagriezās uz manu pusi.

— Kur ... šeit... divpadsmitā ... istaba? — stomīdamies es vaicāju. Tajā brīdī es sarkanarmiešu vidū pazinu izsūtāmo — jauno, mūsaino puisi, kas man vakar atnesa vēstuli. Viņš arī pazina mani, pasmaidīja un iznāca pretī.

— Ak, tad atnāci gan? Nu, dod pavēsti, lai notiek — aizvedīšu tevi kā paziņu. Tev divpadsmitajā?

Es viņam iedevu saburzīto aploksni un ari mēģināju pasmaidīt, bet smaids man iznāca greizs.

Izlasījis pavēsti, izsūtāmais sacīja:

—- Iesim, puis!

Pavadījis mani otrajā stāvā, viņš teica, norādīdams uz solu pie kādas istabas durvīm:

— Sēdi tur un gaidi! Izsauks!

Pēc viņa aiziešanas es pamanīju, ka pašā viņā galā uz šā ērtā, lakotā sola ar izliektu atzveltni sēdēja vēl kāds zēns. Es pagriezos pret viņu un aiz prieka tikko neiekliedzos.

— Juzik, vai tevi arī izsauca!

Man uzreiz kļuva jautrāk.

— Izsauca! — Cauna samulsis novilka. — Bet, kāpēc, — nezinu ...

— Un es arī nezinu! — es tikko paguvu pateikt, kad atvērās ar vaska drānu apsistās divpadsmitās istabas durvis un uz sliekšņa iznāca meitene augstiem šņorzābakiem kājās.

— Ienāciet, zēni! — viņa aicināja.

— Man... pie Kudreviča! — es pārsteigts ieteicos.

— Zinu. Kudreviča — tā esmu es! — mazliet pasmaidījusi meitene paskaidroja. — Nāciet ātrāk un apsēdieties!

Istaba bija ļoti gaiša, iegarena; Tās trīs logi atrodas tieši Seminārā ielas pusē. Dārziņā ēkas priekšā aug sudrabainās papeles, un pa logiem redzamas to galotnes. Līdzās pašām durvīm pie sienas karājas liela karte, bet iesānis stāv skapis.

Redzams, ka meitene ir liels priekšnieks, ja viņai šajā mājā ir sava īpaša istaba, gandrīz tāda pati kā ģimnāzijās direktora Prokopoviča kabinets.

Mēs piesardzīgi apsēdāmies krēslos pie rakstāmgalda, kura virsa bija pārvilkta ar zaļu vadmalu. Galds bija gluži tīrs, it kā nule pirkts — uz tā neredzēja ne papīra galiņa.

Nu, kā klājas, zēni? — meitene vaicāja un, ar troksni pievilkdama vv krēslu, apsēdās pie rakstāmgalda iepretī mums.

Meitenei mazliet paplati vaigu kauli, bet viņa ir skaista. Vaigi tai himšsārti, acis brūnas, mierīgas, gludi apcirptie, kastaņbrūnie mati aizlikti aiz ausīm. Bet ausis mazītiņas, sārtas. Tās it nemaz nav atļukušas Ka, piemēram, Caunam. Seja Kudrevičai laipna, smaidīga.

Nu, labi, pastāstiet, — meitene turpināja. — Kas notika šeit pie jums pilsētā, kad mūsējie bija projām?

Nu mēs... aizgājām no pilsētas... — lēnām, stomīdamies atbildēja Cauna.

— Uz kurieni?

— Nu uz Nagorjaniem.

— Netālu no Dumanovas?

— Nu jā!

— Vai ilgi tur bijāt?

- Nē, neilgi, dienas divas, — es palīdzēju Caunam.

— Bet pārējo laiku dzīvojāt pilsētā, vai ne? — Kudreviča vaicāja.

— Pārējo laiku dzīvojām pilsētā! — Cauna atkārtoja viņas vārdus.

— Klaigājāt pa pilsētu, kāvāties, gājāt uz cietoksni, vai ne? — acis piemiegusi, meitene vaicāja.

— Uz cietoksni gājām! — Cauna piekrita. — Atnācām, bet tur pet-(urieši nogalināja to cilvēku.

— Kādu cilvēku?

— Nu ... kādu! — Cauna pēkšņi sāka uztraukties. — It kā jūs nezinātu. Nu to, ko dakteris Grigorenko izdeva petļuriešiem, — Sergušinu. Viņam taču cietokšņa pagalmā uzcēla pieminekli. Mēs vēl viņa kapu parādījām vis. Vai jūs Omeļustiju pazīstat? Tad pavaicājiet viņam!... Jā, jā, jūs zināt... — Cauna pēkšņi samulsa, pamanījis, ka meitene pasmaidīja.

Bet kāpēc tad jūs vaicājat? — viņš aizskarts novilka un apklusa.

— Jā, es visu zinu, — klusi un vairs nesmaidīdama, atbildēja Kudreviča. — Ziniet ko. Es tūlīt jūsu klātbūtnē parunāšu ar kādu cilvēku, bet jūs klausieties!

Kudreviča piecēlās un tūdaļ izgāja, bet mēs nepaguvām ne pāris vārdu apmainīt, kad viņa atgriezās kopā ar dakteri Grigorenko. Greizi paraudzījies uz mums, ārsts apsēdās uz krēsla iepretī izmeklētājai. Viņš izturas tā, it kā tam būtu gluži vienalga, par ko Kudreviča vaicās. Grigorenko apaudzis ar bārdu. Zem acīm viņam maisiņi. Kreklam trūkst jostas, un viņa brūnās kurpes nav aizšņorētas.

— Es atgriežos pie vecā jautājuma, paņemdama kartona vākus ar papīriem, Kudreviča teica. —- Domāju, jūs beidzot pateiksiet, kādā kārtā jūs, nodevis šiem Antantes algotņiem Sergušinu, kļuvāt viņa nošaušanas liecinieks un līdzdalībnieks.

— Es nevienu neesmu nodevis... Arī liecinieks nebiju... Tas ir apmelojums... Skaidrs apmelojums... — ārsts nomurmināja.

~ Sakiet; — Grigorenko neklausīdamās, no jauna ievaicājas Kud-irviča, —- jūs laikam gan esat labi pazīstams ār Gržibovski? Draugi, vai ne? Kā jūs to izskaidrosiet, ka viņš tieši pie jums griezās pēc palīdzības? ■ : ' 'c; ' i

— Kaš par Gržibovski? Kas par cietoksni? Ko gan jūs, jaunkundz, esat izdomājusi? — ārsts ierunājās, mazliet paceldamies no krēsla.

— Starp citu, doktor, es par cietoksni pašreiz nemaz nevaicāju! Kudreviča pasmaidīja.

— Nu, protams, pašreiz nevaicājāt, toties agrāk vaicajat! - ārsts žigli izlocījās un pat pačīkstināja krēslu.

— Tātad cietoksnī jūs arī neesat bijis?

— Žēlīgais dievs, kas par cietoksni? Protams, nebiju. Es dzīvoju pilsētas otrā pusē, it kā man nebūtu cita darba kā iet uz cietoksni, ārsts atbildēja, kustinādams ūsas.

— Kā tad jūs, tēvoc, nebijāt, ja atbraucāt pats ar savu zirdziņu? Arī zemi taustījāt. — pavisam negaidot sarunā iejaucās Cauna.

Ārsts drūmi, ar nicināšanu paskatījās uz Caunu un tad pievērsās izmeklētājai.

— Pagaidi, puisēn! — Kudreviča apsauca Caunu un atkal palūkojās ārstā.

— Tātad jūs arī šodien apgalvojat, ka nekad ne ar vienu neesat bijis Vecajā cietoksnī un ar Marko Gržibovski neesat pazīstams? Tā es jūs saprotu?

— Tā! — ārsts atvieglots nopūtās.

Nu labi! — Kudreviča piekrita un aizvēra mapi ar papīriem. Ārsts izņēma no kabatas netīru, saburzītu mutautu un noslaucīja ar to savas dzeltenās ūsas. Bet Kudreviča piecēlās no galda un žigliem so|iem, mazliet šūpodamās uz augstajiem papēžiem, pienāca pie skapja. Viņa pacēlās uz pirkstgaliem un, skapi atvērusi, izņēma no augšējā plaukta avīzē ietītu vīstokli.

Viņa pienāca ārstam un attina tā priekšā šo vīstokli.

Tās taču bija nogalinātā Sergušina drēbes!

— Vai tās arī nepazīstat? — Kudreviča vaicāja, uzmezdama uz brīva krēsla atzveltnes zaļo, ar kaļķiem notriepto Sergušina kreklu.

— Nepazīstu, un tad? — Grigorenko satrūkās.

— Tāpat vien pajautāju! — Kudreviča sacīja, atkal apsēzdamās un aplūkodama ārstu.

Viņš grozījās krēslā.

— Paklausieties, mademoiselle, es jau jums reiz teicu un pašreiz atkārtoju, — pēkšņi, sākdams ātri bērt vārdus, ierunājās Grigorenko, — es nekad savā mūžā neesmu cienījis Petļuru, es allaž esmu teicis, ka tas ir iznirelis, avantūrists un krāpnieks, es nekad neesmu viņu atbalstījis...

— Beidziet! — Kudreviča viņu pārtrauca. — Tagad jūs viņu saucat par avantūristu, bet, kad viņš bija pilsētā, jūs devāt patvērumu viņa «rundzinieku» sotņas virsniekiem — Dogam un Kriveņukam? Un kādu runu jūs sacījāt par Petļuras direktoriju, kad pilsētu bija ieņēmuši petļu-rieši? Atceraties? Bet kas pasniedza Petļuram adresi Gubernatora laukumā dievkalpojuma laikā? Un tagad jūs man skaidrojat, kas ir Petļura? Mēs arī bez jums zinām, kas viņš tāds. Tāds pats angļu, franču un Pilsudska algotnis kā visi šie viņņičenki, ogijenki un pārējie nacionālistiskie salašņas. Kalpo tam, kas vairāk samaksā. Pastāsti tu, puisēn, kā tas notika! — Kudreviča pēkšņi pievērsās man.

Es samulsu un sakumā nespēju izteikt ne vārda. Bet tad, stomīdamies un jaukdams vārdus, sāku stāstīt, ka petļurieši nogalināja Sergušinu. Pie tā paša es pastāstīju Kudrevičai arī Petjkas stāstu par to, ka ārsts Grigorenko saticis Sergušinu kurpnieka Maremuchas mājā.

Kudreviča pamāja ar galvu. Bija redzams, ka visu to viņa arī bez mums labi zināja un manu stāstu klausījās tikai tāpēc vēlreiz, lai piespiestu ārstu atzīties.

Bet Grigorenko, kamēr es runāju, grozījās krēslā un dobji kāsēja, it kā gribēdams mani iebiedēt, lai es visu nestāstītu.

— Un pēc tam, kad viņi bija izšāvuši, dakteris šo cilvēku aptaustīja un noslaucīja rokas mutautiņā! — Cauna man palīdzēja.

Ko tu tur muldi, baskāji! — ārsts piepeši pietrūkās kājās, bet tad tūliņ atģidies no jauna smagi noslīga krēslā. — Jūs par mani ņirgājaties, mademoiselle! Esmu beidzis Ļvovas universitāti, esmu medicinas doktors, bet jūs mani šeit konfrontējat ar šādiem tādiem baskājiem! Sie izdzimteņi diezin ko jums sastāstīs. Es neesmu bijis ...

— Jūs pats esat izdzimtenis ... un ... muldoņa! — pēkšņi, acīm iedzalk-stoties, Cauna pikti pārtrauca ārstu, taču Kudreviča tajā pašā brīdī viņu apsauca.

— Klusāk! — viņa teica. — Ja vajadzēs — jautāšu.

— Nu ko es teicu ... Ļaujiet viņiem vaļu — viņi arī jus apmelos, — ārsts kļuva priecīgs. — Bet es jums tūliņ paskaidrošu, kāpēc viņi to izdomā par mani. Man ir dārzs. Zināt... bumbieri, visādi āboli. Tiklīdz pienāk rudens — taisni mokas, tā vien skaties, ka nenolasa visus augļus. Visi tādi plukatas, bet es viņus nesaudzēju. Kā noķeru — tūliņ prom pie vecākiem. Nu un viņi? Protams, uz mani dusmojas. Salasiet jūs viņus vēl vairāk, tie jums sastāstīs, ka esmu zaglis, laupītājs, ko vien tikai gribat...

— Pagaidiet! — Kudreviča pārtrauca ārstu un uzsauca: — Biedri Kušnir!

No gaiteņa mūsu istabā ienāca sarkanarmietis ar šauteni.

— Lejā liecinieku istabā gaida pilsonis Blažko. Atvediet viņu šurp! meitene palūdza sargkareivim.

Sarkanarmietis, noklaudzinājis ar laidi, aizgāja.

— Bet jūs, zēni, esat brīvi, — Kudreviča mums teica. — Dodiet savas pavēstes, es atzīmēšu.

Jau lejā pie izejas mes sadūrāmies ar Vecā cietokšņa sargu. Paskat tikai! Ak tad tas ir Blažko. Viņš turēja rokās tādu pašu pavēsti kā mums un klibodams nāca mums pretī. Sargs mūs nepazina.

Uz ielas Cauna sašutis sacīja:

— Paskat tik, paskat, kā noliedz!

— Bet tu labi pateici, ka viņš ir muldoņa. Lai zina!

Mēs iegriezāmies Jaunajā bulvārī gaužām atviegloti, mazliet noguruši un satraukti. Visapkārt jauki dziedāja putni. Gan šur, gan tur nomīdītajās, mālainajās alejās dzirkstīja dzelteni saules plankumi. Kaut kur savās darīšanās steidzās rosīgie gājēji. Mēs lēnītiņām devāmies iepakaļ.

Šodien no paša rīta gaž iietus. Tā strūklas sitas pret dzelzs jumtu. Ūdens guldz ūdensnotekas caurulē un plūst pa visu pagalmu duļķainām, putainām straumēm. Pa rūtīm locīdamās tek dzidras strūkliņas. Istabās tik tumšs, it kā būtu iestājies vakars.

Tajā brīdī no pagalma pie manis virtuvē iebrāzās Cauna - viss slapjš, no lietus spīdošs.

— Vaska, es braucu!

Pārsteigts es pavēros Caunā.

— Uz kurieni?

— Uz Kijevu! Pie tēvoča! Na, lasi!

Ar šiem vārdiem Cauna pasniedza man samirkušu, mazliet saburzītu vēstuli. Raksta viņa tēvocis — tas pats, par kuru man ne vienreiz vien stāstījis Cauna. Viņš brauc par vecāko mechaniķi uz Dņepras tvaikoņa «Del-fins». Tēvocis aicina Caunu pie sevis uz Kijevu. Viņš solās iekārtot to jūrskolā. Kamēr es, apsēdies uz lāviņas, lasīju vēstuli, Cauna gaidīja. Viņa slapjajos matos kā rasa mirdzēja lielas lietus lāses. Odens tievām strūkliņām tecēja pār Caunas vaigiem.

— Kad brauksi?

— Parīt. Māte jau cep pīrādziņus ceļam! — apsēdies man blakus, viņš iepni stāstīja.

Uzmanīgi nopurinājis no vēstules lietus pilienu, Cauna paslēpa vēstuli bikšu kabatā. Es vēroju viņa kustības, un man nez kāpēc kļuva ļoti skumji. Tā nu Cauna aizbrauks uz lielu pilsētu, bet mēs ar Petjku Maremucliu paliksim vieni. Izjuka mūsu pulciņš. Divatā vairs nebūs tas. Vai tad Petjka spēs atvietot Caunu? Nekad. Ar viņu pat Vecajā cietoksnī neielīdīsi... Ak, žēl gan, ka Cauna aizbrauc.

Bet viņš, it kā atminējis manas domas, teica:

— Izmācīšos jūrskolā par kapteini, tad atbrauksi pie manis, es tevi par velti pavizināšu ar tvaikoni.

— Jā, pavizināsi... Kad tas būs, — es skumji atteicu.

— Kad? Nu, kad... Ļoti drīz... — Cauna mani mierināja, taču viņš to pateica visai nedroši. Redzams, juta, ka šķiras no manis uz ilgu laiku.

Lietus it kā aprimst. Sāk skaidroties.

Juziks piegāja pie loga. Viņš pārvilka ar pirkstu pār aizmiglotajam rūtīm un, manī neraudzīdamies, teica:

— Vai gribi, es palūgšu tēvoci, viņš arī tevi iekārtos skolā. Atbrauksi jz Kijevu, dzīvosim kopā ...

— Jā, iekārtos ... Viņš jau mani nepazīst...

— Nekas ... Iekārtos ... — tikpat nenoteikti novilka Cauna.

Nu man kļuva pavisam skaidrs, ka viņš pats netic saviem solījumiem.

— Vaska, vai gribi, es tev uzdāvāšu savus baložus kūleņotājus? Vai rī zvaigžņastainos! — Cauna piepeši piedāvāja. — Tie ir jauki, nedomā, iņi tev tādus putnēnus izperēs!

— Uzdāvā!

Protams! Tu pievilināsi Petjkas baložus. Atnāc rīt pēcpusdienā!

-- Atnākšu — tikai pielūko — nevienam neatdod!

— Nu ko tu runā! — Cauna sašuta. — Bet vai tu man rakstīsi? Es tstāšu tēvoča adresi.

Es pierakstīju Juzika jauno Kijevas adresi,-un mēs šķīrāmies līdz rītam.

Pienāca Caunas aizbraukšanas diena. Vakara kopā ar Maremuchu mes dodamies uz Juzika māju.

Pie Starodomsku mājas vārtiem mīdās līnijratos iejūgtais, karnais zirgs. Lai aizvestu Juziku uz staciju, viņa tēvs bija noņēmis no līnijratiem melno furgonu — suņu cietumu.

— Nu, tētuk, žiglāk! Nokavēsim, — aiz vārtiem atskan Caunas balss, un viņš izskrien uz ielas.

Cauna ģērbies svētdienas drānās. Viņam mugurā gaišzila zīda krekls, kas pašūts no skautu karoga gabala, — no tā paša, ko viņš laimēja. Krekla apkakle cieši aizpogāta; jaunās perlamutra pogas laistās vien uz zilā zīda. Cauna uzvilcis tādas sevišķas pelēkas bikses, gandrīz vai no tīras vilnas, kājās viņam sandales ar koka zoli. Nekad es nebiju redzējis Juziku tik greznu, gludi sasukātiem matiem. Paskat, uzcirties kā gatavais frants!

— Nu tā ... tūliņ brauksim, — mūs ieraudzījis, Cauna klusi ierunājās. Redzams, šajā apģērbā viņš nejutās labi — viņš kaunējās ir no sava jaunā krekla, ir no biksēm.

— Vai tās visas tavas mantas? — Maremucha vaicāja, norādīdams uz mazu, pītu groziņu.

— Jā, manas! Tur ir veļa, pīrādziņi... — ieceldams groziņu līnijratos, Juziks atteica.

Iznāca leinais Starodomskis ar garu pātagu rokās.

— Tētuk, vai zēni var braukt mums līdzi? — Cauna lūdza. — Viņi atnākuši mani pavadīt.

— Labi, sēstieties! — Starodomskis atļāva. — Un, kamēr viņš sakārtoja grožus, mēs apsēdāmies līnijratos.

— Vai tava māte nebrauks? — Maremucha pačukstēja.

— Mātei uztūkušas kājas, reimatisms, — Cauna atteica.

L.īnijrati sāk kustēties.

Mēs braucam uz staciju. Kārnais zirģelis rikšo labi. Līnijrati pa bruģa« akmeņiem tā lēkā un rīb, ka mums grūti sarunāties. Tikai aiz pilsētas, izbraukuši uz mīkstā un līdzenā lauku ceļa, mēs sākām runāt, un Cauna man atgādināja:

— Tu pielūko, raksti!

— Pie mums šodien bija atskrējusi Grigorenko sieva ar Kotjku pec mantām. Viņu pašu izlaiduši, bet dakteris sēž! Varbūt ir jau nošauts? — Maremucha nočukstēja, lūkodamies uz Caunas tēvu.

— Ar Kotjku? Bet kur te Kotjka gadījies? — Cauna ausījās.

— Atbraucis no Kremenčugas. Droši vien istabene viņam par visu būs rakstījusi, un tā viņš arī atgriezies, — Maremucha paskaidroja.

— Un dzīvo pie jums, ja? — Cauna vaicāja, uzacis saraucis.

— Nē, ko tu! Viņš nedzīvo pie mums, bet pie Prokopoviča, pie direktora. Prokopovičs uzņēmis viņus savā dzīvoklī, — Petjka atbildēja.

— Pielūkojiet, Kotjkam nepadodieties! — Cauna sacīja.

Stacija jau tuvu. Mēs redzam vilciena pakaļējos vagonus. Šis vilciens aizvedīs Caunu uz Kijevu.

— Ak laimīgais Juzka, aizbrauc! Labi gan laikam dzīvot Kijevā! Kijeva taču ir liela, skaista pilsēta, tajā daudz tramvaju, un turpat blakus tek Dņepra. Es labprāt brauktu kopā ar Caunu.

Pie stacijas apstādījumu dzelzs žoga Starodomskis apturēja pajūgu un, nolēcis no bukas, piesēja zirgu pie kļavas stumbra. Cauri mazajai, netīrajai zālei mēs izgājām uz perona. Pasažieru ielaišana vilcienā jau sākusies. Vagonu logos redzami cilvēki.

— Panāc šurp, Juza! — Starodomskis norādīja dēlam uz priekšpēdējo vagonu, kurā nebija tik daudz ļaužu. — Vai tas ies līdz pašai Kijevai? — katram gadījumam viņš pavaicāja tamburā stāvošajam sarkanarmietim.

— Līdz Kijevai, tēvain, līdz Kijevai, — sarkanarmietis atbildēja, sakārtodams jostu.

Bet vai tu, karavīr, uz pašu Kijevu brauc? — Starodomskis uzmanīgi jautāja sarkanarmietim.

— Es tālāk, uz Brjansku. Kijevā man tikai pārsēšanās, — sarkanarmietis labprāt paskaidroja.

— Esi nu tik labs, pieskati pa ceļam manu dēlēnu! Starodomskis palūdza. — Viņš man pirmo reizi brauc pa dzelzceļu.

— Labi, nepazudīs. Man blakus ir brīva vieta, — sarkanarmietis atteica.

Cauna jau iekāpis vagonā. Pa logu redzams, ka uz augšējā plaukta

balsnī viņa groziņš. Viņš atpogājis krekta apkakli un izliecies pie mums pa vagona logu. Bet mēs stāvam uz perona blakus Caunas pazemajam, leinajam tēvam. Smagi ir pavadīt paziņas, redzēt, kā tev garām pavīd aizejošā vilciena vagoni, bet vēl smagāk pavadīt draugu, biedru, ar ko kopā nodzīvotas tik daudzas jautras un nemiera pilnas dienas...

Kad pēdējo reizi iesvilpās lokomotive un vilciens sāka kustēties, es, raudzīdamies aizejošajos vagonos, jutu, ka man acīs ieriešas asaras. Pēdējā vagona četrstūris kļūst aizvien mazāks un mazāks, aprimst tālā riteņu dunoņa, cilvēki izklīst, un drīz pasažieru vilciens, kas aizved Caunu, izgaist plašā, dzeltējošā lauka līkumā.

VIENPADSMITĀ VERSTS

Otrā dienā pēc Caunas aizbraukšanas Maremucha man atnesa rotzāģīti. Jau vakar es viņam to palūdzu. Ar šo zāģīti es gribēju izzāģēt trušu būdasļ sienā caurumu, lai baložiem kūleņotājiem tur ierīkotu īstu būri. Es jau biju iegādājies ir dēļus, ir naglas. Iekām ķēros pie darba, es uzaicināju Petjkui kopā ar mani iebaudīt azaidu.

Krustmāte bija aizgājusi uz upi skalot veļu un atstājusi man māla bļodā griķu biezputru ar pienu.

Apbruņojušies koka karotēm, mēs ar Petjku apsēdāmies pie galda un ķērāmies pie biezputras. Tajā brīdī no savas istabiņas pie mums virtuvē iznāca Poļevojs.

— Rāmāk! Salauzīsiet karotes! — viņš iesmējās, apstājies uz sliekšņa.

Petjka Maremucha uzreiz aprima un nolika karoti.

— Paklausieties, vanagi! Kurš no jums zina ceļu uz Nagorjaniem? —j Poļevojs piepeši mums vaicāja.

— Es zinu. Un tad?

— Vai labi zini? — Nestors Varnajevičs vērīgi palūkojās manī. Platiem pleciem, cirtainiem matiem viņš stāvēja durvīs, ar savu augumu aizsprostojis

visu ieeju. Viņa formas blūzes apkakle bija vaļā, uz krūtīm sārtojās trīs smailas, sarkanas svītras — tās sauca par «sarunām».

— Nu, protams! Labi zinu! Tur dzīvo mans tēvocis, — es atbildēju, noģizdams, ka gaidāms kas interesants.

— Man jābrauc zirgiem pēc barības, — Poļevojs rāmi paskaidroja. — Vai gribi kopā ar mani pavizināties?

Un kā vēl! Kā nu negribēšu! Taču es mierīgi, vienaldzīgā balsī atteicu:

— Vai jāšus dosimies?

— Nē. Ar ratiem. Zirgi paliks šeit.

Vai Petjka arī var? — es norādīju uz Maremuchu.

Viņš, nabadziņš, žēli un sērīgi lūkojās uz Poļevoju. Bet tas, pavēries Maremuchā, noteica:

— Nu labi, brauciet abi divi!

Petjka aiz prieka tikko nepalēcās. Padomā tikai, kas par laimi: braukt tik tālu ce|u ar valsts zirgiem un vēl kopā ar Sarkanarmijas komandieri.

Un tā pēcpusdienā mēs atbrāzāmies pie Poļevoja uz garīgo skolu.

Skolas pagalmā pie staļļa, kas bija celts no baļķiem, mēs ieraudzījām vieglos, dzeltenos pulka ratus un pāri brangu zirgu. Poļevojs stāvēja pie staļļa durvīm. Viņš uzmanīgi vēroja, kā mazais, gaišmatainais sarkanarmietis jūdza zirgus ar dubļiem notašķītajos ratos. Poļevojam uz pleciem bija uzmests garš jātnieku šinelis, bet galvā kubaniešu jērenīca ar aveņkrāsas dibenu. Mūs ieraudzījis, Poļevojs stingri noprasīja:

— Kāpēc neesat saģērbušies?

— Šodien taču nav auksts, tēvoci Poļevoj! — es pārsteigts atbildēju.

— Kā tad, nav auksts. Nakti laukā ļoti auksts. Aizskrieniet mudīgi uz mājām un paņemiet mēteļus! Tikai žiglāk — viena kāja šeit, otra tur!

Ko lai dara? Zirgi jau aizjūgti. Kamēr mēs aizjozīsim līdz Debesbraukšanas baznīcai, braucējs jau būs sagatavojis arī pajūgu. Vai tad viņi mūs gaidīs? Ņems un aizbrauks uz Nagorjaniem vieni paši. Nē, skriet uz mājām pēc mēteļiem nekādi nav iespējams.

— Nestor Varnajevič, mēteļu mums nav! Mēs brauksim tāpat! Un nesa-aukstēsimies, goda vārds, ncsaaukstēsimies! — es teicu.

— Ak jūs sliņķi, sliņķi, — mūsu īrnieks pašūpoja galvu. — Negribas skriet? Vai nav tiesa? Nu labi! — un, aizsitis šineli, viņš iegāja stallī. Pēc maza brītiņa iznesa no turienes nodriskātu un ar salmu pabirām aplipušu kaukāziešu apmetni uzrautiem pleciem.

— Tas ir mans paša, no seniem laikiem, — Poļevojs teica. — Ņēmu to dažkārt līdzi, braucot vezumniekos. Es domāju, ka vairs nebūs vajadzīgs, bet nu tomēr noderēs. Tajā var ievīstīt vēl piecus tādus knauķus kā jūs. Nu, kāpiet ratos, aši!

Es apsēdos blakus Poļevojam, bet Petjka uzrāpās uz bukas pie Kožu-eliara. Satītais melnais apmetnis gulēja pie Poļevoja kājām. Tas oda pēc zirgu sviedriem. Poļevojs nolika uz apmetņa divas šautenes ar siksnām un dažas krievu patronu aptveres. Patronās bija spožas, smailas lodes.

— Braucam! — viņš pavēlēja Kožucharam.

Tas parāva grožus un nošmiukstināja ar lūpām; zirgi sakustējās, un mēs izbraucām no garīgās skolas pagalma tieši uz Debesbraukšanas baznīcas nogāzes. Ceļš priekšā tāls, braukt būs jauki. Rati jautri lēkā pa bruģa akmeņiem. Ce|am abās pusēs pavīd zemas, nodzeltējušas liepas, raibi krāsotās frizētavu izkārtnes, varkaļu un skārdinieku koka būdeles.

Mēs pabraucām garām Starodomsku pagalmiņam. Cik žēl, ka Cauna aiz-biaucis uz Kijevu. Būtu nogaidījis vēl dienas divas, mēs arī viņu šodien paņemtu līdzi uz Nagorjaniem.

Mums garām jaunām budjonovkām galvās aizsoļo militāri politisko kursu dalībnieku rota. Rotu komandē padzīvojis, salīcis komandieris tumšbrūnā formas blūzē.

Kursanti dzied:

Aidā nu, puiši, jūs komjaunieši.

Nu savus spēkus mēs kopā kļausim!

Resnajam panam, vecajam dievam Diezgan ir vergots un klausīts!

Melnajā jūrā mēs ietriecām panus,

Tie pat uz Parizi Šmauca ...

Un dziļi Polijā — Varšavas vārtos Skanēja uzvaras sauciens ...

Es pazīstu šo dziesmu. To allaž dzied komjaunieši.

Mēs pabraucām garām tirgus laukumam, kas atrodas Debesbraukšanas baznīcas priekšā. Ar skārdu apsistās būdas noslēgtas ar smagām atslēgām. Puikas izbrīnā noraugās uz mums. Cik mēs jūtamies lepni, ka braucam pulka ratos kopā ar komandieri Poļevoju. Skatieties, skatieties! Bet jūs vis neņems ratos, lai kā jūs lūgtos!

Rati dodas kalnā. Mēs izbraucam uz Zitomiras ielas. Gar tās malām rindā aug jaunas akacijas, kastaņas un augstas skābardes. Te jau arī ārsta Grigorenko māja! Virs izgriezumiem rotātajām ārsta mājas ozola durvīm pland balts karogs ar sarkanu krustu vidū. Tagad šeit atrodas divizijas lazarete. Uz staba pie vārtiem var manīt gaišu plankumiņu: tas atgādina garāmgājējiem, ka kādreiz šeit karājusies vara plāksnīte ar Kotjkas tēva uzvārdu.

Rati uzbrauc uz Cietuma ielas. Pa kreisi no mums balsnī cietums. Mūsu acu priekšā plešas plašs lauks ar Kaļinovkas šoseju, kas aizstiepjas līdz apvārsnim. Mēs jau esam aiz pilsētas. Kaut kur aiz augstajām saulespuķēm novēlojusies paipala kliedz «pikvervik». Smaržo pēc mārsiliem, piparmētrām un vībotnēm.

Poļevojs aizsmēķē pīpi. Zili dūmiņi vijas virs ratiem un tūdaļ tos aiznes brīvais lauku vējš.

Līdz Nagorjanu kapsētai bija atlicis neliels gabaliņš — kāda pusversts,. kad pēkšņi mūsu ratiem pārlūza ass. Poļevojs izlēca no ratiem. Viņš pārbaudīja salūzušo asi, saīdzis nokrekstējās, izņēma no ratiem savu šineli,, .šautenes, patronas, melno apmetni un iesvieda to zālē.

— Re, kur ķibele, jupis viņu rāvis! — Kožuchars sirdīgi noteica.

Pajūgs, kas brauca aiz mums, mūs panāca. Gaišmatainais sarkanarmietis nolēca no bukas un pienāca pie Kožuchara. Viņi abi tausta asi, apspriežas.

No sādžas puses nāk pretī sakumpis zemnieks, ģērbies platā, brūnā virskreklā. Pienācis mums klāt, viņš noņem cepuri un sveicina.

— Labudienu!

Sveiks, tētiņ! — Nestors Varnajevičs atbildēja. — Saki, kur šeit ir kalve?

— Smēde? Ače, tur aiz baznīcas, kalniņā!

— Vai Mandžura ir sādžā? Jūs viņu pazīstat? — es vaicāju večukam.

— Avksentijs? Sādžā, sādžā. Viņš jau mums sādžas radas galva!

— Kas, kas? — Poļevojs painteresējās. — Mandžura? Vai viņš ir ciema padomes priekšsēdētājs?

— Nu jā! — zemnieks apstiprināja.

— Tavs tēvocis? — Poļevojs man klusi vaicāja.

Es pamāju ar galvu.

— Tātad labi esmu rīkojies, ka paņēmu tevi līdzi, — Poļevojs pasmaidīja. — Nu tad meklēsim rokā tavu tēvoci, — un, piegājis pie Kožuchara, Nestors Varnajevičs pavēlēja: — Te tev, Petro, bus šautenes un patronas! Brauc lēnītiņām uz kalvi! Kaut kā aizviiksies. Un pēc tam auļo uz pilsētu viens pats — mēs aizbrauksim pajūgā ... Nu, sēdieties zēni!

Pabraukuši garām kapsētai, mēs iebraucam tieši Avksentija pagalmā. Tēvoča nav mājās, un Oska aizskrien pēc viņa uz ciema padomi.

Avksentijs mūs saņem priecīgi. Es viņu iepazīstinu ar Poļevoju.

Istabā tēvocis pastāsta:

— Ciemā pie mums jaunumu bez gala! Mūsu agrākais starasta Bochotva tā arī aizmuka kopā ar petļuriešiem, nolādētais suns. Muižniekam Tšiļat-kovskim mēs atņēmām ūdensdzirnavas. Mūsu galvenais dzirnavnieks tagad Prokops Dekaļuks — jūs viņu droši vien pazīstat? Bet es, kas es — kā jūs domājat? — tēvocis smejas. — Tāds vīrs, lai nedod dievs! Esmu ciema radas galva! Goda vārds! Bija sanāksme, trūcīgie tad mani arī izvēlēja. «Tu, Avksentij,» saka, «cieti petļuriešu laikā, esi tad nu mūsu galvenais.» Skaidrs, ka budži gaužām neapmierināti. Zina, ka es viņiem sadošu piparus! Viņi man jau zīmītes svieda: «Netrako, Avksentij — nosvilināsim!» Tā jau nu es no šiem izbīšos! Viena nelaime gan, ka viņi saostījušies ar banditiem, bet tie var nodarīt lielu postu. Tagad jau viņi te bariem vazājas pa mežiem.

Pa to laiku Avksentija sieva uzliek galdā bļodu ar dārzeņu lapu boršču un maizes klaipu. Ēdot Nestors Varnajevičs vienojas ar tēvoci par zirgu barības piegādi.

— Uz ceturtdienu sagatavošu tev desmit vezumu, bet tagad iedošu tikai vienu, — Avksentijs apsola.

Oksana uzklājusi uz galda izšūtu dvieli. Viņa atnesusi pilnu klēpi ar āboliem un izber tos uz galda. Āboli ir cieti un iegareni.

— Nu, brāļadēl, vai daudz logu izdauzīji šajā laika? — Avksentijs vaicā, redzēdams, kā es ar Maremuchu lokām iekšā ābolus.

— Viņš ir varonis, parādīja mums ceļu uz šejieni, — Poļevojs mani slavē. — Mēs viņu drīz uzņemsim komjauniešos, lai tikai maķenīt paaugas.

Metas krēsla. Istabā ienāk Oksana, šļūkdama pa māla klonu basam kājām. Viņa aizdedzina kvēpekli.

— Ai, nu gan esam aizrunājušies! — Poļevojs saka. — Nu, paldies, saimniek, par āboliem un sienu! Ceturtdien es jums atsūtīšu vezumniekus. — Un, piecēlies no galda, viņš pasniedza Avksentijam roku.

Kamēr mēs ardievojāmies, Poļevojs uzvilka šineli un cieši aiztaisīja visus āķus. Tad pārsvieda pāri plecam sava smagā mauzera siksnu. Laukā jau kļuvis dzestrs. Labi, ka Poļevojs paņēmis mums apmetni.

Mēs vēlreiz atvadījāmies no Oksanas, Gskas un Avksentija un rāpāmies Poļevojam līdzi pašā vezuma augšā. Apgūlāmies garšļaukus mīkstajā, čauganajā sienā un apsedzāmies ar apmetni. Poļevojs apgūlās mums līdzās sienā — liels, cirtainiem matiem, viņš stipri smaržo pēc tabakas.

Braucējs — maza auguma sarkanarmietis — uzmeties kaut kur lejā uz bukas; viņu gandrīz aizsedz noslīdējušais sausā siena klēpis. Mēs tikai redzam, kā apakšā trīc stingri pievilktie groži. Zirgi, noģiduši, ka dodamies mājup, stūrgalvīgi purina galvas, — stingrās atsaites nerimtīgi berž viņu zīdaino ādu.

Mēs raugāmies priekšā uz ceļu, pa kuru, lēkdams un šūpodamies, brauc mūsu pajūgs.

Aiz bērzu gravas uzlec mēness. Jo tālāk mēs braucam, jo spējāk tā zilganā gaisma apmirdz apkaimi.

Kad mēs no lauku ceļa izbraucam uz gludās šosejas, Poļevojs viegli pagriežas uz sāniem un izņem no maksts savu mauzeri. Noklakšķ nodrošinātājs.

Gar šoseju stiepjas biezs priežu mežs. Aizvien retāk pavīd nejaušas stigas un noriņas. Jo vairāk mēs tuvojamies pilsētai, jo biezāks kļūst mežs. Tagad bieza koku siena jau no abām pusēm ieslēdz līdzeno Kajinovkas šoseju.

Piepeši, kad mēs, pārbraukuši pāri pauguram, traucamies lejup, no šosejas grāvja tieši mums pretī izlec trīs vīri.

Kas tie? Vai tiešām banditi? Nu kā tad, banditi!

— Stā-vi, nešķīsteni!

To kliedza bandits, no visa spēka satvēris mūsu zirgus aiz iemauktiem.

Izbiedētie zirgi iekrākdamies pacēla banditu un strauji sagriezās sānis.

Pajūgs apstājās šķērsām pāri ceļam. No nejaušā pagrieziena es tikko nenovēlos zemē.

— Nu, rāpies zemē, velna milti! — bandits uzsauca braucējam, apturējis zirgu. Divi citi, nolaiduši revolverus, lēnām pienāk pie zirgiem. Viņi droši vien domā, ka braucējs pajūgā ir viens pats.

— Rauj viņu zemē, šo smurguli! — aizsmakušā balsī izlamājies, viens no banditiem pavēlēja.

Tajā brīdī mums blakus atskanēja sauss, spalgs šāviens. Maremucha aiz bailēm sagrāba mani pie abiem pleciem.

Šāva Poļevojs. Viņš mazliet bija pacēlies no siena. Viņa karakula kuba-niešu cepure noripojusi zemē. Piespiedis gandrīz pie acīm garo mauzeri, viņš šauj uz banditiem. Redzams, kā no šaurā mauzera stobra šaujas šautri liesmu stariņi. Kāds no banditiem iekliedzies smagi nokrita gar zemi. Pārējie divi metās prom. Ar sparu viņi viens pakaļ otram pārlēca pāri grāvim un nozuda biezajā mežā. Lejā zem mums noskanēja šāviens. Tur no šautenes plāja pakaļ bēgošajiem banditiem braucējs. Pāri klusajām koku galotnēm pāršalca atbalss un apklusa.

Cik klusi uzreiz kļuva visapkārt. Tikai dzirdams, kā pa kreisi no mums, mežā. kur aizskrēja banditi, brikšķ sausie zari. Šķiet, kāds pusnaktī iztrau-eēts zvērs maina savu migu un traucas starp kokiem. Lejā pie riteņiem ievaidējās Poļevoja ievainotais bandits.

Pagaidi, Stepan, nešauj! — skaļi, bet pavisam mierīgi Poļevojs pavēlēja braucējam. Tad ar mauzeri rokā viņš nolēca zemē.

Uzmani apkārtni! — viņš klusi sacīja vedējam, bet pats piegāja pie bandita.

Mums ar Petjku kļuva baigi palikt pajūgā.

— Rāpsimies lejā, kā tu domā, Petjka? — es pačukstēju Maremucham, pamādams uz ceļu.

Klusītiņām, pieturēdamies ar rokām pie virves, mēs nolēcām uz šosejas un piegājām pie Poļevoja. Viņš bija notupies pie ievainotā bandita un to pārmeklēja. Baismi, tomēr man arī gribas paraudzīties banditā. Pārvarēdams bailes, es noliecos.

Bandits vairs nekustas. Viņa seja pārplūdusi asinīm. Kreisā roka atmesta tālu atpakaļ, it kā gribētu pakampt akmeni.

Es nodrebēju ... Nē ... nevar būt... esmu alojies ...

Es pieliecos banditam pavisam tuvu, un man pa ādu no jauna pārskrēja tirpas. Bandits bija ļoti līdzīgs Marko Gržibovskim.

— Petjka, vai tas nav Marko? — es iebukņīju Maremucham sānos.

Petjka arī pieliecās, bet tūdaļ atlēca atpakaļ:

— Marko!... viņš izbijies nočukstēja un atkāpās no līķa.

Nu, protams, tas ir Marko ar savu plato pieri un strupo degunu, desinieka pana Gržibovska dēls. Tā ir viņa stūrgalvīgā piere, viņa uz priekšu izliektais kakls. Un arī mugurā viņam liekas tas pats angļu fasona frencis ar augstu, stāvu apkakli, kurā mēs redzējām Gržibovski pēdējo reizi Nagorjanos.

— Tēvoci Poļevoj! Tas ir Marko Gržibovskis! Mēs viņu pazīstam! — es teicu mūsu īrniekam.

Bet Poļevojs atbildes vietā stingri pavēlēja:

— Nu, rāpieties augšā uz siena! Arī bez jums noskaidros!

Viņš acīm redzot negribēja, ka mēs raugāmies nošautajā. Mēs pagājām sānis un jau grasījāmies rāpties augšā uz siena, kad tajā brīdī aiz paugura skali norībēja kāda pajūga riteņi.

Brauc pie mums.

Bet ja nu tur steidzas palīgā Marko Gržibovska draugi? Mēs ar Petjku tūdaļ paslēpāmies ēnā zem siena. Man liekas, ka mežs zogas mums klāt no visām pusēm ar savām slaidajām priedēm, kuplajiem alkšņiem, zemajiem krūmājiem. Aizvien skaļāk atskan zirgu pakavu dipoņa un ratu rīboņa. Pēkšņi pāri pauguram joņo lejup vieglos ratos iejūgts zirgu pāris un kādus piecus soļus no mums apstājas.

— Kožuchar, vai tas esi tu? — Poļevojs paklusi iesaucās, pacēlis tam pretī mauzeri.

— Biedri priekšniek, es tevi gandrīz nepazinu, — no pajūga līksmi atsaucās Kožuchars un, nolēcis zemē, ar šauteni rokā pieskrēja klāt Poļe-vojam, bet tad, gandrīz uzkāpis Marko rokai, atlēca atpakaļ un samulsis novilka:

— Ehē — pie jums Še ;.. — viņš nepabeidza. Pārsteigts viņš sāka aplūkot mēness apgaismoto Gržibovska nedzīvo seju.

— Labi, brauksim! — Poļevojs strupi izrīkoja un paslēpa mauzeri koka makstī.

Un pēc dažām minūtēm mes braucām talak uz pilsētu. Mes ar Petjku guļam sienā, tikko elpodami, nekustēdamies. Es vērīgi raugos meža biezoknī. Man tagad liekas, ka aiz katra alkšņu stumbra lūkojas bandits. Koku ena banditus labi paslēpj, bet mēs turpretī, mēness apspīdēti, esam labi saskatāmi no visām pusēm. Kāpēc gan braucējs tā trenc zirgus? Butu braucis lēnāk! Pakavi taču tik skaļi klaudz pret akmeņiem!

Zirgu pakavu dipoņa un riteņu rīboņa atbalsojas visā mežā. Droši vien, sadzirduši šo rīboņu, Marko Gržibovska draugi — baismīgi, spalvaini bandīti — jau iien uz ceļa pusi, lai mums atriebtos. Rokas viņiem ir bumbas, šautenes ar apgrieztiem stobriem. Šajā biezajā mežā saimnieki ir viņi — viņiem zināma katra taciņa.

Bet tad aiz meža iedzirkstījas tālīnās garīgas skolas ugunis. Pilsēta jau pavisam tuvu. Tur stāv Poļevoja pulks, tur dzīvo mans tēvs. Pilsētas ielās deg elektriskās spuldzes, bet uz tilta blakus cietoksnim stāv sargkareivis. Ja banditi dzītos mums pakaļ, viņš tos nelaistu pilsēta. Aiz prieka es cieši piekļaujos Petjkam Maremucham. Labi gan braukt šeit sienā. Siltais apmetnis mūs silda kā sega. Mēs aizvien vairāk tuvojamies pilsētai. Bet priekšā vieglajos, dzeltenajos pulka ratos mans draugs Kožuchars ved uz apriņķa Ārkārtējo komisiju Marko Gržibovska līķi.

LĪKSMAIS RUDENS

Mācības skolā sākas vēlā rudenī. Kokiem jau nokrīt pēdējās dzeltenās lapas. Daudzas Aizupes saimnieces Jaunajā bulvārī lasa maisos čupu čupām sakritušās lapas. Būs ar ko ziemu kurināt plīti un barot kazas.

Laiks ir vienmērīgs: dzestras, vēsas dienas, debesis zilas un dzidras, augām dienām neieraudzīsi ne mākonīša, ne padebeša. Vārnas šajās dzidrajās dienās veseļiem bariem riņķo virs Vecā cietokšņa, virs tā nodzeltējušajiem bastioniem. Melngalvainās sniedzes jau šūpojas sērmūkšļa zaros pie dominikāņu baznīcas. Citu pēc citas ar saviem līkajiem, strupajiem knābjiem tās noknābā sīvās sērmūkšļu ogas. Sniedžu sārtie vēderiņi pavīd arī mūsu Aizupes dārzos. Daudz to atlaidies pie mums šoruden! Drīz vien sāksim tās ķert ar slazdiem, cilpām, ar līmi notrieptām klūdziņām.

Virs mūsu agrākās ģimnāzijās balkona aiz kastaņu kailajiem zariem sārtojas jauna izkārtne:

TARASA SEVCENKO vārda nosaukta PIRMĀ DARBA SKOLA

Ģimnāzijai pateiktas ardievas uz visiem laikiem! Es ierodos klasē kā vecs paziņa: no jauna sastādīja klases žurnālu un mani ierakstīja tur kopā ar maniem biedriem. Jaunumu mūsu skolā lērums! Runā, ka drīz ievēlēšot skolēnu komiteju.

Dziedāšanas skolotāja pane Rodļevska staigā pa gaiteņiem sērīga jo sērīga. Nebūs vairs acīm redzot šai garkājainai stibiķei mūs jāmāca dziedāt.

Vel ir dzīva ...» Bet mūsu jaunās dziesmas viņa vēl nav iemācījusies. Viņu pārcēla uz blakus klasi. Stāsta: kad skolnieki viņu uzrunājot «biedre skolo-laja», viņa vaikstoties tā, it kā tai būtu uzkāpuši uz kleitas. Rodļevskas \ Iela par dziedāšanas skolotāju mums iedeva Cibisovu — to pašu, kas agrāk mācīja augstākajā pirmmācības skolā. Čibisovs ir ļoti kalsns un valkā blāvas brilles. Skolotājs viņš nekas, rāms, nekliedz, ja viņa stundā gadās patrakot, — nelaime tikai tā, ka ik dienas pēc stundām viņš iet uz katedrāli. Čibisovs ir baznīcas kora diriģents: māca katedrāles dziedātājus. Viss viņš piesūcies baznīcas dūmiem, no viņa pa gabalu gluži kā no popa nāk vīraka un sveču smarža.

Dabaszinātnieks Polovjans ir apmierināts, viņš skraidelē pa kāpnēm kā sadedzis. Pats aktu zālē noņēma visus Petļuras ministrus, izrāva no ietvariem un nolika atpakaļ savās vietās zem stikla dzīvnieku attēlus un vispirms slaveno skudru lāci.

Bet kārnais Cuzammens gan nav redzams. Dzirdēju, ka viņš allaž slimojot, — acīm redzot ilgojas pēc saviem vāciešiem. Bet varbūt viņš vienkārši baidās boļševiku? Taču pats galvenais un patīkamākais jaunums, it īpaši mums, agrākajiem augstākās pirmmācības skolas audzēkņiem, ir tas, ka par mūsu darba skolas pārzini iecelts Valerians Dmitrijevičs Lazarevs.

Jau pirmajā mācību dienā viņš mūs sapulcēja aktu zālē un teica:

— Jūs nesmejieties, zēni, ka es slikti runāju ukraiņu valodā. Es, lai gan esmu ukrainietis, tomēr mācījos krievu universitātē — toreiz cars studentiem neatļāva mācīties viņu dzimtajā ukraiņu valodā. Protams, dažus vārdus es esmu piemirsis. Bet pašreiz mēs dzīvojam Padomju Ukrainā, kur vairums iedzīvotāju runā ukraiņu valodā. Tāpēc arī šī mūsu darba skola būs īsta Padomju Ukrainas skola. Un jūs pamatīgi mācīsieties mūsu dzimto ukraiņu valodu, lai to labi zinātu. Dzīvosim, zēni, draudzīgi, neķildosimies! Karš beidzies, un nu mēs varēsim mācīties mierīgi. Mūsu skola nosaukta diženā ukraiņu dzejnieka Tarasa Ševčenko vārdā. Neaizmirstiet nekad viņa gudros, vienkāršos vārdus:

Mācieties un lasiet:

Ir cittautu piesavinieties,

Ir savu nebaidieties!

Mēs priecājāmies pēc ilga pārtraukuma dzirdēt mīļotā skolotāja maigo, rāmo balsi, un arī tie, kas viņu redzēja pirmo reizi, saņēma Lazarevu sirsnīgi. Viņš patika visiem.

Sestdien, trīs dienas pēc sapulces aktu zālē, mēs ar Petjku satikām pie skolotāju istabas Valerianu Dmitrijeviču. Es sadūšojos un vaicāju:

— Valerian Dmitrijevič! Bet kad jūs mūs vedīsiet uz pazemes eju?

— Uz kādu pazemes eju? — Lazarevs brīnījās.

Tad pietraucās Petjka Maremucha un stomīdamies paskaidroja:

— Atcerieties, Valerian Dmitrijevič, jūs mums apsolījāt, kad vēl nebija Petļuras!

— Pagaidiet... Pagaidiet... Vai mēs gatavojāmies doties uz pazemes eju līdzās cietoksnim?

— Nu jā, nu jā! — Petjka Maremucha iesaucās.

— Nu, var jau arī aiziet.

— Vai tiešām, Valerian Dmitrijevič?! — pat es sākumā neticēju, bet Petjka Maremucha novilka:

— Bet kā tad mēs tur iesim, ja mums nav luktura?

Valerians Dmitrijevičs pasmaidīja.

— Redzi, kas par āķi! Nu labi, es teikšu Nikiforam, lai sadabū lukturi.

Kamēr notika pēdējā stunda, mūsu vecais paziņa sargs Nikifors bija sameklējis noliktavā lukturi un ielējis tajā valsts, skolas, petroleju.

Nebija vēl apklusis zvans, nebija vēl dabaszinātņu skolotājs Polovjans paguvis aiztaisīt klases žurnālu, kad es izšāvos no klases gaiteni.

Man pakaļ iztraucās Petjka un, aizmirsis, ka no pārējām klasēm vēl nebija iznākuši skolotāji, pa visu stāvu iekliedzās:

— Vaska, pagaidi, Vaska!

Uz grīdas blakus skolotāju istabas durvīm stāvēja vecs, sarūsējis «sikspārņa» lukturis.

Es, ilgi nedomādams, to paķēru. Kad pieskrēja Maremucha, viņš aiz bēdām saviebās, bet tad padomājis nevērīgi noteica:

— Domā, man liela vajadzība notriept rokas ar petroleju...

No skolotāju istabas cepuri galvā un auklu kamolu padusē iznāca Valerians Dmitrijevičs.

Zem viņa čičunčā svārkiem pavīdēja izšūts ukraiņu krekls, bet formas cepures samta apmalē rēgojās izņemtās kokardes caurumiņš.

— Vai esat jau gatavi? — Valerians Dmitrijevičs vaicāja un iedeva Maremucham auklu kamolu. — Nes!

Petjka, lepodamies ar Lazareva uzticību, žigli izmetās kāpņu telpā.

Uz ielas Petjka pavērās Lazarevā un vaicāja:

— Bet kur jūsu kokarde?

Lazarevs žigli aptaustīja cepuri un samulsis noteica:

— Pazaudēju!

Un sāka kokardi meklēt pa zemi.

Tad es pamanīju, ka viņš smaida. «Labi, labi,» es nodomāju, «nepiemānīsi!» Maremucha arī saprata, ka direktors joko, un novilka:

— Nē, sakiet taisnību, Valerian Dmitrijevič!

Lazarevs pasmaidīja un sacīja:

— Esat gan jūs acīgi. Visu pamanāt. Nu, vienkārši noņēmu. Vairs nav vajadzīga.

-- Vai jūs to... aizsviedāt? Petjka uzmanīgi ievaicājās.

— Nē, kaut kur mājās mētājas.

Petjka brītiņu klusēja, nošņaukāja degunu, tad pēkšņi, raudzīdamies Lazarevam acīs, trīcošā balsī palūdza:

— Atdodiet to man, Valerian Dmitrijevič!

— Kokardi? Kam tev tā?

— Nu tā ... es krāju visādas nozīmes ...

«Ir gan mangotājs!» es par Petjku nodomāju. «Kā nav kauna?»

Nu labi, atdošu, — Lazarevs atteica.

Tiešām? Ak, paldies! — Petjka izsaucās un aiz prieka atplauka.

Pēc kāda brītiņa, kad mēs devāmies uz cietokšņa tiltu, Petjka apmierināts ieteicās:

Zināt ko, Valerian Dmitrijevič, gļēvi cilvēki baidās no šās pazemes ejas. Bet es — itin nemaz! Mēs vasarā ar Vasku aizgājām uz Nagorjaniem. Tur lieliskas Lapsu alas. Mēs tās visas izložņājām — un nekas!

«Ko nu melo!» es tikko neiesaucos. «Pašās Lapsu alās mēs taču nebijām.»

Tomēr Petjka pats atģidās, ka aiz priekiem samelojies. Viņš pietvīka, nokaunējās un paskatījās uz mani ar tik vainīgām acīm, ka man viņa kļuva žēl.

Es nolēmu Petjku nenodot. «Ir gan lielības maiss!» nodomāju. «Itin nemaz nebaidoties, ja? Palūkosim, kā tu dziedāsi tur pazemes ejā.»

Pazemes eja sākās pie kraujas virs augstā mūra.

No ārienes tā bija līdzīga visparastākajai ieejai pagrabā. Kaut kur lejup veda balti akmens pakāpieni, pa daļai aizbiruši gružiem un mēsliem. Tieši uz gružu kaudzes ejas vidū bija izaudzis liels indīgā suņstobra krūms. No turienes, no pazemes ejas, mums pretī dvašoja pelējuma un satrunējuša koka pretīgā smaka.

Neteicis mums ne vārda, Valerians Dmitrijevičs izņēma no kabatas sērkociņu kastīti, uzvilka sērkociņu un, aizsedzis ar delnu tā liesmiņu pret vēju, aizdedzināja lukturi. Lukturī uzliesmoja un tūliņ nodzisa tīmeklis, un liesmas vienmērīgā mēlīte, šeit uz ielas gandrīz nemanāma, uzvirmoja augšup un sāka degt mierīgi kā istabā.

— Tagad piesien auklu! — Lazarevs pavēlēja Maremucham.

Petjka nometās ceļos un, aiz satraukuma izbāzis mēles galiņu, piesēja auklu pie stabiņa, kas rēgojās pie paša ceļa.

— Labi, iesim!

Ar šiem vārdiem Lazarevs pirmais iegāja pazemes ejā. Pēc mirkļa viņa baltā mugura izgaisa tumsā. Dodoties lejup pa pakāpieniem nopakaļ Lazare-vam, es pamanīju, ka sargkareivis ar pelēku papachu galvā atvadīdamies māj mums ar roku. Es pacēlu roku, lai pamātu viņam pretī, bet tad Petjka mani pagrūda un es atrados tumsā, ko tikko kliedēja luktura gaisma. Nebijām mēs paguvuši paiet dažus soļus, kad pazemes eja strauji pagriezās pa labi zem Vecā cietokšņa un gaišā ieejas sprauga izgaisa.

Cik ilgi mēs gājām — nezinu. Bet gājām ilgi. Mūs no visām pusēm ieslēdza apsūbējuši akmeņi. Pazemes eja bija līdzīga šauram gaitenim. Bija jāiet sakumpušam. Es sekoju Valerianam Dmitrijevičam un neredzēju gandrīz neko citu kā tikai viņa balto muguru. Kaut kur gluži blakus, ritinādams auklu kamolu, tusnīja Maremucha.

— Uzmanīgi! Nu, rādi gaismu! — Lazarevs teica.

Kāpdams lejup, es ar lukturi atdūros pret skolotāja muguru. Pacēlu lukturi un tā gaismā palūkojos apkārt. Sānos no mūra, it kā pazemes upes izskaloti, bija izkrituši akmeņi. Tie gulēja mūsu priekšā, vietumis apbiruši ar māliem un smiltīm. Kaut kur no lejas nāca mitrums.

— Rāmāk, zēni! — Lazarevs teica un paņēma no manis lukturi.

Sākumā es pat samulsu. Ko tad es tagad iesākšu bez luktura? Bet ja nu šī eja aizved mūs tieši pie Melnā torņa akas un mēs ieveļamies straujajā pazemes upē?

Taču Lazarevs, turēdams lukturi sev priekša, droši kapa pāri akmeņu grēdai. Nu viņš bija pārkāpis, apstājās un parādīja arī man gaismu. Luktura gaisma žilbināja acis, kājas slīdēja katra uz savu pusi, es gandrīz taustīdamies virzījos pa nelīdzeno, irdeno pamatu un apstājos pie Valeriana Dmitrijeviča. Tālāk mēs gājām blakus. Pēc aizgruvuma_ eja kļuva plataka un tīrāka. Bet zeme zem kājām bija cietāka, gluži kā tīšām butu noblietēta.

Es nolēmu, ka nu jau mūs nekas vairs netraucēs doties uz priekšu, bet I azarevs pēkšņi atkal apstājās.

Ceļu aizsprostoja bieza koka starpsiena. Kāds tīšām un acīm redzot ļoti sen bija aizsitis pazemes eju ar dēļiem. Biezie, platie dēļi bija apsūbējuši, bet iesānis, tur, kur tie piesisti pie staba, bija izaudzis vesels suņa sēņu puduris.

— Te tev nu bija! — Lazarevs noteica, aplūkodams starpsienu. Viņš pievērsās mums, piemiedza acis un, šķelmīgi smaidīdams, vaicāja: — Tātad griezīsimies atpakaļ?

— Bet tur? — es sacīju, norādīdams uz starpsienu.

— Kā tur? Tu taču redzi, ka tur ir aizsprostots.

Iestājās klusums.

Atpakaļ iet negribējās. Vai tad bija vērts šeit nokāpt, lai, satiekot ceļā šķērsli, grieztos atpakaļ.

Es pieskrēju pie starpsienas, iebāzu abas rokas spraugā starp glumajiem dēļiem un, atspēries ar kājām pret apakšējo dēli, spēcīgi rāvu uz savu pusi. Nepaguvu ne atjēgties, kad jau gulēju zemē. Dēļi aiz vecuma bija sapuvuši, un tāpēc es gluži viegli atrāvu virsējo, bet apaķšējo spiedu uz leju. Manas kājas tagad bija viņpus starpsienas, un glumais, mitrais dēlis gulēja uz krūtīm.

«Bet ia nu kāds mani pēkšņi no starpsienas otras puses saķer aiz kājām?» es nodomāju un pietrūkos augšā.

— Tu, Mandžura, esi īsts spēkavīrs, — Lazarevs mani paslavēja.

Mēs bez sevišķām pūlēm atrāvām vēl vienu dēli un cits pakaļ citam izlīdām cauri starpsienai.

Nu mēs gājām pa īstenu pazemi, kur varbūt jau daudzus gadus neviens nebija staigājis.

Es gāju apmierināts, ka izlauzu robu. Nebūtu manis, tad patiešam grieztos atpakaļ. Būs ko pastāstīt zēniem skolā. Pat Lazarevs mani nosauca par spēkavīru. Tas taču kaut ko nozīmē!

Iet bija viegli, patīkami — soļi grima tā kā putekļos, tā ka pabiras. Soļi tajās nebija dzirdami. Pēkšņi man zem kājām kaut kas nokraukstēja un ieskanējās.

— Valerian... — es izsaucos un nepabeidzu.

Lazarevs tūliņ nolaida lukturi, un es ieraudzīju lejā pie vecā, saltā mūra kaut kādus kaulus un blakus tiem baltu, ar acu dobuļiem zemē iespiedušos, apaļu galvaskausu.

— Kas tur ir, Vaska? Ko? Maremucha nočukstēja, spiezdamies man virsū no mugurpuses.

Es neatbildēju Maremucham. Man kļuva baismi. Tagad es nožēloju, ka mēs bijām nākuši šurp šajā nolādētajā pazemes ejā. Garš un tievs, izstiepis uz priekšu abas rokas, zemē gulēja ģindenis. Starp rokām it kā apaļš laukakmens balsnīja galvaskauss. Lazarevs droši noliecās un pacēla no zemes ķēdi; tā iežvadzējās. Es ieraudzīju roku dzelžus. Baltie roku kauli uzreiz izbira no apaļajiem dzelžu gredzeniem zemē.

— Kas viņš bijis? — svešādā, nomāktā balsī vaicāja Maremucha.

— Kas viņš bijis? — Lazarevs rāmi atkārtoja, pažvadzinādams važas un paceldams tās pie pašas sejas. — Grūti pateikt. Var tikai minēt... Padomāsim...

Pazemes ejā kļuva pavisam klusi.

Lukturis dega mirgodams. Tā nemierīgais atspīdums šaudījās pa sienām. Pazemes klusumā skaidri bija sadzirdami mūsu elpas vilcieni.

— Padomāsim, — Lazarevs klusi atkārtoja. — Kad Umaņas pulkvedis Gonta kopā ar Maksimu Zelezņaku organizēja sacelšanos pret poļu paniem, kas vēsturē pazīstama ar nosaukumu Koliivščina, pani šo Sacelšanos apspieda un sāka tvarstīt Gontas kazakus. Šeit mūsu Vecajā cietoksnī arī sēdējuši pirms nāves panu haiduku noķertie kazaki. Kas zina — varbūt šis cilvēks ir viens no tiem?

Mazliet padomājis Lazarevs piebilda:

— Bet varbūt šis važās kaltais ir viens no slavenā nemiernieka Kar-meļuka draugiem? Nelaimīgais šeit gājis bojā ne pārāk sen. Es spriežu pēc važām. Nebūs vairāk par pusotra gadsimta. Visādā ziņā šis cilvēks nav bijis pans, citādi nebūtu miris šeit, važās kalts ...

Es noliecos, un, tikko gribēju pieskarties galvaskausam. Maremucha iekliedzās:

— Nevajag, Vaska, nevajag!... — un atlēca sānis.

— Nevajag aiztikt! Paliec mierā! — Lazarevs man stingri pavēlēja.

... Es iztēlojos, kā šeit pazemē mira Šis nezināmais cilvēks. Droši vien

viņš ar savām dzelžos iekaltajām rokām ilgi būs dauzījies gar starpsienu un tomēr nespējis to atlauzt... Viņš vairākas reizes būs meimurojis uz cietuma eju, tad no jauna atgriezies, meklējis citu izeju, kamēr beidzot bez spēka, no spīdzināšanas nomocīts, pakritis uz visiem laikiem šajā mitrajā pazemē.

Protams, viņš ir Karmeļuka biedrs! Tikai Karmeļuks taču un viņa draugi iedrošinājās aizbēgt no briesmīgā cietokšņa. Droši vien šis cilvēks kopā ar Karmeļuku kalnainajos Podolijas ceļos bija uzglūnējis paniem, atriebies viņiem par nabaga ļaužu zaimošanu. Varbūt kopā ar Karmeļuku šis cilvēks slēpās biezajos Podolijas mežos un kaut kur nomaļā, paniem nezināmā graviņā klusā, zvaigžņotā naktī pusbalsī dziedāja drošsirdīgā Karmeļuka dziesmu:

Trūkumu un postu sūru Visur, ļaudis, rodu.

Jūsu sāpēm līdzi jūtu, Raudām vaļu dodu.

Saka ļaudis, ka es laimīgs, Acīs smiekli dzirkstot,

Tikai nezina, cik bieži Asarās es mirkstu.

Kur vien eju, kur vien raugos — Bagātnieki valda,

Greznībā tie dien’ un nakti Sēž pie dzīru galda ...

... Droši vien, kad beidzās šī skumjā, vienmuļā dziesma, iestājās rītausma un debesīs cita pēc citas izdzisa zvaigznes. Tad dziestošā ugunskura atblāzmā Karmeļuka biedri, savākdami ieročus un gatavodamies gājienam* iesāka jaunu, drosmīgu dziesmu:

Aidā, puiši, aidā, puiši,

Rokas kopā sniegsim!

Nost no ceļa tumšos purvos Visus panus trieksim!

Un laikam gan pirmais, kas iesāka šo dziesmu, bija pats Ustims Kar-meļuks. Es atcerējos visu, ko Lazarevs mums bija stāstījis par Ustimu Kar-mejuku, un ieraudzīju viņu, rītam austot, mežā, dziļas gravas krēslā — zaļoksnēju, plecīgu, kā viņš aizsita īsos, brūnos, no pašaustas zemnieku vadmalas darinātos virssvārkus; redzēju viņa bargo un drosmīgo seju, kuras platajā pierē ar nokaitētu dzelzi bija iededzināta kauna zīme. Redzēju, kā Ustims Karmeļuks sajozies uzvelk cepuri uz acīm, vienā rokā paņem senlaicīgu pistoli, otrā — zarainu nūju un saka saviem draugiem:

— Ejam, zēni! Patramdīsim panus!

...Tā, domādams par Karmeļuku, es sekoju Lazarevam tālāk pa pazemes eju.

Blakus šņaukājās izbiedētais Maremucha.

Es, pastiepu roku un aptaustīju auklas kamolu, ko viņš turēja sev priekšā. Auklas bija atlicis pavisam maz. Bet ja nu mēs šeit apmaldāmies?

Gribēju palūgt Valerianu Dmitrijeviču griezties atpakaļ, bet nebija drosmes. «Labi vēl, ka sarkanarmietis pamanīja, ka mēs še ieejam,» es nodomāju, «ja kas notiek — viņš mums atsūtīs palīgā savus biedrus.»

— Apstāties! — Lazarevs sacīja un pacēla roku.

Vēcinādams lukturi, viņš piesardzīgi iegāja nelielā zālē. Pa labi mūri bija melns, četrstūrains caurums, bet kreisajā stūrī melnoja divas spraugas. Lazarevs pagriezās pa kreisi, un, kad mēs piegājām pie spraugām, tad ieraudzījām, ka ejas turpinājums ir šeit. Tiesa, eja šeit bija aizsprostota ar lielu, četrstūrainu akmeni, bet Lazarevs ar vienu roku spēji pagrūda akmeni, un šis milzīgais granita bluķis pagriezās uz dzelzs ass un apstājās šķērsām ejā. Tagad akmens durvju abās pusēs melnoja divas augstas un šauras spraugas. Jebkurā no tām varēja ielīst cilvēks. Lazarevs klusēdams atdeva lukturi Petjkam, bet pats, atspiedies ar rokām pret akmeni, pavērās dziļumā. Petjka rādīja gaismu ar lukturi.

— Pieņemsim, ka šeit iet galvenā eja. Nu labi, bet kas tad tas? — ar šiem vārdiem Lazarevs piegāja pie maza, četrstūraina cauruma, kas melnoja

-iesānis zem pašiem griestiem. Mēs sekojām Valerianam Dmitrijevičam, un es paklupu pret akmeni.

— Nu, rādi gaismu! — es čukstēju Maremucham.

Maremucha pastiepa roku ar lukturi tā, it kā zemē gulētu jauns galvaskauss. Viņš nomierinājās tikai tad, kad labi bija saskatījis, ka man zem kājām parasts, četrstūrains akmens. Ar to droši vien bija aizsprostots melnais caurums, kurā tagad, pacēlies pirkstgalos, raudzījās Lazarevs. Pēkšņi Lazarevs iebāza caurumā roku un sāka citu pēc cita atlauzt akmeņus. Smagi dunēdami, akmeņi krita zemē, un pusapaļā pazemes zāles velve nodrebēja no kaira kritiena. Lazarevs droši grūda akmeņus, un aiz tiem atvērās melns tukšums. Kad caurums kļuva liels un apaļš, Lazarevs, pamādams uz melno dobumu, teica:

— Iet šeit, manuprāt, interesantāk. Kā jūs domājat, zēni?

Mēs klusējām un, taisnību sakot, domājām, kā tikai ātrāk izkļūt no šejienes brīvē, saulē, svaigajā rudens gaisā. Atbildi nesagaidījis, Lazarevs, pamādams ar roku uz eju, ko aizsprostoja akmeņi, piebilda:

Galvenā eja, protams, ir tur. Taču tur mēs vienmēr pagūsim aiziet. Labāk paraudzīsimies slepenākus nodalījumus.

Un Valerians Dmitrijevičs, paņēmis no Petjkas lukturi, devās pie siena izlauztā cauruma. Mēs līdām aiz viņa.

Iet tagad bija daudz grūtāk nekā iepriekš.

Ļoti bieži zem kājām gadījās no zemes izlīduši, šķautnaini akmeņi, ceļš gaja kalnup. Taču vēl nebijām paguvuši paiet soļu piecdesmit, kad stāvais slīpums beidzās un mēs sākām kāpt kaut kur lejup. Un, jo tālāk mēs gājām, jo kraujāka kļuva noeja un šaurāka pazemes eja. Divatā blakus šeit nebija iespējams izspiesties. Lazarevs gāja pa priekšu, žvadzinādams važas un vicinādams lukturi. Bet tad viņš sāka iet lēnāk, ar brīvo roku taustīdams rnurus. Kājas tā vien slīdēja lejup, arī es atspiedos ar rokām pret glumajiem mūriem, lai neuzskrietu virsū Lazarevam. Kājas aizvien biežāk sataustīja slapju zemi. No lejas dvesa drēgnums.

— Valerian Dmitrijevič! Pagaidiet! — es iesaucos, un mana balss uzreiz apklusa šajā mitrajā, smacīgajā gaisā. Aiz apkakles aizpilēja ūdens. Gar mūriem guldzēja urdziņas. Es jau gāju pa ūdeni, un man likās, ka dzirdu varžu kurkstoņu. Bet tad nez no kurienes, laikam no augšas, uzpūta svaigs vējš. Es pagāju dažus soļus un sajutu, ka eja atkal ved augšup. Šeit bija sausāks. Odens it kā nebija.

— Pagaidi, Vaska! Neej tik ātri! — mani panācis, lūdzās Maremucha.

— Nu, žiglāk, žiglāk! — es uzšņācu Petjkam, un mēs sākām rāpties arvien augstāk un augstāk, kamēr es no jauna uzgrūdos Lazarevam.

Viņš stāvēja sakumpis un apgaismoja ar sīkām šķembām apbirušo sienu.

Pazemes eja izbeidzās.

— Ir gan ķibele! Strupceļš! — noraizējies mums sacīja Valerians Dmitrijevičs.

Un tiešām likās, ka šeit ir strupceļš, bet gaiss bija tīrs un svaigs.

— Paturi, Mandžura! — Lazarevs teica, pasniegdams man lukturi.

Nu, pamēģināsim! — un Valerians Dmitrijevčs no visa spēka trieca

ar kāju pret sienu.

Viņa kāja tūliņ iegrima mīkstā, irdenā gruntī, bet, kad Lazarevs izvilka kāju atpakaļ, mēs ieraudzījām apaļu caurumu un aiz tā — saules gaismu.

Mēs ar rokām ātri atrakņājām zemi un, kad ala kļuva plata, pavirzījāmies, dodot ceļu Lazarevam. Es no pazemes ejas izlīdu pēdējais un sākumā nevarēju apjēgt, kur mēs atrodamies. Blakus krūmiem aizaugušajai alai pacēlās kāda torņa augstais, robainais mūris. Soļus divus no torņa sākās krauja; tālu lejā klinšainajos krastos tecēja saulē mirdzošā upe. Un, tikai palūkojies pa kreisi un ieraudzījis tur uz pakalna Veco cietoksni un tā ārējo mūri, es sapratu, ka mēs esam nonākuši Tatariskas priekšpilsētā verstis pusotras no mūsu Aizupes.

— Es domāju, ka mēs iznāksim Kaļinovkas mežā, bet šeit, redzi, cik tuvu! — noskumis ieteicās Maremucha un piebilda: — Vajadzēja iet pa to eju.

— Nu, iesim ar! — es atsaucos. — Vai līdīsim atpakaļ?

— Nē, kas tev nāk prātā! — Maremucha izbijās. — Ir jau vēls.

Un it kā baiļodamies, ka es viņu ievilkšu atpakaļ šajā melnajā caurumā, Petjka pagāja sānis pie augstā sargtorņa.

— Valerian Dmitrijevič! Valerian Dmitrijevič! — viņš pēkšņi iekliedzās. — Skatieties, šeit kaut kas uzrakstīts!

— Kur uzrakstīts? — Lazarevs vaicāja, pienākdams pie Petjkas.

— Nu, re, skatieties! — Petjka rādīja, atliecis atpakaļ galvu.

Virs sargtorņa ieejas, iemūrēta akmens sienā, vīdēja šauriņa balta marmora plāksnīte. Tajā bija iegravēts uzraksts: «Felix regnum quod tempore padst tractat bella.»

— To rakstījuši poļi, vai ne, Valerian Dmitrijevič? — Maremucha līksmi izsaucās.

— Rakstīts latiniski, — Lazarevs sacīja. — Šis uzraksts būs gadu divi simti piecdesmit vecs. Tikai kā lai to pārtulko? Pagaidiet... — Un Lazarevs sāka kustināt lūpas, čukstēdams pie sevis kaut kādus vārdus.

Mēs nogaidot raudzījāmies viņā. Beidzot Lazarevs jautri sacīja:

— Nu, šeit apmēram rakstīts tā: «Laimīga tā valsts, kas miera laikā gatavojas karam.»

Tajā brīdī es vēl vairāk sāku cienīt Lazarevu. Petjka Maremucha lūkojās Lazarevam tieši mutē. Redzams, Petjkam bija ļoti patīkami, ka viņš pirmais ievērojis un parādījis Valerianam Dmitrijevičam šo balto plāksnīti.

Bet Lazarevs palūkojās apkārt, pacēla no zemes važas un teica:

— Nu, bet tagad, zēni, dosimies mājās! Daudz šodien esam pieredzējuši — laiks prasties godu.

— Vai mēs nāksim vēl šurp? — es vaicāju.

— Visādā ziņā! — Lazarevs apsolīja. — Sapulcēsim vairāk gribētāju un svētdien uz visu dienu dosimies gājienā. Atcerieties, kā toreiz gājām uz cietoksni?

— Augstākajā pirmmācības skolā, ja? — Maremucha piemetināja.

Mēs pavadījām Lazarevu līdz pašam bulvārim, tur atvadījāmies un devāmies mājās uz Aizupi pusdienās. Pie Vecās mājas mēs lozējām, kam parīt jānes uz skolu lukturis. Iznāca, ka lukturi nesīs Maremucha.

Bet es, apmierināts ar šāsdienas pastaigu, aizjozu mājās tukšām rokām.

No Nagorjaniem pie mums uz pilsētu atbrauca mācīties Oska. Bieži starpbrīžos mēs ar viņu aizšaujamies uz laukumu pēc kastaņiem. Mēs tos uzmeklējam nodzeltējušo lapu kaudzēs, pielasām pilnas kabatas un joņojam atpakaļ trešajā stāvā. Ļoti patīkami mest kastaņus no balkona pāri laukumam — tie lido gluži kā lodes. Petro Maremucha iemanījies un aizsviež tos līdz pašai katedrālei - kādreiz pat trāpīja Prokopovičam mugurā. Viņu, mūsu veco, bārdaino direktoru, mēs redzam bieži. Viņš tagad ir pops un kalpo katedrālē. Viņš mums šķita smieklīgs, kad redzējām to pirmo reizi, ģērbušos garā, zaļā ornatā ar smagu sudraba krucifiksu uz krūtīm. Tagad, tiklīdz pamanām Prokopoviču, mēs kliedzam:

Mušķērāj! Mušķērāj!

Mēs jau mierīgi bijām mācījušies nedēļas trīs un vairs nedomājām, ka mūsu skolā vēl pierakstīs skolniekus, kad pēkšņi klasē parādījās Kotjka Grigorenko.

Es pat nodrebēju, kad ieraudzīju viņu mūsu klases durvīs. Mums sākās stunda. Dabaszinātnieks Polovjans piesprauda pie tāfeles mamuta ģindeņa zīmējumus. Kotjka piesardzīgi uz pirkstgaliem, lai Polovjans nepamanītu, aizzagās uz klases viņu galu. Viņš bez trokšņa apsēdās tur pēdējā solā. Visu stundu mani tā vien kūdīja apgriezties, kaut pablenzt, ko dara Kotjka, loinēr es savaldījos: mēs taču esam ienaidnieki!

Lielajā starpbrīdī Kotjka'jau bija apradis un jutās tā, it kā no šejienes nebūtu aizgājis brīvdienās. Viņš notriepa visu tāfeli ar krītu, zīmēdams tur istabu ar salmu jumtu, vairākas reizes pārlēca pāri solam, iemainīja no Jaškas Tiktora par diviem zīmuļiem austriešu patronu. Ar mani un Mare-muchu Kotjka nerunāja. Bet nākamajā dienā pie mums sola, kolīdz beidzās trešā stunda, piesēdās mūsainais Saška Bobirjs.

— Puikas, palīdziet! — viņš čukstēja, blenzdams kaimiņos.

— Kas ir? — Oska vaicāja.

— Puikas, paklausieties, — Bobirjs lūdzās, — Kotjkam ir mans buldogs. Viņš to atnesis klase. Es noskatījos, ka viņš rādīja Tiktoram. Puikas, es došu jums par to skrotis, man ir vesela mārciņa skrošu. Tikai palīdziet, zēni!

— Bet kur tad ir Kotjka? — pieceldamies vaicāja Maremucha. Acis viņam iekvēlojās. Viņš iznāca no sola.

— Augšā, aizskrēja augšā! — satraukts atbildēja Bobirjs.

Viņš tā bija uztraucies, ka pat vasaras raibumi pietvīka.

Kotjku mēs atradām trešajā stāvā tukšā gaiteņa galā. Viņš nāca no tualetes istabas mums pretī, iebāzis rokas bikšu kabatās.

— Kotjka, klausies! — trīcošā balsī viņu apturēja Saška Bobirjs.

— Nu? — Kotjka sāka ausīties un izņēma rokas no kabatām.

Viņš stāvēja mūsu priekšā pelēkos ģimnāzistā svārkos, mazliet paliecis galvu uz priekšu; viņa ļaunajās, spīdīgajās acīs vīdēja bailes un nemiers.

— Kotjka, atdod buldogu! — Bobirjs noteikti sacīja.

— Buldogu? — Kotjka uztraucās. — Man nav buldoga.

— Nemānies, ir! — Bobirjs nošņāca. — Tas tev kabatā.

Tajā pašā brīdī Kotjka atlēca atpakaļ pie loga. Petro metās viņam priekšā un iekliedzās:

— Ķeriet aiz kājām!

Viegli teikt — ķeriet aiz kajam. Taču tas nav vis tik vienkārši, kā domā Petruss. Kotjka spārdās ar kājām tik strauji un spēji, ka pieiet klāt nav iespējams. Ar muguru viņš grūž nost Maremuchu, bet tas spēcīgi saspiedis Kotjkas rokas un nelaiž vaļā. Grigorenko aiz dusmām krekšķ, rausta galvu, tomēr izrauties nevar.

— Nu, ņemiet ciet! Dodiet viņam pa mūli! Ko jūs baidāties! — Petruss mūs drošināja.

Tajā brīdī man laimējās notvert Grigorenko aiz kājas. Es cieši saķēru viņu aiz kurpes un no visa spēka vilku uz savu pusi. Bobirjs sadūšojās un nosvieda Kotjku uz grīdas pie pašas krāsns, Maremuclīam pie kājām.

Nu Grigorenko mums nav bīstams. Mēs viņu tūliņ izkratīsim!

— Laidiet, pats atdošu, — Kotjka nošņāca caur zobiem.

— Atdosi? — sēdēdams jāteniski Kotjkam uz pleciem, neticīgi vaicāja Bobirjs.

— Atdošu ... goda vārds, atdošu, — Grigorenko solīja.

— Nu tad laidiet viņu, zēni! — Bobirjs pavēlēja un pietrūkās kājās.

Mēs nelabprāt izpildījām viņa pavēli. Saburzīts, izspūris Kotjka, nelūkodamies uz mums, gausi piecēlās un nopurināja no biksēm putekļus. Tad viņš iebāza roku kabatā un vilcinādamies izņēma niķelētu buldogu. Tas bija ļoti labs buldogs — jauns, spožs, redzams, ar to šauts ļoti maz.

Bobirjs pat nolaizījās.

— Nu, dod šurp! —- viņš prasīja, izstiepis savu garo, kalsno roku.

— Dot? Ko dot? Ko tu gribi? — cieši saspiedis buldoga rokturi, Kotjka izbrīnījies vaicāja.

— Revolveri! — Bobirjs nopūtās un pastiepa otru roku.

— Revolveri? Lika pagaidīt! — un ar šiem vārdiem Kotjka atvēzējies izsvieda buldogu pa atvērto logu. — Se tev! — viņš nikni nošņāca, un tajā brīdī lejā uz laukuma nopaukšķēja revolvera šāviens.

Tas tikai ir joks! Tur acīm redzot, atsizdamies pret akmeņiem, izšāva Sašas buldogs. Mēs pietupāmies. Ja nu pēkšņi lode laukumā kādu nonāvējusi? Maremucha kāpās atpakaļ. Bet Kotjka, noraustījis kreklu, ļauni pasmaidīja un vaicāja:

— Dabūjāt?

Tikai nule mēs' atjūdzāmies, sapratām, cik veikli mūs Grigorenko piemānījis.

— Tu... tu ... vai gribi nokļūt turpat, kur tēvs? — aizraudamies un nobālis kliedza Saška Bobirjs.

— Pagaidi! — Petjka apsauca Bobirju, — skriesim uz balkona, palūkosimies!

Mēs traucāmies pa gaiteni.

— Vai tas tev bija automātiskais? — panācis Bobirju, es līdzjūtīgi vaicāju.

— Nu jā, automātiskais ... — Saška žēli atteica.

Mēs piesardzīgi paskatījāmies no balkona uz ielu. Laukums bija tukšs. Dzeltenas lapas klāj ielas bruģi. Viņā galā pie ģimnāzijās, zem tā loga, no kura Grigorenko tikko izsvieda revolveri, stāv kāds sarkanarmietis un skatās augšup uz trešo stāvu, kur vējš šūpo abas atvērtā loga puses.

Brīdi pastāvējis zem loga, sarkanarmietis iebāza revolveri kabatā un gausi, visu laiku raudzīdamies atpakaļ, aizgāja.

Saška sērīgi vēroja katru viņa soli. Buldogu tam vairs neredzēt! Arī mēs visi ar nožēlas pilniem skatieniem sekojām sarkanarmietim, un es pat nodomāju: «Diezin vai mums nejozt viņam pakaļ?» Man likās, ja sarkanarmieti, kā nākas, palūgtu, viņš atdotu buldogu. Kam viņam tas, šis mazais, niecīgais revolveris ar mīkstām svina lodītēm? Sarkanarmietim droši vien ir nagans. Bet, kamēr es tā domāju, sarkanarmietis jau bija pazudis aiz katedrāles. Skriet bija par vēlu.

Jau klasē Grigorenko, iedams pie skolotāja katedras, draudēja:

— Mēs ar jums vēl izrēķināsimies! Pagaidiet...

— Labi, labi. Gribas vēl? Petļuriešu mūdzis! — Maremucha nikni atcirta. Klasē ar notīm padusē ienāca Čibisovs, un Kotjka, lūkodamies apkārt, apsēdās solā.

Drīz pēc šā notikuma mēs no Jaškas Tiktora uzzinājām, ka pirmajā darba skolā Ternopoles nogāzē vecākajās klasēs esot kāds jauns, mums nepazīstams priekšmets — politiskās mācības.

Tas droši vien būs par politiku, — Bobirjs svarīgi paskaidroja.

— Kā tu to zini? — Maremucha neticīgi vaicāja.

— Nu tā, zinu... es visu zinu... — Saška sāka lēkāt. — Mans vecākais brālis apmeklē poligrāfistu komjauniešu šūniņu, viņš man teica gluži lo pašu vārdu.

— Bet kāpēc mums nav šās ... nu, kā to sauca, Jaška? — Maremucha

vaicāja.

— Politiskās mācības, — Tiktors pateica.

— Kāpēc nav? Vai tad tu nezini, kāpēc? — Bobirjs atbildēja. — Skolotāji negrib, tāpēc! Vai tad viņiem politika prātā! Iesim sūdzēties...

— Kur tu iesi, uz kurieni? — Maremucha mīdījās ap Sašku. Pa šo vasaru viņš bija tumši iededzis un pat mazliet izaudzis.

— Nu, uz to sarkano māju, kas atrodas aiz Jaunā bulvara! — Bobirjs droši atteica. — Man brālis sacīja, ka tajā mājā visi priekšnieki pieņemot laužu sūdzības.

— Nu, sarkanajā mājā ... — Maremucha izbijās. — Kāpēc uz turieni? Jāpaprasa Lazarevam ...

— Ej nu, ērms, — es noteicu. — Lazarevs mums nepalīdzēs. Viņš pagaidām viens, bet tādu neliešu kā Rodļevska — daudz. Viņi tāpat to ēd nost.

Nākamajā dienā pēc stundām mēs atgriezāmies mājās Aizupē. Man sirdī bija viegli un līksmi — ko mācīties nebija daudz, laiks jauks. Spoži spīdēja saule, ar saviem spodrajiem stariem tā apmirdzēja visu mūsu kalnaino pilsētu, apgaismodama sausās, mazliet iezilganās ietvju plāksnes, spoguļodamās pēc nejaušā nakts lietus vēl neizžuvušajās ūdens peļķēs.

Es piemiedzu acis, lūkodamies saulē, un domāju: cik gan jauki būtu, ja visu gadu pastāvētu vasara! Bet drīz iestāsies ziema; sāksies tā ar vieglām salnām, jumti no rītiem būs sirmi, sakņu dārzā nodzeltēs zaļā zāle, nedzīva nokritīs zemē, bet tad iestāsies sals, aizvien stiprāks un stiprāks — un upe pie Vecā •cietokšņa piepeši apstāsies. Metīsi kauliņu — tas lēkādams aizslīdēs pa ledu, un pat pēdas nepaliks: tik gluds, slidens un caurspīdīgs būs pirmais, vēl ļoti plānais ledus. Bet tūdaļ es iztēlojos, cik jauki būs rītos — pirmajā starpbrīdī skraidīt pa skolas pagalmu un lauzīt nakti ar plānu ledus kārtiņu pārvilkušās peļķes.

Ir ļoti patīkami, kad dzidrā, saltā rītā kājas pašas tevi nes pa sasalušajām grambām! Ja ieskriedamies ar zābaka purnu ieslīdi tādā pančkā — ledus kraukšķēdams salūst, bet tu jau joņo tālāk, un pazoles paliek sausas. Un tad cik jauki pēc starpbrīža ieskriet no āra gaišajā klasē un, kamēr nav ienācis skolotājs, piespiesties ar vēderu pie siltās, tik tikko pēc krāsas smaržojošās, sakurinātās krāsns! Un man nepavisam vairs nebija žēl, ka rudens .aiziet un drīz iestāsies ziema. Tā pat labāk. Uzasināšu savus nurmīšus . ..

Bet tad priekšā atskanēja spēcīgā un drebošā Saškas Bobirja balss.

Saška pēkšņi sāka dziedat:

Mēs draugi tiem, kas cīnījās Ar Centraiajo radu,

Kas ešelonam lika stāt,

Kad sauca barikādes ...

Saška dziedāja slikti, kā āzis, nepavisam tā, kā šo dziesmu mēdza dziedāt sarkanarmieši, kas bija apmetušies garīgajā skolā. Es gribēju uzsaukt Saškam, lai viņš cieš klusu, bet tad piepeši sāka dziedāt arī Maremucha:

Uz priekšu traucies, ešeloni Uz Komunu ceļš lokās.

Mums cita ceļa nevar būt,

Ir šautene mums rokās, —

nu jau viņi dziedāja divatā, soļodami pa apaļajiem ielas bruģa akmeņiem.

Tagad arī man grūti bija nociesties. Mēs gājām tieši pa ielas vidu kā īsteni karavīri. Mēs gājām un dziedājām:

Un daudz mums zēnu drosmīgu,

Kas tēviem lidzās stāja,

Kas piegādāja lādiņus,

Par visu atriebt gāja ...

Garāmgājēji apstājās un pavadīja mūs ar skatieniem. Bet mēs nepievērsām viņiem nekādu uzmanību. Kas mums ko var padarīt? Kas mums var aizliegt dziedāt? Tā ar līksmu dziesmu mēs nonācām uz Jaunā bulvara. Iet blakus pa šauro taciņu, kas veda uz bulvara viņu galu, bija grūti. Mēs gājām verzē, un dziesma tūliņ pārtrūka. Bulvāris bija gluži kā mežs: plašums, daudz kailu koku, bet visapkārt neviena akmens, tikai pakalni un grāvji.

Vējš dzenāja pa bulvāri dzeltenas, sausas lapas. Kājas grima lapās pat tad, kad mēs gājām pa taciņu. Bobirjs ieskriedamies ielēca ar lapām piebirušajā grāvī. Viņš izstiepās kā krupis.

— Vai, cik mīksti, zēni, paskatieties! — viņš mums uzsauca, ķepurodamies lapās.

Mēs metamies lejup grāvī tikpat kā ūdenī, plucinām lapas, sviežam tās. riekšavām augšup, apberam cits citu ar zelta lietu. Lapas lido pār mums kā milzīgi, iesarkani tauriņi un, vicinādami līkās astītes, gurdi krīt uz dzelteno zemi.

Beidzot mēs pametam Veco bulvāri un iznākam uz ielas.

— Vai tu par šo māju runāji, Saška? — Maremucha vaicāja, rādīdams mums ar pirkstu uz sarkano, divstāvīgo māju, kas atradās blakus pastam.,

— Par to, par to, — Bobirjs strauji sacīja. — Šeit vajadzētu ieiet.

— Bet man šajā mājā strādā kāds paziņa, — Petjka palielījās.

— Ko nu muldi... paziņa, — es atbildēju Maremucham.

— Tā, muldu? — Petjka atcirta. — Vai tad Omeļustijs šeit nestrādā?-Esi jau aizmirsis?

Nudien, Petjkam taisnība! Omeļustijs tiešām šeit strādā. Arī tēvs man to teica. Tagad Omeļustijs dzīvo kaut kur pilsētā, pilsētas padomes kopmītnē, un mēs viņu satiekam gaužām reti.

— Nu, tad ejam pie Omeļustija, — Bobirjs uzreiz izšķīrās. — Uz vietas. Ejam!

— Nē, kāpēc tad tūliņ, — Maremucha atkal vilcinājās. — Iesim vēlāk .. _

— Nu jā, nu jā! — Bobirjs priecājās. — Neviena paziņas tev šajā mājā droši vien nav. Tu mums tikai sameloji.

— Es sameloju, ko? Tad ejam ... Gan redzēsi! — Petjka aizsvilās un soļoja uz mūra mājas pusi.

Uz šās mājas brūnajām ozola durvīm bija piestiprināts uzraksts uz kartona•

Ukrainas komunistiskās (boļševiku) partijas apriņķa komiteja

Ukrainas komunistiskās jaunatnes savienības apriņķa komiteja

— Nu, vai iesim? — izlasījuši šo uzrakstu, visi nedroši ievaicājāmies Maremucham.

Saška Bobirjs klusēdams stūma Maremuchu pirmo pa platajām ozolkoka durvīm. Taču Maremucha tūliņ atspiedās ar rokām pret durvju stenderi.

— Nu, ej, ej, ko tu tā? — es teicu. — Tikai vēži lien atpakaļ.

Dobji aiz mums noklaudzēja smagās durvis.

Mēs dodamies augšup pa šaurām marmora kāpnēm, bet pa labi pirmajā stāvā ved patumšs gaitenis. Kurp lai iet?

Iesim labāk pa gaiteni.

Tā viņā galā klaudz rakstāmmašīna. Mēs paejam dažus soļus pa krēslaino gaiteni un apstājamies pie kādām durvīm. Aiz tām dzirdama skaļa balss. Pēkšņi atveras durvis, un gaitenī iznāk mūsu agrākais kaimiņš Ome-ļustijs. Viņam kājās zilas galifē bikses un gari brezenta zābaki, mugurā izšūts krievu krekls.

Ko jūs šeit, zēni? — pārsteigts noraudzīdamies mūsu pulciņā, vaicā Omeļustijs.

— Tie esam mēs, tēvoc Omeļustij... Sveiki! — un, atvirzīdams pārējos, es pirmais pieeju klāt Omeļustijam.

— Vaska? Bet es tevi nepazinu. Nu, ienāciet, ja esat atnākuši ciemā, — Omeļustijs aicina. Un mēs nopakaļ savam kaimiņam ieejam lielā istabā ar podiņu kaminu.

Istabā, sēdēdami uz galdiem, sarunājas kaut kādi cilvēki. Mūs ieraudzījuši, viņi apklust. Istabā ļoti piesmēķēts. Pret griestiem vērpjas zili dūmu mākonīši. Pie kamina, cita citai pieslietas, stāv trīs šautenes.

— Pie manis atnākusi delegācijā, — Omeļustijs smejas, norādīdams uz mums ar roku.

— Bet ar ko pacienāsi? — uz viņa vārdiem atsaucas pliku pakausi plecīgs sirmgalvis, ģērbies salāpītā formas blūzē. — Būtu viņiem kaut vai bubļikus atnesis.

— Kur tad lai es tos ņemu? — rokas noplātīdams, saka Omeļustijs un uzaicina mūs apsēsties: — Sēdieties, zēni, uz palodzes! Krēsli mums tikai divi, bet cilvēku, redziet, kāds lērums.

Es pirmais pastāstu Omeļustijam par mūsu skolu, par skolēnu komiteju. Viņš noklausās manī uzmanīgi un tikai retumis pakasa zodu.

— Direktors mums labs, bet jaunais dziedāšanas skolotājs čibisovs dzied baznīcā, tic dievam! — sarunā iejaucās Petjka Maremucha.

— Tu pagaidi! — es atcirtu. — Rodļevska gan it nemaz neatzīst skolēnu komiteju. Viņa saka, ka komitejā esot tikai nekauņas un pārdrošnieki.

Bet mums nepieciešamas politiskās mācības... Pirmajā skolā ir, kāpēc mums nav? — Saška pēkšņi drosmīgi izsaucās.

Omeļustijs pasmaidīja. Iesmējās arī viņa biedri, kas sēdēja uz rakstāmgaldiem, bet viens no viņiem izvilka no kabatas burtnīciņu un kaut ko tajā ierakstīja.

— Labi, zēni, viss būs: ir politiskās mācības, ir labi skolotāji, ir brokastis, ir šifera tāfele. Tikai mazliet pagaidiet, — Omeļustijs apsola, berzēdams pieri. — Pašreiz mums visiem daudz jāmācās. Es ari gatavojos iestāties padomju un partijas skolā.

Kad mēs jau grasāmies aiziet, es pasaucu Omeļustiju sānis un klusi tam saku:

— Bet mūs izsauca uz Čeku. Vai jūs Kudreviču pazīstat?

— Pazīstu, Vaska, pazīstu, — Omeļustijs man pamirkšķināja un ieteica: — Tikai pārāk daudz nepļāpā!

Tieši pēc nedēļas pēc otrā starpbrīža mūsu klasē ienāca garš puisis, ģērbies vienkāršā, brūnā kreklā, zaļās, rupjās biksēs, kājās tam bija smagi karavīra zābaki ar briežādas zolēm. Mes skraidījām pa klasi un, ieraudzījuši ienācēju, apstājāmies: cits pie tāfeles, cits pie krāsns, bet Mare-mucha sastinga katedrā.

— Sēdieties! — negaidot mūs uzaicināja šis jaunais puisis. — Sēdieties! — viņš atkārtoja un nokāsējās.

Mēs neziņā, kā pagadās, sasēžamies pa soliem.

— Zēni, — aizsmakušā balsī ierunājās jaunais puisis un atkal nokāsējās. — Biedri... Iepazīsimies. Mans uzvārds Pančenko, mani pie jums sūta komjaunatnes apriņķa komiteja. Sāksim politiskās mācības. Vai jus zināt, kas ir politiskās mācības?

Klasē klusums.

Ko lai atbild? Mēs klusēdami un ar izbrīnu aplūkojam jauno, no citiem tik atšķirīgo un savādo skolotāju.

No 1935.—1939. gadam Ļeņingradā

.

OTRA DAĻA. DŅESTRAS KRASTOS

MPS PĀRKRAVĀJAMIES

M an ļoti gribējās ierīkot jauno baložu būri pagalma vidu pirms Petj-kas atnākšanas. Smailā, labi noasinātā lāpsta aizvien žiglāk grima valgajā zemē, sagriezdama zāles saknes un sliekas. Kad kāja kopā ar lāpstas atliekto malu pieskārās zemei, es abām rokām vilku lāpstas gludo kātu uz savu pusi. Augšup uzlidoja vesels zemes blāķis. Es to veikli atsviedu sānis — melnu, vietumis baltām sakņu dzīsliņām izraibinātu.

Drīz vien mūsu nelielajā pagalmiņā melnoja dzija bedre. Es atvilku stabu ar baložu būri un ielaidu to bedrē. Turēdams būri ar vienu roku, es iesviedu bedrē dažus laukakmeņus, sakārtoju tos apkārt stabam un, kad būris vairs nešūpojās, bedri žigli piebēru ar svaigo zemi. Atlika to tikai nolīdzināt, kad aiz mājas nočīkstēja vārtiņi.

«Nu, Petjka arī klāt!» es nodomāju un pagājos sānis.

Iztālēm baložu būris izskatījās vēl labāk. Sasists no plāniem dēļiem un nokrāsots ar okeru, tas manāmi atdalījās starp vecajiem šķūņiem. Jauka dzīve būs šajā mājiņā maniem baložiem. Nu gan Petjka Maremucha mani apskaudīs. Lai kā viņš nopūlētos, nemūžam viņš neuztaisīs tādu baložu būri. Jau dzirdami aiz muguras soļi. Es lēnām pagriezos. Pie manis pienāca tēvs. Viņš apstājās blakus un teica:

— Pieklājīgs baložu būris, tomēr lieks.

— Kāpēc lieks?

— Rīt no šejienes pārkravāsimies, — tēvs atbildēja. — Iesim istabā — pastāstīšu.

Līdz Petjkas Maremuchas atnākšanai es jau zināju visu. Partijas apgabala komiteja sūta tēvu darbā uz padomju un partijas skolu. Tēvam padomju un partijas skolā jāierīko neliela tipogrāfijā un jāiespiež tajā skolas avīzē «Kursanta Balss». Un, tā kā visi padomju un partijas skolas darbinieki dzīvoja valsts dzīvokļos, tad arī tēvam bija jāpārkravajas turp kopā ar mums.

Bet kas notiks ar jauno baložu būri? To taču nevar atstāt šeit kā dāvanu īrniekiem, kuri ienāks mūsu dzīvoklī...

— Tētuk, bet baložu būri es ņemšu līdzi! — es sacīju tēvam.

— Kas vēl nebūs! — tēvs pavīpsnāja. — Visi kursanti to tik vien gaida, lai tu tur ieviestu baložus. — Un, noņemdams no sienas Ļeņina ģīmetni, tēvš nopietni piebilda: — Nemuļķojies, Vasil, baložu būri atstāj šeit!

— Jā, atstāj. Bet kur tad es turēšu baložus?

— Kas tev tur ļaus turēt baložus?

Pavisam klusi es nomurmināju:

— Vai tad tur nevar?

— Kas par iedomām? — tēvs atteica. — Saproti taču, muļķīt, tur cilvēki mācās — jābūt klusumam, bet tu sāksi pa jumtiem trenkāt baložus.

— Netrenkāšu, tētuk, nudien, ne. Es klusītiņām ...

— Zinu. cik klusītiņām: pats kādreiz audzēju baložus. Balodis mīl gaisu, plašumu. Tā nav vis vista. Vistu var turēt pieliekamajā, un arī tā sēros...

Tajā brīdī pagalmā nočīkstēja vārtiņi, un kāds piesardzīgi iesaucās: «Vasil!»

Es tūliņ pazinu Petjkas Maremuchas balsi un paķēru žokejcepuri. Palūkojies pa logu, tēvs sacīja:

— Atnācis tavs draugs. Atdod baložus viņa ziņā — un viss.

Petjka Maremucha sākumā man neticēja. Zems, resns, īsos, ar siksnu sajoztos nātnos svārciņos viņš, klausīdamies manā stāstā, neuzticīgi raudzījās man acīs, domādams, ka es viņu mānu.

Tikai, kad mēs jau tuvojāmies galvenajai pilsētas ielai — Pasta ielai, Petjka beidzot noticēja maniem vārdiem un — no visa bija redzams bēdājas, ka es pametu Aizupi.

— Petro, mainīsimies, dod man savu revolveri, — es ieteicos.

— Kas vēl nebūs! — Maremucha uzreiz satrūkās. —- Ar revolveri es nemainos. Tas man pašam vajadzīgs.

— Vajadzīgs, vajadzīgs, — es mēdīju Maremuciiu. — Tik un tā tev to atņems.

• — Kas atņems? — Maremucha uztraucās.

— Skaidrs, kas, — milicija.

— Kam tad tas vajadzīgs? Tāds sarūsējis.

— Nu, un kas par to. Tik un tā ierocis.

— Kas nu par ieroci! Tu taču zini, ka Podzamčē katram puikam ir desmitiem tādu revolveru. Šautenes ar nogrieztiem stobriem paglabā, un arī nekas.

IVtjka runāja patiesību. Pēc pilsoņu kara, pēc hetmaņa, petļuriešiem un poļiem mūsu pilsētā glabājās milzums visvisādu ieroču, un puikas 1 (>*> nobāza dažādās slepenās vietās.

Un tomēr es biju nolēmis pabaidīt Maremuchu un pārliecināti teicu: Atņems tavu revolveri, gan redzēsi. Ieročus varēja turēt agrak, bet tagad karš beidzies — un diezgan. Labāk gan, iekām nav par vēlu, apmaini to ar mani.

- Nu, bet, ja to atņems man, tad atņems arī tev! — Petjka Maremucha žirgti atteica: — Viltīgs tu esi, Vaska, domā — atradis muļķi.

— Kas nu par muļķi. Es taču pārkravājos uz padomju un partijas skolu, bet tur neviens man neko neteiks. Tur dzīvo karavīri.

Kādu brītiņu mēs sēdējām klusēdami.

Mēs jau sen draudzējāmies, un es zināju, ka Petjka tāds pabailīgs. «Labāk klusēšu,» es domāju. «Lai pārdomā manus vārdus.»

Mazliet klusējis Petjka aiz uztraukuma nokrekšķējās un vaicāja:

— Nu, bet ko tu dotu par revolveri?

Savus baložus ...

— Visus? - Petjka vaicāja pieceldamies.

— Kāpēc visus? Pāri ...

— Kā tad, pāri... Par pāri neatdošu ...

— Nav arī vajadzīgs ... Rīt aiziešu uz Podzamči un par vienu savu cekulaino iemainīšu pusduci revolveru ...

— Ej maini, pamēģini!... Gan tevi uz tilta aizturēs milicis.

— Bet es iešu pa lejpusi gar dzirnavām.

Nu ej vien! . . .

— Iešu arī...

Mēs atkal klusējām.

Tālu lejā pie upes kāda sieva mazgāja veļu. Viņa dobji to velēja, gan izgrieza, gan atkal skaloja straujajā ūdenī. Blakus viņai kā tikko manāmi balti punktiņi peldēja zosis. Es vēroju zosis. Pēkšņi Maremucha steigšus čukstēja:

— Vaska! Atdod visus baložus, tad es tev vel iedošu divpadsmit rezerves patronas. Vai gribi?

Ahā! Petjka iekritis! Esmu vinnējis!

Es piecēlos, izstaipījos un it kā negribēdams teicu:

— Labi. Tikai draudzības dēļ. .. Citam gan neparko nebūtu atdevis.

KOTJKA LABO TRAUKUS

Ejot pa taciņu, ikviens no mums bija apmierināts un domāja, ka otru apvedis ap stūri. Petjka retumis nošņaukāja degunu. Sen jau viņš bija metis acis uz maniem baložiem, kopš pagājušās ziemas, un nu negaidot laimējās. Bet man būs pistole. Jau rīt to saslapināšu petrolejā, lai noietu rūsa, un pēc tam varēs pašaudīt.

Jaunais bulvāris sen jau bija beidzies. Mēs gājām pa Aizupi. Tur atradās tirgus letes, zemās kurpnieku, stiklinieku un varkaļu būdiņas. Žitomiras ielas stūrī aiz sludinājumu staba bija redzama labākā Aizupes varkaļa šļachtiča Zacharževska darbnīca. Pie darbnīcas uz ielas mētājās ar baltu nosērējumu klāti patvāri, sarkani vara katli, apgāzti ar dibeniem uz augšu, sarūsējuši kastroļi ar izlūzušu klājumu, emaljētas bļodas, cinkotas siles. No darbnīcas iznāca pats Zacharževskis, apsējis netīru brezenta priekšautu. Viņš sāka rakņāties pa savām mantām. Ar asām, piktām kustībām tas svaidīja no vienas kaudzes otrā skārda sloksnītes, spožas misiņa strēles; viss tas skanēja un šķindēja.

Kad mēs atradāmies jau nedaudz soļus no darbnīcas, Zacharževskis izslējās un dobjā, niknā balsī, pagriezies pret darbnīcu, sauca:

— Kostek, nāc šurp!

Uz šo saucienu pa darbnīcas atvērtajām durvīm uz ielas iznāca mūsu senais paziņa un mans sāncensis Kotjka Grigorenko.

Kotjkas melnīgsnējā seja bija notriepta ar sodrējiem. Viņam priekšā bija tāds pats netīrs brezenta priekšauts kā Zacharževskim. Rokās, kas bija kļuvušas raupjas un sālsskābes saēstas, Kotjka turēja smagu veseri.

Ieraudzījis mūs, Grigorenko mazliet samulsa, bet tūliņ, nevērīgi vēcinādams smago veseri, gorīgiem soļiem piegāja klāt Zacharževskim.

Kamēr Zacharževskis dobjā, īgnā balsī deva Kotjkam pavēles, mēs pagājām garām un iegriezāmies aiz stūra.

— Stāsta, viņš atteicies no savas mātes, — Petjka Maremucha man klusi iečukstēja ausī, palūkodamies atpakaļ.

— Atteicies? Bet kur ta viņš dzīvo?

— Vai tad tu nezini? — Petjka Maremucha brīnījās. — Podzamčē pie dārznieka Koribko. Pilnā pansijā.

— Vai tiešām?

— Nu, protams. Drīz būs mēnesis, kā dzīvo! — Petjka atbildēja.

Ko gan tas viss varētu nozīmēt?

Mājās jau gandrīz viss bija sakārtots. Krustmāte Marja Afanasjevna, gara auguma sirma sieva, apsējusi kokvilnas priekšautu, brūnu lēta satina lakatiņu galvā, tina vecos laikrakstos traukus. Kamēr mēs bijām kino, tēvs noņēmis no sienām ģīmetnes; uz tapetēm it visur — gan guļamistabā, gan ēdamistabā — bija redzami tumši, četrstūraini plankumi. Mēs sen nebijām mainījuši tapetes, tās no saules bija izbalējušas un tikai zem ģīmetnēm saglabājušas savu agrāko krāsu. Salikusi grozā visus traukus un sešas sudraba ēdamkarotes, krustmāte sāka tukšot kumodes veļas atvilktnes. Tēvs noņēma no sienas pulksteni, atāķēja atsvarus un garo važiņu aptina ap ciparnīcu. Man šeit izpostītajā istabā kļuva garlaicīgi, un es izgāju pagalmā, lai saķertu baložus. Nedzirdami es atvēru šķūņa durvis. No turienes nāca malkas smarža. Augšā virs salmu jumta miegā dūdoja baloži. Pēc balss es pazinu zvaigžņastaino kūleņotāju. Te jau arī kāpnītes. Aizbāzis aiz jostas maisu, es kāpu pie baložiem. Noģidis ko nelabu, viens no viņiem, dobji dūkdams, metās kaktā. Nekas, nebaidies, pie Petjkas arī dabūsi kukuruzu! Baloži smagi vēdināja ar tvirtajiem spārniem. Es žigli satvēru tos citu pēc cita, savus siltos, tīros baložus, un ar sāpēm sirdī metu lielajā maisā.

Kamēr es gāju pie Petjkas Maremuchas uz Veco māju, baloži maisā rosījās kā kaķi, ņurkstēja, šaudījās, vēdināja ar spārniem. Zvaigžņastainais kUleņotājs pat vaidēja aiz bailēm.

Maremucha mani gaidīja uz savas noplukušās piebūves sliekšņa. Tiklīdz es piegāju, viņš iespieda man rokā lupatās ietīto zauera revolveri, izrāva no rokām maisu ar baložiem un, nomurminājis: «Pagaidi, es tūliņ,» Iešāvās šķūnī.

Sēdēdams uz sasilušā akmens, es dzirdēju, kā noklakšķēja slēdzene, atslēdzot šķūni, kā zem kājām iečīkstējās kāpnes, kā, uzrāpies šķūņa bēniņos, Petjka spiedzoši berbelēja: «Dūku-dūku-dūku!»

Man baložu kļuva vēl vairāk žēl. Kā es ar viņiem noņēmos! Cik grūti bada gados bija dabūt viņiem kukuruzu un miežus! Tajā laikā es gauži baiļojos, ka tikai kaimiņu zēni nenozog manus baložus gaļai. Bet nu es dabūju tikai vienu revolveri. Interesanti, vai rūsa noies vai paliks? Man ļoti gribējās atraisīt aukliņu, attīt papīru, kaut vai tumsā aizskart salto un izroboto revolvera stobru, aptaustīt tā rokturī izgrieztās plāksnītes, bet es atturējos.

Petjka iznira no tumsas pēkšņi. Smagi elpodams, viņš man pasniedza sainīti ar patronām un, aizelsies no straujā skrējiena, teica:

— Divpadsmit... Vari neskaitīt...

Kad mēs iznācām uz laukuma, Petjka parāva mani aiz rokas un, lūkodamies apkārt, čukstēja:

— Vaska, bet zini, es dzirdēju ka tajā padomju un partijas skolā, kur tu dzīvosi, mītot spoki.

— Kāds tu jocīgs, kas par spokiem?

— Nu īsti spoki. Pareizi, pareizi. Tur pa gaiteņiem staigājot baltā mūķene. Tur taču bijis katoļu klosteris!

— Nu, un tad? Mūsu ģimnāzijā arī bijis klosteris, bet spokus neviens neredzēja.

— Bet tajā padomju un partijas skolā redzējuši, kad es tev saku!

Lejā no mūsu mājas kāds gāja uz baznīcu.

— Klusāk! — apsauca Petjka un parāva mani aiz elkoņa.

Mēs piespiedāmies pie baznīcas žoga un palaidām garāmgājēju. Kad viņš bija nozudis aiz stūra, es teicu:

— Ak, esi gan tu bailīgs, Petjka.

— Kāpēc? — Petjka aizsvilās.

— No kā tad tu sabijies?

— Domāju, ka milicis. Bet tev ir revolveris.

— Nu gan melo. Tu domāji, ka tas ir spoks. Un tagad tev būs bail iet mājās. Vari tālāk mani nepavadīt.

— Nepavisam nav bail, — Petjka apvainojās. Es pusnaktī varu aiziet uz poļu kapsētu, bet tu ...

— Labi, labi, pazīstam šādus drošuļus ...

— Domā — neaiziešu? — Maremucha saskaitās ne pa jokam.

Ticu, ticu ... — es Petjku mierināju un sniedzu viņam roku.

Mēs atvadījāmies. Bet, tiklīdz es nozudu aiz stūra, man nopakaj nošļaukstēja Petjkas sandales. Viņš, drošulis, nebija izturējis un pa gaivu pa kaklu aizdrāzās uz mājām.

Nezinu, cik ātri aizmiga tēvs un krustmāte Marja Aīanasjevna, bet es ilgi grozījos no vieniem sāniem uz otriem gandrīz līdz pašai gaismai. Ilgi neizgāja no prāta Kotjka Grigorenko.

Sājā pavasarī mēs beidzām darba skolu. Zēni ilgi prātoja, kur kurais mācīsies tālāk. Mēs ar Petjku Maremuchu cieši bijām nolēmuši rudenī iestāties strādnieku fakultātē. Daži mūsu klases biedri gatavojās iestāties Ķīmijas institūta, tie, kas mācījās vājāk, — citās skolās. Visi par to runāja pirms pēdējām ieskaitēm, bet Kotjka visu laiku klusēja.

Viņš labi zināja, ka to — nošauta petļurieša dēlu — institūtā droši vien neuzņems.

Ko Kotjka darīs pēc darba skolas beigšanas, neviens nezināja.

Pēkšņi izplatījās baumas, ka Kotjka iestājies par mācekli pie varkaļa Zacharževska.

Kādēļ viņam, baltrocim un ārsta dēliņam, ievajadzējies mācīties atslēdznieka amatu, sākumā neviens nespēja saprast.

Ik rītu Kotjka joza cauri mūsu Aizupei uz darbnīcu, iežmiedzis padusē laikrakstā ietītu azaidu. Katru dienu no rīta līdz vakaram viņš sita uz laktas ar smago veseri, mācījās salodēt kastroļus un asināt mazos, pro-peleriem līdzīgos gaļas maļamo mašinu nazīšus.

Kad, atgriezdamies no darba, viņš gāja mums garām, tas oda pēc sālsskābes, alauna un kalējoglēm.

Lielāko nakts daļu šis sasodītais Kotjka stāvēja manu acu priekšā apsējis brezenta priekšautu, rokās smago veseri.

Vai tiešām Gaļina, uz kuru es paklusām biju sācis mest acis, vēl būdams darba skolā, varētu mani apmainīt pret Kotjku? Tiesa, Gaļinu es dažas dienas neesmu saticis, taču tas vēl neko nenozīmē. Bet, ja es viņai kaut tikai mazdrusciņ patiktu, vai tiešām viņa tik drīz varēja mani aizmirst? Bet varbūt Maremucha aiz skaudības sastāstīja, ka viņa saietas ar Kotjku?

... Tad, jau laižoties miegā, es atcerējos Petjkas vārdus, ka padomju un partijas skolā, kur mēs dzīvosim, mītot spoki. Un, kolīdz biju aizmidzis, tā sapnī redzēju ģindeni ar asu izkapti pār pleciem. Ietinies caurspīdīgā muslina pārklājā, tas nāca man pretī pazemē un sniedza sausus pirkstu kauliņus. Es metos bēgt, ģindenis man pakaļ. Beidzot es ieskrēju kaut kādā tumšā pazemes ejas strupceļā, un mironis mani šeit panāca. Es jutu, ka viņš no mugurpuses sagrāba manu kaklu un sāka žņaugt. Aiz šausmām sastingdams, es iekliedzos.

— Celies, baložu vanag, nekliedz! — smiedamies teica tēvs un no visa spēka mani samiegojušos kratīja aiz pleca. — Pajūgs atbraucis pēc mantām, — viņš piebilda, pamanīdams, ka es uzmodos.

Es pagriezu galvu un viegli nopūtos. Pa logu līksmi, pavasarīgi spīdēja rīta saule.

JAUNAJĀ DZĪVOKLI

Dzīvokli mums ierādīja baltā vienstāva piebūvē, kas atradās lielā skolas pagalma labajā pusē dažus soļus no galvenās ēkas. Dzīvoklis bija liels — Iris plašas istabas, tām blakus maza, bet ļoti mājīga virtuve un pāri nelielam gaitenim vēl viena, lielāka virtuve ar augstu krievu krāsni un e'iguna pavardu.

Marja Afanasjevna ienāca šajā plašajā virtuvē, pieskārās ar pirkstu čuguna pavardam, uz kura atradās putekļu kārta, un sacīja tēvam:

— Bet ko es iesākšu ar šo virtuvi? Man pietiek ar to.

Nezinu, — tēvs attrauca, — nezinu.

Tētuk, — es pēkšņi atģidos, — vai gribi — vasarā šeit dzīvošu es?

— Dzīvo - vai man žel? — Un tēvs pavīpsnāja kuplajās, melnajās ūsās.

— Vai tev prāts, Miron? — krustmāte uztraucās. — I nedomā!

— Kas ir?

-■ Viņš uz pavarda sāks svilināt pulveri, visu māju uzspridzinās...

— Nesvilināšu, tētuk, nudien, nesvilināšu! — es lūdzos. — Man nav pulvera. Pameklējiet vien!

— Redzi nu, — tēvs atteica, — pulvera viņam nav velti baidies.. Vaska nu jau liels. Nenoņemas ar niekiem.

— Kā tad, liels, — krustmāte padodamās norūca. Saks viens pats šeit meistarot, pat kājas sev noraus...

— Nenoraus! — tēvs līksmi atteica un, pievērsdamies man, piebilda: — Nu tad, Vasil, iekārtojies!

Kopā ar krustmāti viņi aizgāja izsaiņot mantas, bet es paliku viens savā virtuvē.

Lieliski! Vēl pirms divām dienām es pat sapņot nevarēju, ka man būtu atsevišķa istaba, un nu pēkšņi tādu dabūju.

Šeit es varu brīvi, kad man ienāk prātā, ataicinat Petjku Maremuchu un citus zēnus. Es pietraucos pie loga, noklakšķināju aizšaujamo un ar sparu atrāvu abas loga puses, saplēsdams veco iedzīvotāju sensenis uzlīmētās garās laikraksta papīra strēles.

Istabas sasmakušajā gaisā ieplūda silts vējš.

£s noliecos un, notrausdams ar kreklu no palodzes putekļus, paraudzījos lejup. Nekas! Kaut arī pirmais stāvs, tomēr augstu.

Kamēr tēvs un Marja Afanasjevna izsaiņoja mantas, es sāku sakārtot virtuvi.

Tīri izslaucīju grīdu, it visur ar slapju lupatu notrausu putekļus — ir no dzegām, ir palodzes, ir no čuguna pavarda. No Marjas Afanasjevnas es palūdzu divus priežu koka ķeblīšus un noliku tos brīvajos istabas stūros. «Viesiem,» es nodomāju. Pavardu apklaju ar laikrakstiem. Tas man aizstās galdu. Kad mēs mācīsimies tālāk strādnieku fakultātē, šeit varēs gatavot stundas. Zauera revolveri es vispirms paslēpu cepeškrāsnī, bet tad pārdomāju, uzlīdu uz krāsns un noliku to tur uz mūrīša. Arī rezerves patronas tur nometu. Uz sarūsējušā, pēc dūmiem smaržojošā cepeškrāsns dibena es izplāju savus darba rīkus — knaibles, veserīti, divas vīles un skrūvgriezi ar nolūzušu rokturi. Turpat es no veca penaļa izbēru arī visu naglu un skrūvīšu krājumu. Vēl tikai jāsakārto guļvieta. Izklājis uz mūrīša vairākus laikrakstus, es uz tiem uzliku sarkano, svītraino, ar sienu piebāzto matraci, apklāju to ar palagu un augšā, divkārši salocījis, uzmetu zilo, gar malām nobružāto segu. Pie sienas es nosviedu spilvenu ar tīru spilvendrānu. Guļvieta iznāca lieliska! Es apgūlos uz segas un izstiepu kājas. No šejienes, no augšas, labi varēju saredzēt atvērto, četrstūraino logu un gabaliņu bruģēta pagalma.

Gaitenī atskanēja soļi. Es nolēcu no krāsns uz grīdas. Zem kājām nočīkstēja dēļi. Kāds paraustīja durvis, bet, pamanījis, ka tās aizbultētas, pieklauvēja. Es atvilku aizbīdni. Virtuvē ienāca tēvs. Viņš apstājās pie loga un palūkojās visapkārt. Man šķita, ka tēvs pavēlēs guļvietu nonest lejā. Bet viņš pataustīja loga rāmi un, atvirzījis ķeblīti ar kāju pie pašas sienas, teica:

— Nudien, īsts kabinets!

Brītiņu klusējis, viņš piebilda:

— Redzi nu, un tu negribēji pārkravāties šurp. Šeit tev būs daudz labāk nekā Aizupē.

Uzmaukdams dziļāk galvā pīto salmu naģeni, tēvs devās uz durvīm un iedams sacīja:

— Pusdienas ēdīsim vētu. Es tagad braukšu uz tipogrāfiju pēc burtiem. Tu aizej pie krustmātes, kaut ko iekod, kamēr dabūsi pusdienas.

Pie Marjas Afanasjevnas es negāju, bet, aizslēdzis virtuvi ar melnu piekaramo atslēgu, izšāvos pagalmā, iztālēm es redzēju, ka tēvs piegāja pie armijas pajūga uz augstiem riteņiem, pajūgs viņu gaidīja pie vārtiem, un uzlēca uz bukas. Sargkareivis ar budjonovku galvā atvēra platos dzelzs vārtus, un pajūgs izbrauca uz ielas.

Pagalms bija tukšs. Redzams, visi kursanti atradās nodarbībās. Kaut kur tālu aiz garās trīsstāvu padomju un partijas skolas dziedāja putni. Es ieklausījos to līksmajā dziesmā, un man gribējās doties dārzā.

Tur varēja ieiet pa maziem, bet ļoti čīkstošiem vārtiņiem. Es tos lēnī-tiņām atvēru un pa nelielu aleju devos lejup dārza biezoknī garām augstajiem bārbeļu, plūškoku un smaržīgo ceriņu krūmiem. Pa labi, norobežodams dārzu no lauku ceļa, sniecās mūra žogs, pa kreisi balsnīja skolas ēkas biezais mūris. Mūra pakājē es pamanīju zemus, ļoti pazīstamus cerus. Ērkšķogas! Vareni! Zaros starp lapām dzeltēja ienākušās ogas. Kā būtu, ja saplūktu? Bet ja nu sarāj? Blēņas!

Pieliecies es rauju citu pēc citas no durstīgajiem zariem iegarenās, smagās ogas. Nātres dzeļ kājas. Es nemanu to dzēlienus. Kaut kur tuvumā dzirdama saruna. Es atrāvu roku no ceriem un sāku ausīties. Esmu gan es ērms! Tas taču nav šeit. Tur aiz mūra žoga pa ceļu uz upi iet kaut kādi cilvēki un sarunājas. Tie ir makšķernieki. Pār žogu šūpodamies aizlīgo viņu makšķeru bambusa kāti.

Pielasījis pilnas kabatas ar ērkšķogām, es atkal iznācu uz alejas un devos tālāk.

Bet ērkšķogas gan šeit gardas. Ogas mazliet pūkainas, pārklātas ar iedzelteniem putekšņiem. Tās kraukšķ zobos. Un cik saldas! Tādas ērkšķogas var izēst veselu cepuri un nemaz nenomizos zobi.

Padomju un partijas skolas baltā ēka palika aiz muguras.

Koki kļūst aizvien augstāki un augstāki. Starp vienkāršajām skā-

lurdi'in un ošiem pavīdēja ābeļu un bumbieru ar kaļķi notrieptie stumbri. Srit to ir daudz. Zem kokiem kuplajā zālē aug diždadži. Diždadžu šeit

milzums. Rudenī, kad nobirs lapas un dzērves laidīsies uz dienvidiem,

šeit varēs atrast daudz piemērotu vietu putnu ķeršanai.

Bet cik klusi šajā dārzā! Tikai putnu dziesmas nomāc manu soļu

troksni. Ne velti šeit tik daudz daždažādu putnu — es pazīstu ķivuļu, sarkankrūtīšu un žubīšu balsi. Neviens tos šeit netraucē — varbūt tikai kaimiņu puikas no Belanovas, kuri droši vien mēdz ielīst dārzā, lai nopluktu ābolus vai bumbierus.

Aleja pagriezās uz žoga pusi, — iet tālāk pa to man vairs negribējās, un es soļoju tieši pa mīksto, zaļo zāli dārza dziļumā. Viss man šeit

patika, bet pats galvenais — es Šeit jau biju savs cilvēks.

Blakus lielam, vecam zīdkokam, kam apkārt auga ceriņu un dzeloņi plūmju krūmāji, pacēlās augsts uzkalniņš. Tas viss bija noaudzis ar zāli, bet pašā uzkalniņa galā bija redzams balts, nekrāsots soliņš. Man iegribējās uzkāpt kalniņā, apsēsties uz soliņa un no turienes, no augšas, pārlūkot visu dārzu. Bet nepaguvu es aiziet līdz kalniņa pakājei, kad aiz krūmiem atskanēja troksnis un tur pavīdēja kaut kas balts. Es tūliņ pietupos un paslēpos aiz zīdkoka. Palūkojies es ieraudzīju, ka pa veco, izkaltušo koku, ko no manis mazliet aizsedza ceriņa lapotne, rāpās zēns baltā kreklā.

Rokā viņš turēja baltu tīkliņu. Uzmanīgi, it kā baiļodamies kādu izbiedēt, puika rāpās uz koka sazarojumu.

Es iznācu no savas slēptuves un klusītiņām piezagos pie ceriņkrūma. Nu jau es labi saredzēju puikas muguru, viņa pelēkās, svītrainās bikses, caurās kurpju pazoles. Puika aizbāza aiz jostas tauriņu ķeramo marles tīkliņu un, atbrīvojis otru roku, rāpās tālāk. Atmetis galvu, es stāvēju un sekoju katrai viņa kustībai. Es dzirdēju, kā zem viņa kājām čaukstēja izkaltusī koka miza, kā gar šo mizu skrāpējās puikas baltais krekls. Nu jau viņš bija nokļuvis līdz sazarojumam un, pieķēries ar abām rokām resnajam zaram, mazliet pacēlies uz augšu. Kaklu izstiepis, viņš palūkojās dobumā. No melnās dobuma spraudziņas izšāvās pelēks, sīks putniņš un, žēli brēkdams, aizlaidās uz upes pusi. Puika parāvās atpakaļ, aiz jostas aizbāztais baltais tīkliņš tikko neizslīdēja.

Izbiedētais, gari stieptais putna kliedziens nu skanēja dārza viņējā malā.

Puika apsēdās uz resna zara un izvilka aiz jostas aizbāzto tīkliņu.

Viņš pieklauvēja ar tīkliņa kātu pie koka stumbra un klausījās. Tad pieplaka ar acīm pie dobuma, bet, neko tur neieraudzījis, vieglītiņām iebāza dobumā tīkliņu. Atvilcis elpu, viņš uzgūlās uz zara ar krūtīm. Tā, gulēdams un ar labo roku atspiedies pret zaru, viņš vairākas reizes paraustīja un pakustināja dobumā tīkliņu, un lēni, pavisam lēni izvilka to ārā. Tīkliņā kaut kas bija. Puika palūkojās tīkliņā un apgāza to uz delnas. No marles tīkliņa izvēlās apaļa, balta oliņa. Zēns to veikli iebāza mutē un tūliņ no jauna nolaida tīkliņu dobumā. Vairākas reizes viņš gan iebāza dobumā tīkliņu, gan vilka to ārā, kamēr bija izlasījis no ligzdas visas oliņas. Tad viņš nelūkodamies nometa tīkliņu lejā zālē un sāka pa stumbru piesardzīgi laisties zemē. Kamēr viņš rāpās pa koku, es, pašķīris zarus, droši devos tam pretī.

Man ļoti gribējās uzzināt, kāda putna olas viņš izņēmis. Bet, nebiju; es paguvis pieiet, kad puika nolēca zemē, un es tajā pašā brīdī pasitos-sānis.

Dažus soļus no manis, kārtodams kreklu, stāvēja Kotjka Grigorenko.. Es nu gan nemaz nebiju gaidījis satikt viņu šeit! Kas šim, kungu, dēliņam, šeit padomju un partijas skolā meklējams? Tā tikai trūka! Kādas tiesības viņam līst šeit un vēl zagt olas? Vai tad maz viņš izstaigājies sava paša dārzā?

Es šeit jutos jau kā saimnieks, un tāpēc mani ļoti aizvainoja, ka šis petļuriešu nelietis ienācis tādā vietā kā padomju un partijas skolā. Bet varbūt viņam atļāvuši kursanti? Varbūt viņi neko nezina par to?

Nu labi, kursanti var arī nezināt, toties es zinu!

Būtu mēs satikušies ar Kotjku uz ielas, es ar viņu pat nerunātu, taču šeit dārzā es sapratu, ka mans pienākums viņu uz vietas padzīt.

— Nu, liec atpakaļ! — es iesaucos, strauji pieiedams pie Grigorenko.

Kotjka nodrebēja, bet, pamanījis mani, no jauna sāka tīrīt kreklu.

Viņš pat nepaskatījās uz manu pusi, suns!

— Vai tu kurls esi, vai? — es iekliedzos apstādamies. — Ar tevi runā!

Kotjka, joprojām lēnām un manī neskatīdamies, notrausa ar delnu

mizas, kas bija pielipušas pie nātnā krekla.

— Vai dzirdi?! — es iekliedzos, ārkārtīgi saniknots.

Kotjka saslējās un, veikli izspļāvis plaukstā piecas slapjas pelēkā tītiņa oliņas, pārsteigts sacīja:

— Jūs man to teicāt?

— Ko tad tu domā ...

— Bet es domāju: kas te pīkst? Un nekādi nevarēju saprast...

— Kāpēc tu izpostīji ligzdu?

— Tu tā nopietni vai joko? — acis piemiedzis, Kotjka vaicāja.

— Kāp kokā un noliec olas atpakaļ... — es pavēlēju.

— Vai tu neuzņemies pārāk daudz, smurguli? — Kotjka dzēlīgi attrauca.

— Es ... smurgulis? Es ...

— Ko tu lien šajā dārzā?

Kotjkas jautājums mani piespieda aizrīties.

— Kā? Es te esmu savs cilvēks ... Mans tēvs ir šeit... Bet tev nav tiesību!

— Nu, pietiek! Kotjka piepeši skaļi ieteicās. — Es tev piedodu,, tāpēc ka man tagad nav patikas vest tevi pie prāta. Bet iegaumē, nākamajā reizē mēs varam parunāt citādi... — Un it kā neviļus Kotjka izvilka labo roku no kabatas. Saule iezaigojās uz viņa pirkstiem. Es pamanīju, ka Kotjka, kamēr mēs runājāmies, bija paguvis uzmaukt pirkstos smagu niķelētu kasteti.

Parotaļājies ar kasteti un pametis mani vienu apstulbušu zem koka„ Kotjka žigli devās uz izeju.

Būtu man rokās kaut vai nūja —. pavisam kas cits. Bet tā es zināju^ ka ar kasteti apbruņotais Kotjka daudz spēcīgāks par mani.

Kotjka strauji soļoja pa taciņu. «Bet varbūt tomēr viņu panākt? Nē„ nu jau par vēlu!»

Visizdevīgākais brīdis palaists garām. Vajadzēja, nemaz neuzsākot nr v11.1 u sarunu, uz vietas zvelt pa seju, kamēr viņš turēja mutē oliņas, bet pēc tam izraut kasteti. Tad gan redzētu, kurš kuru pieveiktu!

PIE ŪDENSKRITUMA

Upei abās pusēs kā augstas, brūnas sienas pacēlās klintis. Šo nokareno, rūsgano sienu saspiesta, upe šeit tecēja pa seklu, akmeņainu gultni. Es gāju pa šauru taciņu, un zvirgzdi durstīja man pēdas. Aiz upes līkuma i'S ieraudzīju baltās mājas sienas, šajā mājā dzīvoja Gaļina. Zema, ar meldru jumtu, šī māja atradās pie pašas klints nokares. Citu mājiņu tuvumā nebija. Tikai pašā augšā uz klints, kur melnoja smailie, robotie Vecā cietokšņa torņi, bija redzamas priekšpilsētas Podzamčes baltās mājiņas, dzeltenu salmu kaudze un tvaika dzirnavu garās ķieģeļu ēkas. Apakšējo, neapdzīvoto upes krastu, pa kuru es gāju, sauca par Ūdraini. Agrāk šeit bijis daudz ūdru. Viņi mitinājušies klinšainajās alās virs pašas upes.

Es apstājos pie piteņu žoga un, pastāvējis ta minūtes divas, iesaucos:

— Gaļina!

Augšā pie cietokšņa iečīkstējās pajūga riteņi. Gaļinas mājā valdīja klusums.

— Ga-ļi-na-ā! — salicis rokas taurītē, es iesaucos mazliet stiprāk.

Priekšnamā noklakšķēja aizbīdnis, un uz istabas sliekšņa iznāca Gaļinas

tēvs, plikpauris Kušnirs.

Man pēkšņi uznāca vēlēšanās paslēpties zem žoga. Bet bija jau par vēlu: Kušnirs nāca pa sētsvidu uz manu pusi.

Pienācis pie vārtiņiem, viņš atspiedās uz šķērskoka, izņēma no mutes nodzeltējušu kaļkīti un klusi vaicāja:

— Ko tu kliedz?

— Man vajadzētu Gaļinu.

— Gaļinu? — Kušnirs brīnījās. — Paskat tik! Kāds kavalieris! Nelāga būšana, draugs! Gaļinas nav!

— Bet kur tad viņa ir?

— Kur?... — Kušnirs brītiņu klusēja, ievilka dūmu, izlaida divas strūkliņas pa degunu un tad, izdauzīdams pret žogu kaļkīti, rāmi noteica:

- Aizgāja pēc ūdens. Viņā pusē. Ja esi īsts kavalieris un nevis slaists, skrej pretī. Palīdzēsi atnest ūdeni...

Neatskatīdamies uz tēvu, es tūdaļ devos pa akmeņiem pāri straujajai un seklajai upei, kura aiz Gaļinas mājas uzreiz meta līkumu un tad putodama iejoņoja melnajā tunelī zem cietokšņa tilta, lai otrajā pusē izšļāktu kā balts, mutuļojošs ūdenskritums.

Pārgājis pāri upei, es pieskrēju pie kāpnēm. Pa klintīm tās sniecās augšup uz tilta pusi.

Beidzot es iznācu uz ielas, kas no pilsētas stiepās lejup uz cietokšņa tiltu. Gaļinas augšā nebija. Es atvilku elpu, pārgāju pāri ar apaļiem ‘.laukakmeņiem bruģētajai ielai un palūkojos lejup. No šejienes es ieraudzīju otru pilsētas daļu — Karvasaru, balto, putojošo ūdenskritumu, tam pārr pārmesto koka laipiņu blakus augstajam cietokšņa tiltam, plašo, rāmo> upes plūdumu aiz ūdenskrituma, klinšainos, ar dzelteniem lakačiem un vilkābelēm aizaugušos Smotričas krastus. Lejup uz ūdenskritumu veda grubuļainas kāpnītes bez margām. Gaļinas uz kāpnītēm nebija. Droši vien viņa vēl rosās gar aku. Bet vai tad no šejienes saredzēsi aku — tā atrodas viņpus ūdenskrituma, un to aizsedz koka baznīca un kapsēta ar augstām papelēm.

Ko lai dara?

Vai gaidīt Gaļinu šeit vai skriet lejā?... Nu, skriešu ar, lai zina,, cik es labs! Palīdzēšu viņai atnest spaiņus no pašas akas.

Un es traucos lejup uz upi. Biju tā ieskrējies, ka grūti apstāties. Ar sparu es uzdrāzos uz koka laipiņas, kas pacēlās pār ūdenskritumu, un mani uzreiz apšļāca salti ūdens putekšņi. Baltas šļakatas lidoja augšup līdz pašiem dēļiem. Odens leja šalca un guldzēja, es to saskatīju pa laipiņas spraugām, un šī ūdenskrituma dunoņa saplūda ar dunoņu augšā: tur pa cietokšņa tilta koka klāju strauji brauca pajūgs. Es jau gandrīz biju pārskrējis pāri laipiņai, kad piepeši cauri ūdens troksnim un ratu rīboņai sadzirdēju savu vārdu.

— Vasil! Vasja-a-a! — skanēja no tāluma.

Es atmetu galvu un pavēros uz tilta. Bet pie tilta margām neviena nebija. No tilta man acī iekrita gruzis, un acs sāka asarot. Es to sāku berzt ar dūri, bet tad no jauna atskanēja:

— Vasil! Vasja ... Šurp!

Es atskatījos.

— Iesānis virs pašas klints sēdēja Galina un blakus viņai vēl kāds,, bet, kas, — es sākumā nesaredzēju.

— Nāc šurp! — Gaļina sauca un māja man ar roku.

«Interesanti, kas tur ar viņu sēž?» es domāju, iedams pa krūmiem pie

Gajinas. Ptū tu, kas tad tas! Es tikko neuzgrūdos ūdens spaiņiem, ko-Gaļina bija nolikusi šeit zem krūmiem.

Ceļu man aizsprostoja granita bluķis. Es rāpos uz tā, turēdamies aiz zāles kumšķiem, un, uzrāpies augšā, apstājos.

Gaļinai blakus sēdēja Kotjka Grigorenko. Sirds man šajā brīdī apskrējās. Viņi taču var iedomāties, ka es tīšām esmu nācis tos izokšķerēt. Varbūt aizbēgt?

— Nāc lejā, Vasil, nu, žigli! — Gaļina uzstājās, un man gribot negribot bija jānolec no bluķa un jāpieiet klāt noriņai, kur viņi sēdēja.

Neskatīdamies uz Kotjku, es sniedzu Gaļinai roku.

— Kur tu biji pazudis? Es jau domāju... Sēdies! — Gaļina teica.

Šņākdams es nolaidos mīkstajā zālē.

— Bet mēs jau aizvakar no šejienes pārkravājāmies! — Un es ar galvu», pamāju uz Aizupes pusi.

— Uz kurieni tad pārkravājāties? — Gaļina ieinteresējās.

Bija jāpastāsta Gaļinai par mūsu pārcelšanos uz padomju un partijas-skolu.

— Kāds tur dārzs! Varen liels! Tagad es iešu pie tevis pēc saldajiem* ķiršiem! — Gaļina ieteicās.

N Aci — es nedroši atbildēju.

Bet es nesu ūdeni, nesu un nokusu. Redzu — pretī nak Kotjka. Iml nu mēs nolēmām pasēdēt. Uz kurieni tu gāji?

Man jāiet tur... — es meloju, pamādams ar galvu uz koka baznīcas pusi. Uz Podzamči! Pie viena puikas.

Pie puikas? — Gaļina novilka. — Bet vai... — Un viņa sasto-

inljfls.

«Nekas, nekas, pareizi! Lai domā, ka es gāju pie puikas, nevis pie viņas.»

Kotjka tajā brīdī piecēlās, izstaipījās, sakartoja savu balto batista virskreklu, paraustīja kaukāziešu jostu ar smagu sudraba sprādzi un pacēla no zemes akmeni.

Plati iepletis kājas, viņš atvēzējās, un apaļais akmens, izrāvies no viņa rokas, nokrita tālu tālu aizdambējuma vidū.

— Lieliski! — Gaļina izsaucās, un viņas vārdi mani iekaisināja.

Bet Kotjka paķēra vēl vienu akmeni un svarīgi teica Gaļinai:

— Nu, tas nemaz nav tik lieliski. Re, paskatieties, kur tagad aizsviedīšu!

Viņš sasparojās un atvēzējās. Taču akmens izspruka viņam no rokas

un nokrita pavisam tuvu, zem klints.

«Re nu, re nu, tā tev vajadzēja!» es tikko neiekliedzos. «Velti platies!»

Gaļina iesmējās, un Kotjka, gribēdams taisnoties, paskaidroja:

— Tas tā nejauši. Pastiepu dzīslu! — Viņš pat saviebās, it kā aiz sāpēm, un teica: — Vai jūs, Gaļina, paliksiet vai iesim?

Uz mani Kotjka neskatījās.

Gaļina piecēlās, sakārtoja kleitu. Trijatā mēs pārrāpāmies pāri akmens bluķim, Gaļina noliecās pēc spaiņiem.

— Dodiet, es jums palīdzēšu! — Kotjka teica, atbīdīdams Gaļinu un saķerdams abus spaiņus.

— Nē, nē, kāpēc? Es pati!

Bet Kotjka jau stiepa spaiņus uz kāpnēm.

— Vai tev visādā ziņā jāiet uz Podzamči, Vasil? ... Kā sauc to zēnu? — Gaļina man vaicāja.

— Kādu zēnu?

— Nu to... pie kura tu ej?

— To? ... Tiktors! — es uz labu laimi izmetu.

— Tiktors? Bet Tiktors taču nedzīvo Podzamčē. Viņš dzīvo blakus stacijai.

— Jā, bet pašlaik viņš ciemojas pie paziņām Podzamčē, un tā mēs norunājām satikties, — es kaut kā izlocījos.

— Bet varbūt tu ... varētu satikties ar viņu citu reizi? — Un Gaļina bikli pavērās man acīs.

Tomēr es nolēmu būt cietsirdīgs līdz galam! Es gribēju sodīt Gaļinu par tās tikšanos ar Kotjku un dzedri atteicu:

— Nē, citu reizi nevar. Man ar Tiktoru jātiekas šodien!

Mēs pienācām pie kāpnēm. Uz laukumiņa, nolicis zemē spaiņus, mūs gaidīdams, stāvēja Grigorenko.

— Nu, paldies, Kotjka! — Gaļina sacīja ļoti mīlīgi. — Tagad es pati aiznesīšu.

— Beidziet taču kautrēties! Es jums palīdzēšu, — Kotjka teica dobja balsī.

— Nē, nē, Kotjka, tencinu. Jūs taču ejat uz otru pusi, jums ar viņu pa ceļam, — pamādama uz mani, Gaļina noteica.

— Ļauj, Gaļina, es tev palīdzēšu! — es ierunājos.

— Man nevajag palīdzības, — Gaļina atbildēja. — lt kā es pati nevarētu aiznest? Ejiet vien abi savu ceļu. Nu, uz redzēšanos!

— Nē, paldies! Man nav lielas vēlēšanās iet tādā sabiedrībā! — Kotjka pateica un novērsās.

Man aizrāvās elpa.

— Tu, ciet klusu ... tu ... tu ... — es gandrīz iekliedzos.

Bet Gaļina vispirms palūkojās uz mani, tad Kotjku un iesmējās.

— Ai, esmu gan es muļķe! — viņa smiedamās teica. — Jūs taču viens ar otru nesarunājaties? Vai’ ne? Bet es domāju: kāpēc jūs klusējat? Kas ir — vai esat saķīvējušies, vai?

— Tā, mums savi rēķini! — Kotjka atteica un, paķēris abus spaiņus, sāka stiept tos augšup pa kāpnēm.

— Es to nemanīju. Nu labi, uz redzēšanos, Vasil, — un Gaļina lēnī -tiņām sniedza man roku. Es paspiedu viņas salto plaukstu, un Gaļina, stingri likdama soļus un mazliet šūpodamās, sekoja Kotjkam pa pakāpieniem.

Es stāvēju kāpņu vidū un pavadīju viņus ar skatieniem. Bet ja nu Gaļina vai, vēl ļaunāk, Kotjka pagriežas. Es sakaunējos, strauji devos lejup un pārgāju pa laipiņu pāri ūdenskritumam. Kā es sevi tajā brīdī lamāju. «Ak tu gļēvulis tāds,» es domāju. «Un kādēļ bija jāizdomā Tiktors? Vajadzēja palikt kopā ar Gaļinu un aizdzīt Kotjku prom. Nevarēji sadot Kotjkam vai vienkārši paņemt spaiņus un nest pats. Tad Kotjka aizietu. Palaidi garām tādu izdevību. Bet ko tu: nāci šurp, lai satiktu Gaļinu, nāci no pašas padomju un partijas skolas un tiešām laimējās — satiki! Viņi tagad droši vien ies kopā. Un Kotjka Gaļinai sāks lielīties, kāds viņš spēcīgs, teiks, ka es no viņa izbijos, diezin ko par mani sastāstīs. Visādā ziņā sastāstīs.»

Es pagāju garām koka baznīcai. Peļķē pie akas mirka dzeltena «Salves» papirosu kārbiņa. Iespiestā etiķete ar uzzīmēto kūpošo papirosu jau bija nolupusi un peldēja pa peļķi. Es palūkojos uz peldošo etiķeti, atcerējos, ka priekš dažiem gadiem mēs krājām šādas papirosu kārbiņas, un strauji devos pa kraujo kalna ceļu, kas liecās apkārt Vecajam cietoksnim no Karvasaras puses. Es gāju uz Podzamči un nekādi nevarēju apjēgt, kāpēc turp eju.

Jau pilsētā, ejot uz mājām, es apstājos pie Mročko frizētavas vitrinas. Tur aiz biezajiem Bohemijas stikliem uz koka formām rēgojās skaistules ar vaska sejām un smailiem deguniem. Ikvienai bija uzlikta pielīmēta parūka. Bet greznās, krāsainiem papīriem un žurnālu izgriezumiem rotātās vitrinas abos sānos mirgoja divi spoguļi. Es izlikos, ka aplūkoju vaska sk'aistuļu sejas ar līmes lāsītēm uz deniņiem, un pats blenzu spogulī. Man bija kauns tā vienkārši skatīties spogulī. Garāmgājēji sāks vēl smieties: tāds liels puisis, bet aplūko sevi spogulī kā meitene. Es raudzījos slepus un domāju: «Kotjka par mani plecīgāks —un tikai.» Malējā spogulī es redzēju savu pikto seju, izvalbītās acis, «apaša» kreklu, kas bija sajozts ar siksnu, veselās, bez neviena ielāpa bikses. Pelēkā žokejcepure bij.a mazliet atstumta uz pakauša. Nelāgi tikai, ka biju basām kājām. Vajadzēja uzaut sandales. Ak tu — es sevi izbāru. Atliku likām par sevi iztīksmi-najies, es izriezu plecus un kā cīkstonis, vēcinādams elkoņos saliektās rokas, soļoju pa ielas bruģi uz padomju un partijas skolu. Pilsētas ietves bija gludas un saulē sasilušas.

PIRMAIS MAČS

Zaļajā pagalma maurā padomju un partijas skolas kursanti spēlēja futbolu.

Sargkareivis pie vārtiem, jauns melnīgsnējs puisis ar iešķībām acīm, zilu budjonovku galvā, atspiedies uz šautenes, vēroja no sava posteņa spēli. Es apstājos blakus stienim.

Stienis — ūdensnotekas caurule, kas ar plaukstām bija nopulēta gluži spoža, ar vienu galu balstījās kļavas žāklī. Otrs caurules gals ar skavām bija piestiprināts pie zemē ierakta staba. Stabs un zālē nomestās drēbes tad arī bija spēlētāju vārti. Otrie vārti — divi nelieli celmi — atradās zem mūsu piebūves logiem. Tur vārtos pussaliecies stāvēja mans vecais paziņa Poļevojs, padomju un partijas skolas partijas šūniņas sekretārs. Pēc demobilizācijas no Sarkanās Armijas viņš nolēma neatgriezties dzimtenē Jekaterinoslavā un palika pie mums Podolijā, bet partijas apriņķa komiteja Nestoru Varnajeviču nosūtīja uz padomju un partijas skolu.

Tajos vārtos, kas atradās man blakus, rosījās politiskās ekonomijas lektors Kartamiševs, mati viņam bija īsi apcirpti, kājās ārkārtīgi platas, zilas galifē bikses un mīksti zābaki, mugurā oranžkrāsas sporta krekls. Vakar es dzirdēju, ka šo Kartamiševu un dabaszinātņu lektoru Boiko saukāja par «brāļiem laupītājiem». Viņi bija līdzīgi viens otram, valkāja zilus uzvalkus un karakula papachas ar sarkaniem samta dibeniem.

Tagad «brālis laupītājs» Boiko rosījās spēles centrā. Sākumā es pat nevarēju izšķirt, kas viņš ir, — centra vai kreisā spārna uzbrucējs. Viņš skraidelēja pa mauriņu, ģērbies biksēs ar spožiem ādas lampasiem, un beidzot, ieguvis bumbu, sita to uz manu pusi, kur atradās stienis. Tad es sapratu, ka «brāļus laupītājus» iedalījuši dažādās komandās un ka tie spēlē viens pret otru.

Apstājies no vārtiem soļus piecus, Boiko metās uz priekšu un iesaukdamies tā belza bumbai, ka tā tikko nepārplīsa. Griezdamās gaisā kā vilciņš un skardama zāli, bumba ielidoja vārtos un, slīdēdama man gar pašām kājām, lēkādama aizripoja pie sargkareivja, bet apmierinātais Boiko, slaucīdams no sejas sviedrus, uzsauca samulsušajam vārtsargam:

— Vai noķēri zaķi?

Kartamiševs neko neatbildēja un, smagi elsodams, aizjoņoja savos smagajos, kaltajos zābakos pakaļ bumbai pie sargkareivja būdas.

Saskaities, ka viņam iesita vārtus, Kartamiševs soļos atgriezās pie vārtiem, nodūris apcirpto galvu.

Boiko, visu laiku neatiedams no svešajiem vārtiem, zobojās:

— Un vēl sakāt: mēs — mēs esam spēcīga komanda! Mums trūkst divu spēlētāju, un tomēr iesitam jums vārtus.

— Kas tad jums liedz? Ņemiet sev vēl spēlētājus! — Kartamiševs drūmi atbildēja.

Visi spēlētāji, mīņādamies no vienas kājas uz otru, nepacietīgi gaidīja spēles turpinājumu.

— Bet kur tad lai ņem šos spēlētājus? — Boiko ieteicas un atskatījās.

Man gribējās, lai viņš pamanītu mani. Ai, kā gribējās! Tomēr Boiko vienaldzīgi pārlaida man skatienu un, pacēlies pirkstgalos, palūkojās dārziņā. Tur pie mājas aiz apgrieztiem ceriņu krūmiem divi kursanti lasīja avīzi.

— Paklau, Bažura, nāciet spēlēt futbolu! — Boiko kliedza pāri visam pagalmam.

— Negribu! — atskanēja aiz krūmiem.

Dažus kursantus es šeit jau pazinu, taču lūgt, lai ļauj piedalīties spēlē, neuzdrīkstējos. Es taču futbolu spēlēju diezgan labi. Nu, aicini jel, aicini mani! Aiz satraukuma es gandrīz vai lēkāju uz vietas, tik ļoti man gribējās spēlēt. Pats galvenais — bija tik izdevīgs brīdis iestāties spēlē, bet tas tūliņ beigsies, tiklīdz Kartamiševs sasies bumbu. Tagad es vēroju, ka vārtsargs pabāza zem ādas auklas galiņu. Nu tā ... auklas galiņš paslēpās zem ādas pārvalka. Tātad visam beigas. Kartamiševs sagatavojās sist un, jau pacēlis sev priekšā bumbu, lai to sviestu uz kājas, pablenza manī. Un apstājās.

— Paklau, kapteini! — Kartamiševs uzsauca. — Ņem sev šo puiku, lai negarlaikojas.

Boiko gausi manī palūkojās. Redzams, viņš šaubījās. Tad negribīgi vaicāja:

— Nu, puis! Vai proti spēlēt?

— Protu, tikai ne sevišķi! — es atbildēju trīsošā balsī, vēl aizvien neticēdams, ka mani ņems spēlē.

— Mēs visi šeit spēlējam ne sevišķi, — Boiko iesmējās un stingri pavēlēja- — Skrej pie vārtiem! Būsi aizsargs. Saprati?

Kā nu nesaprast!

Un, aizskardams ar kailajām kājām valgās ceļmalītes, es aizbrazos pie Poļevoja. Spēle jau bija sākusies, un bumba nošņāca man aiz muguras. Poļevojs stāvēja vārtos saliecies un sekoja bumbai.

— Es būšu aizsargs! — es izsaucos pieskriedams.

Poļevojs, manī neskatīdamies, atteica:

— Labi, stājies! — un turpināja raudzīties uz laukuma vidu.

Es apstājos vārtu priekšā, sakārtoju žokejcepuri un gatavojos sist.

Nu jau es jutos šeit kā savs cilvēks. Ja spēlēšu labi, man ļaus piedalīties spēlē ik vakaru. Svētdienās es ar komandu došos uz plašo laukumu pie pārtikas noliktavām. Boiko ir jauks puisis, ka paaicināja mani šurp. Tagad tikai svarīgi spēlēt labi. Sist tvirti, spēcīgi. Kaut jel kāds atdzinis bumbu šurp!

Taču spēle kā iepriekš noritēja centrā. Boiko no jauna dzina bumbu uz pretinieka vārtiem. Viņam šķērsām pretī metās aizsargs baltās, īsās biksēs un spožos zābakos līdz ceļgaliem. Boiko, mānīdams aizsargu, pieturēja bumbu. Nu viņš sit. Tūliņ būs vārtos.

Ak tu velns! Vārtsargs Kartamiševs izglābj komandu. Viņš viegli naņēma bumbu uz zābaka purna, un bumba uzlidoja gaisā. Jauka svecīte! I s laikam tā nespētu iesist. Es, atmetis galvu, sekoju bumbas lidojumam. Mumba krīt lejā, un to uzreiz iegūst Kartamiševa komandai svešs centrs — Maruščaks. Šis Maruščaks spēlē vareni. Redzams, kā spēlētāju vidū pavīd viņa militārā cepure, sarkani dzeltena ar izliektu, lakotu nagu. Maruščaks drāžas tieši uz mani, garš un smags. Melnā bumba ripo Maruščakam pa priekšu. Tā nāk arvien tuvāk un tuvāk, šī melnā bumba, kas līdzīga ezim. Maruščaks deva triecienu. Bumba palēcās un, švīkstēdama pa zāli, tik jauka, zema, joņo uz mani.

Es to tūliņ ...

Es uzreiz sāku rosīties, lēkāt, pacēlis kāju, un ... trāpīju garām.

Poļevojs bumbu negaidīja. Šķita — nupat nupat būs vārtos. Bet tajā brīdī, kad bumbai atlika aizlidot līdz vārtiem tikai kādus divus soļus, Poļevojs pēkšņi metās gar zemi un saķēra bumbu. Tad viņš pietrūkās kājās un, pasviedis bumbu uz augšu, spēcīgi trieca tai ar dūri. Bumba no jauna aizlidoja uz laukuma centru.

Uz Poļevoja īsajām, baltajām biksēm tagad rēgojās liels, apaļš, zaļš plankums. Viņš nopurināja no biksēm saspiestus zāles stiebriņus un īgni uzsauca:

— Tu nelēkā velti! Es domāju, ka tu trieksi. Kāpēc pacēli kāju? Nejauši, nejausi, — viņš nomurmināja un piebilda: — Bet tu rīkojies allaž nekļūdīgi! Necilā kājas, ja bumba tālu. Saprati? Ja pienāks klāt, tad, rau, sit uzreiz cauri. Arī no vārtiem paej tālāk.

Es, it kā man kāds būtu uzšāvis ar rīksti, metos uz priekšu, pašā spēlētāju jūklī. Man pretī atkal skrēja Maruščaks bez bumbas. Pretinieki bija kaut ko izgudrojuši. Tā arī notika. Mēs vēl nebijām satikušies, kad viņu kreisais spārns piespēlēja Maruščakam bumbu. Maruščaks sagatavojās sist.

«Ek, kas būs — būs!» es izšķīros. «Sadauzīs kājas — labi.» Un metos uz zaļoksnējo Maruščaku. Taču viņš, domādams mani piekrāpt, ar vieglu triecienu gribēja pārsviest bumbu man pār galvu. Lika pagaidīt! Atlika varbūt tikai sekunde, un bumba jau būtu man aiz muguras, bet es palēcos un devu bumbai ar pieri tā, ka mana žokejcepure uzreiz nolidoja. Nebiju vēl paguvis noliekties, lai paceltu cepuri, kad Boiko ar slīpu triecienu iesita vārtus.

Bumba atkal lēkādama aizripoja pa akmeņaino pagalmu uz sargkareivja būdu. Kartamiševs rāmi skrēja tai pakaļ, bet Boiko smaidīdams uzkliedza man pāri visam laukumam:

— Spēlē tā vienmēr! Saprati? Piespēle! Piespēle!

Es jutos laimīgs. Labi, ka triecu ar galvu, bet, ja, piemēram, būtu ņēmis bumbu ar kājām, Kartamiševs nebūtu zaudējis vārtus.

Spēle raiti ritēja tālāk. Bumba ar troksni lidoja no vienas pagalma malas uz otru. Jau iestājās mijkrēslis. Virs kuplās kļavas sāka dūkt briežu vaboles. Visapkārt, vērodami spēli, stāvēja kursanti.

Man bija patīkami, ka viņi seko arī tam, kā es spēlēju. Es traucos no vienas laukuma malas uz otru, pavisam aizmirsis, ka aizsargs nedrīkst aizskriet tālu no saviem vārtiem, un vienmēr mēģināju pats iegūt vārtus, taču bumbu pārņēma Kartamiševs. Manas kājas bija nodrāztas, kaut kur pēdā sūrstēja skabarga — acīm redzot pēdā bija iedūries akacijas ērkšķis — kreisās kājas lielais pirksts asiņoja, — es to neviļus biju nodauzījis gar akmeni, taču sāpes nejutu. Bija karsts. Slapjš, nosvīdis es joņoju pa laukumu, cenzdamies atņemt bumbu pretiniekam. Tajā brīdī Maruščaks, gribēdams mani piemānīt, no’lielāka attāluma sita uz vārtiem, bet viņam misējās. Bumba atdūrās pret sienu un, notriepusies ar kaļķi, lidoja atpakaļ. Briesmas bija garām, un es rāmi sekoju spēlei centrā.

Visi spēlētāji bija tāpat nokarsuši kā es, viņi oda pēc sviedriem, tabakas un zābaku ziedes. Mūsu vārtsarga Poļevoja bikses bija kļuvušas vēl zaļākas, bet uz ceļgala sārtojās skramba.

No ielas kāds sauca:

— Vaska! Vaska!

Es vispirms triecu bumbai, piespēlējot to kreisajam spārnam, un tikai tad paraudzījos, kas mani sauc.

Pieplacis ar degunu pie žoga šķērskoka, tur stāvēja Petjka Maremucha. Viņš alkatīgi lūkojās spēlē un acīm redzot krietni vien mani apskauda. Dzīdams bumbu gar žogu, es uzsaucu Petjkam:

— Neaizej, drīz beigsim!

Petjka pamāja ar galvu un novietojās ērtāk uz žoga akmens pamatnes. Es ar ieskrējienu triecu bumbai, dabūju lielisku «sveci», tikai mazliet pa kreisi, aiz spēles līnijas. Bumba iekrita tieši kļavas galotnē, aizķēra stieni un tad noripoja pie Kartamiševa kājām aiz stūra līnijas.

Kaut kur ēkas gaitenī noskanēja zvans.

— Ejam, biedri, vakariņās! — Poļevojs uzsauca un, veikli paņēmis blakus celmam noliktās drēbes, izgāja pa vārtiem.

— Paķeriet bumbu, biedri Maruščak! — Boiko izrīkoja un, pieiedams klāt vārtsargam Kartamiševam, ieteica: — Iesim, Volodja, pirms vakariņām uz upīti izpeldēties.

Kartamiševs piekrita, un viņi abi, ejot vilkdami mugurā zilās formas blūzes, devās uz vārtiem.

Es aizskrēju viņiem priekšā un pirmais izšāvos uz ielas.

— Vareni, Petrus! — es līksmi teicu Maremucham, cieši paspiezdams viņa tuklo roku. — Nu, vai redzēji, kā es gandrīz ieguvu vārtus? Lieliski, vai ne?

— Bet tu arī lieliski «nomažīji». Netrāpīji vis «svecei», — Maremucha man visai vēsi atbildēja.

— Un vai tad tu nebūtu «nomažījis»? — es sacīju, bet Petjka, it kā manu jautājumu nedzirdējis, vaicāja:

— Kā tu tos visus pazīsti?

— Nu, ne jau visus, bet apmēram pusi pazīstu, — vakar viņi spēlēja gorodkus, tad es arī uzzināju, kā kuro sauc. Nāc pie manis ciemos! — es aicināju.

— Kā? Tur? — Maremucha neticīgi pablenza uz mūsu piebūves pusi. — Vai tad es tur varu?

— Ja iesi ar mani — tad vari! — es svarīgi noteicu, un mēs devāmies uz vārtiem.

Petjkam Maremucham manā virtuvē patika it viss: ir mana guļvieta uz krāsns, ir cepeškrāsnī izplātie instrumenti, ir logs, kas atradās pagalma pusē.

\

К итог Petjka visu apskatīja, pieskardamies ar strupiem un kā meitenei tukliem pirkstiem, es sēdēju uz ķeblīša un ar adatu urbināju ārā skabargu.

Man blakus uz pavarda malas šaudīdamies dega kvēpeklis.

Izvilcis beidzot ar saspraužamo adatu skabargu, es uzspēru ar pēdu uz grīdas — ieskrambājums mazliet iesmeldzās. Pie roku mazgājamā trauka es noskaloju rokas un sāku prātot, ar ko pacienāt Petjku. Tad, piepeši atcerējies savu tikšanos ar Grigorenko dārzā, es saku Petjkam:

— Vai tu zini, Petro, ka šeit mēdz nākt Kotjka?

— Kur? Vai uz padomju un partijas skolu?

— Tā jau ir tā lieta, ka šeit!

Un es pastāstīju Petjkam Maremucham par tikšanos ar Kotjku.

— Bet tev vajadzēja viņu iemizot! — Maremucha droši sacīja.

— Tev viegli teikt — iemizot. Es viņu arī būtu iemizojis, bet redzi, kas par joku: dārzā viņu ielaiž Koribko.

— Vai tad Koribko šeit strādā?

— Nu jā! Tur jau tas suns aprakts! Sākumā es arī to nezināju un, saticis Kotjku dārzā, brīnījos, ka viņš tik drošs, gluži kā savās mājās. Bet tad vakar vakarā skatos — viņi divatā iet pa pagalmu. Koribko nes rokā pamatīgas dzirkles un spaini ar kaļķiem. Es vaicāju kādam kursantam, ko šis vecis te dara, bet kursants man atbild: «Strādā par dārznieku.»

— Ak tā! — Maremucha novilka. — Tagad skaidrs. Ja jau Kotjka ir Koribko īrnieks, tad viņš brīvi varēs nākt šurp. Tas vecais velns viņu laidīs arī tad, kad nogatavosies āboli.

— Fakts! — es apstiprināju.

— Nu, tagad Kotjka jums izpostīs visas ligzdas. Vai tu zini, kāda viņam olu kolekcija? — Petjka sacīja. — Pat pilsētas muzejā tādas nav. Viņš jau sen krāj olas. Tāds liels puisis, bet rāpjas vēl kokos. Ak tā, Vaska! — Maremucha attapās. — Man priekš tevis ir zīmīte.

— No kā?

— Nu, uzmini!

— Saki drīzāk!

— Nē, tu uzmini!

Petjka izņēma no kabatas zilu aploksnīti un paslēpa to aiz muguras.

— Nu, dod šurp! — es iekliedzos.

— Es došu, bet tu tikai apzvēri, ka izdarīsi vienu lietu.

— Kādu?

— Ja tev vaicās, kad tu šo vēstuli saņēmi, saki, ka šorīt.

— Bet tagad taču vakars!

— Es zinu. Bet tu saki, ka es atnesu no rīta. Labi?

— No kā ir vēstule?

— Zvēri, tad pateikšu!

— Nu, tādā gadījumā es paņemšu pats. Atdod vēstuli! — Un es, piegājis pie Petjkas, saķēru viņu aiz rokas.

— Es nedošu, Vaska. Goda vārds — nedošu. Saplēsīšu, bet nedošu. Ai, nelauz roku!

Vēstuli izraut bija grūti. Es palaidu Petjku un teicu:

— Labi. Es zvēru.

— Ko zvēri? Tu esi viltīgs. Saki visu, kā nākas.

— Es zvēru, ja man prasīs, kad es saņēmu vēstuli, tad teikšu, ka no rīta.

— Nu, tad ņem! — Un Petjka man pasniedza saburzīto aploksni. Es to žigli atplēsu un sāku lasīt vēstuli.

«Vasja!

Ja tev ir laiks, atnāc šovakar pie manis, iesim kopā skatīties miglas bildes.

Gaļina.»

Es tikko nemetos uz Petjku ar dūrēm.

— Kāpēc tu man to neatdevi no rīta?

— Nevarēju, no rīta man kopā ar tēvu bija jāiet uz sakņu dārzu.

— Bet kad Gaļina tev iedeva vēstuli?

— Šorīt. Kad gāju uz tirgu pēc piena, tad iedeva. Kas tur rakstīts? -Petjka mēģināja palūkoties vēstulē.

— Pagaidi! — es atgrūdu Petjku. — Vai tad tu nevarēji ieskriet pie manis, kad devies uz sakņu dārzu?

— Nu, protams, ka nevarēju. Es vilku ratiņus: ja atstātu tos uz ielas, varētu vēl nozagt.

— Nu labi, — es atteicu. — Es pateikšu Gaļinai, kad tu man atdevi vēstuli.

— Ai, nevajag, Vaska! Viņa domās, ka es esmu muldoņa.

— Kāpēc?

— Nu tā — es pašlaik nācu pa bulvāri pie tevis. Bet viņa šūpojas šūpolēs. Pieskrēja man klāt, vaicā: «Vai atdevi zīmīti?» Es saku: «Atdevu.» Bet zīmīte man kabatā. Tad viņa vaicā: «Kad atdevi?» — «Jau šorīt,» saku.

— Kāpēc tad tu samuldēji?

— Nu, samuldēju! Ko lai daru? — Un Petjka žēli sāka šņaukāt degunu. — Viņa no rīta mani lūdza, lai es visādā ziņā nododot tev zīmīti. Es nodievojos, ka nodošu. Bet tad aizmirsu. Man bija kauns atzīties, ka esmu tāds ķēpausis.

Petjka juta, ka nu jau pavisam samelojies. Viņš paskatījās atpakaļ un tad apjucis sacīja:

— Par sakņu dārzu es tev tīšām izdomāju ... Es vienkārši aizmirsu.

Kā gan tas Petjka man bija visu sabojājis. Būtu es zinājis.

Tagad man viss bija skaidrs. Gaļina aiz lepnuma, Kotjkam dzirdot, nevaicāja, vai es saņēmis zīmīti. Redzams, viņa mani šovakar bija ļoti gaidījusi. Bet es, muļķis, izdomāju šo Tiktoru un izturējos pret Gaļinu tik vēsi! Man ļoti gribējās iekaut Petjku, tomēr es savaldījos un vaicāju:

— Bet ar ko Gaļina pastaigājās pa bulvāri?

— Ar ko? Skaidrs, ar ko: ar Kotjku! — Maremucha atbildēja, nenoģiz-dams, kā viņa vārdi mani aizskāra.

— Ar Kotjku! — Petjka jautri atkārtoja. — Jā, jā! Viņš to šūpoja šūpolēs. Gaļina kliedz, baidās, bet viņš to uzsviež — vai līdz pašām koku galotnēm!

Pēc šiem Petjkas vārdiem es aizmirsu pat par futbolu, man kļuva pretīga sava atsevišķā istaba un viss, viss. Es iztēlojos, ka Kotjka Grigorenko šūpo Galinu čīkstošajās dzelzs šūpolēs, kā čīkst abi augstie oši, kā vējā pland Gaļinas zilā kleita, un mani pārņēma īgnums.

ŠĀVIENI DĀRZĀ

— Vai tu revolveri notīrīji? — man pielabinādamies, vaicāja Maremucha.

Notīrīju.

— Vai jau šāvi?

— Vēl ne.

— Tad pašaudīsim.

— Pašaudīsim.

— Kad lai atnāku?

— Kad? — es pārdomāju. Bet kā būtu, ja pašaudītu tūliņ! — Paklau, — es noteikti sacīju Maremucham, — pamēģināsim tūliņ.

— Kur tad tu mēģināsi?

— Iesim dārzā, — es atbildēju un, uzlēcis uz krāsns, paķēru zaueru.

— Dārzā! Ej nu! Vēl izdzirdēs, — Maremucha teica.

— Neko neizdzirdēs. Tur koki, tumšs, neviena nav. Tur kaut bumbas spridzini — šeit nekas nebūs dzirdams: māja aiztur skaņas. Bet kursanti visi tagad ēd vakariņas, — es atbildēju un ar revolveri rokā smagi nolēcu uz grīdas.

— Nē-ē-ē, Vasil. Dārzā es negribu. Labāk iesim rīt uz Paradizes vārtiem. Tur ir klintis un cilvēku nav.

— Bet šeit arī nav. Tu esi jocīgs! — es atbildēju un nometu uz grīdas ar eļļu notriepto papīru, kurā bija ietīts revolveris.

Petjka raudzījās uz revolveri kā uz dzīvu odzi, — nemaz ar neizskatījās, ka tikai priekš nedaudzām dienām šis revolveris piederējis viņam.

— Nu, es tevi lūdzu. Iesim uz Paradizes vārtiem. Es atnesīšu savas patronas. Nu, iesim, Vasečka!

— Ciet klusu! — es Petjku apsaucu. — Nekur mēs rīt neiesim, bet šausim šodien. Un, ja tu tūliņ nenāksi man līdzi dārzā, es nekad vairs ar tevi nerunāšu. Vai saprati? Pastāstīšu visiem zēniem, kāds tu esi gļēvulis. Saprati? Un visām meitenēm ar. Nu, ejam! Nav ko pinkšķēt!

Iebāzis revolveri padusē, es devos uz durvīm un ar troksni attaisīju krampi. Petjka klusēdams man sekoja.

Kad mēs ar Petjku zagāmies pa tumšo dārzu, es jau nožēloju savu iedomu. Naktī dārzā viss bija nepazīstams. Bārbeļu ceri šķita kā milzīgi koki, zīdkoks, bumbieres, ābeles saplūda vienā tumšā sienā. Kaut kur tālu jo tālu aizmugurē padomju un partijas skolā dobji noklaudzēja durvis, tad atkal iestājās klusums. Mūra žogā, kuram mēs gājām garām, dziedāja circeņi. Lāgiem viņi apklusa, it kā ieklausīdamies mūsu soļos, bet tad turpināja savu dziesmu.

Cauri koku lapotnei bija redzamas dzidrās, vienās zvaigznēs mirgojošās debesis, no zvaigznēm baltais Piena Ceļš tās pāršķēla divās daļās.

Mēs negājām vis pa celiņu, bet taisni. Kājas dzēla nātres, lejā brīkšķēja zari un čaukstēja sausā zāle. Priekšā nebija redzama neviena uguntiņa. Tur aiz dārza izbeidzās pilsēta. Petjka, klusēdams un ne soli nepalikdams iepa kaļ, tipināja aiz manis.

— Iesim pa kreisi! — es uzsaucu Maremucham un, satvēris to aiz rokas, parāvu sānis. Man gribējās aiziet labi tālu — pašā dārza viņā galā pie gravas. Tieši mūsu priekšā pacēlās ceriņu krūmiem apaugušais uzkalniņš.

— Vai tas ir šķūnis? — Retjka čukstēja.

— Uzkalniņš, jokupēteri! — es viņu mierināju un apstājos.

— Vai šeit šausi?

— Nē, vienkārši pielādēšu, — es Petjkam atbildēju, un izņēmu no kabatas līko aptveri ar patronām, iestūmu to revolvera stobrā un atvilku aizslēgu. Aizslēgs noklakšķēja un atkrita atpakaļ, — viss kārtībā. Patrona gulēja stobrā.

— Ejam! — es uzsaucu Petjkam.

— Vasil, kad šausi, iepriekš man pasaki. Es aizspiedīšu ausis! — Petjka lūdzās.

Es neko neatbildēju, tikai nodomāju: «Kā tad, gaidi vien! Es tev nu teikšu, kad šaušu. Liela interese! Plāšu uzreiz — aiz bailēm apsēdīsies.»

Es jau viegli pieskāros revolvera mēlītei, bet šeit šaut bija bīstami: varēja izdzirdēt. Es spraucos cauri no rasas valgajiem krūmiem, to zari sāpīgi šaustīja Maremuchu, kas nāca man iepakaļ.

Tad koki kļuva retāki un, spožo zvaigžņu apspīdēts, aiz zemajiem krūmiem pavīdēja vecais klostera žogs.

Pagājis vēl soļus trīs, es apstājos. «Tālāk iet nav vērts,» es nodomāju, «un žogā šaut ir bīstami. Lode taisīs rikošetu un atlēk$ atpakaļ.»

Mūsu priekšā melnoja augsts, līks koks. Viens no tā resnajiem zariem kā pamatīga ķetna sniecās pret žogu.

Tālu pie upes ievaidējās ūpis. Un pēkšņi es palēcos uz vietas un, iesaucies smalkā, lūstošā balsī: «Stāt!» — šāvu tieši šajā melnajā, līkajā koka stumbrā. No trīsošā revolvera izšāvās sarkans uguns kamols.

Un nepaguva pa tumšo, aizaugušo dārzu, pa tuvējām gravām aizlidot atbalss, kad pie žoga atskanēja troksnis un kāds ļoti skaidri iesaucās:

.j: — Prendzej!1

Un tūliņ pēc šā sauciena viens pēc otra krūmos norībēja divi smagi, dobji šāvieni. Es saskatīju pulvera uzliesmojuma uguntiņas, dzirdēju, ka spalgi it kā lapsenes man kaut kur virs galvas iespindzās lodes.

— Mūc! — Maremucha izsaucās un, krūmiem brīkšķot, drāzās atpakaļ.

— Līdz žogam! — skriedams es viņam pačukstēju, un mēs tūliņ strauji pagriezāmies atpakaļ. Tur aiz lazdu alejas vēl aizvien bija redzams tas pats mūra žogs, kas apņēma dārzu no trim pusēm.

Es pieskrēju tam klāt, palēcos un ar abām rokām aizķēros aiz slīpās augšmalas. Ar troksni lejup kuplajās nātrēs nolidoja akmeņi, iečirkstējās sīkās šķembas.

Jau uzgūlies ar krūtīm uz žoga un sviezdams augšup kājas, es dzirdēju, kā skrapstinājās, rāpdamies uz žoga, Maremucha.

Mēs nolēcām lejup gandrīz reizē. Gar žogu stiepās putekļainais lauku ceļš, kas veda uz Privorotji. Cik patīkami bija skriet pa šo līdzeno lauku ceļu, pametot dzeloņiem piebirušo dārzu! Kājas grima mīkstajos, vēl siltajos putekļos.

Apstājāmies mēs tikai augšā pie padomju un partijas skolas baltās ēkas. Šās ēkas kreisajā spārnā, kas iznāca uz lauku ceļa, bija tumšs. Tikai pašā augšējā — trešā stāva logā dega blāva gaisma.

* Atrak! (Poļu valodā.)

Kas tas bija? — aizelsdamies no straujā skrējiena, vaicāja Ma-rcmucha.

Kā lai es to zinu?

— Kam tad tu kliedzi «stāt!»?

— Banditiem! — es noteikti atteicu.

Nekādiem banditiem es, protams, nekliedzu. Man vienkārši bija bail ne no šā, ne no tā nospiest gaili. Lai apklusinātu baismas, es tad arī pats sev kliedzu «stāt!».

Bet kas gan tur bija? Kas kliedza «prendzej»? Kas mums uzbruka?

Tikai nule uz putekļainā lauku ceļa dažus soļus no padomju un partijas skolas, kur bija tik daudz apbruņotu cilvēku, mani piepeši pārņēma lielas bailes. Un es nožēloju, ka mēs esam pārnākuši dzīvot šeit pilsētas nomalē prom no mūsu klusās Aizupes, kur man nekad nekas tāds nebija atgadījies.

— Petjka, kāpēc tev jāiet uz mājām? — es ļoti rāmi sacīju Maremucham. — Iesim labāk pie manis, pārgulēsi uz krāsns. Bet rīt agri ielīdīsim dārza, es tev iedošu ērkšķogas.

— Nē, paldies! — Maremucha apņēmīgi atcirta. — Es jau tev teicu, ka pie jums gaiss nav tīrs. Lai sātans guļ pie tevis, es nu gan ne. Uz redzē^ šanos! — Un tūdaļ aizjoza lejup pa Žitomiras ielu uz Aizupi. Viņa baltais krekls drīz vien izgaisa tumsā.

No rīta, tikko svīda gaismiņa, kad tēvs un krustmāte vēl cieši gulēja blakus istabās, es piecēlos un izgāju dārzā. It visur zaigoja rasa — gan uz plūmju lapām, gan uz apaļajām, tumši sarkanajām bārbeļu lapiņām, gan uz kuplajiem diždadžiem.

Es devos lejup pie žoga un pat pabrīnījos: no kā mēs vakar tā izbijāmies? Varbūt tur vienkārši kāds kursants šāva? Ej nu sazini! Grūti bija ticēt, ka viss notika tieši šeit, šajā dārzā. Man pat likās, ka šāvieni, mūsu skrējiens dārzā — visu to es esmu pagājušajā naktī redzējis sapnī, jo nakts bija tveicīga un smacīga, tāpēc ka gulēju pie aizvērta loga. Tomēr, jo vairāk tuvojos gravai, jo gausāki kļuva mani soļi. Varbūt pēkšņi tur krūmos guļ mana revolvera lodes nošautais cilvēks?

Pie krūmiem, kas auga gar pašu žogu, es jau piegāju pavisam lēnām. Vispirms es vairākas reizes pastaigāju šurp un turp. Krūmi nekustējās, vienā no tiem skaļi dziedāja kaņepju putniņš. Zāle zem krūmiem bija nomīdīta. Beidzot es sadūšojos un piesardzīgi pašķīru krūmus. Zēli iečiepstēdamies un nirdams zem zariem, aizlaidās kaņepju putniņš. Krūmos neviena nebija. Eš iau gribēju iet tālāk, kad piepeši zālē pie celma ieraudzīju saliektu aluminija bļodu. Blakus mētājās tāda pati aluminija karote. Bļodā, ko klāja tauku kārtiņa, bija sakaltusi neizēsta miežu biezputra. Tādu biezputru bieži deva kursantiem vakariņās. Šo biezputru droši vien vakar bija ēduši cilvēki, kas uz mums šāva. Kas viņi bija? Kāpēc viņiem bija jāēd vakariņas šeit dārzā zem krūmiem? Varbūt tā bija kursantu patruļa? Bet kāpēc tad viņi pametuši bļodu? Es gribēju zālē vēl pameklēt izšautās čaulītes, bet tad man kļuva tā savādi šajā klusajā, no rīta rasas valgajā dārzā.

Būtu šeit Petjka, tad pavisam cita lieta. Bet Maremucha bija jau tālu. Viņš laikam gan savā Aizupes piebūvē guļ ciešā miegā. Arī kursanti gulēja padomju un partijas skolas baltajā ēkā. Man uzreiz iegribējās doties uz mājām, uz savu virtuvi.

Paņēmis b|odu, es devos pie augstā un līkā koka. Tā bija veca lauku goba, tajā es vakar šāvu un pazinu uzreiz šo koku pēc. līkā, pret žogu izstieptā, sakaltušā zara. Šeit mēs vakar ar Petjku stāvējām, no šejienes es kliedzu «stāt!».

Vienā vietā gobas mizā sārtojās svaiga, brūna skramba. Lieliski! Es, steigā tēmēdams, tomēr biju trāpījis kokam: stumbrā rēgojās jaunsudraba lodes asais galiņš. No pārāk tuvā šāviena tas bija atsities pret koku un sašķēlies.

Kur lai lieku trauku?

Nomest bļodu vienkārši zālē man bija žēl. Atstatāk no sānceliņa auga augsts valriekstu koks ar gludu, gaišpelēku mizu. Tās plaisā manu krūšu augstumā melnoja liels dobums. Es iegrūdu tajā bļodu, un tā, iešķībi slīdēdama, nokrita lejā pašā dobuma dibenā.

Vēlreiz aplūkojis veco gobu un lodīti, kas rēgojās mizā, es nolēmu visādā ziņā atvest šurp Maremuchu — lai paraugās, kas es par veiklu šāvēju.

Pavisam aizmirsis nakts izbīli, es strauji soļoju pa taciņu uz dārza izeju.

Līdz vārtiņiem bija palikuši tikai daži soļi, kad no ērkšķogu krūmiem ar senlaicīgu divstobreni pār plecu, līdzīgs medniekam, iznāca dārznieks Koribko. Mugurā viņam bija melni svārki, kājās — zilas nankina bikses, iebāztas rūsganos zābakos, bet galvā — zila naģene ar melnu apmali un lakotu nagu ar melnu aukliņu. Krunkainais, ūsainais Koribko mazliet klibodams nāca man pretī.

— Stāt! Stāt! — viņš kliedza, lai gan es nepavisam nedomāju bēgt. — Es tev parādīšu, kā zog ērkšķogas! — Un Koribko noņēma no pleca savu divstobreni. Baiļodamies, ka tikai viņš uz mani neplāj ar sāls lādiņu, es nomurmināju:

— Ko tad jūs, tēvoc? Es taču esmu savējais, šejienietis.

— Kas par šejienieti?

— Esmu taču Mandžuras dēls! — es gaužām lepni paziņoju, it kā mans tēvs būtu vismaz padomju un partijas skolas priekšnieks. — Ēsmu tipogrāfijās strādnieka Mandžuras dēls!

Koribko vērīgi manī palūkojās, vai tikai es nemeloju, samirkšķināja pietūkušos, brūnos plakstus un gausi pārlika pār plecu savu divstobreni.

— Vai baltajā piebūvē esat apmetušies? — Koribko ievaicājās jau vēlīgāk. — Agrāk dzīvojāt Aizupē, vai ne?

Es pamāju ar galvu.

— Ko tad tādā agrumā klaiņā pa dārzu? Kaut ko aizmirsi, vai?

* — Nācu pastaigāties.

— Pastaigāties! — dārznieks noburkšķēja. — Cilvēki vēl guļ, bet viņš tev pastaigājas. Atradis bulvāri — neko teikt! Nur pielūko, ja rausi ērkšķogas, sargies krist man rokās. Pateikšu tēvam ...

— Būs jau labi, tēvoc! — es izsaucos un, viņā nenoklausījies, aizjoņoju mājup.

«No šā vecā velna tomēr jāpiesargās,» es domāju, tuvodamies mūsu piebūvei, «un paļauties uz viņu nevar. Ja jau tagad, kad vienīgi ērkšķogas

Ienākušās, viņš tik agri sargā dārzu, kas būs tad, kad ienāksies āboli un bumbieri?»

Azaids bija ļoti gards. Krustmāte Marja Afanasjevna bija izcepusi no miltiem un rīvētiem zaļiem kartupeļiem pankūkas. Pankūkas bija ļoti maigas, mīkstas, ar brūnu, kraukstošu garoziņu. Glazētā māla bļodā galda vidū kūpēja vesela grēda cepto pankūku. Istabā smaržoja pēc piedegušas saul-puķu eļļas. Es sēdēju iepretī tēvam, krietni izsalcis pēc rīta pastaigas, un ar dzelzs dakšiņu ņēmu pankūkas citu pakaļ citai. Ēdu ar pilnu muti, apdedzinādams lūpas ar karsto eļļu. Tēvs pankūkas gremoja klusēdams, rāmi kustinādams kuplās, melnās ūsas.

Es raudzījos klusajā tēvā, un man ļoti gribējās pastāstīt viņam, kas nakti mums atgadījies. Tomēr baiļojos. Var vēl notikt, ka tēvs mani izrāj un pat atņem revolveri. Dievs ar viņu! Neko nestāstīšu! Bet ja nu Petjka Mare-rnucha pēkšņi kādam izpļāpā? Nē, diezin — viņš baidīsies.

— Kad strādnieku fakultātē sāksies mācības, Vasil? — nolicis dakšiņu sānis, tēvs jautāja.

— Mācības? — Es biju domājis par ko citu un tāpēc nodrebēju. — Sakas piecpadsmitajā septembrī.

— Vai droši zini, ka eksāmenu nebūs?

— Nebūs, tētuk. Es taču tev teicu: kas beiguši darba skolu, tos uzņems bez eksāmeniem.

— Pielūko! Citādi būs par vēlu.

— Kā par vēlu?

— Gatavoties. Būtu labāk tagad pamācījies, nekā slaistījies ar savu Petjku. Citādi pa vasaru visu aizmirsīsi.

— Nekā. Visu atminos. Pavaicājiet!

— Tu esi viltīgs. Ko tad lai es tev vaicāju? — tēvs pasmaidīja.

Un tiesa. Ko vaicāt viņam nebija. Lai gan tēvs mācēja salikt tekstus franču, itāliešu un pat grieķu valodā, taču, kas tas priedēklis un piedēklis tāds, — viņš neatbildētu. Kādreiz es rēķināju daļskaitļu uzdevumus un nekādi nevarēju izrēķināt. Aizgāju pie tēva, bet viņš pat nezināja, kas ir saucējs.

Krustmāte ienesa no virtuves brūnu, emaljētu tējkannu un, iebērusi tajā avenāju tēju, ļāva tai ievilkties un pēc tam lēja krūzītēs verdošo ūdeni. Tad viņa mums ar tēvu iedeva katram divas monpansjē konfektes un apsēdās pie galda.

— Vai strādnieku fakultātē ilgi jāmācās? — viņa vaicaja, lūkodamas manī un sasiedama lakatiņu.

— Gadus trīs.

— Bet pēc tam?

— Nu, pēc tam pārcels uz institūtu.

— Tur, kur bija garīgais seminārs? — krustmāte jautāja.

— Nu jā!

— Tad jau tu būsi pavisam liels, kad beigsi institūtu!

— It kā es tagad būtu mazs, — es apvainojos. — Man jau aug ūsas.

Un pārvilku ar pirkstu, kas spīdēja no eļļas, pār virslūpu. Tur, protams,

nekādu ūsu nebija — man vienkārši gribējās padižoties.

— Nu labi, ūsaini, — pieceldamies no galda, tēvs teica. — Es tūliņ braukšu uz pilsētu, bet tu palīdzi krustmātei saskaldīt malku!

Tajā brīdī viegli atvērās durvis un istabā ienāca Poļevojs. Viņš ar visiem sasveicinājās un pat man padeva roku.

— Sēdieties, iedzeriet tēju! — tēvs piedāvāja un uzsauca krustmātei virtuvē: — Padod tīru krūzīti, Marij!

— Nē, tencinu! — Poļevojs attrauca. — Es jau padzēru.

— Nu tad nogaršojiet pankūkas, pašu ceptas!

— Nē, nē, neraizējieties! Tikko kā paēdu brokastis. — Un, palūkodamies apkārt, Poļevojs vaicāja: — Esat jau iekārtojušies?

— Vai nu daudz vajadzīgs! — tētuks atbildēja.

— Kad pārnāksi pie mums šūniņā uz uzskaiti?

— Šodien dabūšu tipogrāfijā atlikušos burtus un paņemšu no sekretārā arī uzskaites kartīti.

— Jo ātrāk, jo labāk, — Poļevojs atteica. — Šeit cilvēki sakarā ar mācībām atrāvušies no ražošanas, bet tu nāc tieši no darbgalda. Nostiprināsi mūsu rindas!

— Daudz tu ar mani nostiprināsi! — tēvs teica pasmaidīdams. — Jūs šeit visi esat skoloti, bet es tāds neizglītots cilvēks. Paraug, mans puikiņš, — tēvs pamāja uz manu pusi, — pat viņš zina vairāk.

— Labi, labi, neesi tik pazemīgs, — Poļevojs atbildēja. — Saki labāk, vai tava sevišķo uzdevumu kartīte^1 kārtībā? Kādā daļā tu esi?

— Trešajā.

— Vai ieroči ir?

— Tikai nagans. Šauteni nodevu štābā.

— Nekas, izsniegsim tev šauteni šeit no noliktavas. Tu izstājies arī no daļas un pārnāc pie mums! Bet citādi, saproti, trauksmes gadījumā tev no šejienes būs neērti skriet uz Sevišķo uzdevumu štābu. Visādā ziņā paziņo viņiem to jau šodien, un mēs tevi uzņemsim savā saimē.

Kad tēvs un Poļevojs aizgāja, es noslaucīju dvielī taukainās lūpas, uzvilku svētdienas satina kreklu, uzāvu sandales un, sasukājis matus ar asu suku, aizjozu uz Odraini.

GREIZSIRDĪBA

Centrālajā laukumā pie domes nama jau atvēra veikalus. Veikalu īpašnieki ar āķiem aizķēra gofrētos skārda aizkarus, pagrūda tos, un aizkari ar troksni uzšāvās zem stāvu dzegām un tur paslēpās. Šajā troksnī cita pakaļ citai atdarījās greznās vitrinas. Es gāju garām vitrinām pa salto, nakts valguma aprasoto ietvi. No Aronsona konfekšu veikala man pretī dvesmoja «spilventiņu» sulīgā, saldā smarža. Veikala puskrēslā aiz letes jau rosījās pats Aronsons. Labi gan viņam šie «spilventiņi», gardi! Un kādu tikai tur nav! Tumši‘sarkani ar ķiršu pildījumu, maigi dzeltenie citronu, dzidrie medus, riekstu, upeņu, bārbeļu, taču visgardākie, protams, ir ieskābie citronu. Sevišķi tīkami tos est karstumā, kad gribas dzert. Tie ātri remdina slāpes. Aronsons tiem mazliet pielej piparmētru pilienus, un pēc tādām konfektēm mutē ilgi ilgi jūtams dzestrums, it kā muti būtu izvēsmojis vējš. «Varbūt ieiet un [5] nopirkt ceturtdaļmārciņu citrona konfekšu un pacienāt Gaļinu. Bet man taču Ir tikai desmit kapeiku. Nepietiks. 2ēl gan!» Un., pataustījis kabatā pēdējās desmit kapeikas, es devos tālāk.

«Kaut jel drīzāk sāktos mācības strādnieku fakultātē,» es nodomāju. ^Stāsta, ka šās fakultātes studentiem izsniedzot stipendiju — piecpadsmit rubļu mēnesī. Tad brīvi varēs nopirkt spilventiņus, nebūs jālūdz nauda tēvam.»

Rīta saules apspīdēti, juvelieru veikalu skatlogos mirdzēja lietoti niķelēti modinātāji, zelta rokas sprādzes, patumši sudraba glāzturi. Aiz stūra bija redzama šļachtiča Šipuļinska kafejnīca-konditoreja, ko mūsu pilsētā uzskatīja par vislabāko.

Aiz tās augstajiem, tīrajiem skatlogiem redzami balti marmora galdiņi, bet pie durvīm karājās smaga priekškaramā atslēga. Sipulinskis vēl nebija atnācis.

Augšā domes nama tornī sita pulkstenis. Nosita tieši deviņi. Gaļina droši vien būs atmodusies. Jāpasteidzas! Es pieliku soli un iegriezos šaurā šķērs-ieliņā, kuru no abām pusēm ieslēdza augstas trīsstāvu mājas. Logi tur bija mazītiņi, bez vēdlodziņiem, senceltās mājas stāvēja cieši cita citai blakus. Uz kādas mājas varēja redzēt sienā iemūrētu senlaicīgu ģerboni — gulbi ar izstieptu kaklu, bet zem tā ar romiešu cipariem apzīmētu gadu, redzams, ļoti senu.

Iedams pa ēnainām, šaurām un ļoti netīrām šķērsieliņam, es iznācu uz Zvanu ielas. Šeit bija tīrāks, lai gan vienā vietā uz apaļajiem laukakmeņiem mētājās mēsli un akmeņi vietumis bija aizauguši nezālēm. Meklēdamas miežus, pa ielas bruģi klaiņāja vistas. Gar ceļu stiepās augstā bijušo kara iestāžu ēka ar baznīcu jumoliem pagalma viņā galā, bet aiz tā sākas Veca bulvara koka žogs. Es pagrūdu mazus, čīkstošus vārtiņus, kas veda uz bulvāri, un, tikko pagājis dažus soļus, pie lielās alejas pagrieziena satiku Gaļinu.

Es domāju, ka atradīšu viņu vēl mājās, un biju pārsteigts par šo tikšanos. Jutos vainīgs Gaļinas priekšā un nezināju, kā būtu labāk: vai palaist viņu garām un pēc tam uzsaukt no mugurpuses vai mesties viņai tūliņ pretī?

Gaļina gāja žigli, rokā viņai bija apaļš, pīts groziņš, apklāts ar marles gabaliņu.

— Sveiks! — Gaļina ļoti dzestri sacīja. Un, pamājusi man ar galvu, naski gāja tālāk.

Es viņai uzsaucu:

— Gaļina!

Viņa apstājās. Slaida, sārta, ģērbusies vienkāršā, zilā sarafana, viņa stāvēja alejas vidū un izbrīnījusies raudzījās manī. Viņas tumšie mati bija atsukāti atpakaļ un mazās, sārtās austiņas atsegtas.

— Kurp tu skrej? — es vaicāju.

— Nu tā, uz vienu vietu!

— Bet kur tad ir — šī vieta?

— Cik tu ziņkārīgs. Kāpēc tā! Nu, ja tevi interesē, — pie tēva. Nesu viņam azaidu! — un Gaļina pavēcināja groziņu.

Mēs brīdi klusējām. Gaļina skatījās sānis uz upīti, kas tecēja leja zem kraujas. Tad, manī neraudzīdamās un izlikdamās, ka es viņai gluži vienaldzīgs, vaicāja:

— Bet tu ... uz kurieni?

— Es ... pie tevis.

— Pie manis?

— Nu, protams. Kas tur ko brīnīties?

— Tas nu gan man nebūtu ienācis prātā.

— Kāpēc?

— Es taču tevi lūdzu atnākt — tu neatnāci.

— Ga|ina, goda vārds, neesmu vainīgs. Aiziesim tur pie klints, es tev visu izstāstīšu.

— Ko izstāstīsi?

— Visu, kā bija. Vainīgs ir Petjka. Apsēdīsimies.

— Nē, es nesēdēšu. Man nav laika. Bet, ja gribi, pavadi mani! Rūpnīcā drīz sāksies pusdienu pārtraukums, un tēvs būs izsalcis...

Mēs gājām blakus. Kad es Gaļinai izstāstīju, ka Petjka piemuļķojis viņu un mani, meitene novilka:

— Ak tu resnais blēdis tāds! Bet es domāju, ka tu uz mani par kaut ko dusmojies. Nenāk un nenāk! Nu, uzrakstīšu zīmīti, domāju. Aizsūtīju — arī nenāk. Satikāmies — un šis pat nerunā. Tik svinīgs. Nu, domāju, nav ar vajadzīgs.

— Vai tad tev bija garlaicīgi? — es, greizi smīnēdams, teicu. — To nu gan neticēšu. Tu taču pastaigājies ar Kotjku!

— Tas taču bija tik sen! — Gaļina vienaldzīgi novilka. — Kad tu aizgāji uz Podzamči. Mēs ar Kotjku šūpojāmies šūpolēs, skatījāmies komisku miglas bildi, bet, kad pavisam satumsa, — iegriezāmies šeit. — Un Gaļina rāmi pamāja ar galvu uz Sipuļinska konditorejas pusi.

— Pie Sipuļinska? — es atvaicāju un aiz satraukuma ‘gandrīz vai aiz-rijos.

— Nu jā. Ja tu zinātu, kādas mandeļu kūkas mēs ēdām, bet pēc tam riekstu saldējumu.

— Liela muiža! Es ik svētdienu nāku šeit ar mūsu zēniem.

— Vaļ tiešām? — Gaļina noticēja. — Paskat tikai! Bet mani toreiz uz ielas cienāji ar saldējumu. Labāk būtu iegriezušies šeit.

— Nu, iegriezīsimies arī. Protams, atnāksim.

«Nu gan salielījos, muļķis tāds!» es tūliņ sevi izlamāju. «Kā lai es vedu Gaļinu pie Sipuļinska, ja man nav naudas?»

Bet Gaļina, it kā atminējusi manas domas, vaicāja:

— Kur tu ņemsi naudu, Vaska? Tu taču nestrādā?

— Man ir vairāk naudas nekā tavam Kotjkam. Esmu sakrājis.

— Nu, pieņemsim, — Gaļina novilka. — Vairāk nu gan nebūs. Vai zini, cik Kotjka dabū pie varkaļa? Nu, uzmini! Neparko neuzminēsi! Par deviņiem rubļiem mazāk, nekā mans tēvs saņem rūpnīcā. Trīsdesmit piecus rubļus Kotjka saņem mēnesī, jā gan.

— Nu, to viņš tev izlielījies!

— Kāpēc izlielījies? Zacharževskis pats stāstījis manam tēvam, cik viņš maksā Kotjkam.

— Kā nu nemaksās! — es atcirtu. — Zacharževskis ir blēdis! Privātuzņēmējs! Viņš savā darbnīcā šmauc cilvēkus, kā patīk, tāpēc arī Kotjkam daudz maksā. Lai klusētu.

— Nu, to es nezinu, — Gaļina atbildēja un apklusa.

Saruna pārtrūka.

Es gāju klusēdams un domāju par Kotjku.

Kotjka aizvien vairāk un vairāk nostājās man ceļā.

Jo vairāk mēs tuvojāmies slimnīcas laukumam, jo skaļak no turienes plūda pretī rūpnīcas motora ašie tarkšķi. Drīz mēs ieraudzījām rūpnīcas («kas sarkanās ķieģeļu sienas un devāmies uz to tieši pāri kuplam ceļmalītēm noaugušajam laukumam. Laukuma vienā pusē ēnaina, ar augstām papelēm un vecām liepām apstādīta pagalma viņā stūrī bija redzama garā bijušās zemstes slimnīcas ēka, kas stiepās pa visu kvartālu.

Iepretī pāri laukumam atradās rūpnīca «Motors». Kāpēc to ta sauca, grūti pasacīt. Motorus rūpnīca neizstrādāja, bet gatavoja tikai mazus salmu griezējus un retumis laboja smagos valčus tuvējām dzirnavām. Blakus rūpnīcai pacēlās dzeltena trīsstāvu māja — rūpnīcas kantoris. Šeit ieradās zemnieki, samaksāja naudu un aizveda mājās zaļi nokrāsotos salmu griezējus ar apaļiem čuguna spara ratiem sānos.

Rūpnīca mūsu pilsētā bija pats lielākais uzņēmums: tajā stradaja simts desmit strādnieku, rītos rūpnīcas sirēna rēca tik skaļi, ka to varēja dzirdēt ir Aizupē, ir pat pie mums padomju un partijas skola.

Tieva skārda caurule ar smailu kupoliņu, piestiprināta pie zemes ar četrām trosēm, rēgojās virs rūpnīcas un dūmoja. Kad mēs pienācām pavisam tuvu, sāka ost pēc kalējoglēm.

— Vai tu ... ļoti steidzies? — Gaļina man vaicāja apstādamās.

— Nē, kas ir?

— Pagaidi mani! Vai gribi! Es aiznesīšu tēvam azaidu un tūliņ bušu atpakaļ.

— Tikai žigli. Viens — divi!

— Nebūšu ilgi! — Gaļina izsaucās un aizdrāzās. Vējš piepūta viņas zilo sarafanu. Gaļina skrēja viegli, skrejot sakārtodama ar brīvo roku matus. Kad viņa nozuda aiz vārtiem, es piegāju pie rūpnīcas un sāku pastaigāties pa ietvi.

Rūpnīca stāvēja uz stingra ķieģeļu pamata. Pa tās izdauzītajām rūtīm plūda darbgaldu čīkstoņa. Kāds iesaucās. Smagi norībēja veseris.

Labi gan laikam strādāt tur iekšā rūpnīcā pie darbgalda un ar asiem griežņiem virpot cieto dzelzi! Bet tad, kad pienāk pusdienas laiks, sēdēt saulītē rūpnīcas pagalmā starp veciem, norūsējušiem spara ratiem, dzelzs lūžņiem un ēst lakatiņā ietīto svaigo maizi ar Krakovas desu. Saule silda silti jo silti, putni dzied tuvējās slimnīcas dārza kokos, bet tu tikai sēdi un nesteigdamies gremo desu. Pusdienas pārtraukums rūpnīcā ir ilgs — vesela stunda, tāpat kā lielais starpbrīdis darba skolā.

Bet cik gan laikam tīkami, ja tev vaicā, kas tu tāds, atbildēt: strādnieks! Un mazliet nogaidot piebilst: strādāju rūpnīcā «Motors»! Tas nozīmē ļoti daudz — strādāt rūpnīcā «Motors», būt par metālistu. Aāūsu mazajā pilsētā ir dažādi strādnieki — poligrāfisti, dzelzceļnieki, melderi, kok-sti'fldnieki, tomēr nevienus tā neciena kā metālistus. Par viņiem visi mēdz sacīt: tie ir tīri proletārieši, īsta strādnieku šķira!

Lielaios revolūcijas svētkos, kad pilsētas iedzīvotāju kolonas soļo pa bijušo Gubernatora laukumu garām priežu koka tribinei, aiz galvenā orķestra tūliņ iet rūpnīca «Motors». Soļo lējēji, atslēdznieki, kalēji zilos darba tērpos un ādas cepurēm galvās. Rūpnīcas karogs no smaga samta ar zelta bārkstīm — ir visskaistākais pilsētā. Uz šā sarkanā samta ar eļļas krāsām uzzīmēts plecīgs strādnieks ar ādas skoteli priekšā; viņš plūdina no augstas, melnas krāsns kausēta metālā strūklu.

Rūpnīcas karogs nebija darināts mūsu pilsētā kā citu arodbiedrību karogi. Metālistu samta karogu pasūtīja Kijevā, un tur to izgatavoja labākie meistari. So smago samta karogu parasti nes pats spēcīgākais no metālistiem lējējiem — Kozakevičs, klasiskās cīņas amatieris un ļoti jautrs puisis. Nesen, kad pilsētas darbaļaudis gadadienā, kad Rumānijas bajari bija sagrābuši Besarabiju, izpildu komitejas priekšā sarīkoja de-monstraciju ar prasību atdot Besarabiju, laiks bija apmācies un vējains. Vējš no visa spēka raustīja karoga samtu, karoga kāts liecās, bet 2ora Kozakevičs soļoja kolonas priekšgalā augsti paceltu galvu un neizlaida karogu no savām iedegušajām, muskuļainajām rokām.

Nav ko runāt! Būt par strādnieku metālistu ir liels gods. Zēl, ka es pašlaik nevaru pamēģināt iestāties rūpnīcā. Jāpabeidz strādnieku fakultāte un tad ...

Es piegāju cieši klāt nokvēpušajai izpūšanas caurulei. Tā rēgojās tieši sienā — melna, lejup mazliet izliekta. Akmeņi uz ietves zem caurules kūpēja, noglumējuši no naftas izdegumiem, un spīdēja. No caurules izšāvās iezilgani, caurspīdīgi dūmi.

Interesanti — karsta vai ne? Es uzmanīgi pavilku ar roku zem caurules. Manu delnu uzreiz apdvesa motora tvirtā un siltā elpa. Pataustīju cauruli — silta.

Bet, ja nu cauruli pavisam aiztaisītu, diezin vai motors apstāsies vai ne? Tomēr, tiklīdz pieliku plaukstu pie melnās un glumās atveres, spēcīga, silta gaisa strāva to tūliņ atsvieda atpakaļ. Tad es paliku abas delnas, taču arī tās atsvieda spēcīgā gāzes strāva.

Plaukstas drīz vien pārklājās ar eļļainu spīdumu un tāpat kā caurule oda pēc izdegušas naftas, darbgaldiem un rūpnīcas.

«Tā laikam ož visi metālisti,» es nodomāju un jutos pavisam nelāgi, ka esmu slaists — dauzos pa ielām tādā laikā, kad visi strādā. Bet pats galvenais — sirdī modās nepatīkama sajūta, ka man vēl ilgi būs jāklaiņā, līdz pašam rudenim, līdz tam laikam, kamēr sāksies mācības strādnieku fakultātē.

— Vasil! — aiz muguras atskanēja. — Ejam!

Es apgriezos. Vēcinādama tukšo groziņu, Gaļina mani gaidīja pie vārtiem.

Mēs ar Gaļinu paklaiņājām vēl mazliet pa bulvāri, pašūpojāmies tur šūpolēs un, kad es sapratu, ka Gaļina uz mani vairs nedusmojas, pavadīju viņu mājās un līksms devos uz ūdenskritumu peldēties.

Taču vēlā novakarē, kad padomju un partijas skolas ēkā iedegās visi seši kursantu kluba logi, mani pārņēma dziļas skumjas. Neieiedams pie iēva un krustmātes, es izsteidzos no virtuves un apsēdos uz akmens lieveņa kāpnītēm.

Virs kalnu kļavas zariem pārlaidās liela vabole un tūliņ strauji pacēlās augšup. Iepretī sarkanajā piebūvē, kur dzīvoja skolas priekšniecība, bija r>|i||gti apgaismots viens iogs. Pa šo logu pļūda balalaikas skaņas. Tur ,1/lvoja Kartamiševs un Boiko. Acīm redzot kāds no viņiem pašlaik spēlēja Int l/i laiku.

Virtuvē pēc vakariņām mazgāja traukus. Bija dzirdams, ka kublos ar karstu ūdeni klaudz aluminija karotes, bļodas, lielie mērču kastroļi.

Es atcerējos šāsdienas solījumu aizvest Gaļinu uz Sipuļinska konditoreju. Jau pēc pusdienas, kad mēs, diezgan izstaigājušies pa bulvara taciņām, atvadījāmies, Gaļina man šķelmīgi pamirkšķināja un vaicaja-Vai drīz ēdīsim kūkas, ja?

— Nu, protams! — es dobjā balsī atteicu un pasteidzos aiziet. Nu vairs nevar rādīties Gaļinai acīs, kamēr man nebūs naudas, citādi viņa domas, ka esmu tāds pats melis un viltnieks kā Petjka Maremucha. Bet kur lai ņem naudu? Palienēt no Petjkas? Nedos! Un nav jau arī viņam tik daudz naudas — kādas kapeikas divdesmit būs. Zēl, ka es pret Petjkas revolveri apmainīju savus baložus. Kam man šis revolveris? Bet baložus varēja aiznest uz tirgu un pārdot. Savus rubļus četrus dabūtu.

Ko vēl varētu pārdot no manām lietām? Es domās izskaitīju savas mantas: knaibles, veserītis, šāviņu kapsulas, mārku albums. Viss tas pārdošanai itin nemaz nederēja.

Virtuvē trauki sāka šķindēt skaļāk. Es iztēlojos, kā vecākais pavārs lej no vara tvertnes uz notaukotajāin bļodām un karotēm verdošu ūdeni.

— Karotes ... karotes ... karotes ...

Vairākas reizes, es klusi pie sevis atkārtoju šo vārdu.

Mazā, pītā groziņā krustmātei Marjai Afanasjevnai glabājās, papīrā ietīts, pusducis sudraba karošu. Ne vienreiz vien, ņemdama tās no turienes, krustmāte sacīja:

— Tās tev būs pūrā, Vasil. Kad precēsies — uzdavāšu tev saimniecībai sudraba karotes.

Kāpēc es karotes nevaru ņemt tūliņ, ja tas man domātās? Nu, kaut ne visas, bet, teiksim, pusi?

«Tā taču būs zādzība,» es nodomāju un pavēros apkart ta, it kā kāds varētu sadzirdēt manus vārdus. Bet tuvumā neviena nebija.

«Ja svešs zog svešam, tad tā ir zādzība,» es prātoju, «bet es esmu savs cilvēks, un karotes domātas man. Kāpēc, gan man tās jāglabā, — vai es kāds buržujs?»

Un šajā siltajā vasaras vakarā, sēdēdams uz piebūves akmens lieveņa, es cieši nolēmu paņemt no krustmātes pusi tās karošu.

PIE JUVELIERA

Aiz skatloga pie koka galdiņa sēdēja sirms, vecs juvelieris. Vairākas reizes, saspiezdams kabatā roku, lai nešķindētu trīs sudraba karotes, es pagāju garām veikalam un neuzdrīkstējos ieiet.

Pie juveliera bija cilvēki. Divi. Viņi sarunājās ar juvelieri, bet tas nepieceldamies blenza viņos.

— Nu, ejiet jel ātrāk prom, velni! Žiglāk, nu! ... — es čukstēju, dusmodamies uz šiem runīgajiem cilvēkiem.

Atgriezties vēlreiz pie juveliera man negribējās, un es pārgāju ielas otrā pusē un apstājos pie Aronsona veikala skatloga. Sabērti uz apakštases aiz putekļainās rūts, saulē pa pusei izkusuši, gulēja konfekšu spilventiņi. Pa apakštasīti ložņāja mušas, kustinādamas spārniņus un ar smalkajiem snuķīšiem maigi pieskardamās saldajam konfekšu šķidrumam. Es pabienzu uz juveliera veikala pusi. Beidzot noklaudzēja durvis, un uz ielas iznāca divi cilvēki. Viens, zema auguma, ģērbies zilā Tolstoja kreklā līdz pašiem ceļiem, turēja plaukstā baltmetala pulksteni. Iznācis uz ieitves, viņš paskatījās pulkstenī, līksmi nospļāvās un iedeva to otram vīram, garam, ar pliku pakausi un melnām raga brillēm uz deguna. Plikpauris paraustīja plecus un, iebāzis pulksteni kabatā, devās uz otru pusi, bet cilvēks zilajā Tolstoja kreklā, viegli palēkdamies, žigli noskrēja lejup uz tiltu. Redzams, plikpauris bija gribējis piekrāpt šo zemo viru zilajā kreklā, bet nebija izdevies. Es pārgāju pāri ceļam un sadūšojies atgrūdu veikala durvis.

Kaktā tikšķēja liels sienas pulkstenis. Oda pēc skābes. Aiz koka aizmargojuma, piesliets pie sienas, stāvēja smags, ugunsdrošs skapis.

Sirmais juvelieris sēdēja sakumpis un ar lupu aplūkoja apaļu aproci ar tumšzaļu akmeni. Kad es piegāju pie koka aizmargojuma, juvelieris pacēla galvu un pavērās manī.

—• Vai jūs ... pērkat sudrabu? — es klusi vaicāju.

Juvelieris izņēma no acs caurulīti ar lupu, nolika to uz galda un teica:

— Nu, pieņemsim, ka pērku ... Un tad?

— Es te gribu pārdot... — es sacīju un, gandrīz vai saplēsdams kabatu, izvilku no turienes karotes. Es tās noliku citu citai līdzās uz koka aizmargojuma.

Juvelieris žigli pierausa tās sev klāt un sāka aplūkot katras provi.

Tad, raudzīdamies man sejā, viņš aizdomīgi vaicāja:

— Kam pieder šīs karotes?

— Man, — es pavisam klusi atteicu, juzdams, ka seja man pieplūst asinis. Un piebildu: — Māte man lika tās pārdot. Viņa ir slima.

— Māte lika? juvelieris atvaicāja. — Tātad karotes nav tavas, bet mātes?

Es pamāju ar galvu.

— Kur jūs dzīvojat?

— Aizupē, — es samelojos.

— Adrese?

Vecajā mājā ... Blakus baznīcai .. .

— Pie klints?

-- Nu jā ...

— Tavs uzvārds?

Maremucha! — man paspruka, un es sarāvos, domādams, ka juvelieris mani tūliņ sagrābs aiz apkakles un pasauks milici.

Bet vecis, pierakstīdams adresi uz papirosu kārbiņas vāka, sausi vaicāja:

— Cik?

— Cik dosiet?

— Tava prece — tava cena! — stingri noteica juvelieris un palūkojās pa logu.

I s sasparojos un teicu, cik iespējams, stingrāk:

Sešus rubļus!

Daudz! — juvelieris atbildēja pieceldamies. — Četrus?

Labi, dodiet četrus!

Juvelieris neskatīdamies atvēra galda atvilktni, izņēma no turienes dzeltenu naudas maku un, saskaitījis naudu, nolika to uz letes. Es paķēru <>s četrus netīros papīriņus un, saspiedis dūrē, metos uz ielas.

Es devos mājās, iedams garām zaļumiem apaugušiem dārziņiem, no-Juris galvu, cenzdamies nelūkoties sejās nejaušiem garāmgājējiem.

Bija karsts.

Seja aiz kauna kvēloja.

Tikai tad, kad bija palicis viens kvartāls līdz padomju un partija> .kolai, es atplētu dūri un, izgludinājis saburzītos, mitros papīriņus, iebāzu tos kabatā.

— Vasil! Pagaidi! — kāds iztālēm iesaucas.

Es pagriezos. Pa Žitomiras ielu skrēja Petjka Maremucha. Viņš tuvojas, un es redzēju, ka piere tam spīd sviedros.

Ptū, kā nomocījos! — Petjka teica, spiezdams man roku. Visu ritu ravēju kukuruzu, jau četras dobes izravēju, tagad tētuks atļāva man pastaigāties ... Kur tu pazūdi, Vaska, kāpēc neapciemo?

Nebija laika!

Vai tu zini, kas šāva?

Kā lai es to zinātu? Varbūt blēži no Podzamčes bija ielīduši darza pēc ērkšķogām.

— Ko nu mels! Maremucha svarīgi noteica. — Kāds muļķis nakti līdīs pēc ērkšķogām? Vai tad tās nakti saplūksi? Āboli — tā cita lieta.

Es brīdi klusēju un Petjkam neko neatbildēju. Sasodītās karotes man nedeva miera. Bet ja nu krustmāte jau pamanījusi zādzību un Petjkas klātienē sāks mani tirdīt? Iet divatā uz mušu piebūvi man netikās.

— Vai iesim pie tevis uz dārzu, Vasil? — Petjka vaicāja. Redzams, viņam gribējās nogaršot ērkšķogas.

Labāk citreiz. Tagad tur blandās Koribko. Iesim labāk peldēties!

Bet uz kurieni?

- Uz Paradizes vārtiem.

— Tas ir tālu! — Maremucha sāka čīkstēt. Pašreiz tik karsti.

— Nekas. Iesim cauri kapsētai. Tur vēsi! — es izlēmu un devos garām padomju un partijas skolas žogam uz Paradizes vārtu pusi. Petjka Mare-mucha negribīgi vilkās man pakaļ . ..

Peldēšanās mani mazliet uzjautrināja, un es pavisam aizmirsu par naudu, kas bija man kabatā. Tikai izšķīries ar Petjku un pienākdams pie mūsu piebūves, es no jauna atcerējos par karotēm, un man kļuva pavisam nelāgi. «Kaut tikai nepamanītu! Kaut tikai nepamanītu!» es domāju, iedams pa patumšo gaiteni uz dzīvokli.

Aiz durvīm bija dzirdama krustmātes balss.

Es iegāju istabā un ieraudzīju aiz galda tēvu. Viņš ēda pusdienas, bet krustmāte ņēma no plaukta tukšu katliņu.

Es bez jebkādas patikas apsēdos pie galda iepretī tēvam.

Es šodien tevis dēļ dabūju brāzienu, — tēvs ieteicās.

Kas par brāzienu? — es ausīdamies vaicāju.

Poļevojs mani iztaujāja par tevi.

Poļevojs?

— Nu jā. Tu viņam acīm redzot esi iepaticies. Tā vien interesējās: «Kur,» saka, «mācījies, ko domā tālāk darīt?» Es viņam visu pastāstīju, bet viņš saka: «Vai zini,» saka, «puisim laiks iestāties komjaunatnē. Tu. Mandžura,» saka, «esi komunists, progresivs cilvēks, bet tavs puika slin kurnu lāpa. Lai,» saka, «apmeklē mūsu komjauniešu šūniņu ...» Skaidrs?

Krustmāte man pastūma zupas šķīvi ar klimpām. Pa taukās, treknā^ zupas virsu peldēja smalki sagrieztas dilles.

— Vai skaidrs, Vasil? — tēvs vēlreiz vaicāja.

Man šajā brīdī bija liels kauns. Kāpēc es paņēmu tās karotes? Tēvs par šo zudumu vēl neko nezināja, bet kuru katru brīdi tas varēja nākt gaismā.

Es neizturēju tēva skatienu un, acis nodūris, maisīdams ar karoti karsto zupu, tikko dzirdami teicu:

— Skaidrs!

LIETUS PĀRGĀJIS

.lau vairākus mēnešus es nespēju mierīgi raudzīties uz ticin zēniem, kas valkāja pie krūtīm Komunistiskās Jaunatnes internacionāles tumšsarkanās nozīmes. Kā es viņus apskaudu!

Ne vienreiz vien, kad poligrāfistu šūniņas komjaunieši rindā gāja no Vecās pilsētas uz savu klubu Žitomiras ielā, es apstājos un ilgi pavadīju viņus ar skatieniem.

Un kā man patika, kad viņi piepeši sāka dziedāt:

Vandervelde šurpu dodas Jautri sagaidīsim to:

Meņševiku sulaiņbaru Sulainis šis apkalpo.

Viņš brauc pie mums, viņš brauc pie mums,

Sis izdzimums, šis izdzimums ...

Par ciemiņiem mums, protams, prieks.

Bet tomēr žēl, bet tomēr žēl.

Ka gadījies mums šķērslis lieks:

Šeit viņu pakārt nedrīkst vēl.[6] [7]

Es sapņoju: iestāšos rudeni strādnieku fakultātē, apmeklēšu komjauniešu šūniņu un pēc laiciņa iesniegšu pieteikumu. Man pat prātā neienāca, ka es varu iestāties komjaunatnē šeit pat padomju un partijas skolā. Domāju — kursantiem es esmu svešs, vienkāršs īrnieks, bet nu izrādījās nepavisam ne.

laparuna par komjaunatni ar Po|evoju pašam!» es nolēmu. Bet ka pm nelaimi Poļevojs nezin kur bija nozudis. Visu vakaru es klaigāju pa napalmu, pasēdēju bridi uz soliņa blakus stienim, pagrozījos pie sargkareivja, ilgi staigāju kursantu virtuves tuvumā — garām aizbrāzas kursanti un darbinieki, bet Poļevoja viņu vidū nebija.

Varēja, protams, jebkuram pavaicāt, kur viņš ir, bet es kautrējos, hiisnību sakot, man negribējās, lai Poļevojs dabūtu zināt, ka esmu viņu meklējis. Gribējās satikt viņu nejauši un tad ar to parunāties.

Nākamajā dienā pēc pusdienas sāka līt lietus. No rīta debesis bija «l/.idras, saule spoži spīdēja, šķita, visu dienu būs jauks laiks, bet te pēkšņi negaidot no rietumiem sāka celties mākoņi, un es nepaguvu, atgriezdamies no Petjkas Maremuchas, noiet divus kvartālus, kad uzreiz •aka pūst spēcīgs vējš, ielā sāka virpuļot putekļi, un garāmgājēji žigli paslēpās vārtos. Skrēju arī es. Vējš nesa putekļus acīs, mati izjuka. Es joņoju no visa spēka pa ielas vidu pretī vējam un ierāvu galvu plecos, gaidīdams pirmo pērkona grāvienu. Mākoņi pie debesīm blīvējās arvien ciešāk, tie vērpās virs pilsētas, uzgrūdās cits citam, zemi, zilgani un smagi. Gar acīm kļuva tumšs. Likās, nav vis pusdiena, bet mijkrēslis.

Aiz krūmiem pavīdēja zaļais padomju un partijas skolas žogs, un tad pirmās, smagās lietus lāses sāka krist uz putekļaino, saulē sasilušo zemi. Kokos žēli ieķērcās vārnas. Uzreiz, it kā pirmo lietus pilienu izbiedēts, vējš aprima, un netīrs papīra gabaliņš, diezgan virpuļojis, vāri nokrita zemē.

Un, tikko es ieskrēju pagalmā, aizšaudamies garām sargkareivja būdai, lietus sāka gāzt straumēm. Kamēr es aizskrēju līdz piebūvei, zeme jau bija kļuvusi melna un slapja, zāle un krūmi zaigoja, un bija dzirdams, ka pa skārda jumtu sitas lietus. Savā virtuvē es novilku slapjo kreklu un paveros logā. Pa rūtīm plūda ūdens straumītes, lietus sita ieslīpi, logs uzreiz kļuva slapjš, un gandrīz neko nevarēja saredzēt, kas notiek pagalmā.

Es atvēru logu, virtuvē uzreiz ieplūda troksnis, kaut kur aiz cietokšņa spalgi nodārdēja pērkona grāviens, bet tūliņ apklusa, lietus gāzes noslāpēts. Baltā padomju un partijas skolas ēka cauri lietum šķita tukša, neapdzīvota; tās logi mirdzēja un saplūda ar sienām kā saulrietā. Es uzmetos uz palodzes un izliecos ārā. Un tūliņ man pa matiem un kaklu sāka kapāt lietus. Ir ļoti patīkami — gulēt ar kailu vēderu uz gludas, saltas palodzes, lai uz pakauša līst vēss, ražens lietus. Blakus no ūdensnotekas caurules, kas atradās pie mājas stūra, ūdens tecēja tieši sarūsējušā, apaļā katlā ar dzelzs osām. Ūdens plūda katla straumēm, un tajā vīdēja no jumta noskalotās lapas un gaišzilas olu čaumalas. Katls jau bija pilns līdz maļam, ūdens plūda pāri uz smilšainās zemes, izveidodams it kā ezeru. Pēkšņi nez no kurienes pakšķinādainas un gāzelēdamās pie ūdensnotekas caurules pienāca divas treknas pīles. Viena no tām, atmetusi kaklu un atvērusi dzelteno knābi, sāka ķert katlā plūstošo ūdens strūklu, taču drīz tas viņai .1 pnika, un tā nopēkšēdamās sapurināja slapjos, lietū labi noskalotos, baltos spārnus un, galvu šūpodama, aiztipināja pakaļ s^vai draudzenei pie vārtiem.

Tajā brīdī cauri lietus troksnim es sadzirdēju ratu rīboņu. Pagalmā no ielas aši iebrauca viens pakaļ otram divi augsti armijas pajūgi. Apsegušies ar maisiem un brezentiem, tajos sēdēja cilvēki. Pajūgi nogriezās pa kreisi un nozuda zem iekšējā pagalma arkas.

Lietus pārgāja ātri, kā parasti vasaras lietus. Pagalmā kļuva klusi un uzreiz gaišāk, mākoņi pamazām izklīda, atsegdami sauli, un virs dārza pacēlās koša, daudzkrāsaina varavīksne, atbalstīdamās ar vienu malu uz slapjā padomju un partijas skolas skārda jumta. ļ

Vai tad var palikt mājās, kad pagalmā mirdz varavīksne? Es nometu sandales, uzvilku sausu kreklu un, uzrotījis mitrās bikses, izšāvos lieveni. Un uzreiz apstājos.

Lejā pie ūdensnotekas caurules sprauslādams mazgājās Poļevojs. Viņš stāvēja: noliecies virs čuguna katla, un, smeldams ar plato plaukstu rūsaino lietus ūdeni, lēja to sev virsū. Viņš strauji šļakstīja ūdeni sev gan uz krūtīm, gan uz muguras, gan noliekdamies pieskārās ar galvu tam. Blakus uz akmentiņa atradās mazs, pelēks ziepju gabaliņš. Odens peļķē pie katla bija duļķains, iebaltens, redzams, Poļevojs jau ieziepējies un tagad noskalo putas. Poļevojs stāvēja pie katla īsās biksēs, un viņa lielās, spēcīgās kājas līdz potītēm bija notrieptas dubļiem. Blakus uz ceriņu zara karājās Poļevoja drēbes. Es devos lejā. Poļevojs mazgājās, skaļi sprauslādams, un manus soļus nesadzirdēja.

Kā lai viņu sauc? Teikt — «tēvoci Poļevoj»? Nē, nekādā gadījuma! ļ «Tēvoci» saka tikai puiķeļi, bet es jau esmu liels. Pamīdījies brītiņu uz mitrās zemes aiz Poļevoja muguras, es nokāsējos un uzreiz teicu:

Sveiki, biedri Poļevoj!

Viņš strauji pagriezās. Pār viņa degunu tecēja ūdens strūkliņa. Mīkstie, tumšie mati krita uz iedegušās pieres un sniedzās gandrīz līdz uzacīm.

— Sveiks, jaunais cilvēk! — Poļevojs atteica. Vai tu neesi atnācN mani dzīt prom?

Kā — dzīt?

Nu, no šejienes. Tāpēc, ka es tērēju jūsu ūdeni. Katls taču, bez šaubām, ir jūsu?

Nē, valsts.

Nu, tad nekas. Es, redzi, ceļa biju noputējis. Atbraucu redzu, lietus pāriet. Nu tad, domāju, pie reizes nomazgāšos. Man ļoti patīk maz gāties lietus ūdenī. Lietus ūdens, brāl, labāks par jebkuru pirti.

Bet kur jūs bijāt, biedri Poļevoj?

Banditus ķērām, Poļevojs strupi atteica, atglauzdams ar pieciem pirkstiem atpakaļ matus. Un tā nu man iznāca sēdēt dzirnavās slēpnī, j Veselas piecas stundas. Tu taču zini, kādi dzirnavās putekli! Var noslāpt.

It īpaši bēniņos.

- Vai noķērāt banditus?

- Mums par Poltavu bij kauja!1 — Poļevojs pavipsnaja.

Tagad man kļuva skaidrs, kur viņš tik ilgi bija nozudis. Kā gan es to nevarēju agrāk iedomāties? Vēl taču šorīt tēvs stāstīja, ka banditu likvidēšanai no pilsētas devusies ārā liela komunistu un komjauniešu Sevišķo uzdevumu daļa. Tātad arī Poļevojs bijis šai daļā. Nu es viņā i raudzījos ar sajūsmu un skaudību. Bet viņš, glaudīdams sev ar roku [8]

Ui iitts, noliecas pec ziepem. Tad, noskalojis katlā vienu kāju un lēkādams uz otras, uzvilka bikses.

Kad Poļevojs apģērbās un, uzmaucis uz slapjajiem matiem izbalējušo Imdjonovku, gatavojās aiziet, es piesardzīgi ievaicājos:

Sakiet, vai tiesa, ka es varu apmeklēt komjauniešu sanāksmes? Tiesā! — smaidīdams attrauca Poļevojs. — Es runāju ar Miroņu.

Bet kad?

Kad? Kas mums šodien par dienu? Ceturtdiena? Jā, ceturtdiena. Sanāksme tātad rīt. Nu tad atnāc pulksten piecos klubā.

Es ierados klubā nevis piecos, bet puspiecos. Klubs atradās otrajā stāva, bijušajā baznīcā. Vēl līdz šim laikam pie pašiem griestiem starp lozungiem vietumis raudzījās tumšās svēto sejas, un siena ar griestiem savienojās nevis svērteniski kā parastās istabās, bet ar pusloku. Sājā lielajā klubā skatuves priekšā stāvēja rnelnu solu rindas, bet uz priekškara bija uzzīmēts līdz pusei kails strādnieks, kurš ar veseri skaldīja važas, kas apņēma zemeslodi. Kreisajā stūrī pie pašas skatuves stāvēja klavieres. Uz soliņa pie klavierēm sēdēja kursants Maruščaks, tas pats, kas futbola komandā bija centra uzbrucējs. Kad es iegāju, Maruščaks sēdēja, nogrimis domās, bet, tiklīdz es piegāju pie soliem, viņš, it kā mani saņemdams, sāka spēlēt uz šīm vecajām klavierēm «suņu valsi». Es piegāju pie klavierēm un apsēdos blakus solā. Maruščaks pablenza manī un turpināja spēlēt. Viņš mazliet šūpojās uz visam pusēm, dažkārt aizvēra acis — redzams, viņam ļoti patika spēlēt klavieres. Lāgiem viņš pacēla abas rokas augstu un tad it kā sadusmojies meta uzreiz tās lejup. Klavieres tā dārdēja, ka šķita — pārtrūks stīgas. Kad Maruščakam «suņu valsis» apnika, viņš sāka spēlēt «Māmiņ, pērc man māju». Šis gabaliņš viņam iznāca labāk, klusāk un skaidrāk. Lieliski iznāca!

Zālē sāka lasīties kursanti. Klaudzinādami solu virsas, viņi apsēdās.

Es klusītiņām piecēlos un, pagājis atpakaļ, apsēdos aiz visiem pēdējā solā. Jutos ne visai labi: visapkārt pulcējās nepazīstami cilvēki, bet Poļe-voja vēl aizvien nebija.

Atvilka priekškaru. Uz patumšās skatuves, apklāts ar sarkanu katunu. stāvēja mazs galdiņš ar ūdens karafi.

Maruščaks, tiklīdz atvilka priekškaru, dobji aizcirta klavieru vāku un uzlika galvā cepuri. Gandrīz visi kursanti šeit padomju un partijas skola nēsāja zilas vasaras budjonovkas, bet Maruščaks nekādi nespēja šķirties no savas švītīgās naģenes. Redzams, tā viņam vēl bija saglabājusies no pilsoņu kara laika, šī greznā cepure ar aveņkrāsas dibenu, dzeltenu apmali un mazu, izliektu, lakotu nagu. Agrāk šādas cepures valkāja sarkanie kazaki, tie, kas no mūsu pilsētas izdzina Petļuru. Pat pats Kotovskis, liels, plecīgs sarkano kazaku korpusa komandieris, vienreiz atbrauca pie mums pilsētā uz parādi ar tādu pašu cepuri kā Maruščakam.

Sapulce sākās. Kā ievēlēja priekšsēdētāju un sekretāru, es nesadzirdēju, aizslīdēja garām arī tas, kā priekšsēdētājs, vēl pavisam jauns kursants platās jo platās zilās biksēs un garā samta blūzē, paziņoja dienas kārtību. Un tūliņ no zāles uz skatuvi pa čīkstošām koka kāpnītēm iznāca

Maruščaks. Viņš sniedza ziņojumu par to, ka dzīvo šefibai padota sarkano kazaku sotņa. Izrādījās, ka Maruščaks nesen bija apmeklējis šo sotņu, aizvedis tur komjauniešu dāvanas.

Maruščaks runāja gausi, bieži sastomījās — redzams, viņam bija grūti uzstāties sapulcē. Dažkārt ilgi meklēdams vajadzīgo vardu, viņš pikti māja ar roku, it kā cirzdams. Ziņojumu Maruščaks kaut kā aprāva. Visi domāja — viņš runās vēl, un sēdēja klusēdami, bet viņš pasmaidīja un teica: - Nu, tas ari būtu viss. Ko tad vēl?

Viņam uzdeva dažus jautājumus. Atbildēja viņš uz tiem ātri un īsi.

Jaunais puisis zilajās biksēs paskandināja zvaniņu un ieteica debates neatklāt, bet biedra Maruščaka informāciju ņemt vērā un vadīties no tās.

Klaudzinādams ar smagiem, apkaltiem zābakiem, Maruščaks nokāpa no skatuves un apsēdās man blakus. Droši vien viņš ziņojuma laikā uztraucās, jo piere bija nosvīdusi. Raudzīdamies uz skatuvi, viņš sataustīja un izvilka no kabatas mutautiņu un sāka ar to slaucīt seju. Es šķielēdams vēroju Maruščaku un neklausījos, kas notiek uz skatuves. Man bija patīkami, ka Maruščaks apsēdās man blakus vienā solā, un es pat nolēmu pavaicāt: vai tiesa, ka viņš bijis pie Kotovska, vai arī tas tikai izpļāpāts? Bet tajā brīdī Maruščaks uztvēra manu skatienu un vērīgi palūkojās manī. Es tūliņ novērsos un sāku apskatīt ģīmetnes pie sienām. Sols sašūpojās, noklaudzēja tā virsa, un es jutu, ka Maruščaks pieceļas, un izdzirdu viņa balsi:

Acumirkli, biedri priekšsēdētāj! — skaļi pār visu zāli sacīja Maruščaks. — Manuprāt, šeit visi nav komjaunieši.

Zālē sākās sačukstēšanās, tad apklusa. Visi kursanti pagriezās pret mūsu solu.

Priekšsēdētājs paskandināja zvaniņu un vaicāja:

— Kur tādi būtu radušies, biedri Maruščak? Es taču pēc ziņojuma paskaidroju, ka sapulce ir slēgta. Tie, kas nav biedri, aizgāja.

— Bet, manuprāt, šis zēns nav komjaunietis, — Maruščaks skaļi atteica un, pieskardamies man pie elkoņa, vaicāja: — Vai tev ir komjaunieša biedra karte?

— Biedri, vai jūs esat komjaunietis? —- pār visu zāli no skatuves sauca priekšsēdētājs.

— Nē, — es klusi atteicu.

— Nav komjaunietis! Nav komjaunietis! - ziņoja uz skatuves pusi blakus sēdošie kursanti.

— Tad atstājiet, lūdzu, telpas, — priekšsēdētājs teica. Pašlaik ir slēgta sapulce un piedalīties tajā var tikai komjaunieši.

Vēl lāga neizprazdams visu notiekošo, es piecēlos un gausi devos uz izeju. Jutu, ka kursanti pavada mani ar skatieniem — sapulce tika pārtraukta tikai manis dēļ: visi gaidīja, kamēr es iziešu.

«Izdzina! Izdzina!» es domāju, šļūkdams ar sandalēm pa gludo grīdu. Sejā pieplūda asinis. «Kāpēc es nācu šurp? Tā izgāzties! Tagad visi kursanti rādīs uz mani ar pirkstiem un cits citam čukstēs: «Tas ir tas, ko palūdza aiziet no slēgtās komjauniešu sapulces!» »

Visnejaukākais — viņi droši vien domā, ka es paliku tīšām, lai noklausītos, bet es vienkārši nedzirdēju, kad priekšsēdētājs ziņoja, ka-sapulce slēgta.

Un Maruščaks arī labs: vai nevarēja man vienkārši pačukstēt ausi, lai izeju, bet ne, apkaunoja mani visas sapulces priekšā.

Tikko biju izgājis uz ielas, kā ieraudzīju Poļevoju. Viņš strauji soļoja pa ietvi.

.Jau iztālēm Poļevojs vaicāja:

Vai sapulce sākusies?

Es klusēdams pamāju ar galvu.

Ak tu piķis, mani aizturēja apriņķa komitejā! it kā atvainodamies sacīja Poļevojs un, pienācis klāt, vaicāja:

— Bet uz kurieni tad tu? Iesim uz sapulci!

Nebūtu viņš labāk to teicis! Es vēl skaudrāk izjutu aizvainojumu un. asaras valdīdams, klusēdams atmetis ar roku, žigli devos lejup.

SIPUĻINSKA KAFEJNĪCA

Pie pašas Jaunā tilta uzbrauktuves pie akmens aizšķēršļa uz soliņa sēdēja tirgus sieva. Galvā tai bija apsiets melns vilnas lakatiņš. Uz akmeņiem stāvēja līdz pašai augšai ar sēkliņām piebērts grozs.

— Divas glāzes! — es sacīju un ar sirdssāpēm pasniedzu sievai papīra rubli.

Vispirms viņa izdeva naudu. Es paslēpu vara kapeikas un papletu bikšu kabatas. Sieva tur vienu pēc otras iebēra divas glāzītes smaržīgo sēkliņu.

Košļādams sēkliņas un spļaudīdams čaumalas pāri margām, es gausi devos pa tilta koka klāju. Čaumalas lidoja lejup ilgi. Tad tās pieskārās ūdenim un kā tikko manāms, balts punktiņš peldēja lejup pa straumi. Klints pakājē zaļajos upes krastos atradās mazas, ar jumstiņiem klātas mājiņas. Tās bija līdzīgas no augšas nomestām sērkociņu kārbiņām.

Tilts man šodien likās ļoti garš; zem kājām čīkstēja tā nomīdītie dēļi, un, kad es dēļu spraugās ieraudzīju tālu lejā mirgojošo upi, sirds man vēl vairāk sažņaudzās. Tik līksmi bija, kad uzzināju, ka Poļevojs atbalsta manu vēlēšanos iestāties komjaunatnē, un tik nepatīkami kļuva pēc tam. kad mani palūdza atstāt sapulci.

Bet varbūt viņi visi kaut kā uzzinājuši, ka es pievācis karotes, un vienkārši, izdomāja iemeslu, lai padzītu mani no sapulces?

Kāpēc gan es pārdevu karotes? Tagad tās mani vajās visu mūžu.

Taču drīz vien garšīgās, labi sagrauzdētās sēkliņas mani mazliet uzjautrināja — sirdī kļuva vieglāk, un es atcerējos Gaļinu. Apsolījos aiziet pie viņas vakar, bet neaizgāju. «Jāiet tūliņ, jāaicina viņa uz pilsētu,» es nolēmu.

Un jau pēc stundas mēs abi sēdējām vasaras brīvdabas kino, kas atradās uz bulvara, un skatījāmies interesantu izrādi — «Melno klinšu saimnieks». Sols bija augsts, ar atzveltni, sēdēdams uz tā, es nevarēju aizsniegt zemi un brīvi kūļāju kājas. Aiz muguras tarkšķēja baložu būdai līdzīgs aparats, bet no kvadrātveida lodziņa, pāršķeldams tumsu, plūda spilgtas gaismas stars. Laukumiņam abās pusēs melnoja augsti koki, un koku biezā lapotne noslāpēja kaut kur blakus ekranam šķindošo klavieru skaņas. Debesis virs mums bija zvaigžņotas un tumši zilas.

Galina lūkojās uz ekrānu klusēdama, tikai, kad parādījās uzraksti, viņa tos žigli lasīja čukstot, bet, kad es reiz gribēju palīdzēt izlasīt, viņa pameta ar roku un apsauca, lai es netraucējot. Es iesānis pavēros Ga|inā, uz viņas apcirptajiem matiem, mazliet uzrauto degunu, tīrajiem gludajiem vaigiem, mazajām, sārtajām austiņām, kurās bija izdurti caurumiņi auskariem, un priecājos, ka sēžu viņai blakus un ka viņas biļete atrodas manas blūzes kabatiņā.

Man [oti gribējās, lai kaut kur mūsu tuvumā būtu Kotjka Grigorenko. Tas nu gan droši vien taisītu skābu seju, ieraudzījis mūs kopā!

Kad jau gāja pēdējā daļa un bārdainais melno klinšu saimnieks, meklēdams laivu, sāka klaiņāt pa akmeņaino jūras krastu, sacēlās vējš un koki bulvārī sāka šalkot, to galotnes čīkstēdamas locījās uz visām pusēm, bet baltais audekls piepūtās kā bura, un tad tiešām likās, ka jūrā trako vētra, ka baltie viļņi sitas pret klintīm nevis uz ekrānā, bet kaut kur ap mums vēja troksnī es pat sadzirdēju to dārdoņu.

— Auksti! — teica Gaļina, saraudamās un piespiezdamās man klāt. Sākumā es gribēju pavirzīties nostāk, bet tad kļuvu drošāks un pabāzu roku zem Gaļinas elkoņa, paņemdams to zem rokas.

— Nevajag, — Gaļina čukstēja un izrāva roku.

Es nezināju, ko viņai atbildēt, un nožēloju, ka nebiju paķēris līdzi vilnas svārkus. Tos es varētu atdot Gaļinai.

Pianists pēdējo reizi skaļi uzsita uz taustiņiem, un visos stabos uzreiz iedegās lampiņas. Vējā šūpodamās, tās meta nevienādas gaismas strēles uz publiku, koku zari šalca aizvien stiprāk, bet, kad mēs iegājām tumšajā alejā, kas veda lejup uz tiltiņu, lapu troksnis pieauga un likās, ka mēs ejam pa nolaistu, neapdzīvotu mežu.

Uz tilta kļuva pavisam auksti. Vējš pūta pa visu klinšaino un dziļo upes ieleju. Gaļina nemitīgi pieturēja ar roku matus, sakārtoja brunčus, viņas blūzes matroža apkaklīte cēlās gaisā. Es cieši turēju meiteni zem rokas un soļoju strauji, lai ātrāk tiktu pāri šim garajam bezdibenim pārmestajam augstajam tiltam, kas balstījās uz sešiem akmens stabiem.

Kabatā man vēl čaukstēja sēkliņas, taču ēst tās negribējās. Jau tā mēle no tām sāpēja, ar čaumalām es sev biju ievainojis smaganas.

Tad ta pūš! — Gaļina ierunājās. — Tikpat kā rudenī.

— Nekas, — es atteicu. Pilsētā būs rāmāk, tikai šeit uz tilta tik auksts.

Pilsētā aiz augstajām māju sienām šaurā ieliņā tiešam kļuva ramak Vējš tagad plosījās augšā virs jumtiem, un bija dzirdams, ka tur šķindēja skārda vēja rādītāji un retumis aizsitās vēdlodziņi.

Aiz pagrieziena sākās centrālā — Pasta iela. No atvērtajām desu tirgotavas durvīm uz ietves plūda spilgta gaisma. Es vēlreiz aptaustīju kabatā naudu un, tikko mēs pienācām pie desu tirgotavas, sacīju, cik iespējams, nevērīgāk:

Zini, es esmu gluži nosalis .. . Ieiesim . . .

Kur? — Gaļina izbijusies mani pārtrauca un pavērās desu tirgotavas skatlogā.

Nē, ne šeit... Pie Šipuļinska!

Pie Šipuļinska? Nevajag. Ieiesim tur citreiz.

Iesim tūliņ! — es lūdzos. Man ļoti gribējās Gaļinu ievest pie Šipu-111iska nevis rit, bet tieši šajā saltajā, vējainajā vakarā, tieši šodien iztērēt visu naudu.

Ak jā! Biju pavisam aizmirsusi! — Gaļina iesmējās. — Mēs taču toreiz runājām par konditoreju, un tu to esi paturējis prātā? Tu domā, ■ s toreiz tiešām nopietni runāju? Esi gan tu jocīgs!

Es neko nedomāju. Man vienkārši gribas.. . kafiju... — es aizvainots atteicu.

īr jau vels. Kā gan es nokļūšu mājās?

Nekas. Es tevi pavadīšu!

Gaļina mirklīti padomāja, bet tad uzreiz izšķīrās:

Nu labi, ejam.

Mēs uzmanīgi iegājām konditorejā un apsēdāmies pie paša pēdējā galdiņa, kas atradās netālu no vitrinas. Varēja, protams, apsēsties tuvāk bufetei, bet tur aiz garas letes, ģērbusies sārtā zīda kleitā ar baltu mežģiņu priekšautiņu, saimniekoja skaistā, dzeltenmatainā pane Šipuļinska. Man negribējās, ka viņa noklausītos mūsu sarunā.

Kādu brītiņu mēs sēdējām klusēdami. Gaļina aplūkoja pie sienam pakārtās gleznas, bet es šeit nejutos visai labi. Es baiļojos runāt skaļi ar Gaļinu šajā gandrīz tukšajā konditorejā, kas bija apmirdzēta ar tik neparastu, iezaļganu gāzu lampu gaismu.

Pilsētā to vairs nekur nebija, tikai Sipuļinskim saglabājušās šīs gāzes kvellampas, pakārtas pie griestiem ar zeltītām važām.

Šipuļinska klusēdama, uz mums neskatīdamās,’ slaucīja ar tīru lupatu bufeti. Man apnika gaidīt, un es iekāsējos.

— Fraņek! — Šipuļinska uzsauca kādam aiz starpsieniņas.

No turienes, ģērbies labi izgludinātā, melnā uzvalkā, izšāvās pats Sipuļinskis sārtiem vaigiem un mazliet pliku pakausi. Viņš paskatījās uz mūsu pusi un klusi, tomēr tā, ka mēs dzirdējām, pikti teica sievai:

Aļe ž ti mne ne muvila, že tu son klienti?1

Ja misļalam, že ti sam veš o tem![9] [10]... — pane Šipuļinska atbildēja un pavirzīja tuvāk letes malai augstu vāzi uz tievas kājiņas ar neīstiem., no papjē-mašē darinātiem āboliem.

Viegli vēcinādams rokas un pacēlis galvu, Sipuļinskis nesteigdamies pienāca pie mūsu galdiņa. Mazliet piemiedzis acis, viņš vispirms palūkojās uz Gaļinu, bet tad pārlaida man paviršu skatienu, un es aši paslēpu zem galda putekļainās sandalēs ieautās kājas.

— Ko vēlaties pasūtīt, jaunie cilvēki? - pans Sipuļinskis vaicāja. Raudzīdamies uz Gaļinu, viņš piebilda: - Ko jaunkundze vēlas?

Gaļina pietvīka un, pamādama uz mani, klusi sacīja:

Es nezinu. Re . . .

Dodiet mums! — es basa balsī sacīju un sastomījos. - Dodiet mums kafiju un kūkas! .. .

— Kādu kafiju vēlas jaunie cilvēki? Varšavas vai Vīnes, bet varbūt melnu . . .

Viss viens! — es teicu, bet Gaļina mani pārlaboja:

—- Nē, melno ne.

Labi! — Sipuļinskis piekrita. Es jums ieteiktu Varšavas, tā ir gardāka. Bet kādas kūkas?

Man Napoleona, Gaļina sacīja.

Man vienalga! es atbildēju.

Vārdu sakot, es pasniegšu, bet izmeklējiet jūs paši, Sipuļinskis noteica un, švīkstinādams ar lakas kurpēm, aizgāja aiz starpsieniņas. Tur tūliņ sāka šķindēt glāzes.

Nu es jutos vieglāk. Kafija pasūtīta, kūkas arī — tagad jāpagaida, jāpaēd, bet pēc tam jāsamaksā. Es šajā siltajā konditoreja jau biju sasildījies un aizmirsis, ka uz ielas ir vējš.

— Paraugies, kā viņš viens pats tiek galā, pārliekusies pāri galdam, pačukstēja Gaļina, un uz viņas pieres noslīdēja viena cirta.

Un kā vēl, — es atteicu. Viņš negrib ņemt apkalpotāju, lai nebūtu jāmaksā nodoklis.

Vai tad tas, kam nav apkalpotāju, nemaksā nodokli?

— Maksā, bet mazāku! — es pavisam klusi atbildēju, jo mums jau tuvojās Sipuļinskis, turēdams rokās spožu paplāti.

Kafiju viņš atnesa sudraba glāzturos, katrā glāzē pa virsu peldēja sakultais, mazliet izkusušam saldējumam līdzīgais putu krējums, bet uz apakštasēm atradās mazas, apzeltītas karotītes ar vītiem kātiņiem.

Gaļina paņēma karotīti un ielika to glāzē.

Sipuļinskis vēlreiz pazuda aiz starpsieniņas un ātri no turienes atgriezās.

«Kāpēc tik daudz?» es tikko neiekliedzos.

Sipuļinskis atnesa un nolika uz galda vāzīti, kura bija saliktas kādas desmit kūkas. Tur bija ir Napoleona, ir ekleri, ir augsti groziņi ar rožainu krēmu, ir plakanās ābolu kūkas.

«Mums nevajag tik daudz kūku! Mums vajag tikai divas! Tikai divas! Mums nepietiks naudas, ko samaksāt par visām!» man gribējās iesaukties, bet skaļi es neko nespēju pateikt, un sasodītais Sipuļinskis, it kā noģizdams, ka kūkas viņam var atdot atpakaļ, žigli klaudzinādams ar papēžiem, aizgāja aiz starpsieniņas.

Gluži satraukts es taustīju kabatā naudu un nezināju, ko darīt. Es nožēloju, ka bijām šeit atnākuši, un ar prieku būtu atdevis atpakaļ ir kafiju, ir kūkas, lai tikai tiktu prom bez trača. Ja man pietrūks naudas, Sipuļinskis taču mani no šejienes neizlaidīs un prasīs ķīlu, bet ko lai es viņam atstāju ķīlai — kreklu, bikses, jostu? Un tad — kāda izgāšanās Gaļinas acīs!

Bet Gaļina, nenojauzdama manu uztraukumu, sēdēja mierīgi un maziem malciņiem dzēra kafiju.

Kāpēc tu nedzer? Dzer! — viņa teica.

Man negribas! — es nomurmināju.

— Te tev nu bija — negribas! Bet kāpēc tad mēs šeit atnacām? Dzer! Viņa pastūma man kafijas glāzi un vaicāja: — Kādu kūku tev uzlikt?

«Ek, kas būs — būs!» es nodomāju, piemiedzu acis un saņēmies sacīju:

- Kādu gribi...

Nu, es tev uzlikšu šo apaļo — tā ir garda un vidū daudz krēma. Ed!

Es lēnītiņām ar karoti atšķēlu no šās treknās kūkas pa gabaliņam un aiz uztraukuma nesajutu pat dzeltenā krēma garšu.

— Ēd, ēd! — Gajina mani skubināja. — Citādi mēs šeit sēdēsim līdz ritam.

Gandrīz varītēm es iebāzu sev mutē kūkas gabalu un, tikko kā gribēju uzdzert tam virsū kafiju, tā sāku justies pavisam nelāgi.

Aiz vitrinas uz ielas, atspiedies ar abām rokām pret apaļo dzelzs pieturu, stāvēja mans tēvs. Plecīgs, ģērbies baltā audekla uzvalkā, salmu cepuri galvā, viegli piemiedzis acis, viņš cieši skatījās manī; man uzreiz iegri bējās palīst zem galda: tēva skatiens mani dedzināja.

Es nolaidu acis, un, kad tās piesardzīgi atkal pacēlu, tēva aiz vitrinas vairs nebija.

Viņš parādījās pēkšņi un tikpat pēkšņi izgaisa nakts tumsā.

— Kāpēc tu esi tik bāls, Vasil? Gaļina jautāja. — Vai gadījumā neesi saaukstējies?

— Tā, nekas. Iedūra sānos! es samelojos un ar troksni atstūmu at pakaļ smago krēslu.

Nez no kurienes blakus mūsu galdiņam izauga Siptiļinskis.

— Vai jaunie cilvēki vēlas maksāt? viņš laipni vaicāja.

— Jā! — es atteicu trīcošā balsī un, juzdams, ka visu miesu pārņem saltas tirpas, nodomāju: «Nu sākas!»

Divas glāzes Varšavas kafijas un . .. divas kūkas, — raudzīdamies uz vāzi, Sipuļinskis tikko dzirdami nočukstēja un, jautri papurinājis iesirmo galvu, skaļi teica:

Viens rublis un četrdesmit kapeiku!

Uzreiz kļuvis jautrāks, es aši izņēmu no kabatas saburzīto rubli un pēc tam izbēru uz marmora galdiņa četrdesmit vara kapeiku. Kopā ar naudu izbira dažas sēkliņas, bet es kaunējos tās pievākt un, uzmaukdams uz nieres žokejcepuri, izmetos Gaļinai pakaļ uz ielas.

Vējš vēl aizvien pūta, un uz ielas mums atkal kļuva salti, bet tagad es vairs neievēroju aukstumu.

Cik labi, ka viss beidzās laimīgi!

Tomēr es nevarēju aizmirst sava tēva parādīšanos pie vitrinas. Man vēl aizvien likās, ka tēvs mani uzmana.

Garām restorānam «Venēcija» un finansu nodaļai, garām jau kara laikā nodegušā teatra drupām, mēs gājām pa šauro Kalēju ielu. Iztālēm kļuva redzams milzīgais Stefana Batorija septiņstāvu tornis. Lejā pie torņa pakājes melnoja caurums. Tie bija Vēja vārti, — caur kuriem iebrauca Vecajā pilsētā no ziemeļiem. Tiklīdz mēs iegājām tajos un nozudām zem zemu no slīgušajiem, pusapaļajiem spraišļiem, mūsu soļi dobji sāka klaudzēt uz ielas bruģa, bet ausīs spējāk iesvilpojās vējš ...

— Ai-ai-ai! — es iekliedzos, un kā mucā visapkārt nodunēja atbalss.

— Klusāk, trakais! Gaļina uzsauca. - Domās vēl, ka aplaupa! — Lln viņa straujāk traucās uz priekšu, uz gaišo izeju no torņa.

Lejā aiz torņa bija pavisam tuksnesīgi, upe, atspulgodama zvaigznes, mirgoja pie pašām kājām, pretējā krastā kurkstēja vardes, mūsu abu līganās, izplūdušās ēnas žigli slīdēja pa ūdeni. Tikko pagājām garām baltajām Turku kāpnēm, kas sniedzās augšup pa klintīm uz darba skolu, tālumā virs upes rēgojās melns akmens. No augšpuses plats un gluds, bet gar malām kraujš, tas, it kā nomests no turienes, no klints, nokārās virs ūdens, un šķita, — nupat nupat novelsies tālāk lejā. Apskalodama akmeni, upe šajā vietā strauji pagriezās. Augšpusē klusa un rāma, šeit tā šalkoja, un pat tagad tumsā tās virsu klāja manāma ņirboņa un mazu ūdens vērpeļu apļi.

Pieiedams pie melnā akmens, es sarāvos un nožēloju, ka nebiju paņēmis līdzi no mājām sarūsējušo, bet trāpīgo zaueru. Vieta, kurai mēs pašlaik gājām garām, bija nemierīga, ar nelabu slavu. Vēl kopš neilga laika šeit aplaupīja garāmgājēju, un gluži kails viņš tikko bija izsprucis banditiem un atskrēja paslēpties pie mums padomju un partijas skolā ...

Mēs pagājām garām melnajam akmenim, krants palika aiz muguras, un mēs tuvojāmies zemajam tiltiņam, kas bija pārmests uz steķiem pāri upei. Aiz tiltiņa sākās Ūdraine, līdz Gaļinas mājai bija pavisam netālu. Pēkšņi Gaļina parāva mani aiz rokas un čukstēja:

— Klusāk! Kas tas?

Uz tiltiņa, atspiedies pret margām, stāvēja cilvēks. Viņš lūkojās ūdenī un no šejienes bija mums labi saredzams.

- Vasil, — Gaļina čukstēja. — Man bail. Varbūt tas ir bandits? Iesim atpakaļ.

— Uz kurieni?

— Apkārt!

— Apkārt?

— Nu jā, cauri poļu folvarkiem.

Ja tagad līdz Gaļinas mājiņai mums atlika ko iet kādas minūtes piecas, tad ceļš uz Odraini cauri poļu folvarkiem prasītu krietnu stundu. Būtu jāiet atpakaļ cauri Vēja vārtiem, Pasta ielai, pāri Jaunajam tiltam, tad jāmet līkums pa tumšo bulvāri, jāpagriežas uz Podzameckas nogāzi...

... Cilvēks uz tilta pakustējās, un tilta margas iečīkstējās.

«Lai notiek kas notikdams!» es izšķīros un noliecos. Slapjajā, rasainaja zālē blakus ceļam es aši sameklēju smagu, ar smailu galu akmeni un, saspiedis to rokā, pačukstēju Gaļinai:

— Ejam!

— Man negribas, Vaska! Iesim labāk atpakaļ.

— Atpakaļ ir krants. Vai tu to esi aizmirsusi?

Gaļina man klusi sekoja. Es gāju pa tiltu rāmi, cenzdamies nešvīkstinat ar sandaļu pazolēm. Akmeni es turēju aiz muguras.

Cilvēks pie margām uzreiz pagriezās un mūs gaidīja.

Gaļina, lai nepaliktu aiz muguras, iespiedās starp mani un margām, nevilšus pastumdama ar elkoni mani uz tiltiņa vidu tieši uz šā nepazīstamā cilvēka pusi. Tagad jau es centos viņā neskatīties un tikai gaidīju saucienu: «Stāt!»

Līdz cilvēkam bija palikuši pāris soļu, un tad es sadūšojies paskatījos uz viņa pusi.

Ieslīpi man pretī, piespiedies ar muguru pret margām, ar lejup nolaistu karabines stobru stāvēja parasts milicis.

Es uzreiz uzsitu ar kāju pa tilta dēļiem un paņēmu Gaļinu zem rokas:

«Kaut jel nepamanītu man rokās akmeni,» es soļodams nodomāju.

— Vai sērkociņu nav, bērni? — milicis pēkšņi ievaicājās.

Bija patīkami šaja bīstamajā vielā izdzirdēt cilvēka balsi, tāda cilvēka, kas mums nevarēja nodarīt jaunu.

— Mēs nesmēķējam, — es aizsmacis atbildēju. — Bet vai nevēlaties sēkliņas?

— Sēkliņas? — milicis atvaicāja. — Ja nav žēl, dodiet!

— Ņemiet, biedri! — es teicu, iebērdams siltajās miliča plaukstās riekšavu sēkliņu, un no jauna bāzu roku kabatā.

— Pietiks, pietiks! — milicis mani apturēja. Jau tā tevi aplaupīju. Paldies! Būs priecīgāk stāvēt.

Miliča seja bija labsirdīga.

- Ar labunakti! — es uzsaucu aiziedams.

- Laimīgu ceļu! — milicis atsaucās.

Zēl, ka viņš šeit nestāv vienmer, vai ne? — Gajina sacīja.

— Vai tad vienmēr nestāv?

Nu, protams. Vienu nakti nostāvēs, pēc tam nedēļu nebūs redzams.

— Brauc uz sādžām banditus ķert — tāpēc.

Klintis izbeidzās, sākās cietokšņa tilts. Klusēdami mēs gājām pa nelīdzeno, šauro uzbērumu. Odens upītē bija mierīgs, un pašreiz daudzi dienā neredzami aktfleņi rēgojās virs ūdens. Aiz augstā akmens tilta, kas savie-noja pilsētu ar Veco cietoksni, dobji šalca ūdenskritums. Mēs pienācām pie Gaļinas mājiņas. Tumsā aiz kokiem balsnīja tās sienas. No tilta puses malējais tumšais logs bija atvērts. Pie pašiem vārtiņiem Gaļina vaicāja:

— Tu Sipuļinskim samaksāji rubli četrdesmit?

Nu jā!

Se ņem manu daļu! — Gaļina teica, sniegdama roku.

Ko tu? ... Zobojies par mani, vai?

Nemaz nezobojos. Ņem! Man ir nauda, bet tev maz. Es taču zinu.

Es pavisam samulsu. Vajadzēja parādīt Gaļinai naudas atlikumu, vajadzēja pateikt, ka man mājā vēl ir nauda, bet es tikai nomurmināju:

— Negribu!

Nu, tad mēs sastrīdēsimies!

Ja tu gribi strīdēties ... — es gari iesāku, bet Gaļina, manī nenoklausījusies, noteikti sacīja:

— Ņem naudu, Vaska, vai dzirdi!

Un ar šiem vārdiem viņa iebāza man kabatā sīknaudu.

Es nepaguvu to izņemt atpakaļ, kad Gaļina mudīgi aiztraucās uz vārtiņiem. Es metos viņai pakaļ, bet vārtiņi aizkrita man pašā deguna priekšā.

— Es to izmetīšu, Gaļina! Šeit pat pie vārtiem izmetīšu! — es nošņācu viņai pakaļ, cenzdamies nekliegt skaļi, lai neuzmodinātu Gaļinas tēvu.

— Met vien! — jau iztālēm aiz kokiem Gaļina atbildēja. — Ar labunakti!

TRAUKSME

Kad pārnācu mājās, man pamatīgi gribējās ēst. Paraustīju dzīvokļa durvis — aizslēgtas. Aiz biezajām, ar vaska drānu apvilktajam durvīm atska nēja krustmātes krākšana.

Pašlaik es nožēloju, ka dzīvoju atsevišķi. Nebūtu es apmeties virtuvē — pieietu pie skapīša un sameklētu ēdamo. Maizes gabalu ar sieru vai plācenīti.

Virtuvē nebija pat maizes garozas.

Tad es atcerējos, ka krustmāte dažkārt glabā ēdamo aukstumā — vecaja, pamestajā akā pie mūsu piebūves. Paķēris revolveri, izgāju pagalmā.

Visa debess pamale aiz Dolžeckas meža bija tumši sarkana. Kas tad tas? Pirms dažām minūtēm debesis taču bija parastā krāsā. Blāzma auga acīm redzami, koku galotnes iznira aizvien vairāk un skaidrāk, ugunīga strēle stiepās no Vecā cietokšņa līdz pārtikas noliktavām un nodzisa tikai tālu aiz poļu kapsētas pie Paradizes vārtiem. «Tad nu gan deg!» es nodomāju. «Deg kādas desmit mājas. Vai gadījumā nedeg Privorotjē? Droši vien Privorotjē!»

Tajā brīdī blāzmas vidū sāka augt un celties augšup ugunīgs stabs, un virs kokiem iznira tumšsarkans, apaļš mēness.

Un uzreiz, tikko tas parādījās virs dārza, tumšsarkanā strēle gar apvārsni sāka izdzist, bet mēness bālēt un bālēt, kamēr pārvērtās parastā, dzeltenā mēnesī.

Es apgāju apkārt piebūvei un devos pie pamestas akas. Visapkārt tai auga daži panīkuši plūmju koki un nātru smalce.

Es pārvilku ar roku pār akas akmens grodiem un vienā vietā sataustīju virvi.

«Ir zivtiņa!» es priecīgi nodomāju un vilku ārā no akas kaut ko smagu.

Virves galā bija piesiets emaljētais kastrolis. Noņēmis vāku, es ieraudzīju cietu, kā ledus sastingušu tauku kārtiņu. Bet dibenā zem taukiem droši vien ir gaļa. Taču kā lai to dabū ārā? Ar pirkstiem? Nē, ar pirkstiem neder. Es nolauzu divus ceriņa zariņus un izvilku ar tiem no zupas smagu gaļas gabalu. Bija gadījies kauls ar asu malu un vidū sasalušām smadzenēm. Jauki ēst vakariņas nakti, sēžot uz akas cementa malas tukšā, mēness apmirdzētā dārziņā! Daudz labāk nekā pie Sipuļinska. Cik žēl, ka te nav Gaļinas. Interesanti, vai tiešām tēvs lūkojās pa konditorejas logu, vai man tikai tā likās? Nu, lai arī būtu tēvs, — vai tad es nevaru ieiet pie Sipuļinska ar pazīstamu meiteni? Protams, varu, tikai, ar kādu naudu, — tas ir jautājums! Padauzījis ar kaulu pa akmeni, es izsitu no tā* aukstās smadzenes. Kad es tās apēdu, visa mute bija notriepta lipīgu un biezu tauku kārtu un gaļa, ko es sāku grauzt pēc tam, bija zaudējusi savu parasto garšu. Es to ēdu bez jebkādas garšas, tāpat kā kūku pie Sipuļinska. Atcerējies tēvu, es vairs nespēju nomierināties.

Labi būtu, ja viņš vienkārši mani pazobotu, ka es jau staigāju ar jaunkundzēm, vedu tās uz kafejnīcu. Bet tēvs taču var paprasīt, kur es ņēmu naudu. Tad es esmu beigts! Un kāpēc gan mēs apsēdāmies pie šīs muļķīgās vitrinas? Vai tad trūka brīvu galdiņu kaktā? Tad mūs neviens nebūtu ieraudzījis.

Es kopā ar virvi pacēlu smago kastroli un lūpām pieplaku tieši pie tā nokvēpušās malas. Dārzā pie mūra žoga sāka pogot lakstīgala. Tās liegā un skanīgā dziesma plūda šurp cauri visam klusajam un rāmajam dārzam. Man kaklā guldzēdama tecēja auksta, mazliet pēc akas smaržojošā zupa, un lūpām pieskārās cietās tauku piciņas. Es paliecu kastroli, lai atvirzītu taukus, kad aiz Vecā cietokšņa cits pēc cita noskanēja trīs šautenes šāvieni. Es noliku kastroli uz akmens. Šāvienu atbalss nošalca pār pilsētu. Blakus pāri ceļam cietumā iesvilpās sargkareivis. Pēkšņi tajā vietā, kur bija nodārdējuši šāvieni, atskanēja vēl īsa ložmetēja kārta.

Kaucoši ierējās suņi pie pārtikas noliktavām. Pie padomju un partijas skolas vārtiem sakustējās sargs. Piepeši ēkā blakus klubam noklaudzēja durvis, otrās, trešās! Kāds pa dē|u gaiteni aizdrāzās uz kursantu kopmītni. No turienes atskanēja troksnis, klusinātas balsis.

Es nepaguvu pieskriet pie piebūves un iemesties savā lievenī, kad galvenās ēkas iekšpusē uz akmens kāpnēm noklaudzēja zābaki un pagalmā pa vienam sāka skriet ārā kursanti. Bija dzirdams, kā klakšķēja sprādzes, savelkot jostas. Kāds kursants paskrēja sānis un sāka mīņāties pa ietvi — acīm redzot zābaks spieda.

Pa durvīm izmetās garš kursants un, uzmaukdams budjonovku uz pieres, iesaucās:

— Saņemiet šautenes, biedri komunari!

Ar šiem vārdiem viņš pieskrēja pie zemajām ieroču noliktavas durvīm, atslēdza tās un nozuda noliktavā, kas melnoja blakus galvenās ēkas ieejai.

Tūliņ pie pašas zemes iezaigojās divi ar krītu nobalsināti un režģiem aizsprostoti logi, visi pārējie ēkas logi bija tumši, tikai pēdējos divos pie dārza viegli spulgoja mēness, kas vēl nebija pacēlies augstu pie apvāršņa.

Kursanti cits pēc cita izskrēja no noliktavas. Turēdami šautenes paceltas, viņi klakšķināja aizslēgus, lika magazinās patronas, atvilka tvirtos drošinātājus.

— Vai sakarnieki ir? — atskanēja Poļevoja klusinātā, rāmā balss.

— Šeit, biedri sekretāri — uzreiz atsaucās vairāki cilvēki.

— Modiniet priekšniecību un darbiniekus! Žiglāk! — Poļevojs pavēlēja.

Pa pagalmu uz dažādām pusēm aiztraucās sakarnieki. Viens no viņiem,

ar troksni pašķīris ceriņu zarus, aizjoņoja tieši pa zāli uz mūsu piebūvi.

— Kur dzīvo burtlicis Mandžura? — viņš aizelsies vaicāja.

Sakarnieks bija man pazīstamais zemā auguma komjaunietis platajās

biksēs, tas, kurš vadīja sapulci un palūdza mani atstāt zāli.

— Šeit! — es strupi iesaucos un pirmais ieskrēju gaitenī.

Sakarnieks uzvilka sērkociņu. Tā šaudīgajā gaismā es viņam parādīju

mūsu dzīvok|a durvis, un viņš tūlīt sāka dauzīt pa tām ar dūri.

— Kas tur? — dobji noprasīja tēvs.

— Trauksme! Žiglāk! — sakarnieks izsaucās un traucās atpakaļ.

Kamēr tēvs ģērbās, es stāvēju lievenī.

Pie galvenās ēkas baltās sienas kursanti jau stājās ierindā. Es tos no šejienes, no augšas, varēju labi saredzēt, tikai labo flangu mazliet aizēnoja ceriņu krūmi.

— Es iešu tev līdzi, tētuk, vai var? — es pačukstēju tēvam, tiklīdz viņš iznāca uz sliekšņa.

— Nerunā blēņas! Uz vietas gulēt! — neskatīdamies uz mani, tēvs pikti uzkliedza un piesardzīgi noskrēja pa pakāpieniem pagalmā.

Ārpusē bija dzirdama Po|evoja mierīgā, klusinātā balss:

— Mierā! Pirmais vads aiz manis, so|os — marš!

Kursanti ierindā pa četri devās garām ēkai. Priekšā bez šautenes soļoja Poļevojs. Tēvs pievienojās ierindai ejot, un es viņu tūliņ pazaudēju no redzes loka.

Bez dziesmām, bez skaļas komandas, šauteņu durkļiem zibot, iedama solī, kursantu Sevišķo uzdevumu daļas dalībnieku kolona izgāja pa vārtiem uz ielas, un sargs tūliņ aizvēra aiz tās augstos dzelzs vārtus.

Man kļuva šeit lievenī ļoti vientuļi. Iet pie krustmātes negribējās. Es zināju, ka tagad šajā lielajā ēkā, visā šajā milzīgajā p'adomju un partijas skolas pagalmā, kas aizņēma visu kvartālu, ir palikuši tikai daži bezpartejiskie darbinieki un priekšnieku sievas ar bērniem. Pilsētā valdīja klusums, dziļš klusums, tomēr šis klusums bija mānīgs. Es zināju, ka sakarā ar trauksmi pašlaik no visām pilsētas ieliņām un pat no attālās stacijas uz Kišiņe-vas ielu, uz Sevišķo uzdevumu daļas štābu, grupām un atsevišķi steidzās komunari — Sevišķās uzdevumu daļas dalībnieki.

Šķērsodams mēness apmirdzēto tukšo padomju un partijas skolas pagalmu, es devos pie vārtiem.

— Stāt! Kas nāk? —skaļi iesaucās sargs. Viņa balss man likās pazīstama.

— Savējie, — es klusi atteicu.

— Kādi savējie?

— Es šeit dzīvoju.

— Uzvārds?

— Mandžura.

— Nu, nāc! ...

Sargs mani gaidīja augstas vīksnas ēna, un sakuma man tumsā grūti bija viņu saskatīt; kad viņš no koka ēnas iznāca gaismā, es pazinu Maruščaku.

— Vecs paziņa! — Maruščaks smaidīdams novilka un nolaida šauteni gar sāniem. — Kāpēc tu neguli?

— Gulēt! Bet trauksme?

— Kas par trauksmi?

— Kā — kas par trauksmi! It kā jūs nezinātu?

— Pirmā dzirdēšana!

Es sapratu, ka Maruščaks joko, tomēr vaicāju:

— Bet uz kurieni tad kursanti aizgāja?

— Ej nu sazini — varbūt uz pirti!

— Nakti uz pirti? Vai tad jūs domājat, ka es esmu muļķis, vai?

Maruščaks iesmējās un sacīja:

— Redzu, ka muļķis neesi, bet ziņkārīgs gan.

Es nezināju, ko atbildēt, un sāku mīņāties uz vietas. Maruščaks ieteica:

— Nu tad pasēdēsim, ja jau šitādi notikumi.

Mēs apsēdāmies uz soliņa pie stieņa. Es nemanāmi sakārtoju kabatā revolveri un vaicāju Maruščakam:

— Vai tad sargs drīkst sēdēt?

• — Armijā nedrīkst, bet šeit atļauts, — Maruščaks atbildēja, gramstīdamies pa kabatu. Viņš izvilka repi un, satinis smēķi, uzrāva sērkociņu.

— Tētuks arī aizgāja?

— Jā!

Maruščaks īgni, smēķi pakšķinādams, sacīja:

— Velni tādi, taču mani neņēma. Un tad ir ar — otru reizi trauksme, bet es norīkojumā.

— Kad tik Petļura pēkšņi nav pārgājis robežu?

— Petļura? Diezin. Varbūt tikai kāds no viņa rokaspuišiem. Viņus spiež

Anglija, Francija un Pilsudskis, lai nopelna to naudu, ar kuru viņu buržuāzijā baro visus šos nacionālos neliešus. Tad nu lien šurp pie mums.

Tālu aiz Dolžeckas meža noskanēja šāviens. Pēc maza brītiņa — otrs.

— Šaudās, pagāna banditil — Maruščaks teica.

— Kad gan šos banditus izķers?

— Kas tad viņus ķers? īsta karaspēka nav. Robežsargi, kas tur uz robežas, un šeit Sevišķo uzdevumu daļas un milicija. Kad ar Poliju parakstīja miera līgumu, vienojās regulāro karaspēku neturēt robežu tuvumā.

Maruščaks ievilka pēdējo dūmu un ļoti veikli izspļāva smēķa galu. Aprakstījis loku, smēķis iekrita tālu zālē, dega tur mazu brītiņu kā sarkans punktiņš, tad izdzisa. Mēness gaiši mirdzēja. Tas pašreiz atradās virs cietuma. Padomju un partijas skolas dārzā ļoti skaļi dziedāja lakstīgalas. «Sevišķo uzdevumu daļa droši vien jau aiz pilsētas,» es nodomāju, un tajā brīdī aiz muguras atskanēja tikko dzirdamas zvanu skaņas. Sākumā man likās, ka esmu alojies, un pavēros Maruščakā. Viņš arī bija sadzirdējis, pagriezās un tagad skatījās uz atvērtajiem galvenās ēkas logiem, no kurienes plūda šīs negaidītās skaņas.

— Bim-bam, bim-bam! — zvani vienmērīgi skanēja tieši kā katedrālē.

— Velns ar ārā! Kas tur niekojas, — Maruščaks ieteicās un pietrūkās kājās.

— Kas niekojas?

— Pagaidi!

Kāds strauji gāja pa gaiteni, nokāpa pa akmens pakāpieniem, aizcirta lejā durvis, un es redzēju, ka pa tām izšāvās cilvēks. Viņš paskatījās apkārt, pārlēca pāri dārziņa dzeloņstiepļu žogam un pieskrēja pie mums. Tas bija man nepazīstams padzīvojis kursants, viegli sakumpis, ar lielu, līdz ausīm uzmauktu budjonovku galvā.

— Vai tu dzirdi, Panas? — viņš klusi vaicāja Maruščakam.

— Dzirdu, dzirdu, — Maruščaks atbildēja, — bet sākumā domāju, ka varbūt tu.

— Kā tad, es ... — kursants apvainojās. — Tā tikai vēl trūka, lai es pa naktīm zvanītu ...

— Vai nagans tev līdzi? — Maruščaks stingri noprasīja.

— Kā tad! — dieninieks atbildēja, uzsizdams pa maksti.

— Pasargā tad pie vārtiem, bet es aiziešu palūkošos, — Maruščaks turpināja un, pavēries manī, vaicāja:

— Vai gribi nākt līdzi?

— Kāpēc gan ne!

— Nu, pielūko, — Maruščaks attrauca, — pārbaudīsim, kas tu esi par varoni.

ZVANU SKAŅAS

Lai no kuras puses uz to skatītos, padomju un partijas skolas augstais trīsstāvu nams, ko no ielas puses apņem zaļš pagalms, bet no aizmugures — milzīgs dārzs^ šķiet ļoti liels, ļoti plašs. Liekas, tālu tālu dziļumā aiziet garās un mitras istabas — celles, kurās pa šaurajiem klostera lodziņiem vāji ieplūst gaisma.

Tomēr, tiklīdz cilvēks iekļuva padomju un partijas skolas teritorijā, tas uzreiz pārliecinājās, ka šī māja no ielas izskatās loti plaša un liela tāpēc, ka tas iekšpusē iekārtots neliels augļu dārzs. No galvenā dārza to atdala skolas korpusa augstā siena. Šajā apaļajā dārzā au^ tikai bumbieres, ļoti vecas un dobumainas.

Kad es pirmo reizi ieraudzīju šo bumbierkoku dārzu, man šķita gaužām savādi, ka tajā nav ieejas; tikai vienā sienas ailē starp ēdamistabas logiem bija redzamas sen aizmūrētas durvis. Dārzā varēja iekļūt vienīgi pa pirmā stāva gaiteņa logiem. Laikam gan arī dārznieks Koribko šeit ielīda tā, kad viņam pavasarī bija jānoziež ar kaļķiem koku stumbri, bet rudenī jāievāc ienākušies augļi.

Padomju un partijas skolas gaiteņi ir gari, ļoti gari. Visi tie, izņemot pašu augšējo trešajā stāvā, savienojas. Pa gaiteni viegli var apstaigāt visu šo senatnīgo ēku ar tumšām, stāvām kāpnēm, ieapaļiem logiem, čīkstošām grīdām, kas piesūkušās ar klostera piesmakušo gaisu. Gaiteņi visos stāvos zemi, spraišļaini, to logi slīpi kā šaujamlūkas, palodzes atrodas tikai uz bumbierkoku dārza pusi. Vietumis no kapitalsienām, pa pusei aizsprostodamas gaiteni, izvirzās ar kaļķiem nobalsinātas kvadrātveida krāsnis ar smagām, virās piestiprinātām čuguna durvīm un šaurām gaislaidēm.

Kursantu virtuvi šajā ēkā ar pārējām telpām savieno garš gaitenis, kas iet cauri visiem pagrabiem. Gājiens tur nav tīkams, it ipaši vienam pašam: zemas velves, grīda bruģēta ar akmens plāksnēm, neviena loga uz āru, tikai mazas ogļlampiņas blāvi deg pie pašiem griestiem, mezdamas nevienmērīgu gaismu uz smagajām, ar dzelzi apkaltajām pieliekamo un malkas šķūņu durvīm. Durvīs ierīkoti apaļi caurumiņi. Lielākā daļa šķūņu ir tukši.

Pašā pēdējā šķūnī aiz virtuves iekārtojies dārznieks Koribko. Viņš tur glabā savus grābekļus, kapļus un dārza dzirkles, bet uz sastatnēm viņam izbērtas puķu sēklas. Eju uz virtuvi man parādīja krustmāte tajā pašā dienā, kad es pievācu viņas karotes. Mēs aizgājām uz virtuvi divatā, krustmāte tur sāka runāties ar pavāru, bet es traucos atpakaļ, turēdams rokās katliņu ar griķu biezputru. Skriedams pa gaiteni, es pamanīju, ka viena šķūņa durvis atvērtas, un palūkojos tur. Pie sienas uz soliņa sēdēja sirmais un krunkainais Koribko un izkaltušām, trīcošām rokām asināja kapli. Bija tik neparasti satikt viņu šeit pazemē, ka es pat izbijos.

Visu to es atcerējos tajā brīdī, kad mēs ar Maruščaku tuvojāmies padomju un partijas skolas ēkai, no kurienes arvien skaidrāk līdz mums plūda trīsošās zvanu skaņas.

Es iztēlojos, kāda šī māja tagad ir nakti, kad tajā nav nevienas dzīvas dvēseles, tikai šis noslēpumainais zvaniķis un tukšie gaiteņi, kas stiepjas pa stāviem. Bet ja nu Maruščaks sūta mani vienu pašu izlūkot dziļos klostera pagrabus? «Nu, pie velna! Es neiešu! Pagaidīšu Maruščaku labāk šeit!» es nodomāju, bet bija jau par vēlu.

Maruščaks viegli atvēra durvis un tās pieturēja. Tikko es biju pārkāpis slieksni, viņš ļāva durvīm nedzirdami aizkrist un, aizgājis man priekšā, iesoļoja pustumšajā vestibilā.

Uzreiz šķita, ka zvans zvana kādā no pirmā stāva istabām, — it kā ēdamistabā, it kā bibliotēkā. Maruščaks apstājās un gribēja jau doties turp, bet, pašūpojis galvu, devās pa kāpnēm augšup. Uzkāpuši mēs apstājāmies otrā stāva kāpņu telpā — zvans vēl aizvien zvanīja tāpat, bet tagad likās, ka — otrajā stāvā.

Beidzot mēs nonākam trešajā stāvā. Margotās ozolkoka durvis, kas ved uz klubu, ir cieši aizvērtas. Kāpnes pieiet tieši tām klāt. Pagriezdamies pa kreisi, mēs atveram durvis uz trešā stāva gaiteni — zvanu skaņas nerimst.

Tās dzirdamas šeit tāpat kā lejā, mazliet apslāpētas, taču skaidri saklausāmas, tikpat spēcīgas, it kā kāds zvanu būtu nesis aiz mums, kamēr mēs kāpām augšup.

Es vairs nespēju savaldīties un, uzmanīgi izvilcis no kabatas zaueru, tēmēju ar to uz gaiteni. Maruščaks, pamanījis revolveri, pablenza manī, tomēr neteica ne vārda.

Soļus divus no aizstiklotajām durvīm stāvēja dieninieka galdiņš un tam blakus priežkoka ķeblītis. Uz galdiņa bija nolikta lampa, aizsegta ar avīžu papīra abažuru. Tās gaisma krita uz grāmatu raibā sējumā.

Tālāk nekur elektriskās gaismas gaitenī nebija. Pa atvērtajiem logiem no iekšējā pagalma iespiedās slīpie mēness stari. Vienā augstumā ar logiem vīdēja veco bumbierkoku galotnes. Koki stāvēja nekustīgi, līki, dobumaini, no četrām pusēm tos apņēma māju sienas, pāri pacēlās mēness apmirdzētie jumti.

Durvis no gaiteņa uz kursantu kopmītni bija atvērtas. Pustumsā es tur ieraudzīju steigā sajauktas gultas, apgāztus ķeblīšus. No istabām plūda mums pretī apdzīvotu telpu, cilvēku miesas un ādas zābaku smaka. Mēs gājām uz pirkstgaliem, ļoti klusi, čīkstinādami dēļus, cenzdamies neizbiedēt zvaniķi un uzmeklēt noteikto vietu, no kurienes plūda šīs trīsošās, sērīgās skaņas.

Bet savādi — tas bija pats grūtākais. Bijām jau aizgājuši līdz pusgai-tenim — zvans skanēja tepat mums blakus, bet, kur tieši, — nebija iespējams noteikt. Sākumā likās, skan zem grīdas dēļiem, tad — no krāsns, beidzot man šķita, ka no iekšējā pagalma, un es izliecos pa logu, tomēr, izņemot kokus, neko tur nesaskatīju.

Es cieši saspiedu savu zaueru. Pirksts gulēja uz revolvera gaiļa.

— Klusāk jel! — Maruščaks man pačukstēja.

Es apstājos un aizturēju elpu. Tagad pilnīgā klusumā zvana skaņas bija dzirdamas vēl skaidrāk. Maruščaks pieplaka ar ausi pie blīvā mūra, kas šķīra kopmītni un gaiteni. Paklausījās, paraustīja plecus un, pienākdams uz pirkstgaliem man klāt, tikko dzirdami nočukstēja:

— Es šo pesteļošanu noskaidrošu! — Un atskatīdamies noteica:

— Nu, apgulsimies!

Apgūlāmies. Tā bija izdevīgāk klausīties.

Soļus piecdesmit līdz strupceļam, kur sākās kursantu kluba ārējā siena, mūsu priekšā, mēness strēļu izraibināts, stiepās gaitenis.

Maruščaks mazliet pagriezās uz sāniem un, atvēris aizslēgu, pielādēja šauteni. Ieklausījās. Zvans skanēja kā iepriekš — sērīgi, uzmācīgi.

Maruščaks pietrūkās kājās un metās pie atvērtā loga.

— Nelieti, mūdzi, beidz zvanīt! Vai dzirdi? Es tevi atradīšu, sātan, piemini manus vārdus! — Maruščaks aizsmacis iesaucās un, pacēlis šauteni, plāja lejup koku lapotnē. Šāviena troksnis visai spēcīgi, dobji atbalsojas gaitenī, un arī es, it kā mani kāds būtu pagrūdis, izšāvu pa blakus logu pec tam, kad bija noskanējis Maruščaka šāviens.

Mēs abi raudzījāmies ārā.

Un savādi: tiklīdz apklusa šāvieni — pārstāja zvanīt arī zvans. Visapkārt iestājās klusums. Tikai kaut kur tālē, Ūdrainē, pie pašas upes ierējās suņi.

Tā klusēdami mēs nostāvējām pie atvērtajiem logiem minūtes piecas, bet pēc tam izgājām pagalmā.

Dieninieks mūs nepacietīgi gaidīja. Maruščaks vel nebija paguvis pārrāpties pāri dārziņa žogam, kad dieninieks metās klāt un vaicāja:

— Nu, kas ir?

— Nekas sevišķs.

— Bet kāds velns tad tur zvanīja?

— Velns, velns! — Maruščaks norūca. — Tas nu gan, brāl, ir velns, ja izbijās no šāviena. Vai dzirdi — klusē? Redzams, tie velni ir bez astēm...

— Bet kā lai tos noķer?

— Gan mēs pacentīsimies. Tikai mēs izdarījām kļūdu — velti izsmējām Ņeverovu.

— Kas tas tāds? — dieninieks nesaprata.

— Ņeverovs? Trešā vada komjaunietis. Pagājušajā nedēļā viņš arī ta nakti stāvēja par dieninieku, izdzirda zvana skaņas un no bailēm sacēla kājās zēnus istabā. Uzmodināja, bet zvans apklusa. Mēs viņu izzobojām, taču redzi — tā lieta nav tik vienkārša ...

— Vajadzēs pastāstīt Ņeverovam, — dieninieks ierunājās.

— Nē, nevajag. Labāk norunāsim — nevienam, — Maruščaks stingri atteica.

— Bet skolas priekšniekam?

— Priekšniekam pateiksim. Un Poļevojam. Bet vairāk nevienam. Norunāts?

— Labi.

Pavēries manī, Maruščaks vaicāja:

— Un tu, knēveli, pielūko — ne pušplēsta vārda.

— Kāpēc?

— Kāpēc vai ne kāpēc, bet itin nevienam.

— Es iešu, Panas, — dieninieks iejaucās sarunā.

— Labi. Ej! Bet, kolīdz kas, — padod man ziņu!

Kad dieninieks bija aizgājis, mēs apsēdāmies uz soliņa, un Maruščaks vaicāja:

— Vai tev skaidrs, kāpēc par to nevajag pļāpāt?

— Mazliet ir skaidrs.

— Citādi taču tas nav — kāds mūs grib izbiedēt. Sak, paraugieties, kādi šie drošuļi... Un tāpēc par to jāklusē, iekām neesam noskaidrojuši, bet, ja sāksim pļāpāt pirms laika, baumas izplatīsies pa visu pilsētu.

Tad es piepeši sadūšojos un pastāstīju Maruščakam, kā uz mums ar Maremuchu dārzā šāva. Maruščaks klausījās manī uzmanīgi. Jo tālāk es stāstīju, jo viņa skarbā, iedegusī seja ar mazliet paplatajiem vaigu kauliem kļuva nopietnāka.

— Vai sen tas notika?

— Pagājušajā nedē|ā.

— Un tiešām po|u valodā sauca?

— Kā tad. Iekliedzās «prendzej» un tad uz mums — pliukš-pliukš! Bet mēs laidam ļekas vaļa! Pāri žogam!

— Tas ir labi, ka tu man pastāstīji. Redz, kur suns aprakts! Būsim kādam pamatīgi sariebuši.

— Bet ko tad mēs esam nodarījuši?

— Grasāmies nodarīt. Tu tikai padomā — mēs taču esam šeit sapulcināti no visas guberņas, jauni un veci, gan no armijas, gan no sādžām. Daži zēni tikai tagad tā īsteni pirmo reizi paņēma rokās grāmatas. Nu, ņem kaut vai, piemēram, mani. Kas es biju pirms septiņiem gadiem? No kaķenes šāvu uz suņiem un katedrāles zvanu tornī cilpās ķēru baložus. Tikko paaugos, te revolūcija, atkal karš — hetmanis, Petļura, Pilsudskis, visvisādi, netiec no viņiem ne gudrs. Paņēma mani krusttēvs pie sarkanajiem, bet pēc gada izsauc eskadrona komandieris: «Saņemiet,» saka, «biedri Maruščak, vadu!» Saņēmu. Taču pats — gatavais zābaks. Osu vēl nav. Uzsauksi «mierā!» — bet balss čerkst kā jaunam gailēnam. Un tad gāja vaļā. Gan kaujas, gan lazaretes. Ievainoja mani piecas reizes. Pie Popeļņām kā trieca ar sprāgst-bumbu sānos — domāju, gals klāt. Tagad tālāk. Beidzām karot, vēl maķenīt padienēju, maiņai ieradās jauni puiši, — domāju — laiks posties uz mājām. Izsauc mani kara komisārs. «Vai nevēlies,» saka, «Maruščak, pamācīties?» — «Vēlos,» es atbildu. Nu, tad ar atbraucu šurp. Bet šeit nedēļas laikā izlasīju vairāk grāmatu nekā divos gados pamatskolā. Un visas grāmatas vērtīgas — solidas. Politiskā ekonomija, teiksim. Vai tu zini, kas ir politiskā ekonomija?

— Nē, nezinu.

Maruščaks pārmetoši pašūpoja galvu.

— Bet es zinu. Tiesa, ne jau visu, tomēr zinu. Taču nesen vēl neko nezināju. Pamācīsimies mēs šeit, aizbrauksim — dažs labs uz sādžu, dažs uz rajonu, cits uz cukurfabrikām, cits uz dzelzceļiem. Visu apgriezīsim otrādi. Kulakus spiedīsim — pīkstēs vien, godīgus ļaudis iesaistīsim raženā darbā, nostiprināsim padomju varu, ka prieks redzēt! Tagad nu spried, vai tas dažādiem paniem, kas agrāk saimniekoja šajos novados, ir patīkami?

— Ne visai patīkami, — es klusi atteicu.

— Redzi nu! — Maruščaks atbildēja un uzšāva man pa kāju.

Viņa delna aizskāra pistoles stobru. Maruščaks tam pieskārās vēlreiz cauri biksēm un vaicāja:

— Bet kur tu dabūji šo «pugaču»?

Es izvilku pistoli un atteicu:

— Kas par pugaču! Tas taču zauers!

Maruščaks paņēma no manis pistoli, pavilka drošinātāju un izņēma no roktura aptveri. To viņš nolika uz sola un pavilka atpakaļ pistoles stobru. Un tūdaļ nospieda gaili. Stobrā skaļi noklakšķēja dzelksnis.

— Nekas. Atspere spēcīga. Tikai biežāk vajag ieziest un iztīrīt. Vai patronu daudz?

— Kādas desmit būs.

— Slikti. Iegādājies vēl! Tās laikam gan grūti dabūt?

— Kāpēc grūti? Pavisam labi der brauninga otrais numurs.

— Tiešām? — Maruščaks brīnījās — Tad ir labi. Es šo sistēmu vēl nepazīstu. Acīm redzot vācu. Za-u-er! — viņš gausi noteica. — Nu jā, vācu.

— Es to iemainīju no viena puikas pret baložiem. Bet šis puika to atradis uz ielas blakus semināram, kad vācieši bēga no Ukrainas. Redzams, kāds vācietis aiz bailēm to bija nometis.

— Varbūt nometis, bet varbūt — izmetis, lai vieglāk būtu laisties pa diegu, — Maruščaks piekrita.

— Biedri Maruščak! — es piesardzīgi ievaicājos. — Bet, ja es iestāšos komjaunatnē, vai man atļaus to nēsāt makstī?

— Kāpēc ne. Kad būsi komjaunietis, ierakstīs Sevišķo uzdevumu daļas kartītē tavu numuru — un tas ir viss.

Brītiņu klusējis, Maruščaks smaidīdams vaicāja:

— Tu laikam esi uz mani dusmīgs?

— Kāpēc?

— Kāpēc! Nu tāpēc, ka es lūdzu tevi aiziet no sapulces!

— Nekas ... blēņas ...

— Tu, draugs, neapvainojies! Draudzība paliek draudzība, bet tabaciņa katram sava. Pašam jāsaprot. Vai maz kas var gadīties.

— Es saprotu.

— Ja saproti, tad tu esi brašs puisis!

Nebiju paguvis atjēgties no Maruščaka uzslavas, kad viņš vaicāja:

— Vai tu šajā pilsētā jau ilgi dzīvo?

— Kopš sešpadsmitā gada.

— Šurp pie mums nesen pārcēlies?

— Nesen.

— Bet vai agrāk par šo māju neko neesi dzirdējis?

— Kāds zēns man muldēja, it kā šeit mītot spoki, bet es viņam neticu. Mūsu darba skolas direktors Valerians Dmitrijevičs Lazarevs mums stāstīja, ka pasaulē nekādu spoku neesot, ka tas viss tikai blēņas.

Un es Maruščakam sīki pastāstīju par mūsu mīļo vēstures skolotāju.

Maruščaks mani noklausījās ļoti vērīgi, bet tad vaicāja:

— Redzams, jūsu Lazarevs ir ļoti mācīts cilvēks?

— Un jūs vēl vaicājat! Viņš zina visu. Kur kāds tornis, kas to uzcēlis, kādā gadā. Bet par Veco cietoksni viņš mums visu izstāstīja. Par Ustinu Karmeļuku! ...

— Ja tu mani pie viņa aizvestu! Man patīk klausīties vecus nostāstus, — Maruščaks teica.

— Vai patiesi gribat? Nu tad aiziesim.

— Jauki. Vai viņš tālu dzīvo?

— Ne visai. Blakus Kišiņevas ielai, tur, kur komjauniešu klubs.

— Varbūt rīt?

— Labi! — es mīļu prātu piekritu.

Man kļuva līksmi, ka es aizvedīšu pie Lazareva Maruščaku, šo zaļoksnējo, plecīgo kursantu, ģērbušos militārā tērpā. Lai Lazarevs redz, kādi man tagad draugi. Tas vis nav Petjka Maremucha. Tas ir Maruščaks. Viņš sitis Petļuru.

VISS PAGALAM

Tiklīdz Marja Afanasjevna ienāca pie manis virtuvē, es sapratu, ka karošu nozušana atklāta. Viņa ienāca pēkšņi, spēji atgrūdusi durvis, nikna un norūpējusies. Es tikko paguvu iebāzt kabatā glumo un spožo zaueru: tieši pirms tam es to biju izjaucis un ieziedu ar ieroču eļļu.

Krustmāte piegāja pie pavarda un atvēra cepeškrāsni. Viņa iebāza tur roku un ar troksni izvilka uz skārda durtiņām visus manus instrumentus. Es ar nemieru sekoju tās kustībām, bet tad nenocietos un vaicāju:

— Kas jums vajadzīgs, krustmāt? Ko jūs meklējat?

Krustmāte atgrūda instrumentus atpakaļ cepeškrāsnī un ar troksni aizcirta durtiņas. Tad norāva no pavarda papīru un, atstūmusi ar pirkstu dzelzs riņķus, palūkojās plītī.

— Ko jūs meklējat? — es atkārtoju.

— Vai tu neesi paņēmis karotes, Vasil? — krustmāte vaicāja. Balss viņai bija satraukta, žēla.

— Kādas karotes?

— Nu tās, sudraba.

Es klusēdams papurināju galvu. Pietrūka drosmes. Un kā es sevi vēlāk par to lamāju! Daudz vienkāršāk taču būtu bijis atzīties, un nekāda trača nebūtu.

— Tu saproti, pazudušas karotes, — krustmāte turpināja. — Trīs ir, bet pārējo nav. Domāju, varbūt gadījumā pie tevis.

— Kam man karotes, krustmāt? — es teicu, cik iespējams, mierīgāk.

Viņa noticēja un aizgāja. Mani mocīja sirdsapziņas pārmetumi un nekādas vajadzības nebija iet istabās. Paliku virtuvē. Es it labi iztēlojos, kā krustmāte rakņājas lādē, desmito reizi izvelk visas bufetes atvilktnes, lūkojas zem gultas. Sīs karotes viņai bija ļoti dārgas. Pati vērtīgākā lieta mūsu ģimenē. Es to zināju, tomēr aiziet un atzīties krustmātei man pietrūka spēka.

Pēc kāda brītiņa, kad atvilktņu dārdoņa istabās bija rimusi, pie manis ienāca tēvs. Es zināju, ka viņš nāks, un biju tam sagatavojies, tomēr ļoti grūti bija izturēt viņa pirmo skatienu.

Ienācis, tēvs cieši aizvēra durvis un apsēdās uz ķeblīša istabas vidū.

— Vasil!

— Kas ir, tētuk?

— Parunāsimies kā biedri. Saki, vai tu paņēmi karotes?

— Neņēmu, tētuk! — es vilcinādamies atteicu.

— Vai tiešām neņēmi?

— Tiešām!

— Nu, bet kas tad tās paņēmis?

— Kā lai es to zinu! Varbūt nozagtas.

— Kas tās varētu nozagt, kā tu domā?

— Kā lai es to zinu! Varbūt kāds svešinieks ... Ubags.

— Vasil, tu taču zini, ka ubagi šeit nenāk; sargs ubagus nelaiž.

— Bet varbūt viņš krustmātes prombūtnē ielīdis pa logu?

— Es jau vaicāju. Marja Afanasjevna saka, ka viņa logus uz ielas pusi vēl ne reizi neesot atvērusi.

— Nu, tad es nezinu.

— Vasil, atzīsties pats, es tev neteikšu ne vārda, pats redzēsi.

Vēl mirklis, un es būtu atzinies, taču nezinu, kas mani kūdīja, un es novērsdamies nomurmināju:

— Man nav ko atzīties, tētuk.

— Nav? — tēva balss nodrebēja. — Vasil, pasaki tad, par kādu naudu tu sēdēji pie Sipuļinska!

— Es aizņēmos no Petjkas divus rub|us.

— No kāda Petjkas?

— No ... Maremuchas.

— No tā, kas dzīvo Vecajā mājā?

— Nu jā.

— Tiešām — aizņēmies?

— Tiešām ... Un par baložiem viņš arī man vēl iedeva rubli.

— Labi. Iesim pie viņa!...

— Uz kurieni?

— Pie Maremuchas.

— Bet viņa nav mājās.

— Nekas. Atradīsies! — Un tēvs gluži mierīgi uzlika galvā salmu cepuri.

Tikko vilkdams kājas, es izgāju tēvam nopakaļ pagalmā. Nodarbības jau bija beigušās, un kursanti, gaidīdami pusdienu, laukumiņā spēlēja futbolu. Spēlētāju vidū pavīdēja Maruščaka cepure, un es novērsos. Man šķita, ka kursanti par visu jau zina.

Es sekoju tēvam, nodūris galvu kā arestants.

Drīz mēs nonāksim pie Maremuchas. Tur Petjkas, viņa tēva, vecā kurpnieka AAaremuchas, un Petjkas mātes acu priekšā viss noskaidrosies. Visi uzzinās, ka es esmu ne tikai zaglis, bet arī gļēvulis.

Divus kvartālus mēs nogājām klusēdami.

Bijām nonākuši jau pie amatniecības skolas ēkas — aiz stūra kļuva redzama Zacharževska darbnīca. Tūliņ mani ieraudzīs Kotjka Grigorenko. Tur droši vien viņš dārdina ar veseri.

Pie sludinājumu staba tēvs spēji apstājās.

— Vasil! Man kauns tevis dēļ, saproti. Es negribu, lai tu kristu apsmieklā. Tu esi mans dēls, Vasil, bet es esmu komunists. Gribu, lai no tevis izaugtu patiess un godīgs puisis. Kad es biju tavos gados, man klājās daudz grūtāk, taču es nekad nekrāpu savu tēvu, nekrāp arī tu mani.

Garām pagāja kāda sieva un izbrīnījusies palūkojās uz mūsu pusi; tiklīdz tālumā apklusa viņas soļi, es, saņēmis spēkus, teicu:

— Tētuk! Karotes es pārdevu!

— Kam?

— Es domāju, ka tās manas. Krustmāte sacīja . ..

— Kam?

— Krustmāte sacīja, ka tās vēlāk atdošot man . . .

— Tu dzirdi, ko tev prasu: kam tu tās pārdevi?

— Aiznesu uz pilsētu juvelierim.

— Iesim! — tēvs sacīja un pataustīja kabatā naudas maku.

Smagi pat atcerēties, kā mēs iegājām juveliera darbnīcā. Dabūjis zināt, ka tēva uzvārds Mandžura, juvelieris paraudzījās uz papirosu kārbiņas vāku, iesmējās un sacīja:

— Ko nu paceļat balsi! Karotes nav jūsu, bet pilsoņa Maremuchas!

Ar lielām pūlēm mums iz,devās pierunāt juvelieri, lai viņš atdod karotes. Bija par tām jāsamaksā ar procentiem: četru rubļu vietā tēvs juvelierim iedeva četrus rubļus deviņdesmit kapeikas. Uz katras karotes šis vecais spekulants nopelnīja trīsdesmit kapeiku.

Jau atceļā, kad mēs bijām nogājuši cietokšņa tiltam līdz pusei, es apturēju tēvu un klusi, izvairīdamies lūkoties viņam acis, teicu:

— Tētuk, paklausies! Dodu goda vārdu, ka vairs nekad nemelošu, tikai lūdzu — nestāsti nevienam! Nemelošu nemūžam. Zvēru. Nestāstīsi?

— Redzēsim.

— Ko redzēsim?

— Redzēsim, es saku.

— Vai tev nu grūti pateikt «jā»? Agrāk tev bija žēl karošu, bet tagad tās ir rokā. Kāpēc tu negribi? ...

— Man bija žēl karošu, ja? — tēvs mani pārtrauca. — Tu domā, man šīs blēņas vajadzīgas? Es varu ēst arī ar koka karotēm. Paskaties!

Es nepaguvu atjēgties, kad tēvs jau bija izņēmis no kabatas visas trīs karotes un no visa spēka iesvieda tās pāri margām putojošā ūdenskritumā. Kūleņodamas un zaigodamas tās lidoja lejup, bet mūsains tēvainis salmenīcu galvā, braukdams garām platā orē, pat muti atplēta aiz brīnumiem.

Acis nenovērsdams, es sekoju to kritienam un pavēros tēvā tikai tad, kad karotes cita pakaļ citai bija pazudušas baltajās ūdenskrituma putās.

Tajā dienā es neēdu pusdienas. Lai nesatiktos ar paziņām, es aizgāju tālu aiz Paradizes vārtiem un apgūlos noriņā blakus kraujai. Izrāvis no zemes savvaļas ķiploku, es sāku grauzt tā sīvo, iesarkano sīpolu.

Garām sīkdamas lodāja melnās kamenes un bites. No meža atlaidās raibā badadzeguze, vēcinādama košos spārnus, apsēdās man iepretī uz akmentiņa, papurināja cekuliņu un, mani pamanījusi, paslēpās aiz pau-guriņa. Divi sarkankrūtīši, šūpodamies uz tuvējā krūmiņa tievajiem zariem, sāka vilkt savu līksmo dziesmu. Taču tas viss mani tagad neinteresēja. Man pat bija slinkums pameklēt krūmiņā sarkankrūtīšu ligzdu — bet tā tur bija, piina raibām, siltām oliņām, citādi sarkankrūtīši tik ilgi negrozītos ap vienu un to pašu krūmu.

Leknā zāle, pieziedējusi gundegām, mēļajiem kokaļiem, lakačiem, pūkainām rudzupuķītēm un citām lauku puķēm, saldi smaržoja; tikko manāmi man pie pašas sejas šūpojās asās, zaļās smildziņas. Es vienaldzīgi un stingi raudzījos tajās un tikai domāju par vienu un to pašu.

Kad mēs gājām pie juveliera, tēvs man teica:

— Vasil, vai tu atceries, kā toreiz, kad pilsētā bija petļurieši, tu atskrēji pie manis uz Nagorjaniem kopā ar saviem biedriem? Atminies — tu pirmais man pastāstīji, kā petļurieši nošāva Sergušinu. Es pēc tam ilgi domāju: cik jauks zēns man aug ... Bet tagad .. .

Un tēvs atmeta ar roku. Tas bija vissāpīgāk. Labāk lai viņš manī būtu nosaucis, vienalga, kā, izrājis visbriesmīgākiem vārdiem, būtu mani pat nopēris ar siksnu tā, kā pēra savu jaunāko dēlu Stachu mūsu agrākais Aizupes kaimiņš — desinieks Gržibovskis, — nekas nebūtu tik aizvainojoši kā šis tēva žests un klusēšana pēc tam.

Skaidrs — tēvs pastāstīs it visiem, ka esmu nozadzis karotes.

Krustmātei pirmajai pastāstīs, bet tā apsūdzēs mani Poļevojam. Un tēvs pats viņam visu izstāstīs. Pagalam tad komjaunatne, pagalam viss. Nav vairs vērts dzīvot, visi mani nicinās, un Gaļina pati pirmā. Teiks — stāstīja par Kotjku, ka viņš esot slikts, bet pats — zaglis. Pat roku nesniegs.

Nē, dzīvot vairs nav vērts. Izdarīšu pašnāvību. Vairākas reizes es šo vārdu atkārtoju pie sevis un aizmirsies teicu skaļi un ļoti gausi:

— Pašnāvība!

Izdzirdis savu balsi, neparastu un svešādu, es aizvēru acis. Kļuva baismi. It kā manī varētu kāds noklausīties. Ar pūlēm pagriezos. Neviena. Tuksnesīgs, klinšains krasts. Lejā rāmi tek upe. Visa jaunaudze trīc no putnu dziesmām, bet aiz muguras gluži kā divi sargkareivji stāv augstās, brūnganās Paradizes vārtu klintis.

Jādara gals. Bet kā? Metīšos no krasta dziļajā ūdenskritumā. Nē! Pameklēšu labāk citu vietu. Varbūt mesties no šejienes, no klints, akmeņlauztuvēs? Nav ērti. Grēdās sakrautie akmeņi izjuks, saplēsīšu vēl bikses, bet, ja nositīšos, mani tik ātri neatradīs tuksnesīgajās akmeņlauztuvēs. Vispirms mani apgrauzīs klejojošie suņi, un tikai pēc tam kāds gans atradīs manus kaulus.

«Pag! Pag!» es sev teicu. «Bet minarets?» Jau vairāki cilvēki bija lekuši no turienes zemē un nositušies. Minarets atradās pilsētas centrā — augsts un šaurs, ar dievmātes statuju augšā. To bija uzcēluši turki, kad atņēma pilsētu poļiem. Bet pēc tam, kad turkus padzina, musulmaņu mošeju pārtaisīja par katoļu baznīcu. Bet tad es atcerējos, kā no šā minareta metās zemē kāda poļu paņenka. Viņa metās zemē nelaimīgas mīlestības dēļ, bet nenositās. Tikai kājas pārlauza.

Rauj viņu jupis! No minareta es nelekšu. Ja nu pēkšņi es, tāpat kā šī paņenka, nenositos, bet tikai salaužu sev kaulus, tad puikas par mani vēlāk smiesies. Teiks — tāds liels puisis, šajā gadā pabeidza darba skolu, bet mēģināja izdarīt pašnāvību.

Dzīve jāizbeidz citādi. Bet kā? Ak tu ērms! Pavisam biju aizmirsis revolveri. Iešaušu pats sev — un beigas! Un nekur nav jāiet, atstāšu tēvam un krustmātei zīmīti — un turpat virtuvē... Iebāzīšu stobru mutē un šaušu! Pēc tam saskries visi, krustmāte raudās; varbūt pat tēvs ieraudāsies, nožēlos, ka teicis — «redzēsim».

Bet es taču neko neredzēšu. Es taču būšu beigts. Kas man no tā, ja kāds par mani raudās?

Atgriezties tieši cauri kapsētai, protams, bija daudz tuvāk, bet vakaros tur ir ļoti drūmi un nemīlīgi, un es, apgājis apkārt kapsētas žogam, pāri laukiem devos uz pilsētu pa mīksto lauku ceļu. Tur ceļmalā sēdēja divi akmeņkaļi un no granita bluķa cirta pieminekli. Viņu cirtņi, veseru dzīti, skaļi klaudzēja.

Interesanti, vai man uzcels pieminekli, ja beigšu dzīvi pašnāvībā? Protams, necels. Pat kapsētā neapbedīs, bet ieraks kaut kur pamestā vietā kā paklīdušu kucēnu.

Padomju un partijas skolas pagalmā blakus dzelzs vārtiem stāvēja Maruščaks un Valerians Dmitrijevičs Lazarevs. Lazarevam bija mugurā veci, elkoņos izdiluši čičunčā svārki, galvā salmu cepure. Sākumā es pat neticēju, ka tas ir Lazarevs. Tajā dienā, kad mēs ar Alaruščaku norunājām viņu apmeklēt, tā nebija mājās. Atnācām, bet sieva mums pateica, ka Valerians Dmitrijevičs aizbraucis uz Kijevu, uz skolotāju konferenci. Mēs nolēmām apmeklēt viņu vēlāk, kad būs atgriezies.

— Sveiki, Valerian Dmitrijevič, — es teicu, noņemdams cepuri.

— Ā, Mandžura! Sveiks! — Lazarevs izklaidīgi atbildēja. — Vai tad tu dzīvo šeit?

Es jutos vēl vairāk aizvainots: Maruščaks ne tikai iepazinies ar Laza-revu bez manis, bet nav pat pateicis Valerianam Dmitrijevičam, kas pirmais minējis tā vārdu.

— Šeit. Redziet, tur tajā baltajā piebūvē, — es vēsi atteicu, bet, tikko grasījos aiziet, kad aiz muguras atskanēja tēva rāmā, pazīstamā balss:

— Varbūt tu tomēr ēdīsi pusdienas?

— Es negribu, tētuk. Esmu jau paēdis pusdienas.

— Kur tad tu varēji paēst pusdienas, Vasil? — tēvs smaidīdams vaicāja. — Kas tas bija par restorānu?

— Ne jau restorānā. Es pie... Petjkas Maremuchas pusdienoju...

— Nu, nav liela nelaime. Paēdīsi pusdienas vēlreiz. Iesim! — tēvs sacīja.

Kad mēs gājām prom, es dzirdēju, ka Lazarevs teica Maruščakam:

— Tātad norunāts — pēc nodarbībām?

— Atnāciet visādā ziņā! Mēs gaidīsim! — Maruščaks atbildēja.

«Ko viņam no manis vajag?» soļodams pa zāli lēnām aiz tēva, es domāju. «Klusēja, klusēja un man pārmeta, bet nu tik laipns — sauc pusdienās. Liela vajadzība man pēc viņa laipnības!»

Tēva platā mugura ar izspiestām lāpstiņām šūpojās kustību taktī, baltā krekla mala bija notriepta ar tipogrāfijās krāsu.

— Starp citu, Vasil, — tēvs ierunājās pagriezdamies, — mani interesē: pa kuru laiku tu paguvi ar savu Petjku paēst pusdienas? Es nesen gāju pa Aizupi un iegriezos arī pie viņiem. Bet Petjka saka: «Sakiet, kāpēc Vasils pie manis neatnāk? Man ar viņu darīšanas». Tev vajadzētu aiziet, Vasil.

Tēvs atkal mani piespieda pie sienas.

-• Jaunais cilvēk! Jaunais cilvēk! — atskanēja mums aiz muguras. Mūs panāca Maruščaks.

— Biedri Mandžura, — viņš vaicāja tēvam, — vai varu tavu zēnu mazliet aizturēt?

— Tikai neilgi, jau tā viņam pusdienas atdzisušas, — tēvs atļāva un devās pa lieveņa kāpnēm augšā.

Tikko viņš bija nozudis piebūvē, Maruščaks vaicāja:

— Vasil, kas tev stāstīja par spokiem?

— Un tad?

— Tu nebaidies, mani tas vienkārši interesē.

— Maremucha stāstīja ...

— Viņš ir tavs draugs, vai ne?

— Draugs ...

— Vai tu varētu viņam pajautāt, kur viņš to dzirdējis? Tikai, zini„ uzmanīgi, tā, starp citu.

— Varu.

— Tikai sevišķi neuzmācies, lai pats visu pastāsta. Skaidrs? Tātad; pajautāsi?

— Pajautāšu.

— Labi. Un tagad žigli pusdienot!

Pusdienā, ēzdams silto, biezo zirņu zupu, es nekādi nevarēju uzminēt, vai krustmāte zina, kur palikušas karotes, vai ne. Kamēr es ēdu, tēvs,, noņēmis segu, apgūlās gultā un paņēma laikrakstu. Viņš lasīja to, čauk-stināja tā lappuses un visu laiku neteica neviena vārda. Krustmāte arī klusēja. Vai nu viņi būs sastrīdējušies, vai abi uz mani noskaitušies. Tā arī, neko nesapratis, es pabeidzu ēst saldo sāres biezputru ar aukstu pienu un klusītiņām izgāju lievenī.

Pa kursantu kopmītnes logiem plūda līksma dziesma:

Nu skajāk, mūzika, par uzvaru mums vēstī,

Mēs uzvarējām — un naidnieks bēg...

Triec viņu prom!

Nu savai darbjauniešu savienībai Mēs skaļi uzsaucam urā! urā! urā!

Kā es pašreiz apskaudu kursantus! Apskaudu, ka viņi par mani vecāki,, apskaudu to jautrību. Nu kāpēc gan es neesmu piedzimis septiņus gadus agrāk? Tad būtu varējis cīnīties ar petļuriešiem, varbūt mani kaujā ievainotu un es droši vien būtu komjaunietis. Bet tagad?

Tajā brīdī kokā iesvilpojās strazds.

Tiklīdz mēs šeit atbraucām, es pamanīju, ka piebūves pažobelē strazdf sev ierīkojuši ligzdu. Retumis viņi tur atlaidās, veikli, raibi, ar tumšzilu mirdzumu. Bet nesen es jau izdzirdu mazo putnēnu čiepstoņu. Ar katru dienu putnēni čiepstēja aizvien skaļāk; ja pie ligzdas atlaidās vecais-strazds, viņi no sienas cauruma izbāza dzeltenos knābjus un ikviens no viņiem manījās pirmais saķert atnesto tārpu. Augām dienām pajumtē bija dzirdama skaļa čiepstoņa, tikai pievakarē, kad saule aizslīdēja aiz kapsētas, līdz kaklam pieēdušies putnēni apklusa, bet vecie strazdi apmierināti un noguruši ielaidās tuvējā akacijas kokā un sāka dziedāt. Tā arī nule viens no viņiem sāka vilkt savu vakara dziesmu. Cauri retajai akacijas lapotnei es saredzēju strazda melnās krūtiņas un augšup uzrauto tieviņo un trīsošo knābi. Strazda saraustītā, nevienmērīgā dziesma bija loti tīkama. Strazds gan atdarināja vālodzi, gan dziedāja kā lakstīgala, gan svilpoja ka ķivulis, gan čivināja gluži kā zvirbulis. Viņš dziedāja aizvien ska|āk un aizrautīgāk, cenzdamies pārkliegt kursantu balsis. Es vēroju strazdu un nepamanīju, ka pie manis bija atskrējis Petjka Mare-mucha. Viņš bija aizelsies un pietvīcis.

— Es ... mani nelaida pie tevis ... Par varītēm pierunāju ... sargu ... Ejam!...

Es raudzījos uz Petjku un neko nesapratu.

— Ejam! ... Skriesim! ...

— Uz kurieni?

— Vai tu neko nezini? ... Jozīsim!...

— Bet uz kurieni, saki jel? ...

— Cīkstoņi atbraukuši! — Petjka izsaucās.

So vārdu pietika, lai es, visu aizmirsis, mestos Petjkam paka] uz ielas.

Jau aiz vārtiem Petjka skriedams izmeta:

— Es nezinu, cikos sākums. Laikam desmitos, bet varbūt ari deviņos. Ja nu deviņos, tad esam nokavējuši.

— Bet kur cīkstas?

— Padomju tirdzniecības darbinieku klubā.

— Daudz?

— Ai, daudz!... Gan Ali Burchans ... Gan Dadiko Barzašvili... Visi...

— Bet b:|etes?

— Nebēdā!

— Droši vien būs palikušas pašas dārgākās?

— Nebēdā, es saku!

— Jauki gan — nebēdā!

— Biļetes ir... Saproti? — Petjka līksmi paskaidroja, tikko tikdams

man līdzi. — Viens cīkstonis - - Ļova Anatema-Zibens — tāds spēcīgs un stiprs. Lēnāk, tu neskrej tik traki!... Tāds spēcīgs... Atnesa tēvam, lai izlabo zābakus... Ieraudzīja mani un saka: «Vai gribi, puisēn, nākt paskatīties, kā cīkstas?» Es vaicāju: «Kas par cīkstēšanos?» Viņš teic: «Kā, vai tad afišu šeit vēl nav?» Es atbildu: «Nav.» Viņš saka...

Lēnāk, Vaska! Viņš saka: «Ir gan nelieši, nav vēl izlīmējuši afišas,» saka, «nebūs pilns ...» Lēnāk ... Un dod man uzreiz trīs kontramarkas. «Še tev,» saka, «atnāc uz klubu, paskaties, kā es nolikšu Āzijas čempionu Ali Burchanu ... «Bet par to pasaki visiem saviem paziņām,» saka, «ka mēs esam atbraukuši... Un uzstājamies padomju tirdzniecības darbinieku klubā.»

— Un tu pateici?

— Vēl vaicā! Augu dienu skraidīju, visiem zēniem pateicu ... Aizjoņoju pat līdz Saškam Bobirjam uz Podzamči...

Likās neticami — diezin vai Petjka runā patiesību? Zems, resns, ar apaļi apcirptiem matiem, viņš lēkādams skrēja man blakus pa ietvi un smagi elsoja.

— Bet kur kontramarkas? — es vaicāju.

— Ir... Ir...

Petjka iebāza roku vienā bikšu kabatā, tad otrā un apstājās.

— Pagaidi, kur tad tās palikušas? — viņš nobālējis izsaucās.

Man pat likās, ka uz Petjkas pieres sakustējās slapjais matu pielups, bet tad Petjka palēcās un žigli iebāza divus pirkstus virskrekla kabatā. Viņš izvilka no turienes salocītu, sārtu papīriņu.

— Ptū ... Nobijos! — viņš atviegloti iesaucas. — Domāju — bušu pazaudējis. Skaties! — Un Petjka ejot atlocīja papīriņu. Tiešām, viņa sasvīdušajā rokā bija trīs biļetes.

— Tās taču īstas biļetes!

— Nu, vai nav vienalga — biļetes vai kontramarkas. Fakts — iekša tiksim.

— Bet kur liksim trešo?

— Trešo? Pārdosim un nopirksim ledus karameles.

— Ledus karameles, — es Petjku mēdīju. — Vai tu esi kāds maziņais, vai? ... Zini ko, labāk ... paņemsim līdzi Gaļinu ...

— Gaļinu? Bet vai viņa ir mājās? Labi, ja būs mājās! — Petjka tūliņ piekrita.

Gaļina par laimi bija mājās, un mes viņai neļāvām pat pārģērbties. Viņa devās mums līdzi uz pilsētu vienkāršā, pelēkā sarafanā, uzmetusi uz pleciem adītu, zilu dzīparu jaciņu bez piedurknēm.

Jau iztālēm, izejot no šķērsielas uz Centrālā laukuma, mēs pamanījām, ka vēl nav sācies: visi astoņi padomju tirdzniecības darbinieku kluba logi bija apgaismoti. Bet pilsētas domes nama pulkstenis rādīja ceturksni uz desmitiem, — viens no diviem: vai nu nolikts pulksten desmitos, vai nav saradusies publika.

Pienākuši tuvāk, mēs uzzinājām, ka vel nav saradusies publika. Pie kluba durvīm karājās gara, oranža burtiem iespiesta afiša, bet mēs to nepētījām un pa šaurām akmens kāpnītēm devāmies otrajā stāvā. Petjka Maremucha atdeva mūsu biļetes kontrolierim — sirmam vecītim velvetona svārkiem mugurā, vecītis noplēsa kontroltalonu un palaida mūs garām.

Spilgti apgaismotajā zālē bija salikti vienkārši priežu koka soli. Zālē nesen kā bija mazgāta grīda, visur vēl vīdēja slapji plankumi, pat uz soliem mirgoja ūdens lāses.

Es ar piedurkni notrausu ūdeni no mūsu vietām, un mēs apsēdamies.

— Labas vietas, vai ne? — Petjka lēni ievaicājās un atska.tījās._

— Nekas, — Gaļina sacīja. — Taču tur pirmajā rindā butu labak.

— Kā tad, labāk! — Petjka novilka. — It nemaz. Tu vienkārši neko nezini. Ja teātrī, tad labāk, bet cīņa jāskatās no šejienes, no ceturtās rindas.

— Kāpēc no ceturtās? — pievienodamies Gaļinai, es teicu. — No pirmās taču redzams labāk?

— Labāk jau nu gan, bet tur ir bīstami sēdēt. Vai tu zini, kas noticis Proskurovā? Tur viens cīkstonis kā saķēris otru, kā sviedis sev pāri, tā tas aizlidojis zālē un ar kājām vienu sievieti tik tikko nenositis. Sievieti aizveduši uz slimnīcu. Tiesa, tiesa! Nesmejieties!

— Vienu es nesaprotu, — Gaļina sacīja. — Kāpēc visi šie cīkstoņi tik stipri un spēcīgi?

— Kāpēc! — Petjka svarīgi atteica. — Vispirms, viņi ik dienas cilā svaru bumbas, un tad — vai tu zini, ko viņi ēd? Nezini? Domā, kā ikdienišķi cilvēki — nepavisam ar ne. Vispirms, viņi ēd jēlu gaļu — viens! UzDer sāli un ēd. Pēc tam viņi dzer jēlas olas. Arī asinis dzer...

— Nu gan tu melo, Petjka, — es pārtraucu Maremuchu. — Kur šie ņems asinis?

— Kur ņems? — Petjka iesaucās un aiz apvainojuma gandrīz pietrūkās kājās. — Tu domā, ka es meloju, ja? Bet es vis nemeloju. Vai tu zini, ko man šodien Ļova Anatema-Zibens vaicāja? Nu, uzmini!

— Nezinu.

— Nu tad klausies! Mēs iznācām pagalmā, bet viņš saka: «Pasaki, Petja, kur šeit var dabūt asinis?» Es prasu: «Kādas asinis?» Bet viņš smejas un saka: «Tu nebaidies, nebaidies — ne jau cilvēku. Man,» saka, «man vajag sivēna asinis, svaigas. Man jādzer svaigas asinis.»

— Nu, un ko tu atteici? — es vaicāju.

— Ejiet, — saku, — pie desinieka Gržibovska, viņš katru dienu kauj sivēnus, viņam būs.

— Nu gan samuldēji — kur tad katru dienu? — es sacīju Petjkam.

— Agrāk, pirms revolūcijas, viņš kāva katru dienu, bet tagad kauj tikai pirms tirgus dienām.

— Ko nu tu zini, — Petjka aizvainots novilka.

— Nu, protams, ka zinu. Vai tad es nedzīvoju viņam blakus? Dzīvoju. Un visu redzēju.

— Tātad svaigas asinis dod spēku. Skaties tikai. Bet es nezināju! — Ga|ina ierunājās.

— Un kā vēl, — Maremucha pārliecināts atteica, — tās ļoti derīgas. Tu taču pazīsti Sašku Bobirju? Sim Saškam bija visīstākais dilonis. Klepoja tā, ka domāja, — nebūs glābiņa. Tad viņa māte sāka to ārstēt. Katru dienu no rīta Saška gāja uz kautuvi un dzēra tur svaigas asinis. Daudz dzēra. Izdzēris glāzes četrdesmit. Un ko tu domā? Uzlabojās. Viņš vēl tagad dažkārt dzer. Saka, esot gardas.

— Ptū, pretīgi! — Gaļina saviebās un aizvēra acis.

— Klusāk, skaties! — Petjka ieteicās.

Zālē cits pēc cita ienāca ugunsdzēsēju komandas muziķi. Galvās tiem bija labi nospodrinātas vara cepures, mugurā biezi, dzelteni svārki, rokās lielas sudraba taures; viņi aizgāja, smagi klaudzinādami ar zābakiem, zāles kreisajā stūrī pie skatuves un apsēdās. Notis mūziķiem bija piespraustas uz mugurām, tikai pirmajiem četriem nekā nebija priekšā: redzams, viņi visu spēlēs pēc dzirdes. Kapelmeistars Karasevs, zems, sakumpis vīrs pliku pauri un lielu pieri, ģērbies baltā, izšūtā kreklā, kas bija sajozts ar jēlmītas ādas jostu, pacēla zizlīti, un orķestris sāka spēlēt jautru maršu «Draugu ardievas». Šā skaļā marša skaņās no foajē, no smēķētāju istabas, no ielas sāka lasīties publika. Es jutos nelāgi. Sākumā man likās, ka mūsu biļetes nav īstas un mūs var izsēdināt. Nepatīkami arī tas, ka mums līdzās neviens nesēž, tā nemājīgi.

Tajā brīdī pa durvīm, kas veda uz skatuvi, iznāca Kotjka Grigorenko. Tā tikai vēl trūka!

Cienīgs un švītīgs, ģērbies batista kreklā, kuram cauri vīdēja tvirtie muskuļi, apjozis kaukāziešu jostu ar oksidēta tērauda sprādzi, Kotjka lēnītiņām nokāpa pa kāpnītēm un, kā cīkstonis šūpodams plecus, piegāja pie pirmā sola un apsēdās.

Grūti bija atturēties, un es teicu Gaļinai, cik iespējams, dzēlīgāk:

— Paskaties, tavs kavalieris atnācis!

— Liecies mierā! — Gaļina vienaldzīgi atteica un pat atmeta ar roku, tomēr, redzams, patīkami viņai nebija, ka Kotjka pat nesasveicinājās. Nodzisa gaisma, un priekškars sakustējās. Petjka Maremucha sāka dīdīties uz sola. Paceldamies priekškars uzvijās augšā. Uz tā attēlotā lira satinās, un mēs ieraudzījām apgaismoto skatuvi. Dekorāciju nebija, tikai skatuves aizmugurē karājās melna tūka gabals.

Uz skatuves iznāca tas pats sirmais vecītis, kas noplēsa mūsu biļetēm kontroltalonus. Viņš bija paguvis pārģērbties — zaļo velvetona svārku vietā viņam mugurā bija garš, līdz ceļgaliem, Tolstoja samta krekls ar jostu un melnu lenti ap kaklu. Vecītis zemu palocījās, un tajā pašā brīdī zālē atskanēja troksnis. Steigdamies cits citam garām, skatītāji joņoja uz pirmajām vietām. Kāds man sāpīgi ietrieca ar elkoni mugurā, un es pieliecos. Ar troksni apgāzās otrās rindas sols, daži sēdētāji it kā perētājas vistas izpleta rokas un kājas, cenzdamies ieņemt, cik iespējams, vairāk vietas.

— Skriesim, apsēdīsimies tur! — vispārējā satraukuma pārņemts, Petjka, pietrūkdamies kājās, izsaucās.

— Sēdi! — es apsaucu. — Kur skriesi? Skaties!

Visi soli jau bija aizņemti, un divi nokavējušies skatītāji lēnām, it kā pastaigādamies pa zāli, griezās atpakaļ.

Vecītis pacēla roku un sacīja:

— Cienījamie pilsoņi! Aiz gluži neparedzētas liktenīgas nejaušības mūsu pasaules čempions ieradies jūsu ievērojamā pilsētā. Jūs tūliņ redzēsiet mūsu laika labākos cīkstoņus. Tas, ko jūs redzēsiet, ilgi paliks jums atmiņā, un, ticiet man, jūsu bērni un mazbērni jūs apskaudīs. Man jāatvainojas, cienījamie pilsoņi, — mēs sniedzam programu mazliet grozītā veidā. Lieta tā ...

Zālē kļuva gaužām klusi, un visi ausījās:

— Lieta tā, — vecītis ļoti stingri sacīja, — ka Kaukaza un Kaspijas jūras čempions Dadiko Barzašvili nav atbraucis ...

— Krāpšana! — aiz muguras atskanēja. Kāds stiepti iesvilpās. Sāka dauzīt-ar kājām.

— Vienu mirklīti! — vecītis iesaucās. — Nav nekāda krāpšana.

— Gatavais šachermachers! — pieceldamies zemā balsī kliedza garš, plecīgs vīrs plakanu, mazliet notaukotu žokejcepuri galvā.

Tas bija Zora Kozakevičs, rūpnīcas «Motors» lējējs. Stāstīja — viņš ar vienu roku brīvi paceļot dzirnavu valci.

— Jūs domājat, krāpšana, ja? — vecītis uzsauca Kozakevičam. — Bet es saku, nav krāpšanas. Dadiko Barzašvili brauca kopā ar mums. Viņš no visas sirds gribēja apmeklēt šo ievērojamo pilsētu, bet, ak vai, neparedzēta likteņa ironija. Odesas pilsētā, — vecītis pacēla balsi, — Odesas pilsētā pašā pēdējā brīdī Dadiko Barzašvili sakoda traks suns. Pēc ārsta pieprasījuma viņš tur palika, lai dabūtu potes. Bet, lai neapbēdinātu cienījamo publiku, — vecītis pārlaida acis skatītāju zālei, — mēs savu programu paplašinām. Volgas cīkstonis — dzelžainā tvēriena meistars Zots Žeguļovs pieņem jebkura klātesošā izaicinājumu un ir ar mieru cīnīties līdz pilnīgai uzvarai... Un tā, mēs sākam... Maestro, lūdzu maršu!...

Kad visi cīkstoņi, satricinādami koka skatuvi un izriezuši muskuļainās krūtis, nosoļoja publikas priekšā «parade-ailé» un nozuda aiz kulisēm, vecītis garajā samta kreklā palūdza uz skatuves trīs cilvēkus, kas pazīst klasisko cīņu. Pirmais uz skatuves izgāja sirms dzelzceļnieks formas cepuri galvā, viņam sekoja — konvoja rotas komandieris Polagutins, plecīgs karavīrs melniem. matiem, sarkanām biksēm kājās, zābakos ar piešiem un baltā formas blūzē. Trūka trešā. Vecītis nogaidīdams raudzījās zālē. Tad ļoti veikli uz skatuves uzšāvās Kotjka Grigorenko. Saraustīdams batista kreklu, viņš droši piegāja klāt vecītim rīkotājam, paspieda viņa roku un apsēdās blakus Polagutinam Vīnes krēslā skatuves dibenā pie zema, ar zaļu tūku apklāta galdiņa. Lai kā viņš izlikās, taču bija redzams, ka nejūtas labi tur uz skatuves. Kotjka salika dūres uz galda un visu laiku, iekām sākās cīņa, skatījās uz tām. Sasodītais lielības maiss! Vienmēr un visur viņš centās būt pirmais, visur bāza savu degunu. Piemēram, pašreiz: kas viņu lūdza iet uz skatuves? Vai tad viņš prot klasisko cīņu? Nekā tamlīdzīga! Tik daudz ikviens no tās sajēdz — ir es, ir Petjka Mare-mucha.

Man bija ļoti nepatīkami, ka Kotjka sēž mūsu priekšā, ka Gaļina visu laiku viņu var apskatīt. Kotjka par mani skaistāks. Viņa var iemīlēt to, un es tad palikšu «durakos», es baiļojos un domāju: «Kaut jel drīzāk sāktos cīņa!»

DZELŽAINĀ TVĒRIENA MEISTARS

Pirmie divi pāri cīnījās neinteresanti: redzams, viņi bija izlaisti, lai modinātu interesi, bet tad, kad rīkotājs paziņoja: «Ali Burchans un Ļova Anatema-Zibens!» — zālē sāka trokšņot un visi pievērsās skatuvei.

Pūtēju orķestris spēlēja krietnas trīs minutes — cīkstoņi nenāca. Laikam gan viņi iesita sev cenu.

Beidzot gāzelēdamies no kulisēm iznāca Āzijas pirmais čempions, slavenais Ali Burchans.

... Plecīgs, mūsains, strupi apcirptiem matiem, smailu galvu, izriez-tām krūtīm, smagi likdams soļus, viņš pienāca pie rampas. Gausi palocījās un, it kā gribēdams pārbaudīt, vai skatuve nesagrūs, piesita ar kāju tās koka grīdai tik stipri, ka elektriskā spuldzīte augšā nolīpinājās kā izdegdama. Ali Burchanam pār plecu bija zila atlasa lente ar divām medaļām. Nesteigdamies Ali Burchans to noņēma un atdeva rīkotājam. Tajā brīdī no kulisēm ļoti manīgi izmetās Ļova Anatema-Zibens, un es uzreiz vairs neskatījos uz Ali Burchanu. Iededzis, ļoti gludu, spīdīgu ādu, noskūtu galvu, īsās brokātā sporta biksēs Ļova Anatema-Zibens kustējās pa skatuvi slapstīdamies, it kā uz pirkstgaliem.

— Viņš iedeva kontramarkas! — Petjka čukstēja.

— Klusāk! — es atčukstēju.

Ļova Anatema-Zibens palocījās un iebāza atpakaļ aukliņu, kas bija izlīdusi no vieglajiem saišu zābakiem. Pašvīkājis ar pazolēm pa saberzto kalifoniju, viņš pievērsās Ali Burchanam. Konvoja rotas komandieris Pola-gutins paņēma no galda niķelēto zvaniņu un to papurināja.

Cīkstoņi uzreiz, iekām vēl nebija apklusis zvaniņš, mēģināja satvert viens otru aiz rokām. Ali Burchans man nemaz nepatika, un es loti vēlējos, kaut Ļova Anatema-Zibens viņu nogāztu.

Tomēr tas nebija tik vienkārši.

... Ali Burchans tikai izskatās tāds resns un tūļīgs. Viņš ir vecs un viltīgs cīkstonis. Pieliecis rievaino, tuklo kaklu, viņš stingri stāv uz izplestajām kājām un gandrīz nekustas no vietas, tikai viņa šaurās, viltīgās acis šaudās nopakaļ Ļovam.

Anatema-Zibens nezina, no kuras puses viņam izdevīgāk satvert Ali Burchanu. Viņš gribēja to sagrābt aiz padusēm. Viens, divi! — nekas neiznāca. Ali Burchans ar savām smagajām dūrēm trieca pa Ļovas iedegušajām rokām, un Anatema-Zibens atkal sāka skraidīt ap viņu. Ali Burchans vienā rāvienā saņēma Ļovu aiz rokas un vilka to sev klāt.

Ļova izstiepās uz grīdas.

Ali Burchans apgāja vienreiz apkārt Anatemam-Zibenim. Apgāja otrreiz. Kas viņam ko steigties? Viņš skatās.

Pacēla smago, spalvaino roku un kā triec Ļovam pa kaklu! «Makaroni» — tā jau man likās!

Ļova sagrīļojās, bet noturējās. Ali Burchans triec viņam otrreiz. Vēl! Vēl! Ar smago plaukstu viņš gluži kā ar gropēveli brauc pa Ļovas kaklu. Pār visu zāli noskan šie saraustītie, dobjie sitieni. Ļovas pakausis ir kļuvis tumši sarkans, seja pieplūdusi asinīm, ceļgali slīd katrs uz savu pusi.

— Viņam taču sāp! Ko viņš dara? — Gaļina iekliedzās.

— Pietiek! — kliedza pēdējās rindās.

Komandieris Polagutins paņēma zvaniņu. Ali Burchans to ievēroja un izslējās.

Neapmierināts viņš parausta plecus un ar visu krūti metas uz Ļovu. Anatema-Zibens ar visu augumu sabrūk uz paklāja. Ali Burchans viņu saķer un žigli apsviež uz muguras. Nu ir beigas! Tūliņ noliks uz abām lāpstiņām. Atliek vēl kādi divi veršoki, un Ļova pieskarsies ar muguru paklājam.

Ar abām spalvainajām ķepām Ali Burchans spiež Ļovu pie zemes. Anatema-Zibens ir atģidies, viņš mēģina nostāties tiltiņā, viņš grib nostāties uz galvas un izslīdēt, viņš atspiežas ar galvu pret skatuvi, dēļi zem viņa ļogās, bet ir jau par vēlu. Krekstēdams un sēkdams Ali Burchans viņu spiež pie zemes. Aizvien mazāka un mazāka kļūst atstarpe starp Ļovas sadauzīto muguru un paklāju, aizvien mazāka un mazāka ... Gatavs ... Bet varbūt vēl izlocīsies? Izlokies, izraujies, nu žiglāk jel, žiglāk! Ko tu gaidi? ... Ak, par vēlu! Saspiedis rokā zvaniņu un skandinādams ar piešiem, pie cīkstoņiem pieskrien galvenais tiesnesis — komandieris Polagutins. Skatās lejup. No galda pieceļas vecais dzelzceļnieks un Kotjka Gri-gorenko.

Zvans.

Kaut tā nebijis!

— Zēl gan! Ļova Anatcma dabūja «makaronus» pa vaigiem, — nolēkdams no sola, murmina Petjka Maremucha. Gaļina ir nobālusi. Acis viņai baiļu pilnas.

Tiesneši sāka apspriesties. Izšāvies no kulisēm, pie viņiem bija pieskrējis rīkotājs. Un tūliņ viens no tiesnešiem pienāca pie rampas. Pacēla roku. Zālē trokšņoja. Sita plaukstas.

— Anatema-Zibens, bravo! — kliedza mums gluži blakus.

— Anatema! — sīkā balstiņā iekliedzās Maremucha.

— Bodīte! Norunājuši! — iesaucās no pirmās rindas.

Rīkotājs brītiņu pagaidīja. Pēc tam ierunājās, jo zālē visi klusēja.

— Saķēris roku pār plecu, Āzijas čempions — slavenais Ali Bitrchans pareizi nogāza Kubaņas čempionu Ļovu Anatemu-Zibeni! — rīkotājs nokliedza nn pamāja kapelmeistaram Karasevam.

Mūzika spēlē tušu.

Cienīgs un pašapzinīgs Ali Burchans palokās. Vienreiz. Otrreiz. Trešoreiz. Ļova Anatema-Zibens, nopurinādams no sporta biksēm putekļus un neskatīdamies uz publiku, palocījās tikai vienreiz un, berzēdams sasisto gurnu, aizskrēja aiz kulisēm.

Viens pats ar solo numuru uzstājās Zitomiras čempions Josifs Orže-chovskis, skaists, kalsnējs cīkstonis sarkanās sporta biksēs. Viņš ir platiem pleciem, labi attīstītiem bicepsiem, tievu vidukli. Viņa āda ir cieta, bez taukiem. Ne velti viņš tik brīvi atguļas atmuguriski uz dēļa, kas no vienas vietas piedzīts naglām. Sīs naglas sadzītas dēlī ar smailēm uz āru — šķiet, visas tās ielīdīs Josifa Oržechovska ādā. Bet nekā. Rāmi, sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš guļ uz šīm naglām gluži kā uz pēļa. Mūzika spēlē militāru maršu «Pulka dvēsele».

Kad, viegli nolēcis uz paklāja, Oržechovskis pagriežas ar muguru pret publiku, uz viņa ādas no vienas vietas redzami sīki punktiņi, taču asiņu neredz. Tā tikai ir āda! Tikpat kā meža cūkai.

Oržechovskis brīvi skraida pa šo garo dēli basām kājām; viņš atguļas uz sola un bāž sev zem galvas, zem lāpstiņām, zem kājām trīs kazaku zobenus ar asmeņiem uz augšu; ar kailu delnu viņš iesit solā garas naglas — piecas naglas uzreiz! Uz krūtīm viņš saliec resnu dzelzs stieni, viņš sarauj stipru važu, turpat uz skatuves sasit divas pudeles, saberž tās vara piestā, pēc tam ieber stikla šķembas saplākšņa sērkociņu kastē un nostājas tur ar kājām. Ar kājām uz stikla!

Un visu viņš izdara tik veikli!

Starpbrīdis.

Iziet? Nav vērts! Aizņems vēl vietas, un tad būs jāskatās no viņa gala, no Kamčatkas. Mēs ar Gaļinu paliekam zālē. Tikai Petjka, nolicis savā vietā cepuri, aizjož pēc sēkliņām.

Turēdams ar roku Petjkas cepuri, lai to nenozog, es vēroju publiku. Tur uz skatuves aiz biezā priekškara skaļi smējās un mīņājās kājām cīkstoņi. Mani tomēr kaitināja, ka Šis taukais Ali Burchans nogāza tādu veiklu puisi. Zālē bija smacīgi. No ielas pa atvērtajiem logiem plūda akaciju ziedu saldā smarža. Sīs ziedošās akacijas auga uz ietves blakus klubam, to baltos ziedu ķekarus labi varēja saskatīt vakara mijkrēslī.

— Interesanti, kas no publikas ies cīnīties ar šo spēkavīru? — Gaļina vaicāja, vēdinādamās ar mutautiņu.

— Kāds jau ies. Varbūt tavs Kotjka.

— Kas tev teica, ka viņš mans? Ko tu piesienies?

— Tev taču sāp sirds Kotjkas dēļ. It kā es nezinātu!

— Nemaz ar ne ... Domā, šis man vajadzīgs ...

— Klusāk! — es apsaucu Gaļinu.

Blakus uz ielas skaļi sāka dziedāt «Internacionāli».

— Kas tur dzied? — Gaļina vaicāja.

— Piesargi vietas! — es pavēlēju un metos pie atvērta loga. Izliecies es ieraudzīju, ka tipogrāfijās augšējais stāvs apgaismots. Tipogrāfijā atradās līdzās katedrālei. Pret gaišajām debesīm slejas minareta smaile ar madonnas tēlu. Pa gaišajiem tipogrāfijās logiem es pamanīju cilvēkus. Viņi stāvēja un dziedāja.

— Tas ir poligrāfistu šūniņā, — es paskaidroju atgriezdamies. — Droši vien viņiem būs beigusies komjauniešu sapulce.

Kā tad, biju pareizi uzminējis. Tikko bija apklusuši pēdējie «Internacionāles» vārdi, viņi sāka dziedāt «Jauno gvardi»:

Uz priekšu, draugi, kaujā,

Jau rīta blāzma aust!

Ar durkļiem cīņā straujā Mums brīvu ceļu lauzt.

Lai skarbāk mūsu soļi dim, Deg karstāk sirdis kā līdz šim! Mēs — jaunā gvarde sarkanā Mēs — tauta drosmīgā!»

ļoti skaidri skanēja no turienes, no tipogrāfijās.

Es uzreiz sajutos ļoti skumji šeit šajā smacīgaja, trokšņainajā zālē, nepazīstamas publikas vidū. Tur blakus mājā saliedēti dziedāja komjaunieši, droši vien viņi izlēma svarīgus jautājumus. Varbūt viņi apspriedās, kā labāk ķert banditus; varbūt viņi uzņēma komjaunatnē kādu jaunieti? Kļuva smagi, ka neesmu kopā ar viņiem. Un pat tas, ka man blakus sēdēja Gaļina, nespēja izkliedēt skumjas, kas pēkšņi uzmācās kopa ar šo skaļo dziesmu. Es atcerējos, cik grūti man klājies šajās dienas, atcerējos visas savas bēdas, un man kļuva vēl sāpīgāk un šķita, ka nekas nevar palīdzēt manās raizēs.

Bet tad es izdzirdu pazīstamo Maremuchas balsi:

— Sēkliņu nav, ir tikai konfektes. Ņem, Gaļina, tas ir skābās! — Petjka teica.

Uz avīžu papīra gabaliņa Maremucha turēja kadas astoņas konfektes. Tās bija dažādās krāsās un salipušas.

— Ņem, Gaļina, nu! — Petjka stingri noteica.

Gaļina piesardzīgi ar diviem pirkstiem paņēma lipīgo konfekti un saka to grauzt. Arī man iegribējās pagaršot saldumus. Es uzreiz paķeru divas konfektes un abas iemetu mutē.

Tā, sūkādami skābenās konfektes, mēs gaidījām priekškara pacelšanos.

— Pasaules čempions — Melnās Maskas uzvārētājs, pazīstamais Volgas cīkstonis, dzelžainā tvēriena meistars, neviena neuzvarētais Zots

Zeguļovs! — rīkotājs sauca un tūliņ pasitās sānis. Viņš piespiedās pie sienas un sāka raudzīties uz skatuves dibenu tā, it kā no turienes vajadzētu izšauties nevis cīkstonim, bet īstam zvēram.

Es domāju, ka Volgas cīkstonis klīrēsies vairāk par visiem un uz skatuves tik drīz neparādīsies, taču Zots Zeguļovs iznāca tūliņ, tiklīdz sāka spēlēt maršu. Viņš iznāca, un sākumā man likās, ka uz mūsu pusi slīd tikai cilvēka rumpis bez kājām. Tas likās tāpēc, ka Zots Zeguļovs bija ģērbies melnā triko līdz jostas vietai. Sis biezais vilnas triko cieši apņēma viņa garās, tievās kājas, kas bija ieautas vieglos, melnos saišu zābakos. Sā cilvēka seja šķita ļoti nelāga, ļauna: visa vienās rētās, grumbās, melnīgsnēja un kalsna, piere kā nolaizīta, plāni un melni mati, deguns tievs un smails kā plēsīga putna knābis. Kad Zots Zeguļovs pienāca pie rampas un palocīdamies pasmaidīja, es ieraudzīju viņa baltos, spēcīgos zobus. Sis cilvēks manī uzreiz izraisīja nepatiku. Es jutu, ka Zots Zeguļovs smaida ar nolūku, naudas dēļ.

Palocījies Volgas cīkstonis atgāja skatuves vidū un tur apstājās, sakrustojis rokas uz krūtīm un izstiepis uz priekšu labo kāju.

Rīkotājs paziņoja:

— Tātad, cienījamie pilsoņi, dzelžainā tvēriena meistars, Volgas cīkstonis Zots Zeguļovs pieņem jebkuru izaicinājumu un cīnīsies līdz pilnīgai uzvarai, ja jūs tikai vēlēsieties! Zot Zeguļov, lūdzu dodiet savu piekrišanu!

Volgas cīkstonis klusēdams palocījās.

Zālē iestājās klusums.

Zots Zeguļovs, piemiedzis acis un sakniebis šaurās lūpas, skatījās tieši publikā.

— Nu, kā tad būs, pilsoņi? — vecītis rīkotājs vaicāja. — Vai kādam labpatiktu izmēģināt spēkus, cīkstoties ar cienījamo Zotu Zeguļovu?

Zālē kā iepriekš valdīja klusums. Tikai aiz muguras kāds iesmējās.

Vēl arvien, sakrustojis rokas, nogaidīdams stāvēja Zots Zeguļovs. Man blakus smagi elpoja Petjka Maremucha. Sitam knauķim vajadzētu iet un pamēģināt pieveikt šo garo spēkavīru.

— Acīm redzot gribētāju nav un nebūs? — viltīgi smaidīdams un pamirkšķinādams Volgas cīkstonim, sacīja rīkotājs. — Tad ...

— Pagaidi, nesteidzies! — atskanēja aiz muguras. Visi pagriezās. Ejā stāvēja Zora Kozakevičs.

— Atvainojiet, — ierunājās rīkotājs, — vai jūs ko sacījāt?

— Es cīnīšos! — noteikti izsaucās Zora.

— Piedodiet, bet vai sporta tērps jums ir?

— Gan jau! — Zora atsaucās un, nepamezdams vietu, sāka novilkt kreklu.

Tikko viņš to bija novilcis, mēs ieraudzījām platās, tetovētās krūtis, ļoti spēcīgās rokas.

— Jaunkundzes lūdzu neskatīties! — Kozakevičs izsaucās un saliecies veikli nometa bikses, palikdams tikai sporta biksītēs un smagos saišu zābakos.

— Kostik, dod man savas čībiņas! — viņš lūdza, uzmezdams uz sola kreklu un bikses.

Viņam tūliņ pasniedza baltas čībiņas ar briežādas zoli. Kozakevičs noāva kājas, uzvilka čībiņas, pamēģināja, vai tās derēs, un, atradis, ka labas, ar pirkstiem saglauzdams izspūrušos matus, aizgāja mums garām uz skatuvi.

Kaklu izstiepis, vecītis garajā kreklā pūlējās viņu apskatīt.

Kad Zora piegāja pie skatuves, rīkotājs vaicāja:

— Pilsoni, bet vai jūs pazīstat klasiskās cīņas noteikumus?

— Gan jau! — 2ora atbildēja un, pacēlis kāju, uzlēca uz skatuves. Miegdams acis no gaismas, kas pēkšņi to apžilbināja, viņš apstājās blakus rampai, pagriezis muguru pret Volgas cīkstoni, un smaidīdams papliķēja ar plaukstu sev pa krūtīm. Zālē iesmējās. Tad Zora pievērsās Zeguļovam un pastiepa rokas, lai sāktu cīņu.

— Pagaidiet, jaunais cilvēk! — rīkotājs apturēja Zoru. — Gan pagūsiet. Pasakiet savu uzvārdu!

— Kozakevičs, Georgijs Pavlovičs! — jautri papurinājis galvu, 2ora atbildēja.

No zāles sāka kliegt:

— 2ora, vai boržomu iedzēri?

— 2ora, raksti testamentu, 2ora! — sauca mans kaimiņš — resnais, ūsainais kalējs Prichodko.

— Nekas, gan jau! — salicis rokas taurītē, Kozakevičs atsaucās publikai.

Zots Zeguļovs pa to laiku sakārtoja savu plato gumijas jostu un, paņēmis no galda krīta gabaliņu, sāka lēnītiņām ieberzēt plaukstas.

— Pasakiet savu profesiju, pilsoni Kozakevič! — sacensību rīkotājs piesardzīgi vaicāja.

— Metālists! — Kozakevičs lepni atteica.

Zora, atstāj adresi! — nerimās kāds kliedzējs pēdējās rindās.

Sacensību rīkotājs sačukstējās ar Volgas cīkstoni un sacīja:

— Tātad mēs turpinām. Nākamais pāris: Volgas cīkstonis dzelžainā tvēriena meistars, neuzvaramais Zots Zeguļovs un klasiskās cīņas amatieris metālists Georgijs Pavlovičs Kozakevičs. Mūzika, lūdzu!

Notrīsēja spožās taures ugunsdzēsēju rokās.

Cīkstoņi tuvojās viens otram. Zeguļovs pieliecās.

Viņš pastiepj Zoram pretī garās rokas — redzams, grib izpētīt, kāds ir Zora vienkāršā paņēmienā. Taču Zora negaidīdams satver Zeguļovu tiešā tvērienā aiz jostas un paceļ viņu gaisā. Zeguļova melnās kājas jau gaisā, viņš ar tām kūļājas, gatavs uz visu.

Nu, sapurini viņu, kā nākas, triec gar zemi!

Zeguļovs veikli izstiepj uz priekšu abas rokas, ar vienu viņš atspiežas pret Kozakeviča kaklu, grūžas atpakaļ. Zora pietvīkst, bet cīkstoni neatlaiž. Zeguļovs spiež viņu ciešāk. Tad Zora strauji pagriežas un mēģina nomesties uz ceļgala, bet Zeguļovs, skaļi nokrekstējies, izraujas.

Atkal tie metas viens otram pretī.

Zora neveikli pagriezās, un Zeguļovs uzreiz satvēra viņa roku zem paduses. Spiež. Stipri spiež! Dzirdams, ka brakšķ kauli. Ak tad tāds ir šis dzelžainais tvēriens!

Beigas Zoram, ne velti viņš tā piesarcis. Pagrieziens.

Lieliski!

Zora izslīdēja un uzreiz pacēla Zeguļovu uz gurna. Zeguļovs mēģina atbrīvoties, grib saķert Zoru ap vidukli, bet Zora ir plats un veikls.

Zora strauji satver Zeguļovu, tad ar sparu nolaižas uz ceļgala un nosviež cikstoni uz muguras.

Zegulovs paguva izlocīties.

Viņš pakrīt uz sāniem. Abi viņi cīnās uz paklāja, Zeguļovs sēc, pūlas izrauties, taču Zora tur to cieši ar abām rokām, bet tad liek tam nostāties parterā.

Tad šis melnais, garkājainais cīkstonis paklausīgi atmuguriski aizrāp-jas paklāja vidū un nostājas tur parterā; viņa ļaunās acis spīd, uz elkoņa sārtojas skramba.

— Zora, sadod «makaronus»! — iesaucas kalējs Prichodko.

Zora nedzird. Viņš viegli uzsit spēkavīram pa kaklu, — redzams, nezina, ar kādu paņēmienu viņu satvert.

— Ņem ar dubultnelsonu! Zora! — sāka rēkt no Kamčatkas.

Zora ir sadzirdējis.

Viņš mēģina satvert Zeguļovu ar dubultnelsonu, taču cīkstonis žigli piespiež abas rokas pie sāniem — dubultais neiznāca. Tad Kozakevičs veikli un it kā nejauši satver Zeguļovu ar abām rokām aiz pleciem un velk sev klāt. Cīkstonis grib izrauties, bet paslīd, — viņš guļ uz sāniem. Zora ar visu spēku liekas tam virsū un griež viņu uz muguras. Vēl mazliet, un Zeguļovs būs piespiests ar muguru pie paklāja. Dzirdams, ka Zeguļovs pretodamies smagi sēc, tā žiglās kājas ķepurojas pa grīdu, viņš mēģina ar tām noturēties.

Nu, vēl, vēl!

— Piespied viņu stiprāk!

Zālē §āk trokšņot.

Visi pietrūkstas kājās. Klaudz soli.

— Sadod, sadod, Zora! Piespied! — kliedz ūsainais Prichodko.

— Zora, tu taču esi dzēris boržomu! Nepadodies! — kliedz aizmugurē.

Pat muziķi, nometuši savas taures, drūzmējas pie rampas.

Kozakevičs spiež ar platajām krūtīm cīkstoni, viena viņa čība aizlidojusi

zem tiesneša galdiņa, viņš atbalstās pret Zeguļovu ar kreiso plecu, spiež viņu no visa spēka pie paklāja, nupat, nupat Kozakeviča vaigs pieskarsies Zeguļova smailajam degunam, — ka tikai šis Zeguļovs aiz dusmām nenokož mūsu Zoram ausi. Līdz pilnīgai uzvarai atlicis viens mirklītis, kad Kozakevičs pēkšņi strauji pietrūkstas kājās un aizelsies kliedz zālē:

— Tā ir blēdība! Viņš man «smērē»!

Bet Zeguļovs pa to laiku uzlec augšā un metas virsū Kozakevičam no mugurpuses, — redzams, viņš negrib, ka mūsējais to atmasko.

Zeguļovs sagrābj Kozakeviču dubultnelsonā, spiež viņam kaklu, — tas ir ļoti bīstams paņēmiens, un Kozakevičs saskaišas ne pa jokam. Saņēmis pēdējos spēkus, viņš noliecas, nokrīt uz ceļgala un pārmet Zeguļovu sev pāri.

Krizdams atmuguriski, Zeguļovs ar kāju trāpa pa rampas skārdu. Gluži kā spaini kad sviestu! Rampa saliecās.

Zora metas cīkstonim virsū un, saķēris viņu aiz pleciem, velk uz paklāja vidu un vienā rāvienā nosviež to uz abām lāpstiņām.

Polagutins sāk zvanīt.

Zeguļovs ir atģidies. Viņš grib izrauties, viņš valstās pa paklāju tā, it ka paklājs nebūtu paklājs, bet nokarsēta plīts. Nu viņš ir baismīgs, ļoti baismīgs, šis neuzvaramais un Kozakeviča uzvarētais cīkstonis, bet izrauties jau viņš neizrausies. Zora uzmeties tam virsū un neparko nelaiž vaļa.

— Pietiek! Pietiek! — Zoram pie auss kliedz Polagutins.

Pie cīkstoņiem pieskrien Kotjka Grigorenko, pieskaras Zoras elkonim, — Kozakevičs grūž ar elkoni atpakaļ un trāpa Kotjkam pa ceļgalu.

— Pareizi! Kur tu lien!

Kotjka atlec atpakaļ.

Polagutins smejas. Plati izpletis sarkanās samta bikses tērptās kājas, viņš paceļ zvaniņu Zoram pie pašas auss. Kozakevičs, beidzot apjaudis, ka uzvarējis, pieceļas un pieskrien pie rampas.

— Pilsoņi! Pilsoņi! — viņš cenšas pārkliegt troksni un aplausus.

Zora ir pazaudējis ari otru čību, tagad viņš stāv uz skatuves tikai pelēkās zeķēs, mati salipuši uz pieres, deguns spīd, vaigi slapji, uz nosvīdušajām krūtīm ļoti labi saskatāms tetovējums: nāra ar garu zivs asti un sirpis un veseris.

— Kļūsiet jel, lai taču runā! — pagriezies pret publiku, zema balsī kliedz ūsainais Prichodko.

Kad troksnis apklust, Zora Kozakevičs, smagi elsdams un pat nepaskatīdamies uz Zeguļovu, kliedz:

— Es ar šo bulli cīnos ... bet viņš ... došu tev, saka, desmitnieku, tikai padodies .. . Vai dzirdat?

— Tas jau ir krāpnieks, nevis meistars! — Prichodko kliedz.

— Viņš melo!... Melo!... — cenzdamies tikt pie Zoras, no skatuves kliedz Zeguļovs.

Polagutins viņu nelaiž.

Vecītis sacensību rīkotājs trīsošām rokām raisa priekškara virvi.

— Nu, tad cīnīsimies vēlreiz. Redzēsim, kurš kuru! — Zeguļovs kliedz.

Zora Kozakevičs smagi nolec no skatuves.

Jau lejā viņš atbild Zeguļovam:

— Pietiks. Pameklē sev partnerus Odesā, Moldavankā, bet es ar blēžiem vairs necīnīšos ...

— Zora, čības! — pāri visai zālei kliedz Kozakeviča draugs.

Sadzirdējis šo kliedzienu, Kotjka Grigorenko paceļ baltās čībiņas un

pasniedz Kozakevičam.

Spiezdams tās rokās, nosvīdis, satraukts, Zora tāpat zeķēs aši soļo uz zāles viņu galu. Tomēr viņš nepagūst tur aiziet, kad eļļas krāsām krāsotais, smagais audekla priekškars atšķetinādamies krīt lejup un aizsedz skatuvi, tiesnešus un neganto, uzvarēto Volgas cīkstoni dzelžainā tvēriena meistaru Zotu Zeguļovu.

Mēs tūliņ neaizgājām. Man likās, ka tracis ar to vēl nebeigsies, un es ieteicu mazliet uzgaidīt. Sakarsuši un uztraukušies ne mazāk par Zoru, mēs devāmies uz bufeti, kur, izkliedēdams no istabām tabakas dūmus, logā sīca ventilators.

Mums tūliņ kļuva vēsi. Mūs apdvesa caurvējš. Petjka Maremucha

pacienaja Gaļinu ar putojošu zelteri. Man arī gribējās dzert, tomēr lūgt Petjkam naudu Gaļinas klātienē es kaunējos, bet šis knēvelis pats neiedomājās mani pacienāt.

Tracis nekāds nenotika.

Tāpat sporta biksēs, neapģērbies, Zora Kozakevičs izgāja uz ielas. Es nožēloju, ka bijām paņēmuši līdzi Gaļinu. Būtu mēs vieni, tad brīvi varētu iet līdzi Kozakevičam, lai dzirdētu, ko viņš stāsta saviem draugiem. Bet tagad mēs gausi devāmies cauri smacīgajai un jau tukšajai zālei uz kāpņu telpu un sākām iet lejup.

— Vasil! — Petjka ieteicās. — Vienu es nesaprotu. Kāpēc Zora kliedza: «Viņš man «smērē!» Ar ko viņš tam smērēja?

— Muļķi! — es smiedamies atteicu. — Smērēt, tas nozīmē — piekukuļot. Viņš tam solīja kukuli.

— A-a-a! Kukuli! Bet es nesapratu, — Petjka novilka, lēkdams pa pakāpieniem. — Kas tad viņš par Volgas cīkstoni? Vienkārši uzklīdis krāpnieks!

Ielā bija pavisam dzestri. Augšā virs lieveņa dega spuldzīte, apgaismodama gabaliņu ietves un līko akaciju.

Ugunis laukumā jau bija nodzisušas. Tipogrāfijā iesānis izskatījās gluži tumša, zem baznīcas arkas vārtiem valdīja dziļa tumsa.

— Gaļina! — tepat tuvumā atskanēja.

Tumsā es ieraudzīju Kotjkas balto kreklu. Gaļina nodrebēja, atskatījās un, nenoteikti izmetusi: «Pagaidiet mani, zēni,» — žigli devās pie Grigorenko.

Nezinu, par ko viņi runāja, zinu tikai, ka bija ļoti sāpīgi stāvēt šeit uz apgaismotas ietves strēles un noskatīties, ka mīlamā meitene tepat blakus sačukstas ar tavu ienaidnieku. Apmulsušais Petjka klusēja un tikai šņāca vien.

Gaļina atgriezās jautra.

— Nu, ejam, zēni! — viņa teica un, izņēmusi līku ķemmīti, sasukāja atpakaļ gludos, biezos matus.

Līdz pašam bulvārim mēs gājām klusēdami. Gribējās pavaicāt Gaļinai, kāpēc Kotjka viņu saucis, tomēr lepnums neļāva. Bija kauns. Bet, redzams, Gaļina pati sajuta, ka tas mani interesē, jo, tikko mēs bijām pārkāpuši pāri bulvara vārtiņu akmens slieksnim, viņa teica:

— Ko viņš man sienas klāt, nudien, nezinu. Es tevi pavadīšu, saka. Paldies, es atteicu, eju taču ar zēniem, vai tad tu neredzi? Nu, tad aizgāja mājās.

Mēs neatbildējām. Aizvainoti gājām klusēdami, bet Petjka Mare-mucha, malacis, saprazdams, ka ar Gaļinu nav ko runāt, ka viņa jāsoda, sacīja:

— Vai zini, Vaska, ko man Anatema-Zibens šorīt pateica? Pataustīja manus muskuļus, krūtis, — no tevis, saka, puikiņ, var iznākt labs cīkstonis, tev, saka, ir atlētisks augums. Atlētisks! Vai tu vari iedomāties, Vaska?

— Daudz viņš ko saprot, tavs Anatema, — es īgni atmetu ar roku. — Kas viņš par cīkstoni? Smurgulis viņš ir, nevis cīkstonis. Nevarēja pat Ali Burchanu pievārēt...

— Nu, tas vēl ir jautājums! — Maremucha aizvainots atcirta, un viņa balss ietrīsējās. — Viņš ir labs cīkstonis un teica patiesību. Nu, patausti, kādi man muskuļi!

— Patausti, patausti... Kas man ko taustīt? Labāk cīnīsimies.

— Cīnīsimies! — Maremucha atbildēja.

- Vasil, necīnies, Petjka tevi noliks gar zemi, — Gaļina teica jokodamās.

— Ko? Noliks? Nu, to mēs vēl redzēsim. Žigli ņem nost jostu! — es pavēlēju.

— Kā? Šeit? — Petjka izbijās.

Un tu gribēji uz ielas? Šeit, šeit, noriņā.

— Nu labi! — Petjka izlēma un noklakšķināja ar sprādzi.

— Pielūko, Gaļina, lai nenozog mantas! — es teicu.

Zāle noriņā bija no rasas slapja un slidena, un, tikko es saķēru Petjku aiz padusēm, mēs abi uzreiz novēlāmies zemē. Tikai sēžot zālē un noskatoties, šķiet, ka cīnīties ir viegli. Petjka sēca, sita pretī ar dūrēm, tomēr es viņu žigli nogāzu, krietni samīcīju. Man gribējās viņu ašāk pieveikt, lai Gaļinai parādītu savu spēku. Līdz uzvarai bija atlicis tikai tāds nieciņš, bet tad Petjka izlocījās un uzklupa man mugurā. Viņš uzsēdās man virsū gluži kā zirga mugurā un palēkdamies pūlējās mani nogāzt, piespiest pie zemes. Es sasparojos, ieņēmu vispirms partera stāvokli, pēc tam nometos uz ceļiem un nogāzu Petjku zemē. Lai cīņu žiglāk izbeigtu, viņu, protams, varēja saķert aiz kājas, taču baidījos, ka ieraudzīs Gaļina.

Petjka pietrūkās kājās un sāka tvarstīt mani aiz rokām. Delnas mums no rasas bija slapjas, man apnika niekoties, es saķēru Petjku tieši aiz vidukļa un tā, žņaugdams viņu no visa spēka, devos uz priekšu. Petjka pretojās, kāpās atpakaļ. Nezinu, cik ilgi mēs tā būtu tuntuļojušies, bet par laimi aiz muguras gadījās bedre. Petjka iekāpa tajā un sagrīļojās, es spiedos viņam virsū, mēs novēlāmies zemē, un tad es beidzot noliku Maremuchu uz abām lāpstiņām.

— Tas nav pēc noteikumiem! — Petjka nošņāca pieceldamies. — Uz līdzenas vietas tu vēl ar mani pacīnītos. Tā jau katrs muļķis noliks.

— Pietiks. Atradušies cīkstoņi! — Gaļina noteica, sniegdama mūsu jostas un cepures. — Iesim!

Gājām. Tumšais bulvāris sniecās pa klintīm lejup uz Ūdraines mežiņu. Mums zem kājām čirkstēja alejā izbārstītās upes smiltis. Bija ļoti patīkami, ka man Gaļinas acu priekšā izdevās nolikt Maremuchu, bet viņa vēl domāja, ka Petjka stiprāks.

Viņpus upes nogāzē balsnīja Aizupes mājiņas. Jau visur bija izdzēstas ugunis. Tikai vienā logā dega gaisma. Mūsu bijušais dzīvoklis arī bija tumšs. Interesanti, kādus iedzīvotājus tur būs ielikusi komunālā saimniecība?

Kad, pavadījuši Gaļinu, mēs pa šauru koka laipiņu gājām pāri upei. Petjka teica:

— Vasil! Iemizosim Kotjku, lai nepiesienas Gaļinai.

— Kad?

Varbūt tomēr ne! Labāk viņu nobaidīsim!

— Kur nu šo nobaidīsi!

— Fakts — nobaidīsim! Paklausies! Kad viņš nāks mājās uz Podzamči, mēs viņam uzglūnēsim šķērsieliņā un pagrūdīsim pretī ķirbi. Domā — neliks ļekas vaļā? Fakts — aizmuks.

— Bet kur tu tagad dabūsi ķirbi? Tie vēl mazi.

— Man ir saglabājies no pērnā gada. Sauss. Tikai miziņa. Izgriezīsim muti, acis, aplīmēsim ar sarkanu papīru, bet vidū ieliksim svecīti. Vai, kā sabīsies! Domās, ka spoks ...

— Pag, Petjka, — es pārtraucu Maremuchu. — Kas tev stāstīja, ka mūsu padomju un partijas skolā spokojas?

Petjka atskatījās un klusi vaicāja:

— Un tad?

— Nekas. Tik ilgi jau dzīvojam, bet — nekā. Nav pat dzirdēti.

— Man stāstīja Saška Bobirjs. Varbūt viņš samuldējis, vai es zinu?

— Bet tu pavaicā, kas viņam teicis, — interesanti.

— Labi.

— Vai tu gadījumā nesatiksi viņu rīt?

— Varbūt satikšu. Es no rīta došos uz Podzamči pēc kukuruzas.

— Ieej pie viņa, Petjka! Vai tev grūti? Interesanti taču, kur viņš to grābis. Kas tie par spokiem?

Nu labi, ieiešu.

— Un es aiziešu pie tevis rītvakar.

— Atnāc tikai agrāk! — Petjka lūdza. — Atnāc tā ap pulksten septiņiem!

— Visādā ziņā aiziešu, — es apsolīju. — Neaizmirsti, pavaicā Bobirjam!

Labi, labi! — Maremucha atteica, un mēs šķīrāmies.

CEĻĀ

No visiem zēniem, ar kuriem man gadījies satikties, Saška Bobirjs jeb Bobirjuga, kā mēs viņu iesaucām darba skolā, bija pats neveiksmīgākais.

Kādreiz, kad vēl bija ģimnāzijā, mēs laidāmies pa telegrāfā stabu no ģimnāzijās pagalma uz Zvanu ielu. Visi nolaidās aši, bet Saška Bobirjs gribēja padižoties un sāka vilcināties: noš|ūc mazliet, tad piepeši apstājas. Līdz zemei bija palicis neliels gabaliņš, kad Saška sāka brēkt un tik skaļi, ka pat tie puikas, kas jau atradās pie upes, viņa kliedzienu izbiedēti, skrēja augšup atpakaļ.

Saška nolēca uz ielas bruģa un, nemitēdamies kliegt un ar abām rokām turēdams vēderu, aizjoņoja pa Zvanu ielu augšup uz pilsētu. Mēs traucāmies viņam pakaļ.

Saška ar sparu iedrāzās ārsta Gutentaga dzīvokli. Mēs arī gribējām jozt pakaļ, bet baltā uzsvārcī ģērbusies māsa mūs nelaida. Pa atvērtajiem logiem uz ielas plūda Saškas Bobirja vaimanas. Šķita, ka ārsts Gutentags griež viņu gabalos.

Stāvēdami zem logiem, mēs domājām gan šo, gan to. Petjka Maremucha apgalvoja, ka Saškam, laižoties lejup pa stabu, pārplīsis vēders.

Mans draugs Juziks Cauna teica, ka Bobirju droši vien esot sakodis tarantuls. Izlīdis no spraugas un sakodis.

Drīz vien kliedzieni norima. Mēs jau nolēmām, ka Saška nav vairs starp dzīvajiem, kad pēkšņi bāls, vēderu turēdams, viņš iznāca uz dzīvokļa lieveņa. Bobirjam sekoja pats ārsts Gutentags ar baltu cepurīti galvā un spožu pensneju ar zelta lociņu uz deguna. Viņš turēja roka, iespiestu balta vatē, melnu, asinīm aplipušu skabargu. Saška nebija paguvis noskriet pa kāpnītēm lejā, kad ārsts viņu pasauca un, sniegdams asinīm aplipušo skabargu, sacīja:

— Paņem atmiņai!

Aiz stūra Saška pacēla kreklu un visiem parādīja ar jodu gluži vai melnu noziesto un viegli pietūkušo vēderu. Skabarga bija iedūrusies viņam zem ādas no nabas līdz pašām krūtīm. Uz skabargas saplēstās miesas bija pielīmēts marles gabaliņš, apaļš kā pieckapeika.

Vaikstīdamies aiz sāpēm, Saška Bobirjs pastāstīja, ka ārsts Gutentags izvilcis viņam no ādas šo skabargu ar prāvām knaiblēm un ka pat arsta meita Ida palīdzējusi tēvam. Mēs soļojām Saškam blakus un nodrebinādamies raudzījāmies uz skabargu. Tā tiešām bija liela, daudz lielāka par visām tām skabargām, kas ne vienreiz vien ikkatram no mums dažkārt iesprūda kailajās kājās.

Saška ar piedzīvojumu lepojās. Lai gan ausīs mums vēl skanēja viņa kliedzieni, taču Saška teica, ka viņam it nemaz ar neesot bijis bail.

— Bet kāpēc tad tu kliedzi? — Cauna vaicāja.

— Kāpēc kliedzu? Nu tīšām! Lai ārsts mani pieņemtu bez maksas.

Smaržodams pēc joda un kolodija, Saška vairākas dienas bija mūsu

klases varonis.

So notikumu drīz vien aizmirsa, bet bija pagājuši divi mēneši, un par Sašku sāka atkal runāt.

Lielajā starpbrīdī mēs spēlējām «slēpšanos». Saška aizskrēja aiz ģimnāzijās šķūņiem un neviļus uzlēca uz atkritumu bedres koka vāka. Vāks uzreiz sašķiebās, un Saška iekrita kvadrātveida lūkā.

Mēs visi domājām — beigas Saškam. Pieskrējām pie melnā cauruma, no kurienes plūda atkritumu skābā smaka, kad pēkšņi no apakšas atskanēja dobjš, apspiests kliedziens:

— Glābiet!

Vai tu turies? — uzmanīgi paraudzīdamies lūka, Cauna vaicāja.

— Es stāvu. Šeit ir sekls! — no bedres atskanēja.

Mēs Sašku izvilkām ar iemauktiem, ko uz ātru roku noņēmām no direktora faetona.

Slapjš, ar papīra strēmelēm un kāpostu lapām uz drēbēm Saška izrāpās no bedres un tūliņ sāka lēkāt. Viņa rudajos matos bija ieķērušās kartupeļu mizas, viņš nelāgi oda.

Pietiekami izlēkājies, Saška izģērbās gluži kails un nolika slapjās drēbes kaktiņā pie šķūņa. Smeldami ūdeni no akas, puikas nesa to ar spaiņiem un aplaistīja Sašku ar šo auksto ūdeni tikpat kā zirgu; dzidrā ūdens šļakatas aizšķīda tālu, saulē zaigodamas. Trīsēdams no aukstuma, Saška lēkāja gan uz vienas, gan otras kājas, sprauslāja, šņaukājās un ar delnām strauji berzēja mūsaino seju, rudos matus un visu savu kalsno, ar zosādu klāto miesu.

Sargs Nikifors iedeva Saškam savu veco, ar tabakas smaku piesūkušos livreju. Šajā zelta tresēm izšūtajā livrejā, kas viņam bija līdz ceļgaliem, Saška ieskrēja aktu zālē un nosēdēja tur aiz skatuves visu dienu, kamēr

Nikifora sieva izmazgāja un izžāvēja viņa drēbes. Starpbrīdi mēs iedrāzāmies pie Saškas aktu zālē.

Mūs ieraudzījis, Saška līksmi nometa livreju un sāka kails kūleņot pa aktu zāles parketa grīdu.

Bija palicis vēl kāds gads līdz darba skolas beigšanai; visi zēni bija izauguši, kļuvuši prātīgāki, mani pat ievēlēja skolēnu komitejā, — vienīgi Saška Bobirjs kļuva tāds dīvains un pēkšņi sāka kalpot archijerejam. Dienā mācās, bet, tiklīdz vakars, — prom uz Trīsvienības baznīcu. Nezinu, kas viņam bija ienācis prātā. Pāris reižu mēs tīšām apmeklējām baznīcu, lai noskatītos, kā Saška palīdz archijerejam. Rudiem matiem, greznā, zeltītā sticharā ar garu, izšūtu priekšautu uz krūtīm Saška, vēcinādams vīraka kvēpināmo trauku, soļoja iepakaļ archijerejam. Viņš aizdedzināja baznīcā sveces, nodzēsa izdegušo sveču galus ar pirkstiem un dažkārt, apstaigādams ticīgos, salasīja vara naudu. Mēs visa klase pieteicām Saškam boikotu, uzzīmējām viņu sienas avīzē «Sarkanais skolēns»* pat lūdzām Lazarevu, lai pārceļ šo popa roklaižu citā grupā. Vienīgi tikai Kotjka Grigorenko šajās dienās sarunājās ar Bobirju — bijušie naidnieki tagad kļuva par sirdsdraugiem. Kopā gāja mājās un sēdēja vienā solā.

Nezinu, cik ilgi vēl Saška būtu kalpojis archijerejam, iespējams, ka no viņa iznāktu diakons vai pat īsts pops, bet pēkšņi no Kijevas atgriezās Bobirja vecākais brālis — poligrāfistu šūniņas komjaunietis Anatolijs Bobirjs. Trīs mēnešus Anatolijs bija mācījies kursos Kijevā un atgriezies sāka aģitēt Sašku, lai tas pamet savu archijereju.

Aģitēja viņš labi, jo pēc dienām divām, kopš bija atbraucis brālis, Saška vairs negāja uz Trīsvienības baznīcu. Bet pēc mēneša jau pats kliedza, ka popi ir krāpnieki un sirmais archijerejs pats galvenais blēdis. Saška mums pastāstīja, ka ikreiz pēc dievkalpojuma archijerejs no visām krūzītēm un paplātēm pievācot pusi no salasītās naudas, bet pārējo atdodot popiem. Saška dievojās, ka tikai uz vaska svecēm vien Trīsvienības baznīcas popi kopā ar archijereju nopelnot divreiz vairāk nekā mūsu darba skolas direktors Lazarevs.

Izrādījās, ka par archijereja kalpotāju Saška Bobirjs bija kļuvis nejauši. Kādreiz vakarā kopā ar diviem pazīstamiem zēniem viņš bija ielīdis popa Kijanicas dārzā pēc āboliem. Sēdēdams kokā, Saška to purinājis, bet zēni lasījuši. Viņi jau pielasījuši pilnas azotes, kad pēkšņi pamanījuši Kijanicu un jozuši prom. Nabaga Saška palicis kokā un, protams, nevarējis aizmukt. Lēnītiņām rāpdamies lejā, viņš domājis, ka Kijanica iesnās ar siksnu, atņems kreklu vai — vēl ļaunāk — aizvedīs pie vecākiem. Bet nekas tamlīdzīgs nenoticis.

Tikko Saška nolēcis zemē, Kijanica laipni viņu paņēmis pie rokas un teicis:

— Tu gribēji ābolus, puisēn? Labi, salasi, cik tev vajag!

Saška piesardzīgi paņēmis no zāles divus ābolus un gaidījis, ka tūliņ pops viņu mizos, bet Kijanica teicis:

— Ko tad tu? Ņem, ņem vēl! Nekautrējies!

Saška domājis, domājis un izšķīries: «Kas būs — būs,» — un sācis lasīt gatavos, smaržīgos ābolus. Viņš sabāzis ābolus kabatās, piebēris pilnu cepuri un azoti. «Lai iet ka iedams, pacel cepuri smiedams!» — Saška nolēmis.

Noguris un pēkšņi sadudzis, viņš stāvējis Kijanicas priekša un gaidījis: kas būs tālāk? Saškam par lielu brīnumu Kijanica pat pirkstu nav viņam pielicis, ne tikai nav atņēmis ābolus, bet pats vel atvēris vārtiņus un atvadoties teicis:

— Ja iegribēsies vēl ābolu — palūdz! Došu. Tikai zagt nevajag.

Pēc trim dienām Saška sadūšojies un atkal atnacis pie popa. Kijanica, iekām vedis Sašku dārzā, ilgi viņu iztaujājis, kas notiekot darba skola, kādi tur jauni skolotāji, kā Lazarevs tiekot galā.

Laipni un mīlīgi izvaicājis, bet pēc tam piedāvājies Saškam palīdzēt sagatavot stundas. Tad nu Saška sācis apciemot Kijanicu, sākumā kopā ar viņu gājis baznīcā, bet pēc tam, kad Kijanica viņu iekārtojis par apkalpotāju, jau pats ik vakaru traucies uz baznīcu, kad tur noticis dievkalpojums.

Mani ļoti pārsteidza, ka Saška Bobirjs stāstījis Maremucham_ par spokiem padomju un partijas skolā. Pēc tam kad mēs pavasarī bijām nobeiguši darba skolu, es Sašku Bobirju ne reizi netiku redzējis mūsu puse: viņš nozuda kaut kur tur Podzamčē. Interesanti, no kā gan viņš varēja uzzināt, ka padomju un partijas skolā mīt spoki? Es ar nepacietību gaidīju nakamo vakaru.

Taču es neko neuzzināju. Vēl vairāk: es nevarēju aiziet pie Petjkas Maremuchas, kā biju solījies.

No rīta, kad es mazgājos zem ceriņu krūma: pagalma cits pakaļ citam iebrauca četri zemnieku pajūgi. Pirmā pajūga braucējs kaut ko vaicāja sargam. Tas parādīja ar roku uz pagalma viņu galu, un pajūgi iebrauca tur.

Vēlāk, kad saule stāvēja virs galvas, es redzeju, ka kursanti no ēkas iznesa vairākus saiņus ar veļu, segām un iekrāva tos pajūgos. Es nodomāju, ka droši vien petļuriešu banda atkal kaut kur pārgājusi robežu un kursanti gatavojas to tvarstīt. Pienāca pusdienas laiks.

Es ieskrēju istabā un dzirdēju, ka tēvs saka krustmātei:

— Nu, pietiek!

— Kā tā — pietiek! — krustmāte pēkšņi iekliedzās. — Tu man muti neaizbāzīsi. Teicu un teikšu vēl.

— Nu tad saki ar, — tēvs pielaidās.

— Protams, teikšu. Apzinīgi, apzinīgi, bet...

— Tu jau atkal savu, Marja? — balsi paceldams, tēvs atteica.

— Kā, vai tad es nepatiesību saku? Patiesību! Dzīvojām Aizupē — nekas neatgadījās. Bet pārbraucām šurp, un iet vaļā: zupu izēda, karotes nozaga ...

— Klusāk, Marja! — tēvs uzkliedza.

— Karotes nozaga ...

— Klusāk, es saku!

— Kāpēc klusāk. Karotes nozaga, bet rīt...

— Ciet klusu! Un negremzies! — tēvs pieceldamies jau gluži skaļi uzkliedza. — Tu mani esi nomocījusi ar savām karotēm. Nu tad klausies! Es pats paņēmu karotes un atdevu tās bezpajumtnieku palīdzības komisijai. Skaidrs? Bet, ja gremzīsies, — atdošu arī pārējās.

Krustmāte uzreiz apklusa. Viņa lūkojās uz tēvu ar neuzticību. Nezinu, vai viņa tam noticēja vai ne.

Lai paglābtu mani no krustmātes pārmetumiem, tēvs pats sevi tā nomelnoja. Tas nu ir kaut kas. Man kļuva tēva žēl. «Es esmu lops, lops!» domāju. «Nu kāpēc man šīs karotes bija jāpārdod? Būtu palūdzis naudu tēvam, droši vien iedotu ...» Un vēl turklāt šī zupa! Ar to iznāca pavisam jocīgi.

Nakamajā diena pēc nakts trauksmes tēvs atgriežas majas netīrs. Uz rīta pusi aiz pilsētas bija sācis stipri līt. Tēva melnās bikses līdz ceļgaliem bija notašķītas ar ceļa dubļiem, bet kurpes izmirkušas un iztālēm izskatu jās kā divas mālu pikas. Stāvēdams lievenī, tēvs ar skaidiņu kasīja nost no kurpēm dubļus. Viņš meta šīs netīrās, iedzeltenās dubļu pikas zemē no lieveņa un stāstīja man par trauksmi. Izrādījās, aizvakar Soltisa banda pie Vapnarkiem apturējusi Odesas—Maskavas ātrvilcienu. Pievākuši no pasta vagona naudu, banditi devušies uz Rumānijas robežu. Sevišķo uzdevumu daļa gaidījusi bandu laukā netālu no Proskurovas šosejas, bet banditi mainījuši virzienu un pagriezušies uz Mogiļevu.

Kad tēvs man stāstīja, kā viņi gulējuši slēpnī, pieskrēja krustmāte ar tukšu kastroli rokās un vaicāja:

— Vai tu izvilki zupu, atzīsties!

— Netraucējiet jel, krustmāt! — es atcirtu. — Neesmu ņēmis jūsu zupu.

Tikai vēlāk, kad krustmāte bija aizgājusi, es atcerējos, ka pametu zupu

uz akas malas. Acīm redzot nakti pie tās bija piezadzies suns vai cits kāds zvērs, tāpēc ka krustmāte tukšo katliņu atrada zālēs. Atzīties, ka zupu izvilcis es, pēc tam kad biju teicis «nē», jau par vēlu, un es nodomāju: «Gan jau viss beigsies labi.»

Taču arī tur biju alojies. Bet varbūt — aiziet un nule atzīties krustmātei, ka es izvilku zupu? Lai nedomā uz kursantiem. Ek, kas būs — būs! Iešu atzīšos.

Es piegāju pie durvīm, atvēru tās un ieraudzīju tēvu.

— Uz kurieni, Vasil?

— Es gribēju ...

— Iesim parunāsim, — tēvs sacīja un iegāja virtuvē.

Es aizcirtu durvis un piegāju pie pavarda.

— Sēdies! — tēvs teica un norādīja uz ķeblīti.

Mēs abi apsēdāmies.

— Vai tev vēl nav apnicis lāpīt slinkumu, Vasil?

— Mazliet ir apnicis, — es klusi atteicu.

— Es arī domāju, ka — apnicis. Staigā, slaisties, kā dieva nepieņemts. Aiz dīkdienības visādas muļķības lien galvā. Karotes, piemēram ...

— Bet tā nav mana vaina, tētuk. Mācības strādnieku fakultātē vēl tik drīz nesāksies. Ko man darīt, saki? Arī citi zēni neko nedara ...

— Nezinu, ko dara citi zēni, bet domāju, kamēr tas vēl nokārtosies, tev nebūtu par ļaunu mazliet pastrādāt.

Nogaidīdams es raudzījos uz tēvu. Ķilda ar krustmāti, redzams, viņu ne visai satraukusi, — mierīgs un kluss viņš sēdēja uz ķeblīša, skatījās uz mani un smīnēja.

— Nu, kā tad būs, Vasil?

— Es nezinu ...

— Atkal nezinu?

— Nu, saki tu, bet es ...

— Tad labi, es teikšu.

Tēvs piecēlās un pastaigāja pa istabu. Brīdi klusējis, viņš pienāca man cieši klāt un teica:

— Redzi, Vasil, mūsu padomju un partijas skolai ir padomju saimniecība. Ne jau visai tālu, bet arī ne visai tuvu. Pie Dņestras. Vieta tur ir laba, dārzi, upe. Šodien uz šo padomju saimniecību darbā aizbrauc kursantu grupa. Kā tu domā, vai tev nepavizināties kopā ar viņiem?

— Vai tad mani ņems?

— Ņems. Es jau runāju ar skolas priekšnieku.

— Labi. Es braukšu.

— Brauksi?

— Braukšu!

— Tikai padomju saimniecībā tev būs jāstrādā, Vasil. Slinkumu lāpīt tur nevar. Un kafiju vakaros ar jaunkundzēm nevarēs dzert. Vārdu sakot, pats sev nopelnīsi maizi. Ar mieru?

— Ar mieru.

— Tad žigli sakārtojies, un — marš pie Poļevoja! Pagalma viņā galā.

— Vai Poļevojs arī brauc?

— Jā. Viņš ir grupas priekšnieks. Posies veicīgāk!

— Labi, tētuk, labi! — es izsaucos, un, uzlēcis uz pavarda, vilku lejā matraci, palagus un spilvenu.

— Matraci nevajag ņemt. Bet gultas veļu.gan, — tēvs teica. — Arī mēteli paņem.

— Kāpēc tad mēteli? Ir taču karsts!

— Ņem, kad tev saka. Noderēs.

Es noņēmu no vadža savu veco rudens mēteli, salocīju to un iesēju vienā sainī ar dvieli, palagiem un spilvenu. Tēvs stāvēja man aiz muguras un vēroja, kā es saiņoju.

DŅESTRAS KRASTĀ

Mēs aizbraucām astoņpadsmit cilvēku, un es pirms aizbraukšanas pat nevarēju satikt Gaļinu. Kad mūsu pajūgs brauca pāri cietokšņa tiltam, es piecēlies ieraudzīju pie klintīm Gaļinas mājiņas jumtu. Man kļuva ļoti skumji, ka neatvadījos no Gaļinas. Iespējams, ka šajā brīdī viņa sēdēja istabā un pat neiedomājās, ka es, uz ilgāku laiku pamezdams pilsētu, pašlaik braucu garām. Aizskriet un viņai to pateikt es nevarēju. Neviens mani negaidītu. Jau tā nemaz nevarēju ticēt, ka kursanti ņem mani līdzi uz pa-domju saimniecību, ka es kā pieaudzis braucu strādāt kopā ar viņiem.

Aiz pilsētas, tikko bijām izbraukuši uz ceļa, kas veda uz Dņestru, strauji satumsa. Lauku ceļš vijās gar pašiem sakņu dārziem un kukuruzas laukiem. Uz ceļa mirgoja ūdens peļķes. Biezas dubļu pikas nemitīgi vēlās nost no riterdem un aizlidoja kukuruzā, bija dzirdams, kā, grimstot dubļos, žļakstēja zirgu pakavi, kā sīkas šļakatas atsitās pret pajūga malu. Drīz vien kļuva tik staigns, ka bija jānogriežas uz šosejas, lai gan lauku zirgiem tas ne visai veselīgi: visiem tiem apkaltas tikai priekšējās kājas. Pa šoseju braucām ātrāk, tūliņ sāka kratīt, zobi klabēja pie katras grambas. Es braucu otros ratos, apsēdies uz sainīša, kur bija ietīta sega, tomēr tas maz ko līdzēja, un es ilgojos, kaut drīzāk atkal nogrieztos uz mīkstā lauku ceļa. Vedējs Seršens, gadu trīsdesmit vecs tēvainis audekla biksēs, brūnā kamzolī un kareivja cepuri ar atlauztu nagu galvā, allaž ar jēlmītu pātagu garā, lokanā kātā uzšāva nelielajiem, bet naskajiem zirgiem. Pātaga skaļi šmiukstēja, un man bija žēl zirgu: jau tā viņiem grūti, katrs ašāks olis droši vien sāpīgi dūra viņu neapkaltajās pakaļkājās un arī sasāpējušajos nagos. Tomēr teikt vedējam, lai viņš zirgus nesit, es neuzdrošinājos un visu ceļu braucu klusēdams.

Pēdējā pajūgā kursanti dziedāja:

Ejam mēs ar jaunu spēku Veco, gudro vietā stāt,

Vispasaules ugunsgrēku Strādnieksirdīs kurināt...

Šī dziesma, ratu rīboņas klusināta, plūda tālu pāri klusajiem laukiem, skanēdama lietus atveldzētajā, svaigajā gaisā.

Man blakus sēdēja četri nepazīstami kursanti. Trīs no tiem jokojās, sarunājās, bet ceturtais gulēja, palicis sev apakšā maisu ar auzām.

Ieklausīdamies kursantu sarunās, lūkodamies gar ceļmalu vīdošajos melnajos liepu vainagos, es satraukts domāju par to, kas mani saga’da. Bet ja nu es padomju saimniecībā slikti strādāju un mani padzen? Būs jācenšas turēties pieaugušajiem līdzi, lai par mani pat slikta vārda nevarētu sacīt.

Lai gan mūsu pilsēta atradās piecdesmit verstis no robežas, es pie Dņestras ne reizi nebiju bijis un tikai pēc nostāstiem zināju, ka tā ir plata un ļoti straip'a upe. Tiesa, no staciias līdz pašai Dņestrai sniecās viensliežu dzelzceļa līnija, tomēr pasažieru vilcieni pa to negāja. T:kai retumis, reizes divas mēnesī, uz Dņestru pēc smiltīm un oļiem devās balasta vilciens, kas sastāvēja no ļodzīgām, vaļējām platformām. Manevru lokomotive to lēni vilka turp pa ceļu, kas bija aizaudzis ar zāli un kopš kara nelabots.

Petjkam Maremuclīam re;z bija laimējies kopā ar demonstrantiem nokļūt uz šāda balasta vilciena. Viņš arī bija staigājis pa krastmalu, dziedājis dziesmas un pēc tam atgriezies ilgi stāstīja, cik labi peldēties Dņestrā, kāda tur jauka, smilšaina gultne, kāds lēzens krasts bez bedrēm un nokarēm, daudz labāks nekā Smotričas krasts.

Petjka dievojās, ka no mūsu krasta labi varot saredzēt Besarabiju, viņš teica, ka viņam pat uzkliedzis kāds rumāņu kareivis.

Tiesa kas tiesa — es ar skaudību klausījos Maremuchas stāstu. Man arī pašam ļoti gribējās nokļūt pie Dņestras, taču es nedomāju, ka tas notiks tik drīz.

Mēs braucām ilgi, garām aizslīdēja kluss ciems ar baltām mājiņām kokos, aiz žoga pie akas pavīdēja augsta, pret tumšajām debesīm izslēju-sies akas vinda. Seršens paraustīja grožus, mēs klusi nogriezāmies no bruģētā lielceļa uz lauku ceļa, un šeit es sajutu, ka Dņestra nav tālu. No turienes, no apvāršņa mūsu priekšā, kur zvaigžņotās un no lietus mākoņiem jau noskaidrojušās debesis savienojās ar melnajiem pauguriem, vēsmoja mitrums. Zeme zem kājām bija sausa, lietus šeit nebija lijis, un es sapratu, ka valgums nāk no Dņestras.

Drīz vien, tiklīdz mēs uzbraucām uzkalniņa un, tālu suņu reju pavadīti, devāmies lejup, es ieraudzīju upes miglas balto strēli. Migla pletās zemu virs Dņestras, pagriezās pa kreisi un izgaisa aiz upes līkuma tālu Dņestras gravās! Šķita, it kā pavisam nesen kāds mums pa priekšu būtu aizjoņojis ar degošu siena ori, un biezā, dūmainā vērpete mums noradīja nezināmā braucēja ceļu.

Jo tuvāk mēs piebraucām Dņestrai, jo kļuva dzestrāks, un es jau domāju, vai neuzvilkt rudens mēteli, kad pēkšņi no gravas iznira pirmā balta mājiņā.

— Nu, esam atbraukuši, — man blakus sēdošais kursants noteica.

— Beidziet dziedāt! Uzmodināsiet cieminiekus, - no pēdēja pajūga atskanēja Poļevoja balss.

Dziesma apklusa, un tūliņ kļuva dzirdama tikai mušu ratu riteņu čīkstoņa.

Ciems bija izklaidus, māias atradās izmētātas uzkalniņos tālu cita no citas. Noģidis pazīstamas vietas, jautri iezviedzās mūsu ratu kreisajā pusē iejūgtais zirgs, un Seršens liegi uzsita viņam ar grožiem pa krustiem.

— Vai tā ir padomju saimniecība, tēvain? — es vaicāju Šeršenam.

— Nu jā, puis, — viņš atbildēja. — Līdz revolūcijai šeit bija pana muiža, bet tagad — padomju saimniecība.

Pajūgs apstājās augstu dzelzs vārtu priekšā, aiz kuriem varēja saredzēt tumšas ēkas un dārzu.

Seršens nolēca no bukas un, piegājis pie vārtiem, piedauzīja ar patagu.

— Vectēv! — Seršens iesaucās.

Aiz vārtu režģiem parādījās sargs ar šauteni plecos.

— Vai tu tas, Seršen? — viņš nedroši vaicāja.

— - Es, es. Un atvedu viesus. Atver žiglāk! — Seršens atsaucās un sāka žvadzināt važu, kas bija aizlikta vārtiem priekšā.

Tiklīdz vārtu abas puses atvērās, mēs tūliņ iebraucām padomju saimniecības pagalmā un apstājāmies blakus stallim, no kurienes atskanēja klusi zirgu zviedzieni. Cik labi pēc gara ceļa nolēkt uz cietas zemes. Visapkārt bija kluss un silts. Pie mums piejauca citi pajūgi; kamēr vedēji izjūdza zirgus, kursanti sapulcējās ap Poļevoju.

— Vai kraut mantas ārā, biedri Poļevoj? — kāds ievaicājās.

— Pagaidiet! — Poļevojs atteica un pievērsās sargam. — Vectēv, kur pārvaldnieks?

— Pārvaldnieka nav!

— Kā — nav?

— Pārvaldnieks aizbraucis uz Vitauta Braslu.

— Sen?

— Nebija vēl satumsis. Atjoņoja vēstnesis no turienes, un viņi divatā aizbrauca. Nezinu, vai taisnība, bet ļaudis ciemā runāja, ka atkal kāda banda esot pārgājusi robežu. Visus partijas cilvēkus tad nu sasauca rajonā.

— Biedri priekšniek, ja veļaties, es pamodināšu Kovaļski, — pienākdams pie Poļevoja, ieteicās Seršens.

— Kas tas tāds?

— Vecākais strādnieks.

— Varbūt nav vērts. Lai guļ. Mēs ar viņu iepazīsimies rit, - Poļe-vojs atbildēja. — Tu labāk pasaki, vai siena nojume tālu!

— Siena nojume? Ače. Turiņ sakrauts pērngadīgais siens, — pamādams ar pātagu uz garas, tumšas ēkas pusi, sacīja Seršens.

— Tad jau brīnišķīgi, — Poļevojs atteica. — Naktsguļa nodrošināta. Bet kā būs ar vakariņām? Nebūtu par sliktu padzert tēju ...

— Kur tad tu to izvārīsi? — kāds drūmi ievaicājās.

— Tas ir sīkums, — Poļevojs attrauca.

— Sīkums, tad sīkums, bet stiprumam neesam paņēmuši, — ierunājās garš kursants, kas stāvēja man blakus.

— Tiešām?

— Goda vārds, — kursants apstiprināja.

— Tad slikti, draugs, — Poļevojs skumji noteica. — Kas tad tā par tēju bez stipruma? Lai gan... — Un, pamanījis mani, pēkšņi vaicāja: -Mandžura?

— Jā, — es bikli atsaucos.

— Vai tu pazīsti tādu koku, ko sauc par plūmi?

Es klusēju, domādams, ka Poļevojs grib mani izjokot.

— Nu ko tad tu — mēms esi kļuvis, vai? Plūmi pazīsti? Ungārijas, piemēram, vai renklodi?

- Kā nu ne, — es Poļevojam klusi atteicu.

— Nu tad tā — esi draugs, aizjoz uz dārzu un salauz plūmju zariņus! Tikai jaunus. Un tīrākus. Vai saprati?

— Sapratu, — es atteicu un vaicāju sargam: Bet kur jums ir dārzs?

— Āre, aiz staļļa. Vispirms būs meloņu un arbuzu lauks, bet aiz tā dārzs, — sargs atteica, pakšķinādams pašdarinātu smēķi.

Visi koki uz tumšā debesu fona šķita vienas šķirnes. Būtu man pavēlējis kāds cits, es neparko nebūtu nācis šurp, bet nepaklausīt Poļevoja pavēlei bija grūti. Un tā es, atmetis galvu un taustīdams lapas, ilgi meklēju starp padomju saimniecības dārza aprušinātajiem kokiem plūmes. Pie kājām man ķērās lipīgie, rasainie diždadži. Beidzot pašā dārza malā es pamanīju slaidu kociņu, kas^bija ļoti līdzīgs plūmei. Uzrāvu sērkociņu — tiešām plūmju koks, turklāt nevis vienkāršs, bet melno plūmju. To es pamanīju pēc lielajiem, briestošajiem augļiem, kas iezai-gojās retajā lapotnē, tiklīdz aizdedzināju sērkociņu.

Es uzreiz no šā paša kociņa sarāvu zaru saišķīti un, lai nebūtu jāiet cauri tumšajam dārzam, nolēmu pārrāpties pāri žogam un doties pie savējiem pa ceļu. 2ogs bija pavisam tuvu. Aiz tumšajiem staļļiem cauri visam dārzam atšalca kursantu balsis, uzliesmoja ugunskura atblāzma. Pieiedams pie žoga, es redzēju, ka tas nemaz nav tik zems, kā likās iztālēm. Uzlicis augšā zaru saišķi, es ar pūlēm uzrāpos uz žoga. Uzreiz šķita, ka zeme atrodas ļoti tālu, bet citas izejas nebija, un es ar troksni nolēcu ceļmalas zālēs.

Nebiju paguvis piecelties, kad no krūma, kas melnoja ceļa tuvumā, mana kritiena izbiedēts, gluži kā no slēpņa izšāvās cilvēks baltās drānās ar šauteni rokās un pa galvu pa kaklu metās pa lauku uz gubām.

Vienā mirklī viņš nozuda kukuruzā, bija tikai dzirdams, kā ar troksni zem viņa žiglajām kājām lūza stiebri.

Es, ko kājas nes, joņoju pa ceļu uz otru pusi pie savējiem.

Aizelsies es iedrāzos padomju saimniecības pagalmā un, sniegdams Poļevojam saišķi, pastāstīju par balto cilvēku.

— Vai tikai tev tā nelikās? — Poļevojs neticīgi vaicāja.

— Kur nu! Un ar šauteni, — es apvainojos.

— Velns viņu zina, kas tas tāds! — Poļevojs domīgi noteica. — Varbūt kāds bandits mūs novēro? — Un izrīkoja: — Biedri Švedov, biedri Bažura! Paņemiet šautenes — un turp! Žigli! Izmeklējiet sakņu dārzu! Un arī tu, vecotēv, — Poļevojs teica sargam, — pastaigā kopā ar viņiem, lai nejauši neuzskrietu dzeloņdrātīm!

Kad kursanti bija aizgājuši, iestājās klusums. Šķita — tūlīt, tūlīt tur pie gubām nodimdēs trauksmains šāviens un visi steigsies palīga. Taču laiks aizritēja, tālu aiz dārza, iespējams — Dņestras viņā krastā, Besarabijā, rēja suņi, ugunskura liesmas apmirdzēja stingras,, sasprindzinātās kursantu sejas, plecīgo Poļevoju.

Viņa kalsnā seja tagad likās melnīgsnēja, budjonovkas nags bija uzvilkts līdz pašām biezajām uzacīm. Poļevojs neatlaidīgi raudzījās katla, kur vira ūdens, tomēr bija redzams, ka viņš viss sasprindzis un klausās, cenzdamies uztvert ikkatru troksnīti aiz dārza.

Ūdens čuguna katlā sāka vārīties. No dibena cēlās lieli mutuļi, un tūliņ virs katla uzvirmoja garaiņi.

— Nu labi, puiši! — Poļevojs teica. — Pietiks klusēt. Redzams, mūsu izlūki neko nav atklājuši. Bet tēja mums tūliņ iznāks lieliska. — Ar šiem vārdiem Poļevojs nopurināja no plūmju zariņiem rasu un iesvieda tos verdošajā ūdenī.

Zariņi katlā vārījās ilgi. Neko neatraduši, no izlūkošanas atgriezās kursanti ar sargu. Jau bija izkrauti visi pajūgi un darba rīki salikti turpat zālē, bet Poļevois vēl arvien raudzīiās verdošajā ūdeni, retumis apmaisīdams to ar karoti. Beidzot viņš norīkoja:

— Galds klāts! Dodiet karoti un nāciet pēc tējas!

Viņš pats ielēja visiem aluminija krūzītēs tēju un, kad visi bija sasēdušies ap ugunskuru, vienu pēc otras ielēja divas verdošā ūdens pavārnīcas ugunskurā.

Sēdēdami zālē zem zvaigžņotajām debesīm, mēs visi no krūzītēm dzērām ļoti karsto un rūgteno, pēc rudens dārza smaržojošo tēju. Piekodām rudzu maizi, retumis apmaisīdami tēju ar koka karotēm. Cik garda man šķita šī tēja. Es izdzēru veselas divas krūzītes, applucinaju sev lupas un muti un beidzu kā pēdējais.

— Izdalīt šautenes! — blakus atskanēja Poļevoja balss.

Kursanti gāja pēc šautenēm. Es sēdēju zālē un redzēju, kā viņi no Poļevoja saņēma patronas un ieročus.

— Kas vēl nav paņēmis šauteni? — Poļevojs stingri noprasīja.

Visi paņēma, — kāds atsaucās.

— Ka ta visi, ja viena šautene atlikusi? — Poļevojs teica. — Varbūt kāds aizgājis?

— Visi šeit, — Svedovs noteikti atbildēja.

Mandžura! — Poļevojs iekliedzās.

— Šeit! — es atsaucos pieceldamies.

— Vai šauteni paņēmi?

— Vai tad es varu?

— Ko tad tu domā — mēs tevi šeit paņēmuši gorodku spēlei, vai? — Poļevojs atteica. — «Vai es varu!» — Un, pienācis tuvāk, sniegdams šauteni, sacīja: — Turi! Un neniekojies! Ja niekosies — neuzņemsim komjaunatnē.

Ap pusnakti, nolikuši sargam palīgā pie mantām sardzi, es kopā ar kursantiem devos uz siena nojumi gulēt, rokās man bija īsta, smaga trīslīniju šautene ar smaržīgu ādas siksnu pie stobra. Nesdams šauteni vienā jokā, bet ar otru turēdams gultas drēbes, es sekoju kursantiem nojumē. Viņi līda augšā uz panta, un es negribēju palikt iepakaļ. Ik mirkli grimdams sienā, es rāpos augstāk un augstāk pašā nojumes cekulā, ļoti apmierināts, ka man izsniedza šauteni. Tik līksmi bija dzirdēt Poļevoja vārdus par komjaunatni.

Tātad tēvs ir saglabājis noslēpumu par noziegumu, ko es savā mūžā izdarīju pirmo reizi, un kursantiem neko nav stāstījis par karotēm.

Izklādami segas un palagus, kursanti iekārtojās naktsguļai, un viss šis augstais, smagais siena pants līgojās zem viņiem. Nojumē bija ļoti mīksti, silti un mājīgi.

— Tikai nesmēķējiet, zēni, pielūkojiet! — Poļevojs tumsā piekodināja.

Es iekārtojos Poļevoja tuvumā. Pieturēdams šauteni, lai tā nejauši

nenoslīdētu lejā no siena panta, es izklāju palagu, izģērbos, apgūlos un, iespiedis šauteni starp kājām, ietinos mīkstajā piķē segā. Kādu brīdi es gulēju nekustēdamies, vaļējām acīm, ieklausīdamies attālajā sardzes sarunā un zirgu zviegšanā stallī. Tad, juzdams, ka laižos miegā, pabāzu roku aiz šautenes siksnas un, piespiedis sev klāt salto, glumo šauteni, aizmigu. Es gulēju ciešā miegā, bet pret rītu sāka mocīt murgi, cits par citu briesmīgāki. Jutu, ka man veļas virsū smags slogs, kļuva pat grūti elpot, gribēju atvairīties, bet dabūju belzienu. Atvēris acis, es sākumā nespēju apjaust, kur atrodos. Visapkārt bija siens. Šautene atradās man uz krūtīm, bet pats es gulēju kaut kādā alā zem veciem ratiem, kas bija piekrauti ar sienu. Laikam es miega biju grozījies un pamazām ar galvu ietinies segā, noslīdējis no panta un pavēlies zem ratiem. Blakus bija dzirdamas balsis un smiekli. Ātri satinis segu, palagu un vilkdams tos sev nopakaļ, bet ar vienu roku atbrīvodams eju, es izrāpos ārā diždadžos, miegdams acis no spilgtās rīta saules.

— Tur nāk arī pēdējais zvērs! — izsaucās Poļevojs, norādīdams kursantiem uz mani.

Es laikam tiešām biju līdzīgs zvēram: samiegojies, izspūrušiem matiem, apakšveļā un turklāt ar šauteni rokās.

Kursanti stāvēja pie siena nojumes jau apģērbušies, sasukājušies. Viņi smējās par mani. Aiz muguras zālē balsnīja ūdens paltis un ziepju putas: Redzams, kursanti jau sen nomazgājušies.

Pamanījis manu mulsumu, Poļevojs teica:

Nu labi, savāc savas mantiņas un iesim meklēt mājokli! Ejam, biedri! — viņš pievērsās kursantiem. — Laika palicis maz, — jebkuru brīdi var aicināt pie darba.

Es uz ātru roku satinu palagu un segu vienā sainītī, uzvilku bikses un kreklu un, uzmetis šauteni plecos, traucos panākt kursantus. Kopā ar Pojevoju viņi jau bija piegājuši pie lielas divstāvu mājas ar skārda jumtu; māja atradās viņā malā tālu no staļļiem un klētīm. Ap māju stiepās ar garu nezāli aizaugušas puķu dobes, logi bija izsisti, bet gar mājas sienām un sarūsējušām ūdensnotekām vijās meža vīnogulāji.

BALTAS TARZANS

Mani pielika par palīgu tam pašam kursantam, kas mani kādreiz bija padzinis no komjauniešu sapulces. Līdz pusdienai mēs divatā vedām pie kuļmašīnas kviešus. Izskatījās šis kursants pavisam jauns — zema auguma, kalsns, ar gludu, melnīgsnēju ādu. Izrādījās, ka viņš bija tikai trīs gadus par mani vecāks, bet pirmajā laikā izturējās kā pieaudzis un sarunājās ar mani augstprātīgi.

Kad mēs bijām izbraukuši uz lauka, viņš lielījās, ka viena mirklī piesviedīšot pajūgu ar kūļiem.

— Paspēj tik sakraut, — viņš svarīgi teica un paņēma dakšas.

Tomēr jau pēc septītā kūļa dakšas viņa rokās sāka trīcēt, viņš kaut

kā pasniedza cieto kūli un, notrausdams no pieres sviedrus, nomurmināja:

— Smagi, pagāni! Uzsmēķēsim!

Kamēr viņš satina smēķi un aizsmēķēja, es nolēcu zeme, satveru_spožās dakšas un ar sparu ietriecu tās kuplajā cepurē, kas apsedza tuvējo, vēl neiesākto statu.

Bija ļoti grūti bez atelpas sviest uz vezuma citu paka|_ citam_ glumos un smagos kūļus. Taču es sviedu tos neatpūzdamies. Gribējās pierādīt kursantam, ka esmu par viņu spēcīgāks. «Tu mani izdzini no slēgtās sapulces, tev ir platas bikses, budjonovka, zābaki, tu par mani esi vecāks, bet es strādāju labāk par tevi. Paskaties!» es domāju, durdams ar asajām dakšām sausajos, nogulējušos kūļos. Aiz apkakles bira kviešu vārpas un akoti. Jau sāpēja mugura, kakls, mati bija piebiruši ar salmu smelkni, tomēr es neapmierinājos, bet tikai sviedu, kamēr biju sasviedis vezumā visu statu — piecpadsmit kūļu. Tikai kad agrākā stata vietā palika palss laukumiņš ar saspiestiem kokaļiem, zāli un peļu alu, kas ievijās dziļi zemē, es pieslēju dakšas pie vezuma. Smagi elpodams, lēni, it kā nekas nebūtu noticis, es piegāju pie kursanta, kas sēdēja uz durstīgajiem rugājiem.

— Tu, kā redzu, esi varens strādnieks, — viņš sacīja pieceldamies. — Ne velti tevi nozīmējuši man pāri. Arī man kādreiz bija spēks, tikai aiz bada to maķenīt esmu zaudējis. Nu labi, lien tagad augšā, bet es sviedīšu.

Tā mainīdamies mēs drīz vien piekrāvām vezumu ar kūļiem, pievilkām ar bomi un, uzrāpušies augšā, rāmi, lai kūļi neizbirtu, braucām atpakaļ uz padomju saimniecību. Tikko bijām pagriezušies uz putekļainā ceļa, es piesardzīgi vaicāju:

— Bet kā jūs sauc?

Vispirms tu mani neuzrunā ar jūs! Es neesmu ne barons, ne kņazs, bet Baltas Tarzans, — kursants svarīgi atbildēja. — Un sauc mani par Kolomejecu, Ņikita Fjodorovičs Kolomejecs, man tas gods! — Viņš pacēla budjonovku, sēdēdams palocījās, un viņa cekulu uzreiz izpluinīja vējš.

— Tu esi... bezpajumtnieks, vai?

- Kāpēc tā? — Kolomejecs jautāja izbrīnījies.

— Nu, bet kur tad tu ... cieti badu? Vai tev vecāku nav?

— Kāpēc ne? Ir. Palika Baltā. Bet es no viņiem šķīros reliģiskās pārliecības dēļ, — Kolomejecs atbildēja nevērīgi un noslēpumaini.

Es neuzticīgi pavēros Kolomejecā, bet, redzams, viņš runāja patiesību. Tad es nolēmu, ka mans jaunais paziņa ir popa dēls. It kā atminēdams manas domas, Kolomejecs piemiedza acis, uzdrāza ar rīksti zirgiem un teica:

— Tikai nedomā, ka esmu no garīdznieku kārtas. Gluži otrādi. Mans tēvs Baltā bija pats galvenais proletārietis, viņš strādāja valču dzirnavās par mašinistu un tomēr ticēja dievam, bet mani pēra kā susļiku. Itin nekā nevarēju viņu pāraudzināt. Visas istabas pilnas ar svētbildēm, deg svētbilžu lampiņas, kolīdz gavēnis — gaļas ne acīs neredzēsi, bet man jacieš. Es ilgi cietu ģimenes jūgā, tomēr reiz aizmirsu, ka ir gavēnis, un atnesu mājās desas struņķi. Sēžu uz pazviļas un ēdu, bet istabas logs vaļā, un istabā tēvs lasa svētos rakstus. Bet kas man. Vicoju tikai savu desu ar pilnu muti. Visu būtu apēdis, taču tēvs saodis istabā desas smaržu un — bac! — man virsū ar siksnu. Pamatīgi noslānīja. Sāpīgi. Siksna, zini, karavīra, ar vara sprādzi. Aizmuku es uz pilsētu, staigāju pa ielām un raudu. Sāp mugura, sāp sirds un negribas dzīvot. Apvainojoši taču — noslānīja kaut kādas pagāna desas dēļ. Iegriezos galvenajā ielā, tur komjauniešu klubs, visi logi apgaismoti, bet pie durvīm afiša: lekcija par reliģijas izcelšanos un ieeja brīva. Man par laimi, saproti, gadījās labs lektors. Tāds aizrautīgs. Mati kā popam gari, biezi, skraida pa skatuvi un tikai kliedz: dieva nav, reliģija ir buržuju pasakas, bet cilvēks tiešām cēlies no pērtiķa. Mani pārņēma dusmas. «Redz,» domāju, «dieva nav, bet mani šā paša dieva dēļ nopēra.» Pārnācu mājās — tukšs. Visi aizgājuši uz baznīcu, bet slēdzene zem suņa būdas. Atslēdzu istabu, aizdedzināju lampu — svētbildes visapkārt tā vien iezaigojas, svētie no visām pusēm raugās manī, tādi neganti, veci. Paķēru pašus galvenos no sienas un iesviedu samazgu bedrē — svētie, svētie, bet tūliņ nogāja dibenā. Iesviedu — un kļuva baismi. «Nu, tagad,» domāju, «beigas — pagalam tu esi, Ņikita. Padzīs tevi no mājām. Tēvs,» domāju, «kad atgriezīsies no baznīcas, — nositīs.» Es atstāju viņam zīmīti, bet tajā zīmītē ierakstīju: «Tētuk, jūs mani nopērāt, tāpēc ka es gavēnī ēdu desu, bet patiesībā dieva nemaz nav, viss tas ir buržuju pasakas, un es, lai atriebtos, iemetu jūsu svētos samazgu bedrē. Tas viss.» Devos pēc palīdzības uz komjauniešu klubu, strādāju tur par sargu, krietni vien badojos, tāds

bija mans amats, labāk i neatcerēties. Bet vēlāk komjaunatnes apriņķa komiteja nosūtīja mani uz padomju un partijas skolu.

— Biedri Kolomejec ...

— Vari saukt mani par Ņikitu.

— Ņikita, bet kāpēc tu ar kursantiem nespēlē futbolu?

— Futbolu? Kas par muļķībām! — Kolomejecs paraustīja plecus. — Futbolu spēlē tikai smurguļi, iešu es ar viņiem ķēpāties!

— Kas par smurguļiem? — es tikko neiekliedzos. — Bet Poļevojs un Maruščaks? Pat Kartamiševs nekaunas spēlēt, un viņu, kā dzirdēju, aicinot uz apriņķa komiteju.

— Nu, nu, nu. Nesirdies! Es vienkārši pajokoju. Bet futbolu es vispār uzskatu par nejēdzīgu laika šķiešanu. Labāk tad lasīt Rubakinu. Vai esi lasījis viņa grāmatas?

— Nē.

— Saistošas, pamacošas. Kad es Baltā sargaju komjauniešu klubu, biju ar tām aizrāvies. Visi izklīst, es salasu zem soliem papirosu galus, visur nodzēšu ugunis, atstiepju no bibliotēkas dīvāniņu, apguļos, apsedzos ar sarkano vadmalu un lasu. Ēst gribas neganti, bet nekas. Es tikai smēķēju un lasu.

— Bet vai tu «Spartaku» esi lasījis? — es nolēmu padižoties Kolome-jeca priekšā, taču viņš, manī neklausīdamies, domīgi noteica:

— Jā, Balta .. . Jauka pilsēta. Man tur palika viena meitene, Ļusja. Lai gan tu vēl esi puišelis un šajās lietās neko nesaproti.

— Es nesaprotu? Oho! — es aizvainots ieteicos. — Man pašam pilsētā ir meitene.

Kolomejecs palūkojās uz mani un iesmējās.

— Ak tu frants un varonis! Ar tevi, izrādās, jāuzmanās! — viņš jautri izsaucās un uzšāva zirgiem.

Mēs pabraucām garām meloņu un arbuzu laukam. Tas bija aizaudzis zemiem, pa pašu zemi stīgojošiem lakstiem. Vietumis starp šiem tumšzaļajiem lakstiem pavīdēja apaļie arbuzu sāni un dzeltenās melones. Lauka vidū melnoja sarga būda, kas bija saslieta no maikstēm un pārklāta ar balodenēm.

— Tēvain! — salicis rokas taurītē, iesaucās Kolomejecs.

No būdiņas, ģērbies brūnā, pašaustā, īsā kamzolī, iznāca sargs, turēdams rokās smagu nūju.

— Ko jums vajag? — viņš aizdomīgi vaicāja.

— Pārdodiet arbuzu, tēvain! — Kolomejecs lūdzās.

— Kādu ļaužu būsiet?

— Esam pilsētnieki. Strādājam padomju saimniecībā.

Sirmgalvis brītiņu stāvēja klusēdams, tad sāka soļot pa lauku, piedauzīdams arbūziem. Ilgi viņš nemeklēja un, iznācis uz ceļa, sniedza Kolomeje-cam iegarenu arbuzu.

— Ņemiet! Labs arbuziņš.

- Paldies, tēvain! Cik būs jāmaksā?

— Nekā! — sargs atbildēja.

— Kāpēc? — Kolomejecs brīnījās. — Par velti mēs neņemsim.

— Ņemiet, ņemiet! — tēvainis sacīja. — Puiši jūs jauni, naudas droši vien maz - ņemiet tāpat! Citi, sātani, vienkārši ielīstu meloņu un arbuzu laukā, bet jūs esat kārtīgi cilvēki, paši palūdzāt, — ņemiet tāpēc par velti.

Nu, paldies, vectēv! — Kolomejecs atbildēja, skubinādams zirgus.

Lai dievs jums dod nodzīvot vēl tikpat ilgi!

Tikko mēs bijām pabraukuši tālāk, Kolomejecs uzsita ar arbuzu pa šķērskoku, arbūzs ar troksni pārplīsa, un tā baltā sula tecēja uz sausajām kviešu vārpām.

— Dzeltens! Skaties! — Kolomejecs brīnījās. — Nu nekas, lai gan dzeltens, tomēr nobriedis. Redzi — sēkliņas melnas. Ņem!

Es paņēmu arbūza mazāko pusi un, piespiedis pie mutes, sāku ēst tā vidu. Arbūzs bija ļoti sulīgs un siltens, tā saldā sula pilēja man uz krekla, es riju arbūza gabalus un biju pateicīgs Kolomejecam par cienastu. Nav vardam vietas, viņš acīm redzot veikls un attapīgs zēns. Kopā ar viņu nepazudīsi.

Zirgi lēnām vilka smago vezumu. Augstu debesu zilgmē, saules staru aizplīvuroti, dziedāja cīruļi. Kaut kur aiz zaļajiem pakalniem plūda Dņestra. Tālu padomju saimniecības klonā vienmērīgi rūca lokomobile; pa tās skursteni melni dūmi vērpās augšup pār padomju saimniecības dārzu.

Citu pakaļ citai es metu arbūza mizas uz ceļa, un tās tūliņ iekrita biezajos, pelēkajos ceļa putekļos.

Pie padomju saimniecības tiltiņa mūs sagaidīja Poļevojs.

Viņš stāvēja pie margām kailām kājām, bez cepures, ar vaļēju formas blūzes apkakli.

— Puiši, jūs jau var sūtīt tikai pēc nāves, — viņš drūmi ieteicās.

Kāpēc tik ilgi?

— Kā tā — ilgi? — Kolomejecs apvainojās. Mēs, biedri Poļevoj, taču ātrāk par visiem.

— Pagaidi, es uzrāpšos augšā! — Poļevojs palūdza. Viņš aši uzkāpa pie mums augšā un norīkoja: — Brauciet, bet žirgtāk!

Kolomejecs nošmiukstināja. ar pātagu, zirgi traucās uz priekšu, un vezums šūpodamies ripoja garām ar mūri iežogotajam padomju saimniecības dārzam.

— Vai pārējie drīz ieradīsies? — Poļevojs vaicāja.

Vēl krauj, — Kolomejecs ziņoja. — Mēs pirmie pabeidzām.

— Tur, saproti, mūsu zēni sarāva, — kvieši iet uz beigām un nav ko kult, — jau mazliet vēlīgāk piebilda Poļevojs. — Nu tā, ja jūs esat pirmie, tad ejiet strādāt pie kuļmašinas! Kūļus vedis padomju saimniecības puiši. Viņi, domāju, paveiks ātrāk.

Sākumā es jutos apvainots, ka mūs tik drīz noņēma no kūļu vešanas, bet, tiklīdz uzrāpos uz kuļmašinas režģotās platformas un nostājos aiz Kolomejeca, tūlīt sapratu, ka jaunais darbs būs daudz interesantāks.

Mēs ar savu vezumu bijām paguvuši piebraukt īstajā laikā. Agrāk pievestie kūļi izbeidzās, tiklīdz mēs uzbraucām uz klona. Garā ķieģeļu krāsas kuļmašina «Elvorti» pašlaik gāja tukšā. Kursanti aizsēja graudu maisus un pievāca no nomītās zemes atlikušos salmus. Klons atradās attālāk no saimniecības ēkām pie sagrautajiem kleķa šķūņiem. Redzams, kādreiz šeit bijušas pana muižas ēkas, bet tagad par tām atgādināja tikai kleķa sienas.

Neliela tvaika lokomobile ar garu, nokvēpušu dūmvadu rūca līdzas,1 ar kuļmašinu to savienoja plata ādas siksna. Šo siksnu allaž apbārstīja ar saberztu kalifoniju, un gaiss smaržoja pēc darvas. Attālāk bija redzama augsta salmu kaudze. Uz kaudzes, izlīdzinādamas ar dakšām un grābekļiem salmus, rosījās ciema meitenes raibos brunčos un rupja audekla jakās.

Kursanti vilka pa zemi no kuļmašinas pie kaudzes ar virvēm apņemtus salmu vālus, sniedza tos augšup meičām, tās saņēma salmus un piemīdīja. No turienes, no kaudzes, līdz mums atšalca līksmas balsis, meiteņu smiekli — redzams, darbs pašķīrās.

— Nu, saņem nu, puikiņ, sākumam pirmo! — no lejas man uzsauca mūsu vakarējais vedējs, atdevis savu vietu Kolomejecam pie trumuļa. Ar šiem vārdiem Šeršens sniedza man no vezuma kūli; saņēmis to rokās, es sagrīļojos un tikko nenovēlos zemē — kūlis bija gaužām smags. Es žigli atraisīju tvirto, labi savīto saišķi un, sadalījis kūli divās daļās, pusi pasniedzu Kolomejecam.

Tas izbužināja kviešus un grūda kūli ar vārpām pa priekšu trumulī. Līkie, spožie zobi saķēra kviešu vārpas, saburzīja tās, vilka stiebrus sev klāt, kuļmašina, saņēmusi barību, notrīsēja, iegaudojās, no trumuļa pacēlās putekļi.

— Aiziet! — iesaucās Kolomejecs, un, atgrūdis budjonovku pakausī, stiepti nosvilpās pār visu klonu.

— Tarzans svelpj, tā lieta ies. Piespiediet, zēni! Pojevojs teica smiedamies, pievilkdams ar kāju pie lokomobiles salmus.

Lai nestāvētu dīkā, Poļevojs palīdzēja kurinātajam. Pašreiz kurinātājs nebija redzams. Poļevojs pieliecās un, sagrābis salmu klēpi, veikli iemeta to lokomobiles kurtuvē. Iekrituši karstajā pelnu kastē, salmi sāka dūmot, uz āru izlauzās pirmās uguns mēles, vienā mirklī apņemdamas salmus no visām pusēm.

— Dod, dod! Ko brīnies? — Kolomejecs pikti man piebikstīja. Es steigšus pasviedu viņam otru pusi kūļa.

Putekļi arvien vairāk šāvās no trumuļa, kutinādami degunu. Šķaudīdams es citu pēc cita sviedu Kolomejecam atraisītos kūļus. Saule karsti cepināja, sīkas akotu adatas dūrās delnās, taču nebija laika tās izvilkt. «Vēlāk izņemšu ar adatu,» es domāju, atraisīdams saišķus. Sirdī bija līksmi, ka strādāju kopā ar pieaugušajiem un turklāt pie paša trumuļa — nevis kaut kur. Ja tagad mani redzētu Petjka Maremucha! Viņš pat sapnī nav piedzīvojis ko tādu — stāvēt uz kuļmašinas platformas. Maremucha taču apskauda pat Kotjku Grigorenko, tāpēc ka tas strādā pie varkaļa Zacharževska. Bet kas gan ir Kotjka, salīdzinot ar mani? Iedomājies tikai! Lepns un apmierināts es saņēmu no Šeršena kūļus. Šeršens noplīsušās, nātnās biksēs staigā pa kūļiem ar dakšām rokās. Nu viņš iesāk jaunu klājienu.

«Dod vien šurp to malējo plato kūli, ar to pietiks varbūt trim reizēm,» es nodomāju.

Šeršens, it kā atminējis manas domas, uzsvieda man kūli. Tikko es biju atraisījis saišķi, pie manām kājām ar troksni nokrita kas smags. Es noliecos un ieraudzīju uz režģiem ķieģeli.

— Ņikita, paskaties! — es pačukstēju Kolomejecam.

Tas pacēla ķieģeli un sarauca pieri.

— Vai pašā kūlī?

— Nu jā!

— Veicīgāk, veicīgāk, Tarzan! — no lejas uzsauca.

— Pagaidi! — Kolomejecs atmeta ar roku un, pārslēdzis siksnu, lai rnašina ietu tukšā, pasauca Poļevoju.

Kad es paskaidroju, kur atradu ķieģeli, Poļevojs teica:

— Citādi nav — budžu niķi. Ķieģeļi nejauši kūļos nenokļūst. Tie natv vis paipalas. — Un klusi mani brīdināja. — Pielūko, Mandžura, varbūt atradīsi vēl kaut ko. Ja iebāž ķieģeli — var arī bumbu ievīstīt salmos.

Kulšana turpinājās.

Tagad, iekām pasviedu Kolomejecam kūli, es pārčamdīju katru salmiņu, bet viņš mani nemitīgi steidzināja. Es biju pamatīgi nokarsis, krekls lipa pie muguras, sāļi sviedri tecēja acīs, es tās izberzēju ar piedurkni un domāju: «Kaut jel drīzāk beigtos.»

— Ei, kusties, Tarzan! — aizvien biežāk un biežāk sauca kursanti.

Viņi bija iegājuši azartā, žigli norausa salmus, pie skārda renes pielika tukšos mašas maisus un dusmojās, ja siltie graudi plūda ar vāju straumīti.

Tikai darbu beidzot, es uzzināju, kāpēc kursanti Kolomejecu sauc par Tarzanu. Pirms pusdienas visi devāmies uz Dņestru peldēties. Ceļš uz upi vijās gar padomju saimniecības žogu. Mēs pagājām garām tai vietai, kur es vakar ielēcu nezālēs un izbiedēju nezināmo cilvēku. Padomju saimniecības dārzs aiz mūra žoga dienā vairs neizskatījās tik biezs kā naktī.

Dņestra tūliņ iemirdzējās aiz mūra žoga. Pirmajā acu uzmetienā tā man likās ļoti plata — reizes piecas platāka par mūsu Smotriču. To es pārpeldēju vienā rāvienā, bet šeit nāktos pacīnīties. Mēs ar Kolomejecu apsēdāmies pašā ūdens malā. Kalnainais Besarabijas krasts no šejienes, no leias, bija labi saredzams.

Mālainajos pakalnos zaļoja vīna dārzi, aiz tiem uz paugura tālu aiz Dņestras bija redzams ciems — baltas mājiņas ar salmu jumtiem, dārziņi, ciema malā blāvi zaigoja baznīcas jumols. No turienes, no ciema, pa stāvām nokarēm uz Dņestru sniecās vairākas taciņas. Tās veda uz divām dzirnavām, kas melnoja uz ūdens. Iztālēm šīs melnās koka dzirnavas, nostiprinātas upes vidū ar enkuriem un šaurām laipiņām savienotas ar krastu, bija līdzīgas palu nestām vistu kūtīm. Besarabijas krasts bija tukšs, tikai pie dzirnavām pa kreisi, stāvēdamas uz tiltiņa, divas sievas mazgāja veļu. Kad viņas velēja ar vālēm, dobjie klaudzieni kopā ar dzirnakmeņu troksni atšalca līdz mums.

— Nu, kas ir, izpeldēsimies vai, Vasil? — Kolomejecs teica un vilka nost putekļiem klātos zābakus.

— Ņikita, kāpēc tevi sauc par Tarzanu? — es piesardzīgi ievaicājos.

— Bet vai tu zini, kas tas Tarzans tāds bija?

— Kāds zvērs, vai ne?

/

— Nevis zvērs, bet pusmežonis — pērtiķa audžubērns, uzaudzis pirmatnējos, briesmu pilnajos džungļos! — Kolomejecs svarīgi paziņoja.

— Nu labi, bet kāpēc tad tevi sauc par Tarzanu?

— Nu, tūliņ redzēsi, — Kolomejecs atteica un sāka izģērbties.

Kad viņš bija novilcis vadmalas bikses un apakškreklu, es ieraudzīju,, ka visa viņa mugura un krūtis apaugušas biezām, melnām spalvām.

Kolomejecs liegi pārvilka ar roku pār spalvainajām krūtīm un lepni sacīja:

— Tas man kopš bērnības un turklāt iedzimts. Mans tētuks arī briesmīgi spalvains.

— Ei Tarzan! — Kolomejecam iztālēm uzsauca plecīgais, zaļoksnējais kursants Bažura. — Peldēsim uz viņu krastu!

— Turp es neaizpeldēšu, — pieceldamies un nodrebinādamies Kolomejecs atbildēja, — esmu izbadējies. Papeldēsimies tāpat mazliet — un viss.

Viņi abi — plecīgais Bažura un pamazā auguma sīciņais Kolomejecs — iegāja dzidrajā Dņestras ūdenī un lēnām sāka peldēt.

Pie manis apsēdās Poļevojs.

— Nu, Mandžura, vai iedraudzējies ar Tarzanu? Vai labi strādājāt kopā? — Poļevojs vaicāja.

— Jūs jau pats redzējāt, kā strādājām.

— Kolomejecs ir jauks puisis, sabiedrisks.

— Bet futbolu nespēlē, saka — bērnu spēle, — es teicu Poļevojam.

— Nu, tas ir sens stāsts, — Poļevojs atteica smiedamies. — To viņš tev, jaunajam, būs sapūtis. Pirmajās dienās, atbraucis uz padomju un partijas skolu, viņš staigāja tikpat kā gailis — i klāt neej. Un sāka lielīties: es, sak, biju pats galvenais futbolists Baltā. Pilsētas sastādītajā komandā biju vārtsargs. Satikāmies ar odesiešiem — nevienu bumbu nepalaidu. Visi nokāra degunus, bet es domāju — ir gan laime. Kaut vai vienu īstu spēlētāju dievs atsūtījis. Nu, devāmies trenēties un paņēmām Kolomejecu līdzi. Nostājās viņš pie vārtiem, un iznāca blamaža. Nevienu bumbu nevar notvert. Vēcina ar rokām kā dzērve ar spārniem, bet mēs viņam starp kājām laižam bumbu pēc bumbas. Vēlāk bija lieli smiekli. Viņš tad, protams, apvainojās un vairs nespēlē.

Tajā brīdī Kolomejecs izkāpa no upes un devās pie mums. Uz viņa spalvainajām krūtīm vizēja ūdens lāses.

— Es, redz, Ņikita, stāstu tavam pāriniekam, kā tu ar mums spēlēji futbolu, — pamirkšķinādams man ar acim, teica Poļevojs.

— A-a-a, futbolu! — samulsis atteica Kolomejecs un sāka lēkāt uz vienas kājas, izlikdamies, ka viņam ausī ieskrējis ūdens. Izlēkājies un uz Poļevoju neskatīdamies, viņš man teica:

— Nu, ko sēdi? Iesim peldēties!

Ūdens Dņestrā bija salts un straume visai strauja. Nepaguvu papeldēt ne desmit soļu, kad mani jau aiznesa tālu lejup.

Peldēt tieši aiz Kolomejeca pa upes vidu es neuzdrošinājos un rāmi peldēju gar krastu. Biju peldējis pavisam maz, bet aiznests krietni tālu. Atpakaļ pie drēbēm es skrēju pa sēkli.

— Kur tu iekārtojies, Mandžura? — vērodams, kā es ģērbjos, Poļevojs-vaicāja.

— Balkonā.

— Tu gulēsi balkonā?

— Jā.

— Nu, bet mantas kur?

— Arī balkonā.

— Ja nu uznāk lietus?

— Nekas. Gan jau.

— Pielūko, — Poļevojs sacīja, — ka nepievilies. Labāk nāc lejā pie mums. Stūrītī tieši viena vieta ir brīva. Sauss, silts un ne no kāda lietus nav jābaidās.

— Nē, biedri Poļevoj, paldies! Man balkonā būs labāk.

— Kā zini, — Poļevojs atteica un, ar roku pamēģinājis ūdeni, sāka izģērbties.

BURŽUĀZISKIE AIZSPRIEDUMI

Balkonā man nemaz nebija tik slikti. Apaudzis no divām pusēm ar meža vīnogulājiem, tas līdzinājās lapenei. Es nometu salmu matraci tieši uz ļodzīgajiem, saulē sakarsušajiem grīdas dēļiem, bet mantas paslēpu nišā pie durvīm, kas veda agrākajā muižas ēdamistabā. Tur, sametuši uz grīdas čaukstošus matračus, iekārtojās kursanti. Arī es, protams, varēju apgulties viņiem līdzās, taču man nepatika šī pustumšā zāle ar aiznaglotiem aizvirtņiem. Tajā bija pārāk drūmi un dzestri.

— Paskat, cik pie tevis te glauni! — ienākdams balkonā, teica Kolo-mejecs. — Kā tropu mežā. Arī liānās aug! — Kolomejecs pieskārās vīnogulāju stīgai, kas apvija dzelzs konsoli, un, atspiedies pret ļodzīgajām balkona margām, palūkojās tālē.

Dņestru no šejienes nevarēja redzēt: tā tecēja dziļi ieplakā, — toties labi varēja saskatīt Besarabijas ciemu viņējā krastā.

— Zini ko, jaunais cilvēk? — pagriezies sacīja Kolomejecs. — Man šeit noteikti patīk: ainava, gaiss un viss tas, — vārdu sakot, es apmetīšos pie tevis. Iebildumu nav?

— Kas man ko iebilst? Apmeties vien! — es līksmi atbildēju.

Kad jau bija kļuvis pavisam tumšs, mēs ar Kolomejecu salikām ērtāk blakus abus matračus un sākām rīkoties uz guļu.

Kādu laiciņu mēs gulējām klusēdami. Pie auss man smalki iesīcās ods. Besarabijas krastā stiepti dziedāja skumju moldaviešu dainu.

— It kā kādu apbedītu, — es sacīju.

— Kas tad viņiem ko priecāties? — Kolomejecs atbildēja. — Spiež viņus, nabadziņus, rumāņu bajāri, spiež žandarmi, visvisādi popi, — tādu dzīvi dzīvojot, draugs, krakovjaku vis nedejosi.

— Bet kā tu domā: vai Besarabija kādreiz būs mūsu? — es vaicāju Kolomejecam.

— Visa pasaule būs padomju! — kūpinādams smēķi, Kolomejecs sapņaini atbildēja. — Bet Besarabija — jo vairāk. Tā taču ir mūsu zeme. Vai tad tu nezini, ka rumāņu bajāri to blēdīgā kārtā sagrāba, kamēr mēs slānījām ģenerāļus?

Uzpūta vējš, un zem balkona klusi iešalcās papeļu galotnes, uz jumta iečīkstējās vēja rādītājs. Vējš mani apdvesa ar tabakas dūmiem. Kolomejecs gulēja uz sava matrača, uzvilcis līdz zodam velto karavīra segu. Viņa zobos lipinājās papirosa guntiņa. Viņš saspieda papirosu cieši ar baltajiem zobiem kā vecs, pieredzējis smēķētājs. Es pablenzu Kolomejecā un viņu apskaudu: tikai trīs gadus par mani vecāks, bet tiec tu viņam līdzi. Piemēram, es nekādi nevaru iemācīties smēķēt, — cik reižu esmu iesācis, bet allaž atmetu. Kas par patiku rit pretīgos tabakas dūmus? Mutē pēc tam ilgi tik nepatīkami un derdzīgi, rīkli kasa, ēst negribas. Lai cik gards būtu ēdiens — vienalga, tikpat kā gremotu papīru.

— Labi gan viņam, velnam, šeit klājies. Viens pats, bet šitāda māja! — Kolomejecs ieteicās.

— Kam? — es nesapratu.

— Nu, tam Grigorenko.

— Kam, kam?

— Nu ko tu tā kamo? Šejienes muižniekam Grigorenko.

— Kas tas par Grigorenko? Vai tu viņu pazīsti?

— Un kā vēl! — Kolomejecs pavīpsnāja. — Ik sestdienas brauca pie mums ciemā, bet mēs uz šā balkona tēju...

— Nē, tiešām! Vai tu viņu pazīsti?

— Kā lai es viņu pazītu? Esi gan tu ērms! — Kolomejecs saska'tās. — Vai tad es esmu muižnieku kārtas vai kāds ispravņiks? Man šodien Seršens pastāstīja, ka šajā muižā dzīvojis pans, uzvārdā Grigorenko.

— Bet vai viņš gadījumā nav bijis ārsts?

— Viņš? ... Pag ... pag ... Seršens man kaut ko stāstīja arī par ārstu. Ļauj atcerēties! Nē, šis muižnieks nav bijis ārsts, bet viņam pilsētā bijis brālis — medicinas doktors vai kas tamlīdzīgs. Ko — vai tad tu viņu pazīsti?

— Un kā vēl! /

Es pastāstīju Kolomejecam, kāpēc boļševiki nošāva doktoru Grigorenko.

— Paskat, kāds nelietis, — Kolomejecs brīnījās. — Tātad abi brāļi bijuši mūsu ienaidnieki! Viens Petļuram nodevis boļševikus, bet otrs tai-pusē vēl šobaltdien moka cilvēkus.

— Vai tad muižnieks ir taipusē?

— Nu!... Tur jau ir tas joks, mīļais. Kad nodibinājās padomju vara, zemnieki viņu no šejienes, no muižas, padzina, iekārtoja muižā padomju saimniecību, bet viņš savāca savas mantiņas un prom uz viņu krastu. Tagad dzīvo pie bajāriem, cepuri kuldams. Viņam taipusē arī muiža.

— Tā, kas no šejienes redzama?

— Nu jā. Viss viņa īpašums ... Bet iznāk, ka brāļadēls dzīvs? Pie varkaļa, saki, strādā?

— Nu jā. Pie Zacharževska.

— Visi viņi, velna bērni, tagad kļūst par strādniekiem! — Kolomejecs noteica. — Bez darba staža viņiem nav nekādu izredžu. Nevar iestāties ne augstskolā, ne kur. Tad nu arī pielāgojas.

— Šis Kotjka nāk uz padomju un partijas skolu.

— Ko šis tur dara?

— Viņš nāk pie dārznieka Koribko...

- Pag, es šo panēnu laikam esmu redzējis ... Viņš tāds melnīgsnējs, veikls?

— Jā, jā!

— Nu, tatad tas pats. Es kādreiz iegāju sporta zāle un redzu — uz līdztekām šūpojas nepazīstams puišelis. «Kas jums,» saku, «pilsoni, šeit meklējams? Svešiem,» saku, «ieeja šeit aizliegta.» Bet viņš uzmetis kajas uz līdztekām un atbild: «Es,» saka, «neesmu nekāds svešinieks. Esmu atnācis pie jūsu dārznieka Koribko.» Tātad viņš ir šis pēdējais mohikānis?

— Viņš nemaz nav mohikānis, viņa uzvārds ir Grigorenko ...

— Ak Vasil, Vasil! — Kolomejecs iesmējās. — Redzu, tu esi pavisam neizglītots. Tāds muļķītis-puļķītis.

— Ei Tarzan! — no istabas atskanēja kada dobja balss. — Vai tu drīz aizmigsi savā strazdu būrī? Ja pats neguli, tad netraucē vismaz citus ...

Nepievērsdams šiem vārdiem uzmanību, Kolomejecs turpināja:

— Kāpēc es šo Grigorenko nosaucu par pēdējo mohikāni — lūk, jautājums? Tāpēc, ka viņš ir pēdējā izmirstošās muižnieku un feodāļu šķiras atvase. Tādu subjektu mūsu zemē vairs nebūs. Vai saprati?

Es neko neatbildēju. Negribējās, ka no istabas, kurā gulēja kursanti, arī man uzkliegtu.

Viņpus Dņestras vēl aizvien dziedāja stiepto dainu. «Kamēr es šeit strādāju,» nodomāju, «šis neģēlis atņems man Gaļinu. Bet Gaļina varbūt vēl šodien nezina, ka es aizbraucu, ka manis nav pilsētā. Visādā ziņa būs jāuzraksta Gaļinai vēstule!» es nolēmu aizmigdams.

Bet pagāja daudzas dienas, un es nekādi nevarēju aizrakstīt Gaļinai. Rītos, tikko uzlēca saule, es traucos uz Dņestru, izģērbos uz klintīm un ar ieskrējienu lēcu straujajā ūdeni, sprauslāju, mazgājos, aizdzīdams miega paliekas, pēc tam jozu uz ēdamistabu, kur jau šķindēja trauki. Ēdiens no rītiem bija vienkāršs, bet sātīgs — mamaliga. Mamaligu pasniedza ar dažādām piedevām: gan ar rūgušpienu, gan ar žāvētu augļu* kompotu, gan ar iepriekšējās dienas auksto boršču, gan ar skābu krējumu, gan uzlika to galdā, aplietu ar svaigu, siltu rīta slaukuma pienu, gan atkal lika bļodās, apbērtu ar brūniem, mutē kraukstošiem skrandžiem.

Un ikreiz tā bija garda, drupana, karsta, žilbinoši dzeltenā krāsā, kūpoša un smaržīga! Dzelteniem blāķiem tā pacēlās dziļās aluminija bļodās, ko bijām atveduši no pilsētas.

Krietni paēdis šādas mamaligas, nevarēja slaistīties apkārt bez darba. Darbs tā vien lipa pie rokām, tīkams, saderīgs darbs pie kuļmašinas, kur smaržoja svaigie kvieši, skanēja sādžas meiču dziesmas, dzensiksnu zu-zoņa un padomju saimniecības klonā stāvošās, nokvēpušās lokomobiles šņākoņa; dažus desmit soļus tālāk plūda straujā un dzestrā Dņestra, bet pāri visam pacēlās kvēlā vasaras saule.

Pusdienā mums ari pasniedza mamaligu, bet nu jau maizes vietā — pie pirmā un otrā ēdiena. Pavārs to, cieti savārītu, sagrieza šķēlēs un, kamēr mēs pēc darba peldējāmies, nolika šīs mamaligas šķēles blakus katrai bļodiņai.

Pēc pusdienas bija ļoti karsts, nebija iespējams sēdēt saules pietvei-cētajā mājā. Mēs izklīdām pa padomju saimniecības dārzu un atpūtāmies — cits biezajā zālē zem augstajām papelēm, cits tukšajās vēsajās klētīs, uz sausā, pērngadējā siena klēpja. Pēcpusdienā padomju saimniecībā valdīja klusums: gani visus lopus aizdzina pie Dņestras, govis līdz ceļgaliem stāvēja aukstajā ūdenī, retumis ar astēm atgaiņādamās no uzbāzīgajiem aklajiem dunduriem, zirgi staļļos gremoja auzas. Viss milzīgais padomju saimniecības pagalms bija pilns tukšiem pajūgiem. Iebēruši zirgiem barību, zirgu puiši aizgāja — cits uz ciemu, cits dārzā.

Labi bija pēc pusdienas gulēt kaut kur zem koka zālē un lūkoties, kā dažus soļus no tevis trīc saulē sakarsušais gaiss, kā pie skaidrajām debesīm lēnītiņām slīd reti, dzidri mākonīši, klausīties, kā pie Dņestras šķind govju zvārgulīši, kā viņpusē ieskanas un apklust jautrā ormaņa zvaniņš.

Ērti bija tā gulēt mīkstajā zālē un sajust, kā smeldz dienā nogurusī miesa. Patīkami aplūkot salmu saskrāpētās, iedegušās rokas, — es delnās jau biju dabūjis vairākas tulznas. Tīkami bija apzināties, ka maize, ko tu pašlaik ēd, vairs nav tēva, bet tava paša nopelnīta, ka gardā, drupanā mamaliga, ko pusdienā pasniedz pavārs Machtejičs, pieder tev ar tiesībām, jo tu to esi nopelnījis, tāpat kā citi kursanti, ar šīm savām saskrāpētajām rokām. Jauki tā gulēt zem augstās, smailās papeles, domājot par to, ka tu iesāc patstāvīgu dzīvi, ka tavā priekšā pavērts ceļš uz dižu un tik vilinošu dzīvi.

Parasti, tikko es nolikos atpūsties zem papeles vai zem kuplā jasminu krūma, tā tūlīt nezin no kurienes ieradās padomju saimniecības suns Rjabko, melnraibs, ar apcirstām ausīm un kuplu asti, pilnu ar dadžiem. Jau iztālēm, nākdams tuvāk, Rjabko skatījās uz mani labsirdīgām acīm, luncināja asti un visādi centās pielabināties, lai es viņam atļautu atgulties pie savām kājām. Bet Rjabko bija blusas, tāpēc es suni tūliņ aizdzinu tālāk. Viņš izstiepās kaut kur netālu ēnā, nolicis uz netīrajām ķepām spalvaino purnu ar melno degunu, un, izbāzis aiz karstuma sauso mēli, smagi eisoja. Drīz vien viņš apmierinājās, aizvēra acis un sāka snaust.

Es mēģināju lasīt politiskās mācības grāmatu, ko man iedeva Kolo-mejecs, — bet pēc pusdienām lasīt neveicās. Es daudz ko nesapratu, kas rakstīts šajā grāmatā, un visu laiku domāju par Gaļinu.

«Tā mazliet atpūtīšos,» es domāju, «tad aiziešu uz sarkano stūrīti, uzrakstīšu viņai vēstuli, garu un sirsnīgu.» Es izdomāju šai vēstulei vismaigākos vārdus. Iztēlojos, kā Gaļina brīnīsies, saņēmusi manu vēstuli, un pamazām, domādams par Gaļinu, aizmigu. Kad atmodos, galva no karstuma bija kļuvusi smaga. Blakus mājai trokšņoja kursanti, spēlēdami gorodkus. Pagalmā jau krēsloja.

Kopš tās nakts, kad es nezālēs pie žoga izbiedēju nepazīstamo cilvēku, padomju saimniecībā valdīja miers. Taču kaimiņu ciemos bija manīti ban-diti: Rumānijā sūtīja pāri Dņestrai uz mūspusi bandu pakaļ bandai. Viņi nāca arī no Polijas. Paši tie diezin vai riskētu rīkoties tik pārdroši, ja aiz viņu saimnieku — poļu un rumāņu buržuāzijas muguras nestāvētu tādas valstis kā Amerika, Anglija un Francija.

Šo zemju kapitālisti, gatavodami jaunu uzbrukumu Padomju zemei, pievāca visvisādus nešķīsteņus, ko tauta bija padzinusi uz ārzemēm un kas ienīda padomju varu. Sevišķi tumšajās, lietainajās naktīs banditi nereti pārcēlās uz padomju krastu un izklīda pa kaimiņu ciemiem. Viņi apvienojās ar vietējiem budžiem un bijušajiem petļuriešiem, aplaupīja uz ceļiem braucējus, uzbruka ciemu padomēm, trūcīgo ciemu iedzīvotāju komitejām, aizdedzināja nabaga ļaužu mājas un nonāvēja komunistus. Jo vairāk tuvojās rudens, jo pārdrošāki kļuva banditi: viņi zināja, ka laukos ievākta liela raža, ka zemnieki dzīvo labāk nekā agrāk. Bet banditu saimnieki gribēja, lai viss būtu otrādi, lai šajā bagātajā zemē atkal no ārzemēm atgrieztos pani un muižnieki, lai mūsu padomju saimniecība, kurā pašlaik strādāja kursanti, atkal tiktu pārvērsta par panu muižu.

Baidīdamies uzstāties atklāti pret padomju varu, ārzemju kapitālisti centās kaitēt mums ar savu izsūtāmo banditu palīdzību.

Apbruņoti ar angļu sistēmas Šoša un Luisa rokas ložmetējiem, sakāruši pie jostām rokas granatas, banditi nakti ložņāja pa ceļiem. Dienās viņi slēpās mežos, vietējo budžu klētīs un dziļos, mitros pagrabos zem budžu mājām.

Uz padomju saimniecību banditi baidījās līst, — acīm redzot zināja, ka mums visiem ir šautenes. Tomēr bija jūtams, ka mūsu padomju saimniecība — pirmā sociālistiskā saimniecība Dņestras krastā, kurā strādā daudz komunistu un komjauniešu, — banditiem nedod miera. Padomju saimniecība nedeva miera arī tiem, kas dzīvoja Dņestras otrā krastā. Dņestras viņpusē bija paugurs, no kura viegli varēja pārskatīt padomju saimniecības klonu. Bieži garāmbraucošie muižu īpašnieki apturēja uz šā paugura vieglos faetonus, kabrioletus un ilgi raudzījās ar tālskatiem, kā padomju saimniecībā notiek kulšana.

Bet kulšana ritēja labi — aizvien vairāk un vairāk cieši piebērtus, smagus maisus ar svaigiem kviešiem ieveda klētīs. Aiz klona izauga milzīga kaudze: augām dienām pie tās grāba izkultos salmus un klēpjiem krāva augšā. No šās kaudzes varēja saredzēt miestiņu Vitauta Brasls, kas atradās verstis divdesmit no pašas Rumānijas robežas.

Kad biju divas nedēļas nostrādājis padomju saimniecībā, es sestdienā dabūju savu pirmo izpeļņu — vienpadsmit rubļu trīsdesmit septiņas kapeikas. Sākumā es visu naudu gribēju paglabāt, kamēr atgriezīšos pilsētā, bet tad nenocietos un aizgāju uz ciema kooperativu. Tur es sev nopirku pusmārciņu magoņu sēklu, rožaino dadžu eļļu, lai mati labāk stāvētu, ķemmīti ādas futralītī un odekolona flakoniņu «Maijpuķīte». Atgriezdamies es odu odekolonu un, kad pienācu jau pie padomju saimniecības, pie staļļiem, nenocietos, atvēru korķi un izlēju sev uz delnas mazliet odekolona, apslacīju ar to izšūto kreklu, noberzu seju. Odekolons bija stiprs. Man aizmiglojās acis. Kaut kā iebāzis flakonu kabatā, es skrēju, acis aizmiedzis, pa taciņu, kas veda uz māju. Es gribēju, lai odekolona smarža ātrāk izgaistu. Bet, nebiju paguvis noskriet dažus soļus, kad uzgrūdos uz kādu izstieptu roku. Atvēris vienu aci, es caur asarām ieraudzīju Kolomejecu.

— Ko tad tu, mīļais draugs, vistiņas spēlē, vai? — Kolomejecs jautri vaicāja. Bet tajā pašā brīdī viņa seja pārvērtās, un viņš, plati iepletis nāsis, sāka ost gaisu. Tad, saņēmis mani aiz pleciem, Kolomejecs paoda manu kreklu un bargi prasīja:

— Šķiet, tu esi iesmaržojies, jaunais cilvēk?

— Iesmaržojos, — es bezrūpīgi atbildēju, notrausdams asaras. — Odekolons labi smaržo, vai ne? Saucas «Maijpuķīte».

— Kas tad tie par buržuāziskiem aizspriedumiem! — Kolomejecs iesaucās. — Iesmaržojies! Tad tu rīt varbūt uzsiesi kaklasaiti vai uzliksi apkaklīti. Kā tu nāci uz tādām domām?

— Bet — vai tad nedrīkst? — es ievaicājos drebošā balsī.

— Viņš vēl vaicā — paskatieties! — Kolomejecs sacīja. — Ko tad tu, mīļais, par muļķīti izliecies, vai? Varbūt tu gribi, lai mēs kursantu sapulcē tevi apstrādātu par šo pagātnes «raugu»?

— Bet es taču nezināju, ka ar odekolonu nedrīkst iesmaržoties. Domāju: ja jau odekolonu pārdod kooperatīvā — tātad es to varu nopirkt un iesmaržoties.

— «Pārdod kooperativā,» — Kolomejecs mani mēdīja. — Degvīnu arī pārdod kooperativā, tātad — rīt tu varbūt piedzersies? Odekolons, brāl, ir buržujiska padarīšana, to lieto zelta jaunatne — visādi lordi, aristokrāti, bet tev, strādnieka puikam, šī greznība lieka.

— Kas par lordiem! — es iesaucos. — Vai tad pie mums ir lordi?

Kolomejecs nevērīgi novilka:

— Nu, ja ne lordi, tad visādi nepmaņi, kam daudz naudas. Privat-kapitals, vārdu sakot. Bet tu esi darba jaunietis. Vai saprati? Tu gribi iestāties komjaunatnē, un es tev kā draugam ieteicu — nevis kā komjaunietis bezpartejiskam, bet kā draugam — vai saprati? Šīs muļķības tu met no galvas ārā! Odekolons, kaklasaites un visādi citi nieki — tā ir mietpilsonība, un es tev ieteicu to aizmirst, citādi komjaunatni tev neredzēt.

Viņš man tā sadeva, ka es uzreiz aizgāju no padomju saimniecības, lai izvēdinātu smaržu. Es centos iztālēm apiet pretī nākošos kursantus, baidīdamies no viņu zobošanās, ka es smaržoju pēc «Maijpuķītes». Ēnainajā gravā, kas sniecās pret Dņestru, asti luncinādams, man pieskrēja klāt Rjabko. Man bija žēl šķirties no odekolona, taču citas izejas nebija. Es izvilku flakonu no kabatas, izņēmu korķi un visu odekolonu izlēju pinkainajā, ar putekļiem piebirušajā Rjabko spalvā. «Lai nebūtu velti pirkts!» es nolēmu. Rjabko, neko ļaunu nenosizdams, līksmi iesmilkstējās un, domādams, ka esmu nometis viņam ēsmu, sāka ar purnu meklēties zemē, bet tad viņš kļuva tramīgs, paraustīja degunu un apstājās, skatīdamies atpakaļ tā, it kā viņam uz muguras būtu uzsēdusies kamene. Beidzot sadūšojies, Rjabko nolaizīja ar odekolonu saslapināto spalvu, apdedzinājās un, asti ierāvis, smilkstēdams aizjoņoja atpakaļ uz padomju saimniecību. Ar katru mirkli viņš smilkstēja aizvien skaļāk, it kā viņam būtu pārlauzta kāja, un piepeši sāka riet. Man kļuva Rjabko žēl. «Esmu gan lops,» es par sevi nodomāju. «Nu, ko ļaunu tev nodarījis suns?» Es cieši nolēmu, lai no jauna atgūtu Rjabko mīlestību, vakariņu laikā salasīt viņam, cik iespējams, vairāk kaulu.

Pie Dņestras es izģērbos, ilgi vēcināju kreklu, to izvēdinādams, tad izpeldējos un labi nomazgāju seju, lai gluži iznīcinātu odekolona smaržu. Atceļā es satiku Poļevoju.

— Vai peldējies, Mandžura? — Poļevojs vaicāja.

— Drusciņ.

— Nu, dosimies uz klonu, paskatīsimies, kā mechaniķi izjauc kuļmašinu.

— Kas tas — vai tad kuļmašina salūzusi?

— Pagaidām nav salūzusi, bet ar gultni kaut kas nav kārtībā, es tad izsaucu no rūpnīcas strādniekus, lai apskatās, kas un kā.

Ar pūlēm tikdams līdzi Poļevojam, es piesardzīgi ievaicājos:

— Sakiet, biedri Poļevoj, kāpēc kooperativā pārdod buržuāziskos aizspriedumus?

— Kas par buržuāziskiem aizspriedumiem? — Poļevojs sāka ausīties.

— Bet odekolons?

— Odekolons ... Nu un tad?

— Nu tā, komjaunietim, teiksim, ar to iesmaržoties neder?

— Vispār runājot. .. Nē, kāpēc? Pēc bārdas skūšanas, teiksim, higiēnas nolūkā. Bet kam tev odekolons? Osu taču tev vēl nav.

— Bet, ja ūsas izaugs, tad varēs?

— Ko varēs?

— Iesmaržoties ar odekolonu?

— Kāpēc gan ne? Smaržojies, cik tīk, ja naudas daudz.

Nu man kļuva žēl, ka paklausīju Tarzanam un izlēju tik dārgu odekolonu. Rubli četrdesmit kapeiku izlēju sunim uz muguras. Kāpēc? Baidījos, ka mani «apstrādās». Nevajadzēja klausīt Kolomejecu.

Padomju saimniecības klonā netālu no kuļmašinas, izklājuši mašas maisus, divi strādnieki pāfbaudīja čuguna detaļas. Kad mēs piegājām tuvāk, vienā no tiem es pazinu Kozakeviču, rūpnīcas «Motors» lējēju. Viņš bija nometies ceļos kloķvārpstas priekšā un izmērīja tās diametru.

Zoras Kozakeviča notaukotā žokejcepure bija atgrūsta pakausī, saulē izbalējušais, kādreiz tumšzilais, bet tagad gluži gaišzilais, garais virskrekls cieši piegūla viņa platajām lāpstiņām.

— Nu, vai nopietna lieta, biedri? — Poļevojs vaicāja.

— Ja ir babits un kalēja ēze, — Zora teica pieceldamies, — izliešu gultņus par jaunu, bet biedrs, eku, piepalīdzēs — un viss.

— Babits ir, — Poļevojs atteica, — bet ēzi palūgsim ciemā no kalēja. Vai ilgi tas var vilkties?

— Remonts? Ne visai ilgi. Dienas pusotras. Vārdu sakot, kaut kā mēģi

nāsim pasteigties! — Zora noteica un, pamanījis, ka es viņu aplūkoju, vaicāja: ^*/$1

— Bet ko tu, jaunais cilvēk, tā blenz manī?

— Es kādreiz biju klubā, kad jūs nolikāt uz abām lāpstiņām atbraukušo cīkstoni Zeguļovu, — es samulsis atteicu.

— Re, kā! — Zora līksmi novilka. — Tātad tu ari esi cīkstonis? Nu, ļoti

patīkami, būsim pazīstami! — Un viņš sniedza man smagu, melnīgsnēju roku. .ļ

Es neveikli padevu viņam savējo, bet blakus stāvošais Poļevojs pasmaidīja. Es priecājos, ka iepazinos ar Zoru.

Ēdot vakariņas, Kozakevičs man teica, ka rītvakar pēc remonta pabeigšanas viņš domājot doties uz pilsētu. Viņš bija ar mieru paņemt no manis vēstuli un iemest to pilsētā pasta kastītē. Tūliņ pēc vakariņām es aizgāju uz sarkano stūrīti un sāku sacerēt Gaļinai vēstuli.

«Mana dārgā Galina,» es rakstīju šajā vēstulē. «Tu droši vien domāsi, ka esmu pilsētā un negribu tevi apciemot, taču es nepavisam neesmu pilsētā, bet uz Rumānijas robežas, padomju saimniecībā, kur strādāju par mašinistu pie kuļmašinas. Starp citu, šī padomju saimniecība atrodas Kotjkas Grigo-renko tēvoča bijušajā muižā. Šeit ir Joti labi, es pelnu daudz naudas un katru dienu reizes trīs peldos Dņestrā. Pirmajā dienā, kad mēs atbraucām, — tas bija nakti, — es izsekoju banditam, kurš pie žoga uzglūnēja mūsu kursantiem. Bandits no manis izbijās un metās bēgt, tā mēs viņu nenoķērām, bet, ja būtu noķēruši, tam klātos plāni. Vispār runājot, šeit ir ļoti bīstami, tāpēc ka visapkārt staigā daudz banditu, mums visiem ir ieroči, es arī dabūju šauteni un četrdesmit patronu. Drīz pienāks mana kārta dežurēt visu nakti pie mūsu mājas, visi gulēs, bet es viņus apsargāšu. Es, Gaļina, jau esmu iemācījies strādāt un esmu ļoti apmierināts, ka atbraucu šurp, drīz šeit ienāksies labi bumbieri un, kad es atgriezīšos pilsētā, aizvedīšu šo bumbieru krietni daudz. Pašlaik šeit jau gatavas lielās plūmes, tās var raut un ēst, cik patīk, — ne tā kā pilsētā. Bet par to, ka kritušās var lasīt, cik tik uziet, pat runāt nav vērts. Man dažkārt bez tevis Joti garlaicīgi, Gaļina. Tiesa, šeit daudz kursantu, ar kuriem es draudzējos, padomju saimniecībā strādā daudz ciema meiteņu, bet neviena no viņām nevar man atvietot tevi. Lūk. To zini!!!

Ja tev iznāks laiks, atraksti man, kā tu dzīvo, vai ej uz kino un kādas filmas esi redzējusi, ko tagad izrāda padomju tirdzniecības darbinieku klubā un kāds laiks ir pilsētā. Šeit pie mums ir ļoti karst^ es nakti guļu balkonā tikai zem palaga, vienīgi pret rīta pusi jāuzvelk sega, jo rītos no Dņestras ceļas migla. Ja tu mani atceries un ... cieni, tad visādā ziņā atraksti, tāpēc ka man bez tevis skumji. Jā, ja satiksi Petjku Maremuchu, saki viņam, ka es interesējos, vai viņš no Saškas Bobirja uzzinājis to, ko es pirms aizbraukšanas lūdzu uzzināt. Ja Petjka dabūjis zināt, ko es viņam lūdzu izdibināt, lai viņš aiziet uz padomju un partijas skolu, sameklē tur kursantu Maruščaku un pastāsta tam visu, ko uzzinājis no Saškas Bobirja. Pastāsti Petjkam, ka man šeit klājas labi, un lai viņš man atraksta, kā dzīvo mani baloži. Lai Petjka par visu uzraksta sīki. Jā, es tikko neaizmirsu tev uzrakstīt, Gaļina, ka pie mums atbraucis izlabot kuļmašinu Zora Kozakevičs no rūpnīcas «Mo-tois» — tas pats cīkstonis amatieris, kas padomju tirdzniecības darbinieku klubā nolika uz abām lāpstiņām dzelžainā tvēriena čempionu Zotu Zeguļovu. Viņš ar mani iepazinās un parādīja man divus tādus klasiskās cīņas paņēmienus, ka tu tikai nobrīnīsies! Tagad, kad es šos paņēmienus iemācīšos, es ne tikai Petjku Maremuchu, bet pat pašu cīkstoni Ļovu Anatemu-Zibeni spēšu nolikt. Esmu šeit atkopies, ēdina mūs labi, un mani muskuļi no darba kļuvuši tādi kā cīkstonim. Roka man jau pagurusi, tāpēc beidzu, raksti man atbildi. Ar biedrisku sveicienu Vasilijs Mandžura.»

Pabeidzis rakstīt vēstuli, es to nosausēju ar avīzes «Bednota» lapām un, iekām pierakstīto lapiņu ieliku aploksnē, izņēmu no kabatas odekolona «Maij-puķīte» pudelīti. Blāvā flakona dibenā vēl bija palikušas dažas dzidra, iezaļgana šķidruma lāses. Es attaisīju korķi un apslacīju ar odekolona atliekām Gaļinas vēstuli. Atkal man visapkārt sāka labi smaržot. Lai šī labā smarža neizgaistu, es žigli paslēpu vēstuli un, novilcis ar mēli pār spožajām aploksnes malām, cieši to aizlīmēju.

JĀJIENS NAKTI

P|auja jau bija beigusies un vajadzēja žiglāk aizvest pie kuļmašinas pēdējos kviešus. Bet kā par spīti dienas bija tik karstas, ka kūļus varēja siet tikai pa naktīm vai rītausmā. Kad kūli apņēma ar tvirto saišķi, karstuma sausie graudi bira no vārpām uz izkaltušo, plaisām izvagoto zemi. Bet naktīs bija mēnesnīca, cita par citu dzidrāka, pilnais mēness vakaros pacēlās pār augstajām papelēm, apspīdēja ar efejām un meža vīnogulājiem apstīgoto padomju saimniecības māju, ar dziļo gravu pārdalīto, ēnaino dārzu un platās Dņestras stāvo krastu.

Šādās mēnesnīcas naktīs no mūsu balkona labi bija saredzams, ka klona mēness gaismā mirgoja augstais lokomobiles dūmvads. Bet ar katru dienu mēness pie debesīm parādījās vēlāk, — mēs sapratām, ka drīz tas izzudīs pavisam un iestāsies citādas naktis — kaut arī zvaigžņotas, tomēr tumšas. Bija jāsteidzas, iekām nav par vēlu, izmantot gaišo mēnesnīcu un ievākt labību, — tāpēc arī piektdienas rītā visi brīvie ļaudis aizbrauca uz visattālāko lauku pļaut pēdējos kviešus.

Līdz pašam vakaram tur, sešas verstis no padomju saimniecības, kraujaja un mālainajā upes krastā tarkšķēja pļaujmašinas bez kūlīšu sviedējiem un ar kūlīšu sviedējiem; mašinu robainie spārni lidinājās virs vienmērīgi noaugušā kviešu lauka, allaž mezdami uz durstīgajiem rugājiem ar asajām izkaptīm nogrieztos labības klēpjus.

Kurmju rakumi, peļu alas, cieminieku seno ežu pēdas, pie cinīšiem savītās cīruļu ligzdas — viss tas, agrāk apslēpts biezajos kviešos, tagad atklājās un kļuva redzams.

Kad satumsa, kursanti atgriezās padomju saimniecībā, izsalkuši, iedeguši, strādājot visu dienu saulē. Kopā ar viņiem atgriezos arī es. Novakarē es uz attālo lauku tiku aizvedis veselu mucu saltā avota ūdens, — to izdzēra gandrīz visu, tikai dibenā aptuveni ozolkoka krāna līmenī skaļi šļakstēja neizdzertās paliekas. Tiklīdz biju izjūdzis izkāmējušos, noplukušo zirgu, pie manis pienāca Poļevojs.

— Paklau, Vasil! — viņš teica. — Vai tu esi ļoti piekusis?

— Nepavisam neesmu piekusis. Es taču vedu ūdeni. Vai tad tas kāds darbs?

— Tad dzirdi! Ļaudis šodien krietni noplēsušies. Tiklīdz pēc vakariņām liksies gulēt, vairs neuzmodināsi. Būs jāpadežurē tev šodien uz lauka. Kad uzlēks mēness, ciema meitenes uz lauka sāks siet kviešus. Nu, bet jūs abi ar Seršenu sēdieties zirgiem mugurā un arī dodieties pie viņām uz druvu. Meičas pabeigs siet un liksies gulēt, bet jūs sargājiet, lai kāds budzis neaiz-velk kūļus. Un tagad, kamēr uzlēks mēness, tu, paēdis vakariņas, kādas pāris stundiņas nosnaudies, Seršens tevi pacels.

— Kas man ko gulēt? Iztikšu tāpat, — es atteicos un nodomāju: «Interesanti, kuru zirgu man dos dežūrai?»

Iedeva man Brūni, strauju zirgu, ar ko līdz pēcpusdienai veda kūļus, bet visu pārējo laiku tas atpūtās vēsajā stallī.

Līdz šim man bija laimējies ar padomju saimniecības zirgiem jāt tikai tos dzirdīt — līdz Dņestrai un atpakaļ. Uz upi zirgi gāja rāmi, gausi brida straujajā ūdenī un kādu laiciņu stāvēja tur sprauslādami, toties atpakaļ viņi traucās aulekšiem, joņodami cits citam garām, — viņi zināja, ka koka silēs tiem jau iebērtas auzas. No visa spēka bija jāpievelk pavada, lai nenolidotu zemē. Vienreiz es peldināju sirmo ērzeli, kas bija dīvainā kārtā iesaukts par Koleru, tas gan tik strauji brāzās uz mājām, ka jau domāju — beigts un pagalam!

Es ar papēžiem dauzīju Koleru pa mīkstajiem sāniem, no visa spēka pievilku pavadu, taču viss velti: ērzelis aizskrēja garām visiem zirgiem un krākdams auļoja uz padomju saimniecības pagalmu. Aizjoņojām garām kokiem un stabiem, apmetām likumu mūra sētai un iedrāzāmies pa atvērtajiem vārtiem. Ieraudzījis stalli, ērzelis tā metās uz priekšu, ka es uzreiz noslīdēju uz krustiem un atlaidu pavadu. Staļļa baļķu sienas tuvojās, aizvien plašāka likās durvju melnā sprauga.

Zirgu apturēt es vairs nevarēju un sapratu, ka tas mani aizraus tieši steliņģi. Tas vēl nebūtu nekas. Kad līdz stallim bija palikuši vairs tikai daži soļi, es apjaudu, ka atsitīšos pret koka palodu. Kolerām auļojot, es nolēcu zemē un iegrimu ar kājām mīkstajā mēslu kaudzē. Tikai tas mani arī izglāba, citādi gulētu pie sienas ar salauztām kājām.

Brūnis, ar kuru man būs jājāj sardzē, kaut arī bija niķīgs zirdziņš, toties daudz rāmāks par Koleru. Šeršens pats uzmeta Brūnim mugurā ādas seglus, savilka seglu jostu, uzpliķēja zirgam pa kaklu un, kad viss bija kārtībā, norīkoj a:

— Sēdies, puis! Jājam!

Es sakārtoju plecos šauteni, pavirzīju atpakaļ makstī noslēpto zaueru, lai tas netraucētu apsēsties, un piegāju pie zirga. Taču nepaguvu to saķert aiz krēpēm, kad Seršens iesmējās un teica:

— Kas tad tā kāpj zirgam mugurā? Vienmēr jākāpj no kreisajiem sāniem. Vai tad tu neesi jājis, vai?

— Esmu, tikai ar segliem gan nekad ... — es atteicu samulsis un apgāju apkārt Brūnim.

Un tiešām — uzlēkt no kreisajiem sāniem izrādījās daudz ērtāk.

Es uzrāpos zirgam mugurā un tūliņ ieliku kājas dziļi kāpšļos. Zeme šķita esam tālu lejā, tumša un bīstama. Brūnis stāvēja rāmi un tikai centās pārgrauzt pavadu. Šeršens sakārtoja Sirmja pavadu un viegli kā īsts kavalērists uzlēca seglos.

— N-nu, aiziet! — viņš teica un savilka pavadu.

Mēs izjājām no pagalma rikšos, un tad es sapratu, ka nepavisam neprotu jāt. Brūnis mani tā svaidīja, ka zobi vien klabēja. Turklāt arī šautene sitās pa muguru: biju pārāk brīvi palaidis seglu jostu. Sargādamies, lai neiekostu mēlē, es centos pielāgoties zirga skrējiena ritmam, taču sākumā man tas neizdevās. Kājas brīvi kuļājās kāpšļos, es lēkāju seglos tā, ka man likās — nupat nupat pārtrūks seglu josta un es iekritīšu grāvī. Labi, ka Šeršens jāja soļus desmit pa priekšu un neko nemanīja. Bet visvairāk man bija žēl zirga. Es jutu, ka dauzu viņa skaustu, šķita, ka no ikviena mana palēciena segli skrāpē Brūņa muguru, ieberž asiņainas brūces.

Beidzot es ar pirkstgaliem notvēru kāpšļus un mēģināju piecelties. Kļuva labāk. Kad Brūnis izmeta labo kāju, es centos viņa gaitu atvieglot un arī mazliet pacēlos kāpšļos. Pamazām mani vairs nesvaidīja, es jau palēcos slaidāk un jutu, ka sāku saskaņoties ar zirgu. Sadūšojies izslējos kā īsts jātnieks.

«Kaut jel mani pašreiz redzētu Gaļina,» es-nodomāju. «Zirga mugurā un turklāt ar šauteni! Kā būtu, ja aizauļotu tūliņ pie viņas uz pilsētu un izsauktu viņu ārā! Viņa izskries no istabas izbijusies, samiegojusies, neko nesaprazdama, un es teikšu, nenokāpdams no zirga: «Atvaino, ka es tevi uzmodināju, Gaļina, bet mani sūta slepenā, svarīgā lietā, — uz kurieni, es nevaru teikt, un tad nolēmu no tevis atvadīties. Varbūt mani nonāvēs, bet tu nestāsti nevienam, ka es iegriezos pie tevis, tikai iegaumē, ka es tevi mīlēšu, kamēr vien dzīvošu.»

Teikšu visu to mierīgi, nenokāpdams no zirga, un sniegšu pāri pīteņu žogam Gaļinai roku. Viņa to paspiedīs, vēl aizvien neko nesaprazdama. Iespējams, ka viņa palūgs mani nokāpt, bet es nenokāpšu, uzreiz pagriezīšu zirgu un neatskatīdamies aizjoņošu tumsā.

Un Gaļina droši vien visu nakti līdz pašam rītam neaizmigs: viņas spilvens kļūs slapjš no asarām, Gaļina grozīsies, nopūtīsies, raudās; tajā naktī viņa gauži nožēlos, ka staigājusi ar Kotjku ...

Bet ja nu tiešām es aizšautos uz pilsētu?

Taču tajā brīdī Brūnis paklupa, manas kājas izslīdēja no kāpšļiem, un es tik tikko nepārlidoju pāri zirga galvai. «Tas tikai būtu joks!» nodomāju, taustīdams kāpšļus un vēl aizvien turēdamies pie seglu izliekuma. Kopā ar pagrūdienu izgaisa arī sapņi par Gaļinu. Atkal gar acīm man pavīdēja dārzi, to biezajā zaļumā balsnīja mājas, vietumis kvadrātveida lodziņos jau mirgoja kvēpekļi, un pār druvām pacēlās sarkanais mēness...

Aiz ciema robežas Seršens sāka dzīt Sirmi auļos, Brūnis metās to panākt, un es sapratu, ka auļos jāt ir daudz patīkamāk nekā rikšos. Liekas, tu traucies kaut kur tālē un turklāt visu laiku it kā krīti, zirga pakavi saceļ gaisā lauku ceļa mīkstos un vēl siltos putekļus, zirgam iekšās kaut kas guldz, tava miesa gandrīz nemaz nejūt seglus, bet pretī peld un peld nenokoptās ciema druvas ar tumšajiem nopļautās labības kūļiem.

Nojājuši verstis četras aiz ciema, mēs panācām ciema meičas ar augstu uzspraustiem brunčiem.

Meičas nesa sainīšos ēdienu, es sapratu, ka viņas steidzas turpat, uz kurieni steidzamies mēs. Viena no meitenēm pazina šeršenu un, dodama mums ceļu, uzsauca:

— Paklau, tēvoc Seršen! Vai jājat mūs apsargāt?

— Apsargāt gan, meitiņ, lai nelabais neaizrauj pie rumāņiem! — pieturēdams zirgu, Seršens līksmi atsaucās.

Pa visu plašo un mēness apmirdzēto druvu balsnīja meiteņu nātnās jakas.

Meitenes klēpjiem ņēma nopļautos kviešus, rokās žigli izvijās saišķis, un drīz vien uz rugājiem nokrita smagais, tumšais kūlis. Gatavos kūļus meitenes lika statos, pa piecpadsmit katrā statā; druvās uzreiz it kā izauga mazas mājiņas. Darbs pašķīrās līksmi, no vārpām, ko klāja rasa, graudi nebira kā dienā, labi bija no tāda paša valga āboliņa vīt stiprus saišķus.

Ai, pie loga roze uzziedējusi,

Ai, pie loga roze uzziedējusi...

Ai, kāds virs man bija,

Ai, kāds vīrs man bija,

Ai, kāds vīrs man bija—

2ūpa īsts.

Cik viegli un brīvi bija elpot šajā dzidrajā mēnesnīcas naktī pie Dņestras! Gaiss bija tīrs un smaržīgs, tas deva cilvēkam tādu spēku, ka likās — jebkuru darbu varētu paveikt dažās minūtēs. Dziļi ieelpodams mārsilu, vībotņu un sažuvušu piparmētru smaržu, klausīdamies, kā kaut kur tālumā griež grieze, es pa ežām gausi jāju apkārt padomju saimniecības druvām. Kursanti droši vien sen jau guļ uz saviem salmu matračiem. Pāri Dņestrai bija dzirdamas ormaņa zvaniņa skaņas. Kas gan tur brauc gar upi šādā laikā? Varbūt kāds muižnieks apbraukā savus laukus? Vai samiegojies pops dodas uzklausīt mirēja grēksūdzi? Jeb varbūt rumāņu žandarmi ved uz Chotinas cietumu jaunu arestantu?

Bija pat dzirdams, kā čīkst vieglo ratu riteņi kukuruzas laukos pie Dņestras.

Nesit mani, vīriņ, netiesā,

Bērnus pametīšu,

Mazos pametīšu,

Pati došos pāri Donavai.

Ai, kad laivā jau sēdēju klusi,

Ai, kad laivā jau sēdēju klusi,

Labajā rokā Ar lakatu ballu,

Ar lakatu baltu Es māju... —

meitenes dziedāja stieptu, sēru dziesmu.

Brūnis rāmi mīdījās kājām un pūlējās ar muti sakampt zāli. Es palaidu pavadu, un zirgs apstājās, izrāva no ežas zāļu šķipsnu un sāka to ēst: bija dzirdams, kā šķind tā laužņi, kā kraukst zobi, cenzdamies atbrīvoties no laužņiem.

Tad Brūnis nosprauslājās, kļuva tramīgs un pēkšņi iezviedzās. Pēc brītiņa Dņestras otrā krastā līksmi atsaucās vieglajos ratos iejūgtais zirgs, un tā zviedzieni uz mirkli apslāpēja zvaniņa skaņas.

— Ū-ū-ū-ū! Vasil! — atšalca no druvas otras malas. Es pazinu Seršena baisi un paraustīju pavadu. Brūnis uzreiz sāka aulekšot. Es joņoju tieši pāri laukam, vietumis jādams apkārt jau sasietajiem kūļiem. «Varbūt tur kāds budzis nospēris kūļus un Seršens sauc mani palīgā?» es nodomāju un katram gadījumam attaisīju zauera maksti.

Taču Seršens, stāvēdams pie stata, rāmi sarunājās ar slaidu meiteni. Tās galva bija apsieta ar baltu lakatiņu.

— Kāp zemē, ēdīsim vakariņas! — Seršens izrīkoja. — Tā ir manas saimnieces meita, viņa mums paglabājusi ēdienu.

— Ko nu, atkal ēst? Mēs taču jau paēdām padomju saimniecībā, — es atteicu.

— Nāc, nāc! — Seršens neatlaidās. — Kad tas bija? Ap pulksten deviņiem. Bet nu jau būs droši vien divi. Drīz ausīs gaisma.

Es nolēcu no zirga, un Seršens veikli piesēja pavadu tam pie kājas. Brū-nis un Sirmis, kāpšļus šķindinādami, aizgāja ganīties, bet mēs trijatā apsēdāmies pie stata tieši uz durstīgajiem rugājiem.

Meitene atraisīja sainīti un vispirms izvilka no turienes smaržīgu maizes klaipu.

— Nogrieziet, tēvoc Seršen! — viņa lūdza.

— Oho! — Seršens brīnījās un pasvaidīja rokā klaipiņu. — Vēl silts. Kad tad jūs cepāt, Natalka?

— Mēs to necepām. Cepa Kučmenkova un atdeva mums parādu, — Natalka atbildēja un, izņēmusi no nātnas drāniņas lielu bļodu, ielēja tur pilnu krūzi drebelīga rūgušpiena. Viņa izklāja uz rugaines izšūtu dvieli un nolika mums priekšā koka karotes. Seršens pa to laiku sagrieza maizi lielos riecienos un salika tos blakus bļodai.

— Un šeit būs brinza, tēvoc, — attīdama papīru, teica Natalka.

— Gan dabūsim arī brinzu, — Seršens attrauca, ņemdams karoti un bāzdams to rūgušpienā. — Ai, cik auksts! — Vai tu tur gadījumā neesi ielaidusi krupi?

— Ejta nu, tēvoc! Kas tā par valodu, — Natalka atgaiņājās. — Vai tad pie ēdiena var atcerēties tādu riebekli?

— Riebeklis? Nepavisam nav riebeklis. Tu esi jauna un vēl nezini, ka daudzos ciemos sievas tīšām ielaiž krūzēs krupjus.

— Ko tikai ļaudis neizgudro, — Natalka atteica.

— Bet tas tiesa, — Seršens neatlaidās. — Kad es Benderās strādāju vienā pana muižā, mana saimniece tā arvien darīja. Viņas pagrabā piena podos allaž peldēja krupji. Tā kādreiz bija tveicīgs laiks, es pārnācu mājās. «Saimniec, vai nav kas aukstāks,» es saku. «Kāpēc ne,» šī atbild. «Ieej pagrabā un padzeries aukstu pienu!» Es eju ar. Saķeru pirmo krūzi, kas gadījās pa rokai, un nu tik dzeru. Ar vienu rāvienu. Bet tad jūtu, ka kopā ar pienu man kaklā ieslīd kas ciets, — sākumā domāju, būs sabiezējis krējums, pēkšņi jūtu — kustas. Un tad sāka šis krupis līksmot pa manu vēderu. Līksmoja kā gada tirgū!...

Es sāku smieties, noģizdams, ka Seršens joko, bet Natalka, nolikdama karoti, teica:

— Tavu izrunāšanos, ptū, ir ēst negribas!

— Tiesa, tiesa! — pat nepasmaidīdams Seršens turpināja fantazēt. — Un paklausies, kas notika tālāk: gaidījām tieši laika pārmaiņu, vārdu sakot, lietu. Tikko pienāk nakts, tā šis krupis man vēderā paceļ balsi. Bet saimniece nevar gulēt. Pieceļas un saka: «Vāķies tu, Seršen, uz citu dzīvokli, es tevi neturēšu, tu esi gaužām nemierīgs iemītnieks.» Es atbildu: «Kas nu es par nemierīgu, jūsu pašu krupis manī dzied. Laika maiņu pareģo.»

— Nu,un tālāk?—jau ieinteresēta un valdīdama smieklus, Natalka vaicāja.

— Es šo sasodīto krupi ar degvīnu nobeidzu. Bet kopš tā laika, kolīdz man dod pienu, vaicāju: «Vai krupja nav?» Ja nav, ēdu mierīgi. — Un, it kā apstiprinādams savus vārdus, Seršens iesmēla pilnu karoti rūgušpiena.

Nepalikdams Šeršenam iepakaļ, es nemitīgi piesmēlu karoti, piekozdams pie ledusaukstā rūgušpiena gardo pašcepto maizi. Drīz vien uz izšūtā dvieļa bija palikusi tukša bļoda un balts brinzas gabals. Trijatā mēs bijām notiesājuši veselu maizes kukuli.

— Vai tā ir jūsu radiniece, tēvoc? — es vaicāju Seršenam, kad mēs, uzkāpuši zirgos, jājām prom no Natalkas.

— Viņa ir saimnieku meita, — Šeršens sacīja. — Es pie viņiem ēdu un pārguļu naktis.

— Bet vai tad jums ciemā savas mājas nav?

Savas mājas? — Šeršens jautri iesvilpās. — Pagaidām man mājas nav, puikiņ. Bija man māja taipusē, bet rumāņi deviņpadsmitajā gadā, kad notika Chotinas sacelšanās, nosvilināja.

— Un jūs arī piedalījāties revolūcijā?

— Kā gan citādi? Tad visi sacēlās. Redzi, līdz revolūcijai es visu laiku strādāju par kalpu. Gan pie viena pana, gan pie otra. Benderās strādāju, Ciganeštās, pat Kišiņevā pie viena tirgoņa četrus mēnešus par zirgu puisi nokalpoju. Vai tu redzēji, viņā pusē iepretī mūsu padomju saimniecībai redzams Ataki ciems? Tad zini, es tajā ciemā esmu dzimis. Sapelnīju sev naudu, visu, kā nākas, un tieši pirms paša kara atbraucu uz ciemu. Skaistu sievu apņēmu, jaunu, trīs gadus jaunāku par sevi, bijām pazīstami jau kopš bērnības. Bet, tikko uzcēlu māju, ierīkoju vīna dārzu, veselu desetinu ar batugu-negru^1 apstādīju, tā — bliukš—blaukš! — karš un mani iesauc armijā.

Kalpoju Kaukaza frontē, aizgāju līdz pašai Erzerumai, bet revolūcijas laikā atgriezos mājās. «Nu,» domāju, «tagad nekustēšos ne no vietas.» Dēls pa to laiku izaudzis, puikiņam bija četri gadi, nule, ja vien ir dzīvs, droši vien bus ar tevi vienos gados.

— Kur nu — esmu dzimis deviņi simti devītajā gadā, — es jutos aizskarts.

— Nu, tas nav svarīgi, — vārdu sakot, liels puisis. Un tad, saproti, tikko bijām sadalījuši muižnieku zemi, dzirdam — paklīdušas valodas, ka Besara-biju gribot sev pievākt rumāņu bajāri. Nu tiešām, drīz vien mūsu sādžā atbrauc kāds tur pans Radulesku no pašas Bukarestas, apmetas pie popa un — kā viņi ar popu to nokārtoja, vēl šobaltdien nezinu, — brauc kā mūsu ciema deputāts uz Kišiņevu, uz Sfatul-Ceriju^11 [12]. Bet šo Radulesku neviens nebija ievēlējis, un daudzi zemnieki viņu pat redzējuši nebija. Tā nu pienāk mūsu ciema avīžele, un mēs lasām, ka Ataki ciema delegāts Radulesku pieprasījis, lai Besarabija pievienotos savam senajam draugam Rumānijai. Bet pēc tam apvērsums, skatāmies, ieradušies žandarmi. Tad nu sākās! Panu zemi atņem, bet tos, kam tā bija piešķirta, slānī ar slauķiem. Nopēra arī mani. Atņēma jauno vīna dārzu.

Tāds niknums mums bija pret rumāņu bajāriem — nevar ne izstāstīt. Un, kad nu mēs izdzirdām, ka Chotinā un tuvējos ciemos ļaudis dumpojas, sacēlās visi, kas tādi trūcīgāki. Cits uz zirga, cits kājām, cits ar dakšām, dažs labs ar medību bisi — prom uz Chotinu. Auksts bija, atceros, janvara sākums, bet es, kā biju vadmalas formas blūzē, tā paķēru trlsllnijšauteni, to, ko pārnesu no frontes, un jozu uz Chotinu. Sīvi mēs cīnījāmies ar rumāņiem. Cik daudz muižu nodedzinājām, cik daudz žandarmu zem Dņestras ledus iegrūdām — i neizstāstīsi; tikai, edz, kāds negals: trūka mums palīga, mūsu vidū nebija tāda vadoņa kā, teiksim, Kotovskis: viņš tad karoja ar Petļuru un nevarēja izlauzties pie mums. Vienpadsmit tūkstošus mūsējo nogalināja žandarmi, mani ievainoja pie pašas Chotinas, pie cietokšņa. Esi to redzējis? Ievainoja kājā — no ložmetēja. Un tad es naktī rāpos pa ledu uz šo pusi — kā nenosalu, nudien, nezinu. Rāpjos pa ledu, krāsoju visapkārt sniegu ar asinīm, un blakus mani ievainotie biedri arī pa vienam dodas pa ledu uz Ukrainas krastu. Bet rumāņu karaspēks raida mums paka| ar lielgabaliem šāviņus. Pamatīgi apšaudīja — vienā vietā no šāviņiem pat ledus sakustējās kā pavasarī. Pārrāpos es šaipusē, taču šeit toreiz saimniekoja Petļura — tas pats, kas rumāņu bajāri.

Paslēpos es pie viena tēvaiņa, kamēr sadzija kāja, bet tad uzzināju, ka nedrīkstu atgriezties dzimtajā ciemā. Zināju, ka nonāvēs. Visus, kas bija sacēlušies pret bajāriem, rumāņu žandarmi nonāvēja. Vēl man pastāstīja, ka žandarmi manu māju nodedzinājuši līdz pamatiem, zemi, vīna dārzu — visu atņēmuši sievai un atdevuši jaunajam muižniekam Grigorenko. Tāpēc tad arī paliku šeit sargāt savu daļu pie Dņestras. Un nevaru un nevaru aizbraukt no šā ciema. Pazīstamie puiši Bakū iegūst naftu, izpeļņa, raksta, tur esot bagātīga, sauc: «Brauc, Šeršen,» — bet es nevaru. Gaidu tikai to brīdi, kad atbrīvosim Besarabiju. Zvancā dzīvo kāds robežsargu priekšnieks. Man pazīstams. Ikreiz, kad braucu pēc padomju saimniecības pasta, es viņam uzplijos: «Nu kad tad,» saku, «dosimies uz viņpusi? Pielūkojiet,» saku, «ja iesiet turp, visādā ziņā ņemiet mani līdzi! Par pavadoni. Es tās vietas labi pazīstu. Ikkatru taciņu, ikkatru grāvīti. Visas esmu izstaigājis. Un arī saruna ar dažu labu iznāks pamatīga. Pielūkojiet,» saku, «ja pāriesiet robežu bez manis, kļūsim naidnieki uz visu mūžu!»

Priekšnieks tāds krietns puisis, no pašas Maskavas atbraucis, smejas un saka: «Vispirms,» saka, «robežas šeit nekādas nav, tāpēc agri vai vēlu uz to pusi būs jādodas, šeit mēs tikai pagaidām apmetušies. Bet, kolīdz saņemsim pavēli, neaizmirsīsim arī tevi, Šeršen.»

— Vai par sievu kaut kas zināms? — es, brīdi nogaidījis, vaicāju.

— Divdesmit trešajā gadā iegriezās pie mums kāds zemnieks no tās puses. Tas bija nosvilinājis pana muižu un atbēdzis pie mums. Mēs tad, kamēr pēc viņa atnāca robežsargi, patērzējām. Teicās, esot manu sievu redzējis. Viņa pēc sacelšanās kalpojusi pie kāda budža par kalponi, bet tad žandarmi padzinuši viņu no ciema tālāk prom: redzams, bija saoduši, ka esmu dzīvs un strādāju padomju saimniecībā ...

Bet nu jau labs laiks — nekādu ziņu. Līdz divdesmit otrajam gadam mēs ar viņu pat sasaucāmies. Es nostājos uz paugura blakus ūdenim, — zini, kur padomju saimniecības zirgus peldina? — bet viņa atnāk uz dzirnavām it kā uz laipām veļu mazgāt, tomēr pati klausās, ko es kliedzu, un dažkārt arī pati atsaucas. Vienreiz mēs tā sasaucāmies un nemaz nepamanījām, ka kukuruzā ielīdis žandarms. Viņš klausījās, klausījās, bet tad metās uz manu sievu ar nagaiku un tik slānī. Viņa pameta veļu — tā visa aizpeldēja — un pati kliedz ai^ sāpēm. Bet es skraidu gar krastmalu, redzu, ka šis mūdzis moka manu sievu, un aiz niknuma zobus vien griežu. Tieši tajā brīdī gāja garām mūsu robežsargs. Es tad, atceros, sāku viņu lūgties: «Padod, draudziņ, karabini, es to mūdzi nolaidīšu.» Taču robežsargs man saka: «Nekas,» saka, «pacieties! Pienāks laiks — un tava dzimtā Besarabija no jauna kļūs brīva.»

Pavisam tuvu aiz upes miglas joslas bija saskatāms mēness apspīdētais Besarabijas krasts. Seršens apturēja Sirmi un raudzījās tur alkatīgām, skumju un niknuma pilnām acīm.

Es sapratu, ka visu mūžu viņš gaidīs to brīdi, kad varēs pāriet pāri Dņestrai un spert kāju uz šo tuvo un viņam tik dārgo zemi.

BAIGA NAKTS

Balkonā, kur mēs nakti gulējām, bija ieviesušās lapsenes. Ik rītu, iekām ielaidās spraugā zem jumta, kur atradās to ligzda, tās ilgi riņķoja virs matračiem un aizdzina mums visu miegu.

— Velns ar ārā! — kādu rītu Kolomejecs ierunājās. — Būs no šejienes jāvācas prom.

— Izkvēpināsim tās, — es ieteicu.

— Kamēr tu tās izkvēpināsi, tad drīzāk viņas tevi izkvēpinās. Man nav nekādas vēlēšanās staigāt ar sapampušu seju, — Kolomejecs noteica, atgaiņādams dzeltenu, uzmācīgu lapseni.

Taču lapsene nerimās. Tad Kolomejecs vienā apakšveļā pietrūkās no gultas un iemetās istabā, kur vēl dusēja kursanti.

Mēs sākām naktīs gulēt salmu kaudzē pie kuļmašinas. Tur bija vēl labāk nekā balkonā. Apakšā mēs pavilkām, cik tik uziet, salmus, arī pāri nokarājās salmi; turklāt gulēt šeit nakti kaudzē bija vēl ērti tāpēc, ka blakus atradās padomju saimniecības meloņu un arbuzu lauks. Nakti, ja iegribējās, varēja izmeklēt arbuzu vai ienākušos meloni un turpat zem zvaigžņotām debesīm to notiesāt. Viens gan bija slikti: tālu jāstiepj līdzi segas un palagi.

Acīm redzot tāpēc arī Kolomejecs pēc divām dienām, kad es viņu aicināju uz naktsguļu, sāka raustīt degunu.

— Redzi, Vasil, vaļsirdīgi runājot, man nez kāpēc negribas iet tur gulēt. Pārāk tālu. Labāk iekārtosimies kopā ar puišiem istabā.

— Kur tad tu iekārtosies, ja tur jau tā šauri. Ir tā daudzi iet gulēt uz klētīm.

— Kaut kā piemetīsimies.

— Kas tur par jēgu, padomā, Ņikita! Istabā pagūsim izgulēties, kad aizbrauksim uz pilsētu. Bet šeit kaudzē — svaigs gaiss, labi smaržo, blakus meloņu un arbuzu lauks — visas ērtības. Tu taču pats teici, ka tev ļoti patīkot gulēt uz salmiem.

— Teicu jau, teicu, — Kolomejecs sāka stomīties, — bet nu vairs negribas. Zini, vazā nu tik tālu visas šīs grabažas — apnicis ...

— Ja gribi, es aiznesīšu tavas gultas drēbes? Ko? Tu iesi tukšām rokām.

— Nē jel, Vasil. Kaut kā negribas. Turklāt varbūt būs arī lietus. Vai redzi?

Aiz Dņestras uzplaiksnīja zibens, apgaismodams uz brīdi tumšo, mākoņaino debess malu. Šodien novakarē tiešām pie debesīm bija daudz mākoņu, tikai vietumis starp tiem staroja zvaigznes.

— Kāda še nozīme lietum, Ņikita? Zem kaudzes ūdens netiek. Vai atceries — aizvakar ...

— Aizvakar netecēja, bet šodien var tecēt...

— Tātad tu nenāksi uz kaudzi?

— Neiešu.

— Nu, tad es iešu viens pats.

— Viens pats? — Kolomejecs stiepti iesvilpās. — Ak, kāds drosminieks.

— Un tu domā — neiešu?

— Domāju, būs bail un nakti atskriesi atpakaļ.

— Redzēsim! — es spītīgi noteicu.

Kad, iežmiedzis padusē saini ar segu un palagiem, es soļoju uz kaudzi, man jau ļoti gribējās palikt pa nakti padomju saimniecībā, kursantu tuvumā. Varētu atrast ērtu vietiņu kaut kur klētī vai iekārtoties svaiga siena vezumā, taču iecirtība man neļāva palikt. Uzzinās par to Kolomejecs, man vairs nebūs dzīves, sāks atkal mani «apstrādāt», stāstīs, ka baidījos gulēt viens pats. «Blēņas,» es sev teicu. «Liela muiža! Pavadīšu nakti viens pats, un nekas ar mani nenotiks. Kas tur ko baidīties? Iedomājies tikai! Toties kā es rīt paskatīšos uz Kolomejecu! Teikšu viņam: «Interesanti, kam bija bail?»

Tikko es, sabužinājis salmus, apgūlos pie kaudzes, atčāpoja Rjabko. Tagad man pat prātā nenāca dzīt viņu prom. Vismaz viena dzīva radība būs man blakus.

— Nāc šurp, Rjabko! — es pasaucu suni.

Suns pienāca pavisam tuvu un nolaizīja man roku.

— Gulsties, Rjabko, — es pavēlēju, — šeit uz segas!

Suns vilcinājās un kāpās atpakaļ. Tad es viņu nogāzu ar varu, viņš apgūlās pie kājām un uzreiz apmierināts sāka meklēt blusas.

Besarabijas pusē nemitīgi plaiksnīja rūsa, un debesis uzliesmojumu brīžos kļuva tumšas tumšas, zvaigznes tur augšā izdzisa pēc katras zibens kvēles.

Virs manis slējās lielā kaudze, ar savu smagumu tā spieda apakšējās salmu kārtas, ka tajās nevarēja ne roku iebāzt. Dažus soļus no kaudzes nekas nebija saredzams, pat baltais žogs, ko tik skaidri vistumšākajās naktīs varēja saskatīt, tagad izgaisa tumsā, un tikai tad, kad aiz Dņestras uz-blāzmoja rūsa, to varēja izšķirt. Tajos brīžos, kad plaiksnīja rūsa, atmirdzēja tumšās debesis un lokomobile. Ar savu augsto dūmvadu tā bija līdzīga zilonim ar paceltu snuķi, līdzās tai varēja saskatīt mucas ar ūdeni, tumsā iznira kuļmašinas gludās kontūras.

Rīt no rīta mēs uzkāpsim uz tās režģotās platformas pie trumuļa. Kolomejecs saņems no manis pirmo kūļa pusi, ietrīsēsies, kuldams vārpas, robai* nais trumulis, visapkārt valdīs troksnis ... Bet cik tukšs un vientulīgs pašlaik ir padomju saimniecības klons. Nevienas dzīvas dvēseles. Nevieflās dzīvas radības, tikai mēs ar Rjabko guļam pie kaudzes. Es ērtāk noliku šev blakus salto šauteni un sakārtoju zaueru, kas jēlmītā siksnā pakārts mart zem krekla.

Es vēl aizvien baiļojos nēsāt revolveri atklāti, domāju — kāds no kursantiem var man to atņemt. Es izlūdzos Seršenam garu jēlmītas ādas siksniņu, piesēju tās abus galus pie zauera roktura gredzentiņa un nēsāju revolveri vakaros zem krekla uz kailas miesas. Revolveris vienmēr bija silts un vairs nerūsēja. Nelaime tikai tā, ka miegā tas man spieda sānus, un es gulēju nemierīgi, bieži grozīdamies.

Es aizmigu vēlu pēc pusnakts, gaidīdams tuvīno lietu, un atmodos, juzdams, ka kājas vairs nespiež. Rjabko nebija man blakus. Viņš skaļi rēja pavisam tuvu. Metās virsū kaut kādam svešiniekam, kas pa lauku nāca uz padomju saimniecību no Dņestras puses. Es izdzirdu šā nezināmā cilvēka soļus. Tie tuvojās. Nē, tur nebija viens vien cilvēks, viņu bija vairāk: es dzirdēju, ka zem to kājām švīkst kartupeļu laksti. Es uzreiz piespiedos pie kaudzes. Rjabko rēja aizsmacis, nu jau viņš metās tieši virsū nācējiem.

— Sū-sū, sunīt, nāc šurp — dabūsi speķi! — kāds centās pielabināt suni. Balss bija klusa, zaglīga un ļauna.

Belz viņam ar laidi, lai nevaukšķ! — otrs pikti noburkšķēja.

Tajā pašā mirklī es izdzirdu dobju triecienu, un Rjabko pēdējo reizi baigi iekaucās. Redzams, lienot atpakaļ un zaudējot pēdējos spēkus, viņš žēli un gaudulīgi iesmilkstējās un piepeši apklusa.

Nožmiedzu! Gatavs! Pat roka iesāpējās, sitējs noteica un aizsmacis iesmējās.

— Klusāk, puiši! — kāds pavēlēja.

Banditi apstājās dažus soļus no manis blakus lokomobilei. No apakšas es diezgan labi saredzēju, kā pār zemi vīdēja to augumu melnie apveidi.

Banditi ieklausījās. Es baidījos pakustēties. Man likās, ka es vairs nekad nespēšu pakustināt roku vai kāju, miesa bija sastingusi, tikai galva bija pavisam skaidra. Es tagad sadzirdēju katru šās baigās nakts troksni. Dzirdēju, kā čaukst vēja pluinītie, atsevišķie salmiņi man virs galvas, kā aiz kaudzes dzied circeņi. Dzirdēju, ka tālu ciemā satraukti rej suņi, Rjabko kaucienu uzmodināti.

— Paklausieties, puiši! — pēc brītiņa kāds aizsmacis ierunājās, acīm redzot banditu barvedis. — Vai jūs redzat šo kaudzi? Kolīdz to aizdedzināsim — visi man pakaļ grāvī. Un gaidīsim. Bet, kad viņi izskries dzēst, mēs tumsā plāsim tiem virsū un nožmiegsim kā zaķus. Sagatavojiet granatas! Oļeska, ej svilini!

— Padod sērkociņus! — teica tas, kam lika aizdedzināt kaudzi, un uzreiz, atšķīries no citiem banditiem, neveikliem, piesardzīgiem soļiem taustīdams zemi, tuvojās man.

Vienā mirkli es izspruku no kaudzes un puskails, tikai ar revolveri, kas kuļājās uz vēdera, metos tumsā. «Ašāk, ašāk uz padomju saimniecību, kamēr banditi nav aizdedzinājuši kaudzi!» Un es joņoju tieši pāri meloņu un arbuzu laukam uz padomju saimniecības dzīvojamo ēku, lai brīdinātu kursantus, lai pamodinātu tos un kopā ar viņiem atgrieztos šurp. Bet nepaguvu pa skriet soļus trīs, kad, saminis glumu meloni, es visā sparā nogāzos zemē. Tūliņ gan piecēlos, bet tikko neiekliedzos aiz sāpēm. Krizdams biju izmežģījis kāju. Skaudrās sāpes kājā uz mirkli apslāpēja bailes. Juzdams, ka acīs riešas asaras, tikko turēdamies kājās, es norāvu zauera drošinātāju un laidu uz banditiem pirmo lodi.

Šāviena uzliesmojuma apžilbināts, es sapratu, ka esmu sevi atklājis, ka nu vairs mani nepaglābs arī augstās kaudzes ēna. Mani no jauna pārņēma briesmīgas bailes, bet atliekt pirkstu un atbrīvot zauera mēlīti es vairs nevarēju. Tagad es plāju uz banditiem jau automātiski. Es neko neredzēju savā priekšā — tikai melna nakts visapkārt un spilgti šāvienu uzliesmojumi virs augšup paceltā zauera stobra.

Kad aizlidoja pēdējā čaulīte, es sadzirdēju bandita aizsmakušo balsi:

— Ar granatu! — viņš kliedza.

Tajā pašā mirklī kaut kur pavisam tuvu pie manām kājām no lauka pacēlās milzīgs liesmu stabs, man uzreiz aizkrita ausis, un es tikai jutu, ka sejā iesitās arbuzu laksti.

Pirmā doma bija saukt palīgā, bet atvērtajā mutē sabira zeme; es gribēju to izspļaut, taču jutu, ka krītu — lēnītiņām kaut kur tālu, — bet krist nebija baigi. Vēl viena granata plīsa blakus, tomēr es pat nenodrebēju. Pēkšņi kļuva tik labi, patīkami, sāpes kājā uzreiz mitējās, pa pieri tecēja kaut kas silts, es saņēmu pēdējos spēkus, lai izspļautu zemes, taču jutu, ka lūpas un mēle man vairs neklausa: tās bija kļuvušas svešas, mīkstas un nekustīgas, — tā ar zemes garšu mutē novēlos zemē.

Neatceros, ka mani aizveda uz pilsētu, kā rītausmā galvenais pilsētas slimnīcas ārsts Jevgeņijs Karlovičs Gutentags man izdarīja ļoti nopietnu operāciju: viņš bija izvilcis man no galvas divas galvaskausā iestrēgušas šķembas, izoperējis salauzto ribu un ievilcis izmežģīto kāju. Par visu to es uzzināju vēlāk, kad atmodos.

Modos es ilgi un ar pūlēm. Vispirms, gulēdams vēl aizvērtām acīm, es ilgi ieklausījos vienā un taja pašā tālajā, vienmuļajā klaudzoņā. Es nespēju saprast, kas tā ir. Šķita, ka kaut kur ļoti tālu lielā mājā, kādas sešas istabas aiz manis, kāds klauvē pie aizvērtām durvīm.

«Varbūt tur strādā kuļmašina, un es esmu aizgulējies?» nodomāju un gribēju lēkt no gultas ārā, bet nespēju: kājas un visa miesa bija tik smaga, it kā es būtu piesiets pie gultas. Es atvēru acis un sastapos ar Petjkas Mare-muchas skatienu. Viņš sēdēja uz balta ķeblīša maliņas, šis jocīgais lutausis Petjka Maremucha. Petjka cieši raudzījās manī plati ieplestām acīm — tā, it kā viņa priekšā gulētu mironis, nevis es.

Petjka bija uzvilcis baltu audekla virsvalku. Virsvalka stāvā apkakle spiedās zēna zodā. Pamanījis, ka esmu atvēris acis, Petjka sakustējās uz ķeblīša un žēlā balsī novilka:

— Guli, Vaska, vēl par agru!

— Kā tā — par agru, es tūliņ celšos augšā.

— Kā — celsies augšā? — Petjka izbijās un pietrūkās kājās. — Tu nedrīksti celties! Guli! Varbūt vēlies morsu? Ņem iedzer!

Es atcerējos, ka man sen gribas dzert. Saņemdams no Petjkas trīsošajām rokām pilnu glāzi sārta dzērveņu morsa, es kāri pieplaku lūpām tās slīpētajai malai. Morss bija skābens un vēss. Petjka Maremucha neatlaidīgi izbiedētām acīm sekoja, kā glāze top tukša. Tiklīdz pabeidzu dzert, Petjka aizsteidzās priekšā manai kustībai, izrāva man glāzi un nolika to uz marmora galdiņa.

— Bet nu guli! — Petjka izrīkoja.

— Kas tur klauvē, Petro? — es, atvilcis elpu, vaicāju.

— «Motors» klauvē. Lai klauvē. Guli!

— Kas par motoru? — es nesapratu.

— Nu, «Motora» dzinējs — vai tad nezini?

— Kāpēc dzinējs ... Kur es ... Bet padomju saimniecība?

Tajā brīdī palatā ienāca krustmāte Marja Afanasjevna tādā pašā baltā virsvalkā kā Petjkam. Gara auguma, sirma, viņa virsvalkā likās līdzīga ārstam. Maremucha metās tai klāt.

— Marja Afanasjevna, skatieties — viņš jau grib celties! Es viņam saku, lai vēl guļ, bet šis mani neklausa ...

— Vajag aizvērt logu. Ir jau izvēdinājies, — krustmāte klusi ieteicās un devās pie loga.

— Nevajag! Lai paliek! — es nevarīgi nomurmināju, stiepdams vārdus un atkal cieši uz ilgu laiku aizmigu.

Atmodos no jauna tikai dziļā naktī. Krustmātes un Maremuchas vairs pie manis nebija, augstu pie griestiem dega zila elektriskā spuldzīte. Uz krēsla baļķus manai gultai, atspiedusies ar abām rokām uz galdiņa, snauda nepazīstama kopēja.

Aiz atvērtā loga pie pašas slimnīcas sienas tikko dzirdami šalca kļavas zari. Aiz tiem cauri lapām mirgoja zvaigznes, — ārā bija silta rudens nakts. Pilsēta dusēja tur aiz logiem, sen bija apklusis rūpnīcas «Motors» dzinējs, sen mājā uz lāviņas gulēja Petjka Maremucha, sen dusēja tēvs un krustmāte.

Tagad nakti es sajutu, ka droši vien dzīvošu, lai gan vēl sāpēja kāja, sāpēja ievainotās krūtis; vajadzēja tikai mazliet pakustināt kaklu — un skaudras sāpes pārņēma visu galvu. Es piesardzīgi atbrīvoju no segas apakšas roku un pārvilku ar pirkstiem pār pieri. Visa galva bija pārsieta. Deniņos mani pirksti sataustīja īsus, asus matus. Sapratu, ka man, kad biju zaudējis samaņu, nocirpuši matus. Gribējās ar kādu parunāties, pavaicāt, kā es šeit nokļuvis, kas ar mani noticis, taču neviena pie manis nebija — tikai aizmigusi kopēja. Kādu laiciņu es gulēju, ar plati ieplestām acīm raudzīdamies griestos. Es pūlējos atcerēties visu, kas ar mani noticis, taču drīz noguru un atkal aizmigu līdz rītam.

KĀ MARUŠČAKS NOTVĒRA BALTO MŪĶENI

Ik rītu, ejot uz darbu, pie manis iegriezās tēvs. Viņš ilgi lūkojās manī. Es vēl arvien nespēju panest viņa neatlaidīgo skatienu: tūliņ atcerējos notikumu ar karotēm un novērsos. Tēvs mani ne par ko neiztaujāja — acīm redzot viņš zināja visu. Viņš ikreiz man atnesa ābolus un bumbierus no padomju un partijas skolas dārza. Tēvs tikai apvaicājās, kā es jūtos, gribēja apspriesties ar ārstiem, atnesa man no bibliotēkas interesantas grāmatas. Tajās dienās es sapratu, cik dārgs man tēvs, cik dārga Marja Afanasjevna, cik dārgs resnītis Petjka Maremucha. Bet dīvaini: vajadzēja man tikai iesākt viņus izvaicāt, kas ar mani notika tālāk tajā naktī, kad es gulēju kaudzē, — kad viņi visi it kā norunājuši nomurmināja: «Vēlāk, vēlāk.» Vienīgi tikai tēvs skaidri un gaiši pateica: «Atveseļojies ātrāk, Vasil, tad visu uzzināsi!» Redzams, ārsti viņiem pavēlējuši velti mani neuztraukt ar tās baigās nakts atmiņām, kad es šāvu uz banditiem.

Bija pagājušas dažas dienas. Kādreiz vakarā es gulēju viens pats mazajā, tukšajā palatā, klausīdamies, kā zēni spēlē rūpnīcas «Motors» laukumā futbolu. Slimnīcas gaitenī atskanēja dobji, steidzīgi soļi, un uz palatas sliekšņa parādījās Ņikita Kolomejecs un Maruščaks. Ņikita pa tām dienām, kamēr gulēju slimnīcā, tā bija iededzis, ka es uzreiz viņu nepazinu. Viņam bija iedots virsvalks ne pēc auguma, ļoti liels; melnā, līdz ādai nocirptā Tarzana galva jocīgi rēgojās no vaļīgās virsvalka apkakles. Zaļoksnējais, plecīgais Maruščaks švītīgiem zābakiem kājās un virsvalkā līdz ceļgaliem raudzījās manī smaidīdams. Sen es viņu nebiju redzējis — kopš tā laika, kad aizbraucu darbā uz padomju saimniecību. Un man bija sevišķi patīkami redzēt viņu pašlaik šeit.

Tarzans aplūkoja palatu, paraustīja degunu un, trokšņaini piestūmis krēslu, noteica:

— Ē, bet tev šeit, draugs, ir glauni! Pats Kerzons nekad nav gulējis tādā palatā.

— Vai labāk nekā balkonā? — es vaicāju.

— Balkons — tas ir džungļu mežonīgā daba, — Ņikita atbildēja. — Bet šeit, skaties, civilizācijā. Morss — to dod šeit dzert vai no mājas?

— Šeit. Slimnīcas, — es atteicu.

— Bet man pašreiz ļoti gribas dzert! — Ņikita teica. — Vai var? — un, nenogaidījis atbildi, viņš pielika morsa glāzi pie lūpām.

— Liec nost, Tarzan! — Kolomejecam uzkliedza Maruščaks. — Puisis guļ šeit ievainots, viņam varbūt ik mirkli gribas dzert, bet tu aplaupi.

— Dzer, dzer, Ņikita! — es steigšus sacīju. — Morsu es varu dabūt, cik gribu.

— Redzi nu, es taču teicu — civilizācijā! — Kolomejecs līksmi iesaucās un šmakstinādams sāka dzert morsu. Viņa kalsnais izrieztais gāmurs sakustējās. Kolomejecs aiz tīksmes pat acis aizmiedza.

— Labs! — viņš sacīja nolaizīdamies. — Glauni! Būs vai arī man jānāk uz slimnīcu, lai dzirdina par brīvu ar morsu.

— Morsu dod tikai smagi slimiem, Ņikita, — es teicu, cik iespējams, rāmi. — Bet tevi slimnīcā neņems, lai kā tu lūgtos.

— Ka tu to zini? Varbūt tomēr ņemtu? — Kolomejecs bezrūpīgi attrauca. — Redzi, ja es to nakti būtu kopā ar tevi gājis uz kaudzi gulēt, mani arī droši vien ievainotu. Lai gan ... — viņš svarīgi piebilda. — Drīzāk es viņus noliktu. Un nevis vienu, bet visu varzu.

— Vai tad es — kādu noliku? — es vaicāju pieceldamies.

- Še tev nu bija! — Kolomejecs iesmējās. — Paveicis, var teikt, varoņdarbu, bet tagad izliekas, ka neko nezinātu.

— Nudien, es neko nezinu, Ņikita. Kā nokritu tur meloņu un arbuzu laukā, tā tikai šeit nācu pie samaņas.

— Ej nu, vai tiešām nezini? — Kolomejecs atvaicāja.

— Nu, protams, itin neko! — es apstiprināju.

— Nu, tad mēs tev sniegsim informāciju. Vai tev nav iebildumu, biedri Maruščak? — Kolomejecs pievērsās Maruščakam, kas klusēja.

— Lai notiek, stāsti, bet es tev piepalīdzēšu! — Maruščaks piekrita.

Banditi, uz kuriem es šāvu, bija nākuši no tālienes: viņus sūtījusi no Besarabijas uz padomju zemi rumāņu pretizlūkošanas nodaļa — siguranta palīga atamanam Satanam-Mazgadim.

Satanam-Mazgadim tajas dienās, kad mēs visi strādājām padomju saimniecībā, klājies plāni.

Pilsēta robežapsardzības pastiprināšanai ieradusies no Maskavas trie-ciengrupa cīņai ar banditismu. Tajā atradušies paši drosmīgākie, rūdītākie čekisti. Banditiem klājies jauni! Gandrīz ik nakti no robežnodaļas pārvaldes un apgabala Valsts politiskās pārvaldes cita pakaļ citai uz kaimiņu mežiem devušās nelielas čekistu trieciennieku daļas. Jāšus, ādas kamzoļiem mugurās, ar smagiem mauzeriem koka makstīs trieciennieki joņojuši uz spēcīgiem, izturīgiem zirgiem pa naksnīgās pilsētas ielām. Viņu zirgu pakavi skaļi klaudzējuši zem Vecā cietokšņa arkām. Izjājuši no pilsētas uz mīkstā lauku ceļa, trieciennieki nozuduši nakts migla, un tikai vienā mājā Seminārā ielā, no kuras viņi izjājuši, zinājuši to gala maršrutu.

Augām naktīm līdz rītausmai tajā māja degusi uguns. Čekisti strādājuši visu nakti, izpildot valdības norīkojumu: iztīrīt no banditu varzām zemes pierobežas rajonus.

Bieži, kad Valsts politiskā pārvalde gatavojusi lielākas operācijās, triecienniekiem čekistiem palīgā ieradušies mūsu partijas un padomju skolas kursanti un Sevišķo uzdevumu daļas komunari — pilsētas partijas un komjauniešu šūniņu komunisti un komjaunieši. Bieži vien pat dienā, ja izziņota trauksme, viņi ieradušies Sevišķo uzdevumu daļas štābā Kišiņevas ielā, tur saņēmuši šautenes un trieciennieku čekistu vadībā uz ilgāku laiku devušies prom no pilsētas «izķemmēt» apkārtējos mežus.

Izrādījās, tajā laikā, kad mūsu grupa padomju saimniecībā mierīgi kūla jauno ražu, tie kursanti, kas palikuši pilsētā kopā ar Maruščaku, ari nebija sēdējuši bez darba. Vairākas reizes viņi pārtraukuši nodarbības un rīkojuši masveida kratīšanas, ķēruši banditus.

Šķiet, banditiem būtu vajadzējis aiziet tālāk no pilsētas un it īpaši vairak nekā uguni baidīties padomju un partijas skolu, tomēr, kā man stāstīja Maruščaks, viss iznācis citādi. Banditiem bijuši draugi pašā pilsētā un — viens no tādiem arī izrādījies vecais dārznieks Koribko. Izrādījās, viņš kalpojis garīgajā skolā, kur tagad atrodas padomju un partijas skola, jau cara laika. Kad pilsētā nodibinājusies padomju vara, Koribko pa vecam apmeklējis šo ēku.

Nereti pēc vecas paražas viņš izņēmis no meteļa kabatas smagas, asās dzirkles un rūpīgi, ne no viena neprasīdams par to naudu, apgriezis pagalmā galvenās ēkas priekšā tūju krūmus, liekās ataugas uz akaciju stumbriem, ravējis nezāles. Pie vecā dārznieka pieraduši, un, kad nolaistajā dārzā vajadzējis ievest kārtību, padomju un partijas skolas priekšnieks ieskaitījis Koribko štatā. Tāpat kā citi darbinieki, Koribko saņēmis pusdienas kursantu ēdamistabā un augām dienām ar dzirklēm un kaplīti rosījies dārzā vai padomju un partijas skolas pagalmā.

Kluss, nerunīgs un rāms viņš nevienam nav modinājis aizdomas. Bieži aizrāvies ar darbu līdz vēlai naktij, Koribko palicis gulēt savā noliktavā blakus virtuvei; tur viņam bijusi ierīkota lāviņa ar salmu matraci. Neviens nav zinājis, ka vecajam dārzniekam ir pieaudzis dēls, vārdā Zbigņevs. Jau pirmajos mēnešos pēc revolūcijas jaunais Koribko, toreiz vēl Kijevas poli-technikuma students, padzirdējis, ka poļu pani pulcējot savus leģionus, devies uz Varšavu un tur iestājies Pilsudska dienestā. Kopā ar poļu armiju viņš ieņēmis Zitomiru. Pēc tam, kad Budjonija jātnieku pulki padzinuši poļu leģionus no Ukrainas, viņš kopā ar tiem aizbēdzis uz Poliju. Vecais Koribko, tikko mūsu pilsētā ienākuši sarkanie, sācis stāstīt saviem Podzamčes kaimiņiem, ka viņa dēls students Kijevā miris no izsitumu tifa. Kaimiņi nožēlojuši sirmgalvi, jutuši viņam līdzi un drīz vien aizmirsuši, ka dārzniekam bijis dēls. Bet Zbiško bija dzīvs un, kad poļu defensivai vajadzēja nodibināt sakarus ar bandām, kas klaiņāja padomju pusē, viņu atsūtījuši uz mūsu pilsētu sakaru nodibināšanai. Šeit nu jaunajam poļu izlūkošanas poručikam ļoti noderējis viņa vecais tēvs. Bieži, lai pārnakšņotu vai saņemtu ēdienu, jaunais Koribko ieradies pie sava tēva padomju un partijas skolā un pārgulējis nakti šeit — gan dārzā, gan bēniņos, gan žāvētavā, kur dārznieks uz lēnas uguns žāvēja aplīšos sagrieztus bumbierus un ābolus.

Iespējams, ka vēl ilgi neviens nebūtu noģidis par Koribko dēla augšāmcelšanos no miroņiem, ja man nebūtu bijis zauera.

Tieši tajā naktī, kad mēs ar Petjku Maremuehu devāmies dārzā izmēģināt revolveri, dārznieks Koribko bija saticies ar savu dēlu dārza viņā galā. Viņš bija atnesis dēlam vakariņas kursantu aluminija bļodiņā ar izliektām malām.

Un ši vienkāršā bļodiņa palīdzējusi Maruščakarn izdibināt visu patiesību par dārznieku Koribko.

Kad es nodevu Maruščakarn aluminija bļodiņu, viņš piesardzīgi sācis izvaicāt, kas to būtu varējis nomest dārzā. Gadījies, ka pēc dažām dienām pie pavāra atnācis dārznieks Koribko un palūdzis, lai viņam iedod jaunu bļodiņu vecās vietā, kuru, pēc dārznieka vārdiem, kāds «velnēns» aiznesis no noliktavas.

Pavārs izsniedzis jaunu bļodiņu un par to aizmirsis, bet, kad Maruščaks sācis viņu izvaicāt, vai no virtuves nav pazudis kāds trauks, pavārs atcerējies zudumu un žēlojies Maruščakarn, ka dārzniekam kāds nočiepis bļodiņu. Maruščaks izlicies, it kā tam nepievērstu uzmanību, bet pats sācis novērot veco dārznieku. Drīz vien viņš uzzinājis, ka dārznieks ir polis, ļoti dievbijīgs cilvēks un nepalaiž garām nevienu dievkalpojumu katoļu baznīcā. Tajā naktī, kad es šāvu ar zaueru, cilvēks, kas arī izšāva, kliedza poliski «prendzej». Taču iespējams, ka Koribko būtu varējis novērst no sevis visas aizdomas, ja neatgadījies notikums ar zvanu.

Kad Maruščaks uzzinājis no manis par mūsu bijušās darba skolas direktoru Valerianu Dmitrijeviču Lazarevu un ar to iepazinies, viņš Lazarevam ilgi izvaicājis par padomju un partijas skolas ēkas vēsturi. Divatā viņi staigājuši pa garajiem gaiteņiem un centušies noskaidrot nesaprotamo zvanu skaņu cēloni. Un tad Lazarevs kādreiz atcerējies notikumu, ko viņam stāstījuši vēl ģimnāzistā gados, — stāstu par balto mūķeni, kas naktīs klīstot pa garīgās skolas ēku un nevarot atrast miera, aicinādama uz dievkalpojumu sen slēgtā franciskaņu klostera mūķenes.

No kurienes radusies leģenda par balto mūķeni, kam tā bijusi vajadzīga, kāpēc tā izdomāta?

Sensenis ilgus gadus šajā senatnīgajā ēkā bijis franciskāku sieviešu klosteris. Norobežotas ar augstu žogu, šajā klosterī dzīvojušas franciskaņu mūķenes, dažkārt viņas, ģērbušās savos baltajos tērpos, devušās pasaulē, staigājušas pa ciemiem, cenzdamās pievērst katoļu ticībai zemnieces. Mūķenes gribējušas, lai šajā apkārtnē būtu vairāk Polijas piekritēju, lai klosterim butu vairāk labas zemes. Taču Krievijas valdība citu pēc citas sākusi slēgt katoļu baznīcas un klosterus. Un tad kādreiz ar cara ukazu ticis slēgts ari katoļu sieviešu klosteris. Tā vietā cars pavēlējis atvērt sieviešu garīgo skolu garīdznieku kārtas ģimeņu meitenēm. Šajā drūmajā un mitrajā ēkā salasītas popu meitas no visas guberņas. Klostera baznīcā ierīkojuši pareizticīgo baznīcu. Cellēs iekārtotas klases. No popu meitām baznīcas tēviem vajadzējis izaudzināt sievas draudzes garīdzniekiem. Tomēr no sava klostera izdzītas franciskanietes nespējušas krieviem piedot apvainojumu. Un tad lāgu lāgiem garīgās skolas gaiteņos sākusi parādīties slaida sieviete baltā tērpa un klusēdama staigājusi pa ēku.

Viņu ieraudzījušas, popu meitas sākušas spiegt, ka visa milzīga maja skanējusi.

Baumas par balto mūķeni paklīdušas pilsēta, šļachtiči stāstījuši, ka pats dievs kungs un Romas pāvests atriebjoties krieviem tāpēc, ka viņi slēguši klosteri, ka baltās mūķenes parādīšanās esot dieva zīme, ka drīz sākšoties mēra epidēmija, kas noslaucīšot visus pareizticīgos, un tikai pavesta troņa uzticīgie kalpi katoļi palikšot dzīvi.

Jaunās popu meitas, kad iestājusies tumsa, baidījušās staigāt pa gaiteņiem, salasījušās kopā, aizbarikādējušas ar galdiem durvis, bet kādreiz skolas priekšniece, satikdama pie virtuves balto mūķeni, arī kritusi dziļa ģībonī. Atraduši viņu tikai rītā uz pagraba akmens flizēm. Krizdama priekšniece dabūjusi pierē punu.

Pēc šā notikuma vietējais ispravņiks pavēlējis naktīs uz garīgo skolu sūtīt policistu daļas, — un — dīvaini — mūķene nozudusi, toties lāgu lāgiem gaiteņos sākušas skanēt sērīgas zvanu skaņas. Baltās mūķenes parādīšanās un šo zvanu skaņu cēlonis tajos tālajos laikos, no kuriem līdz mums saglabājušās šīs leģendas, nav ticis atklāts. Iespējams, ka garīgās skolas eka biedet skolnieces ielavījusies kāda no fanātiskajām mūķenēm, kas pēc klostera slēgšanas novietojušās privātos dzīvokļos pie katoļiem. Iespējams, ka pēc tam, kad viņai traucēja iekļūt ēkā, tā ar kāda uzpirkta skolas kalpotāja palīdzību atgādinājusi par sevi ar zvana skaņām.

Zvana skaņu noslēpumu atklājis Maruščaks, kamēr es biju padomju saimniecībā. Turēdams Koribko aizdomās, ka tam ir sakari ar kādiem mums svešiem cilvēkiem, Maruščaks kādreiz, kad Koribko aizgājis baznīcā uz dievkalpojumu, ielavījies viņa noliktavā, kur glabājušies daždažādi rīki. Nekā sevišķa šajā noliktavā nebijis, ja neskaita katoļu lūgšanas grāmatu un tajā ieliktu zīmīti ar šādu saturu:

«Tēv! Rīt pulksten deviņos vakarā gaidu tevi kapsētā pie kanoniķa Tšiļat-kovska kapličas. Zbiško.»

Rūpīgi izmeklējis visu noliktavu, Maruščaks jau grasījies aiziet, kad pēkšņi apakšā pie sienas tieši pie dūmvada durtiņām pamanījis melnu sodrēju atbiras. Bija vasara, vēl nebija pienācis laiks tīrīt dūmeņus, — tātad vecais dārznieks līdis dūmvadā cita iemesla dēļ. Maruščaks pievilcis soliņu un atvēris durtiņas, tad palūkojies dūmvadā. Viņš pamanījis tur ko baltu. Iebāzis roku dūmvadā un izvilcis smagu vīstokli. Vīstoklī, ietīts papīrā, atradies revolveris — mauzeris, 1918. gada izlaidums, ar divām rezerves aptverēm.

Uzmanīgi aizvēris dūmvadu un atstūmis soliņu vecajā vietā, Maruščaks aizsteidzies uz Valsts politiskās pārvaldes apgabala nodaļu ziņot par savu atradumu. Apgabala VPP nodaļā tūliņ noskaidrojuši, ka 1918. gada mauzeris Nr. 6838 piederējis čekistam triecienniekam Griščukam, ko pirms divām nedēļām atraduši nogalinātu un iesviestu akā pie robežas miestiņa Vitauta Brasls. Mauzeru pie nogalinātā nav atraduši.

Tajā pašā naktī apcietinājuši dārznieku Staņislavu Koribko. Izkratot pie viņa atraduši divos ampulas ar nezināmu indi.

Nākamās dienas vakarā kapsētā pie kanoniķa Tšiļatkovska kapličas apcietinājuši arī jauno Koribko, Pilsudska izlūkošanas poručiku, ģērbušos vienkāršā zemnieku puiša apģērbā. Kad pienākuši trieciennieki, viņš mēģinājis bēgt un pat atšaudījies, tomēr ticis notverts, tam atņēmuši revolveri, un drīz vien viņš nopratināšanā saticies ar savu tēvu.

Izrādījies, ka Zbigņevu sūtījušas poļu izlūkošanas daļas, lai uzturētu sakarus ar Sātana-Mazgada bandu. Kopā ar banditiem, kam trūcis ieroču, viņiem bijis jāuzbrūk padomju un partijas skolas ieroču noliktavai. Vecais dārznieks izpētījis, ka šajā noliktavā atrodas ap divi simti šauteņu, daudz naganu un kaujas patronu kārbu. To visu viņš pastāstījis dēlam, bet dēls viņam iedevis indi. Banditi nolēmuši ierasties padomju un partijas skolā vēlā naktī. Iepriekš vecajam Koribko vajadzējis iemest kursantu vakariņu katlos indi. Kopā ar indi dēls tēvam iedevis arī mauzeri, to pašu revolveri, kuru priekš divām nedēļām atņēmis Sātana-Mazgada bandas nogalinātajam čekistam Griščukam.

Pēc vecā un viņa dēla apcietināšanas čekisti vēlreiz rūpīgi pārmeklējuši dārznieka noliktavu. Palūkojušies arī dūmvadā. Tur viņi pamanījuši to, ko steigā neievērojis Maruščaks. Dziļi dūmvadā melnojis pie kādas kaut kur augšup ejošas stieples piesiets melns, sarūsējis dzelzs riņķis. Kad to spēcīgi pavilkuši uz savu pusi, no augšas atskanējušas sērīgas zvana skaņas. Stieple no apakšējā stāva sniegusies līdz pašai augšai un tur bijusi piestiprināta pie nišā iemūrēta neliela vara zvana. Apklāts ar putekļiem un sodrējiem, šis zvans karājies šeit ēkā daudzus daudzus gadus, — acīm redzot jau pirms tā laika, kad pa gaiteņiem, baidīdama garīgās skolas audzēknes, klaiņājusi baltā mūķene. Iespējams, ka šo zvanu sen senos laikos sienā iemūrējuši katoļu kanoniķi — Vatikana aģenti, lai biedētu māņticīgos mūkus, lai retumis šīs noslēpumainās zvanu skaņas nosauktu par brīnumu, par dieva zīmi. Varbūt iemūrētā zvana noslēpumu jau mūsu laikos katoļticīgajam dārzniekam Koribko atklājis kāds no pilsētas ksendziem. Pietika lejā no celles, kur atradās dārznieka noliktava, pavilkt stiepli, kad uzreiz atskanēja stieptās zvana skaņas, tās pašas, ko dzirdējām mēs ar Maruščaku, kad Sevišķo uzdevumu daļas trauksmes laikā klaigājām pa pamesto ēku.

— Kāpēc jūs zvanījāt? — nopratināšanā jautājuši dārzniekam Koribko.

— Pabiedēt gribēju ... komunistus... — īgni atbildējis Koribko.

— Nu, vai tad komunisti ir garīgās skolas audzēknes? — vaicājis tiesas izmeklētājs.

— Aiz muļķības! — Koribko atzinies. — Tagad spoki vairs nav modē. Bet es izdarīju muļķību un pats sevi velti nodevu!

Dārznieku Koribko apcietinājuši tieši tajā pašā lietainajā naktī, kad es viens pats devos uz kaudzi gulēt.

Robežu pārgājušie banditi gribējuši nonāvēt kursantus pie degošās kaudzes un tad doties tālāk uz pilsētu, lai savienotos ar Sātana-Mazgada bandu. Mani šāvieni iztraucējuši banditus paveikt šo plānu. Viņi nebija pat paguvuši aizdedzināt kaudzi. Kad, izdzirduši granatas sprādzienus pie meloņu un arbuzu lauka, no padomju saimniecības izskrējuši kursanti, banditi, nepieņemdami cīņu, aizšmaukuši atpakaļ uz Besarabiju. Taču viens no viņiem nespējis aiziet. Es nejauši ar sava zauera lodi biju viņu ievainojis kājā, un lode sašķaidījusi tam kaulu. Savu biedru pamests, bandits pa sakņu dārziem rāpojis uz Dņestru, un šeit pie paša ūdens viņu atradusi robežsargu patruļa, kas uz šāvieniem atsteigusies no tuvējā robežapsardzības posteņa.

MANI APCIEMO GAĻINA

Visu to man pastāstīja Maruščaks un Kolomejecs, sēdēdami pie manas gultas. Es viņos klausījos alkatīgi un nožēloju, ka vēl ne tik drīz laimēsies nokļūt padomju un partijas skolā paraudzīties uz klostera zvanu atlauztajā nišā un ieiet dārznieka Koribko noliktavā.

— Bet. .. vai manu revolveri atrada? — es piesardzīgi ievaicājos Ņikitam.

— Kaš par jautājumu! — Ņikita atteica. — Tas gulēja tev blakus. No rīta to pacēla sargs. Pašlaik tavs revolveris atrodas glabāšanā pie Poļevoja.

— Un man to neatdos?

— Kāpēc ne? — Maruščaks brīnījās. — Ierakstīs Sevišķo uzdevumu daļas kartītē numuru un atdos.

— Kādā Sevišķo uzdevumu daļas kartītē? Es taču vēl neesmu komjaunietis.

— Nu, šajā ziņā, draugs, jānokārto vienīgi formalitātes, — Maruščaks noteikti atteica. — Tikai veseļojies žiglāk!

— Un ierodies sapulcē! — Ņikita svarīgi piebilda. — Tur redzēsim, apsvērsim un izskatīsim.

— Jā, ierodies! — es novilku, atcerēdamies, kā mani kādreiz apvainoja Kolomejecs. — Es ieradīšos, bet tu atkal izdzīsi.

— Esi gan tu, tik ilgi atminies apvainojumu, — Maruščaks novilka smiedamies. — Nebaidies, šoreiz mēs izvēlēsim citu priekšsēdētāju, labsirdīgu.

— Vai tad es, pēc tavām domām, esmu asinskārīgs? — Kolomejecs vatcāja.

—- Nu, skaidrs, Tarzan ... — Maruščaks atbildēja.

Tajā brīdī divas sanitāres ar troksni iestūma palatā augstus ratiņus uz skritulīšiem. Ieraugot šos ratiņus, man uzreiz sažņaudzās sirds, es tūliņ aizmirsu savus viesus.

— Uz pārsiešanu! — paziņoja pilnīgā, zilacainā sanitāre Kriste.

— Vai tad šodien? — es žēli novilku. — Labāk rīt. Nevajag šodien!

— Ai, ai, kaunies! Tāds brašs puisis un baidās pārsiešanu, — Kriste sacīja, pieliekdamās man tuvu klāt un palikdama zem muguras savu spēcīgo un mīksto roku.

Pārsiet mani mēdza pats ārsts Gutentags. Tā arī šodien, kad mani ievizināja gaišajā pārsiešanas zālē, viņš jau stāvēja gatavībā ar pinceti rokās, zems, platiem vaigu kauliem, pliku pakausi, uzvilcis uz pieres balto cepurīti. Tikko sanitāres mani no nestuvēm bija nolikušas uz cietā galda, Gutentags straujiem soļiem pienāca man klāt un uzreiz satvēra aiz kājas. Viņš sāka to saliekt celī, taustīt. Es mazliet pacēlies ar bailēm sekoju ārsta cieši tverošajiem un spēcīgajiem pirkstiem.

— Vai sāp? — Gutentags beidzot ievaicājās dobjā krūšu balsī.

— Mazliet! — es žēli novilku, izvaikstījis seju.

— Mazliet neskaitās, — ārsts atcirta un izrīkoja: — Noņemiet apsējus!

Veiklā, kalsnā māsa Tomaševiča sāka atraisīt apsējus. Tumšsarkana,

gara rēta ar diegu zīmēm malās bija redzama tajā vietā, kur bija izgriezta riba. Gutentags palūkojās uz rētu, iesvilpās un teica:

—* Lieliski sadzijusi. Pēc pāris dienām viņam jau varēs uzlikt plāksteri. Ieziediet ar kolodiju — un viss. Saprotams?

Māsa, noslaucīdama rētu ar spirtu un uzlikdama uz tās tīru marli, saprotoši pamāja ar galvu.

Viss tas nebija nekas, kamēr viņa, pārsējusi man krūtis, nesāka ķerties pie apsēja galiņa uz galvas. Jau iepriekš es iekodu apakšējā lūpā un sāku spārdīties ar kājām pa galdu.

— Kas tad tie par jokiem? — Gutentags bargi ievaicājās un savilka uzacis.

— Sāp, dakter! — es caur zobiem ņerkšķēju.

— Būsi veiklāks, — ārsts izmeta. — Nākamajā reizē nepieļausi, ka tev pie kājām met granatas. Varens karotājs! Pašam jāpaliek veselam, bet ienaidnieks — jānoliek. Saprati?

Es sapratu, ka ārsts man apvārdo zobus, un ar bailēm sekoju, kā māsa Tomaševiča veikliem un žigliem pirkstiem atraisa apsēju: tā uz galvas palika aizvien mazāk un mazāk, un tad beidzot acu priekšā pavīdēja pats galiņš. Es piemiedzu acis. Tagad sākās visbaismīgākais: māsa sāka lēnītiņām atplēst uz rētām saliktos tamponus.

— Ai, ai, ai, ai! — es kunkstēju. — Lēnāk, ai!

— Pacieties, pacieties! — kaut kur blakus dudināja Gutentags.

Es vairs neredzēju ne ārsta, ne māsas: acis man pieplūda ar asarām, tās ritēja pār seju, sāļas un karstas, ar mēli es tās nolaizīju no lūpām.

Sajutu asas sāpes, kad māsa atrāva tamponus, tie bija pielipuši ap rētu ataugušajiem matiņiem, es grozījos uz cietā galda, vēcināju ar rokām, vaimanāju.

— Diezgan! Vai dzirdi, nu jau ir visi, visi! — Gutentags man kliedza ausī, bet es vēl arvien gulēju, kuļādams kājas, it neko nedzirdēdams un vaimanādams.

— Redziet, — ārsts klusi sacīja māsai, — iztikām bez galvaskausa trepanacijas, un viss gluži labi. Spēcīgs puisis! — Viņš papliķēja man pa kāju.

Labi bija atgriezties palatā pēc pārsiešanas: priekšā divas mierīgas dienas bez mokām.

Garie, ar podiņu plāksnēm izliktie gaiteņi sniecās cauri visai ēkai, ratiņi rībēja uz šīm plāksnēm, garām paslīdēja šaurie, spraišļainie logi, aiz tiem bija redzamas zilas jo zilas debesis, tālu aiz Dolžeckas meža rietēja saule. Cik ļoti man šajos brīžos gribējās būt brīvē, mežā, kopā ar pazīstamajiem zēniem!

Mani jau piestūma pie palatas. Es ieraudzīju gaitenī uz ozola sola sēdošos Sašku Bobirju, Petjku Maremuchu un... Gaļinu! Galina bija šeit! Gaļina atnākusi mani apciemot! Biju gatavs nolekt no nestuvēm, pietraukties pie Gaļinas, sasveicināties.

Maremucha piecēlās un, soļodams blakus ratiņiem, steigšus murmināja:

— Šveicars mūs visus trīs negribēja pie tevis ielaist, Vasil, tad es aizskrēju pie Gutentaga, un mūs ielaida!

Petjka gribēja ieiet kopā ar mani palatā, bet Kriste pacēla roku un teica:

— Pagaidiet, lūdzu! Apguldīsim ievainoto, tad varēsiet ienākt.

Gulēdams uz tīriem, uzbužinātiem spilveniem, apsegts ar pelēku, pūkainu segu, kuras malas Kriste kārtīgi pabāza zem matrača, es sagaidīju viesus. Pirmā pie manas gultas pienāca Gaļina. It kā pirmo reizi es viņu ieraudzīju. Viņa bija ļoti glīta, visskaistākā, visdārgākā man šajā brīdī. Viņa pietvīka, samulsa, bet viņas mazo ausu ļipiņas aiz uztraukuma kļuva tumši sarkanas. Sniegdama man silto roku, ko es no visa spēka saspiedu, Gaļina klusi sacīja:

— Vai tu saņēmi manu vēstuli, Vasil? Es tūliņ atbildēju...

Nesaņēmu. Bet tas nekas. Droši vien saņemšu. Atvedīs. Tur palika

arī manas mantas, — es samulsis nomurmināju. Negribējās, ka Saška un Maremucha uzzinās par mūsu sarakstīšanos.

— Bet es domāju ... — Gaļina novilka. — Vai tev ļoti sāp, Vasil? — viņa vaicāja, pamādama uz manu pārsieto galvu.

— Nu tā, — es bezrūpīgi atteicu.

Bet kas tevi operēja, Vasil? — painteresējās mūsainais Bobirjs.

— Gutentags.

— Nu tad jau nesāpēja. Kad viņš mani operēja, es nejutu nekādu sāpju, — raustīdams degunu, Bobirjs noteica.

— Ir gan salīdzinājums! — es apvainojos. — Tev bija vienkārša skabarga, bet šeit — redzi! — Un es ar roku norādīju uz savām brūcēm.

— Nu, teiksim, nevis vienkārša skabarga, bet vesela šķemba, — Bobirjs apvainojās. — Bija iestrēgusi līdz pašam kaulam.

— Tev līdz kaulam, bet man tā pārlauzts galvaskauss, ka visas smadzenes redzamas!

— Smadzenes? — Maremucha šausmās ievaicājās.

Nu jā, — es atbildēju, cik iespējams, rāmāk. — Divās vietās redzamas. — Es pablenzu uz Gaļinu.

Arī viņa izbijusies skatījās uz manu pārsieto galvu. Lai vēl vairāk viņus ietekmētu un iztēlotu sevi par lielu mocekli, es nevērīgi teicu:

— Tas viss ir nieki. Kad brūces mazliet sadzīs, tad ārsts pielodēs man zem ādas tādas zelta plāksnītes. Būs stiprākas par kauliem!

— Vai ar alvu pielodēs? — Bobirjs vaicāja.

- Ar alvu? Nē, kāpēc ... Ar alvu ne... Ir tāds ... Nu saproti, ir tāds sevišķs klīsteris. Esmu aizmirsis nosaukumu, — es tikko izlocījos.

Vai esi dzirdējis, Vasil, ka jūsu Koribko apcietināts? Tagad varēs līst dārzā, cik uziet! — Maremucha teica. — Es tev agrāk negribēju sacīt, tāpēc ka ...

Visu zinu ... — es atteicu. - Man kursanti pastāstīja ... Bet.. . ko tagad dara Kotjka?

— Kotjka pārcēlies pie sava Zacharževska, — Maremucha paskaidroja.

Un zini, tagad viņš apmeklē poligrāfistu komjauniešu šūniņu.

Nevar būt? — es neticēju.

Jā gan! — Bobirjs apstiprināja. — Ierodas ikvienā atklātā sapulcē. Un droši vien drīz iesniegs pieteikumu komjaunatnes organizācijai.

— No tā nekas neiznāks! — pēkšņi atsaucās Gaļina. — Visi taču zina, ka Kotjka ne velti strādā pie varkaļa. Grib sev iegūt strādnieka stāžu — tā ir!

Es raudzījos uz Gaļinu un neticēju savām ausīm. Vēl taču nesen viņa ar to mēdza pastaigāties, bet šodien ... Es līksmi lūkojos uz Gaļinu, uz viņas augsto pieri, biezajiem, mīkstajiem, atpakaļ sasukātajiem un aiz ausim aizliktajiem matiem, uz mazliet uzrauto degunu. Gaļina novērsa iezaļganās acis, sakārtoja adīto jaciņu un mulsi sacīja:

— Ko tu skaties — domā, nerunāju patiesību? Nudien, patiesību .. . Viņš pats man to pastāstīja ...

Kas? Vai Kotjka? Ko pastāstīja? — Maremucha sāka interesēties.

— Nu jā, Kotjka. Toreiz, kad Vasils bija aizbraucis, — Gaļina pamāja uz manu pusi, — viņš ieradās pie manis mājās un saka: «Iesim pastaigāties» ... Nu... mēs aizgājām. Bet pa ceļam Kotjka atvēra maciņu un sāka lielīties: «Es tevi pavizināšu ar karuseli,» saka, «redzi,» saka, «cik man daudz naudas! Un visa,» saka, «paša nopelnīta. Bet nauda,» saka, «tas ir sīkums. Naudas man būs vēl vairāk. Tomēr pats galvenais — stāžs. Pastrādāšu vēl mazliet, iegūšu strādnieka stāžu, tad neviens i nepīkstēs, kas bijis mans tēvs, ar darba stāžu tālu tikšu.»

— Un tu ... un tu pēc tam ar viņu vēl runāji? — es sašutis vaicāju.

Kāpēc? — Gaļina mierīgi atbildēja. — Es saku: «Tavas naudas man

nevajag, nevajag karuseļa, bet tu esi blēdis un negodīga persona.» Apgriezos un aizgāju.

— Vai patiešām, Gaļina? — jūsmīgi iesaucās Maremucha.

— Paprasi pats viņam, ja netici, — Gaļina atteica.

— Nav ne mazākās intereses! — Petjka nicīgi norūca. — Es ar viņu jau trīs gadus nerunāju.

— Nu, jaunie cilvēki, vai atnācāt apciemot cieteju? — palatā atskanēja kāda pazīstama balss.

Es aši atskatījos, bet draugi pietrūkās kājās. Uz palatas sliekšņa smaidīdams stāvēja Poļevojs. Viņa galva bija noskūta līdz ādai un tikpat stipri iedegusi kā seja.

— Sēdiet, sēdiet! Ko jūs uztraucaties? Arī es apsēdīšos, — Poļevojs sacīja un paņēma brīvo ķeblīti.

Piestūmis to pie gultas, Poļevojs trokšņaini apsēdās un pavērās manī. Apsēdās arī zēni. Sakārtojusi zilo kleitiņu, Gaļina piesardzīgi apsēdās uz ķeblīša blakus Poļevojam.

— Tu nedusmojies, Vasil, ka neienācu pie tevis vakar, tikko atbraucām: man bija daudz darīšanu. Es atsūtīju pie tevis Kolomejecu. Vai viņš bija šeit? ...

Bija. Arī Maruščaks atnāca.

- Tātad man vairs nav ko darīt. Citādi es pats domāju pastāstīt tev par taviem varoņdarbiem. Ka ar veselību?

- Nekas!

- Nu jā, īstenībā es jau pats zinu, kā, — Poļevojs atzinās. - - Iekām nācu pie tevis, iztaujāju ārstu. Nekas, saka, lieliski saaudzis, drīz varēšot futbolu sist. Vai saspēlēsim futbolu, Vasil?

— Kāpēc ne, saspēlēsim! — es atsaucos.

— Tad pacenties drīzāk izveseļoties, lai līdz izlaiduma vakaram būtu uz pekām, — Poļevojs piekodināja un, aplūkodams rāmi sēdošo Mare-muclīu, teica: — Šo brašo zēnu es pazīstu un ar šo gaišmati arī tā kā esam tikušies, — viņš piebilda, pamādams uz Bobirja pusi, — bet jaunkundzi gan redzu pirmo reizi. Varbūt līgava?

Poļevojs šķelmīgi palūkojās uz mani. Nezināju, kā viņam atbildēt, lai neapvainotu Gaļinu. Bet ari viņa pietvīka, samulsa un nezināja, kur acis likt.

Lai pārtrauktu neveiklo klusumu, Poļevojs pievērsās Gaļinai un, joprojām smaidīdams, sacīja:

— Pielūkojiet, jaunkundz, turiet šo varoni stingri rokās! — Poļevojs pamāja uz mani. — Esmu dzirdējis, ka viņš jau ar meitenēm staigājot pa kafejnīcām.

Man aizrāvās elpa. Citādi nevar būt, par kafejnīcu Poļevojs būs uzzinājis no mana tēva. Bet ja nu tēvs viņam pastāstījis arī par karotēm? Aiz kauna sarkdams, es blenzu Poļevojā un pūlējos izdibināt, vai viņam viss zināms vai ne. Taču Poļevojs smaidīja šķelmīgi un noslēpumaini, un no viņa skatiena neko nevarēja izprast. Tad viņš piecēlās un pēkšņi sacīja:

— Bet man, starp citu, ar jums ir lietišķa saruna, jaunie cilvēki. Uz kurieni domājat doties rudenī? Ko domājat iesākt tālāk?

Iestājās klusums.

Brītiņu pagaidījis, Saška Bobirjs sadūšojās un vaicāja:

- Kā — ko?

— Darba skolu esat beiguši? — Poļevojs lietišķi vaicāja.

— Oho, jau pavasari! — Peljka novilka.

— Nu, bet tagad? — uzmezdams mums vērīgu skatienu, Poļevojs vaicāja.

Es nezinu, kā Bobirjs un Gaļina, bet mēs ar Petjku, — es klusi ierunājos, — domājam rudenī iestāties strādnieku fakultātē.

— Strādnieku fakultātē? — Poļevojs iegrima pārdomās. — Nu jā, strādnieku fakultātē — tur, protams, arī nav slikti, bet man jums ir interesants priekšlikums. Jūs zināt, zēni, mēs pašreiz savā zemē laižam darbā citu pakaļ citai vecās rūpnīcas un, jādomā, drīz celsim arī jaunas. Šīm rūpnīcām mums nepieciešamas mācītas rokas. Ja ne šodien, tad rīt tās būs vajadzīgas, ai, ai, cik daudz. Pašlaik daudzās pilsētās atver fabriku-rūpnīcu arodskolas. Tāda skola būs arī mūsu pilsētā. Tieši vakar man partijas apgabala komitejā teica, ka esmu iecelts par šās skolas direktoru. Es savā jaunībā strādāju Jekaterinoslavas rūpnīcā. Līdzekļi jau piešķirti. Būs īpašas darbnīcas. Skolēni saņems stipendiju. Dosim labus instruktorus. Drīz vien sāksim skolēnu uzņemšanu. Man gribētos tur uzņemt krietnus, dūšīgus zēnus. Es tā skatos uz jums un domāju — nekas, krietni jaunieši. Kā būtu, ja rudenī iestātos fabriku-rūpnīcu arodskolā?

Mēs saskatījāmies.

— Esmu dzirdējusi par fabriku-rūpnīcu arodskolu, — Gaļina klusi ieteicās. — Manu tēvu tur aicina par galdnieku cecha instruktoru.

— Nu redz, cik labi. Kopā ar tēvu varēsi apmeklēt skolu, — Poļevojs nopriecājās.

— Bet vai tad es arī varēšu? — Gaļina neuzticīgi ievaicājās.

— Kāpēc gan ne? — Poļevojs pasmaidīja.

— Es taču neesmu zēns! — Gaļina klusi teica. — Vai tad meitenes var mācīties fabriku-rūpnīcu skolā?

Pēc tavām domām, jums būtu jāatver sevišķa garīgā skola? — Poļevojs atteica. — Tagad ir citi laiki. Kā, vai tad tu nevari izmācīties par mechaniķi vai, teiksim, virpotāju? Pastrādāsi, iegūsi kvalifikāciju.

— Vai par atslēdznieku tajā skolā arī varēs izmācīties? — vēl arvien neuzticīgi vērdamies Poļevojā, vaicāja mūsainais Bobirjs.

— Tieši atslēdznieku nodaļa būs vislielākā, — Poļevojs atteica un, palūkojies uz mums, piebilda: — Nu tā, jaunie cilvēki, es tūliņ aizeju, bet jūs padomājiet, aprunājieties. Ja būs patika, laipni lūdzu manā skolā.

KOTJKAS GRIGORENKO NEVEIKSME

No slimnīcas mani izrakstīja tikai pēc izlaiduma vakara. Tā arī nelaimējās papriecāties kopā pēdējo reizi ar aizbraucējiem kursantiem, neizdevās uz šķiršanos saspēlēt ar viņiem futbolu. Kad es kopā ar tēvu ormani piebraucu pie pazīstamā režģainā žoga Žitomiras ielas galā, mani pārsteidza skolas pagalmam tik neparastais klusums. Nebija redzami uz auditorijām skrejošie kursanti zilām budjonovkām galvā, nestaigāja kā agrāk gar sardzes būdu ar šauteni kursants sargs, vārti vienkārši bija aizslēgti ar smagu, sarūsējušu atslēgu. Uz galvenās ēkas logiem balsnīja ka|ķu šļakatas: tur iekšā notika remonts un arī no ārpuses fasadi izrotāja jaunajam mācību gadam; pie ūdensnoteku caurulēm virvēs karājās mazas koka muldiņas, un uz padomju un partijas skolas jumta vīdēja spilgti zaļas un brūnas krāsas plankumi — tur krāsotāji izmēģināja, kādu krāsu labāk ņemt saulē sen izbalējušajam jumtam.

Tēvs gribēja, lai es, kamēr pavisam atžirgšu, dzīvotu kopā ar viņu un krustmāti, bet es paliku pie sava un iekārtojos virtuvē. Ārsts Guten-tags, izrakstīdams mani no slimnīcas, noteica, lai es sākumā mazāk kustētos un vairāk gulētu, bet pietika man atrasties šajā pazīstamajā mājā, kad manī uzreiz modās vēlēšanās doties ārā, tin es pēc pusdienas izgāju no savas virtuves brīvē. Balstīdamies uz tēva vecā spieķa, es pa piebūves kāpnēm nokāpu uz ceļmalītēm aizaugušā pagalma bruģa un gāju uz galveno ēku. Ekā bija klusi, ļoti klusi. Izmīdīto akmens kāpņu margas klāja putekļu kārta, gaiteņu koka grīdas bija nošļakstītas ar kaļķiem, bet pie sienām stāvēja no auditorijām izvilktie, melnie soli. Kursantu kluba durvis bija plaši atvērtas, un es, iedams garām, izlasīju uz sienas tik pazīstamo lozungu: «Miers būdiņām — karš pilīm!» Aizejot līdz tam logam, pa kuru Maruščaks plāja no šautenes, es sapratu, ka esmu atnācis šeit gluži veltīgi. Caurums platajā krāsnī jau bija aizmūrēts; tikai bieza, sarkanu ķieģeļu kārta norādīja vietu, kur karājies vecais klostera zvans, tik ilgi ar savām noslēpumainajām skaņām biedēdams šejienes iemītniekus. Es pieskāros ar roku ķieģeļu kvadrātiņiem, atlupināju gabaliņu sakaltušā apmetuma un lēnītiņām devos lejup uz dārzu.

Kokiem jau dzeltēja lapas; dārza noriņās saauguši veseli nezāļu brikšņi; bārbeļu krūmi bija sarkani no mazajām, korāļiem līdzīgajām odziņām; sen savas ligzdas atstājuši jau pieaugušie putnu mazuļi. Gar mūra žogu sniecās lazdu aleja — pelēkie, gludie augsto koku stumbri pacēlās pāri tuvējām plūmēm un ābelēm. Visvecākās lazdas stumbra plaisā

es pamanīju melno dobumu, kurā toreiz pavasara rītā iebāzu aluminija bļodiņu.

Dārzā bija ļoti klusi, un, kad es piegāju lazdu alejai tuvāk, kaut

kur augstu lapotnē atskanēja tikko manāms troksnis: tur, krizdams cauri ķepainajām lapām, no apvalka izvēlās rieksts. Es ievēroju vietu zālē, kur tas nokrita, un devos turp.

Rieksts bija nobriedis, liels, tas viegli smaržoja pēc joda. Es iebāzu to kabatā un sāku zālē meklēt citus riekstus. Riekstu šeit biezajā zālē zem diždadžiem un nezālēm aizaugušajos grāvīšos bija daudz. Tie gulēja savā cietajā čaulā kaili, izžuvuši, citi vēl atradās mīkstajā apvalkā ar baltām plūksnām. Šis apvalks viegli nolupa, un no tā uz delnas izvēlās tīrs,

mazliet valgs rieksts. Kabatas kļuva smagas no salasītajiem riekstiem, iesāpējās kāja ceļgalā, tēva spieķis bija palicis kaut kur tālu pašā lazdu alejas sākumā, uz pieres, tāpēc ka es vēl nebiju, kā nākas, atspirdzis, parādījās sviedri, taču es neko nemanīju un centos salasīt, cik iespējams, vairāk riekstu.

Atcerēdamies bērnību un rāpodams uz ceļiem, nebiju pamanījis, ka dārzā satumst. Iestājās mijkrēslis, saule sen jau bija norietējusi aiz Belanovkas priekšpilsētas, laiks doties mājās. Noguris, nomocījies, toties pilnām kabatām riekstu, es iznācu pagalmā un, apsēdies uz soliņa blakus vārtiņiem, sāku ēst riekstus. Ieliku riekstu spraugā starp vārtiņiem un dzelzs siju, pavilku vārtiņus uz savu pusi, un rieksts kraukšķēdams pāršķīda, uz plaukstas izbira čaumalu gabaliņi un balto, jauno kodolu pusītes.

Zemē zem sola jau mētājās krietni daudz čaulu, kad es aiz krūmiem izdzirdu Petjkas Maremuchas balsi.

— Ja mēs šim nelietim tūliņ neparādīsim, viņš vēl vairāk cels degunu gaisā! — Petjka uztraukts mēģināja kādu pārliecināt.

— Nāc šurp, Petjka! — es iesaucos pieceldamies.

— Paskat, viņš jau pastaigājas pa pagalmu! — Petjka brīnījās, iznākdams no krūmiem kopā ar Bobirju. — Bet mēs domājam, ka tu vēl esi gultā. Dod riekstus!

Es iebēru Maremuchas tuklajā plaukstā kādus piecus riekstus un pacienāju arī mūsaino Bobirju. Saška tūliņ kā pērtiķis iebāza riekstu mutē un sāka to kost.

— Ak tu negudrais! — es teicu Saškam. — Jau tā trūkst divu zobu — laikam gribi arī pārējos izlauzt? Spied ar vārtiņiem! Šitā, paskaties!

Nu vārtiņi eņģēs virinājās šurp turp bez apstājas.

Maremucha šņākdams ēda riekstus, nemitīgi raudzīdamies uz manu pietūkušo kabatu.

— No kurienes nākdami, zēni? — es vaicāju.

— Mēs nācām ... — Maremucha iesāka. — Tu zini, Vaska, Grigo-renko uzņems komjauniešos.

— Ko, komjauniešos? — es izsaucos.

— Jā gan, — Saška rāmi apliecināja, ēzdams riekstus. — Man teica brālis Anatolijs, viņš taču poligrāfistu šūniņā, bet Kotjka šo šūniņu apmeklē. Brālis teica, ka Kotjka vakar viņiem iesniedzis anketu un pieteikumu.

— Vēl nav izskatījuši? — es steigšus vaicāju.

— Sestdien sapulcē izskatīs, — Bobirjs paziņoja.

— Nu, tad jau tas vēl nav fakts, to mēs vēl redzēsim! — es atvieglots novilku.

— Tu domā, ka neuzņems? — Petjka sāka uztraukties. — Uzņems, gan redzēsi. Vai tad tu nezini, kāds viņš nadzīgs un blēdis?

— Ko tu klusē, Saška? — es uzbruku Bobirjam. — Tavs brālis ir poligrāfistu šūniņā, pastāsti viņam, kas par tipu šis Grigorenko, lai viņš tā pieteikumu iesviež mēslu kastē — un viss.

— Vai tad es neteicu? Teicu. Tikko šodien uzzināju, tūliņ visu pastāstīju. Bet redzi, kas par lietu: Anatolijs aizbrauca uz ciemu sakarā ar šefības darbiem, atgriezīsies tikai ceturtdien. Viņš, kad es tam pastāstīju par Kotjku, teica, lai salasot savus zēnus un ierodoties sestdien sapulcē.

— Nu, skaidrs, ka viņa kandidatūra jānoraida! — es kaismi ierunājos.

— Varbūt tu nedomātu par kandidatūru, bet dotos gultā, Vasil? — es aiz muguras izdzirdu tēva balsi. Viņš stāvēja pie žoga blakus sarga būdai.

— Kāpēc gultā? Esmu jau vesels.

— Vai galva nesāp? — izejot uz ielas, tēvs vaicāja.

— It nemaz!

— Bet kāja?

— Mazlietiņ, — es mānīju tēvu.

Kāja vēl sāpēja, ceļgals smeldza, bet, ja es atzītos, tēvs mani uz vietas noliktu gultā.

— Nu, pavirzieties ciešāk, puikas! — tēvs palūdza Maremuchu un Bobirju. Tie steigšus pavirzījās.

— Kas tad cienā ar riekstiem? — tēvs vaicāja.

Es izvilku no kabatas riekstu riekšavu un sniedzu tēvam.

Ielūkodamies man acīs, tēvs teica:

— Tātad esi jau paguvis paklaiņāt dārzā, vai ne? Ai, ai, Vasil, periena tev vajadzētu, tikai man roka nece|as. Es taču lūdzu: nestaigā daudz, pagulies! Bet ne, tūliņ jāskrien dārzā. Un ja nu šuves atirst un no jauna jāiet slimnīcā — ko?

— Neatirs, — es nedroši atbildēju un tūliņ pataustīju ribas.

Brītiņu klusējis un saspiedis riekstu ar plaukstu pret soliņu, tēvs jautāja:

— Kura kandidatūru tad jūs grasāties noraidīt?

— Kotjkas Grigorenko. Daktera dēla. Tu zini? — es paskaidroju.

Kāpēc? — tēvs rāmi vaicāja.

— Viņa tēvu taču čekā nošāva! — es dedzīgi izsaucos.

— Bet kas tad pats Kotjka ir? — tēvs vaicāja.

— Kā — kas? Viņš taču nav mūsu cilvēks!'— Maremucha sašuta.

— Viņš bija petļuriešu skautu patruļas priekšnieks, bet pašlaik tīšām iestājies pie Zacharževska, lai dabūtu darba stāžu! — es piebildu.

— Un es, kad mēs vēl ģimnāzijā mācījāmies, — Saška Bobirjs svarīgi teica, — pats dzirdēju, ka šis Kotjka lielījās: hetmanis Petro Dorošenko, kas ieņēma mūsu cietoksni, esot viņa radinieks.

— Tu vaicā, kas viņš tāds, vai ne? — es turpināju dedzīgi skaidrot tēvam. — Viņam taču bija sava māja, viņš, šis Kotjka, mūsu zēnus saukāja par lopiem, un, ja tagad atgrieztos Petļura, viņš mums visiem galvas norautu. Vai tad tāds var būt komjaunatnē?

— Tātad jūs gatavojat viņam uzbrukumu sapulcē? — rāmi un it kā mūs kūdīdams, tēvs vaicāja.

— Oho! Un kā vēl! — es kaismi atsaucos.

— Pareizi! — tēvs piekrita. — Tikai sevišķi uztraukties nevajag. Ja jūs esat pārliecināti, ka viņš komjaunatnei ir svešs, pierādiet to! Svarīgi ir pierādīt, ka viņš nelietis, — tas pats galvenais. Komjaunatnē jāiestājas jauniešiem ar tīru sirdi, un, ja jūs esat pārliecināti, ka šā Kotjkas sirds ir netīra, runājiet par to droši, godīgi un neko nebaidieties!

Atcerēdamies tēva padomu, mēs trijatā apspriedām, kā rīkosimies, lai Kotjkas kandidatūru noraidītu.

Mēs nolēmām neatcerēties sīkos aizvainojumus, bet teikt sapulcē tikai pašu svarīgāko, kā tēvs izteicās — galveno un principiālo. Mēs vienojāmies, ka debatēs pirmais uzstāsies Saška Bobirjs, jo viņa brālis ir poligrāfistu šūniņā, pēc tam vārdu ņems Petjka Maremucha, bet es nobeigšu un teikšu pašu galveno — kāpēc viņa kandidatūra jānoraida, — teikšu to, ko man slimnīcā par Kotjku stāstīja Gaļina. Man vajadzēja pierādīt sapulcei, ka Kotjka ir viltīgs karjerists, ka strādnieku blūzi viņš uzvilcis tikai tādēļ, lai ātrāk apslēptu savu pagātni. Kad biedri bija aizgājuši, es viens pats virtuvē sāku izmēģināt savu gaidāmo uzstāšanos.

— Biedri! — es kliedzu no visa spēka, pievērsdamies krievu krāsnij.

— Šis svešais tips, šis iznirelis strādnieku blūzē, šis karjerists ar netīro sirdi grib iestāties komjaunatnē tikai tādēļ... tikai tādēļ— Šeit es sapinos. Ko lai saka tālāk — es nezināju. Labais uzstāšanās sākums pēkšņi pārtrūka.

«Nu, nekas!» es sevi mierināju. «Gan jau! Un ja arī visu neizteikšu, biedri palīdzēs. Kā nekā — mēs taču uzstāsimies visi trīs.»

Bet jau piektdienas vakarā izrādījās, ka komjaunatnes sapulcē nāksies uzstāties tikai man ar Petjku. Saška Bobirjs izstājās no ierindas. Viņam atkal neveicās. Mēs saklausījām, ka piektdienas pēcpusdienā stadionā pie rūpnīcas «Motors» spēlēs futbolu mūsu Aizupes zēni. Ieradāmies laukumā jau pirms spēles sākuma, un Bobirjs tūliņ sāka lūgties, lai viņu ņem kreisajā spārnā, bet gribētāju pietika, un viņam atteica. Saška jutās manāmi apbēdināts, tomēr pēc tam, izlikdamies, ka viņam ne visai gribas spēlēt, teica komandas kapteinim Jaškam Tiktoram:

— Nu, labs ir, es pašaujošos, bet, ja kādu noliks, pasauciet mani!

Netālu no vārtiem aiz laukuma līnijas stāvēja izļodzīts tiesnešu paaugstinājums. Parasti, kad stadionā spēlēja volejbola komandas, šo paaugstinājumu pievilka pie laukuma, uz paaugstinājuma uzkāpa tiesnesis un svilpa gluži kā milicis. Saška Bobirjs uzkāpa uz šā paaugstinājuma, izģērbās un, palicis tikai aveņkrāsas sporta biksēs, pagrieza pret sauli savu kalsno, vasaras raibumiem klāto ķermeni. Paaugstinājuma platformiņa bija ne visai plata, un tāpēc Saška izbāza kājas ārā.

— Tik un tā neiedegsi, Bobirj! — no lejas uzsauca Petjka Maremucha.

— Mūsaini cilvēki neiedeg! Nāc labāk pie mums!

Saška uz aicinājumu pat neatsaucās. Apvainots, ka* viņu nebija ņēmuši spēlē, viņš nolēma palikt viens. Mēs ar Petjku izstiepāmies mīkstajā zālē pie pašas laukuma līnijas un, sekodami spēlei, ātri aizmirsām Sašku. Aizupieši sākumā spēlēja ne visai labi, un es pat nodomāju, ka velti viņi uzsākuši spēli ar diviem vārtiem, viņiem vēl būtu jāpatrenējas pie vieniem vārtiem: uzbrukums bija vājš, centra uzbrucējs un komandas kapteinis Jaška Tiktors visu laiku tā sita garām, ka riebās skatīties. Tomēr, jo talak virzījās spēle, jo vairāk bija īstu sitienu, un pirmā puslaika beigās pirmās komandas zēni ļoti veikli sāka piespēlēt ar galvām.

Tajā brīdī aiz vārtiem atskanēja Saškas Bobirja izmisuma pilnas vai-manas.

Saška lēkāja pa paaugstinājumu, vēcinājās ar rokām, kliedza, bet virs viņa galvas virmoja vesels bišu mākonis. Tās metās uz Sašku un acīm redzot sāka viņu dzelt, jo Saška kliedza aizvien stiprāk un skrēja pie margām. Paaugstinājums apgāzās, un Saška aizlidoja no tā tālu zāle. Taču arī šeit bites uzbruka Saškam. Redzēdams, ka paslēpties no bitēm neizdosies, Saška pietrūkās kājās un, kliegdams: «Zēni, glābiet — viņas mani nokodīs!» — metās uz laukuma vidu pie spēlētājiem.

Spēle pārtrūka gluži kā pēc komandas.

— Tas ir spiets, zēni! Bēdziet! — kapteinis Tiktors kliedza par visu futbola laukumu un pats pirmais drāzās uz ielas.

Sadzirdējušas sava kapteiņa prātīgo pavēli, abas komandas pilnā sastāvā kopā ar skatītājiem un «aizvārtu» pussargiem joņoja tieši pāri zaļajam laukumam uz slimnīcas ēku. Uz gala līnijas balsnlja viņu pamestās drēbju kaudzītes, pie vārtiem sērdienīgi vīdēja jaunā, dzeltenā bumba, bet no kodieniem apstulbušais Saška Bobirjs, nemitēdamies berzēt seju ar rokām un no visa spēka saukdams pēc palīga, dzinās savās aveņkrāsas sporta biksēs paka| futbolistiem, un saniknoto bišu mākonis — pēdējais nez no kurienes uzradies šās vasaras bišu spiets — laidās tam pakaļ.

Pēc kādas pusstundas, kad Saška gulēja uz vaska drānas dīvānā provizora Dulemberga aptiekā un pietūka visu acu priekšā, mēs uzzinājām sīkāk, kas noticis.

Kad Saška iesnaudies, sildīdamies saulē, viņam uz aveņkrāsas sporta biksēm, acīm redzot pieņemdama tās par puķi, uzlaidusies tuvumā lidojošā spieta māte. Nepaguvusi tā uzlīst uz Saškas miesas, kad tajā pašā mirklī uz Sašku nometies viss spiets. Vai nu Saška aiz bailēm nospiedis bišu māti, vai vienkārši to rupji nosviedis zemē, taču bites viņu bija tā sadzēlušas, ka novakarē Saškas acis pārvērtās mazās, šaurās spraudziņās, āda uztūka kā mīkla abrā, vasaras raibumi uz ādas izplūda, arī rokas un kājas bija sadzeltas un piepampušas. Provizors Dulembergs izlēja uz Sašku krietnu glāzi ožamā spirta, mēs likām pie dzēlienu vietām valgu zemi, tomēr tas viss maz ko līdzēja. Saška spiedza aiz sāpēm un tikai tūka un tūka ...

Nākamajā dienā, sestdienā, Saškam klājās mazliet labāk, pietūkums mazinājās, taču skaidrs, ka šādā izskatā rādīties komjauniešu sapulcē — nozīmēja izgāzt visu pasākumu. Pametuši slimo Sašku mājās, mēs ar Petjku devāmies pie poligrāfistiem bez viņa.

Kad mēs atnācām, sapulce jau bija sākusies un komjaunieši, stāvēdami kājās, dziedāja «Jauno gvardi». Visas priekšējās vietas šaurajā un garajā zālē ar zemajiem spraišļiem bija aizņemtas, un mums ar Petjku vajadzēja iekārtoties aiz muguras uz sola zem plakata, kas aicināja ziedot naudu eskadrijai «Mūsu atbilde Cemberlenam».

Pirmie divi jautājumi mani interesēja maz, es gandrīz neklausījos, ko runāja sapulcē, čukstēju pie sevis savas uzstāšanās vārdus un gaidīju, kaut ātrāk sāktos uzņemšana. Es labi redzēju Kotjku, viņa pakausi, viņa platos plecus, kurus cieši apņēma batista krekls. Viņš jutās šeit kā savs cilvēks, jau kā komjaunietis; kamēr citi apmeklētāji sēdēja aiz muguras vai stāvēja pie durvīm, nelīzdami priekšā, Kotjka Grigorenko nekautri nosēdās pašā pirmajā rindā. Viņš tur sēdēja kopā ar vecajiem komjauniešiem, un man visu laiku šķita, ka jautājums par viņa uzņemšanu komjaunatnes organizācijā sen jau izlemts un ka mēs ar saviem iebildumiem tikai sevi apkaunosim šeit pilsētas labākās komjauniešu šūniņas vidū.

«Bet varbūt vispār nevajag neko runāt? Kas tad mūs uzklausīs? Šeit taču sēž pieauguši puiši, komjaunieši, daudzi no viņiem jau cīnījušies pil soņu karā, gandrīz visi ir Sevišķo uzdevumu daļas biedri, viņi visi politiku izprot labāk par mums un paši it labi zina, ko var uzņemt komjaunatnē, ko ne. Varbūt vienkārši klusi pasēdēt līdz sapulces beigām un novērot, kā šī lieta beigsies, tad kā pirmajiem nepamanīti aiziet no šejienes? Un neviens mums nepievērsīs uzmanību, un neviens nesmiesies, ja mēs teiksim ne to, ko vajadzētu, un pēc tam nerādīs uz mums ar pirkstiem!»

Tā domādams, es jutu, ka aizvien vairāk un vairāk uztraucos. Es vēl nebiju teicis neviena vārda, bet mute man jau bija izkaltusi, mazliet sāpēja galva un aiz bailēm šķita, ka uz krūtīm un pieres gandrīz vai sāk atirt šuves. Bet tad es sapratu, ka man visādā ziņā jāuzstājas. Pirmkārt, mani izsmies Petjka Maremuc.ha; otrkārt, Kotjku var uzņemt komjaunatnē; beidzot, ko es teikšu mājās tēvam, ja viņš man prasīs, kā mēs sapulcē sakāvām Grigorenko? «Nē, tev jāuzstājas, lai notiek kas notikdams, citādi tu esi gļēvulis. Tev jāuzstājas, vai dzirdi?» — es pats sev čukstēju un piepeši šajā brīdī tajā pašā rindā, kur sēdēja Kotjka, pamanīju Ņikitas Koiomejeca pazīstamo pakausi.

Baltas Tarzans atnācis uz sapulci! Tas ir lieliski! Biju dzirdējis, ka Kolomejecs, pabeidzis skolu, atrodoties vēl pilsētā un gaidot no komjaunatnes apgabala komitejas norīkojumu uz rajonu, bet, ka viņš var iegriezties poligrāfistu sapulcē, man ir prātā neienāca.

Tagad es jau jutos daudz drošāk. Zināju, ja samulsīšu, Tarzans neļaus darīt man pāri. Gribējās, lai Ņikita mani ievērotu; es piecēlos un devu viņam ar pirkstiem zīmes, bet tad Petjka mani parāva aiz krekla un pačukstēja:

— Gatavojies!

— Kāpēc? — es vaicāju.

— Paklausies! Jau ...

Iztālēm no prezidija atskanēja priekšsēdētāja klusā balss; tas bija garš puisis ar brillēm un ļoti kupliem, melniem matiem.

— Ienācis Konstantina Ivanoviča Grigorenko iesniegums par uzņemšanu komjaunatnē; Grigorenko cēlies no kalpotājiem, sociālais stāvoklis — strādnieks, varka|a māceklis, strādā algotu darbu pie mājamatnieka.. * Apmeklē mūsu šūniņu četrus mēnešus, biroja uzdevumā Aizupes māj-amatnieku jaunatnes vidū vācis līdzekļus biedrībai «Lauku saikne ar pilsētu» ...

— Jautājums! — atskanēja Tarzana balss.

Man uzreiz kļuva līksmāk. «Nu, Ņikita, teic pāris siltu vārdu!»

— Varbūt jautājumus vēlāk? — priekšsēdētājs pievērsās sapulcei.

— Nē, biedri priekšsēdētāj, es gribēju vaicāt, no kādas grupas uzņem^1 minēto biedru? — Ņikita nerimās.

— Tas ir, ko nozīmē — no kādas grupas? — priekšsēdētājs brīnījās. — Skaidrs, no kādas. No strādniekiem.

— Saprotams! — Tarzans skaļi atteica. „

Es tā ar nesapratu: vai viņš ar priekšsēdētāju vienis prātis vai nodomājis uzstāties pret to.

Kad priekšsēdētājs bija nolasījis Kotjkas pieteikumu un anketu, es jutu^1,, ka zeme man izslīd no kājām un kā mums ar Petjku gandrīz nekas vairs» nav ko teikt.

Grigorenko pats savās anketās bija rakstījis, ka viņa tēvu nošāvusī Ārkārtējā komisija kontrrevolūcijas dēļ un ka sakarā ar to viņš uz visiem laikiem atteicies no saviem vecākiem. Kad anketas bija nolasītas, priekšsēdētājs vēl nolasīja tām pievienoto izgriezumu no vietējās avīzes; šajā izgriezumā bija rakstīts, ka Konslantins Grigorenko atteicas no sava tēva un mātes un lūdz, lai viņu atzīst par bāreni. Šis sludinājums bija iespiests priekš pusgada.

— Kur pašlaik atrodas māte? — Ņikita bargi noprasīja no vietas.

— Vai atļausiet atbildēt, biedri priekšsēdētāj? — Grigorenko pievērsās priekšsēdētājam.

— Atbildi! — priekšsēdētājs noteica, pielikdams gandrīz pie pašām acīm Kotjkas anketas un tajās iedziļinādamies.

— Māte dzīvo šeit pilsētā, — Kotjka mierīgi atteica.

— Un tev ar viņu nav it nekādu sakaru? — Tarzans vaicāja.

— Absolūti nekādu! — Un Kotjka lepni papurināja galvu.

— Bet kāpēc? — Ņikita sacīja.

— Kā tā — kāpēc? — Kotjka nesaprata. — Es taču atteicos!

— To mēs zinām, ka tu atteicies! — Ņikita atbildēja. — Vispār runājot, tas ir ļoti interesanti: cilvēks pats sevi pārvērš par bāreni. Varbūt tu vēlētos, lai tevi uzskata par atradeni, ko? Un kāpēc tad tu atteicies, vai nevari paskaidrot? Tēvs, es saprotu, bija kontrrevolucionars, tā sakot nelietis attieksmē pret revolūciju, un tev bija iemesls. Nu, bet kā tad ar māti?

— Es mazliet neizprotu jautājuma būtību, — Kotjka gausi, bet acīm redzot satraukti ieteicās. — Sieviete, kas fiziski bija mana māte, morāli man sveša un mums naidīga cilvēka sieva... Tāpēc es... Un turklāt viņa bija netiešs ekspluatators.

— Interesanti, ko tad viņa ekspluatēja? — Kolomejecs vaicāja.

— Kā — ko? — Kotjka sašuta. — Istabeni... beidzot, slimniekus, tas ir, pacientus ...

Zālē atskanēja smiekli. Es nesapratu, vai smējās par Tarzana uzstādīto jautājumu vai par Kotjkas atbildi. Ņikita, nepievērsdams nekādu uzmanību smiekliem, jautāja:

— Tātad tu noteikti apgalvo, ka tev ar māti nav it nekādu sakaru?

— Noteikti apgalvoju, — Kotjka lepni paskaidroja.

— Saprotams! Tātad apaļš bārenis, — Ņikita noteica un, pievērsdamies priekšsēdētājam, piebilda: — Vairāk jautājumu man nav!

Kamēr citi komjaunieši uzdeva Kotjkam dažādus nenozīmīgus jautājumus, cik viņam gadu, vai daudz nopelna pie sava mājamatnieka un vai sen jau netic dievam, es steigšus pārdomāju, ko man teikt, kad sāksies iebildumi.

Kotjka sapulcē izturējās ļoti droši, viņš sacīja tādus vārdus kā «jautājuma būtība», «fiziski un morāli», «netiešs ekspluatators» ... Droši vien viņu kāds iemācījis uzstāties ar tik gudriem vārdiem.

— Stāsimies pie apspriešanas, — priekšsēdētājs sacīja. — Vai kādam ir iebildumi?

Zālē iešalcās, tad iestājās dziļš klusums. Priekšsēdētājs pacēlās pirkstgalos, lūkodamies uz zāles viņu galu. Viņš pašlaik likās ļoti garš; šķita, viņš tūliņ tūliņ ar abām platajām plaukstām saspiedīs mazo, ar sarkano drānu apklāto galdiņu. Tarzans pagriezās un sāka aplūkot aiz muguras sēdošos komjauniešus tā, it kā jau iepriekš gribēdams uzminēt, kuram no viņiem būs iebildumi.

Kotjka neatlaidīgi lūkojās priekšsēdētājā. Acīm redzot viņš ļoti gribēja pavērsties ar seju pret sapulci, bet baidījās.

Sājā saspringtajā klusumā sadzirdēju, ka aiz manis sēdošais iedegušais komjaunietis teica kaimiņam:

Interesants gadījums!

Sadzirdējis čukstus, priekšsēdētājs vaicāja:

— Tev ir iebildumi, Poļivko, ja?

Iedegušais komjaunietis aiz pārsteiguma samulsa un noburkšķēja:

— Nē, es vienkārši tāpat.

— Runā, Petrus! — es teicu un piebikstīju Maremucham.

— Te nu bija! Kāpēc es? Runā tu pirmais!

- Mēs taču vienojāmies. Es runāšu pēdējais, — es atteicu.

- Bet Saškas taču nav? — Petjka sāka izlocīties. — Pirmais es nerunāšu. Runā!

— Vai būs iebildumi? Nekautrējieties, biedri! Ko? — priekšsēdētājs

sacīja. *

— Nu, Petjka! — es draudoši nošņācu Maremucham pie auss. Petjka klusēdams pūta.

— Man ir iebildums! — es sadūšojies iesaucos un it kā darba skolas stundā pacēlu divus pirkstus.

— Nu, labs ir — saki! — priekšsēdētājs kļuva žirgtāks. — Nac šurp!

— Es tepat no šejienes ...

Nāc, nāc priekšā!... — priekšsēdētājs aicināja.

Man ļoti negribējās iet tur tik tālu pie prezidija galdiņa, un es lūdzu: Labāk no šejienes. Tas taču vienalga!

— Lai zēns runā no vietas! Tu viņu nesamulsini! — priekšsēdētājam uzsauca.

Atmetis ar roku, priekšsēdētājs apsēdās uz ķeblīša, pētoši manī noskatīdamies.

Bet es jau biju samulsināts. Visu, ko es gribēju sacīt, biju aizmirsis. Redzēju savā priekšā desmitiem vērīgu un nepazīstamu acu, tikai kaut kur iztālēm pavīdēja Kolomejeca smaidošā seja. Arī Kotjka raudzījās manī, un viņa skatienā es redzēju neapslēptu naidu. Ko lai saka? Kā lai iesāk? Teikt, ka Grigorenko darba skolā sita Maremuchu? Bet par to taču mēs vienojāmies nerunāt. Un ko tad vēl?

Sapulce gaidīja.

Bija klusi. Un baigi.

Es sapratu, ja vēl vienu mirkli tā klusēšu, mani sāks izsmiet. Bija jārunā. Ko teikšu — nav svarīgi. Tikai jarunā!

— Biedri! — aiz uztraukuma aizelsdamies un tikko nepalaidis «gailīti», es teicu. — Mēs labi pazīstam ... Es labi pazīstu, — šeit es sastomījos un ar pūlēm izdvesu, — šo tipu... Hetmanis Petro Dorošenko bija viņa radinieks, bet pats viņš bija pie petļuriešiem «žņaudzējčūskas» vārdā nosauktās patruļas priekšnieks ...

Mani pārtrauca skaļi smiekli. Sapulce smējās. Es redzēju sev apkārt komjauniešu smejošās sejas.

— Ko jūs smejaties? — pārspēdams troksni, es no visa spēka kliedzu.

Vai tad es runāju nepatiesību? Patiesību! Viņš bija petļuriešu skautu patruļas priekšnieks, bel viņa tēvs... — Taču, atcerējies, ka par tēvu vairs nevar runāt, es no jauna samulsu un pēc neilga klusuma strauji no-berbelēju:

— Viņš grib iestāties komjaunatnē, lai taisītu karjeru, viņš vienmēr bijis pret padomju varu, jūs viņam neticiet!...

Vajadzēja runāt vēl, vajadzēja runāt daudz, — taču es jutu, ka neko vairāk nespēšu pateikt, — smadzenēs nebija nevienas sakarīgas domas, un mēle bija sastingusi.

Atmetis ar roku, es noslīgu uz sola. Es nevarēju skatīties uz Petjku, man bija kauns no viņa, ka esmu izblamējies.

— Vai tu beidzi? — priekšsēdētājs iesaucās.

— Jā, — es klusi noteicu, un zālē atkal nošalca smiekli.

— Atļaujiet paskaidrot sakarā ar šo iebildumu! — es izdzirdu Kotjkas skarbo, rāmo balsi.

— Kas nu pašlaik par paskaidrojumiem! — priekšsēdētājs atteica.

— Paskaidrojumus varēsi sniegt, kad beigsies debates. Ko?

— Man paskaidrojums sapulces norises kārtībā! — Kotjka nepiekāpās.

— Divi vārdi, un viss būs skaidrs.

— Lai runā! — priekšsēdētājam uzsauca iedegušais komjaunietis.

— Dod viņam vārdu!

Priekšsēdētājs pamāja Kotjkam:

— Runā, tikai īsi!

— Es teikšu ļoti īsi! — vēl stingrāk iesāka Kotjka. — Diezin vai varētu nosaukt par iebildumu tās blēņas, ko runāja minētais biedrs, jūs visi saprotat, ka tās ir muļķības. Lieta tā, ka šeit ar mani grib personīgi izrēķināties...

— Motivi? Fakti? — priekšsēdētājs pārtrauca Kotjku.

— Tūliņ pateikšu, — Kotjka solidi atteica. — Visa nelaime tā, ka mums abiem patīk viena meitene, bet šī meitene devusi priekšroku man, tāpēc viņš, skaidrs, tagad ...

— Nav tiesa, tu melo! — es iekliedzos no vietas.

— Klusāk, Mandžura! Runāsi pēc tam! — Ņikita man laipni uzsauca, un viņa balss mani nomierināja. Es sapratu, ka Kolomejecs ir manā pusē.

— Skaidrs, ka tagad viņš mani neieredz personīgu iemeslu dēļ! — Kotjka turpināja un atņirdza zobus, domādams, ka sapulcējušies viņam līdzjūtīgi uzsmaidīs. — Bez tam, — Kotjka turpināja, — kad vēl bija dzīvs mans bijušais tēvs, šis zēns ar pārējiem Aizupes salašņām ne vienreiz vien līda mūsu dārzā. Reiz tēvs viņu noķēra un nopēra ar nātrēm. Bet man taču par to nav jāatbild? — Un, kā īsts aktieris noplātījis ar rokām un juzdamies kā uzvarētājs, Kotjka apsēdās.

Viss, ko viņš sacīja, bija ļoti aizvainojoši. Kotjka mani apkaunoja visas sapulces priekšā. Nu es viņu ienīdu vēl jo vairāk, un tomēr, juzdamies aizskarts un saprazdams, ka ar savu uzstāšanos esmu izblamējies, sarunādams niekus un nepateikdams sapulcei pašu galveno, es tajā pašā laikā sapratu, ka sapulce ir manā pusē, ka Kotjka ar savu paskaidrojumu kaitējis sev vēl vairāk.

— Atļauj man vēl vienu jautājumu, priekšsēdētāj! — Ņikita teica, pieceldamies aiz klavierēm.

— Bet jautājumi taču izbeigti, vai ne? — neapmierināti saraucis uzacis, priekšsēdētājs ieteicās, tomēr tūliņ arī izmeta: — Jautā!

— Paklausies, Grigorenko! — jau citādā, bargā balsī, neatlaidīgi raudzīdamies Kotjkā, Tarzans sacīja. — Pastāsti sapulcei sīkāk, kādas-tev bija attieksmes ar dārznieku Koribko!

— Es nesaprotu ... Es biju... es no viņa īrēju istabu ... — Kotjka steigšus atteica.

Sapulce kļuva uzmanīga. Kotjkas straujajā runā mēs visi sadzirdējām satraukumu ...

— Vēl? — Ņikita bargi prasīja.

— Tad mani pieaicināja par liecinieku, kad pie Koribko notika kratīšanas ... — Kotjka piebilda.

— Nu, bet vai viņa dēlu tu pazini?

— Nē ... Tas ir ... — Kotjka apjuka.

— Ko tas nozīmē — «tas ir»? Tu neizlokies, draugs! Runā atklāti un bez trikiem!

— Pazinu, bet man prātā neienāca, ka tas ir viņa dēls.. Mana klātbūtnē viņi saucās uz jūs.

— Tātad tu redzēji, kad šis Zbigņevs nāca pie tēva? — Ņikita vaicaja.

— Redzēju. Tas notika divas reizes. Vienreiz viņš atnāca naktī, es jau gulēju, bet otrreiz atgriezos no pilsētas — viņi sēdēja virtuvē un ēda pusdienas.

— Un tu neko nenojauti?

— Ko es tur varēju nojaust? — Kotjka vaicāja.

— Nu, ka šis cilvēks ir mūsu ienaidnieks un tamlīdzīgi?

— Bet kā es to varēju zināt? — Kotjka brīnījās.

— Kā? Vai tiešām tu nezināji, ka šis dārznieka dēls ir bijis poļu virsnieks un, kā noskaidrojās izmeklēšanā, angļu spiegs, ka viņš ieradies no tās puses, — vai tu neko tādu nezināji? — Tarzans vaicaja Kotjkam.

— Protams... neko nezināju! — Kotjka atbildēja trīsoša balsī un atskatījās, it kā gribēdams aiziet.

— Bet ko tu teici Seminārā ielā?

— Kur? — Kotjka jau pavisam klusi vaicāja.

— Neizliecies nu par muļķi! Pats labi zini, kur! — Ņikita nikni uzsauca Kotjkam un, pievērsdamies priekšsēdētājam, lūdza: — Dod man vārdu!

Ņikita iznāca ejā un, stāvēdams gandrīz blakus Kotjkam, sacīja:

— Dažkārt, biedri, notiek, ka mēs sava savienībā uzņemam svešu ģimeņu atvases. Mēs tad rīkojamies pretēji sakāmvārdam: ābols no ābeles tālu nekrīt, un lāgiem gadās, ka taisnība ir mums, nevis sakāmvārdam. Tomēr mēs to darām tādā gadījumā, ja cilvēki, kas sev izvēlējušies jauno ceļu, godīgi sarauj saites ar savu pagātni, neko no komjauniešiem neslēpj un mūs nemāna. Te nu sēž šis... atļaujiet sacīt, pēdējais mohikānis... It kā viss būtu kārtībā: visu pastāstījis, visu atzinies, strādnieka rokas, bet runā — nevari vien noklausīties! Uz vietas var ievēlēt par šūniņas aģitatoru un propagandistu. Viss tas ir tā, un tomēr tā nav. Jūs visi viņā klausījāties, mutes iepletuši, bet viņš jūs visus šeit piekrāpa . . .

IS’ikita atviika elpu, sapulce satraukti gaidīja, ko viņš runās tālāk. Kotjka sēdēja, galvu nodūris, bet priekšsēdētājs ar savu ķeblīti pievirzījās tuvāk rampai.

— Viņš jūs piekrāpa! Ņikita atkārtoja, noslaucīdams nosvīdušo pieri. Padomju un partijas skolas dārznieka Koribko lietu jūs zināt, esat par to lasījuši laikrakstā. Dārznieks Koribko jau sen kopā ar savu dēlu strādājis Duchoņina štābā, lieta nodota archivā, un viss, varētu sacīt, aizgājis sirmā senatnē. Bet kāpēc melot? Kāpēc jāmelo, rodas jautājums? Melot var tikai tas cilvēks, kam nav tīra sirdsapziņa. Taču šis te tips, kā viņu pareizi nosauca, samelojās. Es, jūs zināt, esmu šūniņā jauns cilvēks. Mani komjaunatnes apgabala komiteja uz laiku šeit piesaistījusi darba uzlabošanai. Kad Grigorenko iesniedza pieteikumu par uzņemšanu, es, zinādams, ka viņš dzīvojis pie dārznieka Koribko, apvaicājos pazīstamajam VPP izmeklētājam, kas kārtoja Koribko lietu. Šajā lietā ir Grigorenko liecība. Tur Valsts politiskajā pārvaldē viņš atzinies, ka redzējis nevis divas, bet pat trīs reizes, kā dārznieka Koribko mājā ieradies viņa dēls Zbigņevs, turklāt tur savos liecinājumos Grigorenko tieši un skaidri uzrakstījis, ka jau kopš pet|uriešu laika viņš zinājis, ka dārznieka dēls ir poļu virsnieks, kas aizbēdzis uz ārzemēm un tā tālāk ... Izmeklēšanā'Grigorenko paskaidrojis, ka par visu to varas orgāniem neesot ziņojis, jo baidījies, ka šis Zbigņevs viņu nošaušot. Nerunāsim šeit par to, vai Grigorenko rīkojies pareizi vai nepareizi, - domāju, mēs visi paši to saprotam, — bet jautājums, kāpēc jāmelo? Kāpēc jākrāpj sapulce, kāpēc jāizliekas, ka neko nezini, jakliedz visādi revolucionāri vārdi, vārdi par atteikšanos no mātes, un tajā pašā laika ar māti slepeni jāsatiekas? Viss tas man, biedri, ļoti loti nepatīk. Priekšlikums: minēto ... subjektu komjaunatnē neuzņemt! — Un, gluži kā nocirzdams pēdējo frāzi, Ņikita pēkšņi apsēdās savā vietā.

— Vai debates turpināsim vai... — priekšsēdētājs atģidās.

— Balsosim! — atskanēja saucieni no visiem zāles stūriem ...

— Kas par biedra Kolomejeca priekšlikumu? — priekšsēdētājs vaicaja.

Komjaunieši pacēla rokas un aizsedza manām acīm Kolomejecu.

— Pret? — priekšsēdētājs jautāja.

Nepacēlās neviena roka.

- Tad ... vienu mirklīti ... — priekšsēdētājs paziņoja un, sameklējis uz galda zīmīti ar darba kartības jautājumiem, pacēla to pie brillēm. —- Stāsimies pie nākošā jautājuma, — viņš turpināja. — Bet iepriekš bezpartejiskos jauniešus lūdzu atstāt zāli.

Kamēr mēs ar Petjku spraucāmies starp diviem soliem, cenzdamies izkļūt ejā, Kotjka Grigorenko, lepni pacēlis galvu un kā cīkstonis vēcinādams rokas, strauji aizgaja mums priekšā un nozuda durvīs. Kad mēs iznācām uz Centrālā laukuma, Grigorenko baltais krekls vīdēja tālu Kalēju šķērsiela. Kotjka atgriezās mājās tādā pašā nekaunīgā, izaicinošā gaitā. Šodien viņš zaudēja, taču no visa redzams — ka nolēmis nepadoties.

Ši svētdiena bija salta un vējaina.

Augšā uz Vecā cietokšņa vaļņiem bija pavisam auksts. Mēs ar Gaļinu uzrāpāmies tur pa bastiona nokarēm, ko klāja izdegusi, dzeltena zāle, un

uzreiz mūsu priekša izpletās visa pilsēta, apjozta ar šauru, no augšas strautiņam līdzīgu upīti. Pa kreisi varēja redzēt mazās Aizupes mājiņas, kaut kur pašā pilsētas malā dārzā balsnīja padomju un partijas skolas ēkas fasade, pa labi aiz Cietokšņa tilta, kas veda no pilsētas uz cietoksni, pie pašas klints bija izkaisīti krievu folvarki — tā saucamā pilsētas rietumu priekšpilsēta. Tālu lejā pie upes līkuma, pie Stefana Batorija torņa, es ieraudzīju melnu akmeni, kas nokārās pār ūdeni. Tilts no šejienes likās gaužām mazs, ūdensvērpetu zem tā pavisam nevarēja saskatīt, — es atcerējos, kā toreiz, kad mes ar Gaļinu nakti atgriezāmies no Šipuļinska kafejnīcas, mūs izbiedēja uz tilta stāvošais dežurējošais milicis.

Tas bija tik sen! Likās, ka nevis divi mēneši, bet veseli divi gadi pagājuši kopš tā laika.

Mēs stāvējām dažas minūtes atpūzdamies. Saltais vējš pluinīja Gaļinas biezos matus, meitene bija uzvilkusi tēva kamzoli. Šis ādas kamzolis ar apdilušajām piedurknēm Gaļinai bija par lielu, piedurknes garas jo garas — no tām tikko pavīdēja pirkstu galiņi. Gaļinas vaigi no vēja bija sasarkuši.

— Šeit ir jauki, vai ne? — es vaicāju.

— Jā! — viņa atteica pagriezdamās.

Nezinu, no kurienes man radās drosme, bet tajā pašā mirklī es satvēru Gaļinu un sadūšojies piekļāvu sev klāt viņas galvu.

— Laid! Nejaukais! Vai tu esi jucis? — Gaļina teica, pūlēdamās izrauties.

— Es neesmu vis nejauks ... Vienkārši... gribu tevi noskūpstīt... es nomurmināju.

Manas lūpas pieskārās Gaļinas sejai. Es ļoti neveikli spēji noskūpstīju Gaļinas aukstā deguna galiņu un pieri.

— Kā tev nav kauna, Vasil! — Gaļina iesaucās, atgrūzdama mani ar abām rokām.

Es baidījos, ka Gaļina sadusmosies ne pa jokam un vairs ar mani nerunās.

— Nu, vai zini, Vasil! — Gaļina noteica, paskriedama tālāk. Ja es nezinātu, ka tu biji ievainots, lad saplūktu tevi aiz ausīm.

— Nedusmojies, Gaļina ... es tā ... nejauši... — es samulsis nomurmināju.

Gaļina pietvīka un ari samulsa. Un, gribēdama mulsumu slēpt, viņa

žigli sacīja:

— Iesim prom no šejienes! Man gribas jau ēst.

— Tad es tevi tūliņ pabarošu. Man ir āboli un maize. Redzi!

Un es izņēmu no kabatas papīrā ietītu svaigas, melnas maizes riecienu un četrus ābolus. Visu to es, nepaguvis paēst azaidu, biju paķēris līdzi no mājām.

— Vai tie no jūsu dārza? — Gaļina vaicāja, paņemdama lielu, dzeltenu un sānos mazliet apsārtušu ābolu.

— Tas ir zelta renete. Tu paod, kā smaržo!

Gaļina paoda un nokoda tā sārto sānu. Viņas zobu pēdas palika uz ābola mizas.

— Tu pamēģini ar maizi! Ar maizi ir gardāk! — es ieteicu.

— Un sātīgāk! — Gaļina piekrita, paņēmusi no manis riecienu.

Man ... vai.. . Jevgeņijs Karlovičs mājās?

— Jevgeņijs Karlovičs ir atvaļinājumā un pašreiz nepieņem.

— Bet es ne uz pieņemšanu ... sakiet, ka pēc viņa prasa Mandžura. Ārsts zina ... Es gulēju pie viņa slimnīcā.

Ida devās uz durvīm, atstādama mani pieņemamā istabā vienu, bet pie pašām durvīm žigli pagriezās uz augstajiem papēdīšiem un, vēl uz manīgāk mani aplūkodama, vaicāja:

— Kā jūs teicāt Mandžura? Vai tas bijāt jūs, ko banditi ievainoja ar granatu?

— Es... — es ne bez patikas atbildēju.

— Tēt! — Ida skaļi sauca no pieņemamās istabas.

Viņa visu laiku sēdēja tēva kabinetā, kamēr es lūdzu ārstu, lai atļauj man strādāt lietuvē. Ārsts uzrakstīja Poļevojam zīmīti, ka esmu jau pavisam vesels. Es nesu šo papīriņu uz fabriku-rūpnīcu arodskolu un visu ceļu domāju, ka Ida manī iemīlējusies.

Ar Gutentaga izziņu es nokļuvu lietuve, un Kozakevičs, mūsu vienīgais instruktors, uz vietas sāka mūs apmācīt veidošanā. Augām dienām mēs Zoras vadībā rāpojām pa valgajām smiltīm, iespiezdami tajās ar ceļgaliem bedrītes. Mēs veidojām spara ratus salmgriezējiem, bukses lauku pajūgiem, krāsns durtiņas. Sākumā tas, ko mēs darījām, man likās niekošanās: kas tas nu par darbu, padomā — gluži kā kāds mazulis rocies smiltīs un veido rausīšus.

Bet tad, kad tuvojās pirmā lējuma diena, veidošana man sāka likties interesantāka. Es jau pamazām sāku saprast, kāpēc tik uzmanīgi jāizceļ koka modeļi, kāpēc tik rūpīgi ar tērauda gludīklu janogludina ikviens lieks pauguriņš veidnes malās, kāpēc no dziļajiem, tumšajiem grāvīšiem jāizslauka ikviens gruzītis, ko smiltīs atstājuši modeļu izciļņi.

Es sapratu, ka veidošana — tas vēl nav galvenais, interesantākais, ka pats galvenais un interesantākais būs tad, kad sāksies liešana. Tāpēc ari pašreiz, kad bija pienākusi šī ilgi gaidītā diena, es sekoju katram Koza-keviča solim, gaidīju, kas būs tālāk.

Tālu viņpus laukuma, kur blakus rūpnīcai «Motors» atradās mūsu skola, vienmērīgi pukšķēja rūpnīcas motors, tur pašlaik mācījās atslēdznieki, virpotāji, galdnieki, tur, piespiezdams ar kāju pedāli, grieza virpu Mare-mucha, izvirpodams uz tās no sausa oša koka darba rīku rokturus, tur otrajā stāvā Gaļina patlaban vīlēja atslēgas zobus. Tur šajā laikā, priekš pusdienām, bija trokšņaini, bet pie mums lietuvē vēl valdīja klusums, un šajā klusumā varēja sadzirdēt, kā stāvcepļa dibenā sprēgā malka. Priežu skaidas jau beidza degt, uguns tagad apņēma lielās, sausās pagales.

2ora Kozakevičs palūkojās uz stāvcepli un teica:

— Vasil! Pasaki motoristiem, lai dod gaisu, bet pats ar puišiem sēdies un ēd azaidu!

Es iešāvos blakus istabā un aizelsies kliedzu:

— Iedarbiniet motoru!

Zema auguma instruktors mechaniķis Gumeņuks mazliet pabakstīja veco Pežo sistēmas automobili un, sasprindzinājis spēkus, iedarbināja to ar kloķi. Motors pāris reižu nošķaudījās un beidzot ietarkšķējās, piepildīdams istabu iezilganiem benzina dūmiem. Blakus uz koka paliktņa pacēlās pa pusei ap-drupusi emaljas vanna atliektām malām. No tās uz motoru sniecās garas gumijas šļūtenes. Par parasto automobiļa radiatoru vietējā komunālā saimniecība prasīja no mūsu fabriku-rūpnīcu arodskolas ļoti augstu cenu, tad Poļevojs un Gumeņuks motora dzesināšanai pielāgoja šo vannu. Viņi to bija sameklējuši starp dažādām grabažām bijušās kara iestādes pagalmā Zvanu ielā.

Motors strādāja drebēdams, šķaudīdams un drīz vien sāka ievilkt ūdeni; ūdens vannā ieburbuļojās, un Gumeņuks apmierināts pasmaidīja, noņēma cepuri un noslaucīja mitro un pliko pakausi.

Pie motora ar svarīgu izskatu stāvēja Saška Bobirjs. Viņš skaitījās atslēdznieku darbnīcā, bet strādāja pie automobiļu motoru izjaukšanas, un viņu kopā ar Gumeņuku liešanas laikā Poļevojs bija atsūtījis pie mums lietuvē. Saška izturējās augstprātīgi, viņš ar mums, lējējiem, gandrīz nesarunājās. Tagad, pamanījis, ka es neatlaidīgi sekoju, kā motors strādā, Saška izlikās, ka viņš par motoru it visu saprot. Viņš paķēra lupatu, noslaucīja motora korpusa eļļainos sānus, atskatījās un svarīgi vaicāja instruktoram:

— Vai var iedarbināt ventilatorus, biedri Gumeņuk?

Instruktors pamaja ar galvu, un Saška solidi, nesteigdamies ar sviru pārslēdza darba gaitā abas siksnas, kas gāja no motora uz ventilatoru. Abi melnie, gliemežiem līdzīgie ventilatori nodrebēja, sāka griezties, un to slīpās lāpstiņas tūliņ dzina gaisu uz stāvcepli. Nu jau šeit vairs nebija interesanti.

Es traucos uz lietuvi. Motora troksnis šeit bija dzirdams mazāk. Gaiss šņākdams plūda pa caurulēm stāvceplī; liesma sāka šaudīties, sākumā likās, ka no spēcīgās gaisa strāvas tā nodzisīs, bet tad tās žiglās mēles metās augšup, kāri sadedzinādamas malku, tiekdamās uz melnajiem, ar smagu čuguna kravu saspiestajiem koksa blāķiem. Pa zilajiem stāvcepļa novērošanas lūciņu stikliem bija redzams, kā šaujas augšup liesma — gaiss plūda spēcīgi, pareizi, un no Zoras sejas es redzēju, ka mūsu instruktors ir apmierināts.

Viņš līksmi atskatījās un, atrotīdams līdz elkoņiem brezenta svārku piedurknes, mums teica:

— Bet nu brokastīs, čempioni! Gan izskatīsieties.

Mēs apsēdāmies lietuves brīvajā kaktā blakus 2oram uz mitrajām smiltīm un, lūkodamies uz dūcošo stāvcepli, sākām ēst. Ar sviestu un medu noziestā maize šņakstēja zobos, — lai kā es to vīstīju papīrā, sīki smilšu graudiņi allaž uzkrita uz maizes, bet nu jau tas bija pierasts. 2ora Kozakevičs turēja lielajā, muskuļainajā rokā speķa gabalu. Notīrījis ar kabatas nazi no tā sāli, 2ora sāka ēst speķi kā ābolu — lieliem kumosiem. Viņš koda speķi ar zobiem, lai gan rokās bija nazītis; viņš tā pūlējās, ka bija redzams, kā vaigos zem tumšās ādas kustējās lielie pumpuļi. Es lūkojos uz 2oru, uz viņa lielajām, mazliet spalvainajām rokām — tieši knaibles, bet ne rokas — un atcerējos, ka 2ora kādreiz pieveica atbraucēju — dzelžainā tvēriena meistaru Zotu Žeguļovu. Es biju lepns, ka mums ir tāds instruktors. Pabeidzis brokastot, es iegāju blakus istabā, kur mums uz plāksnēm glabājās serdeņi un modeļi, un tur, šajā istabā, klusītiņām uzrotīju arī savas piedurknes līdz elkoņiem. Man gribējās līdzināties Žoram.

— Pil, pil, skatieties! — es izdzirdu blakus istabā Saškas Bobirja spiedzošo balsi.

Es atgriezos lietuvē un, atgrūdis biedrus, pietraucos pie zilās lūciņas. Jā^ tiešām, caur zilo stiklu varēja redzēt, kā pa kvēlošā koksa slāņiem rit lejup pirmās, mazās glumā čuguna lāses.

Stāvceplis tagad bija karsts, eļļa, ar ko cepli mēdza ieziest, kūpēja.

Asarām līdzīgās čuguna lāses kļuva aizvien lielākas, — kļūdamas smagākas, tās vairs neslīdēja pa koksu, bet ar pārtraukumiem vertikāli krita lejup, šīs žilbinoši spilgtās, izkusušā metālā lāses, kādas es nekad nebiju redzējis.

— Ko, vai pieniņš jau tek? — es izdzirdu aiz muguras Poļevoja balsi.

Viņš stāvēja, pa pusei pieliecies, un pāri mūsu galvām raudzījās lūciņā.

— Drīz sāksim, biedri direktor, — Kozakevičs atteica.

— Bet pielūko, 2ora, ka neiznāk «āzis» — izblamēsies pa visu pilsētu. Labāk mazliet uzgaidīt, — Poļevojs brīdināja.

— Pat «āzīša» nebūs. Jūs neraizējieties! Gan jau! — smaidīdams teica Zora un pamirkšķināja Poļevojam ar acīm.

— Zēni man lūdza, lai atļaujot viņiem paskatīties pirmo lējumu, — Poļevojs sacīja. — Es atļāvu. Tūliņ tur beigsies nodarbības un viņi ieradīsies, šeit. Vārdu sakot, tev būs skatītāji, tāpēc pielūko — neizgāzies!

— Ai, nevajag man šo jauno skatītāju! — Kozakevičs uztraucās. — Viņi man sadauzīs veidnes un diezin ko vēl.

— Tu pagaidi, Zora! — Poļevojs mierināja Kozakeviču. —- Arodskolnie-kiem ļoti svarīgi novērot liešanu, bet, kas attiecas uz veidnēm, tad nebaidies, es viņiem pateikšu.

— Jā, pateiksiet, — Zora novilka. — Bet kur tad viņi stāvēs? Šeit nav teātris, nav klasiskā cīņa, bet liešana. Redziet, cik šauri.

— Pastāvēs durvīs.

— Durvīs? — Kozakevičs nicinoši pavīpsnāja. — Kas jums nāk prātā*, biedri Poļevoj! Bet, ja nu, teiksim, avarija vai jāskrien pēc māliem, — ko< tad? Ejai jābūt brīvai, un nekādu skatītāju!

— Nu labi, tad mēs atvērsim logus, lai skatās no pagalma pa logiem, — ar mieru? Poļevojs neatlaidās.

— No pagalma lai skatās, — Zora piekrita. — Nav žēl. Tur jau jūsu? teritorija. Sarīkojiet kaut vai masku balli, man viss viens.

Kad Zora satvēra smago, aso lauznīti, lai ar to izsistu caurumu, pie katra loga drūzmējās skatītāji — fabriku-rūpnīcu arodskolas audzēkņi. Nav vis joks — pirmais lējums! Audzēkņi alkatīgi lūkojās uz lietuves viņu galu. Šeit jau bija karsts, un no svelmes neglāba pat caurvējš. Es zināju, ka oa kādu logu palūkosies Petjka Maremucha, un nojautu, ka droši vien arī Galina būs atnākusi paskatīties pirmo lējumu, bet pagriezties vairs nevarēju. Biju; aizņemts ar svarīgu darbu: es turēju rokās trīs koka kārtiņas, kurām ikvienai galā bija māla aizbāznis. Kozakevičs atvēzējās un trieca ar tērauda laužņa' smaili pa cieši aizmūrēto lūciņu. Sausie māli sabirza, to gabali aizripoja pa reni, taču lauznītis ar pirmo triecienu nebija sasniedzis čugunu. Zora trieca otrreiz, lauznītis pārsita mālus un iegrima dziļumā. Zora sasparojās, iedzina to vēl dziļāk un sāka ļodzīt uz visām pusēm. Viņš ļodzīja to ļoti spēcīgi — šķita, tūlīt stāvceplis nogāzīsies no paliktņa. Retumis lauznītis pieskārās renēm, brezenta svārki savilkās Zoram uz muguras; stāvēdams pie pašas renes, plaši ieplestām kājām, Kozakevičs tusnīja un droši grozīja. lauznītL

«Kā gan viņam nav bail!» es brīnījos. «Čuguns taču var atsist atpakaļ lauznīti un uzšļākt 2oram tieši uz vēdera!»

Kozakevičs uzreiz strauji, ar visu augumu atliecies atpakaļ, izrāva no cauruma nokarsušo lauznīti.

No turienes, no cauruma, izvēlās sarkana sārņu bumbiņa, un pēc tam it kā no izurbta avota izšāvās čuguna strūkla.

Klusi šņākdama, žilbinoši spilgta un balta tā tecēja pa māla reni, noskalodama mālu drupačas un putekļus.

Kozakevičs nometa lauznīti un kopā ar arodskolnieku Tiktoru paķēra kausu. Līdzko no renes sāka plūst čuguna strūkla, 2ora to ar kausu uztvēra. Spilgtas šļakatas no kausa dibena uzlidoja līdz pašiem griestiem; krizdamas tās gluži kā bengalisko uguņu zvaigznes apbārstīja mūs visus, kas stāvējām pie stāvcepļa, sāka ost pēc sviluma, strūkla bija plata un spēcīgi sitās kausā.

— Ņem ciet, Gumeņuk! — Kozakevičs iesaucās.

Gumeņuks ar rokām veikli satvēra kausa rokturus. 2ora atbrīvojās un rāmi paņēma no manis kārtiņu ar aizbāzni. Nenovērsdams acis no čuguna strūklas, viņš ar pirkstiem aptaustīja aizbāzni, izveidoja to smailāku. Kauss ātri pildījās. Čugunam pa virsu peldēja lipīgi, iesarkani sārņi — it kā piena plēvīte. Čuguns cēla plēvi arvien augstāk. Nu jau beigas — šķita, tas plūdīs pāri malām, ielīs bedrē.

Bet 2ora nesamulsa.

Viens! Un viņš iedzen māla aizbāzni tieši caurumā, no kurienes plūst čuguns. Dzirksteles aizlidoja uz visām pusēm, bet neliela čuguna strūkliņa vēl arvien tecēja kausā.

2ora neskatīdamies izrāva man no rokām otru kārtiņu un no visa spēka iedzina otru aizbāzni tieši strūklā. Un tūliņ tumšsarkans vainadziņš apņēma māla aizbāzni; atdzisdams čuguns caurumā sāka sastingt, un tā pēdējās lāses iekrita kausā, pāršķeldamas tumšo sārņu plēvi. Lietuvē uzreiz satumsa, tikai no kausa, kas rāmi šūpojās Tiktora un Gumeņuka rokās, plūda žilbinoša gaisma. 2ora Kozakevičs paķēra garu priežu koka lāpstu un noņēma ar to pāri čugunam peldošos sārņus. Nu čuguns kvēloja vēl spilgtāk, balts, maķenīt burbuļains.

— Ejam! — 2ora izsaucās un, atbīdīdams Tiktoru, nostājās pats tā vietā.

Piesardzīgi virzīdamies starp veidkastu rindām uz pašu attālāko kaktu,

Kozakevičs un Gumeņuks aizstiepa kausu pie lielas kvadrātveida veidkastes, kurā bija ieveidots spara rats. 2ora pielieca kausu, un tajā pašā mirklī pāri visai lietuvei uzkliedza:

— Mandžura, pakulas, žigli!

Es pietraucos pie veidkastes un izrāvu no ielietņa piltuves pakulu vīkšķi. Nebiju paguvis aizmesties atpakaļ, kad 2ora pielieca kausu un čuguna strūkla ielija veidnē. Tieši man priekšā kādu trīs soļu atstatumā mirdzēja kauss, dzirksteles šķīda uz visām pusēm, izkausētā čuguna versme sitās sejā, es stāvēju, piespiedies ar muguru pie sienas, un nevarēju aiziet, tikai mirkšķināju plakstus, kad dzirksteles lidoja pārāk tuvu.

Veidnē varēja saliet daudz čuguna.

Tas plūda un plūda ar plašu strūklu lielajā piltuvē, un šķita, viss kauss izies tikai šim vienam spara ratam, kad piepeši pie manām kājām no rezerves cauruma otrā veidnes pusē pacēlās sarkana čuguna stabiņš.

— Diezgan! — 2ora uzsauca un pavirzīja kausu pie citas veidkastes.

Čuguns ielietajā veidnē ātri sastinga —vispirms tumša kļuva sprauga, tad

sāka atdzist un palikt sarkana platā, konusveidlgā piltuve.

Nākošos kausus Kozakevičam palīdzēja stiept fabriku-rūpnīcu arodskolas audzēkņi. 2ora, saņēmis aiz viena roktura, tieši pielāgoja strūklu piltuves caurumam, bet audzēkņi pieturēja kausu no otras puses. Es nemierīgi vēroju, kad pienāks mana kārta nest čugunu. Bet varbūt Poļevojs slepeni izrīkojis, lai 2ora mani nepielaiž pie liešanas? Varbūt viņš atkal sāks man bāzt degunā, ka esmu pārcietis operāciju, ka nedrīkstu pārpūlēties? Bet, ja 2ora tiešām man ne reizi neatļaus aizstiept kausu pie veidkastes, tad tas taču būs negods. Mācīties par metāllējēju, tik ilgi gaidīt šo pirmo lējuma dienu un nepiepildīt kaut vai vienu veidni!

Es pūlējos, cik spēju, lai pievērstu sev uzmanību: jozu turp un atpakaļ pēc jauniem aizbāžņiem, klaiņāju starp veidkastu rindām, turēju gatavībā tīrāmo lāpstiņu, pasniedzu 2oram lauznīti.

Izlaida pēdējo ķetu.

Sen jau bija apklusis motors blakus istabā, lietuvē valdīja klusums, varēja tikai dzirdēt, ka sprēgāja veidkastes, gruzdēja un kūpēja to vietumis apog-ļojušās sienas, bija dzirdams, kā sarunājās fabriku-rūpnīcu skolas audzēkņi — skatītāji. Atkal pie kausa rokturiem piegāja gaišmatainais Tiktors ar platajiem vaigu kauliem. Viņš grasījās otrreiz stiept kausu, bet es vēl arvien turēju gatavībā koka kārtiņas. Nu jau liešana man vairs nelikās tīkama.

Vai nu viņi mani aizmirsuši, vai tīšām žēlodami izliekas, ka nepamana. Es stāvēju pie stāvcepļa, nodūris galvu, no karstuma nosvīdis, noguris un īgns. Pēkšņi izdzirdu 2oras balsi:

— Pagaidi, Tiktor, tu jau lēji, dod nu Vasilam!

Es nometu uz grīdas aizbāžņus un vienā mirklī satvēru rokturus.

Pa priekšu gāja Kozakevičs.

Viņš gāja sagumis, es saskatīju savā priekšā aiz kausa kvēlošā aplīša viņa plato muguru, no karstuma pakausī salipušos matus, viņa muskuļainās, kailās, tetovētās rokas, pa kurām tecēja sviedri. Es gāju nopakaļ, turēdams ar abām rokām rokturus un sperdams sīkus solīšus pa lietuves mīksto pamatu. Kājas grima smiltīs, es tagad domāju tikai vienu: kaut jel nepakristu. Bet, ja pakritīsi, — izkausētais čuguns izlīs uz kājām, apdedzinās seju.

Pieliet pēdējo veidkasti bija ļoti neērti. Ielietnis atradās tieši kaktā, mēs ilgi nevarējām ieiet šajā kaktā, es iau stāvēju uz pirkstgaliem, aizturēdams elpu, bet Kozakevičs cēla abus savus rokturus, cik iespējams, augstāk.

— Pielūko, nedīdies! — Kozakevičs uzsauca. — Paliec mierā! Liesim no augšas! — Un pielieca kausu.

Ķeta strūkla plūda veidkastē, kas atradās vienā augstumā ar manām krūtīm. Labi vēl, ka 2ora notēmējis precizi: apaļā piltuve uzreiz uzņēma strūklu. Čuguns šāvās tur spēcīgi, uz visām pusēm lidoja mikroskopiski sīkas šļakatas, kas dedzināja man pieri, seju un rokas. Tā svilināja, ka aiz sāpēm gribējās kliegt. Es domāju, ka āda jau noiet no sejas, un tad vēl no tuvās uguns sāka asarot acis; es it kā miglā saredzēju savā priekšā lejup plūstošo strūklu un tikko turējos kājās. Ar cerībām gaidīju to brīdi, kad kauss būs

tukšs; šis brīdis pienāca, kauss kļuva arvien vieglāks un vieglāks, veidne piepildījās. Taču tad kā par nelaimi es pavisam tuvu sadzirdēju Gaļinas satraukto balsi:

— Vasil! Bikses deg!

Es uzreiz sakustējos un novirzīju strūklu. Piltuves vietā čuguns uzšļāca uz mitrajām smiltīm. Šļakatas izšāvās uz visām pusēm. Audzēkņi nolēca no palodzēm zemē, taču tajā pašā mirklī ir troksni, ir čuguna šņākoņu, ir Zoras saucienus: «Rāmāk, Vasil!» — visu to apslāpēja Saškas Bobirja izmisušais kliedziens.

— Ai, ai, ai, ai! — kaut kur līdzās stāvceplim vaimanāja Saška Bobirjs.

— Lej žigli, nu! — 2ora man pavēlēja.

Mēs nevis izlējām, bet drīzāk izgāzām čuguna paliekas veidkastē un, nometuši kausu smiltīs, joņojām Nuz blakus istabu, no kurienes atskanēja Saškas Bobirja kliedziens.

Ejot es apdzēsu gruzdošās bikses un traucos pakaļ 2oram uz motor-nodaļu.

Tur, turēdams abās rokās noplīsušo kurpi un klibodams ar labo kāju pa istabu, briesmīgi brēkdams, šaudījās Saška Bobirjs. Viņš kliedza pilnā kaklā, skrāpēja ar pirkstiem kurpes ādu, pūlējās parraut saites, cirta kāju ar tādu spēku pret zemi, ka likās — nupat uz mūsu galvām sagāzīsies jumts. Beidzot Saška izmisis uz brīdi aprima, uzmeta mums neprātīgu skatienu un tik aši, it kā viņu trenktu traku suņu bars, šāvās pie emaljētās vannas.

Nekad savā mūžā nebiju redzējis tādu lēcienu! Saška, nebeigdams brēkt, ieskriedamies ar abām kājām iemetās siltajā vannas ūdenī. Vanna neizturēja un apgāzās kopā ar Bobirju, ūdens straumes, apšļākušas sienu, plūda uz mums, bet Saška, acīm redzot guvis uz mirkli atvieglojumu, pietrūkās kājās un kā kaķis izrāpās pa atvērto logu.

Mēs atradām viņu pļavā soļu piecdesmit no darbnīcas. Viss slapjš, noraudājies un apklusis Saška, sakrustojis kājas, sēdēja zālē un visai uzmanīgi aplūkoja savu sarkano kāju ar garajiem, acīm redzot sen neapgrieztajiem nagiem.

— Kas tev notika, mīļais? viegli pieskardamies Bobirja plecam, vaicāja Kozakevičs.

Saška pievērsa mums savu kalsno, mūsaino seju un ļoti žēli un raudulīgi novilka:

— Re nu!

— Kas tad ir? 2ora nesaprata.

Re, skatieties! — Saška gaudās, rādīdams ar pirkstu uz delnu. Tur uz slapjās delnas melnoja mazs, tikko saskatāms sastinguša čuguna putraimiņš.

— Nu, un kas tad tur liels? Čuguna lāsīte! — valdīdams smieklus, Kozakevičs attrauca.

— Laba lāsīte! — Saška sāka gausties vēl žēlāk. — Labāk paskatieties, šī pati lāsīte man līdz pašam kaulam pārdedzināja kāju.

— Kur nu līdz kaulam. Parādi! — 2ora palūdza.

Juzdams, ka neizdosies nospēlēt mocekli, Bobirjs jau kautrāk norādīja uz mazu, sarkanu plankumiņu kājas virspusē.

— Nē, mīļais, — 2ora ierunājās, — tas tev aiz bailēm tikai tā izlicies, ka līdz kaulam. Kauls vēl vesels, bet...

— Biedri instruktor, — atskanēja Poļevoja balss, — nākamajā reizē pirms liešanas jāpārbauda apavi. Kam būs saplīsušas kurpes — tos lietuvē nelaidīs. Visi zēni taču saņem darba apavus?

— Es nesaņēmu, biedri direktor, — Saška novaidējās, — neesmu lējējs, bet motorists.

— Kaut arī esi motorists, — smaidīdams ierunājās Poļevojs un pacēla no zemes Saškas kurpi, — tev tomēr jāuzmana apavi. Vai redzi, kurpe taču pārplīsusi šuvē? Šuvē gan. Vai tad grūti salāpīt? Paņēmis piķotu diegu — viens, divi — un gatavs. Tu varbūt vēl sadomāsi nākt uz lietuvi basām kājām! Gribi, es tev salāpīšu kurpi?

— Nē, kāpēc! — Saška izbijās un piecēlās. — Es pats salāpīšu. — Viņš piegāja klāt Poļevojam, vilkdams aiz sevis pa zāli autu, un steigšus paņēma kurpi.

— Un autus vajag izmazgāt, — Poļevojs teica, lūkodamies lejup. — Brūce tev nemaz tik briesmīga nav, ar tādu apdegumu var pat karā doties, bet, lūk, no tik netīriem autiem gan var celties nelaime. Aizskrien tūliņ uz skolu, lai pārsien. Aši!

Saška aizbrāzās, un Zora, uzlūkodams mūs visus, teica:

— Bet nu visi pie darba, ērglēni! Vai tad jūs domājat, ka es viens izkraušu stāvcepli?

Tajā diena mēs atgriezāmies mājās vēlāk, nekā parasts.

— Iesim cauri Vecajai pilsētai, — es ieteicos Petjkam Maremucham, kad mēs bijām izgājuši pa fabriku-rūpnīcu arodskolas vārtiem.

— Bet kāpēc cauri pilsētai? — Petjka brīnījās. — Pa bulvāri taču tuvāk.

— Nekas, iesim cauri pilsētai. Man tur jānopērk mechanikas grāmata.

Man, protams, nekādas grāmatas nevajadzēja pirkt.

Vienkārši gribējās, lai mani ierauga pilsētā darba uzvalkā, ar izdedzinātām biksēm, netīru un nogurušu.

Tajā dienā bija kaut kādi baznīcas svētki, un, kad mēs gājām pa Jauno tiltu, mums pretī nemitīgi nāca uzcirtušies tirgoņu dēli ar jaunkundzēm. Viņi bija ģērbušies jaunos uzvalkos, kas bija šūti no kontrabandas ceļā iegūta bostona, «džimi» kurpēs ar smailiem purngaliem un zemiem papēžiem, bet viņu jaunkundzes — greznas meitenes, ģērbušās zīda kleitās ar lentēm bizēs, baltām zeķēm un laka kurpēm kājās — grauza sēkliņas, sūkāja konfektes. Ka man tobrīd gribējās nejauši aizskart kādu no šiem slaistiem, šos memmes dēliņus, kas augām dienam klaiņāja pa bulvāriem un gozējās krastmalas saulē’pie Cietokšņa tilta! Es ar prieku būtu iespraucies viņu vidū, lai ar savu netīro, nokvēpušo kreklu notrieptu viņu greznos ārzemju uzvalkus!

Nolādētie spekulanti! Tajos gados viņi vēl aizvien, apkrāpdami godīgus darba rūķus, dzīvoja labāk nekā mēs. Es gāju viņiem garām ar lepni paceltu galvu, lepojos, ka esmu strādnieks, ka saņemu astoņpadsmit rubļu stipendijas mēnesī, kamēr ikviens no tiem varbūt jebkurā laikā var dabūt no sava tēva kabatas naudai piecdesmit vai pat visus simts rubļus.

— Kāpēc tu nenomazgājies skolā, Vasil? — paiedams man garām un palūkodamies sejā, vaicāja Maremucha.

— Mājās nomazgāšos ar ziepēm, — es atteicu un, pārvilkdams ar roku pār seju, vēl vairāk noziedos ar sodrējiem.

Seja man kvēloja, rokas sāpēja, rīkli vēl kutināja sēra izgarojumi, jo sērs liešanas laikā plūda pa visu lietuvi. Sākās Zvanu iela, kurā dzīvoja ārsts Gutentags. Es palēnināju soļus, jo man gribējās, lai pie žoga stāvētu Ida un redzētu mani tā notriepušos. Taču Idas nebija, un mājas logiem bija aizvilkti priekšā aizkari. Nožēlodams, ka neredzēju Idu, es sekoju Maremucham.

— Uz kurieni aizbrauca Kolomejecs? — Maremucha pēkšņi vaicāja.

— Tarzans? — es nevērīgi atteicu. — Tarzans strādā Jarmolincos par rajona komitejas aģitācijas un propagandas nodaļas vadītāju. Vajadzēs svētdien pie viņa aiziet. Vai iesim, Petrus, ko?

— Vai tas tālu?

— Jarmolinci? Sīkums.

— Nu, tad iesim!

— Visādā ziņā aiziesim, — es iekaisu. — Paņemsim līdzi arī citus zēnus. Dosimies turp vesels bars. Sagādāsim ēdamo un dosimies ceļā no paša rīta. Jauki būs, vai ne? Nu ko lai ņem — Sašku Bobirju, Tiktoru, nu ... Gaļinu.

— Bet es savā aluminija blašķē paņemšu ūdeni, — Petja nolēma.

— Un vai zini ko, — es teicu, — mēs neiesim vienkārši pastaigāties. Mēs varēsim tur Jarmolincos lasītavā paveikt kādu darbu. Mēs taču esam strādnieku jaunatne, vai ne? Bet es «Sarkanajā Jaunietī» lasīju, ka strādnieku jauniešiem jāuzņemoties šefība par lauku jaunatni. Tarzans mums par to vēl paldies pateiks.

— Gaļinu gan nav vērts stiept līdzi! Lai nāk tikai zēni.

— Nerunā niekus! Viņa arī noderēs, — es teicu, cik iespējams, mierīgi. — Viņa varēs aģitēt lauku meitenes ...

Tad es jutu, ka samulstu. Līdz šim brīdim es bez uztraukuma nespēju atcerēties, kā tajā saltajā, vējainajā svētdienā uz Vecā cietokšņa vaļņiem noskūpstīju Gaļinu. Nespēju aizmirst šo skūpstu un, to atcerēdamies, sajutu vēl lielāku maigumu pret meiteni. Man bija skumji, ja ilgāku laiku to nesatiku. Es priecājos, ja Kozakevičs sūtīja mani uz atslēdznieku darbnīcu kaut ko atnest; es nevis gāju, bet skrēju, zinādams, ka pie skrūvspīlēm ieraudzīšu savu Gaļinu zilā priekšautiņā. Un arī Gaļina tagad izturējās pret mani savādāk. Skaidrs — šodien viņa, piemēram, iesaucās: «Vasil, bikses deg!» — tāpēc, ka uztraucās, lai es neapdedzinos.

Kad mēs sarunājāmies, viņa bieži lūkojās sānis, pietvīka; žirgta un droša attiecībās ar citiem zēniem, viņa ar mani runāja paklusi un saraustīti, ilgi meklēja vajadzīgos vārdus, it kā baiļodamās mani aizvainot. Es biju pārliecināts, ka Gaļina mani mīl. Jau no šīm domām vien manī modās lepnums un baigi bija iedomāties, ka tas man tikai liekas.

Dažkārt man gribējās it visiem un, protams, vispirms Petjkam pastāstīt par savu mīlestību pret Gaļinu, taču ikreiz es laikā atģidos. Man šķita, ka tādas lietas nestāsta pat vistuvākajam draugam, ka mīlestība pret Gaļinu jāglabā dziļi sirdī un ar to nevar dižoties.

Pašreiz Petjkas vārdos es nojautu slazdus. Vai tikai viņš negrib izpētīt, kādas man attiecības ar Gaļinu? Taču Petjka, mans tuklais un vientiesīgais draugs, soļoja savā nodabā, un es viņam teicu:

— Tu, Petrus, pats parunā ar Gaļinu, lai nāk mums līdzi! Labi?

Man negribas. Viņa ātri piekusis.

Pielūko, ka pats nepiekusti. Tu, piemēram, baidies peldēt tālu, bet ka peld Gajina? Lai gan viņa meitene, taču daudz izturīgāka par tevi.

— Nu ... nu... tas vēl jautājums, — Petjka sašuta un, redzams, lai šo nepatīkamo jautājumu novirzītu uz citu pusi, brītiņu klusējis, ievaicājās:

— Nākamajā nedēļā pie mums organizēšot komjauniešu šūniņu, man teica. Vai tiesa?

— Fakts!

— Bet vai tur ... visus uzņems?

- Nē, kāpēc visus — pašus nosvērtākos.

— Un mani... kā tu domā ... uzņems?

Redzēsim, Petro ... Vajag apsvērt, apspriest, apdomat! — es svarīgi teicu, it kā jau pats būtu komjaunietis.

—■ Bet vai zini, Vasil, tētuks mani sen jau saukā par komjaunieti. Tad nu gan būtu žēl, ja neuzņems. — un Petjka Maremuciia skumji nopūtās.

Tālumā atskanēja vesera troksnis.

Tur Zacharževska darbnīcā, ko apgaismoja tumšsarkana kalves ēzes atblāzma, Kotjka Grigorenko kala sakarsētu dzelzs gabalu. Viņš pūlējās, centās putekļainajā privātuzņēmējā darbnīcā, vēl arvien dzīdamies pēc darba staža. Kotjka nezaudēja cerību mūs apvest ap stūri. Bija redzams, ka sirdi viņš nolādēja visu šo savu darbu, ka viņam gribējās aiziet uz pilsētu papriecāties, bet Zacharževskis bija katolis un pareizticīgo svētkus neatzina. Un tā nu Kotjka tur klaudzināja ar veseri, kad mēs gājām garām pa otru ielas pusi.

Maremucha gan paslepus raudzījās darbnīca, bet es palūkojos tikai vienreiz un pašlaik gāju garām Kotjkam, lepni pacēlis galvu, notriepies un noguris, ar izdegušām biksēm, nolaidis rokas, kuru plaukstās bija redzamas cietas tulznas.

Aiz stūra, aiz sludinājumu būdas, sākās platā Zitomiras iela. Kaut kur pašā viņā galā aiz dārzu zaļuma pašā pilsētas nomalē balsnīja augstā padomju un partijas skolas ēka. Petjka pagriezās uz Aizupi, bet es devos tālāk uz šo māju.

.

TREŠĀ DAĻA. PILSĒTA PIE JŪRAS

Autors šo grāmatu veltījis kaujas posteni bojā gājušā rakstnieka boļševika Jevgeņija Petroviča Petrovu p i e m i ņ a i

UZ KIŠIŅEVAS IELU!

J3ija brīvs vakars, bez nodarbībām, un mēs izgājām pa pilsētu pastaigāties. Cienīgi soļoja Petjka Maremucha, ģērbies savā īsajā kažociņā, kas smaržoja pēc jērādām. Saša Bobirjs uz vecajām, saplīsušajām kurpēm bija uzāvis spožas galošas un cieši aizpogājis visas pogas garajam iedzeltenās krāsas mētelim, kas bija pārtaisīts no angļu šineļa, bet es uzspīlēju plecos jau mazliet pašauro, pelēko, īso, kazakinam līdzīgo pusmēteli. Piedurknes tam bija īsas, āķi tik tikko sagāja kopā: šo pusmēteli man jau aizpērn pāršuva no tēva mēteļa, taču es ar to ļoti lepojos, jo tādos pusmēteļos mūsu pilsētā staigāja komjaunatnes apgabala komitejas darbinieki un daudzi aktivisti.

Kā jau sestdienā Vecpilsēta bija ļaužu pārpilna. Lai gan visi veikali nebija atvērti, tomēr to spoži apgaismotie skatlogi meta gaismas strēles uz šaurajām ietves bruģa plāksnēm. Pa šīm šaurajām mūsu pilsētas galvenās ielas — Pasta ielas — ietvēm plūda gājēji.

Protams, arī mēs varējām pievienoties šai trokšņainajai plūsmai, taču to negribējām. Šeit bez Karvasaras, Ūdraines un pārējo priekšpilsētu jauniešiem pašreiz kā jau allaž sestdienas vakaros pastaigājās jaunie nepmaņi spekulanti. Komjauniešiem un darba jaunatnei bija cita pastaigas vieta — aleja blakus komjauniešu klubam.

Mes gājām pa pašu ielas vidu. Nesen vēl kusa, saule jau sildīja īsti pavasarīgi, bet novakare no jauna uzsala. Peļķes pārvilkās ar ledus kārtiņu, pie sarūsējušām ūdensnoteku caurulēm karājās caurspīdīgas lāstekas.

— Galošas tu uzāvi gluži velti, Bobirj! Redzi, cik sauss, — es sacīju Saš-kam un piedauzīju ar papēdi pa sasalušo palti, ar troksni salauzdams ledu.

— Tu neniekojies! — Saška iespiedzās, atlēkdams sānis. — Neko teikt — «sauss»!

Dubļu strūkliņa bija apšļākusi Saškas spožo galošu. Apbēdināts viņš stāvēja ielas vidū un izskatījās tik noraizējies, ka mēs ar Maremuchu neizturējām un iesmējāmies.

— Ir gan ko smieties! — Bobirjs vēl vairāk saskaitās. — Un vēl esot biroja loceklis ... Labu piemēru rādi! — Un, izvilcis no kabatas vecas avīzes gabaliņu, viņš ņēmās tīrīt dubļus.

Pikti šņākdams, Saška arvien palūkojās lejup. Es zināju, ka Bobirjs ātri apvainojas un bieži dusmojas par niekiem. Lai viņu nekaitinātu, es klusi un samierinoši teicu:

— Neapvainojies, Saška, es taču netīšām. Nedomāju, ka tur būs dubļi.

— Jā, nedomāji... — Saška novilka, bet Maremucha, mūs pārtraukdams, izsaucās:

— Klusāk, puikas! .. . Vai dzirdat?

Pavisam netālu aiz bulvara ietarkšķējās ložmetējs. Pirmo kārtu nomainīja otra, pec tam trešā, un, beidzot, pēc neliela starpbrīža mēs sadzirdējām piecus šauteņu šāvienus, kas dobji noskanēja cits aiz cita.

Ikvienam komunistam un komjaunietim labi pazīstamais Sevišķo uzdevumu daļas trauksmes signāls noskanēja pāri pilsētai. Tajos gados komunisti un vecākie komjaunieši bija apvienoti Sevišķu uzdevumu daļās, un vajadzības gadījumā viņus sapulcināja ar šādiem trauksmes signāliem. Lai kur mēs atrastos — vai nu kopmītnē, vai fabriku-rūpnīcu arodskolas lietuvē, komjauniešu sapulcē vai pastaigā — jebkurā brīdī dienā vai naktī šim norunātajam signālam vajadzēja mūs atrast. To dzirdot, mans pienākums bija visu pamest un, cik vien kājas nes, drāzties uz Kišiņevas ielu, uz pazīstamo divstāvu namu, kurā atradās pilsētas Sevišķo uzdevumu daļas štābs.

Mēs labi zinājām, ka dzīvojam tikai piecpadsmit verstu no panu Polijas un bajāru Rumānijas robežas un ka pēc šādas trauksmes mūsu klusajā un mazajā pilsētā var gaidīt, ka izsludinās kara stāvokli. Tad mums visiem, Sevišķo uzdevumu daļas locekļiem, līdz regulāro karaspēka daļu pienākšanai kopa ar robežsargiem būs jāuztver pirmais trieciens.

— Trauksme... Vai ne, Vasil?... — pārtraucis klusumu, Bobirjs čukstēja.

— Trauksme! — es apstiprināju. — Skriešus, biedri! Žiglāk!

.. . Pie štaba durvīm, kas atradās bulvara un Proreznajas pusē, mūs sagaidīja Sevišķo uzdevumu daļas priekšnieks Polagutins. Viņa mauzera garā koka maksts bija vaļā; pēc Polagutina satrauktā izskata mēs uzreiz sapratām, ka stāvoklis nopietns.

— No kādas šūniņas? — Polagutins vaicāja.

— No fabriku-rūpnīcu arodskolas! —* Saša strauji ziņoja.

Polagutins pārbaudīja mums izsniegtās Sevišķo uzdevumu daļas kartītes

un pavēlēja:

— Saņemiet ieročus!

Mēs traucamies pa garo, apgaismoto gaiteni uz ieroču noliktavu, saņemam jau pērngad mūsu rīcībā nodotās šautenes un piecas paciņas patronu uz cilvēka.

— Vai lai lādējam šeit vai uz ielas? — bāzdams bikšu kabatās patronas, vaicāja nobālušais un mazliet satrauktais Petja Maremucha.

— Pagaidīsim pavēli, — es ieteicu.

— Bet es jau pielādēju, — nosviezdams uz grīdas aptveri, atbildēja Bobirjs.

— Noslēdz drošinātāju! — nobažījies iečukstējās Petro.

Bobirjs pacēla šauteni uz augšu un, turēdams to svērteniski rokās, saka atvilkt drošinātāju. Bet drošinātājs bija eļļains un glums un Bobirja pirksti sastinguši. Šautene neturējās stingri viņa rokās. Šķita, nupat nupat pirksts nejauši aizķers mēlīti un Saška plās griestos pa piekārto blāvo ogļkvēles spuldzi.

— Dod šurp, tūļa! — Petro iesaucās, atņemdams Bobirjam šauteni. — Skaties!

Bet Sašas šautenes aizslēga belžu atspere bija stingra, redzams, pavisam jauna, un Maremucham arī uzreiz neizdevās atvilkt drošinātāju...

Lielajā, plašajā zālē, kur svētdienās parasti katra šūniņa pēc kārtas tīrīja ieročus, bija salasījušies jau daudz Sevišķās uzdevumu daļas komunaru.

— Kā jūs tik ātri paguvāt? — arodskolas direktors Poļevojs mums vaicāja. Viņam nebija šautenes, bet gan revolveris, kas karājās pie sāniem virs vatētā vamža.

Šņaukādams degunu, Maremucha paskaidroja:

— Mēs trijatā staigājām pa pilsētu, Nestor Varnajevič, un tad izdzirdām...

— Pārējie arodskolnieki droši vien vēl skrien! — Saša Bobirjs apmierināts iemeta.

Zālē sāka pulcēties mūsu komjaunieši fabriku-rūpnīcu arodskolas audzēkņi — «Poļevoja gvarde», kā pilsētā mūs mēdza dēvēt citu šūniņu zēni. Audzēkņi bija nosvīduši, piesarkuši, mēteļi un svārki tiem bija vaļā, uz sejām mirdzēja sviedru lāsītes.

— Lieliski! — Poļevojs noteica, pārlaizdams acis sanākušajiem. — Paguvāt laikā ... Bet kur tad Tiktors?

Atskrējušie saskatījās, meklēdami ar acīm Jašku.

— Tiktors, biedri Poļevoj, redzēts piedzēries ... — ierunājās audzēknis Furmanis, taču tajā brīdī durvīs parādījās Polagutins un strupi uzsauca:

— Uzmanību, biedri komunari!

Visi uzreiz apklusa.

— Stāvoklis ir šāds: petļuriešu bandas, kurām aiz kordona pilsudskieši un rumāņu bajāri devuši patvērumu, atkal gatavojas mums uzbrukt. Ir ziņas, ka jau šodien viņi sākuši virzīties uz mūsu robežu ... Paši viņi nekad nebūtu izšķīrušies par tādu rīcību. Skaidrs, ka viņiem aiz muguras stāv angļu un franču kapitālisti. Pilnīgi iespējams, biedri, ka jau šonakt šīs petļuriešu bandas tiks pārsviestas mūsu pusē. Kopā ar robežsargu grupu jums, Sevišķo uzdevumu daļas locekļiem, uzdots saņemt viņus, kā pienākas ... — Un tūdaļ, mainīdams balsi, Polagutins skaidri un skaļi nokomandēja: — Visiem, izņemot fabriku-rūpnīcu arodskolas komunarus, stāties! Arod-skolnieku vada staršina — pie manis!

Mēs saspiedāmies ciešāk, atbrīvodami eju. Cits aiz cita augsti paceltām šautenēm mums garām aizskrēja pilsētas šūniņu komunari. Jo mazāk viņu palika zālē, jo nemierīgāka kļuva mana sirds. «Bet mēs? Kā tad būs ar mums? Viņi aizies no pilsētas uz pierobežas mežiem, dosies kaujas patruļās un meklēs ienaidniekā slēpņus, bet mūs, jaunākos, tāpat kā agrāko trauksmju laikā, sūtīs sardzē pie pārtikas noliktavām — sargāt sienu vai pašā pilsētā liks apsargāt Cietokšņa tiltu, lai to kāds spiegs neuzspridzina. Kāda interese sargāt līdz augšai ar elpi piekrautās noliktavas vai arī visu acu priekšā sēdēt slēpnī blakus apgaismotajam Cietokšņa tiltam, pa kuru nemitīgi plūst cilvēki!

Zālē iebrāzās padzīvojis komunars dzelzceļa strādnieks formas cepuri galvā un uzsauca:

-• Visi nostādīti, biedri priekšniek! Atbraucis apgabala komitejas sekretārs.

— Vai Kartamiševs jau klāt? — Polagutins līksmi ievaicājās un, cieši paspiedis Poļevojam roku, piebilda: — Palieciet sveiki, Nestor Varnajevič! Novēlu sekmes. Nesnaudiet: jums uzticēts daudz kas... Uz redzēšanos, biedri! — Un viņš nozuda aiz durvīm.

— Mēs paliksim norīkojumā. Sargāsim štābu un Sevišķo uzdevumu daļas noliktavas, — Poļevojs svinīgi paziņoja. — Visiem stāties!

BĪSTAMS POSTENIS

Tieši manā priekšā virs koka stabiem bija stingri uzvilkta dzeloņstieple. Tālāk aiz stieples tumsā izgaist sakņu dārzi — dažas desetinas ar lāpstām izrakņātas, sasalušas zemes. Kaut kur tālu, jau pie lauku ceļa otrs dzeloņstiepļu žogs, tomēr no šejienes to nevar saredzēt. Man visu laiku liekas, ka tālumā dzeloņstieple jau pārgriezta un diversanti lien pie manis pa melno, sasalušo zemi. Ausis salst, ļoti salst, bet es tīšām, lai labāk dzirdētu, nepaceļu apkakli un ar sastingušajiem pirkstiem tvirti spiežu salto šauteni.

Ak, tad tāds ir šis postenis Nr. 3, par kuru tik daudz esmu dzirdējis no kursantiem, kas šeit dežurējuši agrāk!

Aiz muguras paceļas šķūņa saltais mūris, kas šķir mani no iekšējā pagalma. Tieši virs galvas melno jumta izcilnis. Sarga šaurā eja sniecas soļus trīsdesmit tumsā starp šo mūri un stieples žogu un atduras blakus mājas aklajā sienā. Divi augstie šķūņa un dzīvojamās mājas mūri savienojas un izveido taisnu leņķi.

«Suņu ūķis» — tā Sevišķo uzdevumu daļas locekļi dēvē posteni Nr. 3. Šeit norīkotais komunars jūtas it kā atgriezts no biedriem un visas pasaules.

Kopš paša dežūras sākuma es nespēju atraut acis no melnā pauguriņa, kas sastindzis sakņu dārzā soļu desmit no manis. Tas ir līdzīgs zemē guļoša cilvēka galvai. Es ļoti nožēloju, ka nepavaicāju komjaunietim — Lauksaimniecības institūta studentam, kas stāvēja šeit pirms manis, vai viņš nav pamanījis šo pauguriņu. Piepeši man gluži skaidri šķita, ka pauguriņš sakustas un sāk lēnītiņām tuvoties. Nodrebēdams es izbāzu šautenes stobru cauri stieplēm un tikko neizšāvu, taču savaldījos. «Un ja nu tas nav cilvēks, bet no tālienes vēja atdzīta virpulene? Vai kartupeļu lakstu kaudzīte? Vai vienkārši zemes uzkalniņš pie izrakto kartupeļu bedres? Ko tad? ... Gatavais tracis! Zēni mani uzvilktu uz zoba. Pirmo reizi tādā bīstamā vietā un — nošauj buku! Teiks — izbijies.»

... Iešalcās vējš, un tā aso, salto svilpienu pavadīja jumta skārda graboņa. Nudien, kāds staigā pa jumtu? ... Atmetis galvu, es raugos uz šķūņa pažobeli, sagaidīdams, ka tūliņ tūliņ no turienes iznirs diversanta melnā galva. Viņš, ja vēlas, bez sevišķām grūtībām var nokļūt no dzīvojamās mājas uz šķūņa jumta.

Virs galvas dzirdama aizdomīga, dobja dunoņa. Vai tiešām tie ir soļi? . . . Es paceļos pirkstgalos. Dzirde uztver kaut kādu troksni Kišiņevas ielā, čaboņu sakņu dārzā, vējrādītāja čīkstoņu aiz tumšā pretuguns mūra. Acis jau žilbst no daudzajām zvaigznēm, kas mirgo saltajās debesīs aukstā gaisa blāvajā dūmakā.

Dobjais troksnis uz jumta pieaug. Es stingri turu miklo šautenes spalu, pavērsdams šauteni uz augšu pretī troksnim. Kaut kur debesīs pie augstā dūmeņa laistīdamās zaigo tālīna zvaigzne.

«Spicējiet ausis!» teica Poļevojs, izvadājot mūs pa posteņiem. «Jūs sargājat visa apgabala komunistu un komjauniešu ieroču krājumus! Sevišķo uzdevumu daļas noliktavas ir visai vilinošs mērķis pasaules buržuāzijas aģentiem.»

Arī bez šiem skolas direktora vārdiem mēs visi itin labi zinājām, kāda uzticība šajā naktī dāvāta mūsu šūniņai, kas pirmo reizi apsargā Sevišķo uzdevumu daļu: mājas pagrabos noglabāts liels daudzums dinamita, tola un patronu.

«Spicē ausis! Spicē ausis!» es pie sevis atkārtoju Poļevoja iemīļotos vārdus, un man sāk likties, ka manas nosalušās ausis aug, pagarinās un kļūst plānas un asas kā cirvja asmens.

Uz jumta pavisam klusi.

Droši vien tur tikai vējš būs grabinājis atrautu skārda sloksni. Bet kur tad melnais pauguriņš? Par to esmu jau pavisam aizmirsis .. . Acis pieradušas pie tumsas. Es žigli uzmeklēju zemes čupiņu, kas mani tā bija satraukusi. Tā gluži mierīgi atrodas turpat.

... Lēnītiņām staigāju gar šķūni, sevī pasmiedamies par savām pēkšņajām baismām. Domāju, ka rītausma nav tālu un drīz visas manas bažas būs kā ar roku atņemtas. Nav taču nekādā ziņā nepieciešams, lai tieši manas dežūras laikā notiktu kas sevišķs. Cik daudz reižu dežūras norit bez jebkādām dēkām! Un arī mana dežūra paies nemanāmi. Toties vēlāk neviens no zēniem neuzdrošināsies par mani zoboties, ka es, lūk, esmu zeņķis, pats jaunākais no šūniņas locekļiem. Un, ja nu viņi uzzina, ka esmu sev tīšām pielicis vienu gadu, lai tikai kļūtu par Sevišķo uzdevumu daļas komunaru, tad viņi mani noēdīs ... Bet nu atgriezīšos no dežūras kā pilnvērtīgs kaujinieks un ilgi pēc tam lepošos, ka esmu stāvējis postenī Nr. 3. Tādā postenī lempi vis nenorīkos, lai kā lūgtos!

Atvezdams mani postenī, Poļevojs strupi un vienkārši pavēlēja:

— Ja kādu ieraudzīsi sakņu dārzā — šauj tik virsū! Nejaušs garāmgājējs vai piedzēries šeit nekādi nevar ieklīst...

«Šauj tik virsu!» Baigi un bargi skan šī pavēle.

. .. Kailajos un apledojušos koku zaros no jauna iedziedājās vējš, iečabējās sausā, pērngadējā zāle, dadži, ap stiepli savijušies laksti, iegrābājās un iedunējās jumta skārds, iečīkstējās vējrādītājs uz majas jumta.

Un pēkšņi kopā ar šo jauno vēja brāzmu atlidoja Saškas Bobirja tālīnais uzkliedziens:

— Ko jums vajag? ... Stāt!... Stāt!... Rokas ... Puikas, šurp!

Uz brīdi viss apklusa, un tūlīt pēc tam es izdzirdu saraustītu svilpienu. Sardzes telpās noklaudzēja durvis. Tur aiz šķūņa pa pagalmu skrēja cilvēki... un atkal Saškas kliedziens:

— Tur! ... Tur! .. . Ķeriet!...

— Kāpnes!... Aši! — es izdzirdu Poļevoja balsi.

Kā man gribējās mesties turp pie zēniem, piepalīdzēt, redzēt, kas tur notiek! Taču posteni pamest nevarēju. Pat ja viss apkārt degtu un grūtu, man nav tiesības no šejienes aiziet.

Ieklausīdamies, kas notiek iekšēja pagalmā pie ceturtā un piektā posteņa, es saspringti vēros tumsā. Bet, lai no mugurpuses mani kāds nesagrābtu, es ar muguru piespiedos pie šķūņa mūra un sastingu.

Sirds dauzījās, šautene trīsēja rokās, es gaidīju ko neparastu ...

Pavisam tuvu uz šķūņa augšas norībēja šāviens. Tam sekoja otrs. Un tūliņ, jau tālu, aiz prctuguns mūra kāds ievaidējās. Tad atkal viss apklusa.

Pagāja kādas piecas minūtes. Šaurajā ejā, kas no iekšējā pagalma veda uz manu posteni, bija dzirdami strauji soļi. Zem gājēja kājām kraukstēja ledus kārtiņa. Es atlēcu kaktā un gatavojos šaut... Tiklīdz gar sienas stūri iznira cilvēka ēna, es aizlauztā balsī iekliedzos:

— Stāt!

— Vai dzīvs, Mandžura? — satraukta balsī vaicāja Poļevojs. — Vai šeit viss kārtībā?

— Kārtībā! — es aizsmacis atbildēju un tūliņ apjēdzu, ka esmu pielaidis kļūdu, nepavaicādams Poļevojam paroli.

Poļevojs pienāca man cieši klāt. Viņš smagi elpoja un bija bez cepures.

— Vai šeit neviens nav skrējis?

— Neviens. Aiz šķūņa gan kāds vaidēja, un augšā šāva .. .

— To es pats zinu. Bet vai šeit, — Poļevojs ar naganu norādīja sakņu dārzu virzienā, — neko neesi manījis?

— Neko.

— Ļoti savādi! Kā tad viņš ticis cauri?

— Bet kas tur šāva? — es vaicāju.

— Pielūko, Mandžura, vēro visu ļoti uzmanīgi! Tagad it īpaši. Un, ja kāds gadās, — šauj bez vilcināšanās. Vai saprati? Nu jau nav ilgi līdz gaismai. Es pie tevis drīz atkal pienākšu. — Un Poļevojs žigli aizgāja atpakaļ uz iekšējo pagalmu.

Pēc stundām divām, kad jau bija kļuvis pavisam gaišs, es no siltajā sardzes telpā sanākušajiem zēniem uzzināju, kas noticis šajā trauksmainajā naktī.

Tajā laikā, kad ārējo posteņu sargi, stāvēdami saltajā, no laukiem un Karpatu kalnu atradzēm plūstošajā vējā, vai stinga no aukstuma, Saša juties daudz labāk. Aizsargāts no vēja ar pagalma šķūņu un galvenās ēkas mūriem, viņš svarīgi staigājis spožajām galošām kājās pa iekšējo pagalma. Staba ēkas stūros piekarinātas elektriskās spuldzes apgaismojušas sauso un gludi bruģēto pagalma kvadrātu.

Taču Bobirjam drīz vien iesāpējušās kājas. Viņš uzrāpies šķūņa koka lievenītī un tur ēnā apsēdies, balkoniņš viņu aizsargājis no gaismas. Bobirjs zvērēja un dievojās Poļevojam un mums, ka sēdējis neilgi, kādas minūtes piecas, taču viņam, protams, neviens neticēja. Laikam gan Saša lievenītī mazliet bija aizsnaudies.

Nokāpdams uz pagalma akmens plāksnēm, Saša sadzirdējis aiz sevis tikko manāmu troksni. Viņš pagriezies... — un sastindzis.

Augšā, atspiedies uz balkoniņa margām, stāvējis nepazīstams cilvēks, acīm redzot gribēdams pa stabu nokļūt pagalmā. Kā viņš nokļuvis tur uz jumta, palika noslēpums.

Vajadzēja negaidot uz vietas plāt virsū šim nelūgtajam viesim. Vajadzēja viņu ar lodi notriekt turpat balkonā. Bet Saška izdarījis muļķību un trīcošā balsī iekliedzies:

— Ko jums vajag? ... Stāt!... Stāt!...

Nepazīstamais tūliņ meties atpakaļ pa šaurajām durtiņām, kas veda uz bēniņu viņu galu. Ar lodi viņu vēl varētu panākt. Tad Saša atcerējies šauteni. Viņš pielicis laidi pie vaiga un gribējis izšaut, taču mēlīte gan atvilkusies līdz galam, bet šāviens nav atskanējis: stājoties postenī, Bobirjs bija aizmirsis noņemt no šautenes aizslēga drošinātāju . . . Izdzirdis Bobirja kliedzienu, Maremucha, kas apsargājis pagrabu ar municiju, sācis ar šautenes laidi dauzīt pa sardzes būdas durvīm, Kišiņevas ielā iesvilpies Kolomejecs.

— Tur ... Tur ... stāvēja bandits! — aizraudamies nepārtraukti murminājis Saša pagalmā izskrējušajiem komunariem un Poļevojam.

Komjaunieši vienā mirklī pielikuši kāpnes, un pirmais uz jumta uzrāpies Poļevojs. Steigdamies notvert banditu un baiļodamies iekļūt aplenkumā, Poļevojs pa jumtu aizskrējis līdz pēdējam lodziņam un ielēcis pa to iekšā.

Nokļuvis zem jumta spārēm, Poļevojs pamanījis, ka kaut kur tālu dziļā tumsā vīd blāva gaisma. Tur bijis izlauzts caurums. Pa to patlaban spraucies laukā cilvēks. Poļevojs divreiz izšāvis. Nepazīstamais ievaidējies, taču izrāvies ārā un aizdārdinājis pa blakus ēkas jumtu.

Poļevojs pavēlējis diviem komunariem, kas piesteigušies pie viņa, pa jumtiem panākt nepazīstamo, bet pats, nolēcis atpakaļ pagalmā, pārbaudījis manu posteni un izsūtījis vēl trīs komjauniešus pārlūkot visus pagalmus, kas atradās blakus štabam, un ielenkt Trinitaras šķērsielu, kura izgāja uz Kišiņevas ielu. Taču banditam palaimējies izšmaukt, iekām mūsu patruļa aizskrējusi līdz Trinitaras šķērsielai. Izkļuvis pa caurumu uz mājas jumta, kas atradās blakus Sevišķo uzdevumu daļas ēkai un kur dzīvoja Ķīmijas institūta studenti — nepazīstamais, daudz nedomādams, nolēcis uz lielas kūts mēslu kaudzes kopmītnes dārzā un pa žoga caurumu izskrējis šķērsielā. Šeit viņa pēdas izzudušas.

Laikam gan, aizjozis līdz Trinitaras šķērsielai, viņš cauri pagalmiem būs skrējis uz Tirgus laukumu. Sis ceļš bija grūts, it sevišķi ievainotam: viņam vajadzētu rāpties pāri vairākiem žogiem, izkļūt cauri dzeloņstieplēm, kas atdala pagalmus, un, beidzot, izdrāzties apgaismotajā Tirgus laukumā.

Bet tur pie Centrālā strādnieku kooperativa galvenā pārtikas veikala ar skrošu bisi rokās, ietinies jērādas kažokā, sēdēja sargs. Varbūt viņš gulējis, šis sargs? Diezin! Sargs zvērēja un dievojās, ka neesot gulējis. Minūtes desmit pirms notikuma sieva viņam atnesusi vakariņām karstu griķu biezputru ar gulašu. Šī nenoēstā biezputra māla podiņā vēl bijusi karsta, kad pieskrējušie komunari sākuši iztaujāt sargu. Grūti iedomāties, vai ievainotais tik veikli būtu pratis pāriet pāri Tirgus laukumam, ka sargs, vecs, piedzīvojis karavīrs, viņu nepamanītu.

Un tomēr nepazīstamā ceļš veda tieši uz Tirgus laukumu!

Dzeloņstieple, kas apvija sarkanās ķieģeļu mājas pagalmu jau otrpus Trinitaras šķērsielai, bija atbīdīta. Uz viena tās dzeloņa bija palicis iedzeltenas angļu vadmalas lēveris, izrauts no tā cilvēka apģērba, kurš steigā līdis šeit cauri. Šī aizsargkrāsas karavīru vadmala mūsu pierobežas pilsētā nebija retums: tādos angļu vadmalas šineļos bija ģērbušies visi petļurieši, ko pilsoņu kara laikā apgādāja Anglija un Francija, bet, kad petļurieši aizbēga uz ārzemēm, viņu noliktavas pa daļai pievāca vietējie iedzīvotāji. Izņemot šo aizsargkrāsas angļu vadmalas lēveri uz stieples, nepazīstamais nebija atstājis vairāk nekādu pēdu.

Mazliet tālāk, jau uz ķieģeļu mājas lieveņa, — šajā mājā dzīvoja apgabala tautas izglītības nodaļas darbinieki — bija pamanīts sakaltušu asiņu traips.

Viens no nedaudzajiem laimīgajiem, kam bija atļauts pamest sardzes telpas un piedalīties bandita vajāšanā, bijušais bezpajumtnieks, bet tagad fabriku-rūpnīcu arodskolas audzēknis Furmanis, ieraugot lievenī asiņu traipu, kļuvis ļoti priecīgs. Furmanis jau nospriedis, ka tās esot bandita asinis, taču kāda ķieģeļu mājas īrniece, apgabala izglītības nodaļas pārziņa sieva, teikusi, ka viņa šeit lievenī piektdien kāvusi vistu. Neveiksmīgais pēdu dzinējs Furmanis tūliņ saīdzis un gausi vilcies tālāk.

Atlika tikai domāt, ka bandits būs izskrējis uz apgaismoto Tirgus laukumu, nemanāmi aizšmaucis izklaidīgajam, kažociņā ģērbtajam sargam gar pašu degungalu, brāzies pāri tiltam uz Vecpilsētu un no turienes — vai nu uz poļu vai rumāņu robežu.

Uz Sevišķo uzdevumu daļas šķūņa augšas diversants bija pametis saišķi bikforda auklas ar degli. Acīm redzot viņš vispirms bija gribējis novākt sargu un tad iekļūt pagrabā, kur glabājās spridzināmās vielas, un uzspridzināt pagrabu kopā ar visu štābu. Iznācis šķūņa balkoniņā un pamanījis, ka iekšējā pagalmā nav sarga, bandits bija nodomājis, ka tas aizmidzis. Plāni klātos Bobirjam, ja viņš nebūtu izgājis no paslēptuves un nepagriezies apkārt! Gadījās taču tā, ka Saša savā postenī stāvēja tikpat kā neapbruņots.

MĒS MIZOJAM KARTUPEĻUS

Nomainīts no posteņa, Saša Bobirjs apgūlās uz lāviņas, izlikdamies aizmidzis. Sardzes telpās pēc nemierīgās nakts notikumiem neviens negulēja. Komjaunieši, cits citu pārtraukdami, stāstīja, kas noticis, izteica daždažādas varbūtības. Mazais, kalsnais Furmanis jau nez kuro reizi ņēmās pierādīt,.

ka bandits. bez šaubām, kaut kur dārzā būs paguvis pārģērbties sieviešu drānās un tā sievietes izskatā pārlavījies pāri Tirgus laukumam uz Po-dzamči. Tikai Bobirjs nepiedalījās sarunās.

Zēni stāstīja, ka Ņikita Kolomejecs, atskrējis pagalmā, sācis «apstrādāt» Bobirju. Saška, klausīdamies sekretārā pārmetumos, mēģinājis taisnoties, bet tad Kolomejecs viņam tieši atcirtis:

— Ak tu gļēvuli! Jā gan! Zaudēji galvu? Negaidīji? Nedomāji? ... Bet ja visi šie čemberleni, kerzoni un pilsudskieši sāks uz tevi mest bumbas no aeroplaniem? Vai tad arī «samulsīsi», kliegsi: «Kungi! Ko jums vajag? Stāt! ... Stāt! ...» Lumzaks tu esi, nevis komjaunietis!

Kolomejeca brīdinājums laikam iedarbojās visai spēcīgi. Saška neko labāku nevarēja izdomāt kā izlikties par slimu. Viņš gulēja uz lāviņas, pārvilcis pār galvu iedzelteno «raglana» fasona mēteli. Viņam bija ļoti kauns par šo nakti. Bet kam tad viņa vietā nebūtu kauns? ... «Slimot» Saša iesāka tā: ienācis sardzes telpā, sūdzējās, ka jūtot kājās nespēku un briesmīgi sāpot galva. Tad viņam gar acīm it kā sāka šaudīties kaut kādi dzelteni apļi.

Arī nule, ieklausīdamies mūsu satrauktajās runās, Saška lāgu lāgiem izlikās, it kā viņu kratītu drudzis. Viņš klabināja zobus, tirināja kāju un turklāt žēli vaidēja. īstenībā nevis vaidēja, bet smilkstēja kā kucēns, kas nakti no siltas istabas izmests salā. Varēja redzēt, ka viņam briesmīgi gribējās tiešām saslimt. Saša daudz būtu devis, ja viņam piemestos šarlaks vai, teiksim, «spāniešu slimība». Tad visi viņu žēlotu, nezobotos un atzītu, ka Bobirjs samulsis «slimības» dēļ. Bet Saška bija vesels kā rutks, mēs visi to zinājām un gaužām labi sapratām viņa noskaņojumu.

No pagalma sardzes telpā ienāca Kolomejecs. Rokās viņš turēja nokvēpušu čuguna podu.

— Jaunie cilvēki, — sekretārs jokodams sacīja, — neraugoties uz šās nakts nopietnajiem notikumiem, daba prasa savu. Nealošos, ja teikšu, ka mums visiem gribas ēst. Vārdu sakot, aiz krāsns atrodas kartupeļi. Samizosim to labi daudz šajā podā, domās iztēlosimies ceptus skrandžus, un drīz vien mums būs vienkāršs, bet sātīgs ēdiens. Kas ir «pret»?

«Pret» nebija neviena.

— Kas «par»? — Kolomejecs vaicāja.

Visi, izņemot Bobirju, vienprātīgi pacēla rokas.

— Vairākums! Senjoru konvents slēgts! — Kolomejecs līksmi noteica un, piegājis pie Saškas, ar noteiktu kustību norāva tam mēteli. — Pietiek gulēt, Sašok, sarkankrūtīši sen jau vītero! Nu, žigli pie kartupeļu mizošanas!

— Es nevaru ... Jūtos gaužām savārdzis, — Bobirjs čīkstēja.

— Sašeņka, mūsu dārgais un mīļotais biedri Bobirj! — dziedoši, ļoti maigi un mums pamirkšķinādams, ierunājās Kolomejecs. — Mēs visi zinām, ka tu esi slims, grūti un nopietni slims, mēs visi gaužām labi zinām tavas slimības cēloni, un tomēr mēs visi lūdzam netēlot šeit visas pasaules skumjas un vēlamies, lai tu drīzāk izveseļotos. Tev nav tiesības padoties mums svešas melancholijas gūstā ... Dārgais Sašeņka, — nostādamies oratora pozā, Ņikita turpināja, — mēs sirsnīgi un noteikti tevi lūdzam atveseļoties no grūtsirdības un nākt mizot kartupeļus, jo agrāk vai vēlāk tu pats jutīsi izsalkumu, bet, kas nestrādā, — tam nebūs ēst... Un, kas attiecas uz tavas kaites patieso iemeslu, tad nebēdājies, Sašok, un pārāk nedusmojies uz mani par tiem skarbajiem vārdiem, ar kuriem tevi dusmās apveltīju aiz šās savrupmājas robežām. Zirgam četras kājas un tomēr klūp.

Visi mēs vēl esam jauni, visi kļūdāmies, un visi, izņemot īstus, bezcerīgus stulbeņus, no kļūdām kļūstam gudrāki. Kāpēc gan, jājautā, sērot un skumjās bojāt savus dārgos nervus?

Mēs visi tikko valdījām smieklus, klausīdamies Ņikitas Kolomejeca runu, un centāmies izprast, kad viņš joko, kad runā nopietni.

Bobirjs vēl mēģināja izlikties, saķēra galvu, berzēja sarkano, mūsaino seju, bet tad drebinādamies apsēdās uz lāviņas.

Kolomejecs izvilka no aizkrāsnes maisu ar kartupeļiem un, nosviedis to sardzes telpas vidū, sacīja:

— Saimnieks lūdz dārgos viesus ierasties pusdienās!

Mēs sākām ķert grubuļainos kartupeļus.

Iezaigojās rokās kabatas nazīši, kurpnieku asmeņi ar aukliņām apvītiem spaliem, bet Furmanis izvilka īstu «somu dunci» ar brieža raga spalu: duncis viņam vēl bija saglabājies no bezpajumtnieka laikiem. So savu galveno dārgumu Furmanis darbdienās glabāja zaļā lādītē zem gultas un ņēma sev līdzi, tikai iedams uz sardzi. Viņš lielījās, ka ar šo somu dunci nebaidoties ne no kāda bandita.

Uz grīdas blakus krāsniņai Kolomejecs izplāja vecu laikrakstu. Drīz vien kartupeļu mizas, vīdamās un slīdēdamas no nažiem, ar vieglu čaboņu krita uz laikraksta.

— Bet tomēr, kas gan tas bija? pūzdams prasīja Maremucha, ko vēl aizvien satrauca nepazīstamā cilvēka parādīšanās uz šķūņa jumta.

— Naivs jautājums! — vīpsnādams atteica Kolomejecs. — It kā tu būtu iznācis no sieviešu garīgās skolas. Skaidrs, kas ... Atcerieties, rudeni laikrakstā bija iespiests, ka kaut kur pie Somijas robežas mūsu robežsargi nošņāpuši kādu angļu spiegu? Šeit arī robeža tuvu un jābūt modriem ...

Petro atkal ievaicājās:

— Un ko viņiem, visiem šiem spiegiem, vajag? Ko viņi šeit pametuši?

— Zini, draugs, pametuši viņi šeit daudz! Tu pat sapnī neesi redzējis, ko viņi šeit pametuši! — Ņikita nu runāja nopietni. — Cara laikā gandrīz viss Donbass bija viņu rokās. Bet Krivorožje, bet dzelzs rūda? Varbūt pēc skolas beigšanas jums gadīsies pabūt tajos novados. Ieklausieties rūpnīcu agrākajos nosaukumos: Providans, Dimo, Balfurs ... Tie visi ir angļu vai franču nosaukumi. Ārzemju buržuji tur pazaudējuši miljardiem rubļu. Ko tur teikt, padomju vara viņiem krietni vien uzminusi uz varžacīm! Jūs domājat, velti viņi apgādāja ar ieročiem Deņikinu un Vrangeli, un Pet-ļuru? Domāja — šie banditi viņiem atdos visu zaudēto. Naudu nežēloja. Bet viss izkūpēja ...

Atvērās durvis, un sardzes telpā ienāca Poļevojs.

— Kas jauns? — jautājoši viņā raudzīdamies, vaicāja Kolomejecs.

— Pagaidām nekas. Tīri kā zemē ielīdis ... Vai ēdienu gatavojat? — Poļevojs vaicāja, raudzīdamies uz maisu ar kartupeļiem. — Man pie jums lūgums, zēni, — viņš ierunājās, novilkdams vatēto vamzi. — Kad kartupeļi izvārīsies, atlieciet arī manu daļu! Bet es mazliet nosnaudīšos... Tu būsi manā vietā sardzes priekšnieks, Kolomejec!

— Tieši tā, būt par sardzes priekšnieku, biedri Poļevoj! — Ņikita noskandēja pieceldamies.

Poļevojs pamāja ar galvu un apgūlās uz lāviņas. Taču nebija viņš vēl paguvis izstiepties, kad pagalmā sāka svilpt, izsaucot sardzes priekšnieku. Poļevojs pietrūkās kājās, taču Kolomejecs, satverdams šauteni, sacīja:

— Guliet, atpūtieties! Jaunais sardzes priekšnieks jau sācis izpildīt savus pienākumus! — un ar šiem vārdiem viņš izbrāzās ārā.

Mēs pārstājām mizot kartupeļus un centāmies ieklausīties sarunā, kas notika tur aiz durvīm.

Klausījās arī Poļevojs. Viņa iedegusī, kalsnā, retiem bārdas rugājiem apaugusī seja bija nopietna un saspringta.

Tikai pirms dažām minūtēm Poļevojs no pagalma bija izvadījis Valsts politiskās pārvaldes robežsargu nodaļas pilnvaroto Vukoviču. No VPP apgabala nodaļas komjauniešiem mēs jau zinājām, ka Vukovičam parasti mēdza uzticēt vissarežģītākos un grūtākos uzdevumus. Mūsu direktors bija rādījis Vukovičam, kur Bobirjs pirmo reizi pamanījis banditu un kā bandits lavījies klāt Sevišķo uzdevumu daļas štabam. Pēc tā, cik uzmanīgi mūsu direktora klausījās šis gaišmatainais, slaidais čekists ar zaļo robežsarga cepuri un lakoto nagu, mēs sapratām, ka viņš ļoti rēķinās ar Poļevoja domām. Vukovičs iztaujāja Poļevoju rāmi un mierīgi. Ikviens no mums, iztālēm vērodami viņa kustības, daudz ko dotu, ja Vukovičs toreiz dalītos ar mums savos nodomos.

Divatā ar Poļevoju viņi ilgi sēdēja šķūņa augšā un, jadomā, izpētīja katru sprīdi putekļainā un mālainā bēniņu seguma. Tad, sekodami bēdzēja pēdām, viņi izlīda pa caurumu, nokāpa pa Furmaņa atstieptajām kāpnēm no ķīmijas technikuma kopmītnes jumta, iegāja dārziņā un tā soli pa solim nostaigāja pa bandita pēdām līdz pašam Tirgus laukumam. Vukovičs tur ilgi nezparko izvaicāja jērādas kažokā ievīstījušos Centrālā strādnieku kooperativa sargu un tad atgriezās Sevišķo uzdevumu daļas štābā, kur viņi ar Poļevoju izšķīrās.

— Nu gan viņam būs jāsaņem visi prāti kopā! — noteica Kolomejecs pēc Vukoviča aiziešanas. — Šo jautājumu apspriedīs partijas apgabala komitejas biroja. Pats Kartamiševs noskaidro, kā tas īsti bijis ...

Nule, sadzirdēdami balsis pagalmā, mēs jau iedomājāmies, ka Vukovičs būs atgriezies no jauna. Poļevojs neizturēja, uzrāva vamzi un devās uz durvīm. Taču viņš vēl nebija paguvis pieskarties durvju kliņķim, kad durvis atvērās: no pagalma atgriezās Ņikita Kolomejecs.

Viņš bija satraukts, un pēc tā, cik trokšņaini viņš pieslēja šauteni pie pārējām, mēs sapratām, ka tur pie vārtiem notikusi saruna, kas sakaitinājusi mūsu sekretāru.

— Kas tur bija? — Poļevojs vaicāja.

Apsēzdamies mizot kartupeļus, Kolomejecs negribot nomurmināja:

— Bija ieradies nelietīgs zeņķis, kam nav nekādu goda jūtu pret saviem pienākumiem.

— Neniekojies! Runā skaidrāk! — Poļevojs noprasīja jau stingrāk.

— Bija atnācis Tiktors. Viņam, redziet, iegribējies kopā ar visiem komjauniešiem izpildīt Sevišķo uzdevumu daļas sardzes pienākumus. Saka — tikai nupat uzzinājis, ka šūniņa norīkojumā. Izliekas nevainīgs kā jēriņš, bet pats smird kā kandžas kubls! — Ņikita pikti attrauca, nošņāpdams lielam kartupelim biezu mizu.

— Nu, un tālāk? — Poļevojs nerimās.

— Tālāk — es pateicu Tiktoram, ka mēs iztiksim bez viņa pakalpojumiem, bet sarunu par viņa uzvedību turpināsim vēlāk.

— Kā gan viņam pietika nekaunības raudzīties tev acīs? — Poļevojs noteica, iekārtodamies uz atpūtu. — Jūs, zēni, būsiet satrunējuši liberāļi, ja piedosiet Tiktoram šo nakti!

Taču arī bez šās Poļevoja piezīmes ikviens no mums, kas atradās sardzes telpās, it labi saprata: Kolomejecs neaizmirsīs, ka Jaška Tiktors žūpošanas dēļ nebija ieradies, kad Sevišķo uzdevumu daļa izziņoja trauksmi.

NELOGTS VIESIS

Cik reižu komjauniešu sanāksmēs, kopmītnē un darbā fabriku-rūpnicu arodskolas cechos Ņikita mums tika teicis:

— Uzvedieties, zēni, labi! Iegaumējiet: uz jums raugās visa pilsēta, jūs esat strādnieku zēni, šejienes jauniešu avangards, partijas uzticamā maiņa.

Kolomejecs to neteica bez iemesla. Tajos gados mušu mazaja pilsētiņa darba jauniešu bija maz: daži pusaudži vietējā tipogrāfijā, divi mācekļi elektrostacijā, pieci jauni dzelzceļnieki stacijā un astoņi mācekļi fabrikā «Motors», kas atradās blakus mūsu skolai. Lai gan šo rūpnīcu uzskatīja par pašu lielāko visā apgabalā, tajā tomēr arī bija tikai simt desmit strādnieku. Tie jaunie strādnieki, kas bija komjaunieši, lielāko tiesu atradās iestāžu šūniņu uzskaitēs. Turpretī mēs, fabriku-rūpnīcu arodskolas audzēkņi, strādājām kopā vienā kolektivā, un mūsu šūniņa skaitījās spēcīga un saliedēta. Mēs bijām par priekšzīmi visiem pilsētas jauniešiem. Visās jaunatnes konferencēs mūsu delegāti sēdēja prezidijā, uzstājās debatēs un ar viņu domām — liela strādnieku jaunatnes kolektivā domām vienmēr rēķinājās.

Atceros, pagājušā gada rudenī pilsētas komjaunatnes konferencē mēģināja uzstāties tautas ienaidnieks — trockistu līdzskrējējs — nezkāds jegudiss, Podzamčes bodnieka dēls. Mūsu zēni viņu norāva no skatuves un izgrūda no zāles uz ielas. Jegudiss mēģināja iesprukt atpakaļ, bet lika pagaidīt: mūsu puiši nepielaida konferencē šo nelieti apmelotāju.

Mūsu komjaunatnes šūniņā bija dedzīgi un drosmīgi zēni; viņi daudz lasīja, sapņoja par nākotni un augstāk par visu atzina godīgu attieksmi pret darbu un pret saviem darba biedriem.

Par daudzām no šīm īpašībām mums bija jāpateicas Ņikitam Kolo-mejecam, mūsu sekretāram un politisko mācību skolotājam. Viņš mums bija ir vecākais biedrs, ir labs draugs. Dažkārt viņš kopā ar mums arī dziesmas padziedāja, bet darbā bija stingrs un ar lielām prasībām, neko viegli nepalaida garām.

Tajā laikā cita pakaļ citai mūsu zemē sāka kūpēt rūpnīcas. Tika atvērtas fabriku-rūpnlcu arodskolas, lai sagatavotu maiņu vecajiem meistariem. I līkstošiem strādnieku ģimeņu jauniešu iestājās šajās skolās, vēlēdamies ar laiku kļūt par virpotājiem, atslēdzniekiem, metāllējējiem, kalējiem un

Irezētājiem.

Labi klājās tiem jauniešiem, kas dzīvoja lielos rūpniecības centros. Daudz grūtāk bija mazās pilsētas. Piemēram, kaut vai pie mums: valodas par jaunajām fabriku-rūpnīcu arodskolām paklīda jau divdesmit trešajā gadā, un, protams, pirmie iemācīties amatu vēlējās pilsētas bērnu nama audzēkņi, kuru vecāki pilsoņu karā bija gājuši bojā; taču nevienas fabriku-mpnīcu arodskolas ne tikai mūsu mazajā pilsētiņā, bet pat visā apgabalā ilgu laiku nebija. Daudzi puiši jau dzirās braukt uz citām pilsētām ...

Vai gan varēja ceret, ka fabriku-rūpnlcu arodskolu nodibinās pie mazās «Motora» rūpnīcas, kas izgatavoja zemniekiem salmgriezējus un nemaz nedomāja paplašināties! Jauni strādnieki rūpnīcai pagaidām nebija vajadzīgi — tai pilnīgi pietika ar pašas simt desmit cilvēkiem.

Bet tad Ņikita Kolomejecs, Dmitrijs Pančenko un citi komjaunatnes apgabala komitejas biroja locekļi sadomāja atvērt pie mums fabriku-rūpnīcu arodskolu. Visvairāk par to rūpējās Kolomejecs. Brīvajā laikā, kad nebija nodarbināts padomju un partijas skolā, viņš skraidīja uz partijas apgabala komiteju, apgabala arodizglītības un tautas izglītības iestādēm, veda sarunas ar rūpnīcas «Motors» vecajiem meistariem, jau iepriekš prātodams, kurš no viņiem varētu būt nākamās fabriku-rūpnīcu arodskolas instruktors.

Partijas apgabala komiteja komjauniešus atbalstīja. Ņikita Kolomejecs un citi aktivisti prata pierādīt, ka šādās reizēs skola un darbnīca ātri atlīdzinās tās organizēšanai izdotos līdzekļus. Slimnīcas laukumā blakus rūpnīcai «Motors» bija kāda liela, pussagruvusi, tukša māja; līdz revolūcijai tajā atradās ebreju garīgā skola «talmuds un tora». Šo māju un tuvējās tukšās ēkas rezervēja fabriku-rūpnīcu arodskolai. Jaunās skolas pilnīgā rīcībā nodeva pamestās virpas: vienā pašā degvīna dedzinātavā Kolomejecs atrada vairāk nekā desmit virpu. Ak, kā zēni gavilēja, kad uzzināja, ka iegūs ražošanas kvalifikāciju, neaizbraucot no dzimtās pilsētas!

Par skolas direktoru iecēla piedzīvojušo komunistu Poļevoju. Tas bija īsts boļševiks — godīgs, sirsnīgs cilvēks, gādīgs pret biedriem. Ar viņu es iepazinos jau toreiz, kad ar tēvu dzīvojām padomju un partijas skolas ēkā. Pēc tam kopā ar Poļevoju mēs strādājām padomju saimniecībā pie Dņestras.

Nestors Varnajevičs ieteica man un maniem draugiem — Sašam Bo-birjam, Petjkam Maremucham un Gaļinai Kušnirei mācīties jaunajā skolā. Maremucha iestājās galdnieku darbnīcā, Bobirjs gribēja kļūt par motoristu, bet es iestājos lietuvē.

Lietuves cechā veidošanu un liešanu mums mācīja pieredzējis instruktors, vislabākais «Motora» metāllējējs Kozakevičs. Diezgan ātri viņa vadībā es jau sāku patstāvīgi veidot ratu bukses, separatoru zobratiņus un reiz pat, lai iepraktizētos, izveidoju un atlēju Austrijas ķeizara Franča Jozefa krūšu tēlu pēc modeļa, ko, paliem beidzoties, biju atradis Smotričas upes krastā pie Cietokšņa tiita. Tiesa, ķeizara vaigubārda un ūsas neiznāca, varš nebija aizplūdis līdz deguna galam, tomēr šis krūšu tēls sagādāja man raizes! Jaška Tiktors izmantoja gadījumu un nosauca mani par «monarchistu», tāpēc ka es «fabricējot tirānu attēlus». Apvainojums bija tik muļķīgs, ka Kolomejecs šo jautājumu negribēja apskatīt šūniņā, taču, lai izvairītos no liekām valodām, es strupdeguņa monarcha attēlu parka usēju.

Panākumus savos cechos guva arī mani draugi. Maremucha virpoja rokturus salmgriezējiem un sirpjiem. Viņa rokas uz mazās virpas prata izveidot arī jaukas dambretes figūras: atlika tikai atskrūvēt suportu, sakārtot figūras, salikt uz dēļa un sākt spēli. Saša Bobirjs augām dienām rosījās ap motoriem un tikai liešanas laikā ieskrēja pie mums, lai pavērotu, kā tiek atlieti virzuļa gredzeni.

Tā mēs mācījāmies un sapņojām, ka, pabeiguši pec pusgada skolu, aizbrauksim uz lielu rūpniecības pilsētu rūpnīcām.

Viss būtu bijis lieliski, ja mūsu pilsētā pēkšņi no Charkovas neierastos jauns apgabala tautas izglītības nodaļas vadītājs Pečerica.

Nebija pagājis ne mēnesis kopš viņa atbraukšanas, kad arodskolā paklīda jauna paruna: «Bezrūpīga dzīve bija, kamēr Pečericu neatsūtīja.»

Pārlūkodams pilsētas skolas, Pečerica ieradās arī mūsu fabriku-rūpnīcu arodskolā.

Dienu iepriekš pie mums notika liešana. Mēs noslogojām pielietās veidkastes, ar blietēm izdauzījām no tām sausās smiltis, pārsijājām smiltis sietiņos, ar cirtņiem un veserīšiem nodauzījām no tikko atlietajiem, vēl siltajiem spara ratiem apdedžus. Cechā bija putekļaini un karsti.

Troksnī un dārdoņā mēs nepamanījām, kā lietuvē ienāca maza auguma ūsains vīrs, ģērbies galifē biksēs, vienkāršā audekla kreklā, kam visa priekša bija rotāta ar izšuvumu, augstiem, dzelteniem zābakiem kājās. Apbrīnojamas ūsas bija šim cilvēkam — iesarkanas, kuplas un noļukušas.

Uzmetis mums paviršu skatienu, tomēr nesasveicinājies, ūsainis iegāja serdeņu izgatavošanas nodaļā un pieskārās ar pirkstiem spožajam, krāsotajam bukses modelim. Acis piemiedzis, viņš palūkojās uz šāviņa izsisto caurumu griestos un, garām ejot, piesita ar kāju čuguna spara ratam, it kā pārbaudīdams tā izturību. Zilinātais spara rats nodunēja un sašūpojās. Osainais vīrs to pieturēja, un, tā arī neteicis nevienam ne vārda, iežmiedzis padusē koši dzeltenu portfeli, it kā saimnieks izgāja no lietuves uz Slimnīcas laukumu.

— Nākamo reizi nevienu bez manas atļaujas neielaist! Blandās šeit visvisādi sveši cilvēki, tā vien skaties, vēl nospers modeli, — uzzinājis par šo apmeklējumu, deva rīkojumu mūsu instruktors Kozakevičs.

Vairāk par visu pasaulē Kozakevičs baidījās, ka viņam nenočiepj no simtgadīga oša izdrāztus zobratiņu modeļus. Viņš tos bija aizņēmies no savas vecās darba vietas — rūpnīcas «Motors».

... Pēc divām stundām mums klasē bija sabiedrisko zinātņu stunda. Kolomejecs stāstīja par mūsu valsts iekārtu un sakarā ar mācību gaitu skaļi lasīja rakstu par šo tematu no laikraksta «Bednota».

f

Atveras durvis, un klasē ienāca tas pats cilvēks izšūtajā kreklā, kurš <n 11 bija apmeklējis lietuvi. Domādams, ka viņš cauri klasei grib doties 11/ skolas kanceleju, Kolomejecs, nepievērsdams tam uzmanību, skaļi lasīja Nīkstu tālāk.

I'ad ūsainis piegāja pie tāfeles un, plati iepletis kājas, ukraiņu valodā skaļi sacīja Kolomejecam:

— Ja klasē ienāk priekšniecība, jūsu pienākums ziņot, kas jums par nodarbību.

Ņikita nesamulsa. Viņš tikai mazliet nobālēja un atcirta:

— Ja klasē ienāk priekšniecība, viņš vispirms sasveicinās ... Kas atliecas uz jūsu apmeklējumu, tad es jūs nepazīstu.

Izvairīdamies no tiešas atbildes, ūsainis teica:

— Kāpēc jūs mācāt krievu valodā?

— Es nevis mācu, bet lasu vienu rakstu no krievu avīzes, un visi mani labi saprot.

— Bet vai tad jūs nezināt, ka mācībām Ukrainā jānotiek vienīgi ukraiņu valodā?

— Es jums atkārtoju: es nemācu, bet lasu vienu rakstu.

— Šeit nav Maskavija! Ukrainā dzīvo ukraiņi...

— Tomēr biedrs Staļins ir teicis, ka Ukrainas pilsētās krievu elementi vel ir pārsvarā. Ar laiku viņi, protams, iekļausies ukraiņu kulturā, bet es gan nekāda sevišķa grēka nesaredzu, ja pašlaik lasu krieviski: mani visi saprot. Atnāciet pie mums rīt — jūs dzirdēsiet, ka mēs ukraiņu valodā lasīsim rakstus no avīzes «Visti». Laipni lūdzami

— Rimstiet filozofēt! Jūs esat vēl jauns! Iekām gribat mācīt, jums vispirms jāiemācās valsts valoda ...

— Bet jums vispirms vajag nosaukt savu vārdu un tad taisīt piezīmes un atraut mani un biedrus no mācībām! — jau uztraucies, vistīrākā ukraiņu valodā sacīja Ņikita, it kā gribēdams uzskatāmi pierādīt, ka lieliski prot šo valodu.

— Varbūt jūs, jaunais cilvēk, vēl palūgsiet mani iziet no klases? — dzēlīgi smaidīdams, vaicāja ūsainis.

— Jā, palūgšu! — Ņikita pēkšņi iekliedzās. — Paklausieties, jūs! Vai nu pasakiet, kas jūs tāds esat, vai arī mēs visi kopā jums parādīsim visīsāko ceļu no šejienes! — Un pietvīkušais Kolomejecs pamāja ar galvu uz logu.

— Baidos, ka jums visai drīz būs jālūdz man piedošana! — draudīgi noteica ūsainis un, lepni paskurinājis sarkano matu cekulu, izgāja no klases.

— Tā būs pareizāk! — Ņikita viņam nosauca pakaļ un jau pavisam citādā, rāmā balsī sāka lasīt rakstu.

Izrādījās, ka tas bija slavenais Pečerica.

Dažas dienas pirms šā notikuma fabriku-rūpnīcu arodskolā bija ieradies Kartamiševs. Partijas apgabala komitejas sekretārs apstaigāja cechus, visu aplūkoja saimnieka acīm; ilgi viņš sarunājās ar fabriku-rūpnīcu arodskolas audzēkņiem, izrāja meistaru par to, ka karstajā cechā nav kubliņu ar vārītu ūdeni, ka puikām saplīsuši dūraiņi, un pēc tam ieradās arī lietuve. Tur viņš izrīkoja, ka līdz rudens lietiem jāizlabo šāviņu izsistais caurums griestos.

Moņka Guzarčiks todien bija slims un palika kopmītnē. Viņš mums pastāstīja, ka Kartamiševs pēc fabriku-rūpnīcu arodskolas apskates iegriezies arī kopmītnē, redzams, paša acīm gribējis pārliecināties ne tikai, kā mēs iegūstam kvalifikāciju, bet arī, kādos apstākļos dzīvojam. Viņš pieprasījis, lai pavārs parāda mūsu uzturam lietojamos produktus, un pamatīgi sarājis kopmītnes direktoru par to, ka mēs sedzamies ar diezgan padi-lušām segām bez virspalagiem. Kā labs un gādīgs tēvs Kartamiševs centies iepazīties ar visiem skolnieku sadzīves sīkumiem.

Mēs viņu cienījām, un viņa vārdu — Kartamiševs — izrunājām kaut kā īpaši, ar mīlestību. Bet Pečerica mums uzreiz nepatika .. .

Nākamajā dienā Nestoru Varnajeviču steigšus aizsauca uz tautas izglītības nodaļu.

Pečerica kategoriski pieprasījis, lai Poļevojs atlaistu Ņikitu Kolomejecu. Ūsainis kliedzis, ka Kolomejecs «iedragājis viņa autoritāti». Kas tur viņu starpā noticis, sīkumos mēs nezinājām, bet komjaunatnes apgabala komitejā Furmanis izdibinājis, it kā, atbildot uz šiem vārdiem, Poļevojs atcirtis: «īstena boļševika autoritāti neviens nevar iedragāt. Autoritāti boļševiks iekaro pats ar savu uzvedību.» Nezinu, vai zēni runāja patiesību, tieši tā atstāstīdami Poļevoja atbildi, taču viens bija skaidrs — direktors bija paglābis mūsu Kolomejecu. Un, lai gan cīņā bijām uzvarējuši mēs, visi saprata, ka Pečerica turēs ļaunu prātu pret arodskolas audzēkņiem.

Tūliņ pēc atbraukšanas Pečerica stipri izcēlās mūsu mazajā un klusajā pilsētā. Bieži, dodamies uz rajoniem, viņš brauca pa stāvajām pilsēīas ielām savā augstajā, dzeltenajā kabrioletā, ko vilka divi brangi meļņi. Ievīstījies pelēkā brezenta putekļu mētelī ar kapuci uz muguras, Pečerica garāmgājējos raudzījās no augšas un, atbildēdams uz pazīstamo skolotāju sveicieniem, nevērīgi māja ar galvu.

Pilsētā drīz vien kļuva zināms, ka jaunais tautas izglītības nodaļas vadītājs esot liels dziesmu mīļotājs. Vairākus vakarus no vietas Pečerica lielajā vingrošanas zālē sapulcināja visus studentu un skolnieku koru pulciņus un mācīja viņiem dziedāt. Pēc kāda laika viņš ar savu kori uzstājās pilsētas teātrī svinīgajā sanāksmē. Puiši stāvēja puslokā jērenēm galvās, ģērbušies kreklos ar izšūtām apkaklēm un zilās, platās biksēs, kas bija sabāztas zābakos ar augstiem stulmiem. Meičas bija iepinušas bizēs daudzkrāsainas lentes. Arī viņu blūzes bija izrakstītas, ap brunčiem apliktas raibas plachtas^1. Reflektoru apgaismoti, koristi un koristes gleznaini aizņēma visu dziļo teatra skatuvi.

Mēs, fabriku-rūpnīcu skolas audzēkņi, sanāksmes laikā atradāmies galerijā. Kad pēc pārtraukuma uzvilka aizkaru un mēs klausītāju zāles gaidu pilnajā klusumā ieraudzījām krāšņi tērptos koristus, neviens no mums nebūtu domājis, ka Pečerica uzdrošināsies diriģēt šo milzīgo kori. Tas kaut kā nesaskanēja ar viņa manierēm.

Bet viņš, noturējis īsu brīdi uz vietas sastingušos koristus publikas priekšā, noteiktiem un plašiem soļiem pienāca pie rampas, strauji noskurināja sarkano matu cekulu un ukraiņu valodā paziņoja:

— Dziesma «Nemirstīgais revolucionārs» — Ivana Franka vārdi!

* Četrstūrains izrakstītas vilnas vai kokvilnas drēbes gabals. — Tulk.

Kāds publikā nokāsējās pēdējo reizi, lai vēlāk netraucētu, un zālē iestājās pilnīgs klusums.

Pečerica, pagriezies ar muguru pret publiku, pacēlās pirkstgalos un, izvilcis aiz zābaku stulma aizbāzto takts zizli, aprauti pavicināja to virs galvas. Klusums it kā salūza: jaunas, spēcīgas, skanīgas balsis uzsāka dziesmu tik droši, ka mēs uzreiz sākām klausīties. Koristi lāgiem pēc zižļa mājiena apklusa, un tad tikai priekšdziedātājs viens pats turpināja dziesmu; lāgiem dziedāja tikai basi — slaidi, zaļoksnēji, it kā izmeklēti jaunekļi, novietoti savrup, un tad zāli pāršalca dobja, bet patīkama rūkoņa; vai atkal pēkšņi iedziedājās skanīgie diskanti — simtiem meiteņu balsu uztvēra dziesmas melodiju. Zālē kļuva it kā gaišāk, gribējās pietrūkties kājās un dziedāt līdz ar kori.

Bet koristu priekšā, gan celdamies pirkstgalos, gan pietupdamies, gan šūpodamies līdzi melodijas taktī uz kādas kastes, pašpārliecināts stāvēja tas pats Pečerica, ko Ņikita Kolomejecs tik droši bija izdzinis no klases.

Pečerica diriģēja veikli! Viņš stingri turēja rokās visu šo daudzbalsīgo, necik sen salasīto kori. Klausīdamies, kā dzied studenti, vērodams, cik veikli viņus vada šis ūsainis, es jutu, ka viņš man sāk patikt.

Pēc tam koristi dziedāja «Skumjas kļuva galicietes». Melodija plūda strauji. Pečerica šeit sevišķi centās, vēcinādams takts zizli, kā labs jātnieks zirga mugurā ar zobenu kapādams kārklus. Zāle klausījās straujo dziesmu par galicietēm, kuras bēdājās, ka «Sēcas strēlnieki»1 aiziet atpakaļ uz Ukrainu, jo nu vairs nebūs, kas skūpstīs viņu «sārtās lūpas, brūnās actiņas un melnās uzacis», bet es nomocījos, cenšoties atcerēties, kur agrāk biju dzirdējis šo melodiju un šos vārdus.

Dziesma bija jauna, sveša un neparasta mūsu padomju laikam. Tajos gados darba jaunieši dziedāja «Karmaņjolu», «Lokomotivi», «Mēs paši sev izrakām kapu», «Dun lielgabali, lielgabali», «Ai, tur kalniņā pļauj daiļaviņas», «Strauji veļas miglas vāli», bet šeit — piķis un zēvele! — Pečerica nez no kurienes izvilcis Šo rotaļīgo dziesmiņu par noskumušo gali-ciešu sārtajām lūpām. Un tikai tad, kad koris sāka dziedāt pēdējo pantu, es atcerējos, ka ar šo dziesmu 1918. gadā kopā ar austriešiem pa Cietokšņa tiltu soļoja pelēkos uzvalkos ģērbušies «Galicijas Sēcas strēlnieki» vai «ususUsi», kā viņi sevi mēdza dēvēt. Pēc formas tērpiem tos nevarēja atšķirt no austriešu virsniekiem, un arī viņi rīkojās tikpat nekautri kā to saimnieki: Orlovska dzirnavas pie klints izdemolēja, zemniekiem izlaupīja labību un aizveda to uz Austriju, lai gan mūsu pilsētas iedzīvotāji cieta badu. Un, klausīdamies šo «Sēcas strēlnieku» dziesmiņu, es, jāatzīstas, toreiz vēl nesapratu, kāpēc korim tā jādzied mūsu padomju laikā.

Bet, it kā sadzirdējis manas šaubas un gribēdams tās izkliedēt, Pečericas vadītais koris nodziedāja Tarasa Ševčenko «Novēlējumu» un pēc tam tik pazīstamo un mums visiem tik dārgo «Internacionāli»! Ar «Internacionāli»

» «Sečas strēlnieki» — Ukrainas buržuāzisko nacionālistu radīta militārā formācijā pirmajos pasaules kara gados. Sī formācijā darbojās Austrijas un Ungārijas pusē pret krievu armiju. Austrijas ģenerālštābs tos plaši izmantoja spiegošanai Krievijā. Beiguši Austrijas un Ungārijas armijas spiegu skolu, «Ukrainas Sečas strēlnieki» vēlāk kalpoja panu Polijai un hitleriskajai Vācijai, bet pašlaik ir angļu, amerikāņu un Vatikana spiegu dienestu algotņi.

un «Jauno gvardi» mēs tajos gados noslēdzām it visas mūsu sanāksmes. Taču bija gluži kas cits, ja vispasaules proletariāta himnu mēs dziedājām savā šūniņā vai Komjaunatnes klubā drebošām, nedrošām balsīm, bet pavisam citādāk un varenāk skanēja «Internacionāle» milzīga kora izpildījumā. Tajā vakarā man pat likās, ka Kolomejecs rīkojies nepareizi, izdzīdams Pečericu no klases. Nav svarīgi, ka viņš izturējās rupji un augstprātīgi un negribēja minēt savu vārdu. Toties — kāds talants!

Taču nākamajā dienā pēc koncerta es no jauna jutos Pečericā vīlies.

Mums bija rasēšanas skolotājs Maksims Jakovļevičs Nazarovs. Sirms vecītis, pēc profesijas techniķis, viņš bija atbraucis mūsu pilsētā no Sor-movas, kas atrodas pie Volgas. Maksims Jakovļevičs, stāstīdams par savu mīļo rūpnīcu «Sarkano Sormovu», atklāja mums daudz interesanta un jauna. Daudz ko bija pieredzējis savā mūžā šis sirmgalvis, strādādams tādos cechos, kur ļaužu vairāk nekā četrdesmit rūpnīcās, tādās, kā mūsu «Motors». Šādi cilvēki kā Nazarovs ar lielu ražošanas pieredzi bija ļoti vajadzīgi mūsu fabriku-rūpnīcu arodskolai.

Nākamajā dienā pēc koncerta Pečericā sasauca pie sevis visus fabriku-rūpnīcu arodskolas skolotājus un instruktorus, lai pārbaudītu, kā viņi prot ukraiņu valodu. Skaidrs, ka rasēšanas skolotājs Nazarovs, nesen atbraucis no Krievijas pie savas meitas — robežsarga sievas, — ukraiņu valodā neprata ne lasīt, ne rakstīt.

Turpat visu klātienē Pečericā uzaicināja Poļevoju atbrīvot sirmgalvi no darba skolā. Mūsu direktors visiem spēkiem centās aizstāvēt Nazarovu, taču neko nepanāca.

Vēlāk, stāstīdams mums par savu apmeklējumu pie Pečericas, Poļe-vojs sacīja:

— «Jūs gribat piespiest krievu strādnieka cilvēku,» es skaidroju Peče-ricam, «atteikties no krievu valodas un uzreiz sākt runāt ukraiņu valodā? Bet viņš taču dzīvo pie mums Ukrainā tikai īsu laiciņu. Dodiet laiku, nepiespiediet viņu kropļot savu dzimto valodu un jums par patikšanu runāt diezin kā. Piespiedu metodēm jūs panāksiet tikai to, ka viņš sāks ienīst Ukiainu ...»

Tomēr, lai kā Poļevojs centās pārliecināt Pečericu, tas bija nepielūdzams. Viņš bāza visiem acīs kādu stingru cirkulāru, kurā kategoriski bija rakstīts, ka visu pedagogu pienākums Ukrainā mācīt bērnus tikai ukraiņu valodā.

— Atļaujiet, bet kas tad tie par bērniem? Pilnīgi pieauguši jaunieši. Un turklāt mūsu skola ir arodskola! — uztraukdamies vēl arvien centās pierādīt Poļevojs. — Mēs mācāmies amatu.

— Neko nezinu un negribu zināt, — Pečericā salti atbildēja. — Jūs dzīvojat Ukrainā, šeit ir instrukcija, lūdzu tai pakļauties! Bet, kas attiecas uz jūsu skolas raksturu, tad tas vispār ir kazuss. Un jūsu fabriku-rūpnīcu arodskola ir izdzimtenis, slikta tēva nedzīvi dzimušais dēls.

— Pienāks laiks, un šeit, tāpat kā Donbasā, izaugs jaunas rūpnīcas, un cilvēki mums teiks paldies, ka pirmie esam sākuši gatavot viņiem kadrus! — Poļevojs ieteicies.

— Blēņas! — Pečericā atcirtis direktoram. — Neviens jums neļaus aizkvēpināt Podolijas zilās debesis ar rūpnīcu dūmiem.

Redzēsim, — Poļevojs iecirtīgi noteicis un, kā stāstīja mums Kolo-mejecs, pat noknirkšķinājis zobus, lai neizlamātos.

— To redzēs citi, nevis jūs! — Ūsainis pārtraucis mūsu direktoru.

Bet jums es pavēlu būt disciplinētam darbiniekam manā izglītības sis-

li*ina un bez ierunām izpildīt manus rīkojumus!

Nestoram Varnajevičam nācās atlaist Nazarovu no fabriku-rūpnīcu arodskolas. Par mūsu niecīgās stipendijas pēdējiem grašiem mēs kopīgi nopirkām vecajam vīram piemiņai labu rasetni. Furmanis tai piestiprināja vara plāksnīti un izveicīgi iekasīja ierakstu: «Mūsu karsti mīļotajam skolotājam Maksimam Jakovļevičam šķiršanās, bet ne ardievu brīdī. FRA skolas audzēkņi.»

Jāatzīst, ka Pečericas pavēle Maksimam Jakovļevičam lielu ļaunumu nenodarīja. Labu techniķu pilsētā bija maz. Nazarovu tūliņ pieņēma darbā ceļu kantorī. Viņš sāka zīmēt plānus jaunajiem, uz robežu ejošajiem ceļiem.

Tvaika veltņus šiem ceļiem remontēja mūsu fabriku-rūpnīcu arodskolā, un tāpēc Nazarovs dažkārt mūs apmeklēja.

Kādreiz Kozakevičs, sasveicinādamies ar Nazarovu, teica:

— A-a-a! Maksims Jakovļevičs, Pečericas režima upuris! Nu, ko, līdz jūsu kantorim viņš vēl nav ticis?

— Ceļš pie mums viņam slēgts, — Nazarovs atteica. — Mēs pašlaik strādājam kara iestādēm. Par mūsu darbiem interesējas Michails Vasiljevičs Frunze Maskavā, bet viņam ir vienalga, kādā valodā cilvēks runā, ja tikai Šim cilvēkam krūtīs ir padomju sirds ...

Kad vakarā pēc dežūras Sevišķo uzdevumu daļā mēs kopā ar Mare-muchu atgriezāmies kopmītnē, Petro man teica:

— Zēl gan, Vasil, ka mēs to banditu palaidām dzīvu. Šitāds misēklis! Baidos, ka par to neuzokšķerē Pečerica. Uzzinās — sāks rakt Nestoram Varnajevičam bedri. Vai tu re, teiks, kādus mūlāpus viņš izaudzinājis! Un sagādās Poļevojam nepatikšanas.

— Nebaidies, Petrus! Kartamiševs neļaus Poļevojam pāri darīt. Viņš Poļevoju pazīst jau kopš padomju un partijas skolas laikiem. Poļevojs taču tur bija partijas šūniņas sekretārs. Viņš ir vecs boļševiks, bijušais strādnieks ... Bet Bobirjs ir lempis, tas fakts. Vari iedomāties, cik lieliski, ja Saška būtu pieveicis šo diversantu!

— Un kā vēl! — Maremucha sērīgi noteica.

TIKTORA DRAUDI

Pēc tās nakts, kad mēs dežurējām Sevišķo uzdevumu daļā, laika apstākļi bija mainījušies. Jau trešo dienu krita biezs sniegs, kupenas sniedzās līdz logiem, un ik rītu, iekām sākām veidošanu, mēs ar koka lāpstām nošķūrējām taciņu, kas no ceļa veda uz lietuvi.

Šorīt Kozakevičs man lika sagatavot serdeņus rītdienas veidošanai.

Es jau ķēros pie otras serdeņu loksnes, kad pie manis pienāca Jaška Tiktors. Viņa gaišais cekuls plīvoja soļus divus no manis. Tiktors pietupās un aizsmēķēja, pūzdams pa krāsniņas durtiņām iezilganus dūmus. Vērodams viņu ar vienu aci, es klusēju, noģizdams, ka Jaška grib ar mani parunāt. Kops tā vakara, kad Tiktors neieradās pēc trauksmes signālā, viņš mūs vairījās, ne ar vienu nerunāja un tūliņ pēc nodarbībām devās māiās uz Ciganovku. Viņš kopā ar tēvu dzīvoja šajā priekšpilsētas daļā netālu no stacijas.

Ievilcis pēdējo dūmu, Jaška nosvieda smēķa galu uz kvēlojošajiem koksa gabaliem un, iedams garām, it kā nejauši izmeta:

— Nu, biedri biroja locekli, kad mani tiesāsiet?

— Tu gribi vaicāt, kad birojā izskatīs tavu jautājumu?

— Nu, vai nav vienalga! — Jaška pavirši nomurmināja un, pievilcis sev krēsla vietā skārda kārbu ar grafitu, apsēdās man pretī.

Ja tevi interesē, kad nolikta šūniņas biroja sēde, varu pateikt — ceturtdien.

- Jums komjaunatnē, protams, izdevīgāk paturēt tādus smurguļus kā Bobirju, kuri pat ar šauteni neprot apieties, jau tāpēc vien, ka viņi ir dažu biroja locekļu draugi, un padzīt no organizācijas strādnieku puikas kādas; nejaušas kļūmes dēļ...

Es sapratu, uz ko Tiktors tēmē.

Nejaušai kļūmei šeit nav nekādas nozīmes.

— Tieši nejauša kļūme. Nu, iedzēru ... tad iekrāvu pa zobiem kādam tur spekulantam, bet jūs saceļat brēku ...

Nevis kādam tur spekulantam, bet tavam pasūtītājam Bortanovskim.

Kāpēc viņš ir mans pasūtītājs? Jābrīnās! — Jaška sataisīja naivu

seju.

Bet vai tad mans? Labāk neizliecies par muļķi, birojam viss zināms.

— Kas tur var būt zināms, es nesaprotu. Kāds kašķēšanās labad apmelojis, bet jūs ...

Ilgāk es vairs nespēju valdīties. Nepietika ar to, ka Jaška negribēja vaļsirdīgi, kā tas komjaunietim piederas, atzīt savu vainu, viņš vēl izliekas par muļķi!

Es teicu stingri, bargā balsī:

— Birojam zināms, Tiktor, ka tu darba laikā veidoji detaļas Bortanovska privatdarbnīcai, tu tās viņam pārdevi, tu . . .

Nu un tad? — Tiktors taisnojās. — To visu es paveicu pats ar savām rokām, no sava aluminija un nepavisam ne darba laikā.

— Nav tiesa! Darba laikā. Nu, kāpēc tu melo?

— Tu pats melo! Es paliku pēc darba, kad tu aizgāji, un veidoju.

— Jā? Bet smiltis, instrumenti un modeļi — vai tie nav valsts? Saki man, ko tu darīji tajā dienā, kad Kozakevičs aiznesa atslēdzniekiem pārtaisīt spara ratu! Cik atceros, tu veidoji motocikla zobratiņus.

Piespiests pie sienas, Tiktors samulsis noburkšķēja:

— Es toreiz biju bez darba. Tas ir pavisam kas cits. Man nebija ko darīt, tad nu paņēmu šos zobratiņus. Bet tu to ķeizaru asinssūcēju varēji veidot? Es arī mācījos, izgatavodams šos zobratus.

— Mācījies, lai pēc tam no spekulanta saņemtu naudu degvīnam ...

Paklausies! — Tiktors bargi uzkliedza. — Nebiedē mani ar spekulantu! Spekulantus es ienīstu vairāk nekā tu. Turklāt vēl jāpierāda, vai Bortanovskis ir spekulants. Viņš ir mājamatnieks, tas tiesa, bet viņš ir meistars un strādā pats. Un agrāk strādājis Odesā Oktobra revolūcijas

vārdā nosauktajā rūpnīcā. Tādi meistari vēl jāpameklē! Kas izjauca un salika no jauna Pečericas motociklu? Bortanovskis! Bet tu — «spekulants»!

— Pagaidi, Tiktor, — es ļoti rāmi piebildu, — nupat vēl tu pats Bortanovski nosauci par spekulantu.

— Es? ... Nekā tamlīdzīga! — Jaška sašuta.

Nu kā tad! Pats taču teici, — «iekrāvu pa zobiem kādam tur spekulantam». Atmiņa man ir laba. Tu samelojies...

— Tu, Mandžura, liecies mierā, nebiedē mani! — galīgi sapinies un tāpēc vēl vairāk saniknots, Jaška iekliedzās. — Tu, brāl, esi vēl par zaļu, lai ar mani tā runātu! Es esmu simtprocentīgs strādnieks. Es saprotu, kāpēc jūs visi man uzbrūkat: jums skauž, ka es vairāk nopelnu! Jūs paši arī pieņemtu Bortanovska pasūtījumus, bet viņš tos jums nedos pat bez naudas — sabojāsiet! Kaut kā sitaties ar savu stipendiju, pārtiekat no maizes un kvasa, bet, ja es negribu dzīvot kā ubags, — sāk mani tramdīt. Izslēdziet mani no komjaunatnes! Man uz jums uzspļaut! Neesmu nekāds karjerists, bet strādnieku puika!

— Tagad nu gan es redzu, ka tevi visādā ziņā jāizslēdz no komjaunatnes! — es atteicu Tiktoram, raudzīdamies viņam tieši acīs. — Ja tu vari svaidīties ar tādiem vārdiem ...

Jaunie cilvēki, kas tas par mītiņu darba laikā? — ienākdams serdeņu nodaļā, stingri noprasīja Kozakevičs. — Vai tu serdeņus notīrīji, Mandžura? Sos te? Varbūt šodienai pietiks. Tagad tā: saģērbies un joz uz arodskolu! Kalvē saņemsi mūsu darbnīcai plakanās blietes.

Iekaisis strīdā ar Tiktoru, vaļēju pusmēteli es izgāju uz ielas.

Bija apbrīnojami kluss un sniegains. Acis iesmeldzās, līdz ko paskatījos uz baltu, dziļu sniegu piesnigušajiem sakņu dārziem un lietuves pagalmiņu.

Koku zarus klāja mīksts sniegs. Man garām aiztraucās žiglā meža zīlīte ar melno cekuliņu, aizķēra ar spārniņiem kļavas zariņu, un no koka klusi nobira vesels sniega lēvenis.

Pāri slimnīcas laukumam jau bija iemīta šaura taciņa. Es gāju lēni it ka pa šauru gaiteni, un mana pusmēteļa stērbeles slaucīja sniegu. Uz mazo mājiņu jumtiem, kuras iežogoja laukumu, gulēja sniega kupenas; ceriņu un jasminu krūmi dārziņos rēgojās no sniega kā otrādi apgrieztas slotas; pat šaurais, augstais rūpnīcas «Motors» dzelzs dūmenis no vienas puses bija aplipis ar sniega lēkšķēm.

Labi gan es atcirtu Tiktoram: «Tāds huligāns kā tu mums nav vajadzīgs!» Un tiešām — izdarījis nelietības, aptraipījis komjaunieša vārdu, bet nu vēl protestē, it kā visi citi vainīgi, tikai viņam vienam taisnība. Ja būtu labs un godīgs puisis — neviens ļauna vārda neteiktu! Man personīgi viņš neko nav nodarījis: es aizstāvu organizāciju. Kā gan viņš to nesaprot! Ja viņš no jaunības dienām pierod blēdīties, apmāna valsti, atraujas no masām, kas no viņa iznāks vēlāk? Pērngad viņam taču ieteica nedraudzēties ar Kotjku Grigorenko. Mēs ar Petro viņam vairākkārt teicām: «Pielūko, Jaška, nepievilies! Mēs šo Kotjku pazīstam jau kopš bērnības: viņa tēvs bija negants petļurietis, nodeva mūsu cilvēkus, bet šis dēliņš savā sirdī mums arī svešs. Kas viņš tev par sabiedrību?» Vai tad Tiktors mums paklausīja? Kur nu! Mēs jau esam lieli vīri. Ko jūs, pienapuikas, mani mācāt! Slaistījās, apkampies ar Kotjku, pa Pasta ielu, gāja uz kaimiņu sādžu pie budžiem uz kāzām un ballītēm, bet pēc tam šis Kotjka aizbēga uz Poliju. Acīm redzot uz viņa sirdsapziņas bijuši lieli grēki, ja spēris tādu soli. Piekrāpās Tiktors: divas reizes viņu kā komjaunieti, kā Grigorenko draugu, izsauca uz nopietnu sarunu. Vēlāk šis staigāja, degunu nokāris, un nule atkal sāk visu no jauna . ..

Prātodams tā pats ar sevi vienatnē milzīgā sniega klajuma vidū, es šķērsoju laukumu un devos lejup uz kalvi.

Blietes vēl nebija gatavas, un, gaidīdams, kamēr tās pabeigs, es uzkāpu atslēdznieku darbnīcā. Bija jau sācies starpbrīdis un visi izklīduši. Atslēdznieku darbnīcā valdīja apbrīnojams klusums. Pie zāģu skaidu apbērtajām skrūvspīlēm neviens nestāvēja. Es devos uz sarkano stūrīti un tur pie vitrinas, kurā bija izlikta jauna sienas avīze, ieraudzīju mūsu zēnus. Spiezdami cits citu pie koka vitrinas, viņi sevišķi uzmanīgi lasīja laikrakstu «Sarkanais Kordons». Es izspraucos tuvāk.

«Nedzīva dzimusi skola» — es izlasīju virsrakstu un uzreiz nopratu, par ko ir runa. Sājā rakstā, ko bija parakstījis «Dr. Zenons Pečerica», bija teikts, ka fabriku-rūpnīcu arodskolas direktors Pojevojs sabotējis ukraiņu valodas ieviešanu, ilgu laiku turējis savā skolā pedagogu, kurš nepratis ukraiņu valodu; kad šo pedagogu atlaiduši, Poļevojs noorganizējis naudas vākšanu, lai nopirktu viņam vērtīgu dāvanu. Raksta beigās Pečerica, starp citu, piebilda, ka pašas fabriku-rūpnīcu arodskolas pastāvēšana mūsu mazajā pilsētiņā, kur nav rūpniecības, ir ērmošanās ...

Gaiteni atskanēja dobji soļi. Tur no kancelejas nāca Nestors Varna-jevičs. Viņš bija ģērbies savā aizsargkrāsas vamzī, žokejcepure bija atgrūsta pakausī un atsedza viņa augsto, iedegušo pieri. Mēs pavirzījāmies sānis, atbrīvodami Poļevojam ceļu pie vitrinas, kur atradās avīze, bet viņš pasmaidīja un teica:

— Lasiet, lasiet! Es jau tāpat labi zinu, kas tur rakstīts.

Pieskrējis pie Poļevoja, Saška Bobirjs pēkšņi ievaicājās:

— Nestor Varnajevič, bet ko nozīmē «Dr»?

Puikas iesmējās. Mazliet pagaidījis un slēpdams smaidu, Poļevojs nopietni atbildēja Bobirjam:

— «Dr» — tas laikam būs doktors. *

- Kas tad viņš par doktoru, šis Pečerica? — Bobirjs nelikās mierā.

Doktori slimnīcās ārstē cilvēkus, bet šis diriģē kori un pārzina skolotājus. Vai tad tādi doktori arī ir?

— Ir dažādi doktori, — Poļevojs atteica. — Nav jābūt obligāti mediķim. Pečerica ir galicietis. Un jāsaka jums, ka Galicijā gaužām mīl lepoties ar «doktora» nosaukumu. Tā «galiciešu Sēcas strēlnieku» leģionā, kas kopā ar austriešiem pasaules karā cīnījās pret krievu armiju, gandrīz visi virsnieki mēdza saukties par doktoriem. Viņu vidū bija daždažādi doktori: juridisko zinātņu, filozofijas, filoloģijas, veterināro zinātņu ... Varbūt Pečerica arī šāds doktors, nu, teiksim, mūzikas zinātnes.

— Ja galicieši kopā ar austriešiem karoja pret mums, kāpēc viņiem ļauj šeit ierasties? Vai tad šeit mazums palicis vietējo petļuriešu līdzskrējēju? — Bobirjs tincināja.

— Tā nerunā, Bobirj! — Poļevojs iesaucās. — Nekad nespried par visu tautu pēc tās atkritējiem .. . Galicieši ir krietna, strādīga un godīga tauta, mūsu dzimtie brāļi. Runā tajā pašā valodā kā mēs un ir senseni Ukrainas iedzīvotāji.

Un Nestors Varnajevičs mums atgādināja, ka pavisam nesen partijas XIV kongresā biedrs Staļins teicis, ka Versaļas miera līgums saraustījis daudzas valstis un tikai tā rezultātā mūsu Ukraina zaudējusi Galiciju un Rietumvoliniju.

— Lai nu kas, bet es gan labi pazīstu galiciešus, — Poļevojs turpināja.

— Pēc Peremišļas ieņemšanas mani tur Galicijā smagi ievainoja ... Armija bija aizgājusi, bet es paliku bez samaņas viens pats uz lauka. Un vai tu domā, ka šie ļaudis mani izdeva austriešiem? Nekā tamlīdzīga! Vairāk par gadu es nogulēju kāda zemnieka mājā Kopisnas sādžā. No Peremišļas slepus pie manis veda ārstu, viņš divas reizes vienkāršā lauku goda istabā mani operēja, galicieši rūpējās par mani kā par savējo ... Ak, kaut jel reiz atkal satiktos ar šiem cilvēkiem! Ja tikai padomā — viņus no mums šķir mazā Zbruča! Un tā nav šo vienkāršo Galicijas darba rūķu vaina, ka viņi nokļuvuši svešā jūgā un mokās tur jau kuro gadu.

... Kad mēs bijām izgājuši no fabriku-rūpnīcu arodskolas un devāmies uz kopmītni pusdienās, ļoti jūtīgais Maremuclīa, kas bezgala mīlēja Poļe-voju, uzbruka Saškam:

— Nevarēji atrast citreiz laiku šādai iztaujāšanai? Labi redzi, cilvēks satraukts, avīzē viņu izlamājuši, izlamājuši ne par šo, ne par to, bet viņš lien ar saviem jautājumiem: «Kas tas «Dr»?» Gribi zināt, kas ir «Dr»? «Dr» — nozīmē «duraks», tāds pats kā tu!

— Klusāk, nekliedz! — Saška taisnodamies norūca. — Bet varbūt es tīšām gribēju viņu izklaidēt, lai nebēdātos! Ko? — Un, apmierināti pasmaidīdams, Saška nošķaudījās.

Es atcerējos, kā Poļevoju mīlēja un cienīja padomju un partijas skolas kursanti, kad viņš bija tur partijas šūniņas sekretārs.

Kādreiz, vēl partijas un padomju skolas laikā, Poļevojs iegriezās pie mums. Mēs dzīvojām piebūvē blakus galvenajai ēkai. Tēva toreiz nebija mājās, viņš mazajā tipogrāfijā iespieda skolas avīzi «Kursanta Balss». Poļevojs pamanīja uz mana galda albumu ar dzejoļiem. Paražu iegādāties sev tādus albumus mēs, darba skolas audzēkņi, bijām aizguvuši no ģimnāzistiem. Mūsu klases meitenes līmēja albumos bildītes, zīmēja daždažādas puķītes — narcises un tulpes, bet blakus tām skribelēja aizgrābjošus pantiņus par skaistām rozēm, eņģeļiem ar baltiem spārniem, arfām, neaizmirstulēm un citām vecās pasaules paliekām.

Kauns gan tagad atzīties, tomēr arī man bija tāds albums. Draugi tur rakstīja vārsmas ar dažādiem novēlējumiem. Es sastingu, kad Nestors Varnajevičs pašķirstīja manu albumu, pavīpsnāja, bet tad, apsēdies pie galda, paņēma spalvu un tīrā lapiņā ierakstīja:

...Tur aiz kalniem, vētrām baigām Tālā brīnumzeme snauž.

Debess dzīle vēsmām maigām Viņas zelta torņus glauž.

Tālo malu gaitām brīvām Stipri būsim mēs arvien!

Droši, brāļi! Pilnām burām Slaidos mastus gaisā slien ...

Ierakstīja bez uzaicinājuma, piecēlās un, ne vārda neteicis, aizgāja.

Viss tas, atceros, mani ļoti pārsteidza. Sākumā es domāju, ka tas ir akrostichs. Izlasīju visus pirmos burtus no augšas uz leju — nekas neiznāca. Man patika Poļevoja rīcība. Bija tīksmi, ka viņš nekaunas saieties ar tādu puišeli, kāds biju es...

Šeit fabriku-rūpnīcu arodskolā ikviens saprata, ka Poļevojs no izskata ir stingrs un pastrups, bet sirdī ļoti labs cilvēks. Augas dienas viņš pavadīja skolā un visiem spēkiem pūlējās, lai no mums iznāktu pieredzes bagāti strādnieki un krietni cilvēki.

Mēs visi mīlējām direktoru. Pečericas raksts mūs samulsināja. Lai gan Poļevojs ārēji neparādīja, ka šis raksts viņu kaut vai maķenīt būtu aizskāris, tomēr mēs noģidām, ka tikai mūsu priekšā viņš izturas tik mierīgi, bet patiesībā ir ļoti sarūgtināts.

Pēc pusdienām, pasitis padusē divas blietes, es no kalves devos uz skolas vārtiem. Pie vārtiem mani pasauca Nikita Kolomejecs.

— Šodien pēc nodarbībām ārpuskārtas birojs.

— Tas labi! Tiktors man jau vaicāja ...

— Par Tiktoru diezin vai šodien pagūsim parunāt. Ir kas svarīgāks, — Kolomejecs atteica.

— Vai kas noticis?

— Tu neko nezini?

— Itin neko. Kas tad ir?

— Pečerica grib slēgt mūsu arodskolu.

— Vai tiešām?

— Nu kad es tev saku!

- Un uz kurieni tad mūs?

— Dažu labu mājamatniekos, dažu sūtīs uz darba biržu, bet dažu tēva un mātes apgādībā, — greizi pasmaidīdams, noteica Kolomejecs, un man pat likās, ka viņš mani muļķo.

— Tas nevar būt! Tu joko, Ņikita?

— Kas par jokiem! Vārdu sakot, ierodies uz biroju! — Kolomejecs strupi atcirta.

NEPATĪKAMS JAUNUMS

Visā mūsu mācību laikā skolā nebija notikusi tik kaisma un vētraina biroja sēde kā tajā vakarā. Sen jau bija nodzisušas ugunis kaimiņu māju logos, sen jau dārdēdami aizvērušies Vecpilsētas veikalu gofrētie aizvirtņi, taču mēs vēl vienmēr debatējām, aizsmakušām balsīm cits citam pierādījām, kā jārīkojas ...

Bet uz prezidija galda atradās Pečericas pavēle par skolas slēgšanu.

Neviens nespēja samierināties ar domām, ka paies divas nedēļas un mēs pusotra mēneša pirms mācību beigām aiziesim no šejienes kur kurais.

Kamēr mēs strīdējāmies, iekaisām, prātojām, kā pielūgt Pečericu, lai viņš dusmas vērstu labvēlībā un atceltu savu pavēli, mūsu direktors un vienīgais partijas biedrs fabriku-rūpnīcu arodskolā — Poļevojs klusi sēdēja tumšā kaktā un neko nerunāja. Redzams, viņš gribēja noklausīties mūs.

un tad kā partijas biedrs teikt savu vārdu. Beidzot, kad visi bija izrunājušies, Kolomejecs pavērās direktorā.

— Mans stāvoklis ir muļķīgs, zēni, ļoti muļķīgs, un es nezinu, vai jūs mani labi sapratīsiet, — pieceldamies Poļevojs sacīja trīsošā balsī, un mēs visi kļuvām tik klusi, ka uzreiz varēja sadzirdēt, kā aiz loga zem vēlīna gājējā kājām gurkst sniegs. — Skatos uz jums un redzu: jauni, kvēli esat, un nevaru iedomāties, kā mēs šķirsimies. Šajā laikā esam cieši sadraudzējušies, un es ticu, ka no jums visiem iznāks lietaskoks. Kā partijas biedrs šeit komjauniešu organizācijas birojā es jums vaļsirdīgi varu teikt: viss tas ir nepareizi no sākuma līdz galam. Netaisni, ka jums neļauj beigt mācības, kad līdz skolas slēgšanai palikuši nepilni kādi divi mēneši. Nepareizi, ka slēdz arodskolu. Tāds lēmums ir pretrunā ar partijas līniju ...

Poļevojs pameklējās savas formas blūzes kabatās un, izvilcis no turienes kādu zīmīti, turpināja:

—... ir pretrunā ar partijas četrpadsmitā kongresa norādījumiem. Nu labi, piekritīsim: pagaidām mūsu apgabalā tiešām nav piemērotu rūpnīcu, kur jūs varētu sūtīt pēc mācību beigšanas. Taču tādas rūpnīcas ir citās Ukrainas pilsētās. Kādēļ tad Pečerica negrib vienoties ar centru? Viņš-netic mūsu zemes rūpniecības nākotnei, tur tas suns aprakts. Viņš, redziet, negrib, ka Podolijas zilās debesis aizkvēpinātu rūpnīcu dūmi!... Tomēr bez šīm rūpnīcām mēs nesaglabāsim padomju varu! Ja mēs it visur neuzcelsim jaunas rūpnīcas, tad ne tikai paši aiziesim bojā, bet nespēsim palīdzēt nevienai no tām tautām, kas gaida mūsu palīdzību. Tas skaidrs, kā divreiz divi ir četri. Vienīgi šis diriģents negrib saprast tik acīm redzamu patiesību ... Un es noteikti jūtu, ka Pečericas taktika izdevīga tikai Ukrainas nacionālistiem. Būtu pilsētā Kartamiševs, es jau šodien panāktu šās pavēles atcelšanu. Bet Kartamiševs, jūs zināt, trauksmes laikā saaukstējies, viņam paasinājies process plaušās, un viņš aizbrauca uz Jaltu ārstēties. Viņa vietā palika Sokorenko — jauns cilvēks mūsu organizācijā. Padzirdējis, ka Pečericu atsūtījuši no Charkovas, viņš baidās to iegrožot. Man būs jāparunā ar Sokorenko, jāpacīnās. Tomēr, manuprāt, jums arī nevajadzētu sēdēt mierā, kamēr es protestēšu šeit uz vietas. Kāpēc jums nepamēģināt Charkovā? Tur jācīnās ne tikai par mūsu arodskolas saglabāšanu, Charkovā tūlīt jādabū ceļa zīmes uz rūpnīcām mūsu pirmajam izlaidumam. Ikvienam no jums. Jums uz to ir pilnīgas tiesības.

Un mēs nolēmām cīnīties.

Nolēmām, nezaudējot laiku, tūliņ pēc komjauniešu sapulces sūtīt audzēkņu delegāciju uz partijas apgabala komiteju. Bet mani birojs nodomāja sūtīt uz Charkovu, lai es grieztos pie komjaunatnes Centrālās Komitejas.

Lai nu ko, bet to gan nevarēju iedomāties! Kad visi zēni, cits citu pārtraukdami, sāka kliegt: «Jāsūta Mandžura! Mandžura!» — es sēdēju, klausījos un nespēju ticēt, ka nosauc manu vārdu.

Es sāku atteikties, bet Ņikita Kolomejecs noteikti sacīja:

— Nekas, Vasil, nekas! Viss tas ir sīkumi — ka tu ne reizi neesi braucis pa dzelzceļu, ka apmaldīsies, un visi citi nesvarīgi iebildumi. Valoda līdz pašai Kijevai aizvedīs. Nu, bet Charkova tikai mazliet tālāk. Vai gan mums bīties no tādiem attālumiem? Kas zina, varbūt iznāks pabūt ir Berlinē, ir

Palizē. Bet tu baidies braukt uz Charkovu, mūsu padomju pilsētu! Puisis tu visuma esi drošs, un mēs nešaubāmies, ka atradīsi visas vajadzīgās durvis. Vispār — dodies tālajā ceļā, aizstāvi mūsu arodskolas intereses! Mirsti, bet panāc taisnību! Tas viss!

Biroja sēdi paziņoja par slēgtu..

... Visu ceļu, kamēr mēs, pēc sēdes noguruši un iekarsuši, gājām no sko'as uz kopmītni pa mūsu pilsētiņas klusajām un piesnigušajam ielām, es nespēju atjēgties. Lēmums par braucienu uz Charkovu uzbruka man tik pēkšņi kā no kalna nogāzusies sniega lavina. Līksma un patīkama bija apziņa, ka draugi tev uzticas, un es sirdi nozvērējos darīt itin visu, kas bus manos spēkos.

VAGONA CEĻABIEDRS

Uz staciju mani neviens nepavadīja, pat Maremucha ne. Tajā vakara skolā bija nolikta kopsapulce. Gaidīja Pečericu. Divas reizes viņu bija lūguši, viņš apžēlojies un solījies «iegriezties». Ikvienam gribējās dzirdēt, ko vēl, izņemot savu pavēli, pateiks ūsainais birokrāts. Lielākā daļa skolēnu gatavojās uzstāties, bija nodomājuši pieteikt viņam īstu kauju, pieprasīt pavēles atcelšanu. Bet vilciens atgāja pulksten septiņos un piecpadsmit minūtēs vakarā. Arī es pats teicu zēniem, lai mani nepavada, bet labak kopīgiem spēkiem uzbrūk šim birokrātam.

Es ierados stacijā pusstundu pirms vilciena atiešanas un ieraudzīju, ka uz perona nevienu vel nelaiž. Ar vienu roku aptaustīdams kabata cieto bijeti, kas bija pirkta par kopā samesto naudu, bet ar otru spiezdams sev klāt portfeli, es staigāju pa stacijas ēku un ik brīdi raudzījos uz pulksteņa rādītājiem.

Manu svārku iekšējā kabatā, kas bija aizsprausta ar divām kniepadatām, atradās labi noglabāti četrdesmit trīs rubļi sešdesmit kapeikas. Pusdienas pārtraukumā izsniedza stipendiju, un vairums arodskolnieku atskaitīja braucienam pa vienam rublim — tā arī sakrājās šī lielā suma. Savu mūžu man nebija bijis uzreiz tik daudz naudas! Braukšanas dokumenti bija salikti portfelī — to man gandrīz ar varu iespieda Ņikita Kolomejecs. Viņš tīšām aizgāja uz komjaunatnes apgabala komiteju un aizņēmās portfeli no organizācijas un instruktoru daļas vadītāja Dmitrija Pančenko. Es portfeli negribēju ņemt, baidīdamies izsmiekla, bet Ņikita visai svarīgi noteica:

— Saproti, mīļais: ja portfelis ir nepieciešamība, tad nekā briesmīga tajā nav. Tas nemaz nav teikts, ka portfelis norādītu uz tavu birokrātisko pārorientēšanos. Bet, ja nebūs portfeļa, kur tu glabāsi apliecību, skolas tāmi, skolēnu sarakstus! Kabatās? Visu saburzīsi. Beidzot, kur tu ieliksi dvieli, ziepes, zobu suku? It nekur, vai nav tiesa? Bet visu to lieliski var novietot portfelī. Ieiesi, teiksim, pie paša Centrālās Komitejas skolu daļas vadītāja. Vilksi ārā no kabatām saburzītus dokumentus? ... Bet ar portfeli daudz parocīgāk.

Es, cik spēju, raisījos vaļā no portfeļa, tāpēc ka labi zināju: tos komjauniešus, kas nēsā portfeļus, mēdza saukāt par birokrātiem un ierēdņiem. Un, ja kāds portfeļa īpašnieks vēl apsies kaklasaiti, tad droši zini — nosauks viņu par mietpilsoni, deģenerātu, par cilvēku, kas atrāvies no masām.

Iznākdams no kopmītnes, es portfeli, iepriekš ietinis to vecās avīzēs, nesu padusē kā gleznu. Tikai pie stacijas dārziņa, atskatīdamies atpakaļ, iemetu avīzes grāvī.

Stacijā paziņu nebija. Bufetē dūmoja patvāris, un pavecāks bufetnieks, uzmetis uz puskažociņa baltu virsvalku, slīpētās glāzēs lēja verdošu ūdeni. Bagažas nodaļā muitas darbinieki pārbaudīja pasažieru ceļasomas — vai tie zemes iekšienē neved kontrabandu.

Es pastaigājos pa gaiteņiem, vairākas reizes izgāju cauri aukstajam vestibilam un, aplūkodams pasažierus, centos uzminēt, kurš no viņiem būs mans ceļabiedrs. Tad izgāju uz perona.

Perons drīz vien kļuva tukšs: pasažieri sasēdās vagonos. Tikai stacijas dežurants rāmi staigāja pa apledojušo asfaltu, lūkodamies pulkstenī. Tad viņš saslējās, pieņēma cienīgu stāju, iebāza pulksteni kabatā un trīs reizes skāņi iesita pa vara zvanu.

Es parādīju pavadonim biļeti un ar pūlēm iekāpu pa stāvajiem pakāpieniem siltajā, pēc kalējoglēm smaržojošajā vagonā. Kļuva skaidrs, ka vagonā neviens vairs neienāks un būs jābrauc vienam.

Iziedams cauri tukšajam vagonam, iegāju pašā pēdējā kupejā un apsēdos pie loga.

Likās, ka aiz koka sieniņas tualetes istabā kāds rosās un dobji iekāsējas, bet es, nepievērsdams šim troksnim nekādu nozīmi, sāku apskatīt mājīgo, tabakas dūmiem piesūkušos kupeju.

Ar kādu prieku vēl priekš dažiem gadiem mēs, puišeļi, līdām šādos zaļos vagonos, kas stāvēja uz rezerves ceļiem! Un, pat ja tikai pirms dažām dienām man būtu teikuši, ka es šādā vagonā ieiešu kā īsts pasažieris, es tam nebūtu ticējis.

Klusumā pirms aizbraukšanas bija dzirdams, kā pie bagažu noliktavas sarunājas divi eļļotāji, pēc tam atkal kāds, šoreiz daudz dzirdamāk, iekāsējās tualetes istabā aiz sienas, un beidzot vagonu sastāva priekšgalā jautri iesvilpās lokomotive.

Tikpat nebēdīgi tā svilpa toreiz, kad priekš dažiem gadiem mēs ar Petjku Maremuchu no šās pašas stacijas pavadījām mūsu bērnības draugu Juziku Starodomski, pēc palamas Caunu, kurš aizbrauca uz Kijevu. Kā mēs toreiz apskaudām Juziku, ka viņš brauks tik tālu ar vilcienu! Bet šoreiz tālā pasaulē braucu es, Vasils Mandžura! ...

... Vilciens sakustējās.

Acis nenovērsdams, es skatos pa logu, ieraugu pazīstamas vietas, lauku ceļus — cik reižu pa tiem esmu bizojis kailām kājām! Gar acīm pavīdēja vītoliem aizaugušais sveču rūpnīcas dīķis. Cik tas skumīgs ziemā! Un cik šeit jauki vasarā! Kādus varenus vēžus tā kraujajos krastos var noķert ar sasmakušu gaļu vai nodīrātām vardēm! Puse dīķa aizaugusi augstiem meldriem ar brūnām vārpiņām uz slaidajiem kātiem ...

Aiz muguras skaļi iečīkstējās durvis.

Es pagriezos.

Divus soļus no manis ar mazu koferīti rokās stāvēja ... Pečerica ...

«Viss pagalam!» es uzreiz nodomāju. «Pečerica visu uzokšķerējis, dabūjis zināt, ka es braucu uz centru par viņu sūdzēties, un nolēmis stāties man ceļā. Skaidrs — tūliņ viņš sāks mani biedēt un varbūt pavēlēs nekavējoties atgriezties pilsētā.»

Aiz pārsteiguma es sākumā nepamanīju, ka Pečerica nodzinis ūsas. Tas viņu uzreiz padarīja jaunāku, un viņš vairs neizskatījās tik kašķīgs kā agrāk. Mani ļoti pārsteidza, ka Pečerica nebija ģērbies kā parasti: galva viņam bija veca budjonovka ar noārdītu zvaigznīti, mugurā garš kavalērista šinelis, kas sniedzās līdz papēžiem.

Man pietrūka drosmes ilgi lūkoties tieši uz Pečericu, es izlikos, ka ļoti vērīgi raugos pa logu, un tikai pablenzu uz viņa pusi.

Piespiedies pie vagona sienas, es sagaidīju iztaujāšanu, bet Pečerica, pametis skatienu apkārt, laipni un — pats galvenais — krieviski jautāja:

— Vai tālu brauc, jaunais cilvēk?

— Uz Kijevu, — es samelojos, nolēmis neparko neatzīties, bet pie sevis nodomāju: «Ak tu divkosis! Citus atlaiž tāpēc, ka tie runā krieviski, bet pats vēl nav paguvis iekāpt vagonā — un jau pārgājis uz krievu valodu! Viņš var, bet citi ne?»

— Tātad mēs ar tevi esam ceļabiedri, — Pečerica rāmi sacīja. Viņš veikli pacēla augšējo plauktu un uzmeta tur savu koferīti. Pamēģinājis ar pirkstu, vai augšā nav putekļu, Pečerica vaicāja:

— Bet kas tad tevi sūta vienu pašu tādā tālā ceļā?

Pamanījis, ka viņš pārlieku uzmanīgi vēro manu portfeli, kurā atradās mūsu šūniņas kolektivā vēstuie, es uzliecos portfelim virsū un it kā nejauši aizklāju to ar elkoni.

— Braucu pie krustmātes. Man Kijevā saslimusi krustmāte.

— Pašreiz visi slimo, — Pečerica labprāt piekrita. — Laika apstākļi nelāgi — pavasaris tuvu. Arī es nejūtos vesels, krata auksti drebuļi, moka kāss un briesmīgi gribas gulēt. — Un Pečerica iekāsējās.

Pakāsējis vēl mazliet, Pečerica pieliecās man klāt un vēl laipnāk vaicāja:

— Vai tu, jaunekli, vēl nedomā iet gulēt?

— Nē, es vēl palasīšu.

— Paklausies, draudziņ, tad man pie tevis lūgums, še tev mana biļete un liters, kad pienāks kontrole — parādi to. Bet es uzrāpšos uz plaukta un nokrākšos. Tikai lai mani nemodina. Ja prasa, vienkārši pasaki: «Tas mans tēvocis, viņš slims, biļete pie manis.» Labi?

— Labi! — es piekritu, saņemdams no Pečericas litera ietīto cieto biļeti un paslēpu to svārku kabatā.

Pečerica uzrāpās uz plaukta, pagriezās ar seju pret sienu un, palicis zem galvas koferīti, ātri aizmiga, neizņemdams no garā šineļa kabatām rokas.

Tā mēs tad nu braucām — es un mans «jaunais tēvocis».

Nav vārdam vietas, es par šādu lietas virzienu biju pat priecīgs. Man bija patīkami, ka tik veikli esmu piemānījis Pečericu. Es domāju, ka Pečerica sāks mani tincināt, mēģinās izdibināt, vai tikai neesmu tas pats fabriku-rūpnīcu arodskolas audzēknis, kuram uzdevuši Charkovā par viņu sūdzēties, bet viss iznāca pavisam citādi — klusi un labi kā starp pašu cilvēkiem. «Uz kurieni tad viņš, pagāns, tāda gadījumā brauc?» es domāju, raudzīdamies uz plauktu, no kurienes nokarājās Pečericas šineļa savilksnis.

No portfeļa es izvilku ceļam līdzi paķerto ļoti interesanto Voiničas ro-manu «Dundurs». Es pats sev biju devis solījumu vilcienā izlasīt šo grāmatu, pat sagatavot konspektu, lai atgriezies uzstātos kārtējā skolas vakarā ar tematu: «Ko jaunu mēs esam lasījuši?»

Tādus vakarus mūsu komjauniešu šūniņā sarīkoja jo bieži. Vēl iecienītākas bija tiesas. Ko gan mēs tolaik netiesājām: ir Kocha nūjiņu, ir izlīdzēju Vanderveldi, ir Don-Kichotu, kas pilnīgi bezmērķīgi cīnījies ar vējdzirnavām, ir angļu lordu Kerzonu, kuram netrūka nekaunības sūtīt jaunajai Padomju valstij daždažādas rupjas notas un ultimātus!...

... Netikās lasīt.

Traucēja vagonu riteņu klaudzieni. Zīmulis, ar ko es bloknotā rakstīju piezīmes, lēkāja rokās. Un arī sirdī no tā, ka tepat tuvu kaimiņos atrodas Pečerica, ieviesās nemiers. Man ļoti gribējās palūkoties uz literu, taču baidījos, ka Pečerica vēl nebūs, kā nākas, aizmidzis.

Kontrolieris ieradās aiz Dunajevicas stacijas, kad jau bija pavisam satumsis, un, it kā norādīdams, lai viņu nemodina, Pečerica tajā brīdī tā sāka krākt, ka viņa krācieni nomāca dzelzceļnieka balsi, kurš prasīja biļeti.

Sveces vēl nebija aizdegtas, un tikai sveces galiņa liesma, kas līpinājās lukturī, meta blāvu atblāzmu manā kaktā. Kontrolieris izvilka atslēgu un gribēja ar to pieklauvēt pie augšējā plaukta, lai pamodinātu Pečericu, bet es steigšus ierunājos:

— Nemodiniet viņu, viņš ir slims, viņa biļete pie manis. Šeit.

— Slims, slims, bet krāc stiprāk par jebkuru veselo, — kontrolieris norūca, pārbaudīdams biļetes.

Aiz muguras stāvošais pavadonis, raudzīdamies Pečericas zābakos, pārsteigts vaicāja:

— Bet kur tad viņš iekāpa? Neatceros. Manuprāt, bija tikai viens pasažieris, tu, jaunais, bet no kurienes tad šis radās?

— Mēs taču braucam no paša gala, — es nomurmināju.

— Kijevā pārsēšanās, — sausi brīdināja kontrolieris un atdeva man biļetes.

Domādams, ka augšā slēpjas zaķi, viņš pacēla lukturi līdz pašam baga-žas plauktam. Liesmas atspīdums šūpojās griestos. Augšā neviena nebija. Apmierinājies, kontrolieris kopā ar pavadoni aizgāja tālāk.

Klausīdamies vagonu riteņu vienmuļajos klaudzienos, es iesnaudos...

— Vai kontrole jau bija? — mani uzmodināja aizsmakusi balss.

Vilciens stāvēja. Vagonam pavisam tuvu, stabā, ar iezaļganu gaismu dega

lukturis.

Gaišajā loga kvadrata fonā es ieraudzīju man tuvu pieliekto Pečericas galvu.

— Bija.

— Nu, tad es vēl pagulēšos, bet tu, mīļais, ja vajag, parādi viņiem vēlreiz biļeti.

Es klusēdams pamāju ar galvu, brītiņu palūkojos pa logu un aizvēru acis. Bija silti un mājīgi. Tīkami šūpoja. Nenovilkdams svārkus, es apgūlos uz lāviņās un, spilvena vietā palicis zem galvas portfeli, diezgan ātri aizmigu. Cik ilgi biju gulējis, nezinu, bet pamodos tāpēc, ka pret mani bija versts kabatas lukturīša stars.

— Biļetes!

— Šeit ir divas — mana un kaimiņa ... meklēdamies pa kabatām, es nomurmināju. — Re, tur guļ augšējā plauktā. Viņš ir savārdzis.

Kontrolieris novērsa lukturīša gaismu un paņēma biļetes. Aiz viņa stāvēja vēl kāds cilvēks, ģērbies īsā vatētā vamzī, un arī raudzījās biļetēs.

— Vai modināt? — klusi vaicāja kontrolieris un pārlaida lukturīša gaismu pār Pečericas muguru, kurš gulēja, saritinājies kamolā, pavilcis zem sevis kājas.

— Būs jāmodina, — atteica cilvēks vamzī, bet tūdaļ atģidās. — Pagaidiet, rau, kur liters! — Un, atšķīris no biļetēm baltu, garu papīriņu, sāka to uzmanīgi aplūkot.

Samiegojies, acis mirkšķinādams, es nesapratu, kas notiek, un vēlējos tikai vienu: kaut kontrolieris drīzāk aizietu.

- Var nemodināt, — klusi attrauca cilvēks vamzī, salocīdams literu un atdodams to kontrolierim. — Nav tas... Iesim tālāk.

Kontrolieris man atdeva abas literā ietītās biļetes. Viņi aizgāja, un es tūliņ aizmigu, bet tik cieši, ka atmodos tikai kādā lielā stacijā. Pa spilgti apgaismoto peronu ar troksni stūma ratiņus: cilvēki skraidīja ar pudelēm un tējkannām.

Stacijas uguņu gaisma iespīdēja vagonā. Tad es ieraudzīju, ka augšējais plaukts ir tukšs: Pečericas tur nebija.

Pieplacis pie vagona loga, es izlasīju uzrakstu uz stacijas fasades zem jumta:

2MERINKA

Krietnu gabalu esam nobraukuši!

Samiegojies aizķerdams guļošo pasažieru kājas, es aizgāju līdz izejai.

Vagonā bija sanākuši vairāki cilvēki. Oda pēc jērādas kažociņiem un machorkas.

Bet kur tad nozudis Pečeric.a? Varbūt viņš iegājis bufete? ... Labs ceļabiedrs! Pat nav pamodinājis mani. Arī koferīti baidījies atstāt! Droši vien nodomājis, ka esmu blēdis.

Jau vagona priekšiņā uzvēsmoja (ziemas nakts saltums. Paltis uz perona bija pārklātas ar ledus kārtiņu. Iesānis, kur beidzās perona jumts, mirgoja zvaigznes.

Gar vagonu, turēdams rokā saritinātu karodziņu, pastaigājās cits, jauns pavadonis, kam galvā bija ādas cepure ar dzelzceļnieka zīmotni.

— Vai vēl ilgi stāvēsim, biedri pavadoni?

— O jā! — pavadonis līksmi atteica. — Stāvēsim atlikulikām. Jāpalaiž, garām Odesas ātrvilciens.

-• Vai pagūšu aiziet līdz stacijas ēkai?

— Pilnīgi. Pirms stundas nekustēsimies.

— Bet vai manu vietu neaizņems?

— Ja aizņems — palūgsim atbrīvot. Tev taču ir plackarte? ...

Es apstaigāju visu milzīgo un ļoti tīro Zmerinkas staciju, par kuru tajos gados klīda valodas, ka tā ir labākā Padomju Ukrainas stacija, un pat uz brīdi nokāpu slavenajā tunelī, kas bija apšūts ar baltiem podiņiem.

Iedams garām pirmās klases bufetei, es paraudzījos uz sārto šķiņķi, uz balto kā piens sivēnu, kas gulēja izstiepies uz griķu biezputras pēļa, uz ceptajām vistām ar zaļajiem zirnīšiem, uz spožajiem, brūnajiem un mīkstajiem pīrādziņiem, pildītiem ar vārītu gaļu un rīsiem, uz žāvētas, sarkanbrūnas mēles gabaliem, uz pildīto zandartu, kas it kā peldēja trīsošā, caurspīdīgā želejā. Man tā iegribējās nogaršot kaut kripatiņu no šiem gardumiem, ka pilnīgi zaudēju pašsavaldību: apēdu gabaliņu sutināta šķiņķa ar gurķi, izdzēru trīs glāzes auksta, trekna piena ar plēvīti, piekozdams svaigus pīrādziņus, un pēc tam apēdu vēl divas ar dzeltenu krēmu pildītas kūkas un tam visam uzdzēru virsū glāzi žāvētu augļu kompota.

Bet, izgājis no stacijas ēkas svaigā gaisā, es tūliņ sajutu nožēlu. «Izdevu naudu ar vieglu roku!» es sevi rāju. «Ar tādu apetiti līdz Kijevai neaizbrauksi.» Un vēl man sirds apskrējās, ka atļaujos sev tādus buržu-jiskus paņēmienus tajā laikā, kad mūsu zēni ēd tik slikti. Skābu kāpostu zupa un otrajam ēdienam lēcas — tās ir parastās kopmītnes pusdienas. Un pupas, pupas, pupas! Vakariņās pupas, brokastīs pirms darba pupas, un pat svētdienās saldajā ēdienā pupas ar kaut kādu salkanu sīrupa mērci. Tiesa, Ņikita Kolomcjecs mūs mierināja, ka pupās esot daudz fosfora un tāpēc mēs, bez šaubām, kļūšot gudrāki, tomēr ikviens no mums būtu bijis ar mieru apmainīt sasodītās pupas pret labu kotlešu porciju vai piparotu gulašu ar karstiem kartupeļiem.

Apbēdināts un nožēlas tirdīts, es ierāpos vagonā un uzmeklēju savu solu.

Pečericas nebija.

Siltajā vagonā pēc ēšanas mani pārņēma gurdums un iet ārā vairs negribējās. Gribējās tā sēdēt, pieplakušam pie cietās sienas, un snaust.

Riteņiem dārdot, garaiņu mākoņos uz pirmajām sliedēm pieripoja Maskavas—Odesas ātrvilciens. Stacijā kļuva trokšņaini. Cīnīdamies ar miegu, es lūkojos apgaismotajos vagona logos tieši man pretī. Apsegušies ar palagiem un segām, tur guļvietās gulēja pasažieri. «Izlaidušies kā mājās!» es viņus apskaudu.

Odesas vilciens stāvēja neilgi, tad klusi sāka kustēties un, kad logā pavīdēja pēdējais tā vagons ar sarkanu lukturīti logā, no jauna kļuva redzami stacijas ēkas nekustīgie, dzeltenie mūri.

Dnz sākām braukt arī mēs.

Pečericas vēl arvien nebija. Viņa liters un biļete bija palikuši pie manis.

Tikai dienas gaismā es apskatīju literu, un man tūliņ dūrās acīs, ka tas nebija vis izrakstīts uz Pečericas, bet gan Lauksaimniecības institūta otrā kursa studenta Prokofija Trofimoviča Ševčuka vārda. Literu bija parakstījis apgabala tautas izglītības nodaļas vadītājs Pecerica ar savu ķeburaino rokrakstu, un man uzreiz kļuva skaidrs, ka te slēpjas kas netīrs. Vienīgi Pečericam pilsētā bija tiesības izdot literus bezmaksas braucieniem pa dzelzceļu. Atceros, iekām viņš bija izdevis pavēli par fabriku-rūpnīcu arodskolas slēgšanu, mēs lūdzām Pečericu brīvlaikā sūtīt pašus labākos audzēkņus ekskursijā uz Donbasa rūpnīcām. Pečerica mūs noraidīja: «Arod-skolniekiem es nedošu nevienu literu. Tie paredzēti tikai studentiem.» Bet pats, nelietis, brauc ar šādu literu! Un es stingri nolēmu, tiklīdz atgriezīšos, kaut vai šajā pašā jautājumā atmaskot Pečericu.

Bet kur gan viņš pazudis? — lūk, jautājums. Literā kā gala stacija bija atzīmēta Milerova. Man likās, ka ce|š uz turieni arī gāja caur Charkovu. Nokavēt vilcienu viņš nevarēja. Zmerinkā mēs stāvējām ļoti ilgi. Pa to laiku varēja paēst ir pusdienas, ir vakariņas. Atlika tikai domāt, ka Peče-rica būs nopircis jaunu biļeti, pārsēdies ātrvilcienā un ieradīsies Charkovā pirms manis.

CHARKOVAS IELĀS

Ceļi bija aizputināti, un vilciens pienāca Charkovā vakarā ar desmit stundu nokavēšanos.

Uzmanīgi iedams pāri ielām, es pa Jekaterinoslavas ielu devos uz centru. Garām aizjoņoja apgaismoti tramvaji, nemitīgi no vadiem šķildami zaļganas dzirkstis.

— Ekstrā izlaidums! Ekstrā izlaidums! Vakara avīze! Pēdējās telegra-mas no Romas! Nelietis Musolini palicis dzīvs! — skaļā balsī kliedza mazs laikrakstu pārdevējs.

Veikalu ugunis mani apžilbināja. Žāvēti rieksti, ingvers, piparkūkas, pastilu kaudzes, grozi ar Kaukazijas žāvētiem persikiem un aprikoziem, rozinēm, vīģēm, antonovkas āboli, citroni un apelsini, ietīti zīdpapīrā, viss tas atradās aiz skatlogiem. Uz noplukušas divstāvu mājiņas durvīm es pamanīju saplākšņa izkārtni: «Mājas pusdienas, gatavotas tīrā sviestā. Ieva Kapuļska. Lieliska izēšanās. Gardi. Vienkārši. Lēti!!!»

Pa mājas ēdnīcas atvērto vēdlodziņu uz ielas izplūda kārdinoša ceptas jēra gaļas un ķiploku smarža.

«Varbūt paēst pusdienas!» es nodomāju un aplaizījos. Jau vairāk nekā divas diennaktis nebiju baudījis neko karstu. Visu ceju ēdu gan desu atgriezumus, gan dzēru aukstu pienu. Tiesa gan, Zmerinkā mazliet iekodu. Bet šodien kopš paša rīta neko nebiju ēdis ... Un es jau gandrīz devos iekšā pie Ievas Kapuļskas, tikai pie viņas valstības sliekšņa apdomājos. Nemaz nav zināms, ko nozīmē «lēti». Viņai, privatuzņēmējai, varbūt lēti, bet man ļoti dārgi. Nevar svaidīties ar sabiedrības naudu. Kas zina, cik dienas būs šeit jāpavada!

Redzams, no neēšanas kājas man bija vieglas jo vieglas un galva reiba, it kā nupat būtu iznācis no slimnīcas. Es soļoju, nezinādams ceļu, taču noģizdams, ka pa Jekaterinoslavas ielu aiziešu uz centru. Zem kājām šļakstēja dubļi — ietve bija klāta ar kūstoša sniega putru. Cik gan labi, ka aizņēmos no Bobirja ceļam viņa jaunās galošas!

Pa šauru šķērsieliņu es iznācu uz plaša laukuma un ieraudzīju Visas Ukrainas Centrālās Izpildu Komitejas dzelteno ēku ar kolonām. Mazas, apsnigušas eglītes to it kā apsargāja. Retumis, pūzdami ar signāltaurēm, aizbrauca garām autobusi; zvārgulīšiem šķindot, pāri laukumam joņoja lāčādām segtas ormaņu kamanas; tālumā, Sumas ielā, ugunīm laistīdamies, zaigoja uzraksts «VISTI» — tā toreiz saucās Ukrainas galvenais valdības laikraksts. Tajā brīdī es atcerējos mūsu tālo pierobežas pilsētiņu un fabriku-rūpnīcu arodskolas kopmītni tās klusajā nomalē. Varbūt šajā brīdī zēni runāja par mani, cerēdami, ka atvedīšu labas ziņas? Bet iespējams, ka viņi sēž uz garajiem soliem komjauniešu klubā Kišiņevas ielā. Nu, protams, šajā laikā viņi mēdza būt tur! Šodien taču klubā ir pašdarbības izrīkojums. Sim izrīkojumam sen jau gatavojās. Un pats galvenais, ka šajā izrīkojumā muzikālā ainā «Trijjūgs» jāuzstājas mūsu zēniem: Moņkarn Guzarčikam, «filozofam» Furmanim, manai senajai paziņai Gaļinai Kušnirei un pat Saškam Bobirjam!

Un mani atkal pārņēma skumjas, ka neredzēšu kluba dramatiska pulciņa uzvedumu, nevarēšu kopā ar zēniem pasmieties par mūsainā Bobirja spēli. Tomēr, stāvēdams šās nepazīstamās pilsētas laukumā, es zināju, ka, pat uzjautrinādamies tur klubā, zēni visādā ziņā atcerēsies mani...

Ielūkodamies apgaismotajos logos, es lēnītiņām klīdu uz tuvīno Rozas Luksemburgas laukumu.

Charkovas laikraksta jaunākais numurs bija izkārts uz saplākšņu dēļa pie Visas Ukrainas arodbiedrību nama.

Es pievērsu uzmanību īsajam ziņojumam:

«Uzbrukums Musolini. Šodien pulksten 11 no rīta nepazīstama, padzīvojusi sieviete no neliela attāluma šāva ar revolveri uz Musolini, kurš bija iznācis Kapitolija laukumā no ēkas, kur notiek starptautiskā chirurgu kongresa sēde. Lode viegli ievainoja Musolini, trāpīdama degunu. Šāvēja apcietināta.»

«Tad nu ir gan šāvēja!» es nodomāju. «Nav labāka par Bobirju. Atrasties tik tuvu šim necilvēkam fašistam — un neiznīcināt viņu uz visiem laikiem! Labāk nebūtu apņēmusies šaut, ja neprot. Pat smieklīgi — «trāpīdama degunu»! ... Tad tāpēc puišelis Jekaterinoslavas ielā klaigāja: «Pēdējās telegramas no Romas!» Jāpaskatās, varbūt laikrakstā būs vēl kas interesants.»

Blakus bija iespiests raksts par Bulgārijas fašistu varas iestāžu nelietīgo izturēšanos pret komunistu Kabakčijevu. Mazliet tālāk — ziņojums, ka drīz no Itālijas uz Ļeņingradu izbraukšot dirižabls «Norvēģija». Uzmetis acis otrajai lappusei, es tās centrā ieraudzīju portretu — cilvēku ar mazu bārdiņu. Virs portreta bija uzraksts:

«PARTIJAS KĀRTĒJIE UZDEVUMI. No UK(b)P CK ģenerālsekretārā noslēguma runas UK(b)P CK plēnuma.»

Es vērīgi aplūkoju ģenerālsekretārā portretu, viņa labsirdīgās, smaidošās acis, un man šķita, ka es to jau kaut kur esmu redzējis. «Nu, skaidrs, kur, — uz žurnālā «Vsesvit» vāka mūsu kopmītnē.»

Vēcinādams portfeli, es klīdu pa ietvi. «Esmu Charkovā! Esmu Char-kovā!» deniņos dunēja viena un tā pati doma. Garām steidzās gājēji, un es centos nekādi no viņiem neatšķirties, soļoju droši, pašpārliecināti, ne par ko nebrīnīdamies, un man jau sāka likties, ka esmu šās lielās galvaspilsētas sens iedzīvotājs ...

Kopš tā brīža, kad es Charkovā izkāpu no vagona, man visu laiku likās, ka nupat nupat no kāda stūra pretī iznirs Pečerica, tikpat nejauši, cik pēkšņi viņš parādījās vagonā.

Aiz vecās Maskavas ielas stūra uz ķieģeļu mājas sienas gan uzliesmoja, gan dzisa vilinošs uzraksts: «Aizraujošs, satricinošs Amerikas grāvējs «Ņujorkas haizivis». Divas sērijas vienā seansā. Nervoziem cilvēkiem un bērniem ieeja aizliegta!!»

Ieraudzījis šo uzrakstu, es otro reizi sava ceļojuma laikā zaudēju galvu. Vienā mirklī aizmirsis izsalkumu, es, ko kājas nesa, drāzos šā uzraksta virzienā. Diezin kad šāda interesanta filma nonāks līdz mūsu mazajai pilsētiņai!

Kase atradās tumšā un drēgnā pavārtē. Pēc tā, cik nervozi, atgrūzdami cits cilu ar elkoņiem, pie kases spiedās kādi astoņi puikas, es sapratu, ka pārdod pēdējās biļetes uz beidzamo seansu.

Viens, divi — un es jau biju rindā.

Iežmiedzis padusē portfeli, es drebošām rokām attaisu saspraužamas adatas. Tuvojas mana kārta.

— Nākamais! Kurā rindā? — no savas būdiņas uzsauc kasiere.

Beidzot, attaisījis otro adatu un ik mirkli atskatīdamies, izvelku no

svārku iekšējās kabatas naudu. Izrauju no žūksnīša nelūkodamies divas rubļu zīmes un jūtu, ka uz mani skatās.

Pie kases, iebāzuši rokas kabatās, stāv divi aizdomīgi slaisti. Rūtainās žokejcepures tiem uzvilktas uz pieres, kājās platas kļoša bikses.

«Garnadži,» es nodomāju un naudas žūksnīti iebāzu dziļāk svārku kabatā. Žigli iegrūdis pusmēteļa kabatā izdoto atlikumu, es paķēru zilo biļeti un, portfeli vēcinādams, steidzos panākt zēnu, kas pirms manis dabūja biļeti.

— Ašāk, mīļais! Sākas, — mani steidzināja biļešu kontroliere, ar vienu roku noplēzdama kontrolmarku, ar otru griezdama ieejas koka aiz-šķērsli.

Tikko biju iejozis trokšņainajā, dunošajā zālē — nodzisa gaisma un no sienas, pāršķeļot tumsu, izšāvās zils stars. Ejot es kādam uzminu uz kājas. Man uzšņāca: «Ir gan lācis, kad tevi ratā!» Es ieslīgu pirmajā krēslā, kas pagadījās tuvumā, cenzdamies neskatīties uz to pusi, kur sēdēja cilvēki, kuri uz mani pukojās... Pagāja minūtes desmit... Es aizmirsu, ka esmu Charkovā, ka ārā ir nakts un vēl nav zināms, kur pārgulēšu.

... Ņujorkas kramplauži — briesmīgi, spalvaini, ar zvēriskam sejām, iedragātiem deguniem un kvadrātveidīgiem, uz priekšu izrieztiem zodiem — klaiņāja pa ekrānu, turēdami rokās milzīgus «koltus» un «parabelumus»1. Viņi pārzāģēja tērauda restes, izurba un uzlauza ugunsdrošos skapjus, dzinās cits citam pakal ātrvilcienos, aeroplanos, motorlaivās un automobiļos un veikli, ar nezkādu nesaprotamu baudu tiešā tēmējumā nogalināja savus sāncenšus.

Man šķita, ka es jau desmitām reižu esmu cauršauts, un bija pat dīvaini, ka pēc šīs šausmīgās izrādes paliku dzīvs un vesels. Un tikai uz ielas — sakarsis, satraukts un apmierināts, ka esmu vēl dzīvs, es atcerējos, ka man nav kur pārgulēt nakti.

Un viss tikai šā vilciena dēļ, kas ieradās Charkovā ar tādu nokavēšanos! Būtu atbraucis agrāk, gaismā — ieietu komjaunatnes komitejā, saņemtu talonu uz kopmītni. Bet uz kurieni lai eju tagad? [13]

Gaisma vārtu arkā jau bija izdzēsta, un skatītāji nāca ārā taustīdamies, tik tikko nemīdami cits citam uz papēžiem.

— Dieva dēļ, negrūstieties, mister Duglas! — kāds ierunājās aiz muguras un tajā pašā brīdī man spēcīgi iesita pa muguru.

— Ko tu grūsties? — es uzsaucu izstīdzējušam puisim, kuram galvā bija līdz acīm uzrauta žokejcepure.

— Pardon, nevis es, bet viņš, — un lumzaks, nekaunīgi vīpsnādams, pamāja uz kaimiņu.

Tad mani atkal pagrūda. Un kā vēl! Tik tikko neizmetu portfeli. Un pēkšņi kāds spēji ar papēdi uzmina man uz kājas. Es aiz sāpēm palēcos.

«Labāk nesapīties, labāk paciest,» es nodomāju un, cieši saspiedis portfeli, izskrēju no pavārtes tumsas uz apgaismoto ielu.

«Ak šie nešpetnie blēži! Iemācījušies nelietības no amerikāņiem! Redzams, seansa laikā visus kautiņa paņēmienus paturējuši galvā! ... Petjkas galošas nomīdīja!»

Stacijas galvenā bufete vēl bija vaļā, un es nolēmu iekost, bet pēc tam kaut kur atgulties uz lāviņas un līdz gaismai nosnausties.

Izdevumi paredzami lieli — Charkovas gaiss modināja ēstgribu, — tāpēc, pieiedams pie aizstiklotās bufetes, es tūliņ bāzu roku sānu kabatā, kur glabājās mana nauda, un piepeši atcerējos, ka, pirkdams biļeti, kabatu neaizspraudu ar adatām.

Ai! Kas tas?

Jutu, ka man saļogās kājas. Iemirkšķinājās, iedzirkstījās kristālā lustra pie augstajiem, ar ornamentiem greznotajiem griestiem...

Naudas sānu kabatā nebija!

«Rāmi, rāmi,» es sevi mierināju. «Galvenais — nepadoties panikai! Lielāku savaldību!»

Satumsušām un skumjām acīm es raudzījos līdakas atvērtajā rīklē, uz projām slīdošajām bļodām ar recekli un lēnītiņām izmisis atkāpos tālāk no bufetes.

«Nekas, nekas, tikai nevajag uztraukties!» es sevi mierināju. «Vienkārši esmu sajaucis kabatas.»

Piegājis pie palodzes, es uzsviedu uz tās portfeli un steigšus, trīsošām rokām sāku aptaustīt katru kabatas rieviņu. Viss velti: naudas nekur nebija, tā bija pazudusi kino izrādē «Ņujorkas haizivis».

Tikai pusmēteļa kabatā es sataustīju saburzītu rubli un kasieres izdoto sīknaudu. Bet ko nozīmēja šie graši, salīdzinot ar to naudu, kas man nozagta! Citādi nevar būt, to nočiepuši šie blēži «duglasi»!

Kā gan es tagad aizkļūšu mājās?

... Uz priekšu, tik pa sliedēm, jā, sliedēm ...

atmiņā atausa sen aizmirstas dziesmas vārdi.

Jā, sliedēm... Neko darīt! Salīgšu atceļā pie budžiem par dienas strādnieku. Sapelnīšu naudu — un tā nokļūšu mājās!

Varbūt pārdot pusmēteli? ... Bet kas gan to pirks — tik vecu, pārtaisītu?

Kolomejecs mums ieteica visgrūtākajos dzīves brīžos atcerēties senu jūrnieku parunu: «Paberzē degunu — viss pāries.» Es ar nagu tā berzēju degunu, ka droši vien nobrāzu ādu. Ne mazākā atvieglojuma!

Varbūt nosūtīt Kolomejecam telegramu, lai mani izpestī? Aizsūtīt telegramu tikai ar vienu vārdu — «Apzagts» un adresi — «Stacija, uz pieprasījumu»? ... Bet kāds tracis tad sacelsies skolā! «Te nu bija,» teiks, «aizsūtījām gan ķēpausi, kurš aizsargāja nevis mūsu vitālās intereses, bet slinkumu lāpīja, vārnas ķerstīja — lempis tāds!» — un vairāk par visiem ļauni priecāsies Tiktors.

Nē, telegramu nevar sūtīt!

Jātiek pašam galā. Pats vainīgs, pats izstreb, ko esi savārījis! Tagad es saprotu, ka Kolomejecam bija taisnība, kad viņš allaž nemitīgi mūs brīdināja: «Pielūkojiet, zēni, neaizraujieties ar Harijiem Piliem un Rūdolfiem Valentino — tā ir Amerikas buržuāzijas radīta inde. Šīs filmas ir banditisma skola. Pie laba gala tās nevedīs!»

Viņam bija bezgala taisnība, tik patiesi izrādījās viņa vārdi! Un kāpēc gan es gāju uz šīm «Haizivīm»! ... Nekas nebūtu noticis, ja es pat nezinātu, ka šāda filma vispār ir».. .

«Ko lai iesāk? Kā lai glābjas? Kur izeja?» es sev vaicāju. «Tādu naudu nozaga! Tādu naudu!»

Tad es sāku pārskaitīt zagļu atstāto sīknaudu. Rublis četrdesmit divas kapeikas. Nav liela bagātība. Tomēr maizei un zelterim pietiks. Kaut kā izvilkšu dienas divas, nokārtošu visu, kas vajadzīgs, bet pēc tam aizbraukšu mājās «par zaķi». Palīdīšu zem vagona sola un gulēšu klusītiņām, lai kontrolieris nepamanītu. Bet varbūt iekārtošos preču vilcienā ...

PAVASARA RĪTS

Ausa gaisma. Sākās stacijas uzkopšana, un es izgāju uz ielas. Miegains, izsalcis es jutu, ka diezin vai pat dienu varēšu izturēt ar zelteri un maizi. No tālā ceļa, no izsalkuma, no spēcīgajiem uztraukumiem biju krietni sanīcis. Gāju pa ielu un grīļojos.

Tramvaji vēl nebrauca, bet jau bija redzami gājēji. Sētnieki atvēra vārtus. Mājsaimnieces ar somiņām rokās steidzās uz tirgu. Visas viņas gāja vienā virzienā, un es, lai nosistu laiku, meimuroju tām iepakaļ.

Pirmais pilsētā pamodās slavenais Charkovas tirgus Marijas pasludināšanas baznīcas laukumā.

Citu pēc citas atvēra tirgus būdas. Noskumis, nemazgājies es staigāju pa tirgus laukumu, kamēr man degunā iecirtās gaužām garšīga un asa smarža. Sī smarža noslāpēja skābu kāpostu, seleriju, mucās sastingušā un kausētai zīmoglakai līdzīgā tomātu biezeņa smaržu. It kā medību suns, saodis paipalu, nāsis piepūtis, es devos uz šās smaržas pusi.

Kalsnēja tirgus sieva, ģērbusies stepētā, vatētā vamzī, šūpodamās klaigāja, stāvot pie divām kūpošām ogļu krāsnīm, uz kurām atradās lieli čuguna podi.

— FJačkas, karstas fļačkas! Pavej, ņemiet ciet. mīļie ļautiņi! Pavej, lēti aprēķināšu! Pavej, nekur, nevienā zemē, nevienā valstī jūs neatradīsiet šitik lieliskas fļačkas. Ak, cik tās ir gardas, gluži kā debesu manna, tas ir vislētākais ēdamais! Nu, tak nogaršojiet jele manas fjačkas! ...

...Ja kāds no jums būs ēdis tieši tirgū, stāvēdams blakus kvēlojošai ogļu krāsnij, no māla bļodas un visādā ziņā ar grubuļainu koka karoti karstas, svaigas un smaržīgas fļačkas jeb liellopu iekšas — muti dedzinošas, piparotas, aplietas ar skābu krējumu, apkaisītas ar koreandru, sagrieztiem sīpoliem un ķiploka ripiņām, oranžkrāsas papriku, piesūkušās lauru lapu un pētersīļu smaržas, apbārstītas ar smalki sarīvētu sieru, tas sapratīs, cik grūti bija atturēties, lai nenotriektu savu pēdējo rubli!

Un vēl pulksten deviņos no rīta, kad vēra vaļā iestādes un es tuvojos augstajai mājai Kārļa Libknechta un Veterinārās ielas stūrī, man muti dedzināja sarkanie pipari, ar kuriem skaļā tirgus sieva bez žēlastības bija sapiparojusi sātīgās un krietni padārgās fļačkas.

Izdot pusrubli par nieka ēdienu? Un tālāk! Bet ja nu pēkšņi CK skolu daļas vadītājs ir aizbraucis un viņš būs jāgaida?

Nu diezgan! Šaidienai pietiks «dzīrot»! Rīt līdz pusdienai man nav tiesības tērēt ne kapeikas. Nekādu zelteri! Dzeršu nevārītu ūdeni, no krāna — par brīvu, un labums tāds pats. Jātaupa nauda, lai atceļā, kad «par zaķi» braukšu uz savu dzimto pilsētu, kaut vai maizes riecienu varētu nopirkt.

Caurlaidi komandantūrā izsniedza ātri. Pārbaudīja manu komjaunieša biedra karti, komandējuma apliecību un atdeva visus dokumentus kopā ar mazu caurlaidīti.

Es iegāju plašā vestibilā un pasniedzu caurlaidi sargkareivim. Viņš salīdzināja caurlaidi ar manu apliecību un parādīja ceļu. Jau lielajā vestibilā jutu, ka sāku baiļoties. Kļuva vēl ļaunāk, kad bija jāatģērbjas: šeit pie pakarināmā kopā ar cepuri, galošām un pusmēteli man it ka atņēma arī pusi drosmes.

— Uz kurieni, biedri? — uzsauca lifta apkalpotāja.

Jau agrāk biju dzirdējis, ka galvaspilsētā ir tādas ierīces, kas uzvizina cilvēkus līdz pašiem bēniņiem, tomēr es pats liftu ieraudzīju pirmo reizi mūžā.

— Man divi simti četrdesmit sestajā istabā, — es atteicu lifta apkalpotājai, aplūkodams caurlaidi.

— Sēdieties, aizvedīšu!

— Nē, pateicos, — es atteicu un žigli pa paklāja celiņu devos uz kāpnēm. «Aiziešu pats, būs mierīgāk. Varbūt viņa domāja, ka es šeit strādāju?»

Bez steigas es devos pa mīksto paklāja celiņu. Ceļā kājas bija pieradušas pie siltajām galošām, un pašreiz, kad gāju salāpītajās kurpēs, man likās, ka eju kailām kājām.

No kāpnēm es iegriezos gaitenī, brīnīdamies par lielo tīrību un klusumu visapkārt. Uz durvīm visu laiku vīdēja kaut kādi mazi numuri, un es nekādi nevarēju atrast skolu daļu.

No gaiteņa attālā gala, čīkstinādams ar zābakiem, tvirtā, drošā gaita pretī nāca plecīgs vidēja auguma cilvēks. Viņa seju es neredzēju — gaisma no logiem žilbināja man acis.

— Sakiet, lūdzu, biedri ... — es ieteicos un metos klāt šim cilvēkam.

— Ludzu, — nācējs atbildēja un tūliņ apstājās.

Bet nu es vairs neko nevarēju pavaicāt... Tieši manā priekšā uz inikstā paklāja celiņa stāvēja tas pats cilvēks, kura portretu es vakarnakt aplūkoju laikrakstā pie Visas Ukrainas Centrālās Izpildu Komitejas.

Aiz pārsteiguma aizmirsu, kāda istaba man vajadzīga.

Sapratis, ka esmu samulsis, un man palīdzēdams, viņš jautri ievaicājās:

— • Apmaldījies, vai? No kurienes tu, zēn?

— Esmu atbraucis no robežas ...

— No robežas? Tātad tālīns viesis. Bet kāda lietā?

Un tad man galvā iešāvās traka doma: kā būtu, ja par mūsu likstām pastāstītu pašam ģenerālsekretāram?

Es vaicāju:

— Vai varu ar jums parunāties?

Tiklīdz bijām iegājuši plašā, gaišā kabinetā ar lieliem kvadrātveida logiem dārza pusē, viņš piedāvāja man apsēsties, un piepeši es jutos pavisam drošs. Man šķita, ka manā priekšā sēž mans senais paziņa Kartamlševs. Pēc kāVtas, taču vēl aizvien mazliet uztraukdamies, es, raudzīdamies uz telefoniem, kas veselā rindā atradās uz lielā galda malas, sāku stāstīt, kāpēc mani mūsu fabriku-rūpnīcu arodskolēni sūtījuši uz Charkovu.

Ukrainas Komunistiskās partijas Centrālās Komitejas sekretārs klausījās manī |oti uzmanīgi, divi reizes paņēma lielu, zaļu zīmuli un kaut ko pierakstīja savā piezīmju grāmatiņā, es tad apstājos, bet viņš māja ar galvu, lai turpinu.

Kad es sāku stāstīt, kā Pečerica apvainojis Poļevoju, iespiezdams par viņu veselu rakstu avīzē, sekretārs vaicāja:

— Tātad Pečerica pieprasīja, lai instruktoru atlaiž tikai tāpēc vien, ka tas vēl nav iemācījies ukraiņu valodu?

— Nu jā! Un kā vēl uzstājās! Nolamāja Poļevoju par lielkrievu šovinistu. Bet kas tad viņš, jāvaicā, par šovinistu, ja dzimis Ukrainā, Jekate-rinoslavā, un ir boļševiks kopš pirmajām revolūcijas dienām? Un kādēļ, sakiet, Nazarovu par varītēm piespiež pa kaklu pa galvu mācīties ukraiņu valodu, ja viņš Ukrainā pat gadu nav nodzīvojis? — es dedzīgi vaicāju.

Sekretārs pasmaidīja, un es, viņa smaida iedrošināts, runāju tālāk:

— ... Tagad iznāk, lūk, kas: fabriku-rūpnīcu arodskolu slēgs. Nu labi, kam pilsētā dzīvo tēvs vai māte, viņi tam, protams, palīdzēs, kamēr tas iekārtosies. Bet ko lai dara tie puikas, kas pie mums atnākuši no bērnu namiem? Lūk, jautājums. Viņu tēvus taču noslepkavojuši petļurieši, un pilsētā viņiem neviena nav, bet — pats galvenais — kur lai viņi paliek. Tā viņi gulēja fabriku-rūpnīcu arodskolas kopmītnē^ taču pašreiz, kad skolu slēgs, Pečerica šajā mājā grib ievietot mūzikas technikuma audzēkņus. Tie viņam dārgāki par visu, viņi dzied tā korī. Bet kur tad paliks arod-skolnieki? Un mūsu apmācīšana taču valstij nekā nemaksāja: skola bija noorganizēta pilnīgi uz pašatmaksas principa. Paši ražojam salmgriezē-jus — pārdodam tos zemniekiem, no tā arī dzīvojam. Ir mums labi, ir zemniekiem mašinas. Rodas saikne starp pilsētu un laukiem. Domājām — beigsim skolu, kļūsim par strādniekiem, aizsūtīs mūs uz rūpnīcamL uz Donbasu, bet mūsu vietā uzņems citus zēnus. Un pēkšņi iznāk sita ... Viss tikai Pečericas dēļ .. .

Sekretārs atkal pasmaidīja un sacīja:

— Tu pagaidi, pārlieku neraizējies! Stāvoklis nemaz nav tik bezcerīgs, kā tev liekas.

— Bet jūs tikai padomājiet, — viņa vardu uzmundrināts un vel vairak iekveldināts, es sacīju: — mums pilsētas biržā savu bezdarbnieku jau diezgan, un nu vēl tiem pieskaitīs mūs. Mācījāmies, mācījāmies — un uz biržu... Nu, pieņemsim, birža mūs aizsūtīs pie mājamatniekiem par mācekļiem. Ko mēs darīsim, jūs tikai padomājiet, — alvot kastroļus vai saimniecēm aizlodēt baļļas? Vai gan par to mēs sapņojām, iestādamies arodskolā? Vai mēs esam vainīgi, ka mūsu apgabalā pagaidam nav lielu rūpnīcu?

Sekretārs mani pārtrauca, atgriezdamies pie maniem iepriekšējiem vārdiem:

— Vai tiešām viņš tā teica: «Neviens neļaus Podolijas zilas debesis aizkvēpināt ar rūpnīcu dūmiem,» — vai varbūt tu to asprātības pēc esi izdomājis?

— Ko, jūs domājat, ka es mānos? — es apvainojos. — Tieši ta arī sacīja.

— Interesanti. Ļoti interesanti. Nezināju, ka viņš rīkojies tik atklāti. Redz, kāds ainavists atradies! Mums par laimi ukraiņu tauta viņam neprasīs, kur jāceļ rūpnīcas. Tur, kur būs vajadzīgs, tur_uzcelsim. Kaut kur pakvēpināsim debesis, un gaiss no tā visā pasaulē kļūs tīrāks.

— Mums arī Poļevojs visu laiku skaidroja, ka mūsu zeme bez industrializācijas nevar pastāvēt. Ārzemju kapitālisti mūs tad noēdīs, — es piekritu sekretārā vārdiem.

— Vai tiešām? Tas ir labi! Jūs var apsveikt ar gudru direktoru. īstam, pat vismazākā uzņēmuma vadītājam allaž jājūt revolucionārā perspektiva. Saki: cik daudz esat šādi braši puiši fabriku-rūpnīcu arodskolā?

— Piecdesmit divi... Un visi mēs jau esam metālistu arodbiedrības biedri.

— Vai komjauniešu daudz?

— Vairāk par pusi.

— Bet kad pēc plāna jānotiek jūsu izlaidumam?

— Maijā. Drīz. Tā jau ir tā lieta!

— Vai visi jūsu puiši gribēs braukt uz citām pilsētām?

— Un kā vēl! Kājām aizies. Kāpēc tad mēs mācījāmies? Kad iestājāmies skolā, mums tā arī apsolīja, ka strādāsim lielās rūpnīcas ...

— Vai tu šodien atbrauci? — piepeši ievaicājās sekretārs, kaut ko atkal ierakstīdams savā piezīmju grāmatiņā.

— Vakar vakarā. Būtu jau vakar atnācis šurp, bet vilciens nokavējās.

— Un kur tad tu esi apmeties?

— Stacijā. Mazliet nosnaudos uz sola ...

— Stacijā? ... Kāpēc tad negāji uz viesnīcu? Vai uz Zemnieku namu? Zini, Rozas Luksemburgas laukumā, tāda liela māja?

— Tad es jau... Stacijā... arī nekas...

— Tu kaut ko slēp. Biji tik valodīgs, bet uzreiz — kā uz mutes sists. Atzīsties: laikam gan naudas maz?

— Bija nauda, bet...

Un es pamazītiņām, palēnītiņām izstāstīju sekretāram savas bēdas.

Līdzjūtīgi šūpodams galvu, sekretārs smaidīja, bet pēc tam iesmiedamies teica:

— Piekrāpušas tevi, draugs, «Ņujorkas haizivis»! Droši vien tagad esi izsalcis?

— Nē... Nē, paldies, es jau paēdu brokastis.

— Tad paklausies, zēn, — Centrālās Komitejas sekretārs sacīja pieceldamies: — nav šaubu, ka tas lēmums tiks atcelts. Es šodien visu uzzināšu un domāju, ka jūsu sapņi piepildīsies. Neviens no jums nepazudīs, tas skaidrs. Tādi jauni, izglītoti strādnieki mums drīz būs it visur vajadzīgi. Gan Donbasā, gan Jekaterinoslavā. Jau pērngad Maskavas aktiva sanāksmē biedrs Staļins tieši tā arī teica: «Mums vajadzīgi 15—20 miljonu industrijas proletāriešu, mūsu zemes galveno rajonu elektrifikacija, kooperēta lauksaimniecība un augsti attīstīta metālrūpniecībā. Un tad mums nav bīstamas nekādas briesmas. Un tad mēs uzvarēsim starptautiskā mērogā.» Un vai gan jaunieši nav aicināti palīdzēt partijai atrisināt šo uzdevumu? Protams! Un vari būt mierīgs — partija jums neļaus aiziet bojā ... Kas attiecas uz tavām personiskajām nepatikšanām, tad ari šo jautājumu nokārtosim. Aizej uz 32. istabu pie biedra Kirilova. Viņš tev pagādās mājvietu un visu citu. Še ņem šo zīmīti!

Uzrakstījis dažus vārdus, viņš man pasniedza no piezīmju grāmatiņas izrautu lapiņu.

— Šodien tu atpūties, vakarā aizej uz teātri! Noskaties, kā spēlē Saksaganskis. Tas, draugs, ir dižens Ukrainas mākslinieks! Ar laiku, kad izaugsi, cilvēki tevi apskaudīs, ka pats savām acīm esi redzējis viņu spēlējam. Tas būs derīgāk un daudz interesantāk nekā «Ņujorkas haizivis». Pārgulēsi nakti un rīt aizbrauksi... Bet Kartamiševam nodod sveicienu! Lai labi sargā robežu! Nu, uz redzēšanos, zēn! — Un sekretārs man sniedza roku.

Es atvadījos no viņa un iepriecināts, spārnots žigli izmetos no istabas, tikko nepakrizdams, klūpot pret paklāja malu.

Jau atvērdams durvis, dzirdēju, ka sekretārs man aiz muguras teica tālruņa klausulē:

— Tūlīt pie jums aizies kāds biedrs, kas atbraucis no provinces. Viņu apzaguši. Vajadzēs palīdzēt... Jā, jā, no trūcīgo komunistu fonda ...

Nezinu, cik ilgu laiku pavadīju Centrālajā Komitejā. Varbūt stundu, bet iespējams — arī vairāk. Laiks aizlidoja nemanāmi. Kad es izgāju pa parādes durvīm, acīs man iesitās saule. Rīta migla bija izklīdusi, un iepretī universitātes skveriņā kailajos kokos, jaušot pavasari, skaļi ķērca vārnas. No jumtiem pilēja, sniegs kusa acīm redzot, netīrs, izčākstējis kā ar tēju apliets cukurs.

Kāda izdošanās! Aiz laimes es vēl aizvien nespēju atjēgties. Domāju, dienas trīs būs jāstaigā, jāskraida, jāpierāda, bet šeit viena saruna — un.

viss nokārtots. Un galvenais — ātri! Tiešām ātri! Nudien, jābrīnās, Varbūt viss tas tikai sapni rādījies? Tad ne jel! Es pataustīju kabatā jaunās, čaukstošās naudas zīmes. Tās es saņēmu no Kirilova, kuram katram gadījumam atstāju skolēnu sarakstu un mūsu sūdzības vēstuli komjaunatnes Centrālajai Komitejai. Es nepavisam nedomāju, ka man iedos naudu, kad gāju pie biedra Kirilova. Atnāku, parādu zīmīti padzīvojušam cilvēkam zilā frencī, bet viņš, mani vēl mazliet iztaujājis un no sirds iz-smējies, izsniedza veselus piecdesmit rubļus, turklāt vēl izrakstīja orderi uz kopmītni Artema ielā, kur mēdza novietot atbraucējus partijas darbiniekus, it kā es jau būtu partijas biedrs.

Jautrs, juzdams, ka no maniem pleciem noveļas smaga nasta, apmierināts arodskolnieku dēļ, es pārgāju pāri ielai un bez jebkāda mērķa devos tukšajā, ar izburbējušo sniegu klātajā parkā.

Pelēkais un kā putra šķidrais pēdējais šās ziemas sniegs šļakstīja zem kājām. Vietumis uz pauguriņiem jau melnoja nokususī slapjā zeme, ko klāja pērngadējās savītušās lapas un nosalusī zāle. Jauki bija šajā saulainajā rītā vientuļajā parkā, kur vēl neviens nebija iegājis, tikai es, savādnieks, ieklīdu aiz prieka!

Apgriezos. Pa kailo koku starpu ieraudzīju pazīstamo augstās mājas siluetu. Likās, ka aiz platā loga, saulē piemiedzis acis, stāv viens no biedra Staļina uzticīgajiem draugiem — Ukrainas Komunistiskās partijas Centrālās Komitejas ģenerālsekretārs un, laipni smaidīdams, māj man ar roku.

Aiz prieka es tā piecirtu kāju, ka ielauzu uz celiņa tvirto, sacietējušo sērsnu, un kāja līdz potītēm iegrima sniegā. Tā stāvēdams, es ieklausījos.

Tālumā zvanīja tramvaji, ķērkdamas bērzos rosījās vārnas, blakus ielā kā pīle iepēkšējās smagās mašinas signāltaure, taču visas šās skaņas noslāpēja manas sirds puksti.

Nāca pavasaris, siltāk sildīja agrīnā saule, un šajā pavasara rītā es gluži aizmirsu, ka atrodos lielā, vēl nepazīstamā pilsētā ...

LĀPU GAISMĀ

Pavasara vējš plivina lāpas. Tās deg, šūpodamās uz koka nūjām. Lēverainās sodrēju mēles lokās pār komjauniešu galvām, kuri soļo ierindā pa ceļu. Sis akmeņainais ceļš sniecas no stacijas uz pilsētu. Gar malām, aiz grāvjiem, kas pilni ar izkusušā sniega ūdeni, stiepjas melni, kaili sakņu dārzi. Apbrīnojami, cik ātri nokusis sniegs, kamēr es braucu uz Charkovu! Laikam gan tikai tālu aiz pilsētas dziļajās gravās pie Dņestras, pie pašas robežas, vēl saglabājušās pēdējās, netīrās kupenas.

Kolonas priekšgalā pland vēja piepūstais tvirtais karogs. Uz ielas bruģa skaidri dimd komjauniešu soļi. No pirmajām rindām plūst priekšdziedātāja skaļā balss:

Toreiz Oktobrī

Jaunu, drosmīgu

Komjauniešu lielā saime dzima.

Dziedot kas prot Uzvaras gūt

Oktobra taisnības kauju dimā . ..

Un rindas visas reizē uztver tik pazīstamos vārdus:

Dreb kungi briesmās,

Kļūst strādnieks brīvs,

Kad cīņu liesmas Pār zemi plīv ...

Dziedāt ir tik labi tīrajā pavasara gaisā. Dziedu arī es, iežmiedzis padusē portfeli, kas atkal ietīts avīzē.

...Dzelzceļnieku šūniņa ar aizdegtām lāpām jau bija sakārtojusies stacijas laukumā, kad vilciens pienāca pie perona, un es, nolēcis no vagona kāpšļiem, jožu uz stacijas lieveņa. Gar ierindu kopā ar šūniņas sekretāru staigāja apgabala komitejas pārstāvis Pančenko karakula cepuri galvā.

— Sveicināts, Mandžura! — viņš, garām iedams, sacīja. — Atbrauci? Nu tad nāc mums līdzi! Dodamies demonstrācijā, lai atbrīvo Bulgārijas komunistu Kabakčijevu. Žiglāk, žiglāk — nokavēsim!

Es aši iestājos rindā, un mēs tūliņ sākām so|ot, nesdami uz kārtīm sarkanu plakatu:

«MĒS PRASĀM, LAI BULGĀRIJAS FASISTI ATBRĪVOTU KVĒLO CĪNĪTĀJU REVOLUCIONĀRU CHRISTO KABAKČIJEVU!!!»

«Aiziešu kopā ar viņiem līdz Padomju laukumam un tur tad uzmeklēšu savējos,» es domāju, vilkdams līdzi dziesmu.

No tumsas iznira baltās mājiņas — pilsētas pirmās ēkas.

Dzimtā pilsēta! Es jau izjutu tās vakarīgo klusumu, ko bija iztraucējusi demonstrantu ska|ā dziesma. Sīs dziesmas ikreiz biedēja pēc naflalina smaržojošos mietpilsoņus — bijušos ierēdņus, garīdzniekus, privattirgotājus un visus tos, kas vēl cerēja, ka kādreiz atgriezīsies cara režims.

Ienaida negaisi pāri mums krājas,

Tumsības spēki mūs spaida un māc... —

demonstranti iesāka jaunu dziesmu.

Kā man gribējās pastāstīt biedriem, kas so|oja blakus, ka tikko esmu atgriezies no Charkovas, runājis ar pašu partijas Centrālās Komitejas ģenerālsekretāru, gribējās pateikt visiem, ka sekretārs Pečericu nosauca par «ainavistu», un izstāstīt, ka lugā «Nemiers» redzēju Saksaganski! Taču biedri dziedāja, nepievērsdami man uzmanību.

Pat Pančenko mani neiztaujāja par braucienu. Viņš satikās ar mani tā, it kā es būtu aizbraucis uz kaimiņu ciemu, nevis uz galvaspilsētu... Pančenko soļoja blakus neapstādamies. Viņa mīkstā, mazliet padobjā krūšu balss bija skaidri dzirdama citu balsu vidū.

No Slimnīcas laukuma otras puses netālu no arodskolas tumšās ēkas, lāpu apgaismota, pret centru virzījās cita jauniešu kolona.

«Arodskolnieki? Nu, protams, viņi! Tik spožas lāpas ir tikai mūsu šūniņai.»

— Uz redzi, zēni! Paldies par sabiedrību! Steidzos pie savējiem! — es uzsaucu dzelzceļniekiem un, pametis ierindu, joņoju tieši pāri laukumam, lai panāktu tālīno kolonu.

Kājas stieg dubļos. Stadiona mālainais laukums viss vienās ūdens paltīs. Kaut tik lipīgajos dubļos nepaliek Saškas galošas!

Dubļu šļakatas un aukstais ūdens šķīst uz visām pusēm, bikšu gali jau samirkuši. Aizvien tuvāk un tuvāk nāk pazīstamo lāpu guntiņas. Mana elpa jau iegārdzas. Ka tikai neuzdrāžos dzeloņstieplēm. Šeit kaut kur tās bija pārrautas. Nu jā, šeit pat! . . . Viens, divi — un es, panākdams pēdējo rindu, jau skrēju pa cietu bruģi.

— Sveiki, puikas! Urā! — es kliedzu un aiz prieka vēcinu smago portfeli. Avīze nokritusi. Blēņas! Nu vairs nav bail. — Paklau! — es iesaucos, ieraudzīdams mūsaino Sašku. — Bobirj, saņem savas galošas!

— Vasils atbraucis!... Mandžura atbraucis!... — puikas sāka klaigāt.

— Nāc, stājies šeit, Vasil! — no pirmajām rindām atskanēja Ņikitas Kolomejeca balss.

Spraucos rindās. Cieši paspiežu mūsu sekretāram roku. Visapkārt pazīstamas sejas — Saša Bobirjs, resnais Maremucha, viszinis Furmanis. Atskatos — un aiz muguras ieraugu saīgušo Jašku Tiktoru.

— Nu, stāsti: uz vairoga vai ar vairogu? — ielūkodamies man acīs, vaicā Kolomejecs.

Nezinu, ko nozīme «uz vairoga», un vienkārši atbildu:

— Viss ir labi, Ņikita! Brauksim uz Donbasu. Paklausies... — Un aiz uztraukuma aizelsdamies, cenzdamies ieturēt soli, es steigšus stāstu Kolomejecam par tikšanos Centrālajā Komitejā.

Uz deguna man no lāpas uzkrita mazuta pile. Žigli to notraušu ar dūri un stāstu, runādams te par vienu, te otru jautājumu. Puikas tā saspiedušies kopā, ka grūti paiet. Cenzdamies sadzirdēt manus vārdus, viņi min man uz kājām, spiežas virsū no mugurpuses.

— Un tā arī teica: «Jūsu sapņi piepildīsies»? — Ņikita pārtrauca.

— Nu jā! Un tad vēl sacīja: «Jauni, izglītoti strādnieki drīz būs

vajadzīgi visur. Ir Jekaterinoslavā, ir Donbasā.» Tā teicis biedrs Staļins!

— Tad jau lieliski! Tātad pasaulē ir taisnība! Redziet, cik pareizi teica Poļevojs. Vai jūs tagad saprotat, kāds gudrinieks ir Nestors Varnajevičs? — starodams saka Ņikita un, pievērsdamies iepakaļ nākošajiem, sauc: — Drīz brauksim uz Donbasu, zēni! Nu, ko es teicu? Tagad sakarā ar to uzrausim dziesmu, mūsējo — arodskolnieku!

Visi mēs tūliņ uzsākām dziesmu, ko mūsu fabriku-rūpnīcu arodskolai sacerējis jaunais strādnieku fakultātes dzejnieks Terens Masenko:

Mēs ticam mūsu industrijai,

Mēs — arodskolnieki.

Un kur vien mūsu ceļi vijas,

Kā palos bango viss!

— Mēs tevi uzsviestu gaisā, Vasil, bet vēl ir dubļi, — uz brīdi pārtraukdams dziesmu, Kolomejecs joko. — Kāds no pateicīgajiem palaidīs vaļā — nolidosi zemē, iekritīsi dubļos.

Apmierināts un lepns es pievienojos zēniem:

No rūpnīcas mums ceji vijas,

Sirds možu dziesmu dzied.

Mēs ticam mūsu industrijai,

Kas arī jauna zied ...

— Vai Pečerica vēl nav atgriezies? — es vaicāju Ņikitam.

— Skrej nu vējam pakaļ! — Kolomejecs pikti atcērt.

Kā — vai tad viņu jau atcēla? Droši vien telegrāfiski?

— Viņš pats sevi atcēla.

Bet kad es ar viņu kopā braucu ...

— Uz kurieni tad tu ar viņu brauci, interesanti? — cieši raudzīdamies man acīs, vaicā Kolomejecs.

— «Uz kurieni, uz kurieni!» Līdz Zmerinkai braucām kopā, bet tad ...

— Ko, ko? — kļūdams uzmanīgs, Ņikita vaicā. — Tu ar Pečericu līdz Zmerinkai brauci kopā?!

Un es nepagūstu pastāstīt notikumu ar Pečericu vilcienā, kad Ņikita piepeši apstājas un kliedz man tieši sejā:

— Ērms! Saproti jel: tas ir velnišķīgi svarīgi! Kāpēc tad tu agrāk nepastāstīji? Tagad nāc!... Furman, vadi kolonu manā vietā!

Mēs izstājamies no rindas.

Lāpu gaismas apmirdzētā šūniņa iet tālāk uz Padomju laukumu, uz tribīnēm, nesdama lielu Kabakčijeva portretu, bet mēs ar Ņikitu, ko kājas nes, traucamies uz Seminārā ielu, uz lielo divstāvu māju.

TĀLRUŅA ZVANS NO MASKAVAS

Jau agrāk es pazinu kādu Kolomejeca rakstura vilcienu: viņam patika noslēpumainība.

Tu izvaicā viņu par ko interesantu. Šķiet, kas gan vienkāršāk: atbildi, netirdi cilvēka sirdi, uzdodams mīklas. Bet ne! Ņikita tevi izmocīs, izrunāsies gan šā, gan tā un it kā tīšām, kad tu vai degsi aiz nepacietības, sāks stāstīt gluži citu, ko tu pavisam negaidi.

Apmēram tā notika arī šoreiz.

Raudams mani no demonstrantu kolonas uz Valsts politiskās pārvaldes apgabala nodaļu, Kolomejecs visu ceļu klusēja. Uz visiem maniem taujājumiem atbildēja ar vienu frāzi: «Pacieties mazliet!»

Spiezdami rokās zilās caurlaides lapiņas, mēs traucamies augšā. No visa redzams, ka Kolomejecs šeit jau bijis agrāk: viņš dodas augšup droši un noteikti. Es viņam sekoju. Klāt jau arī augšējā kāpņu telpa.

Ņikita droši ieiet patumšajā gaitenī un apstājas pie ozolkoka durvīm. Viņš skaļi pieklauvē.

— Iekšā! — atskan aiz durvīm.

Logiem priekšā biezi, smagi aizkari. Redzami divi aizstikloti skapji. Trešais lielais ugunsdrošais skapis atrodas istabas kaktā. Starp ailēm karājas pa pusei aiz priekškariņa paslēpta, ar karodziņiem izraibināta karte. Pie šās kartes, kura acīm redzot attēlo robežlīniju, galda lampas ēnā sēž robežsargu grupas pilnvarotais Vukovičs — tas pats slaidais, gaišmatainais robežsargs, kas kopā ar Poļevoju ilgi klairiāja ap Sevišķo uzdevumu daļas štābu pēc tās trauksmainās nakts, kad Bobirjs aizlaida banditu, kurš bija nokļuvis uz jumta.

— Āre, šis puisis tikko atgriezies no Charkovas. Stāsta, ka Žmerinkā redzējis Pečericu, — Ņikita uzreiz plāj vaļā pilnvarotajam.

— Netālu no Žmerinkas, -— es izlaboju.

— Interesanti! — Vukovičs ierunājas un aicina: — Sēdieties, lūdzu, biedri! Es jūs klausos.

... Gandrīz viss jau izstāstīts.

— Nu kā tad tomēr sauca to staciju, kur jūs pēdējo reizi redzējāt Peče-ricu? — Vukovičs vaicā.

— Es gulēju, kad viņš izkāpa.

- To es saprotu, bet kad jūs pēdējo reizi redzējāt Pečericu? — Vukovičs vaicā.

— Pēc Dunajevecas... Nē... nē... Tur notika pirmā biļešu pārbaude.

— Bet kur notika otrā? Nu, kad tas vatētajā vamzī lasīja literu?

— Nezinu ... Vilciens gāja, un mani uzmodināja.

— Vienu mirklīti! — Un Vukovičs ielūkojās piezīmju grāmatiņā. — Jus teicāt, ka Pečerica jautājis, vai kontrole jau bijusi.

Vaicāja.

— Kur tas notika — ceļā vai stacijā?

- Vilciens bija apstājies ... Manuprāt, stacijā.

— Nu, lūk, kas tā bija par staciju? Kas bija rakstīts uz stacijas ēkas mūra?

— Tiešām neatminos ... Ja būtu zinājis ... Es taču pirmo reizi braucu pa dzelzceļu ...

- Varbūt Deražņa?

— Nē ... Liekas, ne ...

Čornaja Ostrova?

Nē ... nē ...

Kotjužani?

— Nē.

— Vai perons bija apgaismots?

— Jā.

— Un kas par gaismu?

Parastā. Nu tā, ne visai gaiša.

-- Pagaidiet, — Vukovičs sarauca pieri, — to es nevaicāju. Elektrība vai petrolejas apgaismojums? Bet varbūt sveces?

— No iuktura plūda tāda iezaļgana gaisma —- lukturis bija ar apaļu stiklu, iekšā deglis, un lukturis piestiprināts ar auklu pie staba. Nu atcerieties, mums Pasta ielā pie Šipuļinska kafejnīcas bija tādas lampas..:

— Gāzes kvēllampas?

— Nu jā, nu jā! Tās pašas.

— Un vai stacija gadījumā neatradās uz pakalna? Akmens kāpnes, bet perons vienās bedrēs, ja? Nu, piemēram, ja nolīst stiprs lietus, paliks peļķes? Vai nav tiesa?

— Liekas, tā pati. No vagona tālu bija jāskrej.

— Vai tu labi atceries, ka Pečerica šeit neizkāpa, bet brauca tālāk? — pēkšņi pāriedams uz «tu», visai ieinteresēts taujāja Vukovičs.

— Nu kā tad! Kad kontrolieris izdarīja pārbaudi un lasīja viņa literu, tas bija vēlāk, aiz šās stacijas, viņš uz plaukta gulēja.

— Vai tiešām gulēja?

Fakts, ka gulēja. Lai gan ... varbūt izlikās, ej nu sazini. Vienu atceros: redzēju viņu skaidri.

Nu, bet pēc tam tu pats aizmigi un redzi — Zmerinka?

Nu jā.

Bet Pečericas nav?

Nu jā.

Tas noteikti?

Noteikti.

Laimīgs tu esi, zēn! Viegli tiki cauri. Ar tādu ceļabiedru un vēl tukšā vagonā varēji aizmigt uz visiem laikiem! — Vukovičs kaut kā mīklaini ierunājās un, atkal palūkodamies piezīmju grāmatiņā, kur viņš kaut ko ierakstīja, vaicāja: — Bet kas tev Pečericas ārienē dūrās acīs?

— Nu, tāds noplucis šinelis ... Agrāk viņu nekad tajā šinelī netiku redzējis.

— Un vēl?

— Ak ja! Osu nebija.

— Pavisam nebija?

- Itin nemaz. Pilnīgi nodzītas ...

Nu, biedri Kolomejec, triumfēdams teica Vukovičs, — tātad tas bija viņa ūsas, ko mēs atradām papīriņā pie apgabala tautas izglītības nodaļas durvīm. Es teicu, ka tās ir Pečericas ūsas, bet pilnvarotais Džen-džuristijs pretojās. «Nekad,» viņš teic, «šis zostēviņš nešķirsies no savām ūsām. Tā, teic, esot nacionālistu tradīcija — kuplas kazaku ūsas. Drīzāk tad viņš nogriezīs sev bārdu!» Redz, ko nozīmē, ja cilvēks pierod pie šabloniem! Ikviens ienaidnieks Pečericas vietā, ja viņam tā sāktu mīt uz papēžiem, šķirtos no visām tradicijām. Sava āda dārgāka par visu! Un, pievērsdamies jau man, Vukovičs runāja: — Tātad tu runā patiesību, Mandžura! ...

— Bet kāpēc lai es nerunātu patiesību? — es aizvainots sacīju. Nepatiesību runā tikai tas, kam sirdsapziņa nav tīra un kas baidās. Bet es taču pats gribu jums palīdzēt noķert šo mūdzi...

— Pareizi, Mandžura! — Vukovičs mani uzlielīja un pasmaidīja. — Visas darba jaunatnes uzdevums — mums palīdzēt. Mēs esam bīstami tikai revolūcijas naidniekiem un, jo labāk strādāsim, jo drīzāk noslaucīsim tos no mūsu ceļa!

— Mūs gaida pamatīgs darbs! — Kolomejecs iemeta starpā.

— Kamēr visu pasauli nebūsim iztīrījuši no parazitiem, — Vukovičs piekrita. — Vienu mirkli. — Un viņš noņēma tālruņa klausuli. — Vai Semetova? Runā Vukovičs .. . Vai priekšnieks savā kabinetā? . . . Mēs tūliņ ieiesim. Lūdzu, pieteic!

Blāvas lampas liegi deg pie pašiem griestiem robežsargu un VPP apgabala nodaļas priekšnieka kabinetā. Tik dīvaini un neparasti sastapt šeit cilvēkus šajā vēlīnajā stundā, kad pilsētā visas iestādes sen jau slēgtas.

Atzveltņu krēsli ir mīksti un ērti; uz plata riekstkoka galda malas nolikta smaržīgas tējas glāze. Priekšnieks māj mums ar galvu, lai sēžamies, bet pats, piespiedis tālruņa klausuli pie auss, vērīgi klausās.

Redzams, atbildēja. Priekšnieks iesaucās klausulē:

Vitauta Brasla komandantūra? ... Kur tad jūs bijāt pazuduši!... Kas noticis?... Klausos... Klausos... Pagaidiet, Bogdanov, ne tik strauji, ļaujiet pierakstīt. (Priekšnieks paņem smaili noasinātu zīmuli un, vel stiprāk ar kreiso roku piespiedis klausuli pie auss, ar labo raksta atvērtajā bloknotā.) ... Kas veda grupu? ... Ko!?? Atkal tas bandits? Nu, to viņš pelnījis! Revolucionārajam tribunālam būs mazāk darba... Bet kas aizturēja?... Tā. Tā. Tā. Lieliski! Izsakiet viņam manu pateicību!... Ivo? ... Nu, protams ... Tūliņ uz pārvaldi!... Ko? ...

Neviļus ieklausīdamies šajā sarunā, es paklusi aplūkoju lielo istabu un, I.»atzīstas, mazliet samulsu. Pirmo reizi es tik tuvu aplūkoju apgabala nodaļas priekšnieku.

Agrāk es viņu biju redzējis tikai iztālēm, kad viņš balta zirga mugurā jādelēja gar robežsargu un konvoja rotas kareivju rindu. Slaids, kalsnējs, ,'icši savilktu vidus siksnu, it kā seglos būtu dzimis, pēc sejas līdzīgs nesen bojā gājušajam Kotovskim, viņš piecēlās kāpšļos, pielika roku pie zaļās robežsargu cepures spožā naga un sasveicinājās ar visiem skaļā, līksmā balsī, bet garnizona karaspēks saskanīgi un dārdoši viņam atbildēja, nomākdams vecā domes nama pulksteņa sitienus.

Bet pašreiz viņš sēž mūsu priekšā bez cepures, ģērbies labi šūtā biezas vadmalas frencī. Viņa zaļās zīmotnes grezno divi rubina krāsas rombi. Gaišie mati atsukāti atpakaļ un atklāj augstu, mazliet izliektu pieri.

. .. Beidzis runāt, priekšnieks noliek klausuli, ar ašu skatienu aplūko mūs ar Ņikitu un griežas pie Vukoviča:

— Pie Zabinecas — atkal mēģinājuši izdarīt pārrāvumu. Deviņi kontrabandisti. Un neviens nav pametis iecirkni. Brašs puisis šis robežapsardzības priekšnieks Gusevs. Pats saviem spēkiem ticis galā, neizsaucot «trauksmes grupu». Bet barvedi Gusevs notriecis ar granatu.

- Un ko tad nesuši? — vaicā Vukovičs. — Atkal sacbarinu?

Priekšnieks skatās piezīmju grāmatiņā un rāmi runā:

— Sacharina nebijis daudz. Tikai viens «nesiens» — 30 mārciņu. Bet pārējais — daždažādi nieki: kaklauti, zeķes, cimdi, bārdas skujamie naži un pat vesela nasta ar Ungārijas kotika ādiņām.

— Kam gan vajadzīgs Ungārijas kotiks, ja ziema jau beigusies? — Vukovičs smaidīdams ierunājās.

— Nu, varbūt kāda taupīga nepmaniete jau laikus pasūtījusi? — priekšnieks atbild. — Taču cits atradums daudz svarīgāks: spieķī, ko nometis bandas barvedis, tiklīdz sākusies apšaude, Gusevs atradis 70 banknotu, pa 100 dolāriem katra.

— 7000 dolāru? — uz vietas aprēķinājis galvā, piebilst Vukovičs.

Pieklājīgu algu kādam nesuši...

— Noskaidrosim, — priekšnieks noteic un, pārtraucis sarunu, jautādams palūkojas uz mums.

— Biedri no fabriku-rūpnīcu arodskolas, — Vukovičs informē, — atnesuši jaunas un svarīgas ziņas Pečericas lietā ... Runā, Mandžura!

Priekšnieks pārslēdz tālruņus un pamāj man ar galvu.

Es stāstu rāmi, nesteigdamies. Priekšnieks visai uzmanīgi gaišām vērīgām acīm lūkojas man sejā. Pēkšņi viņš paceļ roku un mani pārtrauc:

—• Vai Pečerica visu laiku runāja ar tevi krieviski?

— Visu laiku. Tas jau ir tas joks! Bet mūsu skolotāju Nazarovu tikai krievu valodas dēļ padzina no skolas!

— Un vai labi runāja, tekoši, bez akcenta? — priekšnieks interesējas.

— Nu jā! Gluži kā krievu cilvēks. Nebūtu es zinājis, ka viņš ukrainis, pēc izrunas to nekad neuzminētu.

- Tas it īpaši jāņem vērā, — priekšnieks pievēršas Vukovičam. — Tatad viņa darbības rajons var būt visa Padomju Savienība. Tālu var sūtīt! ... Turpini, jaunais cilvēk!

Es pabeidzu stāstīt, kā atklāju Pečericas pazušanu, un priekšnieks saka Vukovičam:

— Redziet nu! Džendžuristija hipotēzē, ka viņš būs devies uz robežu, neapstiprinājās. Tas vis nav tāds ienaidnieks, kas tūliņ līdīs uz durkļiem. Un iespējams, ka viņam uzlikts otrais, trešais un ceturtais uzdevums. Viņš domā nogaidīt kaut kur klusākā vietiņā, kas zina, varbūt aizmirsīs ...

Aiz priekšnieka durvīm dzirdams spalgs un ilgstošs zvans. Ienāk Šemetova:

- Maskava, biedri priekšniek!

— Nu, žigli žigli pēdējo informāciju par cīņu ar kontrabandu! — priekšnieks pavēl un paņem klausuli.

Mirkli klusums.

VPP apgabala pārvaldes un robežsargu daļas priekšnieks pie tālruņa, — priekšnieks skaļi noskalda. — Es jūs klausos, Fēliks Edmundovič, — un pamāj Vukovičam, lai mēs aizejam.

... Sen jau pa mājām izklīduši komjaunieši. Sen droši vien komjauniešu Šūniņās melno izdzēstās lāpas. Klusums valda mūsu pilsētiņas baltajās, kraujajās ielās. Tālu aiz upes dzied gaiļi.

- Vai zini, kas priekšniekam zvanīja? — apstādamies ielas bruģa vidū, svinīgi saka Ņikita Kolomejees. — Fēlikss Edmundovičs Dzeržinskis. Vai tu to apjēdz, Vasil, vai ne? Pats Dzeržinskis! Pirmais revolūcijas čekists! ... Tādā naktī pat gulēt negribas ... Vai neesi pārāk nokusis no ceļa, Vasil? Ja neesi noguris, paklaiņāsim pa pilsētu.

... Nekad neaizmirsīšu šo pavasara kluso nakti uz kraujas blakus katedrālei!

Noguruši, krustām šķērsām izstaigājuši visu pilsētu, mēs apsēžamies atpūsties uz veco kāpņu ozolkoka margām. Kāpnes krauji sniecas lejup pa klintīm uz upi. Pakāpieni grubuļaini, un dažviet mazajās paltīs uz tiem zaigodams atainojas mēness.

Mums aiz muguras baznīcas portālos paceļas katoļu svēto tumšie akmens silueti. Šie dejojošie svētie it kā uz visiem laikiem būtu sastinguši dīvainā, mums neizprotamā, afektētā pozā. Ķērc miegainās vārnas kailajos, jau ar pavasara sulu piebriedušajos koku zaros. Pukšķina elektriskās stacijas motors. Kaut kur tālu lejā zem pašām klintīm vizmo Smotričas upīte, tecēdama pa klinšainās gravas gultni. Pār upīti zaigo trīsošs mēness tiltiņš. Aiz Dol-žoka viensētas blāvi mirgo tuvīnās rītausmas strēlīte.

— Tā tas ir, Vasil, — it kā skaļi pārdomādams, runā Ņikita. — Visā pasaulē notiek briesmīga, izmisuma pilna apspiesto cilvēku cīņa pret para-zitiem. Arī mēs abi esam šās cīņas dalībnieki. Mūsu Dzimtene pirmā paradīja apspiestajiem ceļu uz labāku dzīvi. Esi vienmēr lepns uz to! Mums jācīnās ar viltīgiem un veikliem ienaidniekiem. Viņus aizsargā baznīca, — ja nebūs parazitu — aizies bojā arī baznīca ar visiem šiem ksendziem, kas cēluši šādus tempļus. Tu pat iedomāties nevari, uz kādām nelietībām tie ir spējīgi... Atceries no vēstures — viņi sadedzināja Džordano Bruno, tiklīdz tas sāka atmaskot viņu melus. Vai arī Galilejs — ko viņi izdarīja ar Galileju! Bet jezuiti? Tādi necilvēki vilkači, ka tikai piesargies! ... Garīdznieki patlaban atbalsta visu pasaules buržuāziju. Un tomēr šajā cīņā uzvarēsim mēs, uzvarēs proletariāts. Es cieši tam ticu.

No augstā domes nama pāri senlaicīgajām mājām, pāri tipogrāfijai līdz šejienei atplūst tik pazīstamie pilsētas pulksteņa sitieni.

— Trīs, — Nikita Kolomejecs ieteicas. — Pulkstenis jau ir trīs no rīta ... Jā, Vasil, mēs dzīvojam interesantā laikā, ļoti interesantā. Tici man, neviens no mūsu pēctečiem neredzēs tik daudz savā jaunībā kā mēs ar tevi, tāpēc ka tā nav tikai mūsu pašu jaunība, bet visas Padomju zemes jaunība ... Un tad mēs kādreiz pastāstīsim viņiem, nu — kaut vai par šo nakti. Nu, piemēram, tu stāstīsi: «Dzīvoju es jaunībā kādā mazā pierobežas pilsētiņā. Nesen kā bija beidzies pilsoņu karš. Apkārt vēl siroja banditi — vecās iekārtas pēdējās paliekas, uzstādamies pret mums ar ieročiem rokās. Ne mazums bija cilvēku, kas ienīda padomju varu, tāpēc ka tā viņiem cieši mina uz varžacīm. Viņa teica: «Pietiek! Diezgan esat savā mūžā iedzīvojušies, par nabaga darba rūķiem ņirgājušies, ķerieties nu paši pie darba!» Bet kur nu šie! Gan ar viltu, gan ar uzpūtību mēģināja izlocīties no darba un vienlīdzības taisnā ceļa, šņāca kā odzes, diendienā gaidīja padomju varas galu ... Un tad kādreiz — tu stāstīsi — mēs kādā svarīgā lietā iegājām VPP nodaļā (tici man: tev droši vien būs arī jāpaskaidro, kas tā VPP īsti bija!), un tieši tajā brīdī tur priekšnieka kabinetā no Maskavas zvanīja Fēlikss Edmundovičs Dzeržin-skis. Tas pats Fēlikss Edmundovičs Dzeržinskis, kas bija visu revolūcijas ienaidnieku bieds un izglāba no tifa un bada, no utīm un kraupja desmitiem tūkstošu bērnu — bezpajumtnieku, lai padarītu viņus par veseliem un laimīgiem cilvēkiem ...»

Izmantojis gadījumu, kad Ņikita aizpīpēja papirosu un uz brīdi apklusa, es viņu pārtraucu un lūdzu man izskaidrot, kādēļ tomēr Pečerica aizmucis no mūsu pilsētas. Jāatzīstas, ka gribēju par to pavaicāt pašam Vukovičam, taču neuzdrošinājos.

Nikita man paskaidroja, ka jebkura lieka tērgāšana var tikai traucēt sadzīt Pečericam pēdas. Es mūsu sekretāram cieši nosolījos nevienam neko nestāstīt; ja arī kāds kaut ko uzzinās par to, ko viņš šajā naktī man uzticējis, tad tikai pēc divdesmit gadiem.

—- Ne agrāk kā pēc divdesmit gadiem? Vīrs un vārds?—Kolomejecs vaicāja.

— Vīrs un vārdsl — es trīsošā balsī atteicu. — Komjaunieša goda vārds. Vari paļauties!

— Nu, pielūko! — Ņikita noteica un iesāka stāstu, no kura es centos, cik iespējams, labak atcerēties ikvienu sīkumu.

POPA DĒLS NO ROVNAS

Izrādījās, ka Pečericas sieva, teikdama Furmanim, ka viņa ķieģeļu mājas lievenī kāvusi vistu, nekaunīgi bija piemānījusi visus arodskolniekus, kurus Poļevojs izsūtīja pa nezināmā bandita pēdām. Taču piemānīt Vukoviču viņa nespēja.

Kad Poļevojs teica Vukovičam: «Redziet, mēs šeit vistas asinis tikko nenoturējām par cilvēka asinīm!» — pilnvarotais izlikās, ka palaidis šo piezīmi gar ausīm. Vēl vairāk, uzmanības novēršanai viņš sacīja tik skaļi, lai mājas iedzīvotāji, kas bija iznākuši lievenī, viņu varētu sadzirdēt:

— Tas bandits nav vis tāds muļķis, lai slēptos šeit tuvumā!

Iznācis laukumā, Vukovičs krietni sarāja Centrālā strādnieku kooperativa sargu, ka tas palaidis garām tādu bīstamu diversantu un nav to aizturējis, kad tas izskrējis no vārtiem. Sargs zvērēja un dievojās, ka nekādu banditu pat acu galā neesot redzējis, tomēr Vukovičs viņam nenoticēja un devās uz pārvaldi. Tur viņš izdibināja, ka Vitauta Brasla komandantūras rajonā robežsargi sakāvuši prāvu petļuriešu bandu, kas šajā naktī gribējuši pāriet padomju robežu. «Tātad,» Vukovičs sprieda, «no Galicijas pārbēgušais Okopas ciema laukstrādnieks runājis patiesību, iepriekš brīdinādams robežsargus, ka pie Zbručas pulcējoties banditi!»

Zvanīdams pa tālruni uz robežapsardzes posteņiem, Vukovičs neaizmirsa sievu, kas izvēlējusies tik nepiemērotu vietu vistas kaušanai. Kur gan tas redzēts, ka vistu kautu uz mājas galvenās ieejas lieveņa, turklāt vēl mājā, kur dzīvo tik inteliģenti, izglītoti cilvēki! Vistas, zosis, tītarus un citus kustoņus saimnieces parasti mēdz kaut šķūnīšos, ūķīšos, attālāk no cilvēku acīm, nevis tik redzamā vietā kaimiņu logu priekšā.

Tās pašas dienas vakarā Vukovičs jau pazina šo sievieti, kas it kā kāvusi vistu uz sava lieveņa, tik labi, gluži kā būtu bijis ar viņu draugos jau kopš jaunības dienām. Viņš dabūja zināt, ka tā ir kāda cukurrūpnieka meita no Gnivani; šis rūpnieks jau 1922. gadā bija nošauts par līdzdalību atamana Angela bandā.

Bija zināms, ka doktors Pečerica kopā ar sievu apdzīvo trīsistabu dzīvokli sarkanajā ķieģeļu mājā Tirgus laukumā. Sis dzīvoklis bija gaišs, silts, tikai ar vienu trūkumu — tam nebija virtuves. Izskaidrojams tas tā, ka līdz revolūcijai šās lielās mājas visu otro stāvu bija aizņēmis bagāts advokāts Veļiko-šapko. Kopā ar pilsudskiešiem advokāts divdesmitajā gadā aizšmaucis uz Poliju, un drīz vien pilsētas komunālās saimniecības nodaļa viņa septiņistabu dzīvokli sadalījusi divos atsevišķos dzīvokļos. Virtuve palikusi lielākajam no šiem dzīvokļiem. Trīsistabu dzīvoklī, ko pēc atbraukšanas no Žitomiras dabūjis Pečerica, komunālās saimniecības nodaļa nebija paguvusi iekārtot virtuvi.

Un Pečerica arī sevišķi neprasīja, lai to iekārtotu. «Mēs esam gāju putni,» viņš teicis techniķiem, kas ieradušies izmērīt tā dzīvokli: «šodien šeit, bet rīt jau citur. Sūtīs uz Mogiļevu — braukšu uz Mogiļevu, sūtīs uz Korsuņu — braukšu uz Korsuņu. Jo allaž mūsu priekšniecība ar cilvēkiem mēdz spēlēties. Ar saimniecību nedomāju apkrauties. Kāda gan nozīme bivakā raizēties par virtuvi, nomocīt cilvēkus! Padzīvosim tāpat pa vecpuišu vīzei, komunistiski, bez virtuves!»

Divas reizes dienā — pusdiena un vakarā — Pečericas sieva Ksenija Antonovna, slaida, melnmataina sieviete, gājusi ar spožām aluminija bļodiņām uz restorānu «Venēcija», kas atrodas pie cietokšņa vārtiem. Šā restorānā virtuvē pats galvenais pavārs Marcinkevičs izsniedzis Pečericas sievai pusdienas un vakariņas.

Visu ēdienu Pečericas sieva trauciņos pārnesusi mājās, sasildījusi uz mazas spirta lampiņas, un tā viņi divatā ar vīru ēduši pusdienas un vakariņas.

Viņi dzīvojuši vientuļi, viesus pie sevis nekad neaicinājuši; pat Pečericas darba biedri no apgabala tautas izglītības nodaļas nekad nav bijuši viņa dzīvoklī.

— Viņiem nebijis ne primusa, ne petrolejas virtuves — tikai maza, ar zilu liesmiņu degoša spirta lampiņa, uz kuras Ksenija Antonovna rītos vārījusi vīram melnu dabisko kafiju, — Pečerica cienījis šo stipro dzērienu.

Tāpēc Vukovičs vēl jo vairāk brīnījās, ka Pečericas sieva kāvusi vistu. Kur tad viņa to cepusi? Uz mazās spirta lampiņas? Un kāpēc būtu vajadzīgas visas šīs liekās rūpes cilvēkiem, kas pusdienas nes no restorānā? ...

Vukovičs uzzināja, ka jau nākamajā dienā pēc nakts trauksmes Sevišķo uzdevumu daļā, sākot ar svētdienu, Pečericas sieva restorānā «Venēcija» pusdienām un vakariņām ņēmusi trīs porcijas un tāpēc pietrūcis trauku. Pītā groziņā viņa nesusi māla podiņus trešajai — papildu porcijai.

— Laikam gan sabraukuši viesi? — laipni ievaicājies visai pieklājīgais «Venēcijas» galvenais pavārs Marcinkevičs.

— Tā ir ... Mana māsa no Žitomiras ... — mazliet samulsusi atbildējusi Ksenija Antonovna.

Tomēr bijis visai dīvaini, ka no kaimiņiem neviens šo māsu nav redzējis. Turklāt, noskaidrojis Ksenijas Antonovnas pagātni, Vukovičs noteikti zināja, ka viņa bijusi nošautā Gnivani cukurrūpnieka vienīga meita.

Vukovičs tāpat zināja, ka kalpones Pečericam nav, bet katru pirmdienu pie viņiem nākusi mazgāt grīdas tautas izglītības nodaļas kurjere krustmāte Paša.

Pirmdienas rītā, atnācis darbā, Pečerica teicis krustmātei Pašai:

Jūs, vecmāmuļ, šodien pie mums nenāciet, mana sieviņa tāda savārgusi. Atnāksiet nākamajā pirmdienā.

Noklausījusies šo stingrā priekšnieka rīkojumu, krustmāte Paša jutusies gaužām pārsteigta, kad, atgriezdamās vakarā no darba, uz Jaunā tilta satikusi «savārgušo» Kseniju Antonovnu. Pečericas sieva gājusi ar saviem trauciņiem pa tilta otru pusi.

Ksenija Antonovna tā steigusies mājās, ka pat nepamanījusi krustmāti Pašu un nav atbildējusi uz tās sveicienu, kad kurjere palocīdamās teikusi:

— Sveicināta, pane!

. .. Tieši pulksten sešos un trīsdesmit minūtēs vakarā tajā dienā, kad man bija jābrauc uz Charkovu, VPP apgabala nodaļas dežuristabā uztraukts ienācis ārsts ķirurgs Jevgeņijs Karlovičs Gutentags.

Jevgeņijs Karlovičs teicis, ka viņam steidzīgi jāsatiekot sevišķi svarīgo lietu pilnvarotais. Dežurants aizsūtījis Gutentagu pie Vukoviča, un ķirurgs čekistam pastāstījis:

No rīta, kad ārsts Gutentags vel gulējis, pie viņa atskrējusi apgabala tautas izglītības nodaļas vadītāja sieva un teikusi, ka viņas vīrs jūtoties gaužām nelāgi. Ksenija Antonovna sacījusi, ka Pečericam droši vien esot apendicita lēkme un viņš ļoti lūdzot, lai ārsts atnāktu mājās.

Gutentags pazinis Pečericu: neilgi pirms tam viņš tam izgriezis uz kakla lipomu. Turkiāt Gutentagam ļoti patīkot dziesmas un mūzika, un viņš labprāt klausījies Pečericas vadītos kora koncertus. Tāpēc, neraugoties uz agro rīta stundu, Gutentags ātri apģērbies un devies uz Tirgus laukumu.

Liels bijis viņa pārsteigums, kad durvis viņam atvēris pats slimnieks! Ieaicinājis ārstu tukšajā ēdamistabā, Pečerica teicis:

— Paklausieties, kolēģi! Es, protams, varētu rotaļāties ar jums kā kaķis ar peli, varētu uz ātru roku izdomāt kādu pasaciņu par manu nabaga radinieku, ko netīšām sašāvuši, nu, teiksim, medībās, bet tā rīkoties es negribu un nerīkošos. Mēs abi esam pieauguši cilvēki, un pasaciņas mums nepiestāv. Turklāt es zinu, ka esat veco laiku cilvēks, beidzis Varšavā medicinas fakultāti, un nedomāju, ka jūs ļoti simpatizējat padomju varai. īsi un skaidri tur aiz durvīm guļ ievainots cilvēks. Lode viņam iestrēgusi kājā. Viņa stāvoklis pasliktinās, kāja satūkusi; iespējams, ka jau sākusies asins saindēšanās. So cilvēku meklē. Nevienam nav jāzina, ka jūs tam palīdzēsiet. Ja jūs izpildīsiet savu pienākumu, kā tas arī ārstam piederas, un glābsiet manu draugu, tad ir jums būs labi, ir jūsu brālim aptiekāram, kas dzīvo Polijā, Pilsudska ielā Rovnas pilsētā, neklāsies slikti...

Nenoklausījies līdz galam ārsta Gutentaga stāstu, Vukovičs saprata, ka ne par velti izrakstījis orderi Pečericas dzīvokļa kratīšanai.

Pēc minūtēm piecām, līdzko ārsts bija pabeidzis savu stāstu, no robežsargu nodaļas telpām izjāja divas grupas operativo darbinieku.

Viena grupa, ko vadīja pats Vukovičs, devās uz lielo ķieģeļu māju Tirgus laukumā.

Krustmāte Paša, ko otrās grupas čekisti vēl sastapuši apgabala tautas izglītības nodaļas kancelejā, teikusi, ka priekš kādām minūtēm piecām sava kabinetā ieskrējis Pečerica. Viņš paņēmis koferīti, ielicis tajā no ugunsdrošā skapja kaut kādus papīrus, palūdzis krustmātei Pašai dvieli un, teikdams, ka viņu steidzīgi izsaucot uz pierobežas miestiņu Čemirovciem, iebrāzies mazgājamā istabā, kur uzkavējies minūtes divas trīs, pēc tam aizgājis.

Pilnvarotais Džendžuristijs no apgabala tautas izglītības nodaļas pa tālruni nekavējoties deva rīkojumu izsūtīt robežsargu jātniekus, lai dzītos pakaļ Pečericam uz Cemirovciem.

Tajā laikā pulkstenis rādījis jau pāri septiņiem. Kad Valsts politiskās pārvaldes darbinieki ieradušies stacijā, vilciens, kurā es braucu uz Char-kovu, jau bija pagājis garām mazajai pirmajai stacijai Balinai.

Tajā pašā laikā operativie darbinieki, kurus vadīja pats Vukovičs, ielenca no visām pusēm lielo ķieģeļu māju Tirgus laukumā.

Vukovičs zināja, ka Pečericas dzīvoklim nav otras izejas, taču viņam arī nebija noslēpums, ka pie guļamistabas paša malējā loga ir pieslietas dzelzs ugunsdzēsības kāpnes. Un tajā pašā brīdī, kad viens no čekistiem, piegājis pie durvīm, uz kurām atradās plāksnīte «Dr. Zenons Pečerica», pavilka vara zvaniņu, Vukovičs jau piesardzīgi rāpās pa šīm glumajām, šaurajām kāpnēm.

Kā jau viņš bija gaidījis, durvis netikušas atvērtas. Čekisti sākuši klauvēt neatlaidīgāk. Viss kā iepriekš bijis klusi. Tik tikko manāmi kāds pienācis uz pirkstgaliem pie durvīm, pavilcis no iekšpuses metālā plāksnīti, kura aizsegusi novērošanas spraudziņu, un, pārliecinājies, kas klauvē, aizgājis atpakaļ istabā. Tad čekisti nolēmuši durvis uzlauzt.

Dodoties augšup pa ļodzīgajām kāpnēm, Vukovičs pa atvērto logu izdzirdējis piktu vīrieša balsi:

- Ksenija Antonovna, es jums saku: aizstāvēsimies!

— Viss pagalam! — sieviete atbildējusi.

— Pane Ksenija, ticiet man! — vīrietis saucis.

— Par vēlu! — Pečericas sieva atbildējusi, un istabā atskanējis revolvera šāviens.

— Dullā histeriķe! — Pečericas viesis nošņācis, līzdams pie loga, taču šeit viņam pretī kā viesulis no palodzes nolēcis Vukovičs.

Apstulbis no pārsteiguma, viesis neprata notēmēt un nopūdelēja — lode aizšāvās garām. Ar kājas spērienu Vukovičs izsita banditam, kurš rāpās pa linoleju, no rokas smago 9 mm kalibra mauzeri. Tajā pašā brīdī atsprāga vaļā Pečericas dzīvokļa vienīgās ārdurvis.

Bandits no sākuma liedzās, ka tieši viņam bijis nodoms uzspridzināt Sevišķo uzdevumu daļas štābu ar tā ieroču noliktavām, taču, kad ārsts Gutentags cietuma slimnīcā izņēmis no viņa kājas lodi, noskaidrojās, ka tā ir diezgan retas «Vobleja Skota» sistēmas revolvera lode.

No «Vobleja Skota» sistēmas revolvera tajā neaizmirstamajā naktī, kad Bobirjs sevi tā apkaunoja, uz banditu bija šāvis mūsu Sevišķo uzdevumu daļas staršina un fabriku-rūpnīcu arodskolas direktors Poļevojs.

Otrajā nopratināšanā bandits pamazītiņām sāka atzīties un drīz noskaidrojās, ka viņš un ar savu zvēriskumu slavenais Petļuras banditu atamans Kozirjs-Zirka — ir viena un tā pati persona.

Tieši pēc viņa pavēles tajā gadā, kad pilsudskieši un petļurieši uz visiem laikiem aizmuka no Ukrainas, nelieši no pulka «Līksmo sirds» Obručas miestiņā noslepkavoja lielāko daļu mierīgo, gluži nevainīgo iedzīvotāju un mūsu Monusa Guzarčika vecākus ... Tieši par viņu, Kozirju-Zirku, Ukrainas pierobežas miestiņu pārbiedētie iedzīvotāji bija palaiduši baumas, ka viņš esot vai nu Baltās Baznīcas grafs vai izbēdzis Galicijas katordznieks ... Tieši viņš, Kozirjs-Zirka, Privorotjes ciema partizāņu nodaļas ielenkts un saprazdams, ka viņam klāsies ļauni, nogalinājis, savu denščiku, tādu pašu melnīgsnēju, slaidu puisi kā pats, iebāzis viņam kabatā savus dokumentus, ko bija parakstījis Simons Petļura, un, pievildams partizānus, kas nodomājuši, ka nogalināts īstais Kozirjs-Zirka, pratis pazust.

Toreiz viņa lietas izmeklēšanu vadījis pats Vukovičs.

Izmeklēšanā noskaidrojies, ka Kozirjs-Zirka nav ne grafs, ne katordznieks, bet visparastākais popa dēls — Rovnas pilsētas garīdznieka dēls.

Pēc tam kad Petļuras un Pilsudska savienība cietusi neveiksmi, Kozirjs-Zirka pametis Sarkano Armiju un aizbēdzis uz Poliju, tur mazliet pasēdējis poļu koncentrācijas nometnē Kališē. Nometnē divas reizes no Varšavas ieradies labi ģērbies cilvēks civiluzvalkā, galvā viņam bijis melns «katliņš», rokās — smags spieķis. Viņš bijis kalsnējs, melnīgsnējs un lieliski runājis krieviski. Kozirjs-Zirka, tāpat kā daudzi tās Volinijas daļas iedzīvotāji, kura kādreiz piederēja Krievijas impērijai, arī runājis krieviski. Viņi ar atbraucēju ilgi sarunājušies krievu valodā, un Kozirjs-Zirka bijis pilnīgi pārliecināts, ka tas ir kāds no tiem ievērojamiem krievu baltgvardiem, kas Polijā apvienojušies ap pazīstamo teroristu un padomju varas ienaidnieku Borisu Savinkovu.

Liels bijis Kozirja-Zirkas pārsteigums, kad drīz pēc šiem apmeklējumiem viņu izsaucis pie sevis koncentrācijas nometnes priekšnieks pilsudskietis Nalenčs-Buksemskis un teicis:

— Varu jūs apsveikt, ataman! Jūs esat iepaticies angļu izlūkošanas dienesta pārstāvim Sidnejam Džordžam Reilija kungam. Viņš ir sens boļševiku ienaidnieks. Krieviju viņš pazīst tikpat labi kā es Kališi. Saruna ar jums viņu gaužām apmierinājusi. Kapteinis Reilijs ar maršala Pilsudska atļauju pašreiz apbraukā visas nometnes, kur atrodas internētās Petļuras karaspēka daļas. No šiem karavīriem viņš izvēlas pašus pārbaudītākos un visdrošsirdīgākos «neatkarīgās» Ukrainas piekritējus. Pēc kapteiņa Reilija personīga lūguma es jūs atlaižu mājās uz Rovnu — «atvaļinājumā». Brauciet, atpūtieties, atspirgstiet! Kad būs vajadzība, jūs sameklēs. Bet mūsu sarunu pagaidām aizmirstiet!

Kozirjs-Zirka ne tikai atspirdzis, mielodamies par velti ar baznīcas kalpotāju uzturu pie sava tētiņa draudzes mājā: ar melnīgsnējā angļa gādību izkļuvis no dzeloņstiepļu aizžogojuma brīvē, Kozirjs-Zirka sācis sameklēt savus draugus, ar kuriem kopā kalpojis Petļuram.

Tajā laikā, kad Sarkanā Armija bija satriekusi petļuriešus, daudzi bijušie petļuriešu bandu barveži atradās emigrācijā. Vieni bija aizbēguši uz Ceclīo-slovakiju, daži — uz Kanadu, citi atkal — uz Austriju un Vāciju, taču visvairāk viņi bez jebkāda darba slaistījās Polijā, it īpaši Rietumukrainas galvenajā pilsētā Ļvovā. Viņus tad arī paklusām sāka pievākt un pierakstīt savos slepenajos sarakstos bijušais Austrijas virsnieks un «Sečas strēlnieku» pulkvedis Jevgens Konovaļecs. Viņš bija pazīstams arī Padomju Ukrainā kā nežēlīgs Kijevas darbaļaužu mocītājs, kas kopā ar saviem «strēlniekiem» apspiedis rūpnīcas «Arsenāls» strādnieku revolucionāro sacelšanos, jo strādnieki nevēlējās kalpot «neatkarīgajiem».

Tikai ar sarakstīšanos vien Kozirjam-Zirkam grūti bijis sameklēt savus vecos drauģeļus — atamanus. Viņš tad nolēmis aizbraukt pats uz Ļvovu, kur tajā laikā mudžēja vien no petļuriešiem un bijušajiem «Sečas strēlniekiem».

Tajos gados Konovaļecs no šiem ukraiņu tautas nodevējiem pulcināja savu nekrietno «Ukrainas militāro organizāciju» — UMO.

Kad slepenās kontrrevolūcijas organizācijas barveži uzņēma savā vidū Kozirju-Zirku, viņš bija noklusējis, kāpēc tieši viņam tik ātri izdevies izkļūt no koncentrācijas nometnes dzeloņstiepļu aizžogojuma Kališē. Nalenča-Buksemska padomu aizmirst sarunu ar viņu un melnīgsnējā angļa atkārtoto apmeklējumu Kozirjs-Zirka atcerējies labi. Tiesa, viņš ne visai ticējis, ka viņu vēl varēs atrast un pieprasīt, lai samaksā ar pretpakalpojumu par drīzo atbrīvošanu no nometnes. Tomēr angļu kapteinis Sidnejs Džordžs Reilijs labi bija iegaumējis grautiņu rīkotāju un banditu ar melniem matiem kā kraukļa spalvas un švītīgo vaigu bārdiņu, un kapteiņa palīgi viņu bija sameklējuši pat tālumā no Rovnas.

Tas noticis 1925. gada vasarā Ļvovā. Atbraucis reiz uz Ļvovu, Kozirjs-Zirka apmeties «Tautas viesnīcā». Viņš vēl nebija paguvis nomazgāties vannā un nosusināt savus cietos, zilgani mirdzošos matus, kad pie istabas durvīm pieklauvējis šveicars un teicis, ka «panu no Rovnas» aicina pie tālruņa. Sievietes balss viņu lūgusi tūliņ nekavējoties ierasties svarīgā, intimā lietā tuvējā viesnīcā «Imperial» Trešā Maija ielā. Gaužām ieintriģēts, kā gan viņu tik ātri varējuši sameklēt Ļvovā, Kozirjs-Zirka apģērbies, sasukājies un pēc nepazīstamās aicinājuma devies uz viesnīcu «Imperial», kur parasti mēdza apmesties no tāliem Galicijas nostūriem Ļvovā iebraukušie tirgoņi.

Viņš ļoti izbrīnījies, kad, pieklauvējot pie nepazīstamās nosauktā numura durvīm, izdzirdis, ka viņu aicina iekšā ska|a vīrieša balss. Tikko Kozirjs-Zirka pārkāpis pār slieksni, viņam pretī nācis švītīgs virsnieks pilsudskietis.

Tas bijis viens no seniem poļu militārā izlūkošanas dienesta līdzstrādniekiem — majors Zigmunds Floreks, kurš Ļvovā vienā un tajā pašā laikā strādājis ne tikai maršala Pilsudska, bet arī angļu izlūkošanas dienesta «Intelligence Service» labā.

Re, kā mēs jūs sameklējām, pan ataman! — majors Floreks teicis. — Piedodiet, ka es jūs traucēju un lūdzu atnākt šeit. Mani pilsētā pazīst daudzi, un, ja es būtu uzmeklējis jūs, tas kļūtu zināms diezgan plašām aprindām. Bet jūsu organizāciju jau tā apvaino, ka atrodoties slepenā kontaktā ar poļu varas orgāniem.

Jau no pirmajiem majora vārdiem apstulbušais Kozirjs-Zirka brīnījies vēl jo vairāk, kad Floreks nodevis viņam kapteiņa Reilija personīgo sveicienu un novēlējis sekmes pirmajā, diezgan bīstamajā uzdevumā.

Poļu ģenerālštābā otrās nodaļas pārstāvniecības priekšnieks Ļvovā majors Floreks teicis Kozirjam-Zirkam, ka visas pasaules buržuāzijā gatavojas karam pret Padomju Savienību. Gribēdams Rovnas popa dēlu pārliecināt, ka tas tiešām tā, majors Floreks izņēmis no savas somas jaunāko angļu avīzes numuru un pārtulkojis viņam fragmentu no raksta par tematu: «Boļševismu Krievijā iznīdēs jau šajā pašā gadā; bet, tiklīdz tas notiks, Krievija atgriezīsies pie agrākās iekārtas un atvērs savas robežas tiem, kas vēlēsies tajā strādāt.»

Un arī jums atvērs, dārgais ataman! — Floreks teicis popa dēlam.

- Vai jūs zināt, kas to raksta? Henrijs Deterdings, pasaules lielākais naftas rūpnieks. Viņš jau ir iztērējis miljoniem zelta rubļu, lai nožņaugtu boļše-vismu, un nežēlos vēl tikpat daudz, lai tikai piepildītos viņa plāni. Viņa vārdam var ticēt!

Pasolīdams Kozirjam-Zirkam labu vietu Ukrainā, ja padomju vara tiks sagrauta, Floreks lūdzis viņu izpildīt kādu svarīgu uzdevumu, ko pieprasījis angļu kapteinis, Anglijas ministra čerčila tuvs draugs.

Majors Floreks uzdevis Kozirjam-Zirkam pāriet padomju robežu un uzspridzināt mūsu pilsētā Sevišķo uzdevumu daļas štābu ar visām tā noliktavām. Majors Floreks nebija melojis, teikdams, ka karš ar Padomju Savienību tuvu. Čerčila un Čemberlena sakūdītie Pilsudska ģenerāļi pirmie gatavojās šaiā gadā iesākt karu ar Padomju Savienību. Drīz vien viņa algotnis Varšavas stacijā uz perona nogalināja padomju pilnvaroto pārstāvi komunistu Pjotru Voikovu, bet Polijas ģenerālštābs savilka pie padomju robežas savus par jaunu mobilizētos korpusus. Gandrīz vienlaikus ar šiem notikumiem angļu spiegi iemeta bumbas Ļeņingradas partijas klubā.

Majors Zigmunds Floreks apsolījis Kozirjam-Zirkam kā no sevis, tā ari no Sidneja Reilija krietnu naudas balvu, ja tiks uzspridzināta māja Kišiņevas ielā. «Visa pasaule sadzirdēs šās eksplozijas dunoņu, un jūsu vārds tiks ierakstīts vēstures lappusēs, ataman!» Floreks teicis, ardievodamies no popa dēla un dodams viņam adreses, kā arī norādīdams konspirativos sakar-punktus Padomju zemē.

Floreka un Kozirja-Zirkas sarunas laika uz ērta plīša dīvānā «Imperial» viesnīcas istabā, kūpinādams smaržīgu cigāru, klusi sēdējis kalsnējs, melnā uzvalkā ģērbies pusmūža vīrietis ar tumšām brillēm zelta ietvaros. Pēc Kozirja-Zirkas vārdiem, šis cilvēks, ko Floreks nosaucis par savu labāko draugu, bijis angļu avīzes «Manchester Guardian» korespondents. «Korespondenta» visai ērmīgo uzvārdu Kozirjs-Zirka nav atcerējies. Tomēr lai nu kurš, bet Vukovičs itin labi zināja, kas tas īsti bijis par «korespondentu», kurš pats nolēmis satikt jauno petļuriešu banditu, ko Sidnejs Džordžs Reilijs savervējis angļu izlūkošanas dienestam.

... Pēc padomju teritorijā aizturēto diversantu nacionālistu liecinājumiem, Vukovičam bija zināms: parasti Ļvovas konspirativajos dzīvokļos viņus vienmēr kopā ar Floreku klusēdams aplūkojis šis melnā uzvalkā ģērbies tips, kuru aizdomu novēršanai mēdza dēvēt par «korespondentu». Vukovičs drīz vien noskaidroja viņa īsto vārdu. Tas bija viens no tiem deviņpadsmit ārvalstu pārstāvjiem, kas tajos gados apmetās Ļvovā, — Lielbritānijas konsuls pulkvedis Džordžs Vaidheds. Viņš pats gribējis pārliecināties, kam tieši aiziet šīs simtiem mārciņu sterliņu, ko viņš nodod Florekam graujošas, diversiju un laupīšanas darbības veicināšanai Padomju zemē. Un skaidrs, ka viņam bija visai «neērti», baidoties iespējamos iekrišanas gadījumus, šādos satikšanās brīžos nosaukt savu titulu un īsto vārdu. «Lai,» viņš domāja, «neveiksmes gadījumā visa vaina krīt uz poļu izlūkošanas dienesta pārstāvi Floreku.»

Pat diversantu iekrišanas pulkvedim Vaidhedam bija izdevīgas: tās vēl vairāk saasināja Polijas un Padomju Savienības jau tā sliktās attiecības. Un Lielbritānijā šajā ziņā bija gaužām ieinteresēta ...

Robežu Kozirjs-Zirka pārgājis pazīstamās vietās. «Pierobežas apsardzības korpusa» Rovnas komandantūras priekšnieks poručiks Lipinskis pats tumšā naktī pavadījis viņu līdz Zbručai un atvadoties novēlējis sekmes ...

— Rakstiet, rakstiet! — Kozirjs-Zirka izmeklēšanā teica pilnvarotajam Vukovičam. -— Spēle noslēgta, iemaksas izbeigtas!

Viņš labprāt stāstīja Vukovičam par savu dzīvi, ciniski pazobodamies par savām daudzajām neveiksmēm, pavīpsnādams atcerējās savus noziegumus, burzīdams ar gariem, melnīgsnējiem pirkstiem vienu «Salves» papirosu pēc otra. kāri un dziļi ievilkdams dūmu, it kā noģizdams, ka nupat nupat viņš smēķē pēdējo papirosu, un neskatīdamies svieda baltajā spļaujamtraukā smēķu galus, sakošļātus ar asajiem zobiem.

— Kāda jēga, padomājiet, pilsoni izmeklētāj, man tagad jums kaut ko noslēpt, — nopratināšanā mēdza atkārtot Kozirjs-Zirka. — Mana sirds guļ jūsu priekšā kā uz delnas. Vai tiešām jūs domājat, ka mani interesē noslēpt no jums kaut kādu nekrietnu slepkavību vai laupīšanu, vai konspirativu satikšanos. Nu jau es vairs nesaņemšu nevienu dolāru, nevienu mārciņu sterliņu — paši saprotat. Ja jūsu robežsargi pie Somijas robežas sašāvuši manu šefu, šo

angli Sidneju Džordžu Reiliju, velti man vairs izlikties! Pēc manis kaut vai ūdens plūdi! Sūdzu grēkus kā dieva priekšā, kā pastarā tiesā, ticiet manf

Tomēr Vukovičs saprata, ka, atzīdamies pat tādos noziegumos, kas Valsts politiskajai pārvaldei pavisam nebija zināmi, bandits grib atriebties padomju varai par savu iekrišanu ar to, ka atstāj brīvē savus draugus.

Vukovičs bija noteikti pārliecināts, ka, sūtīdams angļu izlūkošanas dienesta uzdevumā Kozirju-Zirku uz Padomju zemi, majors Floreks visādā ziņā būs iedevis banditam dažas slepenas adreses. Bez šiem slepenajiem sakar-punktiem Kozirjs-Zirka būtu gluži akls un nevarētu veikt angļu dotos uzdevumus.

Bandits izmeklēšanā kategoriski noliedza, ka tieši Pečerica palīdzējis viņam caur Ķīmijas technikuma kopmītni nokļūt uz Sevišķo uzdevumu daļas šķūņa jumtu.

— Viens pats visu paveicu, — Kozirjs-Zirka sacīja. — Pamazām izjaucu ķieģeļu sienu, uzokšķerēju, kur un kas atrodas pagalmā. Mēs, vientuļnieki, izcilākie «vilki», sirojam tikai pa vienam, un tāpēc mūsu ādu vērtē visaugstāk. Būtu viss iecerētais izdevies, — es tagad ar angļu naudu līksmotu kaut kur Parizē un pat paša tēvs neizdibinātu, no kurienes man tādi līdzekļi ...

Pečericas vaina padomju varas priekšā, pēc Kozirja-Zirkas domām, bijusi tikai tā, ka viņš iežēlojies par asinīm noplūdušu cilvēku un paslēpis viņu pie sevis, paaicinājis ārstu.

— Pečericu es līdz tam ir acīs netiku redzējis, — Kozirjs-Zirka teica, — un, manuprāt, viņš ir pilnīgi lojāls padomju darbinieks, tikai pārlieku mīkstu sirdi, tas gan. Gaužām žēl, ka es viņu iegāzu.

Pēc Ņikitas Kolomejeca vārdiem, kas man to visu stāstīja, Kozirjs-Zirka ārkārtīgi noskumis, kad izmeklēšanas laikā Vukovičs viņam parādījis Poļe-voju un teicis, ka tieši mūsu direktors viņu tur bēniņu caurumā sašāvis ar savu «Vobleja Skota» revolveri.

To nu gan nekad nebūtu ticējis! — bandits atzinies. — Bet es domāju, ka čekisti man jau iepriekš izlikuši slazdus. Mani lai sašautu civilists! Tieši neticami! Kauns un negods līdz pat mūža galam!

— Nu, tālu jau tas vairs nav! — Poļevojs piebildis, bandita vārdu aizskarts. — Dzini blēņas — tagad atbildi!

Kozirjs-Zirka nočirkstinājis zobus, bet, tūdaļ atģidies, atkal pasmaidījis un turpinājis sniegt paskaidrojumus tikpat ciniski, it kā blakus nebūtu ne Poļevoja, ne Kolomejeca.

. .Jau nākamajā dienā pēc Kozirja-Zirkas apcietināšanas kāds šāvis uz ārstu Gutentagu.

Atgriezies ar savu meitu no pilsētas teatra, ārsts iededzinājis gaismu un piegājis pie loga, lai aiztaisītu aizvirtņus. Dārziņa krūmos norībējis šāviens, revolvera lode, cauršaudama loga aizvirtni centimetrus divus virs Jevgeņija Karloviča galvas, šķindēdama ietriekusies uz plauktiņa stāvošajā antikā Ķīnas vāzē.

Šāvējs paguvis nozust, taču viņa šāviens Vukovičam licis saprast, ka pilsētā vēl atrodas dažs labs, kas saistīts ar tiem cilvēkiem, kuri šurp sūtījušf Kozirju-Zirku.

Mazliet vēlāk Vukovičs uzzinājis no pārbēgušajiem Rietumukrainas zemniekiem, kuri, vairīdamies no panu varmācībām, pārnākuši uz padomju

zemi, ka apmēram tajā pašā dienā Rovnas pilsētā nezināmi laupītāji nogalinājuši aptiekāru Tornašu Gutentagu. Slepkavas viņu nošāvuši aptiekā un pievākuši no turienes daļu medikamentu.

Tajā naktī, kad pret ārstu Jevgeņiju Karloviču bija vērsts neveiksmīgais uzbrukums, divdesmit verstis no mūsu dzimtās pilsētas visattālākajā robežsargu rajona punktā «Lāča auss» ciemā padomju robežsargi aizturējuši vecu. pamuļķīgu ubagu: viņš mēģinājis pāršmaukt pāri robežai uz Poliju. Viņa netīrajā, utu pilnajā šaurajā krekla apkaklītē atraduši mazītiņu, sarullētu zīmīti — «gripsu»1.

«Dārgā māt!

Vērsīti ārsts pārdevis svešiem ļaudīm, ņemu rokas naudu atpakaļ. Goguss, savas mātes vārgulis, pārkravājās uz citu dzīvokli. Meklējiet tagad viņu paši un parunājiet, kā nākas, ar aptiekāru G. Jūsu dēls Jurko.»

Gulēdams cietuma slimnīcā, kamēr sadzija viņa brūce, Kozirjs-Zirka nezinājis par šā ubaga saķeršanu, kurš bijis padomju teritorijā darbojošās spiegu grupas sakarnieks. Kozirjs-Zirka tāpat bijis cieši pārliecināts, ka Pečericas sieva, iekām ielaidusi sev lodi pierē, būs sadedzinājusi visus dokumentus, kas varētu atmaskot viņas vīru.

Tiešām, kad čekisti bija sagrābuši banditu, Vukovičs tūliņ atvēra Pečericas kabineta krāsniņas vara durtiņas un uz nokvēpušajiem režģiem atrada vēl siltu pelnu čupiņu. Taču pirms savas negaidītās bēgšanas no pilsētas Pečerica acīm redzot aizmirsis brīdināt sievu par to, kas glabājas viņu ģimenes skapja kreisajā veļas atvilktnē. Bet varbūt Ksenija Antonovna panikā bija aizmirsusi šo atvilktni? ...

Pašā atvilktnes dibenā, kas bija pilna ar monogramām «K. P.» un «Z. P.» apzīmētu izmazgātu veļu, Vukovičs atrada tīru, rombveidā salocītu mutautiņu.

Tas bija rūpīgi izgludināts mutautiņš ar gaišziliem diegiem apšūtu maliņu. Blakus, atvilktnes dibenā, atradās vēl daži šādi mutautiņi. Tomēr Vukovičam likās, ka šis mutautiņš mazliet atšķiras no pārējiem. Ir drēbe, ir darbs bija viens un tas pats, bet mutautiņš šķita mazliet biezāks.

Un, kad Vukovičs to atlocīja, tad ieraudzīja, ka mutautiņā ielikta uz plāna batista iespiesta apliecība:

«Šās apliecības uzrādītājs USS^2 sotņiks Zenons Pečerica, mūsu karaspēkam atkāpjoties uz Galiciju, atstāts pilsētā, lai darbotos Podolijā neatkarīgās, suverenās Ukrainas labā. Lūdzam visas militārās un civiliestādes, pēc tam, kad mūsu karaspēks no jauna atgriezīsies Lielukrainā, nekādos apstākļos nevainot šās apliecības uzrādītāju Zenonu Pečericu boļševismā. Sēcas Strēlnieku Korpusa komandants pulkvedis Jevgens Ķonovaļecs.»

Tas arī viss. Vairāk nekādas Pečericas pēdas neatrada.

Tiesa, pateicoties pamuļķīgajam ubagam atņemtajam «gripsam», Vukovičs noprata, ka «Goguss», kas pārkravājies uz citu dzīvokli, un Pečerica ir viena un tā pati persona.

i Slepens šifrs.

* Ukrainas sēcas strēlnieku.

Mana tikšanas ar Pečericu vilciena varēja palīdzēt Vukovičam atrisināt ari pārējās mīklas.

No Pečericas anketām, kas bija palikušas apgabala tautas izglītības nodaļā, noskaidrojās, ka pats viņš dzimis Kolomijā, kalpojis vispirms «Sečas strēlnieku» leģionā, pēc tam kādā no tā saucamajām «Ukrainas Galicijas armijas» vienībām, un tad, kad viena tās virsnieku grupa kopā ar «strēlniekiem» atteikusies atgriezties Galicijā zem pilsudskiešu varas, viņš palicis Proskurovā, bet vēlāk pārcēlies uz Žitomiru.

Tieši par to stāstīja anketes, darba biedru liecības un to organizāciju labās atsauksmes, kurās līdz atbraukšanai mūsu pilsētā bija strādājis doktors Zenons Pečerica.

Bet aizmirstā batista lupatiņa ar sīkajiem štaba rakstāmmašīnas burtiem un — pats galvenais — Jevgena Konovaļeca ar tušu iespiestais personiskais paraksts Vukoviču pārliecināja par ko citu.

Vukovičs itin labi zināja, ka pulkvedis Jevgens Konovaļecs jau pirmajā pasaules kara laikā slepeni strādājis vācu militārajā izlūkošanas dienestā, saņemdams vācu markas, un, aizvezdams «Sečas strēlniekus» no Ukrainas, atkāpjoties atstājis ne mazumu slepenu aģentu, pavēlēdams tiem maskēšanās nolūkā izlikties par revolucionāriem un padomju varas piekritējiem. Dažam labam no viņiem pat laimējies slepus iekļūt ļoti augstos posteņos Ukrainas Tautas izglītības komisariātā. Vēlāk, trīsdesmitajos gados, šos spiegus atmaskoja.

Ne jau katram «Sečas strēlniekam» Jevgens Konovaļecs izsniedza šādas aizsardzības apliecības. Vajadzēja ne vienreiz vien pavadīt «panu komandantu» asiņainajos karagājienos pa Ukrainu, lai iegūtu viņa uzticību un par piemiņu dabūtu tādu batista gabaliņu.

Cilvēkiem, kas gadiem ilgi līdz zināmam laikam glabāja šādas batista lupatiņas, bija draugi un palīgi.

Nav šaubu, ka tādi bija arī no pilsētas nezināmā virzienā aizbēgušajam Zenonam Pečericam. Citādi viņš nebūtu varējis tik ātri noskaidrot, kurp tieši, pabeidzis pilsētas slimnīcā steidzamās operācijās, aizgājis ārsts Jevgeņijs Karlovičs Gutentags. Tieši viņi, Pečericas palīgi un draugi, bija sūtījuši uz Poliju pie majora Zigmunda Floreka kā «ziņnesi» sakarnieku veco, pamuļķīgo ubagu. Šis ubags nopratināšanā nerimās kult visādus niekus. Palicis cietuma kamerā viens pats, viņš piepeši nakts vidū sācis dziedāt kazaku dziesmiņas, dejot gopaku un darījis it visu, lai viņu uzskatītu par vājprātīgu.

Vukovičs tomēr pacietīgi gaidīja, kad ubags atmetīs savu spēli un sāks runāt patiesību. Viņš saprata, ka bez šā ubaga Pečericas draugi uz Poliju aizsūtījuši vēl otru «ziņnesi», kurš arī bijis par iemeslu aptiekara Tomaša Gutentaga noslēpumainajai nāvei Rovnas pilsētā.

Bija pavisam skaidrs: pilsētā palikuši Pečericas līdzzinātāji. Visizdevīgāk, protams, būtu nokļūt viņiem uz pēdām ar paša Pečericas palīdzību. Bet Pečerica «mainījis dzīvokli» ...

Visu to man pastāstīja Ņikita Kolomejecs tajā pašā naktī, kad mēs kopa izgājām no VPP apgabala nodaļas nama. Protams, ne jau viss Kolo-mejeca stāstā bija tā, kā es šodien izklāstu šo sarežģīto notikumu. Daudz ko tajā pavasara naktī Ņikita tikai noģida, ne mazumu detaļu piedomāja viņš pats, un, jāatzīstas, arī es palīdzēju viņam visus šos divdesmit gadus, noskaidrodams ne mazumu «tumšu traipu» Rovnas pilsētas popa dēla un Zenona Pečericas biogrāfijās, pārbaudīdams vēlāk arī padomju Ļvovā, vai tā tiešām bijis, kā mums tas likās tajos tālajos mūsu jaunības gados.

Vienu gan varu teikt: baigs un ļoti bīstams man šķita slepenais karš ar ienaidniekiem, tā pasaule, kurā mani tajā neaizmirstamajā naktī pēkšņi ieveda Ņikita Kolomejecs, kad mēs līdz rītausmai sēdējām augstu virs klinšu nogāzes uz platajām kāpņu margām.

Līdz tam es biju ļoti vientiesīgs. Agrāk es pat iedomāties nevarēju, ka mūsu vidū ir nelieši, kuri līdzīgi Pečericam dzīvo divkosīgu, izmanīgu spiega dzīvi. Es pat nespēju iztēloties, ka gandrīz mums blakus staigā liekuļi, kas izliekas, ka tiešām mīl padomju varu, bet tajā pašā laikā gaida tās krišanu un tā vien tiecas, lai klusībā, slepus dotu tai triecienu un turklāt jo viltīgu un ļaunu... «Cik dižens, cēls un bīstams ir pierobežas čekistu darbs,» es nodomāju, «kuri, tāpat kā Vukovičs, riskēdami ar savu dzīvību, bezbailīgi dodas šajā baigajā un tumšajā pasaulē, kur nelieši perina noziegumus, un laikus prot notvert ienaidnieku aiz rokas, kad viņš to nepavisam negaida!»

No Ņikitas stāsta man vēl kļuva skaidrs, kā pasaules buržuāzijā ar saviem aģentiem ienīst mūs, padomju cilvēkus, un es sapratu, ka mums jā-būt modriem līdz tam laikam, kamēr pa plašo pasauli vēl klīdīs kaut vai viens vienīgs kapitālists.

ĻAUNPRĀTĪGA INTRIGA

Pēc trim dienām īsi pirms pusdienas pārtraukuma lietuvē ienāca instruktors Kozakevičs. Viņš jau bija aizgājis kailu galvu pāri Slimnīcas laukumam uz skolas kantori un atstājis lietuvē savu čuguna šļakatu izdedzināto, smago vamzi. Instruktora zilā, izbalējušā virskrekla piedurknes bija at-rotītas, tā ka varēja redzēt varenos muskuļus.

— Mandžurec! «Tur apsūdzība kazakam pret ļauno hetmani ir šūta, ko caram Kočubejs nu sūta!» — viņš joko, pasniegdams ar nagliņu sasprausto papīriņu.

Pēc viņa balss man kļūst galīgi skaidrs, ka Kozakevičs ir lieliska noskaņā.

Paņemu. Lasu.

Raksta Maremucha:

«Vasil, visādā ziņā atnāc pie manis pusdienas laikā, svarīga lieta!

Ar komjaunieša sveicienu Petro.»

Arvien žiglāk manās rokās sāka lēkāt gludā bliete. Lai tur vai kas, līdz pusdienas laikam jāizveido šis salmgriezēja spara rats. Cieši spiežu pildījumu zem koka veidkastes ierievēm. Ar blietes ķīlīti stampāju iekša valgās smiltis. Tā — pati pēdējā rūtiņa. Kaut kur zem noblietēta slaņa guļ miklais, saltais spara rata modelis. Aizsviežu prom blieti,_ ar vienu rāvienu nogrābju no veidkastes liekās smiltis. Kur tad irbulis? Ā, re, kur?

vSatveru rokās šo aso stiepllti. Sadurstu ik rūtiņu veidkastē. Irbulis šņakstēdams grimst cieši noblietētajās smiltis, dažkārt tas atduras pret spara rata čuguna modeli un saliecas.

Viss! Var taisīt va|ā.

No zēniem tuvumā nav neviena. Tikai Kozakevičs saudzīgi liek uz plauktiem jaunos, tikko nokrāsotos modeļus.

— Georgij Pavlovič, celsim? — es griežos pie instruktora.

Kājām grimstot smiltīs, Kozakevičs pienāk pie manis, kur es strādāju:

— Vai ķīļus iedzini? Gaisu pievadīji?

— Viss kārtībā, nebīstieties!

— Es jau nu nebaidos vis, bet gadās, ka aizmirst. It īpaši tu. Pēc brauciena uz Charkovu tu vienmēr staigā tāds izklaidīgs. Nu, ķersimies klāt! — Un Kozakevičs pieliecies saņem veidkastes rokturus.

Sasparodamies mēs paceļam to augšā. Pagrieziens — un veidkastes augšējā daļa jau stāv uz sāniem pie loga. Kozakevičs atrotī noslīdējušo piedurkni un lūkojas lejup uz veidnes apakšējo daļu, kas no uzbērtajām smiltīm kļuvusi pelēka. Apaļš un zilināts virs laukumiņa paceļas spara rata loks. Pieliesim pēc tam šo tukšumu ar čugunu, un griezīsies jaunais spara rats zemnieka rokās viņa salmu griezējā, dodams spēku zobainajam veltnim, kas griež salmus.

Vienā vietā veidne, kā mēdz sacīt metāllējēji, tik tikko «iedragājusies»: smilšu pauguriņš no veidnes augšējās malas pielipis pie modeļa stīpas.

— Aiztaisi! — Kozakevičs norāda ar pirkstu.

Atskan rūpnīcas «Motors» tālīnā sirēna. Pārtraukums.

— Vai varu aiztaisīt vēlāk, biedri Kozakevič? Es gribu aizskriet uz skolu.

— Tad es jau tev nelieku pusdienas laikā strādāt. Joz, kur vajag!

Vakar vēl slapjā un ūdens peļķu pilnā taciņa tagad saulē izžuvusi. Ir

tik labi traukties pa to pāri visam laukumam tikai svārkos vien pirmo reizi pēc garās ziemas! Bet vēl jaukāk dzenāt pa šo laukumu, kad tas būs noaudzis ar ceļmalītēm, vieglo futbola bumbu, klausoties, kā ausīs svelpj vējš!...

Klāt jau arī skola! Lecot pa diviem pakāpieniem reizē, es joņoju uz trešo stāvu. No augšas nāk pretī Furmanis. Rokās viņam azaids. Laikam gan dodas uz pagalmu. Pavasarī, tikko kļūst siltāks, arodskolnieki gluži kā vaboles pusdienas pārtraukuma laikā iznāk skolas pagalmā un ietur azaidu tur pavasara saules staros, sasēdušies uz sarūsējušiem katliem un salūzušām karalauka virtuvēm.

— Vai Maremucha vēl augšā? — es vaicāju Furmanim.

— Virpo dambretes kauliņus mūsu šefībā nodotajam klubam, — Furmanis atbild, klaudzinādams pa kāpnēm ar apkaltajiem papēžiem.

Petjkas darbgalds atrodas tieši iepretī durvīm. Iedrāzies darbnīcā, es uzreiz ieraugu Maremuchas plato muguru. Dzīdams darbgaldu ar vienu kāju, viņš ar pusapaļu kaltu virpo garu bērza klucīti. Zem kalta asmens vijas tieviņa, iedzeltena skaidiņa un krīt lejā. Galdnieku darbnīcā vairāk neviena nav; tikai cecha viņā galā, sēdēdams uz čīkstoša ēvelsola un domīgi raudzīdamies pa logu, ēd azaidu galdnieku instruktors Kušnirs — Gaļinas tēvs. Cechā patīkami smaržo pēc svaigām zāģu skaidām.

— Ņem ēd! — saka Petro, cītīgi dzīdams darbgaldu. Tur uz palodzes atrodas tava maizīte un papīrā ietīta desa.

— Bet tu pats?

— Esmu jau paēdis, to visu atstāju tev.

— Ai Petrus, esi gan tu izšķērdīgs! Divās dienās iztērēsi stipendiju, bet pēc tam atkal badosies tāpat kā pagājušajā mēnesī.

— Liela bēda! Stipendija tik un tā drīz izbeigsies, bet mēs taču saņemsim izpeļņu, — Petro noteikti iesaucās, pāršķeldams klucīti ar taisn-virziena kalta asmeni.

Petruss tomēr ir brašs zēns — paglabājis man azaidu. Biedrisks! Tas vis negrauzīs viņā istabas kaktā desu kā Tiktors, raudzīdamies apkārt, ka tikai citi viņam nepalūdz. Maremucha allaž dalīsies ar citiem.

Svaigā, brūni dzeltenā smalkmaizīte ar apcepušo garoziņu kraukst zobos. Tādas maizītes pie arodskolas vārtiem nes nodokļu inspektora atraitne Podņebesnaja madama pirmajās dienās pēc stipendijas izsniegšanas.

Bet desu atgriezumus «suņu prieks» mes mēdzam pirkt pārtikas preču bodītē. Ļoti garšo šie atgriezumi vai «prima asorti desas», kā tos strādnieku centrālajā kooperativā gudri mēdz apzīmēt! Tie ir ļoti lēti un laikam gan visgardākie. Nopirksi ceturtdaļmārciņu, un kā tur tikai nav: tumš-sārtie filē atgriezumi, aknu desas kumosiņi, treknie Krakovas desas aplīši, mednieku desiņas, trekni dūmu desas gabaliņi ar visiem saitīšu galiņiem, asinsdesu šķēlītes, bet vienreiz Saškam Bobirjam palaimējās dabūt veselu gabalu dārgā, smaržīgā šķiņķa.

Piekozdams pie kraukstošās maizītes desu atgriezumus, es vēroju Petjku. Cik veikli viņš iemanījies strādāt! .. . Pēkšņi Petjka aptur darbgaldu un svinīgi saka:

— Mēs ar tevi esam seni draugi, vai nav tiesa, Vasil? Vai atceries mūsu zvērestu Vecajā cietoksnī pie Sergušina kapa? Noslēpumiem mūsu starpā nav vietas, vai ne? Nu, tad zini — Jaška Tiktors rok tev bedri.

Kas vēl nebūs! Kādu bedri?

— Nu, nu, nesmejies! Nav nemaz ko zviegt. Vakar viņš šūniņas birojā iesniedza par tevi ziņojumu.

— Nebaidi mani, Petrus! Kas tas par ziņojumu?

— Es tevi, Vasil, nebaidu, bet saku patiesību: Tiktors šajā ziņojuma rakstījis, lai tevi izslēdzot no komjaunatnes.

- Mani? No komjaunatnes? ... Petjka, ko tu runā? ... Tu laikam

domā, ka es esmu Buņa Hochs un mani viegli var piemuļķot, vai ne? . . .

(Buņa Hochs ir no priekšpilsētas daļas, ko sauc par Krievu folvarkiem; viņš ir mūsu pilsētas slavenais plānprātiņš.)

— Vasil, — Petja ierunājās drebošā balsī, — ar tādām lietām nejoko! Es tevi brīdinu kā vecu draugu, bet tu domā, ka es noņemos ar puiciskām muļķībām!

— Pagaidi, Petrus: ko tad viņš raksta tajā ziņojumā?

— Tu domā, es zinu? Nezinu. Pats es to ziņojumu neesmu lasījis,

bet redzēju, ka viņš iedeva Kolomejecam.

— Kolomejecam? Ņikitam? Bet kāpēc tu domā, ka šis ziņojums ir tieši par mani?

— Nu tad paklausies! Es vakar aizskrēju pie Ņikitas pēc žurnālā, bet viņam līdzās stāv Tiktors. Dzirdu, ka šis saka Kolomejecam: «Tu saproti, Ņikita, negribēju iejaukties šajā netīrajā lietā, taču strādnieka puiša sirdsapziņa neļauj man palikt vienaldzīgam. Šī lieta ir svarīga. Vārdu sakot, esmu šeit visu uzrakstījis. Tu izlasi. Nezinu,» saka, «kādas būs tavas domas, bet man gan liekas, ka Mandžuru par to noteikti vajag padzīt no komjaunatnes. Tādi cilvēki tikai aptraipa mūsu cildeno organizāciju.»

— Un tu pats dzirdēji, ka Tiktors minēja manu vārdu?

- Es taču neesmu kurls, Vasil... Nu un, saproti, pasniedz Ņikitam papīra lapu. Un ko es? Gribēju ieskatīties ziņojumā, bet Tiktors pamanīja, aizklāja to ar roku un saka: «Kas jums vajadzīgs, jaunais cilvēk? Nebāz degunu otra darīšanās!» Es pamīņājos, tad paņēmu žurnālu un aizgāju.

Un neizlasīji?

Kā tad es to būtu varējis ... Paklausies, Vasil, — steigšus, palūkodamies man acīs, Petjka teica, - vai tu neko tādu aizdomīgu pēdējā laikā neesi izdarījis?

Ko tad es būtu varējis izdarīt? Esi gan tu jocīgs, Petja!

Nu, vai tad maz ko... Ja nu tu esi uzrakstījis kādam mums nepiemērotam cilvēkam rekomendāciju?

Tad es kā pērngad ieteicu Bobirju, tā kopš tā laika nevienam rekomendāciju neesmu devis.

Bet Charkovā?

Ko Charkovā? Es taču tev stāstīju, kā viss bija.

Bet varbūt tu tur izdarīji kaut ko tādu?

Ko gan sliktu es varēju izdarīt? Savādi!

Nu tā ... varbūt kādā vietā sacēli traci... vai piedzēries, nedod, dievs ... varbūt kādam sadevi pa sprandu ... Bet varbūt izsiti kādam veikalam skatlogu.

Nu ko tu, Petrus! Es taču neesmu Tiktors... Fļačkas tirgū no spekulantes pirku un ēdu, tas tiesa, apzaga mani, nu, noskatījos amerikāņu īilmu «Ņujorkas haizivis», uznāca tāds dullums, bet vairāk arī nekā.

Itin nekā?

Kad es tev saku!

Interesanti, ko tas cekulainais tev piesējies?

— Nezinu.

Paklau, Vasil, - Maremucha svinīgi ieteicās, aizej pie Ņikitas un tieši viņam noprasi: «Par ko mani apvaino?»

— Pie Ņikitas? ... Kāpēc man jāiet pie Ņikitas? Tīšām neiešu. Ja es pirmais sākšu iztaujāt, iznāks, ka esmu vainīgs un no kaut kā baidos. Bet ko man baidīties? Smieklīgi!

Jā, tev gan laikam taisnība ... — Maremucha novilka.

Tu, ja gribi, vari pavaicāt, Petrus.

Domā, ka nevaicāju? — Petro strauji atsaucās. — Vaicāju ... Jaška aizgāja, bet es pie Ņikitas. «Kādu apmelojumu tad tev Tiktors iesniedzis?»

— «Nu tā,» Kolomejecs atbild, «pamatīga apsūdzība.» Es prasu: «Kas tad ta par apsūdzību, pasaki, Ņikita!» — «Iesniegts viens politiska rakstura ziņojums par Mandžuru,» Ņikita saka. «Taču pagaidām,» saka, «Maremucha, par to nerunāsim. Bez liekām valodām. Līdz biroja sēdei turi mēli aiz zobiem!» Bet es tik, saproti, sienos Ņikitam klāt. «Tātad,» jautāju, «kaut kas ļoti svarīgs, vai ne?» — «Kā lai tev pasaku,» Kolomejecs man atbild, «tā ir nedzirdēta intriga. Un vispār, tas ir cilvēka nelietības paraugs!»

— Kā, kā? — es vēlreiz pārvaicāju Maremucham.

— Cilvēka nelietības paraugs!

— Par ko tad viņš to teica? — es ievaicājos drebošā balsī.

— Domā, es sapratu? Tu taču mūsu filozofu pazīsti! Viņam patīk tādi nesaprotami vārdi... Es tev tomēr ieteiktu: parunā ar viņu pats!

— Nu vai zini, to es nespēšu! ...

Galdnieku darbnīcā kā par nelaimi iešāvās Gaļina Kušnire. Viņa bija ģērbusies zilā darba virsvalkā, kas sniedzās līdz ceļgaliem, un mati apsieti ar zilu lakatiņu baltiem punktiņiem.

Jau pirms iestāšanās fabriku-rūpnīcu arodskolā es Gaļinā biju ļoti iemīlējies un kādreiz saltā rudens dienā viņu pat noskūpstīju uz Vecā cietokšņa vaļņa; rakstīju viņai no Dņestras vēstules. Šo mīlestību pret Ciaļinu tāpat sajutu, kad sākām mācīties arodskolā. Tiesa, viņā ieskatījās arī citi zēni, un es daudz ko pārcietu. Kāds to bija pamanījis un uzrakstījis ar krītu uz kalves ēzes novilktnes: «Vasilijs Mironovičs Mandžura briesmīgi mokās Gaļinas Kušnires dēļ!» Zem šā paraksta bija uzzīmēta sirds, kas drīzāk gan izskatījās pēc nieres. Tā bija caurdurta ar bultu, un no tās tecēja asins strūkla, bieza, spēcīga, gluži kā pa stāvcepļa reni čuguna strūkla. Nebija nekādu šaubu, ka šis uzraksts iedragāja pārējo zēnu vidū manu šūniņas biroja locekļa autoritāti. Tas taču ir gaužām nelāgi, ja tavus personīgos pārdzīvojumus sāk publiski apspriest. «Mīlestībai jābūt... vislielākajam noslēpumam pasaulē!» es iemācījos no galvas un pat ierakstīju savā piezīmju grāmatiņā blakus politisko mācību konspektam šo kādā romānā izlasīto frāzi. Kolomejecs, pārbaudīdams mūsu konspektus, uzdūrās šai piezīmei un vaicāja: «No kurienes tu izrāvi šitādu mietpilsonību, Vasil?» Man pietrūka drosmes tūliņ atteikt, ka šo frāzi teicis kāds cara ģenerālis, un es izlocījos: «Tā no biedrenes Kolontajas grāmatas.» — «Vienalga — aizspriedums!» Ņikita atcirta, un man šo lapu vajadzēja izraut no piezīmju grāmatiņas. Taču arī šo uzrakstu virs kalves ēzes es būtu pārcietis un kā agrāk mīlējis Gaļinu Kušniri, ja viņa nebūtu izturējusies pret mani tik aizskaroši.

Viņa nostājās Tiktora pusē atgadījumā ar Franci Josefu! Es viņai pateicu, ka Tiktors mani nosauca par «monarchistu», bet Gaļina aukstasinīgi atbildēja:

— Vai tad tu domā, ka tas labi, ja komjaunietis veido tirānu un despotu attēlus?

— Es taču tikai lai praktizētos. Ak Gaļina! — es sacīju pārmetumu pilnā balsī.

Bet Gaļina Kušnire tik vēsi, it kā es viņai būtu svešs cilvēks, atteica:

— Lai praktizētos, tu varēji izveidot kādu putniņu. Manam tēvam ir tintnīca ar vara vanagu. Būtu man bildis vārdiņu, atskrūvētu vanagu un atnestu tev modelim.

— Lielais paldies!... Nes vien citam! — es rupji atcirtu, un tā mūsu personīgās attiecības izbeidzās.

Tiesa, kaut kur sirds dzīlēs ir viņai, ir man kaut kas gailēja palicis. Mēs nespējām mierīgi sarunāties un satiekoties mulsām.

Tā arī nupat, ieraudzījusi mani pie Petjkas darbgalda, Gaļina sastomījās, bet pēc tam, pārspēdama mulsumu, tomēr pienāca klāt. Viņas vaigi tikko manāmi pietvīka.

— Par tevi, Vasil, puikas pagalmā runā, — Gaļina teica. — Stāsta, Tiktors iesniedzis nezkādu ziņojumu un lieloties, ka tev klāšoties plāni. Ko tu esi izdarījis, Vasil, ko?

— Es? Izdarījis? ... Es nekā neesmu izdarījis!

-- Bet kāpēc tad ziņojums?

— Ej paprasi viņam!

— Viņš jau neatzīstas. Saka, līdz biroja sēdei nevarot izbazunēt. Bet tomēr, nav dūmu bez ...

— Man uz viņa ziņojumu uzspļaut! Un tavi dūmi šeit nevietā! — es Gaļinai atcirtu. — Lai raksta kaut vai desmit sūdzību, es neko tādu neesmu izdarījis!

— Vai ar Kolomejecu esi runājis? — Gaļina līdzjūtīgi ievaicājās.

— Kādēļ?

— Ka — kadeļ? — Gaļina brīnījās. — Nu tomēr... Viņš ir mušu sekretārs, apgabala komitejas loceklis, sen tevi pazīst...

Gajinas rūpes mani pavisam sakaitināja. Kas tad tas nu, tiešām? ...

No pagalma cits pakaļ citam saskrēja arodskolnieki. Pusdienas pārtraukums bija beidzies. Lai nedomātu, ka esmu gļēvulis, es teicu, cik iespējams, rāmi:

— Es iešu uz lietuvi, man tur palika nepiepildīta veidne.

ŅIKITA KLUSĒ

Šodien manu acu priekšā pārāk bieži grozās Tiktors. Gan paķer kaktā lāpstu, gan izrauj man pašā degungalā cērtni, paklaudzina, paskandina ar to mazliet blakus istabā, atdauzīdams apdedžus no gatavajiem spara ratiem, — un skaties, jau atkal, kājām grimstot valgajās smiltīs, pavīd Jaškas sakaltušie, rūsganie zābaki. Vai tu re, šim ievajadzējies tērauda stiepļu sukas! Viņa acīs šaudās viltīgs smīns, kuplais cekuls plivinās kā Donas kazakam. Jautrs un apmierināts, Jaška izskatās pēc uzvarētāja. Augu dienu viņš dzied vienu un to pašu populāro dziesmiņu:

Batavijā ir mājiņa jauka Tur nomalē klajā laukā ...

Kad Jaška pienāk man klāt, es izliekos iegrimis darbā. Lai nedomā vis, ka esmu izbijies, cekulainais tenkotājs tāds!

... Beidzot diena galā. Žigli nomazgāju rokas un pirmais brāžos uz ielas.

Parasti pēc darba mans ceļš iet pa Seminārā ielu uz kopmītni. Taču šodien eju pa kreisi uz Trinitara šķērsielu.

Soļoju garām žogiem un dārziņiem, kur redzami kaili koki. Laukumā skan pilsētas tirgus troksnis. Dodos tirgum garām uz Proreznuju un pats

lāgā nezinu, kāpēc tur eju. Ilgi klaiņāju pa sausajām un vientulīgajām bulvara alejām. Lejā tek dzeltenā upe, no kuras nesen izgājis ledus, vietumis tā pieiet tuvu klāt klintīm, applūdinādama sakņu dārzus, izlocīdamās gar Vecpilsētu. Bulvārī dedzina pērngadējās lapas. Gan šur, gan tur kā mazu vulkānu virsotnes kūp lapu un kritušo zaru kaudzes, dūmi vērpjas zemu pa aleju nogāzēm virs klinšainajām kraujām, un to rūgtenā smarža, pazīstamā pavasara smarža, panāk mani pat bulvara pašā viņā galā. Tur aiz maziem vārtiņiem tālumā melno vientuļš sols. Aizeju turp un apsēžos. Pirksti satausta pazīstamos burtus «V» un «G». Vēl pirms iestāšanās fabriku-rūpnīcu arodskolā, kad es bezprātīgi biju iemīlējies Gaļinā Kušnirē, bet viņa staigāja ar manu sāncensi Kotjku Grigorenko, kas vēlāk aizbēga uz ārzemēm, es šeit atnācu klusā vasaras rītā un, aiz dusmām sakodis zobus un dabūdams rokās tulznas, ar kabatas nazīti iegriezu cietajā ozola kokā šos burtus.

Cik sīkas likās toreizējās bēdas, salīdzinot ar to, kas mani varēja sagaidīt tagad!

Tiktora noslēpumainais ziņojums mani vajāja it visur. Maremuchas un Gaļinas brīdinājuma vārdi mani satrauca vēl vairāk. Jau visa fabriku-rūpnīcu arodskola zināja par noslēpumaino ziņojumu. Kad šodien iznācu no skolas, pie vārtiem satiku Moņku Guzarčiku. Tas bija labsirdīgs, mazliet neveikls puisis ar apsārtušām, asarainām acīm.

Jau pirmajā mācību gadā Moņka Guzarčiks pēkšņi saņēma no savas vecmāmuļas mantojumu. Pats viņš šo vecmāmuļu nekad nebija redzējis, tomēr tā, vēl cara laikā aizbraukdama uz Ņujorku, bija novēlējusi pēc savas nāves visus ietaupījumus mazdēlam Moņkam. Ar notārā palīdzību viņu bija sameklējuši kādi attāli radinieki, un tā vienā jaukā dienā Moņka Guzarčiks saņēma trīssimt divdesmit piecus rubļus skaidrā padomju naudā. Protams, visvienkāršāk būtu bijis ziedot tos «Bērnu draugu» biedrībai — bezpajumtnieku likvidēšanai vai, teiksim, nodot Saškam Bobirjam aeroplana būvei Sarkanās Armijas vajadzībām. Taču Guzarčiks no tādas lielas naudas sumas zaudēja galvu un, atskrējis sestdienā no bankas, aizveda daļu zēnu uz restorānu «Venēcija». Viņš parādījis restorānā direktoram naudu un teicis: «Es uzdzīvoju! Svešus neielaist!»

Ko viņi tur darījuši, kā uzdzīvojuši — nav zināms; mēs ar zēniem tajā vakarā bijām klubā uz lekciju «Kas radās pirmais — doma vai vārds?» Zinu tikai, ka nākamajā dienā uzdzīvotāji kopā ar Amerikas vecmāmuļas mazdēlu staigāja kā apstulbuši. Puišus mocīja nelabums. Viņi bija pārēdušies tortes, kūkas; ēduši pēc kārtas visu, kas uzrādīts ēdienu kartē: siļķi, cepumus, melno presēto kaviaru, sivēna cepeti, suflē, bifštekus, stori... un pie tā visa dzēruši kaut kādus vīnus ar jocīgiem nosaukumiem. Visu no Amerikas saņemto mantojumu notriekuši vienā vakarā.

Valodas par šo notikumu savā laikā aplidoja visu pilsētu, un, kad Moņka Guzarčiks iesniedza pieteikumu komjaunatnē, mēs viņu neuzņēmām. «Lai arī esi strādnieku puika, tomēr auša. Dvēsele tev, draugs, ir sīkburžuaziska!» Kolomejecs birojā norādīja Moņkam. «Tā agrāk uzdzīvoja tirgoņu dēliņi, bet tu mācies no viņiem. Pagaidi, paskatīsimies!»

Pašreiz Moņka Guzarčiks pārtika no savas darba algas, no stipendijas, un mēdza pats par sevi ironiski sacīt: «Es kā bezpartejiskais starpslānis .. .»

Saticis mani šodien pie vārtiem, Moņka arī pačukstēja:

— Ai-ai-ai, Vasil! Es dzirdēju, ka Tiktors pret tevi ievirzījis lietu. Jā? Prasot, lai tevi izslēdz no komjaunatnes. Jā? Ak tu nabadziņš! Ieskaitīs tevi mūsu pulciņā.

Tad tik tālu gan, ka pat Guzarčiks mani nožēlo!

Es skumji raudzījos uz upes viņējo krastu, uz Cietokšņa tiltu, kas savienoja abas klintis, un uz Veco cietoksni. Šajā cietoksnī, kad pilsētu bija sagrābuši petļurieši, es, Petjka Maremucha un mūsu draugs Juziks Starodomskis, pec palamas Cauna, zvērējām pie gaidamaku nogalinātā boļševika Sergu-šina kapa, ka stāvēsim cits par citu kā brāļi un atriebsim nolādētajiem pet-ļuriešiem viņa nāvi. Pagaidām es godīgi pildu šo zvērestu un uzticami kalpoju revolūcijas lietai. Bet kāpēc gan uzradies šis ziņojums un pat tuvākie draugi jau priekšlaikus mani žēlo? ...

No Cietokšņa tilta apakšas cauri pusapaļajam tunelim ar troksni un dārdoņu gāzās ūdenskritums. Tvirtais ūdens krita kā dzeltenas kaskādes; tikai tur, kur ūdens atsitās pret akmeņiem, zaigoja baltas putas.

Nāca prātā sena leģenda, ka priekš daudziem gadiem, pamezdami mūsu pilsētu, turki nosvieduši no Cietokšņa tilta dzelzs lādi, kas līdz pašai augšai bijusi pieblīvēta ar Ukrainā salaupītām zelta cechinām, dimantiem, rubiniem, zelta rokas sprādzēm un milzīgiem, žilbinošiem briljantiem vistas olas lielumā.

Iekām nogrimusi dziļajā upes dzelmē, ūdenskrituma briesmīgā spēka rauta, smagā lāde vairākas reizes pārmetusi kūleņus uz asajiem akmeņiem. Tās vāks atsprādzis vaļā. Un ļaudis stāsta, ka ik gadus pēc ledus iešanas pavasara straujais ūdens izskalojot no dzelmes zelta naudu un dārgakmeņus. Bet kādreiz, vēl cara laikā, Saškas Bobirja vectēvs, stāsta, starp piekrastes akmeņiem atradis kāda turku vezira ar rubiniem rotātu zelta kroņa gabalu; šis vezirs, aizkrāciešu un krievu karaspēka vajāts, steigā aizbēdzis no Ukrainas. Saškas vectēvs aiz priekiem devies uz krogu, izlauzis no kroņa gabala vienu rubinu, un vecais krodzinieks viņam par to iedevis tik daudz sīvā, ka vecais, to izdzēris, zaudējis samaņu. Atmodies viņš pilsētas otrā malā pie Vēja vārtiem un bez kroņa. To bija nočiepuši apkārt klejojošie zirgu zagļi. Saškas vectēvs aiz bēdām sajucis un nokļuvis vājprātīgo namā. Tur viņš arī pavadījis sava mūža pēdējās dienas, klaiņādams garā audekla kreklā pa ēnainajām slimnīcas dārza alejām un nēsādams galvā no dadžiem darinātu kroni.

Saška Bobirjs, kad to uzņēma komjaunatnē, pastāstīja arī šo skumjo nostāstu par savu vectēvu, bet Ņikita nekavējās iebilst: «Redziet, zēni, ko dara bagātība! Tāpēc mums, jaunajai paaudzei, jābūt brīvai no naudas un mantas varas.»

Tomēr vecākie mūsu pilsētas ļaudis par šo notikumu ar kroni stāsta ko citu. It kā uz Cietokšņa tilta turki ar virvi nožņauguši jauno Jurko Chmeļņi-čenko, hetmaņa Bogdana dēlu, un, piesējuši tam pie kājām akmeņus, nosvieduši no tilta mutuļojošā ūdenskritumā. Tad jaunais Jurko pirms savas nāves nolādējis turkus un reizē arī visus viņu dārgumus.

Cik reižu palu laikā mēs, Aizupes zēni, neievērodami hetmaņa lāstus, klaiņājām gar upi, nenovērsdami acis no tās dūņainā krasta un cerēdami, ka nupat, nupat starp skaidām, slapjo sienu un kūstošajiem ledus gabaliem pēkšņi pamirdzēs kaut visniecīgākais naudas gabaliņš, lai par to Modesta Tarpani aptiekā varētu nopirkt gumijas kaķenēm!...

Ne jau Jaškas ziņojums mani biedēja. Nepavisam! Pārdomājis to, es

nācu pie secinājuma, ka ziņojumam nav nekādas nozīmes. Lai Tiktors tur būtu diezin ko sarakstījis: ka esmu petļurietis, ka biju nodomājis uzspridzināt Sevišķo uzdevumu da|as noliktavas — viss tas ir tikai nieki. Visus melus agri vai vēlu var atmaskot.

Pašlaik es jutos nomākts nevis tāpēc, ka baidītos. Mani apbēdināja zēnu līdzjūtīgās sarunas un visvairāk—Ņikitas Kolomejeca nesaprotamā klusēšana.

«Ja par šūniņas biroja locekli iesniedz ziņojumu un tu esi sekretārs, tad atnāc un pasaki cilvēkam skaidri un gaiši, godīgi un atklāti, par ko viņu apvaino; pārbaudi, vai tas tā ir, bet neklusē, neliec cilvēkam velti mocīties!» es pie sevis prātoju, staigādams pa kraujas augšu. «Vai man nav taisnība? Protams, ka taisnība!»

Kolomejeca klusēšana — tā, lūk, mani pārsteidza, modināja sašutumu un satrauca.

Vakar mēs visu vakaru pavadījām kopmītnē, un viņš — būtu kaut jel vārdiņu bildis, bet pie viņa taču atrodas Tiktora ziņojums.

Sūtīdams mani uz Charkovu, Ņikita teica: «Brauc, tu esi dūšīgs puisis!»

Teica: «Tu esi dūšīgs puisis?» Tātad ticēja man? ... Ticēja!

Bet tagad Ņikita klusē. Un mētājas ar nczkādām tur miglainām frāzēm: «Cilvēka nelietības paraugs» ...

Sāka tumst. No upes pūta auksts vējš it kā uz salu. Es vēlreiz piegāju pie zemā soliņa ar pazīstamajiem burtiem «V» un «G» un apsēdos uz tā. Soliņš atradās klajā vietā, vējš mani purināja no visām pusēm. Nezinu, kāpēc iebāzu roku kabatā un izvilku no turienes zaueru. Kādreiz es to iemainīju no Maremuchas par visiem saviem baložiem un kopš tā laika nebiju šķīries no revolvera. Pat iedams uz fabriku-rūpnīcu arodskolu, es ņēmu to līdzi, un Ņikita Kolomejecs mēdza par mani pazoboties:

— Kam tev cechā revolveris, Vasil?

— Kur tad lai es to lieku?

— Atstāj kopmītnē.

— Tev labi runāt, tavs skapītis aizslēdzams, bet mans — vaļā.

— Palūdz atslēdzniekus, lai pieliek slēdzenīti.

Ko šī slēdzenīte līdzēs, to viegli var atlauzt.

Ai Vasil, Vasil, tu esi nelabojams cilvēks! Pieradis pie ieroča. Tev vajadzēja dzīvot tikai kara komunisma laikā! Grūti Vasilijam Mironovičam Mandžurarn pāriet uz mierīgu dzīvi.

Es zināju, ka Ņikita joko, tomēr šie joki mani mazliet aizskāra. Kas tā par mierīgu dzīvi, ja visapkārt tādi notikumi!

Nebija vēl aizritējis gads, kopš pilsudskieši uzbruka padomju pierobežas postenim pie Jampolas un nogalināja posteņa priekšnieku. Pavisam nesen Latvijā mūsu republikas ienaidnieki nošāva padomju diplomātisko kurjeru Teodoru Neti. Un Kotovska noslepkavošana? «Ne tikai man vienam, bet visiem pierobežas darba jauniešiem jābūt apbruņotiem un gataviem uz visu,» es domāju. Un turpināju nēsāt ieroci līdzi darbā ...

Virzīdams graudu uz vienu no Vecā cietokšņa robainajiem torņiem, es tēmēju. Tomēr bija jau patumšs, un mijkrēslī grauds izplūda.

«Kas gan varētu būt šajā Tiktora noslēpumainajā ziņojumā? ...»

Es žigli iebāzu revolveri kabatā un galīgi nomākts vilkos uz kopmītni.

Mūsu kopmītnē bija neparasti klusi. Es tūdaļ atcerējos, ka šodien pilsētas komjaunatnes klubā rāda filmu. Protams, ka zēni aizgājuši tur. Žēl, ka esmu nokavējis.

Istabā dega spuldzīte ir pie griestiem, ir pie Ņikitas gultas.

Mūsu sekretārs dzīvoja kopā ar mums. Uz viņa skapīša bija saliktas grāmatas. Kā allaž Ņikita bija palicis mājās. «Izklaidēšos es vecuma dienās,» viņš parasti mēdza sacīt, «bet pašreiz, kamēr acis veselas, labāk jāpalasa grāmatas.» «Iemīlēt grāmatu, tas nozīmē apmainīt garlaicības brīžus pret jaukiem brīžiem.» «Grāmata — tā ir cilvēka draugs, kas nekad nepieviļ!» Kolomejecs bieži mēdza mums atkārtot kāda viņam zināma filozofa izteicienus. Un lasīja aizgūtnēm: mājā līdz vēlai naktij, ceļā uz internātu, soļodams pa ietvi un turēdams priekšā atvērto grāmatu; lasīja pusdienas pārtraukumos, sēdēdams uz sarūsējuša katla skolas pagalmā.

Redzams, šodien Ņikita netaisījās nekur iziet. Viņš gulēja gultā izģērbies, bet uz krēsla melnoja viņa kārtīgi salocītās drānas.

Klusēdams es piegāju pie savas guļvietas un noņēmu žokejcepuri.

Ņikita pagrieza galvu un teica:

— Tev zem spilvena anketa, Mandžura. Izpildi to un rīt atdod man!

Man notrīsēja sirds. Sākas!

«Droši vien tā ir kāda sevišķi āķīga anketa!»

Tikko dzirdami es vaicāju:

— Kas par anketu?

— Ieroča dēļ, — nepaceldams no grāmatas galvu, Ņikita atbildēja.

- Sevišķo uzdevumu daļas kartītes vairs neder, un mums jāiesniedz individuāli pieprasījumi, lai izsniedz atļaujas nēsāt ieroci.

... Klusi čaukst grāmatas lapas. Kolomejecs neskatīdamies paņēma no skapīša zīmuli, kaut ko atzīmēja, it kā likdams man saprast, ka saruna izbeigta.

Nu labi! Neuzbāzīšos ...

Klusums. Pa atvērto vēdlodziņu istabā ieplūst pavasarīgās ielas troksnis, īpatnējs, vienreizīgs pavasara troksnis! Vai jūs esat ievērojuši, ka pavasarī cilvēks visas skaņas dzird tik skaidri, it kā pirmo reizi? Tur blakus sētā iedziedājās gailis, un man šķiet, ka es agrāk nekad neesmu dzirdējis tik skaļu gaiļa dziedāšanu ...

Sājā klusumā es aplūkoju tipogrāfijā iespiesto anketu, kas jāizpilda, lai dabūtu atļauju nēsāt ieroci, un gaidīju, ka tūlīt, tūlīt Ņikita beidzot sāks runāt ar mani par Tiktora ziņojumu.

— Jā, Vasil, tikko neaizmirsu, — man pievērsdamies, Ņikita ieteicās:

Tev skapītī atrodas sūtījums, es parakstījos par tā saņemšanu. — Un

no jauna iegrima grāmatā.

Krusteniski ar auklu pārsietais pasmagais sūtījums smaržoja pēc mašas un āboliem. Apakšā ar ķīmisku zīmuli bija uzvilkts: «Sūta Mirons Mandžura Cerkasā, Valsts apgabala tipogrāfijā.»

Aizbraucis no mūsu pilsētas uz Čerkasu, tēvs dažkārt man no turienes sūtīja paciņas. Visu, kas tajās atradās, es sadalīju starp kopmītnes biedriem: vienam ābolu, otram gabaliņu cūkas speķa, apkaisītu ar mirdzošiem sāls graudiņiem. To pašu darīja arī citi zēni ar saviem sūtījumiem.

Pašreiz kastītē zem saplākšņu vāciņa atrodas dažādas gardas mantas.

Turklāt esmu izsalcis. Tomēr es nespēju atvērt sūtījumu. Ja es tieši tagad, nesagaidīdams zēnu pārnākšanu, sākšu cienāt Ņikitu, viņš var nodomāt, ka, izdzirdis par ziņojumu, es viņam pielabinos, gribu viņu uzpirkt ar magoņmaizītēm.

Un, lai kā tas mani apbēdināja, es tēva sūtījumu līdz zēnu pārnākšanai atstāju vecajā vietā — skapītī pie gultas.

Izģērbies es likos gulēt, klausīdamies, kā čaukst Ņikitas lasītās grāmatas lapas.

BOBIRJAM NEVEICAS

Esmu piemirsis pastāstīt, kāpēc vairs nederēja Sevišķo uzdevumu daļas izdotās atļaujas ieroču nēsāšanai. Noticis tā, ka pēc manas aizbraukšanas uz Charkovu mūsu pilsētā apmeties Proskurovas sarkano kazaku pulks. Slavenā brigādes komandiera Grigorija Kotovska izaudzinātie sarkanie kazaki novietojušies aiz stacijas kazarmās, kur cara laikā stāvēja Starodubas dragunu pulks. No visām malām uz turieni saveduši siena, auzu un āboliņa vezumus. Barības bijis jāpieved ļoti daudz, lai izmitinātu tādu milzumu zirgu.

Bet vakarā, tiklīdz kazaki iekārtojušies jaunajā vietā, — pilsētas ielās atskanējusi pazīstamā Sevišķo uzdevumu daļas trauksme: trīs ložmetēju kārtas un pieci atsevišķi šāvieni. Un kā parasti pēc tāda signālā uz Sevišķo uzdevumu daļas štābu Kišiņevas ielā no visām malām steigušies komunari.

Mūsu fabriku-rūpnīcu arodskolas audzēkņus trauksmes signāls pārsteidzis komjauniešu klubā, kur viņi, salasījušies pašdarbības izrīkojumā, noskatījušies muzikālo ainu «Trijjūgs» savu biedru izpildījumā.

Pēc tam kad pacēlies priekškars, no kulisēm uz skatuves, smagās, piestiprinātās astes vēcinādami, izjoņojuši trīs aktieri — «zirgi». Grimēti viņi bijuši pavirši, un visi uzreiz pazinuši, ka tuklais, pazemais «zirgs», ietērpts spilgtā Rumānijas karaļa virsnieka tērpā ar zelta lampasiem uz sarkanajām biksēm, nav neviens cits kā Petro Maremucha. Jāsaka, ka manam draugam Petjkam bija pieklājīgs bass un šo īpašību augstu vērtēja dramatiskajā pulciņā.

Bijušais bezpajumtnieks un viszinis Furmanis tēlojis petļurieti.

Platās, uz zābakiem uzlaistās biksēs, zilā vamzī, kas apsiets ar sarkanu ormaņa jostu, melnraibā suņādas cepurē ar zilu atlasa virspusi, kas nokarājusies uz vieniem sāniem, un, beidzot, ar garām ūsām, daudz garākām nekā Pečericam, — tāds nu izskatījies Furmanis. Lai būtu vēl cienīgāks, Furmanis aiz zābaku stulma aizbāzis pudeli. Tos zēnus, kas zālē skatījušies pa logiem no ielas, visvairāk, protams, interesējis, vai tas ir īsts degvīns vai parastais ūdens.

Bet košāks par visiem, pēc zēnu nostāstiem, izskatījies maršals Pilsud-skis — Saša Bobirjs. Galvā viņam bijusi zila, ar trušādu rotāta, augsta konfederatka ar drebošu, baltu zirga astru pušķi augšā. Kluba kostimu pārzinis Saškam nez no kurienes bijis izrāvis tiešām īstu Pilsudska virsnieka frenci ar vītiem, spožiem pozamentiem uz augstās, stāvās apkakles, ar ordeņiem, akselbantēm un pogām ar iegravētiem ērgļiem. Frencis Saškam bijis mazliet par lielu. No tā piedurkņu lielajām aprocēm rēgojušies tikai Bobirja pirkstu galiņi: laikam virsnieks, kas, pilsudskiešiem bēgot, pilsētā bija

aizmirsis savu angļu piegriezuma parādes frenci, bijis pamatīgs tēvainis. Lai krāšņums būtu pilnīgs, trūcis tikai viena — labu virsnieka zābaku. Tāpēc kostimu pārzinis uzspīlējis uz Bobirja stilbiem dzeltenus cūkādas stulpiņus, bet zem tiem rēgojušās melnas kurpes — mūsu parastās juchtādas darba kurpes. Kur gan tas redzēts, ka virsnieki valkātu stulpiņus un kurpes dažādās krāsās? Taču Bobirjs neraizējies ...

Līksms un lepns tāpēc, ka viņā noraugās tik daudz jauniešu, un gribēdams ar labo spēli mīkstināt savu izgāšanos dežūras laikā Sevišķo uzdevumu daļas štābā, Bobirjs ārkārtīgi centies: mīņājies ar kājām kā īsts rumaks, zviedzis braši un skaļi gluži kā kumeļš, griezis zobus vēl skaļāk nekā naktīs, izlikdamies, ka grauž laužņus, — vārdu sakot, dižojies, kā tikai varējis. Viņš spēlējis tik aizrautīgi, ka, rikšojot otro apli, viņam notrūkusi aste.

Skat, skat, Pilsudskis bez astes! — iespiegušies zēni aiz logiem. Bet Bobirjs bez mazākā apjukuma skriedams iespēris notrūkušajai astei ar kāju tik spēcīgi, ka tā aizlidojusi zāles otrajā rindā, kur to saķēruši skatītāji, un tā gājusi no rokas rokā it kā burvju mākslinieka noslēpumainā nūjiņa.

Visgrūtāk bijis izvēlēties kostimu Antantei — šā kontrrevolucionarā «trijjūga» saimniecei. So jautājumu uzticējuši Furmanim, kas no visiem aktieriem vislabāk zināja vēsturi. Viņš sācis atcerēties, kādas tieši valstis kūdījušas pilsudskiešus, petļuriešus un rumāņu bajārus pret jauno padomju zemi, kas tieši apgādājis ar ieročiem un apbruņojis interventu armijas.

Dzimis pats Sepetovkas tuvumā, Furmanis labi atcerējies, kā pēc poļu grafa Potocka sūdzības amerikāņu kareivju grupa un Jasos novietotās Amerikas misijas virsnieki atbraukuši uz Antonini miestiņu, nodedzinājuši līdz pamatiem kaimiņu ciemu tikai tāpēc, ka šā ciema zemnieki revolūcijas gados sākuši dalīt grafa zemi.

Furmanis zinājis, ka Pilsudska karaspēkā, ar kuru pēdējais devies uz Kijevu, it īpaši ģenerāļa Hallera armijā, bijuši visai daudz amerikāņu instruktoru, bet vēl vairāk Amerikas šauteņu, ložmetēju un cita bruņojuma. To zinādams, Furmanis izrīkojis, lai drēbes Antantei kostimu pārzinis šuj — pusi no svītrainā un zvaigžņotā Amerikas karoga, bet otru pusi no Britanijas karoga. Un tā «Antante» — Gaļina Kušnire, kas pārvaldījusi panu Poliju, Petļuru un bajāru Rumāniju, bijusi ietīta amerikāņu un britu karogos gluži kā palagā. Bez tam priekšpusē bijušas no zeltīta eglīšu papīra uzšūtas divas astainas lauvas ar kroņiem galvās. Lai skatītājiem liktu saprast, ka arī franču buržuāzijā piedalās intervencijā, uz Gaļinas baltās, ar miltiem apbārstītās parūkas kostimu pārzinis uzbāzis izliektu, augstu kartona cepuri, kas mazliet līdzinājusies tiem pilnības ragiem, kādi vēl vecā režima laikā mēdza karāties pie pilsētas maiznīcām. Ar šādu cepuri galvā karikatūrās parasti mēdza attēlot Mariannu-Franciju.

Tā saģērbta, stāvēdama skatuves centrā un raustīdama grožus, Gaļina — «Antante» pātagojusi Pilsudski, bajāru Rumāniju un Petļuru.

Nobeidzot trešo loku, viņiem pēc inscenējuma plāna bijis jāpagriežas ar purniem pret savu kundzi — Antanti. Rumakiem vajadzējis saslieties pakaļkājās, citiem vārdiem sakot — pacelt rokas, gaužām žēli iezviegties un tad, aizskrejot pie avanscēnas, sērīgi dziedāt pret publiku:

«Maskavu mums neredzēt, neredzēt tā kā savas ausis ...»

Ja neņem vērā to, ka Bobirjs pazaudējis asti, viss, kā man stāstīja zēni, noritējis lieliski. Aktieri draiskojušies pa skatuvi, saraudamies zem pātagas šmiukstieniem, Ga|ina bijusi stingra un augstprātīga kā īsta angļu lēdija, režisors — Tautas ēdināšanas nodaļas šūniņas aģitācijas un propagandas daļas vadītājs Koļa Drakokrusts aiz prieka berzējis rokas, ka viņa iecerētais numurs tik jauki izdevies, bet, tiklīdz Maremucha dobjā basā iedziedājies: «Maskavu...» — tā zālē iesaukušies:

— Trauksme!

Klubā sacēlusies jezga. Skatītāji komjaunieši, apgāzdami solus, metušies ārā uz ielas. Ikvienam gribējies žiglāk aizjoņot uz Sevišķo uzdevumu daļu, saņemt šauteni un gaidīt pavēli. Režisors Koļa Drakokrusts steigšus nolaidis priekškaru un nolēcis skatītāju zālē, lai arī pats ātrāk tiktu ārā.

Petļuras-Furmaņa parastais uzvalks atradies uz palodzes aiz skatuves. Turpat, it kā iedams peldēties, bijis salicis savas mantiņas arī Maremucha. Abi viņi žigli pārģērbušies un, nosvieduši uz skatuves teatra uzvalkus, bet skrejot noraudami ūsas un noslaucīdami grimu, izlēkuši pa logu uz ielas.

Bet ko lai iesāk Bobirjs, kura drēbes atradās tukšajā skapī bibliotēkas istabā aiz skatuves? Izrādes dienās šo bibliotēku uz laiku mēdza izlietot par grimēšanās telpu. Tur parasti arī glabājās parūkas, grims, veclaicīgas pistoles ar gaili, bet Koļa Drakokrusts, baiļodamies, ka neapzinīgākie kluba apmeklētāji neizdara kādas blēņas, izrāžu laikā bibliotēku parasti mēdza aizslēgt.

— Kur Drakokrusts? ... Zēni, vai neesat redzējuši Koļu Drakokrustu? — tagad pilnā kaklā vaimanājis nabaga Saša, skraidīdams pa zāli, no kuras steigušies prom skatītāji, un ar niķelēto zobena maksti aizķerdams solus.

Bet komjaunieši — Sevišķo uzdevumu daļas biedri pat neatbildējuši Bobirjam. Kāda viņiem interese noskaidrot, kur atrodas Drakokrusts, kad pēc neveiksmīgā uzbrukuma Sevišķo uzdevumu daļas štabam ikvienu nopietni satraucis jaunais trauksmes signāls, un zēni domāja tikai vienu — kā ātrāk nokļūt štābā. Pusaudžiem, kas nebija komjaunieši, steigties nevajadzēja, bet viņi paši, vispārējā satraukuma pārņemti, spiedušies ārā uz ielas. Tikai paši mierīgākie no tiem ar patiku aplūkojuši Sašu tuvumā, bet arodskolnieks Moņa Guzarčiks, uzsizdams Bobirjam pa plecu, izsaucies:

— Lūdzu, pan! Neuztraucieties! Lūdzu, ja pans vēlas, tad es kā bezpartejiskais starpslānis varu aizdot panam savas bikses ...

Labi saprazdams, ka Guzarčiks tikai joko un nekad nebūs spējīgs uz tādu upuri, Saša meties uz izeju. Izšāvies uz ielas, Bobirjs apstājies, ierāvis degunā spirgto pavasara gaisu, atskatījies un pilnīgā izmisumā iekliedzies: «Nu kur gan šis Drakokrusts ielīdis, kaut viņu nelabais būtu parāvis, kur atslēgas?» un, ilgi nedomādams, zobenu pieturēdams, aizjoņojis uz šauro un tumšo Jampolas ieliņu.

Visi domājuši, ka panu Polija skrien uz kopmītni pārģērbties. Taču Saša nebijis tāds muļķis, ka joztu uz pilsētas nomali un tad — atpakaļ tikai tāpēc, lai apmainītu pilsudskieša tērpu pret saviem vecajiem darba svārkiem.

Saša nolēmis drāzties uz Sevišķo uzdevumu daļas štābu teatra kostimā.

«Nekas,» viņš, izmisis par savu stāvokli, prātojis, «jādomā, sākumā visi man pievērsīsies, bet, kad paskaidrošu, kā tas ir, tad rimsies. Pats galve-

nais — nenokavēt trauksmi. Ja pēc tā, kas notika pagājušajā dežūras laikā, nokavēšu, visi teiks — Bobirjs ir gatavais zaķapastala.»

Turklāt Saša vēl domājis būt gudrāks par visiem pārējiem Sevišķo uzdevumu daļas biedriem, kas bijuši klubā, un aiztraukties uz štābu pirmais. Tikai nedaudzi zina, ka Jampolas ielas galā ir netīra cauri staigājamā sēta, kas iziet tieši uz Tirgus laukumu. Un Saška meties pa tumšo līkloču ieliņu uz slepeno sētu, gribēdams saīsināt ceļa gabalu.

Bet vajadzēja gadīties, ka, iedrāzies ar sparu šajā ūdens peļķēm pilnajā iebraucamā sētā, Saša uzgrūdies apkārt klejojošu suņu baram.

Padzirduši piešu skaņas un pēc tam ieraugot skrejošo Bobirju, suņi sākumā izbijušies un daži mazākie, nodomājuši, ka tas ir viņu galvenais ienaidnieks — suņu ķērājs gicelis, kas metas uz tiem ar arkanu, laiduši ļekas vaļā. Taču tajā pašā brīdī lielākie suņi, kožoties norūdīti un neganti, noģiduši viltu un riedami uzbrukuši Saškam.

Sākumā Bobirjs nolēmis aizstāvēties. Viņš vēlāk stāstījis zēniem, ka gribējis izvilkt zobenu un cirst tieši ar to apkārt klejojošajiem suņiem. Bet, tikko viņa roka satvērusi zobena spalu, kad nodokļu inspektora atraitnes — frančmaizīšu tirgotājas Podņebesnaja madamas vecais vaukšķis ar sparu ieķēries Saškam labajā ciskā. Suns ne vienreiz vien bija izsprucis no suņu ķērāja būra un zināja, ka visdrošākais līdzeklis, lai neiekristu atkal, — pirmajam uzbrukt nekauņām.

Nabaga Sašam atlikusi tikai viena izeja — aizšmaukt bez cīņas. Tur, kur gaisma! Tur, kur apkārt klejojošie suņi neuzdrošināsies uzbrukt cilvēkam.

Sperdams plušķiem ar kājām, atgaiņādamies no tiem ar zobena maksti, skaļu suņu reju pavadīts, Bobirjs izskrējis Tirgus laukumā, ģērbies Pilsudska virsnieka mundierī, galvā krāšņu konfederatku ar baltu, kuplu pušķi.

Bet tajā vakarā pie Centrālā strādnieku kooperativa pārtikas preču veikala Tirgus laukumā atkal dežurējis sargs, ko savā laikā pratināja Valsts politiskās pārvaldes pilnvarotais Vukovičs. Sargs it labi bijis paturējis prātā Vukoviča rājienu un to, kā, pievērsdamies Poļevojam, VPP pilnvarotais izteicis domas, ka bandits, kurš gribējis uzspridzināt Sevišķo uzdevumu daļas štābu, acīm redzot būs aizslājis uz Polijas robežu.

Tagad, jaunas Sevišķo uzdevumu daļas trauksmes saviļņots, sargs bijis uzmanīgs. Izdzirdis suņu rejas, viņš pagriezies un ieraudzījis skrejošo Bobirju, ģērbušos tik savādā tērpā.

Sirmgalvja atmiņā uzreiz atausuši pilsoņu kara gadi un tieši šādi Hal-lera armijas pilsudskieši, kuri soļojuši pa mūsu pilsētas ielām un kurus komandējuši no aizokeana zemēm atbraukušie amerikāņu instruktori. Tagad sargam gadījusies laba izdevība izcelties.

Trīcošiem pirkstiem sargs uzvilcis skrošu bises gaili un, mezdamies teciņus no veikala lieveņa lejup, bargi uzsaucis:

— Stāt, suņa gabals!

Aiz zobena šķindoņas un aiz suņu rejām Bobirjs nav sadzirdējis saucienu.

— Ak tu pana mūli! — sargs ierēcies un izšāvis ar vecās medību bises abiem stobriem Saškam gar kājām.

Bobirjs palēcies un strauji pagriezies pa labi. Pāri Tirgus laukumam stiepies jau rudenī ūdensvadu licēju izrakts dziļš un izkusušā sniega ūdens pārplūdis grāvis. Saška domājis ar joni pārlēkt pāri grāvim, bet kurpe paslīdējusi uz mālainās grāvja malas, un viņš iekritis ar seju ledainajā ūdenī...

* *

*

Visjocīgākais tas, ka šoreiz trauksme nebijusi īsta. Sevišķo uzdevumu daļas štaba priekšnieks Polagutins, lai pēdējo reizi sapulcinātu visus komu-narus, vienkārši izlietojis veco, pārbaudīto signālu.

Ikvienam, kas pieskrējis pie štaba un gribējis saņemt šauteni, Polagutins, norādīdams ar roku uz ielas bruģi, teicis:

— Stāties, biedri! Bez ieročiem ...

Kad visi komunari nostājušies ēkas priekšā, bez šautenes juzdamies neparasti, Polagutins, piešus skandinādams, nokāpis no pauguriņa uz bruģa un teicis:

— Biedri komunari, gribu jums pavēstīt jaunas ziņas, dažam labam varbūt negaidītas: Sevišķo uzdevumu daļas Ukrainas pierobežas novados tiek likvidētas. Visi ieroči jānodod Apgabala kara komisariāta rīcībā. Turpat pēc vispārējiem noteikumiem notiks jaunkareivju un rezervistu militārā apmācība. Mēs esam kļuvuši spēcīgāki, biedri, tāpēc arī mūsu partija pieņēmusi šādu lēmumu. Ja kas notiks, Sarkanā Armija viena pati spēs aizsargāt zemi un mūsu robežu. Pie mums, paraug, ieradušies sarkanie kazaki, domāju, būsiet jau dzirdējuši? ...

... Tajā laikā, kad Polagutins, nepaceldams balsi, vienkārši sarunājies ar komunariem, Tirgus laukumā aiz mājām nobūkšķējuši divi šāvieni, nakts klusumā ieskanējies Bobirja izmisušais spiedziens, tad atskanējuši sarga svilpieni, un no jauna viss apklusis. Būtu tie bijuši šauteņu šāvieni, visi komunari, protams, tūdaļ dotos turp, taču daudzus nomierinājis tas, ka šāvienu skaņas bijušas dobjas kā parastām medību bisēm.

Polagutins ieklausījies un it kā garām ejot iebildis: «Kaut kas noticis pie kokzāģētavu noliktavām,» — un tad skaļi un mierīgi paziņojis:

— Tas ir viss, biedri. Varat doties mājup dziedādami!

Komunariem bijis jāiet uz dažādām pusēm: vieniem uz Podzamči, citiem uz Krievu folvarkiem, citiem uz Odraini, be’t melderu šūniņai vēl tālāk — uz Dolžokas viensētu, taču visi staršinas, it kā norunājuši, veduši savus vadus pa Kišiņevas ielu uz Tirgus laukumu, lai uzzinātu, kas tomēr noticis pie kokzāģētavu noliktavām.

Iedami pēdējo reizi Sevišķo uzdevumu daļas ierindā pa Kišiņevas ielu, komunari sākuši dziedāt iemīļoto dziesmu:

Nost no ceļa, dzīve vecā,

Kas kā lāsts mums spieda plecus, —

Jaunā Krievu zeme iet,

Cieši ieroci tver saujā,

Steidz pret ienaidniekiem kaujā,

Jaunās cīņu dziesmas dzied.

Nost no ceļa, visas mokas.

Varmākas, kas brīvei rokas

Tiecās smagām važām siet,

Lai jums pīšļi pāri krājas,

Tagad jūsu vietā stājas Cīnītāji drosmīgie.

Mēs, kas ilgi vergojuši,

Asarās kas dzīvojuši,

Mēs, ko žņaudzis trūkums, posts.

Izejam mēs īstai brīvei,

Patiesībai, jaunai dzīvei

Cīņās gaišu ceļu post.

Nepaguvuši Sevišķo uzdevumu daļas biedri, — pēc zēnu vārdiem, — tuvodamies Centrālā strādnieku kooperativa veikalam, nodziedāt visu dziesmu, kad viņu acīm atklājies neaizmirstams skats.

Sarga apcietinātais, slapjais un saniknotais Saška Bobirjs, nemitīgi taustīdams sakosto cisku, brēcis:

— Kas tev devis tiesības šaut, elles prauls tāds? Tu mani varēji nošaut, nelaimīgais psichopat! Es taču esmu aktieris!...

Sargs juties ne mazāk sapīcis kā viņa kļūdīšanās upuris — Bobirjs. Un kā gan ne — otrais misēklis vienā mēnesī. Turklāt velti izšāvis valsts patronas! Bet vai tad sargs — vecs cara laika feldfēbelis — varēja uzreiz turklāt visu komunaru klātienē atzīt savu vainu un atlaist Bobirju?

Noraizējies, turēdams šauteni rokās un skatīdamies apkārt, viņš norūcis:

— Aktieris... Pazīstam mēs tādus aktierus ... Āre, aiziesim uz VPP, tur tad arīdzan noskaidros, kas tu tāds par putnu un kādas tev tiesības svešā formas apģērbā skraidīt pa padomju pilsētu ...

VISS NOSKAIDROJAS

Birojs sapulcējās vakara fabriku-rūpnīcu arodskolas atslēdznieku cechā. Šī garā istaba šķita pārlieku liela tādai mazai sēdei, it īpaši vakara laikā, kad skolā valdīja klusums.

Mēs sasēdāmies uz darbgaldiem. Jaška Tiktors, klusītiņām svilpodams, sēdēja man iepretī. Patiesību sakot, nevis sēdēja, bet bija izlaidies puszvi-ļus, atspiedies ar elkoni pret darbgalda cinka apšuvumu. Tiktora apakšējā lūpa bija izstiepta, gaišais cekuls izspūris pār plato pieri, pelēkās, rūtainās žokejcepures nags atliekts uz augšu. Viņš jutās labi...

— Sāksim, biedri! — Ņikita papurināja galvu un iznāca ejā starp darbgaldiem. — Dienas kārtība mums šodien neliela, paliks vēl laiks sagatavot atskaites. Apspriedīsim divus jautājumus: pirmais — par komjaunatnes biedra Jakova Tiktora uzvedību, bet otrs — izskatīt Tiktora iesniegumu par komjaunieša un biroja locekļa Vasilija Mandžuras rīcību. Nu, ja punktā par dažādiem jautājumiem kādam būs kas sakāms, — pats par sevi saprotams, apspriedīsim. Vai iebildumi ir?

— Lūdzu manu iesniegumu ņemt pirmo! - Tiktors nomurmināja.

— Kāpēc?

— Nu tāpēc, ka es tev to iesniedzu priekš divām dienām.

— Nu, un tad?

— Es esmu uzrakstījis ziņojumu, bet tu gribi runāt par manu uzvedību! Kāds sakars šeit manai uzvedībai, nesaprotu. Un kāds tam pamats?

— Pamats? — Ņikita sarauca pieri, un viņa kuplās, melnās uzacis pacēlās. — Labi, tad aiziesim, Jakov, abi uz Centrālo laukumu, un es tev parādīšu kādas dzertuves izsisto logu — vēl šodien tas aizlīmēts ar papīru, — bet zēni mus te pagaidīs... Nu, biedri, vai esat ar mieru? Pagaidīsiet?

Zēni iesmējās, bet Tiktora seja tūlīt apmācās.

— Met tu savus jokus pie malas! — viņš nikni uzsauca Ņikitam. — Labāk balsosim!

— Nobalsot var vienmēr, — Ņikita mierīgi teica. — Tikai iepriekš jā-vienoias, par ko balsot. Bet es domāju, mēs šos jautājumus apspriedīsim pēc kārtas, tā sakot, vēsturiskā secībā.

— Kā tā? — Tiktors nesaprata.

— Nu tā: divdesmit pirmā februāra vakarā komjaunietis Jakovs Tiktors aizgāja uz nepmaņa Barenboima dzertuvi, piedzērās tur kā lūks, dzērumā sāka kauties, izsita skatlogu un neieradās, kad Sevišķo uzdevumu daļa izziņoja trauksmi ...

— Sevišķo uzdevumu daļas vairs nav, tātad tas nav svarīgi! — Tiktors viņu pārtrauca.

— Loti svarīgi! — Kolomejecs skarbi uzsauca. — Sevišķo uzdevumu daļu vairs nav, tās apvienotas ar vispārējo militāro apmācību — tas tiesa, bet mums bija un būs stingra militārā disciplina, kas obligātā ikvienam komunistam un komjaunietim. Atkārtoju: divdesmit pirmā februāra vakarā komjaunietis Jakovs Tiktors uzvedās citādi, nekā jāuzvedas Ļeņina Komunistiskās Jaunatnes Savienības biedram. Tas vispirms. Otrs jautājums: naktī no piektā uz sesto martu komjaunietis Vasilijs Mandžura braucis vienā vagonā ar izbēgušo kontrrevolucionaru Pečericu un, pēc Tiktora domām, ar nodomu nav to aizturējis. Šādā kārtībā tad arī apspriedīsim abus šos jautājumus...

Pēkšņi un baigi pustumšās atslēdznieku darbnīcas klusumā noskanēja Ņikitas skarbie vārdi: «... braucis vienā vagonā ar izbēgušo kontrrevolucionaru Pečericu un, pēc Tiktora domām, ar nodomu nav to aizturējis».

Tad šitādu bedri man izracis Tiktors! «Ak tu nelietis!» es tikko neizsaucos.

— Balsojam, — Ņikita teica. — Kas par Tiktora priekšlikumu, lai viņa ziņojumu apspriestu pirmo?

Biroja locekļi sēdēja klusēdami. Visu sejas bija bargas un domīgas.

— Bet kas par iepriekš paredzētās dienas kārtības apspriešanu?

— Kāpēc balsot, biedri Kolomejec? — Gaļina iesaucās. — Ir taču skaidrs...

— Bet varbūt ir tādi, kas atturas? — Ņikita noteica un sāka skaitīt balsis.

Maremucha arī gribēja pacelt roku «par», bet, atcerējies, ka viņš ir tikai biroja kandidāts un viņam nav tiesību balsot, it kā apdedzinājies aizšāva tuklo roku aiz muguras ...

— Manuprāt, vairums ... Sāksim?

— Protams, norunājuši!... Roka roku mazgā ... — šķielēdams caur pieri uz Kolomejeeu, Tiktors noburkšķēja.

— Šķiet, tu kaut ko gribēji teikt, Tiktor? — nobālēdams jautāja Ņikita.

— Tiktors ... Tiktors grib teikt... ka viņu vajag saukt pie kārtības! —• pēkšņi gluži spiedzošā, no uztraukuma lūstošā balsī izsaucās Petro.

— Klusāk, Maremucha, es tev vārdu neesmu devis, — Kolome-jecs apsauca Petjku un, pievērsdamies Tiktoram, sacīja klusi un ļoti mierīgi:

— Runā, Tiktor, runā droši, nebaidies, izteic visu, kas tev uz sirds, lai vēlāk nevarētu sūdzēties: «Kolomejecs gribēja apspiest kritiku.» Tu, cik nomanu, arī uz šādu provokāciju esi spējīgs ...

— Ko tur velti muti dzesēt — nospēlēts kā pēc notīm! Sāc vien! Sāc mani apstrādāt! ... — Tiktors gausi izmeta un, kūļādams kājas, uzrāpās augstāk uz darbgalda.

Kolomejecs savaldīdamies palaida pēdējos Tiktora vārdus gar ausīm un klusi iesāka:

— Ja komjaunietis dzer un izturas kā huligāns, tad ...

— Es dzēru pats par savu naudu, un tur jums nav nekādas daļas! — Tiktors rupji iekliedzās.

Tad notika kaut kas tāds, kas lika ikvienam no mums nodrebēt. Nekad visos šajos skolas gados mēs nebijām redzējuši Ņikitu Kolomejeeu tik satrauktu, tik iekaisušu kā šajā klusajā vakarā fabriku-rūpnīcu arodskolas atslēdznieku darbnīcā.

— Nelieti! — Ņikita uzsauca tik asi, ka atbalss noskanēja pat blakus virpotāju darbnīcā. — Tu vēl lielīsies, ka esi dzēris par savu naudu! Kas tev deva šo «savu» naudu? Kas tev iemācīja amatu? Kas no tevis grib iztaisīt cilvēku? Kas cenšas, lai tu savu mūžu nodzīvotu godīgi kā derīgs sabiedrības loceklis? Vai gan tādēļ mūsu tēvi tev izkaroja brīvību, lai tu, piedzēries kā cūka, pirmajā dzertuvē, kas pagadās pa ceļam, aptraipītu cienījamo komjaunieša vārdu, lai tu pītos ar visādiem neliešiem, ar nep-maņiem un spekulantiem, kuri tikai sapņo par mūsu galu? Tādus jau sen gaida cietums! Viņi tevi piemāna, bet tu ar viņiem sadzer, bučojies. Kur tagad ir Bortanovskis, tavs pasūtītājs, «godīgais mājamatnieks», kā tu mēdzi viņu saukt? Ietupināts par kontrabandu. Aizej uz milicijas šūniņu, parunā ar kriminalizmeklēšanas nodaļas pilnvaroto Granatu par savu drauģeli! Viņš kārto tā lietu. Vai gan tāpēc gāja bojā katorgā, mira cara cietumos un pie karātavām Krievijas labākie cilvēki, lai darba jaunietis Jakovs Tiktors vāļātos pa netīrām peļķēm Proreznajas ielā, kad viņa biedri ar šautenēm rokās aizsargā pilsētu no visvisādiem petļuriešu nešķīsteņiem, no pasaules kapitala aģentiem? ... Un ar to vēl nepietiek: pats izdarījis nejēdzības, bet citu grib apvainot... «Pamēģināšu,» domā, «saduļķot ūdenī. Kas zina, sacelsies tracis, bet es pa to laiku izkļūšu sausā!» Ak tu! Vai gan mēs nesaprotam, kāpēc tu iesniedzi ziņojumu par Mandžuru? Domā, ka mēs bērni, vai? Domā, nesaprotam, kādēļ tev nepietrūka uzņēmības uz trim lapām uzrakstīt ziņojumu? Turklāt tajā vēl vienpadsmit gramatisku kļūdu! Ai Jaša, Jaša, atklāti runājot, tas ir netīrs darbs ... Mēs neesam šeit sapulcējušies tevi sodīt — tu esi mūsu biedrs, un mēs gribam tev teikt: klausies,

dor, padomā par savu uzvedību! Tu savu mūžu vari nodzīvot skaisti, ar ļu. Atbrīvojies no pagātnes sārņiem! Neaptašķi sevi ar dubļiem! — Atris elpu, jau rāmāk, manāmi nomierinājies, Ņikita sacīja: — Cits tavā :tā vienkārši pateiktu: «Nu, kļūdījos, bija tā, sapinos šajos nolādētajos nekļu tīklos. Centīšos, lai vairs tā nenotiktu.» Un viss. Bet tu cel traci,

iznāk — tev vienam taisnība, tu viens atrodies uz pareizā ceļa, bet visi i komjaunieši tevi grib novirzīt sānis.

— Būs jau labi, neaģitē! Sena dziesma! — Tiktors atcirta.

— Kā tu teici? — Ņikita vaicāja. — Es nesadzirdēju. Lūdzu, atkārto lreiz!

- Palūdz, lai to atkārto dzeguze Proreznajas ielā, tā tur bieži vien delējas, bet es tev nekūkošu! — Un Tiktors izaicinoši papurināja ceku’u.

Bāls, sakniebtām lūpām Ņikita neatlaidīgi raudzījās Tiktorā.

Jaška pasmīnēja.

— Dod man vārdu, Ņikita! — Gaļina Kušnire lūdza drebošā balsī.

Es domāju, ka Gaļina mēģinās pierunāt Tiktoru. Arī visi pārējie tā »māja.

— Runā, Gaļina! — Ņikita teica.

— Es domāju, biedri, ka vislabākais būs, ja Tiktors tūliņ noliks uz galda »mjaunieša biedra karti. Man ļoti kauns, ka viņam tā vēl kabatā, — Gaļina ali noteica un ar tādu nicināšanu pavērās Jaškā, ka tas neizturēja viņas :atienu un, nodūris acis, sāka rosīties, un, izvilcis no Tolstoja krekla aug-:jās kabatas dzelteno, kartona vāciņos iesieto komjaunieša biedra karti, iea:

— Laipni lūdzu, jaunkundz, — un pasniedza to Gaļinai.

- Pagaidi, Kušnire! — Ņikita ierunājās un vaicāja: — Kas par to, lai iktoru atbrīvotu no šā dokumenta?

Visi pacēla rokas. Un tad Jaška Tiktors, šķiet, ieraudzīja, ka aizgājis ārāk tālu.

Redzēsim, ko teiks sapulce, — viņš ierunājās ar tikko manāmu cerību

alsī.

— Protams! Redzēsim, ko teiks sapulce, Tiktor, — Kolomejecs atkārtoja aškas vārdus un paziņoja: — Pāriesim pie nākošā jautājuma.

Jaška ar troksni nolēca no darbgalda un, sakārtodams ādas kamzoli un opurinādams skaidas, devās uz izeju.

— Uz kurieni, Tiktor? Apspriedīsim tavu iesniegumu, — Kolomejecs pturēja Jašku.

— Iztiksiet bez manis. Kas man te ko teikt? Tik un tā neticēsiet. — Un iktors paraustīja plecus.

— Tu vari palikt birojā, kamēr apspriedīs tavu ziņojumu, — Ņikita erunājās.

— Tencinu! Es iešu labāk pastaigāties, ārā pavasaris! — Tiktors atrauca, cenzdamies izlikties jautrs, un izgāja no darbnīcas.

Acīm redzot, lai mēs nedomātu, ka viņš izbijies, Jaška tumsā, iedams jaram virpām un klaudzinādams ar zābakiem, iedziedājās:

«Trīs klaidoņu» plītnīcā Dzīro Maršēja naksnīgā ...

Mēs nogaidījām, kamēr aiz viņa dobji aizkrita parades durvis, tad nopūzdamies Ņikita palūkojās uz mums visiem un sarūgtināts sacīja:

— Jā ... Pāriesim pie nākoša jautājuma.

Bet «jautājuma» līdz ar Jaškas aiziešanu vairs nebija! Neviens negribēja pievienoties viņa apvainojumam pret mani.

Pēc sēdes es pasaucu Kolomejecu sānis un teicu:

— Saki, Ņikita: kāpēc tu no manis slēpi šo ziņojumu? Es taču tā nomocījos ...

- Es no tevis slēpu? Tu dziļi maidies.

— Nu jā! Tu taču man neko neteici.

— Bet kāpēc pirms laika runāt visādas muļķības! Es negribēju tev velti bojāt nervus. Saproti jel: ar šo ziņojumu Tiktors atklājis savu seju. Un es šo ziņojumu gribēju apspriest tikai tādēļ, lai visi zēni saprastu, cik zemu noslīdējis Tiktors. Redz, kā notiek: tēvs proletārietis, dzelzceļnieks, bet zēnu, āre, sagandējusi mūsu pilsētas sīkpilsoniskā apkārtne...

MĒS MEKLĒJAM KARTI

Skaista ir mūsu pilsēta, it īpaši pavasarī, kad Vecajā bulvārī sak ziedēt vītoli un senie, nosūnojušie Vecā cietokšņa mūri, pilsētas akmens vārti, klintīm pieplakušie sardzes torņi gar upes krastu pārklājas ar zaļumiem un ziediem! No katras spraugas saulei pretī tiecas jaunās ataugas, ikkatrā torņa dzegā, kur vējš daudzajos gadsimtos sanesis mazliet zemes putekļu, uzzied zvērenes, maigās, pūkainās pienenes šūpojas uz tieviņajiem, tukšajiem kātiņiem, pa nokarenajiem mūriem vietumis, iecirzdamies ar saknēm vismazākā spraudziņā, vijas mēļās, sīkstās, asās efejas ar cietajām un it kā nedzīvajām lapām, un pat uz roboto torņu vainadziņiem aug mīksta, lekna zāle, un neviens to tur ne plūc, ne pļauj, varbūt tikai apkārt klejojoša kaza pa cietokšņa mūriem uzrāpjas uz tornīša dzegām un staigā tur virs bezdibeņa, plūkdama zāli.

Ja iesi cauri Vecpilsētas akmens vārtiem, kaut arī diena saulaina, taču dzestrais vējš tevi izpūtīs caur un cauri. Atskaties atpakaļ — un redzi, cik augstu pret debesīm paceļas pēc poļu karaļa pavēles uzceltā Stefana Batorija septiņu stāvu torņa stāvie mūri, — tie liekas drūmi, it īpaši ēnas pusē. Šeit nu gan, šķiet, itin neķas neaug; tomēr nē — lūk, tur uz ceturtā stāva izciļņa kā par brīnumu zaļo tā kā dzeloņplūmju, tā kā vilkābeles krūmiņš, un tā zaros šūpodamies skaļi skandina dziesmu pāri visai pilsētai divi sarkankrūtīši.

Pavasaros upes krastos vēl valgi no palu ūdeņiem zied vītoli. To zeltainās, smaržīgās vālītes parādās uz zariem krietni agrāk, kamēr lipīgajiem lapu pumpuriem nav vēl atvērušās pirmās, spožās lapiņas. Kad vītoli jau noziedējuši, ir jauki dienā aiziet uz Veco bulvāri un paklausīties, kā sprakšķ čiekuri puskailajos adataino priežu zaros.

Tu klīsti pa Vecā bulvara alejām un tikai klausies, kā gan šur, gan tur atskan liegs, tikko manāms sprakšķis, gluži kā kad vāverīte, kuplastīte, skrāpētos kaut kur pašā galotnē pa stumbru, un piepeši acu priekšā pazib brūns čiekurs, nokrīt no zara, pāris reižu palēkā pa grantēto taciņu un ieveļas jaunajā zālē. Siltais vējš nerimtīgi atnes no adatainajām priedēm veselus dzeltenu putekšņu mākoņus.

Bet, ja tev apnīk klaiņāt zem priedēm, tu apsēdies uz soliņa un skaties: dzeltenas puķu pļaviņas uz cietokšņa bastioniem, koši, smaržīgu zvereņu plankumi sedz turku 1 jelgaba 1 ložu iedragātos apaļo kaujas torņu murus, kas izturējuši Konstantinopoles kavalērijas uzbrukumus, bet pie tilta uzbrauktuves kāds it kā uz šķērskoka būtu izkāris žāvēt raibus karodzjņus. Taču tie nav vis karodziņi. Tur Privorotjes iedzīvotājas iznākušas pārdot pilsētniekiem ziedus. Viņu grozi pārpilni sarkanām, baltām, dzeltenam un bāli sārtām tulpēm; ar aukliņām sasieti, mitrās lupatiņas ietīti baltu maij-puķīšu pušķīši. Jau pār veco kapsētu kapu plāksnēm vijas jaunie spīdīgo kapmiršu kātiņi, Podzamčē jau kleķa mājiņu priekša sazaļojuši sakņu dārzi, un pirmās, maigās pupiņu, puķu zirnīšu un mēļo viju Ūsiņas jau aizķērušas aiz pīteņu žogiem, lai jūnija sākumā varētu vērties uz ielu.

Skumji iedomāties, ka šādā pavasarīgā laikā mums būs jāpamet dzimtā pilsēta.

No Charkovas nebija nekādas atbildes.

Dažkārt, nakti atmozdamies un redzēdams, ka kopmītnē pa atvērtajiem logiem plūst mēness gaisma, un ieklausīdamies kaimiņu vienmērīgajā šņākšanā, es ar baismām domāju par izlaiduma dienu.

Charkova klusēja.

Lāgiem man likās, ka es tur nemaz nebūtu bijis, ka nebūtu saticis Centrālās Komitejas ģenerālsekretāru viņa kabinetā Kārļa Libknechta iela, bet tikai aplūkojis viņa portretu žurnālā «Vsesvit».

Vienas manas bēdas izgaisa jau tajā vakarā, kad Ņikita vadīja biroja sēdi. Cik es biju netaisns, domādams, ka Kolomejecs tur uz mani ļaunu prātu un perina pret mani ko nelāgu! Izlasījis toreiz birojā Tiktora ziņojumu, Ņikita tā, lai visi sadzirdētu, teica:

— Un Tiktors šeit raksta: «Tā kā Vasilijs Mandžura palīdzējis aizmukt kontrrevolucionaram Pečericam, tad es kā apzinīgs strādnieku jaunietis atzīstu, ka Mandžura tāpēc visādā ziņā izslēdzams no Ļeņina Komunistiskas Jaunatnes Savienības.» Es domāju, zēni, ka jūs saprotat, cik vērts šādi apvainojumi? Mandžura palaida Pečericu nevis tāpēc, ka ar nodomu to butu gribējis. Mandžuram misējās tāpēc, ka viņš nezināja, kas par blēdi šis Pečerica un kāda iemesla pēc viņš aizbrauc no pilsētas. Nezinu, kā jūs, bet es personīgi pilnīgi uzticos Mandžuram.

Tomēr pēc divām dienām Ņikita atklāta komjauniešu sapulcē teica:

— Mandžura ir izpildījis savu pienākumu: viņš aizbrauca uz Charkovu un panāca, ka jūs pēc fabriku-rūpnīcu arodskolas beigšanas dosieties uz rūpnīcām ...

Tiktors īgni sauca no vietas:

— Tas vēl liels jautājums — vai ir panācis! ...

Jā, mēs viņam ticam, — apslāpēdams Tiktora burkšķēšanu, Ņikita izsaucās, — bet tu pagaidām neesi pelnījis mūsu uzticību!

Un, lai gan Ņikita visu klātbūtnē pateica, ka tic man, tic, ka mēs brauksim uz lielajām Ukrainas rūpnīcām, es gaužām baiļojos, ka tikai viņam nebūtu jāsaka kas cits.

— Brauksim, kā tad! — Furmanis kādreiz teica Petjkam Maremucham, neredzēdams, ka es stāvu aiz muguras. — Brauksim ... mēslu kaudzes rakņāt!

Līdz skolas beigšanai bija palikusi viena nedēļa ...

Bija brīvs sestdienas vakars, un mēs, zēni, pēc darba devāmies cauri Vecpilsētai uz ūdenskritumu. Upe, kas pārplūda palu laikā, sen jau bija atgriezusies savos zaļajos krastos, kļuvusi tīra no visvisādiem gružiem un jau vilināja pie sevis peldētājus.

Gribējās palūkoties, kā Vecajā bulvāri zied kastaņas, un turklāt Bobirjs šodien pusdienas laikā izlielījās, ka viņš pat laikam izpeldēšoties. Mēs gribējām paskatīties, kā no koka tiltiņa, kas lejā liecās pāri pašam ūdenskritumam, pirmie peldētāji lēks saltajā ūdenī. Protams, mēs zinājām, ka Saška jau nu nelēks no tiltiņa mutuļojošajā ūdenskritumā — viņš nav tik aušīgs, lai lauztu sev kaklu uz klintīm; viņš ieies kaut kur no krasta klusītiņām, lēnītiņām rāmajā straumē. Mēs ar Petro noķērām Sašku pie vārda, viņš gan mēģināja izlocīties, bet nekas neiznāca. Tā arī nolēmām: Saša vakarā, mums redzot, peldēsies!

Sājā sestdienas vakarā Vecpilsētā bija ļoti daucfe ļaužu. Pasta ielā bija tāda cilvēku drūzma, ka staigāt pa ietvi nebija iespējams.

Maremucha nesen bija sev pašuvis jaunu, zilu virskreklu ar kabatiņu uz krūtīm. Šodien viņš to uzvilcis pirmo reizi. Krekls cieši apņēma viņa platās krūtis.

Man tēvs pēdējā paciņā bija atsūtījis gaišbrūna satina krievu kreklu ar zilām izšūtām puķītēm uz apkaklītes un svītrainas bikses. Es arī izšķīros šodien padižoties ar tēva dāvanām.

Saša Bobirjs, kas sen jau krāja naudu un divu mēnešu laikā nebija apēdis nevienu smalkmaizīti, beidzot parādīja plašu vērienu: viņš nopirka sev manufaktūras veikalā peleku uzvalku ar vesti — ševiota, «skujiņā» austu. Ieraudzījis viņu pirmo reizi šajā uzvalkā, Ņikita teica:

— Vai zini, Sašuk, kā tev trūkst? Vispirms zelta važiņas, lai izskatītos solidāk, un tad kaklasaites. Zelta važiņai tev, protams, neiznāks naudas, bet kaklasaiti, es domāju, tu arī par velti neņemsi, jo zini, kas ir īsta kultūra un kas sīkburžuaziskā mietpilsonība, un nevēlēsies, lai kārtējā paškritikas vakarā tevi apstrādātu. Vai nav tiesa, Sašeņka, mūsu dārgais biedri Bobirj? ...

No tirgus sievas pie tilta mēs nopirkām «kokoškus» — uz karstas pannas taukšķētu kukuruzu — un līksmi soļojām pa ielas vidu. Atgaiņādams skumjās domas, es arī smaidīju, jau iepriekš iztēlodamies, kā mūsu drauģelis līdīs saltajā ūdenī.

Mēs aizgājām līdz agrākajam domes namam. Netālu mirdzēja iekšpusē gaiši apgaismotais pilsētas pirmās komjauniešu paraugkafejnīcas skatlogs. Šo kafejnīcu pavisam nesen bija atvērusi Tautas ēdināšanas nodaļas darbinieku komjauniešu šūniņa bijušās Barenboima dzertuves telpās. Finansu nodaļa piespieda privātuzņēmēju ar augstiem nodokļiem, nepmanis neizturēja un padevās, un visas viņa telpas, kas ar savām saimniecības nodaļām aizstiepās tālu zem domes nama, atdeva jauniešiem. Pilsētas elektrostacijas

komjaunieši šeit atjaunoja vadus, komunaio iestāžu darbinieku šūniņas nokrāsoja sienas un saveda kārtībā grīdas, mūsu fabriku-rūpnīcu arodskolas galdnieki komjauniešu sestdienas talkās Kušnira vadība izgatavoja jaunajai kafejnīcai jaukus galdiņus; pat mēs, metāllējēji, savā cechā atlējām tai jaunu pavardu ar riņķiem.

Pirmā komjauniešu kafejnīca bija ikkatra mūsu pilsētas komjaunieša lepnums, un ne jau tikai tāpēc, ka tajā ieguldīts arī mūsu darbs, mēs redzējām un sapratām, ka tieši tā jāuzbrūk privātīpašniekam un uz visiem laikiem viņš jāpadzen no padomju tirdzniecības sistēmas.

Pašlaik cauri jaunajam stiklam mēs ar patiku noskatījāmies, kā starp mūsu fabriku-rūpnīcu arodskolas darinātajiem galdiņiem staigā jaunas oficiantes baltos priekšautiņos, iznēsādamas apmeklētājiem smaržīgo Ķīnas tēju slīpētās glāzēs, kafiju ar putu krējumu, zelteri zilos sifonos ar alvas uzbāžņiem un sīrupu «svaigais siens». Tīrība un kārtība, bet, pats galvenais — apziņa, ka šeit tevi neviens neapkrāps, pulcēja kafejnīcā daudz apmeklētāju. Gandrīz visi galdiņi bija aizņemti.

Kad mēs apstājamies pie kafejnīcas, no turienes, izlaizdams sievu pa priekšu un atvērdams tai durvis, iznāca Vukovičs. Es noņēmu žokejcepuri un sveicināju.

Vukovičs man uzsmaidīja un ļoti laipni atņēma sveicienu: pa īstam, nevis kaut kā, pielicis pie robežsarga cepures lakotā naga izstieptās rokas pirkstus.

— Kas tas bija, Vasil? — ziņkārīgi ievaicājās Saša Bobirjs.

Tas ... biedrs Vukovičs, — es nevērīgi atteicu.

Ak tad tas ir Vukovičs? Tas pats Vukovičs? — pavadīdams ar skatienu aizejošo robežsargu, Bobirjs novilka, acīm redzot apskauzdams mani par tādu pazīšanos. — Paskat tikai... Es pat nezināju. — Un piebilda: — Viņš ar tevi sasveicinājās . ..

Nu un tad? Viņš man labs paziņa.

— Vai tad tu, Saška, viņu neredzēji, kad mes dežurējam Sevišķo uzdevumu daļā? — Maremucha vaicāja.

— Nē ... redzēju, — Bobirjs samulsis nomurmināja.

Un pēkšņi es atcerējos, ka Saša toreiz izlikās par slimu, kad Vukovičs un Poļevojs staigāja pa štaba pagalmu, noskaidrodami, kur gan varēja pazust nepazīstamais diversants. Visi zēni tobrīd raudzījās no sardzes telpām un redzēja Vukoviču; tikai Bobirjs viens gulēja uz lāviņas un, zobus klabinādams, tēloja drudzi...

— Vai zināt ko, zēni, bet varbūt iesim uz upīti rīt no rīta? — Bobirjs pēkšņi ierunājās. — No rītiem ūdens taču vēl aukstāks...

— Nu, vai zini! — Maremucha metās virsū Bobirjam. — Tātad tu esi zaudējis derības! Ved nu un pacienā mūs ar zelteri! — Bet pielūko, divas porcijas sīrupa!

— Hallo, zēni! — tuvumā atskanēja pazīstamas balsis. Pārlēkuši pāri dārziņa žogam, pie mums drāzās Furmanis un Guzarčiks.

— Tad tā jūs gatavojat ieskaites! — pamācoši ieteicās Maremucha.

— Pie velna visas ieskaites! — aizelsies tieši iespiedzās Guzarčiks.

Saki labāk, kur lai atrod Ukrainas karti!

— Esat gan jiis muļķi! Mums taču arodskola ir karte. Tur skapi, kancelejā, — Maremucha attrauca.

— Bet kāpēc jums karte? — Bobirjs vaicāja.

— Es zinu, ka skapi, neatbildēdams uz vaicājumu, nomurmināja Guzarčiks, — bet skapja atslēgas atrodas pie darbveža, un viņš būs tikai parit.

— Kāpēc jums vajadzīga karte, sakiet? es vaicāju. — Jums taču jāliek eksāmens technikā un mechanikā.

— Ko nozīme — «kāpēc»? Smieklīgs jautājums! Vai tad tu nezini? —

Un piepeši, iesizdams sev pa pieri, Moņa iesaucās: Neprašas, jūs neko

nezināt! Braucam!!!

— Kā «braucam»? — Bobirjs kļuva ļoti tramīgs.

— Braucam, braucam, braucam!!! Urā! Vivat!!! — Moņka iebrēcas un sāka lēkāt pa ietvi, sizdams ar papēžiem čečotkas takti.

Paskaidrojiet jel, kā nākas, velni tādi! — es uzsaucu Guzarčikam.

— Mēs sēžam, saproti, mācāmies techniku un mechaniku — un pēkšņi redzam — pastnieks. Un rokās viņam vēstule. Tāda bieza ar lakas zīmogiem. «Kur,» prasa, «jūsu direktors? Viņam vērtsvēstule.» Mēs, saproti, aizvedām pastnieku pie Poļevoja — viņa istabā. Tas parakstās, bet mes neejam prom. Gaidām. Gluži kā būtu ko nojautuši! Es tūliņ arī saku: «Biedri direktor, rausim ātrāk nost zīmogus!» Norāvām. Attaisījām vēstuli, bet tur — ceļa zīmes! — Un Furmanis, ātri bērdams vārdus, izklāstīja šīs jaunās ziņas un aiz uztraukuma pat sāka kāsēt.

— Pēc stundas skolā ārkārtēja sapulce! Moņka piebilda. - Lika visus no pilsētas sasaukt!

— Uz kurieni ir ceļa zīmes? Bobirjs ievaicājās.

— Uz visas Ukrainas rūpnīcām. Mums! Vai saproti? No Visas Ukrainas Tautsaimniecības padomes! — Furmanis pavandījās pa kabatām un izvilka no turienes garu papīra strēmeli. — Es visu norakstīju ... Lasi, Guzarčik!

«Odesa — divas vietas ...» — Moņa lasīja dziedošā balsi ar tādu lepnumu, it kā viņš pats būtu izrakstījis šīs ceļa zīmes un izsniedzis tās zēniem.

— Es braukšu uz Odesu, fakts! — Bobirjs iekaisa.

— Tieši tevi tur tikai gaida! — Furmanis zobgalīgi atcirta. — Tur no tādiem mūsainiem vāra ziepes.

Nu, nu . . . nemaz necel degunu gaisa! -- Bobirjs aizvainots attrauca.

— Nemaisies starpā, Saška! — Maremucha lūdza. — Lai taču cilvēks lasa ... Turpini, Monus!

— «... Družkovka, Torecas rūpnīca trīs vietas, Jenakijevo — četras vietas, Grišino — divas vietas ...» Furman, vai tu zini, kur atrodas Gri-šino? Vai tu gadījumā tur neesi gulējis zem vagoniem?

— Nav ne mazākās jēgas! — dobjā un solidā balsī norūca Furmanis.

«... Makejevka — piecas vietas, Alčevska — četras vietas, Luganska

viena vieta ...» Redz, kā, Luganska, liekas, liela pilsēta, bet kāpēc uz turieni brauks tikai viens? Dīvaini! ...

— Lasi, lasi! — Maremucha piebikstīja Guzarčikam.

— Lasu ... «Krematorska — divas. Zaporožje — četras. Mariupole piecas ...» Šķiet, tas ir kaut kur pie jūras.

— Pie jūras, — norūca mūsu viszinis Furmanis, — tikai ūdens gaužām sekls: ej un ej un visu laiku līdz ceļgaliem.

— «... Slavjanska — divas vietas, Kijeva — piecas vietas ...» Pat uz Kijevu, vai tu re! Skaista pilsēta! «... Lielā Tokmaka — četras...»

— Nav nekādas jēgas — šitā lasīt! — Moņku pārtrauca Petro. — Kā akli... Sazini nu, kur tāda Lielā Tokmaka, kas tā tāda! Izvēlēsies, bet pēc tam ...

— Neviens tev neļaus izvēlēties pašam! — Furmanis ieteicās.

— Vienalga ... Es iepriekš gribu zināt, uz kurieni būs jābrauc, — Petro attrauca. — Iesim pameklēt karti! Varbūt komjauniešu klubā ir? Ejam, zēni, uz klubu! Līdz sapulcei vēl pagūsim.

Un mēs visi pieci, aizelsdamies no straujā gājiena, devāmies uz klubu. Mēs gājām, rokas vēcinādami, garām noziedējušām kastaņām, garām ēnainajam, biezajam parkam, no kurienes plūda maigas ģitārās skaņas un kāds dziedāja:

Ejam mēs ar jaunu spēku Veco, gudro vietā stāt, Vispasaules ugunsgrēku Strādnieksirdīs kurināt.

Labi sojot šās dziesmas taktī, zinot, ka visas briesmas jau aiz muguras!

Zēni sarunājās, jokoja; tikai es viens pats gāju klusēdams, tomēr jutos priecīgāks par visiem: es soļoju garām ēnainajam parkam un atcerējos Charkovu, pavasarīgo rītu universitātes skveriņā, kur paloja izkusušais sniegs, spilgto sauli, kas žilbināja acis, un sirds man tāpat kā toreiz pukstēja līksmi . . .

— Cilvēks, kas sev dzīvē nesprauž nekādus mērķus, ir pazudis cilvēks, — tā iesāka savu runu Poļevojs skolēnu ārkārtējā sapulcē, kas notika mūsu atslēdznieku darbnīcā. — Tāds cilvēks, — Nestors Varnajevičs turpināja, — kalpo tikai savam vēderam. Bet jūs, zēni, esat strādnieku šķiras rezerves, tās šķiras, kura vienīgā spēj pārveidot pasauli. Tātad ikvienam no jums, ja tikai viņš grib kļūt par īstu cilvēku, jāsprauž sev allaž jauni un atkal jauni mērķi. «Kāpēc gan es nevaru, ja es varu?» — tā sakiet sev vienmēr, kad saduraties ar grūtībām! Ieaudziniet sevī niknumu pret neveiksmēm Tās, protams, gadīsies jūsu ceļā. Jūs ar tām sastapāties jau šeit. Mūsu skolu tik tikko neslēdza. Ukraiņu tautas ienaidnieki — nacionālisti, vispasaules buržuāzijas algotņi — gribēja mums kaitēt arī šeit. Un kas notika? Taisnību atradām Charkovā, partijas Centrālajā Komitejā. Atradām! Un šeit būs rezultāts! — Ar šiem vārdiem Poļevojs pacēla no galda žūksnīti ceļa zīmju. — Tie ir jūsu nākotnes mandati. Bet tie var izrādīties par vienkāršām papīra strēmelēm, ja jūs kādreiz kļūsiet apmierināti un teiksiet: «Diezgan! Esmu visu sasniedzis, tagad varu atdusēties!» — Nenogriezieties sānis, es atkārtoju, ja jūsu ceļā gadīsies neveiksmes! Nepadodieties! Sakodiet zobus un tikai uz priekšu! ... Jūs esat pasaules pārveidotāji, saprotiet! Kam gan citam, ja ne jums, padomju jaunatnei, pieder nākotne! Jūs, mani zēni,

esat pirmie revolūcijas asni. Diženais Ļeņins personīgi rūpējās par jūsu likteni. Lepojieties ar to! Savu bērnību jūs pavadījāt vēl vecajā pasaulē. Daudzi no jums vēl atcerēsies gorodovoju, kas stāvēja Pasta ielas krustojumos kā senās pagātnes simbols. Šī pagātne jums vēl dažkārt lips pie kājām. Nometiet no sevis vecos trūdus! Jūs gaida — cildena nākotne, kopsolī ar jums iet mūsu zemes jaunība. Un par to līksmojiet!

Es ļoti vēlētos, draugi, sastapt jūs pēc gadiem desmit, kad jūs no jauniem strādniekiem būsiet izauguši par meistariem, inženieriem, ražošanas vadītājiem, bet — pats galvenais — par komunistiem.

Gatavojieties iestāties partijā jau ar pirmo darba brīdi jaunajā rūpnīcā. Grūtību un prieka brīžos saliedējieties ap partiju. Vēl būdami bezpartejiskie, ieaudziniet sevī boļševiku labākās īpašības ...

Jūs vakar lasījāt Michaila Ivanoviča Kaļiņina runu, ko viņš teicis Sverd-lovskas universitātes absolventiem. Tur, šajā runā, ir ievērojami vārdi: «Visvērtīgākais partijas darbiniekam ir prast strādāt svētku noskaņojumā arī parastajos ikdienas apstākļos, prast diendienā pārvarēt vienu šķērsli pēc otra, lai šie šķēršļi, ar kuriem viņš sadursies praktiskajā dzīvē ik dienas, ik stundas, nenoslāpētu viņā kvēli, lai šie ikdienas purvainie šķēršļi attīstītu un stiprinātu tā spēkus, lai viņš šajā ikdienas darbā saskatītu gala mērķus un nekad neizlaistu no acīm šos gala mērķus, par kuriem cīnās komunisms.»

Atkārtodams tagad šos vārdus, es no savas puses ieteicu jums, zēni, strādāt ar svētku noskaņojumu, nebaidīties no šķēršļiem, visu laiku saskatot gaišo komunisma nākotni.

Tur, kur jūs strādāsiet, allaž ieaudziniet sevī dziļu vēlēšanos izdibināt to, ko vēl nezināt. Nepalieciet uz vietas! Nekad nepalieciet uz vietas! Baidieties no diviem vārdiem — «pagurums» un «apmierinājums». Pēc jums nāks citi. Viņiem būs daudz vieglāk, taču viņi jūs apskaudīs, jo neviens no viņiem neredzēs to, ko redzēsiet un pārdzīvosiet jūs ... Drīz, pavisam drīz jūs atstāsiet šo skolu. Mēs jums izrakstīsim literus, un jūs aizbrauksiet uz lielām rūpnīcām. Tur jūs gaida dižens darbs. Mīliet darbu, izturieties godīgi oret saviem pienākumiem!... Laimīgu ceļu!...

Klausīdamies šo satraukto, mums neparasto Poļevoja runu, mēs sapratām, ka viņam gaužām žēl no mums šķirties. Visu to viņš teica stomīdamies, mulsdams, it kā skaļi prātotu, un viņa balss lāgiem trīsēja, taču bija redzams, ka šie vārdi nāk no sirds. Visvairāk man palikuši atmiņā vārdi: «Jūs esat pirmie revolūcijas asni!» Sājos vārdos slēpās kaut kas vienreizēji skaists. Es it kā saskatīju plašu — cik tālu vien sniedzas skatiens — zaļu kviešu druvu, ko agrīnā pavasarī sējusi diža cilvēka roka. Labībai pāri jau pāršalkuši pirmie pavasara negaisi, uz slaidajiem, sulīgajiem kātiņiem jau veidojas vārpas, un tās tiecas aizvien augstāk, pretī kaut kur dzidrajās debesīs starojošajai, kvēlajai saulei...

Sapulce beidzās ātri.

Poļevojs mūs iepriecināja ar ziņām par ceļa zīmju saņemšanu.

Atlika pēdējais minējums: kur kurais aizbrauks?

Šās domas satraukti, mēs atkal devāmies klaiņāt pa dzimto pilsētu, pēdējo reizi mīdami tās ielu bruģi un jau sadzirdēdami tā vilciena lokomotīves svilpi, kuram lemts mūs aizvizināt no šejienes . ..

JAUNAJĀ PILSĒTA

Mes iznācām stacijas laukumā, un taja pašā bridi spēja vēja brāzma norava no galvas salmeni ormanim, kas ar saviem linijratiem gaidija pie stacijas pasažierus. Kā viegla priežkoka stīpiņa salmene lēkādama ripoja pa laukumu.

Iedegušais, plecīgais ormanis vienā mirkli noleca no bukas un devās pakaļ cepurei.

Tu-tū! Ķer, Volodjka! Aiznesīs uz Kobazova kalnu! smiedamies klaigāja citi ormaņi.

Vēja dzīta, salmene ripoja līkloču, un, to jau panācis, Volodjka sāka pietupties, plati izpletis kājas, gluži kā kad ķertu vistu.

Par spīti maija beigām šeit bija neparasti drūmi un salti. Mitrs jūras vējš ņirbināja laukumā spīdošās peļķes. Vējā locījās zemās akacijas ar no balsinātiem stumbriem, bet pie debesīm zemu zemu. gandrīz vai aizķerdami stacijas ēkas jumtu, slīdēja mākoņi — drūmi, melni un lietus piebrieduši.

Sājā pirmajā iepazīšanās brīdī ar jauno pilsētu gaužām skaidri iznira atmiņā kaut kur tālu novada malienē pamestā mūsu dzimtā pilsētiņa, klinšaina, zaļumiem aizaugusi, saules pielijuši, Karpatu vēju apšalkta. Uzdzirkstīja atmiņā gatavošanās ceļam, stacijas perons, mītiņš stacijā un mūsu komjaunatnes sekretārā Ņikitas Kolomejeca atvadu vārdi:

«Jūsu priekšā paveras gaišās nākotnes plašās tāles. Esiet arī turpmāk šajos jaunajos dzīves ceļos uzticīgi partijas palīgi!»

Nikitas vārdus pārtrauca skaļā lokomotīves svilpe. Visi fabriku-rūpnīcu skolas audzēkņi izliecās pa vagonu logiem un, atvirzīdami pie malas citus pasažierus, sāka dziedāt iemīļoto dziesmu:

Pie robežas kad pulks mums stās.

Lai pani bailēs dreb:

Mēs — sargvietās!

Nāk uzvaru Oktobris Visai pasaulei!...

Cik dzidras bija pavasarīgās debesis tajos mirkļos, kad mums garām aizslīdēja pazīstamās stacijas ēkas, cik saulains viss bija ap mums!.. Un še tev nu — mēs pēkšņi jutāmies gluži kā dziļā rudenī. Un tos vēl saucot par dienvidiem!

... Nopurinādams no salmenes virsas ūdens lāses un pieskrējis pie mums, ormanis Volodjka uzsauca:

— Nu, ko, jaunekļi, brauksim? Bengālijas grafa kariete jūsu rīcībā!

Un viņš uzsita ar plaukstu pa līnijratu lakotajiem spārniem.

Par ormani mēs vagonā netikām runājuši. Mēs saskatījāmies.

Mūsu kasieris Maremuciia, bažīgi tusnīdams, turēja roku tajā bikšu kabatā, kur glabājās kopējā nauda. Bobirjs bez apdomāšanās bija ar mieru braukt un tīksmīgi paraudzījās uz linijratiem. Tādu ratu mušu pilsētā nebija, tikai vecmodīgie faetoni.

Tiktors stāvēja attālāk pie sienas, turēdams rokā smago lādīti. Acis piemiedzis, viņš lūkojās uz laukumu, kas atradās priekšā, izlikdamies, ka ormaņa priekšlikums uz viņu neattiecas.

Maremucha nedroši ievaicājas:

— Nu, ko, Vasil, brauksim, vai?

— Bet varbūt iesim kājām? — es atteicu.

— Kur nu kājām? — Bobirjs sašuta. — Tālu!

— Nu tad brauksim ar, — es piekritu. — Tikai interesanti, cik viņš ņems. Pavaicā, Maremucha!

— Kāda takse? — Petro apvaicājās.

Daudz jau neplēsīšu! - ormanis nomurmināja un, uzskrējis lieveni, paņēma no Petro groziņu ar spožo skārda tējkannu. — Sēdieties, sēdieties, cālīši! Nepiemānīšu! Vai tā visa jūsu bagātība? — Un viņš norādīja uz pārējām mantām.

— Nē, pagaidiet, tā incs nebrauksim! — es apturēju ormani. — Sakiet, cik, un tad mēs sēdīsimies. — Un tūliņ pie sevis nodomāju: «Pazīstam mēs tādus brāļus! Tagad vēlīgs, solās nepiemānīt, bet vēlāk tādu cenu uzcirtis, ka turies!»

— Vai jūs esat četri? — ormanis atskatīdamies vaicāja. — Uz kurieni brauksim: līdz kūrvietai vai uz Kobazova kalnu?

— Līdz centram, — es stingri noteicu. — Cik tad būs par četriem?

— Mani neskaitiet, es nebraukšu! — Tiktors iesaucās.

Kāpēc? — Maremucha vaicāja.

Ormanis ir buržujisks greznums. Vispirms jāuzmeklē mītne, pēc tam varēs ar ormani vizināties, — Tiktors atcirta. Un, vicinādams lādīti, viņš lēnām pa kāpnītēm devās uz laukumu.

— Pagaidi, Jaška, nu tad ... — Maremucha gribēja apturēt Tiktoru, bet es uzsaucu:

— Lai iet vien! ... Sākas vecie niķi!

— Velna puisis, — ormanis noteica aizskarts un pašūpoja galvu. «Buržujisks greznums» — paskat tikai! Bet es buržujus i par miljonu nevedīšu. Man pašam partizaņa kartīte ...

— Nu, cik tad līdz centram? — es pārtraucu.

— Nu tad pusrublīti no cilvēka.

— Daudz, — es atteicu. — Pakaulējies, Petro!

— Bet cik jūs dosiet? — ormanis izbijās.

Petjka noteica:

— Divdesmit kapeiku no cilvēka!

— Nu labi, — ormanis bija ar mieru. — Brauksim, būs man pirmā rokas nauda!

Vispirms viņš līnijratos iecēla Petjkas groziņu ar tējkannu un grasījās jau ņemt manu finiera čemodānu, bet tad es ierosināju zēnus:

Ko mēs brauksim ar mantām? Labāk atstāsim tās glabāšanā. Bus mums brīvas rokas.

— Bet vai nenozags? — Maremucha ievaicājās.

— Muļķi, kas tad zags? Uzglabāšana taču valsts! — es nomierināju mūsu kasieri.

Vienu kopējo mantu kvīti mēs arī atdevām viņam, un Petro, atcerēdamies stāstu par to, ka mani Charkovā apzaga, bažīgi pašķielēdams uz mēlnīgsnējo ormani, paslēpa šo vērtīgo papīriņu Tolstoja krekla kabatā.

Mēs sasēdāmies. Līnijrati sāka jautri rībināt pa akmeņiem.

Ielas bruģim abās pusēs sniecās akmeņiem izlikti grāvīši, kas bija pilni ar dzeltenu ūdeni. Zemas, baltas mājiņas ar sarkaniem vai pelēkiem kārniņu jumtiem atradās tīro, ar smiltīm un sīkām gliemežnīcām izbārstīto nelielo pagalmu viņā galā.

Vietumis žogu zedeņiem cauri vidēja vīnogulāji, jaunie ķiršu un aprikozu kociņi; iedzalkstījās ar ugunīgajām kresēm un peonijām piestādītās puķu dobes.

Mēs aizrautīgi aplūkojām pirmo ielu šajā pilsēta, kura mums biīs jādzīvo un jāstrādā.

Uz kādas stūra mājas es izlasīju plāksnīti: «Trīspadsmit komunaru prospekts»; uzraksts man no jauna atgādināja mūsu pierobežas pilsētu, Sevišķo uzdevumu daļu un dārgo vārdu «komunars».

—’ Vai sen kā līst? — Petro ievaicājās ormanim.

— Kopš uznāca gāze. Turpat jau trešā diena, — pieturēdams bēri, Volodja stāstīja. — Bet vakar bira krusa. Pamatīga. Nevis krusa, bet karteča. Apsita jaunās vīnogas.

— Un iepriekš bija karsts?

— īstā Āfrika! — ormanis attrauca. — Vai pusi dienas neizlīdu no jūras — tāda svelme bija. Redzi, kā esmu iededzis!

Pēc šiem ormaņa vārdiem kļuva līksmāk. Tātad vējš un peļķes uz ielām ir pārejoša, pagaidu parādība, un gadījumā, ja tik drīz neatradīsim mītni, arī bulvārī uz soliņa nebūs baigi pārgulēt.

Uz ielas mums priekšā rēgojās Tiktora pazīstamā mugura. Viņš gaja uz pilsētas pusi lieliem, platiem soļiem, nesdams uz pleca zaļo lādīti.

Iecirtīgi soļodams viens pats, viņš it kā pasvītroja, ka mēs viņam neesam sabiedrība. Un, kaut arī mēs to sapratām, tomēr ikvienam no mums sametās kauns. «Tur taču mūsu skolas biedrs, savas puses cilvēks, soļo kājām ar mantu maisu, bet mēs tieši kā kādi buržuji vizināmies lepnos līnij-ratos!» Maremucha, visapzinīgākais un labsirdīgākais no mums, nenocietās un pačukstēja:

— Pasauksim viņu, zēni, vai ne?

— Pasaukt jau var, — es atteicu, — tikai viņš kļūs vel iedomīgāks. Vai tu esi aizmirsis, kā visu ceļu viņš slēja degunu gaisā? Grib, lai mēs viņam pielabināmies, lai lūdzamies. Lika pagaidīt!

— Vasils runā pareizi, — Bobirjs piekrita. — Jaška pazīstams... individuālists. Lai pats palūdz, ja ir piekusis.

Taču Jaška ir nedomāja apturēt linijratus. Viņš gāja augstu paceltu galvu. Vējš plivināja viņa kuplo, gaišo cekulu, kas bramanīgi bija izlīdis no pelēkās žokejcepures. Viņa ļaunās acis bija piemiegtas. Tiktors izlikās, ka mūs nemaz neredz.

— «Buržujisks greznums!» Tpu! — Volodjka nospļāvās. — Ir gan nemirstīgais Kaščejs, domā, es no viņa divdesmit kapeikām kļūšu bagāts. Stiep vien, skopuli, savu lādi.. . Vai tad jūs, zēni, esat ar viņu no vienas puses?

— Nu tā, pa daļai ... — es izvairīgi atbildēju, negribēdams svešam cilvēkam izklāstīt mūsu attiecības.

— Droši vien būsiet atbraukuši uz atpūtas māju? — ormanis vaicāja* skubinādams zirgu.

— Kas jums nāk prātā? — Bobirjs brīnījās.

— Savvaļnieki, ja?

— Kādi «savvaļnieki»? — es nesapratu ormani.

— Es saku — savvaļas kūrviesi? Noīrēsiet paši sev istabiņas un vienu otru mēnesi gozēsieties saulītē, kājas sacēluši.

Ormaņa minējumi mani aizskāra, un es stingri noteicu:

— Mēs esam šeit atbraukuši darbā. Pabeidzām savā pilsētā fabriku-rupnīcu arodskolu, un mūs nosūtīja uz sarkanā leitnanta Smita vārdā nosaukto rūpnīcu. Vai šeit ir tāda?

— Kā nu ne! Agrākā Džona Keivorta. Tikai tur gan pieņemšana jau sen pārtraukta. Savu pašu cilvēki diendienā apjautājas kantorī...

Mēs saskatījāmies.

— Laikam gan ar zemām kategorijām, tāpēc?... — trīcošā balsī ievaicājas Maremucha.

— Dažādi. Gan ar zemām, gan augstām. Bet ja jau esat sūtīti, tad varbūt...

— Un kā vēl! — Bobirjs palielījās. — No Charkovas, no Visas Ukrainas Tautsaimniecības padomes. Pats Fēlikss Edmundovičs Dzeržinskis no Maskavas deva rīkojumu. Bet ceļa zīmēs sacīts: «Pieņemt bez ierunām!» Parādi, Petrus, manu ceļa zīmi!

—- Kas vēl nebūs! — Maremucha atcirta. — Sākšu es tev tādā vējā tīt vaļa dokumentus!

«Bobirjs gan ir jocīgs, nudien!» es nodomāju. «Lai skanētu cienīgāk, pat biedru Dzeržinski minēja. Pirmo reizi ieraudzījis cilvēku un jau iededzies: grib viņam rādīt tik svarīgus dokumentus.»

Līnijrati lēkādami ripoja pa garo Trīspadsmit komunaru prospektu. Volodja retumis laiski uzšāva bērim ar grožiem pa spožajiem krustiem.

Iela bija pilnīgi tukša. Retumis satikām nejaušus garāmgājējus. Pilsēta šķita gaužām klusa. Bija jūtams, ka šeit pamana katru svešu cilvēku.

«Ja jau vietējie iedzīvotāji te visi nevar atrast darbu, kas gan notiks ar mums? Mēs taču esam atbraucēji, turklāt arī ne visai lieli speciālisti. Un mūsu vecāki atrodas tālu, arī Poļevojs, Kolomejecs un Pančenko. .. Nebūs neviena, kas mums gadījumā varētu palīdzēt!» es prātoju un no šīm domām kļuvu aizvien nemierīgāks.

— Bet kur tad esat nodomājuši dzīvot, puikas? — ormanis vaicāja.

— Vēl nezinām, — Bobirjs novilka.

— Un vai jūs šeit praksē vai pavisam? — ar redzamu interesi izprašņāja ormanis.

— Ja pieņems, tad uz ilgu laiku, — es paskaidroju.

— Paklausieties, zēni! — ormanis svinīgi ierunājās. — Man priekš jums ir dzīvoklis. Kā pasaka! Kā burvīgs sapnis! Tuvumā pilsētas parks, visu vasaru spēlē mūzika. Ja uzkāpsi uz jumta, katru ceturtdienu vari par velti noskatīties kino izrādi. Pie manas krustmāmiņas. Goda vārds! Un arī jūra — blakus.

— Dzīvoklis mums nav vajadzīgs. Mums vajadzētu tikai vienu istabu, — es neuzticīgi atteicu.

- Bet kāpēc lu, Vasil. negribi dzīvokli? Saša vaicāja. — Ja divas mazas istabiņas, tad ...

— Jā! Varbūt tev tur būs vel jāatstiepj klavieres un jāierīko atsevišķa viesistaba kā grafam Potockim? — Petro uzbruka Bobirjam. — Ja gribi, meklē pats to, bet mēs ar Vasilu apmetīsimies vienā istabā. Vai ne, Vasil?

— Skaidrs! — es norūcu, saprazdams, ka labi, ja mēs sagrabinām naudu vienai istabai, kur nu vēl divām.

— Nu, tad manai krustmāmiņai tieši priekš jums būs istaba, — mīļu prātu piekrita Volodjka. — Mana krustmāmiņa gaužām simpātiskā. Viena pati dzīvo visā mājā. Viņas dēlu noslaktēja machnovieši, bet viņa ...

— Vai krustmamiņa mūs pieņems?

— Kāpēc tad ne? Ieteikšu — un viss. Dzīvosiet labāk par visādiem nepmaņiem. Tie atbrauc šurp pie jūras, lai nodzītu taukus, un vēl rūc: «Otrais stāvs, tā paaugsti, sirds slima!» Jezgas ar viņiem bez gala. Bet jūs manai krustmāmiņai tikpat kā radīti.

— Tātad iznāk, ka jūsu krustmāmiņai ir sava divstāvu māja? — es vaicāju.

— Nu jā! Divstāvu, — Volodjka gluži vaļsirdīgi atzinās. — Mebeļu gan nav — tas slikti. Bet ko jums daudz vajag? Jauni cilvēki. Sākumā nopirksiet sev «tropu» mēbeles — dažādas apelsinu kastes. Tas nav tālu ... N-nu, Sultān! — Un ar šiem vārdiem ormanis nogriezās pa kreisi.

Līnijrati nobrauca no bruģētās ielas un mīksti ripoja pa smilšainu, šauru ieliņu.

Tā tikai vēl trūka: dzīvot pie privatīpašnieces! Viņas pašas divstāvu mājā!

Ar katru mirkli es sadrūmu arvien vairak. Kāpēc gan mēs sāpināmies ar šo jautro, bet aplam valodīgo ormani!

Taču, kad līnijrati pēkšņi apstājās klusā piejūras ieliņā, kur pēc nesenā lietus mirdzēja ūdens peļķes un mēs, kājas staipīdami, vilcinādamies nolēcām uz mitrās, smilšainās zemes, un kad Volodjka iepazīstināja mūs ar savu krustmāmiņu — izkaltušu vecīti garos brunčos, izrādījās, ka viņai pavisam proletārisks izskats.

Krustmāmiņu sauca — Marja Trofimovna. Viņas sirmā galva bija apsieta ar vienkāršu, melnu, punktainu katūna lakatiņu.

Viņa iznāca pie mums uz ielas, turēdama rokās spožu lāpstu — ar šo lāpstu «buržujiete» pati raka sakņu dārzā dobes.

— Te es tev, krustmamiņ, atvedu īrniekus. Lūdzu, izturies pret viņiem mīļi! — Volodjka līksmi ierunājās, šmīkstinādams ar garo pātagu.

BRIESMAS GARĀM

«Divstāvu privātā māja» īstenībā izrādījās maza, ar iedzeltenu kārniņu jumtu klāta būdiņa, tā atradās puķēm apstādīta pagalmiņa viņā stūrī. Tālāk aiz mājiņas varēja redzēt pilsētas dārza kokus un orķestra zilo tribini.

Patumša virtuvīte un ar kaļķiem izbalsināta tīra guļamistaba ar durvīm, kas veda tieši uz priekšiņu, — tas arī īstenībā bija viss «lepnās savrupmājas» pirmais stāvs.

Tieši no priekšiņas, kas bija pieblīvēta groziem, ozola kubliem un virtuves piederumiem, uz augšu sniecās diezgan čīkstošas un stāvas kāpnītes bez margām. Šķita, tās iziet tieši uz bēniņiem.

Sekojot saimniecei augšā pa šīm kāpnītēm, likās, ka divas slīpās blankas, kas saturēja pakāpienus, tūliņ tūliņ sabruks un mēs visi pieci nogāzīsimies lejā uz dažādajām grabažām.

Augšēja un vienīgā otrā stāva istabiņa mums tūliņ iepatikās. Acīm redzot tā kādreiz bija izbūvēta no visparastākajiem bēniņiem: griesti bija slīpi un loga ietvari atradās tieši jumtā.

Volodjka nolika kaktā patagu un veikli kā mājastēvs atšāva aizbīdņus. Ar troksni viņš atvēra mazo, noputējušo lodziņu.

— Uzrāpieties šeit — un ekrāns saredzams kā no pirmās rindas, pat vēl labāk. Pagājušajā nedēļā es no šejienes noskatījos «Meža zvēru». Itin nekādas spiešanās, viss par velti, un vējiņš atspirdzina! Kur jūs vēl tādas ērtības atradīsiet? — Volodja sacīja.

Un tiešām, pa logu labi bija saredzams baltais kinoekrānā audekls pilsētas dārzā. Es izliecos pa lodziņu labi tālu un ieraudzīju visu jumta slīpni, kaimiņu dārzu aiz žoga un vēl tālāk, aiz dzelzceļa līnijas — jūru.

Ormanis nebija melojis: kādus simt soļus no Marjas Trofimovnas mājiņās bangoja Azovas jūra, vētra tās ūdeni krastmalā bija sakūlusi duļķainu. Es pa lodziņu labi varēju saredzēt baltās viļņu krēpes. Līcī viļņos šūpojās zvejnieku laiva ar kailu un augstu mastu.

Vecīte bažīgi vēroja, kā mēs aplūkojām viņas istabeli._ Bija Jūtams, ka viņa to mīļu prātu izīrēs, un Saša Bobirjs tāpēc izturējās kā īstens īrnieks. Kur gan viņš to iemācījies — nezinu.

Saša cienīgi staigāja pa izžuvušo grīdu, bāza savu uzrauto degunu vai katrā spraudziņā, nezin kāpēc atvēra zemās krāsniņas dūmvada durtiņas. Ieraudzījis uz durvju palodas ar vaska sveci lieldienu naktī uzpilinātu krustu, Bobirjs bargi novilka pa to ar pirkstu un beidzot pavērās lejup: no šejienes, no augšas, stāvās kāpnes šķita vēl bīstamākas.

— Bet kāpēc šeit nav margu? — Saša bargi vaicāja. — Šeit naktī tumsa samiegojies cilvēks var nolauzt kaklu.

— Man lejā visu nakti deg svētbildes lampiņa, — vecīte pakalpīgi teica.

— Ko? ... Svētbildes lampiņa? No tām mēdz izcelties ugunsgrēki! — Bobirjs svarīgi noteica.

— Ko tu, mīļais, pasarg dievs! — vecīte satrūkās.^

— Un ar ko lai ziemā kurina? — Bobirjs nerimās. Un viņš svarīgi piesita pie krāsns.

— Ja jau jūs strādāsiet rūpnīcā, — saimniece atteica, — tad kurināmais būs. Rūpnīcas strādniekiem ziemās allažiņ izsniedz ogles. Volodja jums atvedīs, sakrausiet tajā šķūnītī, kur kaza, un viss.

«Bet ja rūpnīcā nestrādāsim?» es nodomāju. «Ja nu mūs nepieņems un mums no šās pilsētas būs jāaizbrauc?»

— Man, biedri, šis mezonins noteikti patīk! — Saša ierunājās gaužam solidi, tā, it kā viņa domas būtu izšķirošas. — Ķibele, protams, ka šeit tāds tukšums.

— Tad es taču jums sacīju, zēni, — steigšus iebilda ormanis,

sākumā nopirksiet sev «tropu» mēbeles, un tad, kad nāks tuvāk ziema, d būsiet iekrājuši naudiņu, varēsiet atvest visādas greznas lietas.

— Bet uz kā tad lai guļ? — Bobirjs attrauca. — Uz apelsinu kastēm » lāgā neizgulēsies!

— Nopirksiet saliekamās gultiņas. Tikai tās nu gan iznāks tā pa-rgāk! — Volodja ierunājās ne vairs tik pašpārliecināti.

Vai tad vienkārši uz grīdas nevar? — Maremucha atģidās. — Man sarā ļoti patīk gulēt uz grīdas. Tas ir veselīgi. Vai jums, vecmāmuļ, Imi ir?

— Sienu varu iedot. Pērngad nopirku kazai, tad nu vēl no ziemas licis.

— Sienā augs blusas, — Bobirjs saviebdamies ieteicās. Siena un ģu skaidās blusas rodas pašas no sevis. Sienā lai guļ Deņikins, bet ēs sev nopirksim saliekamās gultiņas. Šitā ...

Pagaidi, Saša! — es apsaucu Bobirju. — Pietiek niekus kult! — n, pievērsdamies saimniecei, vaicāju: - Ja jūs esat ar mieru, mēs laikam in paliksim šeit. Bet kā: vai lai rokas naudu dodam tūliņ vai vēlāk?

— Nudien, nezinu ... — vecīte sastomījās. Ače, varbūt Volodja iteiks.

— Paklausieties, puikas! — Volodja ierunājās, uzsizdams ar pātagas ītu pa koka grīdu. — Mēs taču esam savi ļaudis, vai ne? Nevienam šeit ?nāk prātā jūs apkrāpt. Es jūs iepazīstināju ar krustmāti — turieties gad cieši pie viņas! Viņa jums būs tikpat kā māte: ir veļu pamazgās, ēdienu izvārīs. Rūpju nekādu, rokas brīvas, un krustmāmiņai arī savs

aizes rieciens no jums atleks. Vai nav tiesa? Bet par cenu vienosieties 5lāk. Paklausiet mani, esmu cilvēks ar pieredzi. Skrieniet labi žigli uz Ipnīcu, parādiet tur savas biedra Dzeržinska ceļa zīmes un drīzāk nokārnieties! Šitā jūs tikpat kā pa tumsu. Vai tad jūs zināt, kādā kategorijā is iedalīs? Cik pelnīsiet? Nezināt! Tā ir. Bet, kad pastrādāsiet rūpnīcā, zreiz kļūsiet gudrāki. Un arī krustmāte pa to laiku paprātos, kā lai airāk no jums noplēš, lai pati sevi neaizmirstu un arī radabērnam Volod-im magaričas iznāktu. Nu tad sāciet cilāt kājas šajā grēcīgajā pasaule! . . .

Protams, mums bija dārgs ik brīdis šajā pirmajā dienā vēl tik nepazīs-amā pilsētā. Bija jāņem vērā Volodjas padoms un nekavējoties jājož uz ūpnīcu. Bet mums ļoti gribējās palūkoties, kā izskatās tuvumā īsta jūra. Jekad mēs to nebijām redzējuši, izņemot tikai attēlos.

Vislielākā upe, ko mēs dzimtenē tikām redzējuši, bija Dņestra, un arī ur, lai pie tās nokļūtu no pilsētas, vajadzēja nosoļot pa lauku ceļiem savas erstis sešpadsmit. Un peldēties Dņestrā varēja tikai gar krastu, citādi, a aizpeldēsi upes vidū, sāks uz tevi plāt rumāņu žandarms.

Iznākuši no pagalma, mēs iegriezāmies šķērsieliņā, kas veda uz jūru, ķērsojām ostas dzelzceļa līnijas un apstājāmies pie krastmalas akmens lizmargojuma.

Jūra, ko es skatīju pirmo reizi, nikni sitas pret krastu. Kuldamas >utas, bangas ar troksni metās pret aizmargojuma akmens krūtīm un, zaudējušas spēku, vēlās atpakaļ, nesdamas sev līdzi oļus, satrunējušās ūdenszāles, gliemežnīcas un dodot vietu jauniem, pret krastu traucošiem viļķiem. Jūras viļņi cēlās un krita, jūra bija nemierīga un ļauna.

Saltas š|akatas atlidoja līdz mums. Bobirjs īgni saviebās, noslaucīja ar delnu mūsaino seju un atkāpās soli atpakaļ.

Jāatzīstas, ne tādu es agrāk biju iztēlojies jūru! Man šķita, — iznāksi krastā — un tālu tālu līdz pašam apvārsnim tavā priekšā izpletīsies plašs un kluss zilgana, tīra ūdens līdzenums.

Kādreiz es iedāvināju Gaļinai Kušnirei savu ģīmetni ar uzrakstu: «Kā jūra mana mīlestība plaša, trūkst telpas dzīves krastos tai.»

Sos vārdus es biju noklausījies teātrī, kad izrādīja drāmu par septiņiem cietumniekiem, kurus pakar cara policisti. Es tos iegaumēju un bieži vien atkārtoju. Atceros, Gaļina man jautāja:

Vai tu pats to sacerēji, Vasil?

Samelot, pateikt tieši, ka es, — bija neērti. Arī autoritāti negribējās zaudēt un tāpēc vajadzēja atbildēt izvairīgi:

Ko, vai tad slikti?

Pašreiz, raugoties jūrā, es atcerējos tās nesenās dienas, kad mēs vēl bijām zēni, atcerējos Ga|inu — manu draudzeni, un vārsmas par mīlestību, kas «plaša kā jūra», neviļus lika man atgriezties mūsu tālajā pilsētā.

Es jutos apbēdināts, ka šeit jaunajā pilsētā jūra nepavisam nebija tik plaša. Pa kreisi to apņēma šaura smilšu strēle. Tā bija līdzīga garam, mazliet pret dienvidrietumiem izliektam ragam. Strēles pašā gala tieši mūsu priekšā melnoja kaut kādas ēkas, bet iesānis no tām savrup, paceldamies diezgan augstu virs ūdens, bija redzams konusveida stabiņš. Vēlāk mēs uzzinājām: tā bija bāka.

Ieeju ostā pa labi no mums aizklāja pelēks akmens viļņlauzis. Tas it kā turpināja ostas mola līniju un no šejienes likās visai zems. Tikai retumis pār viļņlauža granita bluķiem iezaigojās baltas putu ņirbas: tur atklātās jūras viļņi, bangaināki nekā tie, kas vēlās pret krastu, tiecās pāršļākt pāri viļņlauzim.

Dzestrā jūras vēja un sīku sāļa ūdens putu apšļākti un viļņu trokšņa apdullināti, mēs nedzirdējām, kā pie mums bija pienākusi meitene.

Mēs to ieraudzījām tikai tad, kad viņa ieskriedamās uzlēca uz aizmar-gojuma. Viņas zilās, lielām, baltām puķēm izrakstītās rītakleitas malas vējš plandīja gar kājām, kas bija ieautas sārtās gumijas tupelītēs.

Mēs visi trīs lūkojāmies svešiniecē.

Nepievērsdama mums uzmanību, viņa stāvēja uz betona aizmargojuma, slaida, lokana, un kāri ieelpoja vētras pilno gaisu. Brītiņu tā pastāvējusi, viņa apgriezās un, vērīgi mūs visus trīs aplūkojusi, skaļi ievaicājās:

— Vai jūs šeit vēl uzkavēsieties, jaunie cilvēki?

— Brītiņu paliksim, — Bobirjs mulsi atsaucās.

— Tādā gadījumā, lūdzu, pieskatiet manas drēbes! — meitene atteica un, nenogaidīdama mūsu piekrišanu, žigli izņēma no biezajiem matiem raga ķemmīti ar spožiem akmentiņiem, iebāza to rītakleitas kabatā, pārlaida ar roku pār matiem un nometa kleitu uz akmens margām, tieši Saškas priekšā.

Palikusi vilnas peldkostimā, meitene uzlēca uz kāpnītēm un sāka iet lejup.

Mēs domājām, ka meitene pāris reižu apslapināsies ūdenī netālu no krasta, turēdamās pie veco pāļu stabiņiem, un tad, aiz aukstuma drebinādamās, rāpsies atkal krastā. Tieši tā mēdza peldēties daudzas sievietes mūsu Smotričā. Taču šī kā īstena jūrmalniece, spēji atgrūdusies ar kājām no sarūsējušajām kāpnītēm, ienira pret krastu traucošā viļņa krēpēs. Nepagāja ne minūte, kad mēs ieraudzījām svešo meiteni jau tālu jūrā. Tās dzeltenais peldkostims gan pavīdēja starp baltajām viļņu šļakatām, gan atkal nozuda. Meitene nevairījās no viļņiem, kas tai metās virsū, bet, gluži otrādi, ienira tajos ar visu galvu. Lāgiem viņas priekšā izauga milzīgas ūdens sienas, tomēr meitene pašpārliecināti nira tajās, lai, mazliet atvilkusi elpu, no jauna cīnītos ar jūras bangām. Tikai retumis, pagriezusi pret mums seju, svešā meitene izbāza no ūdens iedegušo roku un laiski atmeta atpakaļ matus. Slapji un biezi tie visu laiku līda tai acīs.

— Paskat tikai, kāda cirka princese! — jūsmīgi ierunājās Bobirjs. — Ka nirst! ... Tu nu gan tā nevari, vai ne, Maremucha? — Un Saška, nenovērsdams acis no jūras, apsēdās uz aizmargojuma blakus rītakleitai.

— Vispirms jāpamēģina, kas par ūdeni, — Petro izvairīgi atbildēja. — Ja ūdens sāļš, kāpēc gan ne? Sāļā ūdenī, stāsta, esot viegli peldēt: tas pats turot cilvēku virspusē.

— Turēt jau nu tur, bet kas par viļņiem! Vai tad tu neredzi? — es ieteicos. — Uzšļāks tāds vilnis, uzreiz elpa aizrausies ... Diezin kā viņa izkļūs?

— Viegli tai nebūs nokļūt līdz krastam, — Bobirjs piekrita.

— Kur viņa, zēni? — Maremucha pēkšņi iekliedzās. — Es to neredzu.

Meitene tiešām nebija nekur jūrā redzama.

— Bet varbūt viņa jau ir uz viļņlauža? — Saša nedroši ieminējās.

— Līdz turienei vis tik ātri neaizpeldēsi! — es noteicu un tūdaļ atvieglots iesaucos: — Re, kur tā ir.

Turēdamās pie enkura ķēdes, sveša meitene rāpās zvejnieku laivā, kas šūpojās viļņos. Viļņu šļakata meiteni pameta gaisā, un tā ar joni ielēca laivā. Ar vienu roku apķērusi mastu, ar otru viņa sakārtoja matus un tad, kā to parasti dara ormaņi salā, sāka ar rokām sevi pliķēt, it kā apskaudama pati sevi. Acīm redzot viņai tur bija labi atpūsties! Bet man viņas peldēšanās jau sāka apnikt. Teica, lai «brītiņu» pieskata viņas mantas, bet pati, skaties, tiešām sadomās vēl peldēt līdz viļņlauzim!

— Esi gan tu jocīgs, Saška! — es sacīju Bobirjam. — Saki, kas tevi dīdīja teikt, ka mēs šeit paliksim! Viņa tur aušojas, bet mums jāiet uz rūpnīcu. Atradies arī sargātājs!...

— Nu tad iesim! — Bobirjs atbildēja atskatīdamies.

— Mēs aiziesim, bet viņas rītakleitu nozags. Domās, ka mēs esam blēži, — Maremucha prātīgi iebilda.

— Mēs ar Petrusu iesim, bet tevi pametīsim šeit... kavalieris tāds! — es pabiedēju Bobirju.

— Viens es te nepalikšu. I nedomā! — Bobirjs nomurmināja un aši atvirzījās tālāk no rītakleitas.

It kā noģizdama mūsu bažas, svešā meitene veikli ar galvu lejup metās io laivas mutuļojošā ūdenī. No jauna parādīdamās viļņos, viņa ar plašu /ēzienu kā vīrietis piepeldēja pie krasta. Viļņi palīdzēja tai peldēt, grūda to iz priekšu. Bet pie paša krasta meitene iekļuva nāves vižņos. Peldētāja gandrīz nekustējās no vietas. Gluži duļķainais, netīrām putām klātais, mutuļojošais ūdens, plūzdams atpakaļ no aizmargojuma, lāgiem nesa meiteni uz jūru, te atkal tūlīt atsvieda to atpakaļ. Meitene acīm redzot bija nogurusi. Gurdi turēdamās uz ūdens, viņa krāja spēkus.

Bet tad šņākdama un krākdama pret krastu metās augsta banga. Tā satvēra meiteni, un viņa, no visa spēka pieķērusies dzelzs kāpnēm, tikko neatrāva tās no riņķiem.

Meitene ar pūlēm uzrāpās betonētajā krastmalā. Viņa grīļojās. Mati bija lipīgi un nokarājās kā izmirkušas pakulas. Uz iedegušajām kājām melnoja netīrumi.

— Mērci, ka pasargājāt, — meitene noteica, smagi elsdama. Un, paķērusi rītakleitu, viņa paskrēja sānis, pamezdama uz aizmargojuma mazas, slapjas pēdas.

— Kustēsimies, zēni! — es aicināju draugus, pagriezdamies ar muguru pret aizmargojumu ...

... Ormanis Volodja, no mums atvadīdamies, norādīja tālumā piekalnē augstu ķieģeļu dūmvadu ar sarkanu karogu, kas karājās pie zibeņnovedēja.

— Tā pati ir leitnanta Šmita vārdā nosauktā rūpnīca, — Volodja teica.

— Turieties dūmvada virzienā — tad nonāksiet tieši kantorī.

Pilsēta it visur bija tīra un neparasti līdzena, nemaz nelīdzinājās mūsu dzimtajai pilsētiņai, kas bija gravām un bezdibeņiem izvagota. Tagad, kad mēs kājām devāmies no jūras krasta uz centru, lūkodamies uz dūmvadu, mēs sapratām, ka duļķaino ūdeni, kas gandrīz līdz augšai pildīja ar smilšakmeni izliktos grāvīšus ielu malās, sadzen vējš no jūras, un šā ūdens dēļ pilsētā nav putekļu.

— Jā, biedri, nav vārdam vietas — vareni peld šī princese! — ar skaudības pieskaņu balsī atzinās Bobirjs. — Es gan šādā vētrā jūrā nelīstu. Vēl tagad ausīs džinkst!...

— Tev kā nepieradušam liekas baismīgi, — Maremucha atteica.

— Pagaidi vien, iekārtosimies šeit, visu vasaru peldēsimies — un ne tādā vien vētrā dosimies jūrā. Aizpeldēsim līdz tai bākai, kas redzama uz zemes strēles!

— Ko nu mels! Līdz tai bākai bus savas verstis desmit, — es nedroši iebildu.

— Bet labi gan, ka mēs iekārtojāmies pie paša juras krasta, vai ne! — tikko pagūdams mums sekot, ieminējās Petro. — Iedomājieties, cik tas lieliski: no paša rīta aizskriesim uz krastu un plunkš-plunkš — jūrā iekšā! Bet pēc tam — uz rūpnīcu. Pat mazgāties nevajadzēs. Tiktors nožēlos, ka atšķīries no mūsu sabiedrības.

— Ai, nesaki, Petro, hop, kamēr neesi pārlēcis! — es ieteicos, no jauna atcerēdamies ormaņa vārdus par bezdarbniekiem, kuru pilsētā esot daudz.

— «Un plunkš-plunkš — jūrā iekšā!» Pielūko, ka nenoej dibenā! Vel nemaz nav zināms, kā mūs saņems rūpnīcā.

— Kā saņems! Savādi! — Bobirjs brīnījās. — Mums taču ir ceļa zīmes.

— Velti minēt tukšas mīklas! — es nokomandēju. — Ejam žiglāk! — Un tad es sevi pieķēru, ka acu priekšā it kā pavīd šī meitene puķainaja rītakleitā. Drosmīga meitene!

KĀ IEGŪT KAĻAMO ČUGUNU

Kļuva skaidrs, ka rūpnīca jau tuvu, kad sajutām kalējogļu smaku. Tāpat oda mūsu fabriku-rūpnīcu arodskolas kalvē.

Kaut kur tālumā sēca motors. Ieliņa, kuras ietves bija apstādītas ar dzeltenām akācijām, izgāja uz citu šķērsieliņu. Mēs iegriezāmies šajā ieliņā un tūliņ aiz stūra ieraudzījām, ka to visu šķērso augsts, daudzposmains zaļu dēļu žogs. Žoga centrā bija tādi paši divviru vārti. Virs tiem karājās skaista, ieapaļa izkārtne no dzelzs burtiem; burti bija piestiprināti pie stiepļu režģa:

LEITNANTA P. P. SMITA VĀRDĀ NOSAUKTĀ MAŠĪNBŪVES rūpnīca

Tajā brīdī, kad mēs stāvējām ielas stūrī pie rūpnīcas mūriem, vārti piepeši atvērās un no turienes, no rūpnīcas teritorijas, izbrauca vesela virkne pašnosviedēju pļaujmašinu. Vedēji, skubinādami zirgus, sēdēja iesānis uz atsperu sēdekļiem. Grābekli, līdzīgi mazu vējdzirnavu spārniem, bija izslēgti un nekustējās. Pļaujmašinas bija jaunas, acīm redzot tikko nokrāsotas ar melnu un sarkanu emaljas krāsu.

Klausoties, kā pa cietā diabaza ielas bruģi klaudz platie pļaujmašinu čuguna riteņi, redzēdami, kā izliektajos sēdekļos šūpojas iedegušie vedēji, ģērbušies rupjos brezenta svārkos, es neviļus atcerējos tālo pierobežas padomju saimniecību pie Dņestras, kurā man gadījās strādāt priekš trim gadiem. Apmēram ar tādām pašām pļaujmašinām tur novāca padomju saimniecības kviešus.

Tikai tās padomju saimniecības pļaujmašinas bija vecas, nolietotas, ar ārzemju uzrakstiem, palikušas padomju saimniecībai no panu muižas. Turpretim šīs te mūsu priekšā bija jaunas — padomju. Lai gan saule vēl slēpās mākoņos, taču tās mirdzēja. To lielās platformas laistījās.

— Un tādas mašinas šeit izgatavo! — jūsmīgi novilka Petro. — Paskaties, cik daudz detaļu! Tie vis nav mūsu salmgriezēji.

— Protams, šeit. Skaties, re, kur uzraksts! — Un acīgais Bobiris parādīja Maremucham uz pļaujmašinas sāniem fabrikas mārku: «IJLMT» Leitnanta P. P. Šmita vārdā nosauktā Mašinbūves rūpnīca.

— Bet ko nozīmē «ULMT»? — Petro nerimās.

— Cik tu esi neatjautīgs! — es teicu, atcerēdamies šo uzrakstu uz mūsu ceļa zīmēm. — «ULMT» nozīmē: «Ukrainas Lauksaimniecības mašinbūves trests.»

— Kas par mašinām! — Bobirjs jūsmoja. — To samontēšana vien jau ko vērta! Sarežģītāka nekā motocikla motora. Lieliski gan, ka mūs atsūtīja uz šejieni!...

Sargs mūs aizsūtīja uz mazu vienstāvu mājiņu dziļi rūpnīcas pagalmā. Mēs nedroši apstājāmies pie durvīm, kas bija apvilktas ar melnu vaska drānu. Uz durvīm bija rakstīts: «Darbaspēka nodaļa.»

Kas runās? — vaicāja Bobirjs, mūs uzlūkodams. Bija redzams, ka šajā izšķirošajā brīdī viņš ir uztraukts.

— Vasils ir mūsu brigadieris, lai tad viņš arī runā! — aši nomurmināja Maremucha.

— Dodiet ceļa zīmes! — es teicu.

Garā istabā ar zemiem griestiem tarkšķēja rakstāmmašina. Pie mašin-rakstītājas ar sacirtotiem, gaišiem matiem, košļādams zobos papirosu un diktēdams, stāvēja garš, jauns puisis, ģērbies pelēkrūtainā uzvalkā. Mati viņam bija ieziesti. Uzreiz dūrās acīs viņa modernās citronkrāsas kurpes ar gariem, smailiem purniem. Melnā kaklasaite uz viņa stīvinātā krekla cietās apkaklītes bija sasieta pušķītī. Kājās puisim bija modernas, šauras, labi izgludinātas un īsas bikses augšpus potītēm. «Re, kāds švauksts!» droši vien ne tikai es viens pats tā nodomāju, noskaņodamies aizdomīgi pret šo uzcirtušos puisi.

— «Tādejādi rūpnīcas strādnieku kontingents nemitīgi aug,» — sapo-madējies puisis diktēja caur zobiem mašinrakstītājai un, ieraudzījis mūs, pārsteigts vaicāja: — Kādā jautājumā?

— Sveiki! - Es piegāju frantam tuvāk. — Lūdzu! — Un sniedzu viņam mūsu ceļa zīmes.

Viņš sarauca uzacis, izņēma no mutes sakošļāto papirosu, klusēdams izlasīja citu pakaļ citai visas ceļa zīmes un, atdodams man tās, dobjā balsī atteica:

— Out!

— Ka? — es atvaicaju.

— Nav vajadzīgs, — nicinoši attrauca frants.

Mums tās izsniedza skolā, no Visas Ukrainas Tautsaimniecības padomes, — Bobirjs strauji nobēra.

— Esmu lasītpratējs, — šķielēdams uz Bobirju, teica puisis šaurajās biksēs. — Atkārtoju: šādas kvalifikācijas strādnieki mums nav vajadzīgi.

— Biedri, mēs taču esam sūtīti uz jūsu rūpnīcu! — es sacīju, skatīdamies franta pelēkajās acīs.

— Bet es jūs neesmu aicinājis! — Un viņš it kā uz skatuves noplātīja rokas. — Kādas te var būt pretenzijas, savādi! Turklāt apmēram priekš kādas pusstundas es rūpnīcā jau pieņēmu vienu no jūsu izlaiduma.. . Leokadija Andrejevna, kā sauca to gaišmati? Nu, to, par kuru jūs sacījāt, ka līdzīgs jūsu paziņam Kročkovam.

— Tiktors, Jakovs Deņisovičs! — palūkodamās kaut kādā papīriņa, kūtri noteica mašinrakslītāja. — Un līdzīgs nevis manam paziņam, bet Donas kazakam Kuzmam Kročkovam! — Ar šiem vārdiem mašinrakstītāja novērsās no franta un garlaikotu skatienu palūkojās pa logu.

Redziet. Viena vieta bija — pieņēmu Tiktoru. Bet, starp citu, ja-saka, ka pieņēmu uz sava riska un atbildības, gadījumā, ja par to uzzinās pilsētas darba birža, man var sadot krietnu sutu! Pašiem savi vietējie rindās stāv. Ir pat futbolisti... Lūk! Bet jūs, jaunie cilvēki, par nožēlošanu ... Diemžēl! — Un frants atkal noplātīja rokas.

— Mums taču ir piektā kategorija! — Petro klusi iesaucās. — Tik daudz mācījāmies ...

— Zinu un saprotu, — frants partrauca Petro un izmeta pa vēdlodziņu smēķa galu. — Pats nāku no strādnieku šķiras un pilnīgi saprotu jūsu grūto stāvokli, taču pilnīgs upside.

Aizkustināts no līdzjūtības noskaņas, ko sadzirdēju franta vārdos, es vaicāju:

— Bet ko lai mēs darām?

Plecus raustīdams, viņš atteica:

— Brauciet uz Charkovu! Brauciens ilgst vienu nakti. Lai Visas Ukrainas Tautsaimniecības padome jūs nosūta uz citām rūpnīcām. Uz Donbasu, vai. Jums taču vienalga.

— Ko tas nozīmē — «vienalga»? — Maremucha sašutis ierunājās. — Kur lai mēs ņemam naudu, ar ko braukt uz Charkovu? Mēs šeit kaut kā nokjuvām ar pēdējo stipendiju.

— Bet kāda man tur daļa, — frants atteica un palūkojās pa logu, acīm redzot vēlēdamies, lai šī viņam nepatīkamā saruna drīzāk izbeigtos.

Es skatījos uz viņa piegulošo svārku izgludinātajiem atlokiem, uz iedegušo un spēcīgo, nu tieši kā vērsim, kaklu, uz rūpīgi sasieto kaklasaiti un domāju: «Ko lai iesāk? Ko lai viņam vēl pasaka, šim švītīgajam slaistam, kas negrib saprast mūsu grūto stāvokli?»

Taču, juzdams visu šādas rīcības muļķību un bezmērķību, es draugiem klusi sacīju:

— Nu labi... Iesim, ja jau tādas lietas ...

— Au revoir,1 — frants norūca un piegāja tuvāk mašinrakstītājai, lai turpinātu diktēt.

Iznācis pagalmā pirmais, es apsēdos uz aukstajiem akmens pakāpieniem. Divi strādnieki, ģērbušies ar rūsu notrieptos brezenta svārkos, stūma pa sliedēm vagoneti, pilnu ar sīkiem, bet nez kāpēc sarūsējušiem atlējumiem. Ar lielu skaudību es skatījos uz strādniekiem, lai gan viņi strādāja melndarbu, kas neprasīja nekādu lielu māku.

— Ko nu iesāksim, Vasil? Ko tu sēdi? Vai dzirdi! — stāvēdams kāpnēs augstāk par mani, ierunājās Maremucha.

— Mēs esam muļķi, ka sāpināmies ar šo ormani! Tā mana vaina. Vajadzēja iet kopā ar Tiktoru. Viņš tagad jau uzņemts, bet mēs uz ielas! — apjucis atzinās Bobirjs.

Bobirja vārdi, viņa izbiedētā, nožēlojamā, vasaras raibumiem klātā seja atdeva man aukstasinību.

— Ormanim šeit nav nekādas nozīmes, Saša. Nu labi, būtu mēs atskrējuši uzreiz visi četri, bet vieta viena. Ko tālāk? Pieņemsim, ka tevi ieskaitītu, nu, bet ko mēs?

— Tu nedusmojies, Vasja! Labāk dod padomu! Tu taču biji Charkovā, dabūji šīs ceļa zīmes ... — samierinoši ierunājās Bobirjs.

Piepeši manās smadzenēs iedzirkstījās mūsu fabriku-rūpnīcu arodskolas direktora Poļevoja vārdi: «Nenovērsieties sānis, ja jūsu ceļā gadās neveiksmes! Neatkāpieties! Sakodiet zobus — un no jauna uz priekšu!»

Sie vārdi un visa Poļevoja atvadīšanās runa modināja manī vēl lielāku niknumu pret iepomadēto birokrātu.

— Jāiet pie paša galvenā, kas šeit ir ... Tā!... Pie direktora ... Un, ja viņš nepalīdzēs, tad uz partijas komiteju! — es noteikti atcirtu.

... Rūpnīcas direktors bija neliela auguma sirmu galvu vīrs, ģērbies zilā darba uzvalkā. Sākumā mēs pat neticējām, ka tieši viņš ir gaišā kabi- [14] neta saimnieks; kabinets bija pieblīvēts ar mašinu daļām, starprindu rušinātājiem, kaut kādām detaļām, stobriņiem ar smiltīm un vara skaidām.

Direktora kabinets drīzāk atgādināja laboratoriju vai montēšanas darbnīcu. Ja nebūtu pie sienām diagramu, nebūtu lielā ozolkoka galda ar tālruņiem, tintnīcas piederumiem un ērtā ādas atzveltnes krēsla, mēs nodomātu, ka esam ienākuši pa nepareizām durvīm.

Kad mēs cits aiz cita ienācām kabinetā, direktors stāvēja pie skrūvspīlēm, turēdams rokās cirtni un veserīti. Skrūvspīles bija piestiprinātas pie palodzes. Tajās bija iespiesta detaļa, ko klāja sarkani rūsas putekļi.

Saspiedis kreisajā rokā cirtni, direktors noteikti, neskatīdamies uz rokām, kā īsts atslēdznieks atvēzējies sita pa cirtņa plakano galu ar smagu veseri, pārcirzdams detaļu uz pusēm.

— Ar ko varu pakalpot, jaunie cilvēki? — mūs pamanījis, viņš vaicāja un, nolicis uz palodzes veseri, berzēja plaukstas. Viņš bija līdzīgs vecam meistaram un mazliet atgādināja fabriku-rūpnīcu arodskolas atslēdznieku instruktoru.

Jau no viņa balss skaņas mēs noģidām, ka direktors ir kluss un uzmanīgs cilvēks. Tiesa, visas ceļa zīmes viņš nelasīja. Izlasīja tikai pirmo un, kad es viņam pastāstīju, kādā stāvoklī esam nonākuši, vaicāja:

— Vai visi no Podolijas?

— Jā, no vienas pilsētas, — Maremucha sacīja.

— Esat gan ieradušies no tālienes! Paskat tikai, gandrīz no pašiem Kar-patiem, un uz Tauriju! Es jūsu pilsētu mazliet pazīstu. Devos tai cauri uz Austrijas fronti. Tur nu gan ir bezdibeņi, daudz klinšu, un uz šīm klintīm aiz tilta stāv kaut kāds cietoksnis.

— Tas ir Vecais cietoksnis, tas vēl tagad tur stāv! — Bobirjs priecīgi ierunājās, un mēs kļuvām jautrāki.

— To nu gan neatceros, — direktors sacīja, — vai tur bija rūpniecība ... No kurienes jums radās fabriku-rūpnīcu arodskola?

— Fabriku-rūpnīcu arodskola ir, lielas rūpniecības gan pagaidām nav, — es atteicu direktoram, starp citu, apvainodams «Motora» strādniekus, kuri savu rūpnīciņu pavisam nopietni uzskatīja par lielu uzņēmumu. — Tāpēc arī mūs atsūtīja pie jums, ka mājās pagaidām nebija kur izvietot. Mums Ukrainas partijas Centrālās Komitejas sekretārs teica, ka šādi jauni strādnieki drīz vien it visur būšot vajadzīgi — gan Donbasā, gan Jekaterinoslavā, gan . . . šeit!... — es piebildu.

Direktors savilka savas kuplās uzacis un uzmanīgi manī palūkojās, it kā gribēdams pārbaudīt, vai es tikai nemeloju.

— To es redzu, ka atsūtījuši... — viņš stiepti sacīja. — Taču iepriekš nepaprasīja, vai jūs mums šodien esat vajadzīgi. Un kur lai es jūs sākumā iekārtoju — tas ir jautājums.

Viņš atkal paņēma no galda mūsu ceļa zīmes, pašķirstīja tās un domīgi pašūpoja galvu.

— Kurš no jums ir Maremucha?

— Maremucha esmu es! — Petro izsaucās kā Sevišķo uzdevumu daļas pārbaudē un paspēra soli uz direktora pusi.

Nu ko tad mēs protam, Maremucha, ko?

— Esmu galdnieks un ... vēl.. . kokvirpotājs. Protu virpot.

— Koku, vai? — direktors brīnījās. — Bet es domāju — maizi. Organisma uzbūve tev tāda ... piemērota.

Mēs ar Bobirju iesmējāmies, raudzīdamies uz apjukušo un uzreiz pietvīkušo Maremuchu. Mazliet tūļīgs un tukls viņš stāvēja rūpnīcas direktora priekšā kā kareivis, nolaidis rokas gar sāniem. Bikses viņam bija saburzītas, visas vienās krunkās no ilgās gulēšanas uz cietā vagona plaukta.

- Iedomājies, Maremucha, tu esi piedzimis laimes krekliņā, — direktors sacīja. — Labu galdnieku mums tieši trūkst. Bet darba biržā to laikam nemaz nav. Nu, bet kurš no jums ir Vasilijs Mironovičs Mandžura?

Tagad es piegāju tuvāk direktoram.

— Vai tu esi galicietis? — direktors jautāja.

— Kāpēc? — es brīnījos.

— Uzvārds tāds — galiciešu . . . Lai gan tiesa no jums Galiciju gluži vai ar roku var aizsniegt. Tikpat kā viena tauta. Tikai Zbruča šķir... Tātad - ar ko mūs iepriecinās Vasilijs Mironovičs Mandžura?

— Esmu lējējs!

— Lējējs? — Direktors tūliņ piegāja pie mazā galdiņa. Paņēma pirmo detaļu, kas pagadījās pa rokai, un, sniegdams man to, vaicāja: — No kāda metālā lieta?

— No čuguna, — es atteicu, paskatīdamies uz detaļas lūzuma vietu.

— Diezin? — Direktors šķelmīgi piemiegtām acīm urbās manī.

Ne vārda neteicis, viņš piegāja pie skrūvspīlēm, izņēma no tām vecu, iedragātu detaļu, iespieda spīlēs jauno un no visa spēka trieca pa to ar veseri. Detaļa saliecās kā visīstākā dzelzs, bet pat nesaplaisāja.

— Tātad čuguna? — direktors vaicāja un vel šķelmīgāk pavērās mani no savu ērkuļaino uzacu apakšas.

— Kas par to? — es gausi atbildēju. Čuguni ir visādi. Mīkstais, piemēram .. .

Tu gribēji teikt — kaļamais? Vai ne? manāmi atplaucis, direktors mani izlaboja.

— Kaļamais!

— Bet kā dabū kaļamo čugunu?

— Vajag.. . pie parastā, pelēkā čuguna piejaukt vairāk dzelzs . .. bez tam mazliet tērauda ...

- Tērauda? Atļauj, bet tad jau tieši otrādi — lējums kļūs drupans! Tērauds, taču, kā zināms, piešķir trauslumu.

- Nu, detaļa vispirms jāatlej, bet pēc tam jāatkvēlina speciālā rūdā ... Mangana rūdā, liekas, — es teicu, atcerēdamies mūsu instruktora Koza-keviča stāstus.

— Ak tad jāatkvēlina! — vēl vairak atplaucis, ierunājās direktors, un viņa sejā rotājās līksms smaids. — Tur jau tas suns aprakts! Es, draugs, ar šo atkvēiināšanu noņemos jau otro gadu, skaitot no tā laika, kopš strādnieku masa mani izvirzīja par sarkano direktoru. Mēs gan angļiem pēc revolūcijas atņēmām šo rūpnīcu, bet viņi, aizšmaukdami kopā ar baltajiem, aizveduši sev līdzi ražošanas noslēpumus. Domāja, ka netiksim galā bez viņu palīdzības. Bet mēs pamazītiņām burtojam paši, kā tas īsti ir. Tā pašreiz pētām metālā atkvēlināšanas noslēpumus, tā sakot, no zinātniskā viedokļa, lai atliešanas darbu neveiktu pēc acumēra. Es gribu un to sasniegšu, lai manā rūpnīcā čugunu tāpat varētu kalt kā dzelzi. Vai saproti? Lai tad, kad zemnieks ar mūsu pļaujmašinu sāks p|aut kviešus un nejauši uzbrauks uz akmens, ar mašinu nekas jauns nenotiktu. Lai nesabojātos zobi! Bet zobi, draugs, ir liela lieta. Tie aizsargā izkaptis no visādām ķezām. Vai saproti? Un tad nu es gribu, lai Ukrainas zemnieks pateiktos mums par mūsu pļauj-mašinām! Pļāpāt par saikni starp pilsētu un laukiem ir par maz. Saikne slēpjas, raug, arī šādos zobos! — Un direktors noglaudīja sarūsējušo detaļu kā dzīvu kaķēnu. — Nu, bet ko tu esi iemācījies, jaunais cilvēk?—viņš vaicāja, pievērsdams skatienu Saškam Bobirjam.

— Esmu piektās kategorijas atslēdznieks, taču man vislabāk patīk izjaukt motorus ... — Saša sacīja.

Pat motorus izjauc? Re, kas par varoni! Bet kas tad pēc tevis tos samontēs? — un direktors, šķelmīgi smaidīdams, pavērās Bobirjā.

— Es jau pats tos arī samontēšu, ja vajadzīgs. Skatoties, kāds motors. Ja, teiksim, no motocikla «Sambima» tipa, — tad pavisam vienkārši, — Saša nenocietās, lai rūpnīcas direktora priekšā nepalielītos.

— Tevi tātad bus jāsūta uz «MIR’u», — direktors izlēma.

Uz kādu «miru»? — Saškas balss manāmi iedrebējās.

Tā pie mums sauc Motoru un instrumentu remontu cechu. Bet izrunas ērtības labad — «MIR». Sis cechs apkalpo visas citas darbnīcas.

Aplūkodams vēlreiz mūsu ceļa zīmes, direktors teica:

— Tātad, jaunie cilvēki, vai nu likumīgi, vai nelikumīgi, bet es jūs tomēr rūpnīcā pieņemšu. Jūs man jautāsiet: kāpēc tāda laipnība? Nu tāpēc, ka mūsu zemē arī šeit vēl ir bezdarbs. Cilvēku daudz, bet rūpnīcu vēl maz. Taču es cieši ticu: tā ir pagaidu parādība. Visai drīz mēs atbrīvosimies arī no bezdarba, uzcelsim jaunas rūpnīcas, un, iespējams, neviens pat neticēs, ka kādreiz padomju varas laikā būtu bijis bezdarbs. Taču pagaidām tas ir ... Nu tad tā: šodien aizejiet uz cechiem, lai jūs noformē, bet rīt pēc sirēnas svilpiena, lūdzu, pie meistariem! Būtu jūs šejienieši — es jūs sūtītu uz biržu stāvēt rindā. Gadās, tomēr, es atkārtoju, ka jādara izņēmums. Tikai strādājiet godīgi, pēc sirdsapziņas» Skaidrs? Neslaistieties apkārt un nenokavējiet! Mūsu rūpnīca ir padomju rūpnīca, skaidrs? Anglijas kapitālistu Džonu Keivortu mēs padzinām uz Londonu un saņēmām savās rokās viņa uzņēmumu, kurā viņš iedzīvojās bagātībās no mūsu sviedriem. Mūsu pašu labad mums jāsaimnieko un jāsargā rūpnīca. Tādus strādniekus, kas kā saimnieki izturas pret savu rūpnīcu, pie mums cienī un godā ... Vai jūsu vidū ir komjaunieši?

— Mēs visi esam komjaunieši, — Bobirjs žigli atteica. — Bet mūsu Vasils bija pat biroja loceklis!

Jo labāk! — direktors jutās iepriecināts. — Komjaunieši mums krietni vien palīdz. Kad būsiet cechos noformēti, aizejiet uz RKK pie Golovacka, stājieties uzskaitē un sāciet jaunu dzīvi!

MĒS IEKĀRTOJĀMIES

Saimniece mums iedeva trīs garus audekla maisus. Divatā ar Maremuchu mēs tos piebāzām ar asu, pārkaltušu sienu un, aizšuvuši ar piķotu diegu, pieslējām pie šķūnīša, kurā blēja kaza, gaidīdama brīdi, kad beidzot sāks to slaukt.

Grīdu mūsu istabā Marja Trofimovna gribēja izmazgāt pati, tomēr mēs, pieradināti pie šāda darba jau kopmītnē, nolēmām, ka iztiksim bez viņas palīdzības. Maremucha cinkotā spainī stiepa augšā aukstu, cietu ūdeni no pagalmā izraktās nelielās akas, bet es, noāvis kājas un uzrotījis bikses, ar slapjo lupatu berzu izžuvušos dēļus. Pēc tam nomazgāju lodziņu. Tiklīdz rūtis bija nospodrinātas, istabā uzreiz kļuva gaišāks, arī sirdī kļuva līksmāk no tīrības visapkārt.

Blakus mājā, kura vīdēja aiz kuplajiem zaļumiem un kuras fasade atradās jūras pusē, spēlēja klavieres. Logi šajā mājā bija atvērti, un klavieru skaņas plūda mūsu jumta istabiņā, sajaukdamās ar kazas blēšanu un tuvīnās jūras šalkām, kura pret vakaru sāka nomierināties.

— Cik tīrs logs! Pat rūtis nav saredzamas! — Petro ieteicās, aplūkodams manu darbu.

— Stiep šurp matračus! — es izrīkoju, biedra uzslavas uzmundrināts.

Kamēr Petro stiepa matračus, es pārdomāju, kā tos novietot. Savu matraci nolēmu likt pie paša lodziņa. «Naktī būs vēsāk, bet toties svaigs gaiss. Un rūpnīcas svilpi dzirdēšu pirmais.»

Istabā tīkami sāka smaržot pēc priežu dēļiem un siena.

Ieklausīdamies klavieru skaņās, es ar nemieru jutu, ka man gribas, lai ātrāk paietu laiks, kas mums vēl palicis līdz rītdienai — līdz pirmajam mūsu darba rītam rūpnīcā.

Man atmiņā no visa rūpnīcā redzētā, ja neskaita sarunu ar direktoru, bija palikusi tikai lietuves cecha garā un putekļainā eja. Pa šo eju es aizgāju līdz cecha kantorim. Tālīnā, no stāvcepļa plūstošā čuguna atzaiga, veidmašinu sīkie klaudzieni, signalzvana sitieni, trīču čīkstoņa, ar kurām veidotāji cēla augšā smagās veidkastes blakus cecha kantorim, — viss tas mani tik ļoti pārsteidza, ka es, kā nākas, pat nepaskatījos, kā strādā mani nākamie biedri — lējēji.

Cik ļoti šis milzīgais, ar zemiem stikla griestiem klātais cechs atšķīrās no mūsu fabriku-rūpnīcu arodskolas mazītiņās lietuves, kurā vienmēr valdīja klusums un vēsums un pat liešanas dienās nebija trokšņa!

Maiņas meistars Fjodorko, ko es satiku cecha kantorī, zema auguma gadu četrdesmit vecs vīrs ar sarkanu, vējā aprautu seju, retām, apsvilušām uzacīm, it nemaz nebrīnījās, kad es viņam iedevu direktora zīmīti. Bet varbūt viņam pirms manas atnākšanas zvanīts no rūpnīcas pārvaldes?

Fjodorko ierakstīja mani cecha tabulā, izsniedza darba numuru, pagaidu caurlaidi un apsolīja:

— Pie mašinas^1 būs jāstājas rīt! [15]

— Bet es nekad neesmu strādājis ar veidmašinām, — es klusi sacīju

meistaram. — Esmu strādājis uz klona ... Vai tad pie jums šeit neveido uz klona? i

— Gan pielāgosieties, — meistars strupi atcirta. — Pārbaudes laiks — divas nedēļas, liels laika sprīdis.

Un viss. Ne vārda vairāk.

— Uz redzēšanos! — man atlika tikai pateikt un aiziet.

Ar pūlēm es blakus rūpnīcas pārvaldes ēkai sameklēju mājiņu, kur, kā man teica strādnieks, ko satiku ceļā, «rīkojas komjaunieši».

Izlasījis uz durvīm uzrakstu: «Rūpnīcas komjauniešu kolektivs», es tūliņ to saīsināju. Iznāca «RKK»- Atcerējies direktora padomu aiziet uz «RKK», es vēru vaļā durvis.

Ar muguru pret mani, uz krēsla pakāpies, pie lielas kartes stāvēja garš cilvēks un vilka ar lineālu pa Ķīnas teritoriju. Izņemot rakstāmgaldu, grāmatplauktu, skapīti un desmit krēslu, citu mebeļu istabā nebija. Pie sienām cieši blakus cita citai karājās ģeogrāfijas kartes.

Garais cilvēks pagriezās, un es pārsteigts ieraudzīju, ka viņam bija glīti sasieta aveņkrāsas kaklasaite.

— Ko jūs vēlaties? — viņš vaicāja, aplūkodams mani pelēkām un, jāatzīstas, gudram acīm.

—■ Man vajadzīgs Rūpnīcas komjauniešu kolektiva sekretārs, — es negribīgi sacīju. — Bet, ja viņa nav, atnākšu vēlāk.

Es jau pagriezos, lai aizietu, kad cilvēks, turēdams lineālu rokā, ar troksni nolēca uz grīdas.

— Nu, tad sveiks! — viņš teica, sniegdams man lielu, stiegrainu roku. -— Pētīju Ķīnas stāvokli. Šim Cžan-Czo-linam pamatīgi sadod!

Lai gan pie nepazīstamā puiša tumšbrūnā, lāsumainā uzvalka atloka bija piesprausta Komunistiskās Jaunatnes internacionāles nozīme, es tomēr, kļuvis uzmanīgs viņa švītīgā izskata, bet galvenais — kaklasaites dēļ, dzīros aiziet un norūcu:

— Es atnākšu rīt!

— Bet kāpēc ne šodien?

— Kad tad šodien?

— Nu, kaut vai tūliņ. Es esmu sekretārs. Iepazīsimies. Golovackis. Bet

kas tu?

Es galīgi sastomījos un pirmajā brīdī nespēju izteikt ne vārda. Tas nu ir kas jauns! Kā gan Rūpnīcas komjauniešu kolektiva sekretārs nēsā kaklasaiti! Kur tad tas redzēts! Visas mūsu iepriekšējās pārrunas par kulturu un sīk-pilsonību tieši mācīja: jo vairāk jauns cilvēks veltī uzmanību savai ārienei, visām šīm blēņām — labi izgludinātām biksēm, bet it īpaši kaklasaitei, jo ātrāk viņš atraujas no kolektiva, kļūst par kancelejas žurku un sīkumainu cilvēku, kurš nesaprot strādnieku šķiras vajadzības.

Tomēr bija vien jāpastāsta Golovackim, kādēļ esmu šeit ieradies.

— Bet kāda tava attieksme pret opoziciju? Par ko tu balsoji pērngad, kad apspriedām komjaunatnes CK lēmumu? — viņš piesardzīgi ievaicājās, it kā «iztaustīdams» manu noskaņojumu.

— Vai tad pie jums vēl ir opozicionāri? — es uz jautājumu atbildēju ar jautājumu.

- Savējo nebija. Atbrauca šeit daždažādi salašņas, ierīkojās darba, mēģināja samulsināt cilvēkus, bet neizdevās. Aizvakar, kad rajona partijas aktivā apsprieda partijas Centrālās Komitejas aprija plēnumu, visi vienbalsīgi balsoja par CK līniju. Mūsu cilvēki ir vienprātīgi, nodevēji nav guvuši atbalstu. Nu tad atbildi man: kāda tava personīgā attieksme pret opoziciju?

— Mana? — es jau rāmāk atteicu, saprazdams, ka man darīšana ar īstu, godīgu puisi. — Es uzskatu, ka sen jau laiks šos trockistu salašņas padzīt no partijas un komjaunatnes. Mūs ielenc ienaidnieki, grib nožņaugt padomju varu. Mums jābūt vienprātīgiem, jāsaliedējas ap partiju, bet šie opozicionāri grib mūsu rindās ieviest nesaderību.

— Jauki, ka tevi nosūtījuši uz lietuvi! — Golovackis kjuva priecīgs. —- Tiesa gan, puiši tur krietni, un, kad mēs pērngad grāvām troekistus, kas bija iespiedušies rūpnīcas pārvaldes šūniņā, komjaunieši lējēji pirmie uzstājās par CK līniju un kopā ar visu kolektivu nejāva šiem ienaidniekiem iesakņoties rūpnīcā. Bet vēlāk daži no lietuves puišiem aizbrauca un iestājās Sarkankarogotajā Baltijas flotē, un aktivs samazinājās. Turklāt sen jau laiks izdarīt pārvēlēšanas ... Vispirms pastāsti man par savām tieksmēm!

— Es nedzeru! — es īgni atteicu.

Par to es nejautāju, — sekretārs sarauca pieri. — Kādi komjaunieša pienākumi tev bija agrāk? Nu, kas tevi vairāk saista?

Gribot negribot bija jāpastāsta Golovackim ir par mūsu komjauniešu klubu, ir par diskusiju vakariem ar nosaukumu «Kas radās pirmais - doma vai vārds, vista vai ola?». Es pastāstīju viņam, kā mēs tiesājām Lamančas bruņinieku Don-Kichotu, un atcerējos paškritikas vakarus, kuros krietni apstrādājām ikvienu komjaunieti par tā grēkiem. Piemetināju arī pāris vārdu par disputiem par kulturu un sīkpilsonību, mezdams pie tam skatienus uz sekretārā aveņkrāsas kaklasaiti.

— Paskat! — Golovackis atplauka. — Tev ir krietna pieredze, turklāt darba pārkārtošanas un jaunu formu meklējumos. Tas ir lieliski. Viss plūst, viss mainās! Komjaunieša radošai domai jābūt mūžīga nemiera stāvoklī, nerimtīgā meklējumu ceļā. Tikai tad ikvienam no mums būs garantiia, ka viņam nedraud briesmas pārvērsties stulbenī. Visu. ko tu man pastāstīji, — es ņemšu vērā. — Un Golovackis žigli kaut ko piezīmēja bloknotā. — Tevi acīm redzot interesē kultūras masu darbs. Iespējams, ka uzticēsim tev lietuvē noorganizēt «Laika ligu». Tas, draugs, ir liels darbs! — Ar šiem vārdiem Golovackis pavērās savā pulkstenī. — Bet pagaidām es tev, draudziņ, palūgšu pielikt visus spēkus cīņā ar brāķi. Tavs cechs strādā uz gabaldarba. Taču viens — gabaldarba apmaksa pie kapitālista, un pavisam kas cits — mūsu padomju iekārtā, kad mēs strādājam paši sev un kad mūs interesē ne tikai daudzums, bet arī augsta kvalitāte. Tomēr dažs labs to nesaprot. Spiež, ko var, — un brāķis iznāk pamatīgs. īpašu uzmanību veltī šiem snīpjiem. — Un tad Golovackis paņēma no grāmatu plaukta tādu pašu detaļu, kādu mums šodien rādīja direktors. Tā gluži kā spalviņa lēkāja v;ņa rokās. — Šai detaļai jābūt absolūti nevainojamai, — sekretārs turpināja. — Starp citu, tāpat kā visām citām. Taču šai — it īpaši. Un tev kā komjaunietim jāuzsāk nikna cīņa ar brāķa ražotājiem, jāatrod konkrēti šā ļaunuma ievazātāji...

— Bet es taču agrāk neesmu strādājis pie mašinas! — es pārtraucu Golovacki, atkārtodams viņam to pašu, ko sacīju meistaram. — Esmu veidojis uz klona ... Spara ratus varu veidot pat bez apakšējās veidkastes.

— Gan pielāgosies, — sekretārs man atteica, viņš, kā redzams, kaut ko saprata no metāllējējā darba. — Kur tavs piesaistīšanas talons? ...

Lūkodamies tagad uz tīri nomazgātajām lodziņa rūtīm, es atcerējos saltos un skaudros meistara vārdus «pielāgosieties», sarunu ar Golovacki un domāju: «Bet ja nu neiznāks? Paies abas pārbaudes nedēļas, neiemācīšos strādāt ar mašinu un man pateiks: «Taisies, draugs, no šejienes prom!» — Kas tad notiks?»

Man sāka likties, ka es nekad neesmu beidzis fabriku-rūpnīcu arodskolu, ka man piešķirtajai piektajai kategorijai šeit nav nekādas nozīmes un es vispār neko neprotu, un viss mans darbs sāksies tikai ar rītdienu. Lāgā nezinādams, kāda būs šī rītdiena, es uztraucos vēl vairāk.

Augšup ejošās kāpnes iečīkstējās zem Maremuchas kājām. Petro stiepa apaļu galdiņu uz garas virpotas kājas.

— Še! — Maremucha, smagi elsdams, sacīja, acīm redzot gaidīdams uzslavu.

— Vai Marja Trofimovna iedeva?

— Nu jā! «Kamēr,» saka, «jums nav savu mēbeļu, ņemiet, izlietojiet, man tas tik un tā lieks,» saka.

— Tagad mums tikai vajadzētu sadabūt ķeblīšus, un viss kārtībā.

— Saimniece man vaicā, ko lai rīt gatavojot pusdienā: vai sakņu boršču vai aukstu ķiršu zupu? Bet es atbildu: «Nezinu. Lai zēni pasaka.» Ko tu labāk gribi, Vasil?

Ko tad viņa, dziras mūs ēdināt kā restorānā, vai? — es drūmi atbildēju.

— Ja nu apņēmusies uzņemt mūs pilnā pansijā, lai tad ar rūpējas!

— Vēl nav zināms, kāda būs izpeļņa.

Nekas, nopelnīsim, kā nākas, — Petja pārliecināts ierunājās. — Man, kad es noformējos, kāds namdaris teica, ka galdnieku darbnīcā neviens nesaņemot mazāk par simtu. Pat trešās kategorijas!

— Tev ir labi, Petrus, tu strādāsi savu pazīstamo darbu. Kustini tik un kustini gropēveli! Bet man jāmācās no jauna. Nelabais viņu zina, kā jāveido ar šīm mašinām! Es taču tās pirmo reizi redzu.

Tu nebēdā, Vasil! Ja būs grūti — mēs ar Bobirju palīdzēsim.

— Diezin kāpēc gan nenāk Bobirjs? — es atģidos, raudzīdamies uz vecmodīgo modinātāja pulksteni, ko saimniece bija nolikusi uz krāsns augšas. — Kur gan šis Saška blandās? Būs jau vairāk nekā stunda, kopš aizgāja!

— Nu, līdz stacijai nav nemaz tik tuvu. Kamēr uzmeklēs Volodju, kamēr izņems mantas. Tad viņam vēl jānopērk ēdamais. Saimniece taču apņēmās mūs ēdināt tikai ar rītdienu, — Maremucha aizstāvēja Bobirju.

Sašu mēs bijām aizsūtījuši uz staciju pēc mantām. Mums pa to laiku bija jāpiebāž matrači ar sienu, jāizmazgā grīda, — vārdu sakot, jāsagatavo istaba naktsguļai.

— Vai viņš adresi pierakstīja? — es vaicāju Maremucham. — Kas zina, varbūt aizmirsis ceļu uz šejieni un maldās pa pilsētu...

— Kāpēc viņam adrese? Mēs taču norunājām: uzmeklēs ormaņu pieturas vietā Volodju, un tas viņu atvedīs par velti.

— Pareizi, — nomierinājies es atteicu. — Nu labi, mēs savu darbu esam paveikuši, iesim mazliet pastaigāties.

Mēs pagājam garam saimniecei, kas mums gludināja palagus, un atvērām vārtiņus.

— Iesim, Petro, pa kreisi! — es ieteicu.

Un mēs devāmies pa Piejūras ielu uz ostu garām mājai, no kuras nesen skanēja mūzika.

Pašlaik klavieres bija apklusušas, mājā šķindēja glāzes — redzams, tur dzēra tēju. Šās mūra mājas pagalms bija apstādīts ar slaidām malvām, jaunu vīnogulāju ceriem, ērkšķainām tējas rozēm, spilgti sarkanām neļķem un mēļām glicinijām. Puķu tabaka vēl nebija atvērusi savus ziedkausiņus, bet nesenā lietus atsvaidzināto puķu tīkamā smarža tā vien plūda no turienes pāri pazemajam žogam. Kaut kādas sevišķas rozes, kādas agrāk nebiju redzējis, stiepās līdz pašam mājas jumtam, kā ziedoša arka apvīdamas vienu no mājas atvērtajiem logiem. Tumšsārti Jūdasa koka krūmiņi auga blakus akācijām.

Pie paša žoga pagalma stūrī pacēlās lapene, visa aizaugusi ar tumšzaļām, spīdīgām efejām, pa to čokurainajiem kātiem vēl stīgoja mēļās vijas.

Kad mēs pienācām pie lapenes, es sadzirdēju tur čalas un nenocieties palūkojos iekšā.

Uz lapenes margām, šūpodama iedegušās kājas, sēdēja tā pati meitene, kuras rītakleitu mēs sargājām pie jūras. Bet turpat blakus, nometies zemē uz viena ceļgala, sūknēja velosipēda riepu frants no Darbaspēka nodaļas.

Es raudzījos meitenē tā, it kā to redzētu pirmo reizi. Sajutusi manu skatienu, viņa pacēla acis un neapmierināta sapurināja matus, atbrīvojot tos no efejām. Es jutos neveikli, samulsu un pamāju ar galvu it kā sveicinādams. 2igli novērsdamies, es pamanīju, ka meitene pasmaida.

— Vai tu pazini, Vasil? — Petro vaicāja, piebikstīdams man ar elkoni.

— Ko?

— Nu, to princesi. — Un, atdarinadams meiteni, Petro spiedzoši novilka: — «Lūdzu, pieskatiet manu rītakleitu! ...»

— Bet vai tu to garo pazini?

— Kādu garo?

— Nu to, kas sūknēja riepu.

— Nē. Kas tas bija?

— Nu, tas pats švauksts, kas mūs negribēja pieņemt rūpnīcā!

— Vai tiešām? — Petro brīnījās. — Vai patiesi viņi mums kaimiņos?

— Šitā rītakleitā — noteikti!

— Un viņš būs tās brālis! — Petro izlēma.

— Kāpēc tad tieši brālis? Droši vien kavalieris.

Man nezkāpēc kļuva nepatīkami, domājot, ka frants ir mūsu kaimiņienes paziņa un jebkurā brīdī var tai pastāstīt, kā mēs lūdzāmies, lai viņš uzņem mūs rūpnīcā.

Lēnam mes klaidajām ar Petjku pa Piejūras ielu. Pa kreisi no mums iemirdzējās uz ostu ejošo dzelzceļu sliedes, bet aiz sliedēm, aiz aizmargo-juma, pie paša apvāršņa pacēlās jūra.

Vējš bija pavisam stājies un bangas norimušas. Viļņi vairs nesitās pret betonu kā no rīta, bet klusi ar vieglu šalkoņu vēlās pret smilšaino krastu. Aizsegdams no mums jūru, viņpus sliežu ceļiem sniecās dēļu žogs. Aiz tā šūpojās mastu galotnes. Karogi tajos tik tikko plīvoja. Rietumos, tur, kur nogrima padebešos paslēpusies saule, sārtojās vienmērīga rieta blāzmas strēle.

Uz nobalsinātā dēļu žoga bija uzrakstīts:

«SŪCĒJU GLĀBŠANAS BIEDRĪBAS»

LIEDAGS

Aiz mums uz ietves atskanēja zvaniņš.

Mēs piespiedāmies pie žoga, un mums garām uz velosipēda, saberzdams gliemežvāciņus, aiztraucās pazīstamais frants ar meiteni. Meiteni viņš bija apsēdinājis sev priekšā uz rāmja. Frants virzīja divriteni salīcis, smagi, taču strauji mīdams pedāļus.

— Vai tad iela viņam vēl par šauru? — Petro pikti norūca.

— It kā tu neredzētu — tur taču peļķes: viņš baidās notašķīt savas «stabulītes», — es atcirtu ar neslēptu niknumu, lūkodamies nopakaļ pārim, kas ātri attālinājās.

Velosipēda pakaļējais, pa pusei ar dzeltenu tīkliņu aizsegtais ritenis kļuva aizvien mazāks un mazāks, pamezdams uz smilšainās ietves tikko manāmas, vafelēm līdzīgas pēdas ...

Kamēr mes no tālienes pa drāšu pinuma žogu apskatījām ostu, pievedceļus un pelēkās, gofrētā skārda noliktavas, kas aizsniedzās tālē līdz pēdējai piestātnei ar signalzvanu, Saša Bobirjs bija paguvis atvest visas ceļasomas un izsaiņot mantas.

Mēs viņu sastapām mājās, gatavojot vakariņas. Saša sagrieza trijās daļas lielu, sakaltušu baltmaizes kukuli, kas mums bija atlicis no ceļa.

— Kur jūs dauzāties apkart? Bobirjs iesaucās, mūs ieraudzījis. — Vai jūs zināt, ko es satiku!...

— Bengālijas grafu, vai? — es mazliet dzēlīgi teicu. Man ļoti nepatika šis Saškas paradums runāt skaļa, paceltā balsī gluži kā ar mazuļiem.

Netaisi jokus! — Bobirjs atcirta. — Es redzēju Pečericu. Jā!

Pečericu? — Petro atvaicāja un iespurdzās. — Nu, Vasil, saturies: sākas senais stāsts. Vai nezini, kur termometrs? Būtu jāizmēra viņam temperatūra. Vai tevi nekrata auksti drebuļi, Sašuk, ko?

— Kas par termometru! Kāpēc vajadzīgs termometrs! — Bobirjs aiz sašutuma tieši iespiedzās. — Es jums stāstu patiesību, bet jūs smejaties.

— Pagaidi, Sašeņka! — es apsaucu draugu. - Ko tu teicies esam redzējis?

— Pečericu!

— Vai tiešām?

— Tiešām!

— Kur tad tu viņu redzēji?

—- Pie stacijas.

— Pie stacijas? — iejaukdamies mūsu sarunā, jau nopietnāk vaicaja Maremucha.

— Jā, pie stacijas, — Bobirjs aši atteica. — Viņš dzēra buzu ...

Tas nu bija par daudz, un mēs ar Petjku skaļi iesmējāmies.

— Vai dzirdi, Vasil? — Petro vaicāja, aizraudamies no smiekliem. — Viņš redzējis Pečericu. Pečerica dzēris buzu, bet buza iesitusies mūsu mūsainajam galvā, un viņš atskrējis šurp, lai jauktu prātus...

— Jā, jā! — galīgi apvainojies Saša iekliedzās. — Ja negribat ticēt, nav vajadzīgs. Tikai es neko neesmu izdomājis! Buza — tas ir tāds šejienes dzēriens no sāres, skābs un balts. Pārdod visās bodītēs. Es jau pamēģināju, bet, ja jūs nezināt, neesmu vainīgs ...

Nav labi smieties par draugu, it īpaši, ja viņš nopietni apvainojas, taču šoreiz grūti bija atturēties.

Mēs itin labi zinājām, ka ne tikai Bobirjs, bet arī daudzi citi arodskol-nieki līdz pašai aizbraukšanas dienai sapņoja notvert Pečericu. Aizbraukdami uz dažādām Ukrainas pilsētām, mēs devām sev vardu: ja kāds no mums to satiks, tad neļaus aizšmaukt.

Taču vairāk par mums visiem sastapt Pečericu sapņoja Saša Bobirjs. Ar Pečericas notveršanu viņš domāja izpirkt visas tās neveiksmes, kas ar viņu atgadījās Sevišķo uzdevumu daļas trauksmes laikā. Drīz vien mūsu karstgalvis Saška sāka vienkārši redzēt halucinācijas — it visur viņam rēgojās Pečerica.

Ceļā uz šejieni, uz Azovas jūru, Saška divas reizes tvarstīja Pečericu. Vienreiz, kad vilciens stāvēja Fastovā, Saška, palūkojies pa logu, pēkšņi

aizsmacis iesaucās:

— Re, kur viņš, zēni! Turiet! — un metās uz izeju.

Cilvēks, ko Bobirjs uzskatīja par Pečericu un kas pastaigājās pa peronu, gandrīz nemaz nebija līdzīgs bēglim. Tas bija salīcis vecītis, ģērbies brezenta putekļu mētelī. Vienīgi laikam kuplās un iesarkanās ūsas atgādināja Pečericu.

Jekaterinoslavā, kad mēs ēdām pusdienas stacijas bufetē, Saška tikko neapgāza šķīvi, kas bija pieliets līdz malām ar trekno ukraiņu boršču, aizsmakušā balsī iesaukdamies:

— Skatieties! — Un rādīja ar karoti uz laikrakstu kioska pusi.

Pie aizstiklotās kioska vitrinas kāds pelēkā putekļu mētelī ģērbies cilvēks izvēlējās atklātnes. Saška bija nodomājis, ka tas ir Pečerica. Bet pietika pelēkajā putekļu mētelī ģērbtajam pasažierim pagriezties, lai uzreiz noskaidrotos, ka tas ir jauns puisis, galvas tiesu garāks par Pečericu.

... Nu, vai gan, zinādami par Bobirja rēgiem ceļā, mēs varējām viņa vārdus uzņemt nopietni! ... Un es teicu:

— Nu labi, Pečerica stāvēja un dzēra buzu. Bet ko tu?

— Es paskatījos — un šurp pie jums!

— Kāpēc tad tu viņu neķēri ciet? Vajadzēja viņu saņemt aiz apkakles, no mugurpuses aizlikt priekšā kāju un — gar zemi.

— Tev viegli runāt! Bet mantas?

— Kādas mantas?

— Kādas? Nu mūsējās! Es baidījos pamest mantas. Viņš sāks skriet, es šim pakaļ, bet mūsu mantas kāds nočieps.

— Un kur tad bija Volodjka?

— Tad es taču nebraucu ar Volodjku, tur jau ir tā lieta. Es braucu ar citu ormani. Volodjka mūs piekrāpis.

— Pagaidi, bet vai ūsas viņam bija? — es nolēmu Sašku pārbaudīt.

— Osas? ... Osu nebija ... Ūsiņas. Tādas maziņas kā gumiarabika otiņa. —- Lai patiktu Saškam, viņš pat ūsas frizētavā nodzinis, — Maremucha

ironizēja.

— Labi, labi! Smejieties, ja jums tik jautri! — Saša aizvainots norūca.

— Bet es gan aiziešu, kur vajadzīgs, un ziņošu.

— Nu, pietiks, Sašuk, mums galvas jaukt, — es laipni noteicu. — Parādi labāk, ko nopirki vakariņām!

— Še būs brinza, — paklausīgi noteica Saša un attina pergamentā papīru, kurā bija ievīstīts brinzas gabals, krietnas mārciņas svarā.

— Un tas viss? — Maremucha sašuta.

— Nē, kāpēc. Re, nopirku vēl zivtiņas ... Neaiztiec, tie ir redisi. Zivtiņas, raug, šeit, — Saša attina taukainu papīru. — Paskatieties, kādas sīkas zivtiņas! — Un viņš izvilka no veca laikraksta trīs sīciņu, žāvētu zivteļu virtenes. Zivteles laistījās aiz treknuma un bija apaļīgas. — Sauc par tjuļkām! — Bobirjs lepni paskaidroja un tikpat kā krelles pacēla zivteļu virtenes.

— Būtu jel nopircis vēl sīkākas! — Petro neapmierināts noburkšķēja.

— Pašas mazākās. Kas tad tās tīrīs?

— Kādēļ tad jātīra? — Saša brīnījās. — Tīrīt nevajag. Tās ēd šitā, veselas. Paskaties, man bodītē parādīja ...

Mūsu mantzinis norāva no aukliņas pārīti trekno zivteļu un iemeta tās mutē. Mazliet sakošļājis, Saša kā burvju mākslinieks vispirms atplēta muti, bet tad droši norija zivteles ar visām galvām un zvīņām.

— Pielūko tikai, ka nesaslimsti ar apendicitu! — Petro ieteicās. Vairāk par visām slimībām Maremucha nez kāpēc baidījās tieši no apendicita. Pat ķiršu kauliņus viņš baidījās norīt.

Tomēr Bobirja uzskatāmais piemers piespieda Petrusu aizmirst šo viņam draudošo slimību. Viņš piesardzīgi noknieba no aukliņas vienu zivteli un sāka to ēst.

— Garda ... — Maremucha novilka. — Asaku nemaz nejūt. Vai tā

ir komsa?

— Nevis komsa, bet tjuļka! — Bobirjs prātīgi izlaboja.

— «Tjuļka, tjuļka!» — es atdarināju Sašu. — Vai gadījumā tu neatnesi arī buzu?

— Nebija pudeles, — uzņemdams manus vārdus nopietni, Saša atteica.

— Bet, ja vēlies buzu, pēc vakariņām var aiziet. Tepat aiz stūra kioskā pārdod.

— Paklau, Petrus, — es izrīkoju, — noskrien lejā, atnes no saimnieces vārošu ūdeni un krūzīti! Jāpasautē brinza.

Kamēr mēs notiesājām tjuļkas, marmoram līdzīgā brinza, zaudējusi verdošajā ūdenī daļu sāls un sīvuma un pamezdama tajā tauku apļus, kļuva mīksta un visai tīkama pēc garšas.

Mēs to griezām ar medību nazi un ēdām, piedzerdami tēju, kurā peldēja izmirkušās tējas lapiņas.

Paēduši vakariņas, mēs nonesām traukus lejā un pagalmā tieši pie akas 26* 403

ilgi mazgājāmies. Bet tad tīri un paēduši uzkāpām savā mezoninā un apgūlāmies uz augstajiem matračiem.

Logs palika vajā. Arā jau bija satumsis. Cauri garāmslīdošajiem mākoņu vāliem retumis pamirdzēja jaunais mēness. Tiklīdz mākoņi aizslīdēja projām no mēness, istabā kļuva gaišāks.

— Vai jūs dzirdat, zēni, cik šeit klusi? — pārtraukdams klusumu, ierunājās Petruss. — Ne šāvienu, ne svilpienu. Re, ko nozīmē, ja robeža tālu! Visā pilsētā laikam gan kādi divi miliči, un tie paši guļ...

Marja Trofimovna lejā šķindināja traukus. Virtuvē viņai šņāca primuss. Droši vien viņa jau vakarā sagatavoja mums brokastis.

— Bet mēs esam muļķi! — no jauna ierunājās Petro. — Kad iestājāmies fabriku-rūpnīcu arodskolā, mums vajadzēja visiem izvēlēties vienu specialitāti. Tagad visi barā strādātu vienā cechā. Būtu jautrāk. Bet nu — izklīdīsim kur kurais ...

Un atkal neviens no mums Maremuchain neatbildēja. Es sapratu, ka arī Bobjrjs, lai gan izlikās drosmīgs, domā par to, kā rīt strādās.

Arā metās arvien tumšāks un tumšāks. Debesis atkal bija aizvilkušas ar mākoņiem, un mēness vairs nespīdēja. Vienmērīgais tuvīno viļņu troksnis tā iežūžoja, it kā mēs vēl arvien brauktu vilcienā ...

PIE MASINAS

— Te tev, Naumenko, būs jauns pārinieks! — sacīja maiņas meistars Fjodorko, pievezdams mani pie padzīvojuša strādnieka, kas viens pats rosījās ap divām veidmašinām.

Strādnieks pagriezās. Viņam jau bija pāri par piecdesmit gadiem. Gara auguma, sirms, ģērbies rupjā audekla kreklā, kuram piedurknes bija nogrieztas līdz elkoņiem, viņš pārsteigts pavērās Fjodorko.

— Parādi viņam, kas darāms! — meistars teica, pamādams uz manu pusi. — Par apmācīšanu ierakstīsim tev pēc vidējās.

— Apžēlojieties, Aleksej Grigorjevič! Dodiet kādam citam! — sirmgalvis centās iebilst, taču maiņas meistars, viņu pārtraukdams, uzreiz sāka vēcināt ar rokām:

— Vajag, Naumenko! Tu esi vecs veidotājs, un tavs pienākums apmācīt maiņu.

Ar šiem vārdiem meistars nozuda aiz tukšo čuguna veidkastu sienas.

Mēs palikām divi vien. Naumenko mani neuzticīgi aplūkoja. Sevišķs prieks viņa sejā neatplauka. Pēc visa bija redzams, ka viņam daudz izdevīgāk veidot vienam nekā noņemties ar mācekli un vēl atbildēt par itā darbu.

Kad meistars bija aizgājis labi tālu, mans skolotājs it nemaz ar nekautrēdamies sulīgi nospļāvās sev pie kājām un teica diviem veidotājiem, kas strādāja viņam iepretī aiz šķēršļa.

— Ir gan man laime, grēka gabalam: te tev sūta žūpu, lai tu viņu labotu, te jāmāca pienapuikas!

Kaimiņi iesmējās. Viens no viņiem, kalsnējs un garš, īsi, uz «nulles» apcirptiem matiem, melnīgsnēju seju ar platiem vaigu kauliem, līdzinājās

mongolim. Otrs, izveicīgs un žigls, ar skaudrām, asām acīm, nepārtraukdams pildīt veidkasti, teica:

— I nerunā, tēvoci Vasja, partneri tev kā pēc izvēles!

Nu, tiešām! — sūrojās kaimiņiem mans skolotājs. - - Šodien tik jauki gāja no rokas, domāju piepildīt līdz azaidam kādu pussimtu veidkastu, bet nu atkal sālij vien nopelnīšu. — Un, pievērsdamies man, viņš nīgri vaicāja: — Nu, ko nokāri degunu? Kā tad sauc?

— Vasilijs Mandžura.

— Vārdabrāli esi dabūjis, tēvoci Vasja, un vēl sūrojies! Kopā svinēsiet vārdadienu. Iznāks lētāk ... — žigli veidodams, iesaucās nadzīgais lējējs ar skaudrajām acīm.

Vai esi strādājis? — Naumenko vaicāja, pamādams uz mašinu.

— Tādu nekad neesmu redzējis. Veidoju uz klona, bet ar mašinām nav bijusi darīšana.

Paskat, tēvoci Vasja, tev darīšana ar speciālistu mākslinieciskā liešanā! — iesaucās izveicīgais kaimiņš. Viņš tevi, vecu meistaru, vēl pamācīs, kā jālej skulptūras.

- Kur tad tu strādāji uz klona, interesanti zināt? Naumenko ar acīm redzamu ziņkāri ievaicājās.

Es sapratu, ka veidošanu uz klona šeit vērtē daudz augstāk par veidošanu ar mašinu. Bija jāpastāsta, kā esmu šajā pilsētā nokļuvis.

Naumenko pacietīgi noklausījās manu stāstu un tad nokomandēja:

- Nu, pietiks kulstīt niekus! Stājies! — Un viņš pamāja uz mašinu kreisajā pusē.

Uz to veda šaura jo šaura eja. Augsta krāsns, gandrīz cilvēka auguma, šķīra mani no Naumenko, tiklīdz es biju piegājis pie mašinas. Starp mūsu mašinām atradās dziļa kaste ar īpašu veidzemi, ko šeit sauca par «sastāvu». Man pa kreisi, bet tēvocim Vasjarn pa labi pacēlās, saliktas cita uz citas, tukšas čuguna veidkastes.

Grimstot kājām sausajās smiltīs, es piegāju cieši klāt mašinai. Uz tās bija piestiprināts no babita veidots kaut kādu ieliktņu modelis.

— Tev -- apakša. Saprati? — Naumenko man uzsauca. — Šos ieliktņus sauc par «desiņām». Tu pildīsi apakšu, bet es — augšu. Paskaties, kā to dara!

Man uzreiz bija grūti atrauties no mašinas. Es pataustīju dzelzs stienīšus, kas rēgojās tās stūros, — to uzdevums man bija neskaidrs — un pieskāros divām modeļa platei pielodētām spožām, glumām, konusveidīgām bultām.

Skaties šurp, vai dzirdi, jaunais! — Naumenko pikti uzsauca.

Ar vienu rāvienu viņš nolika čuguna rāmi, kuram sānos atradās skrūves, uz tādām pašām spožām tapām, neskatīdamies paķēra no pēdējās rindas veidkasti, ielika to rāmī un veikli sāka piegriezt skrūves. Kad skrūves bija iespiedušas veidkastes rāmi, tēvocis Vasja pakampa no plauktiņa maisiņu un papurināja to virs modeļa. Pulveris vienmērīgā kārtā kā pūderis apklāja babita «desiņas». Tāpat neskatīdamies mans skolotājs iebāza roku kastē un, pagrābis riekšavu veidzemes, uzbēra to virsū modelim.

Viens, divi — un Naumenko rokās pazibēja lāpsta. Ar sparu viņš ietrieca to smilšu kaudzē, kas mūs šķīra, un iebēra veidkastē vienu smilšu čupiņt?.

§c tam otru. No sakustinātās kaudzes dzīlēm pacēlās garaiņi. Acīm redzot niltis kopš vakarējā lējuma vēl nebija paguvušas atdzist.

Tēvocis Vasja ar saviem lokanajiem un stiegrainajiem pirkstiem izlīdzi-āja valgās, bet karstās smiltis, paķēra īsu blieti un sāka pildīt.

Es, acis nenovērsdams, uzmanīgi sekoju katrai viņa kustībai, iegaumēju visu.

Naumenko vecajās, stiegrainajās rokās rotājās muskuļi. Blietes dzelzs Dkturī iedzītais asais koka ķīlis cirtās smiltīs tik neganti, ka, šķita, Nau-īenko grib šo mašinu sadragāt vai labākajā gadījumā iedzīt zemē.

Sastapdama ceļā valgās smiltis, bliete tās samīcīja, sablietēja, iedzina lodeļa gropēs. Smiltis saplaka veidkastē, kļuva blīvas kā uz lauku ceļa. evocis Vasja pārvilka vairākas reizes ar kvadrātveida blieti pa veidkastes elīdzeno, plakano virsmu, nometa sakniedēto skārda gabalu un ar čuguna inealu norausa līdz veidkastes malu līmenim liekās smiltis. Tad ar garu datu — irbuli — iebakstīja ventilācijas kanalus. Naumenko pieliecās, pie-auzīja ar koka vālīti, sakratīja modeli tā smilšu futrālī un ar veiklu kus-ību uzmanīgi un līgani uzcēla piepildīto veidkasti kopā ar čuguna rāmi ugšā uz četriem stūru stieņiem. Pēc spēcīgajām, saspringtajām kustībām, •ēc ārkārtīgās izturības, piepildot veidkasti, mana skolotāja kustības vienā nirklī kļuva maigas, uzmanīgas un delikātās, kad smiltis bija jānoņem 10 modeļa.

Babita modeļa izliektie ieliktņi bija veikuši savu darbu un atstājuši nocietētajās smiltīs pēdas — nākamo detaļu ligzdas.

Naumenko pagrieza smiltīs ar kāsīti ielietņa piltuvi. Es pat nepaguvu zsekot, no kurienes mana skolotāja rokās uzreiz parādījās lokana gumijas iļūtene ar vara uzgali, kas bija līdzīga zeltera sifona galviņai. Tēvocis /asja paspieda uzgaļa podziņu, un no šļūtenes uzreiz šņākdama izplūda saspiesta gaisa strāva. Virzīdams strāvu pa veidkastes malām, Naumenko apvēsmoja ar gaisu rāmja maliņas un, nomezdams šļūteni atpakaļ aiz našinas, sacīja:

— Tūdaļ apsegsim. Nāc man līdzi!

Sasprindzinājis visus spēkus, viņš klusi noņēma no mašinas rāmī iespiesto, diezgan smago veidkasti. Turēdams to ieslīpi sev priekšā, Naumenko strauji metās uz klona.

Aiz mūsu mašinām klona sausajās smiltīs jau stāvēja četras veidnes, ko tēvocis Vasja bija piepildījis pirms manas atnākšanas. Piektā veidne bija atvērta un gulēja uz mīkstajām smiltīm gluži kā uz spilvena. Tajā melnoja četri serdeņi — nākamie caurumi čuguna «desiņās».

Viegli likdams soļus, Naumenko piegāja klāt apakšējai veidkastei un uzlika tai virsū tikko manā acu priekšā izveidoto daļu. Glumie, ar grafitu ieziestie augšējā rāmja stienīši stingri iegāja apakšējā rāmja caurumos, un tāpēc augšējā veidkaste ļoti precizi piegūla apakšējai, uzmanīgi savienodama kaut kur tur veidnes vidū ir čugunam paredzētos kanalīšus, ir nākamo «desiņu» malas.

Lai gan viss tas, ko pašreiz redzēju, man bija neparasts, es tomēr ar jauna lējēja nojautu iztēlojos, kā tur veidnes malas iekšienē tagad sausie serdeņi cieši piekļāvās augšējiem iedobumiem. Es uzreiz iztēlojos, kā no šās veidnes pēc atlējuma izlēks smagās čuguna «desiņas» — svarīgas detaļas mašinai, kurai ražas novākšanas laikā būs daudz jābraukā pa plašajiem Ukrainas laukiem. Un es atkal kļuvu līksms, ka esmu izvēlējies tik interesantu un prātīgu specialitāti.

Naumenko pa to laiku viegli, cenzdamies nesakustināt veidni, ar vienu rāvienu atgrieza skrūves un, pametis veidkasti smiltīs, pacēla rāmi uz augšu, atdalīja un, pasviedis man apakšējo pusi, iesaucās:

— Ķer!

Bija grūti nepieradušam uzreiz notvert diezgan smago čuguna rāmi. Es to satvēru gandrīz jau pie pašas zemes, turklāt ar abām rokām; skrūves galviņa man trāpīja pa ceļgalu.

— Tagad rīkojies pats! Izraugi attiecīgo vietu! Pildi veidkasti! — Naumenko teica, izņemdams no kabatas papirosu paciņu. — Bet mēs uzsmēķēsim.

Cenzdamies nesamulst, atdarinādams savu skolotāju, es atkārtoju ikvienu viņa kustību, kas bija pārbaudīta un aprēķināta daudzu gadu darbā. Aizskrūvējis veidkasti, es neskatīdamies veikli uzmetu modelim veidzemes riekšavu un iedūru lāpstu smilšu kaudzē. Es pildīju cītīgi, lēkādams ap mašinu, un ar tādu niknumu blietēju smiltis, ka, šķita, vai rokas notrūks no auguma.

Aizskāra tas, ka Naumenko skatījās uz mani ka uz nastu. Tiesa, es sapratu, ka no viņa viedokļa viņam — vecam, pieredzējušam veidotājam — varbūt ir taisnība. Protams, daudz tīkamāk veidot vienam pašam nekā apmācīt jaunu lējēju. Es vēl nezināju, ko nozīmē meistara vārdi — «ierakstīsim tev vidējo», domāju, ka, dabūjis tādu pārinieku, Naumenko acīm redzot zaudē.

Pildīdams es jutu, ka piere man nosvīst. Kā vienmēr šādos gadījumos es izdarīju pārāk daudz kustību, smiltis bira kurpēs, čirkstēja zobos. Visu laiku es jutu sev pievērsto tēvoča Vasjas skatienu. Viņš lūkojās aizdomīgi, neticīgi, pārbaudīdams ikvienu manu kustību.

— Vai var celt augšā? — es vaicāju.

— Pamēģini! — skolotājs izvairīgi atbildēja.

— Ceļu, — es teicu un, piedauzījis ar koka vālīti, piespiedu sviras rokturi.

Ar smiltīm piepildītā veidkaste līgani pacēlās augšup.

Nebiju es paguvis to notīrīt ar plēšiņām un noņemt, kad kaimiņi jau iesmējās.

— Kas tad tev tur, jaunais, uz modeļa par plācenīti palicis? — izsaucās garais, melnīgsnējais kaimiņš.

Es palūkojos zem veidkastes — un kļuva skumji: pie modeļa bija pielipusi liela smilšu pika. Tiešām kā plācenis! Naumenko vīpsnādams stāvēja man aiz muguras.

— Vai redzi, kā šis ņemas? — pamādams uz manu pusi, tēvocis Vasja sacīja nadzīgajam, pazema auguma veidotājam, kuru sauca par Luku. — Aizmirsi apkaisīt, tāpēc arī iznāca plācenis, — Naumenko man paskaidroja.

Arī bez šiem vārdiem es jau sapratu savu kļūdu. Steigdamies biju piemirsis apkaisīt modeli ar sauso pūderi, kas atradās uz plaukta nelielā maisiņā. «Šis vecais arī labs sātans! Redzēja manu kļūdu, bet neizlaboja, lai padarītu mani par izsmieklu kaimiņu acīs!»

Kad es izsitu no veidkastes smiltis, Naumenko teica:

— Tavs modelis arī laikam būs atdzisis. Es sen neesmu mainījis sil-lītāju. Paņem knaibles - tur aiz kastes — iesim pie pavarda!

Turēdams rokās garās kalēja knaibles un vēl lāgā nezinādams, kam nan tās vajadzīgas, es sekoju tēvocim Vasjam pa lietuves galveno eju.

Mans skolotājs gāja vienmērīgiem un platiem soļiem, mazliet noliecis iirmo galvu, ko klāja notaukota, zaļa žokejcepure. Es viņam steigšus sekoju cā nedarbus izdarījis skolnieks. Sapratu, ka manam skolotājam droši vien īav visai līksmi ap sirdi. «Te tev nu bija,» Naumenko laikam domāja, «atsūtījuši man uz kakla no nezkādas Podolijas mācekli, noņemies nu tagad ir viņu, rādi, māci, bet pats nemaz netiec pie īsta darba!»

Mēs gājām, šķērsodami garo cechu tieši pa vidu.

Gan šur, gan tur klaudzēja koka vālītes, aiz mašinam stāvēja vēl tukšo veidkastu grēdas, bet gatavās, saformētās pacēlās attālāk uz klona, gaidīdamas, kad tās sāks pieliet.

Pie cecha augstā ķieģeļu mūra vienmuļi šņāca spēcīgi ventilatori, dzīdami iekšā gaisu. Tie dzina gaisu stāvcepļos uz koksa bluķiem, kausēdami čuguna gabalus, kas bija sasviesti augšā caur lūkām. Čuguns tecēja lejup pa kvēlojošo koksu baltām straumītēm, krādamies tur lejā stāvcepļa dibenā kā šķidra, izkausēta masa, gatavs izplūst ārā, tiklīdz cepļa, strādnieks ar tērauda ķīli pāršķels teknīti.

Skaties, skaties, kur aiziet Naumenko ar jaunu adjutantu! — atskanēja no cecha viņa gala.

To kliedza kāds lējējs ar iedegušu un nelāgu seju. Galva viņam kā sievietei bija apsiets sarkans lakatiņš.

— Vasja, draugs, apsveicu ar palīgu! viņš iekliedzās stiprāk, domādams, ka Naumenko apstāsies ar viņu patērgāt, bet mans skolotājs sāka soļot vēl žiglāk un neapstājās.

Turpat pie tuvējās mašinas es ieraudzīju Tiktoru. Bez šaubam, arī viņš mani pamanīja, taču izlikās, ka neredz, it kā es viņam būtu_ svešs cilvēks.

Tiktors droši meta veidkastē smiltis. Viņš strādāja kopā ar to lējēju, kuram galva bija apsieta ar lakatiņu.

Pagalmā sānis no lietuves zem klajas debess kvēloja «pavardiņš». Tā saucās apaļa krāsns ar režģainiem sāniem, piebērta^ ar degošu koksu. Uz visām pusēm pa spraudziņām rēgojās kvēlošajā koksā karsēt iebāzto metālā plākšņu galiņi.

Skaties, šeit bus mūsējās. Iegaume! — Naumenko noteica un iebāza kvēlojošo koksa gabalu starpās divas biezas, smagas plāksnes.

— Un ikreiz jāskrei šurp? — es vaicāju.

Kā tad citādi? — pārsteigts un pikts manī pavērās Naumenko.

Tādu gaisa gabalu!

— Ja gribi veidot labi, tad turi krāsni siltu! Citas izejas nav! — tēvocis Vasja noteica. Tad viņš tūliņ ar knaiblēm izrāva jau agrāk ieliktas un balti nokarsētās plāksnes. Bija jūtams: nebūtu mēs nule pēc tām atnākuši, plāksnes izkustu kā čuguns stāvceplī. — Bet nu joz žigli un pabaz tas zem mašinas! — Naumenko pavēlēja, iedodams man knaibles.

Turēdams izstieptajās knaiblēs kvēlojošās plāksnes, es pa kaklu pa galvu traucos atpakaļ uz mūsu darba vietu.

«Rūpnīca liela, bet ar šīm plāksnēm nav labi nokārtots!» es domāju skriedams, ko kājas nes, cauri visam cecham. «Vai tad pavardus nevarēja ierīkot tuvāk?»

Plāksnes vēl bija spilgti sarkanas, kad es tās iebāzu rievās zem modeļa. Slapjās smiltis, kas atradās uz babita, drīz vien kļuva pelēkas un izžuva. Modeļi tā nokarsa, ka grūti bija tiem uzlikt roku, taču Naumenko vēl aizvien nenāca. Lai nezaudētu laiku, es savā mašinā sāku piepildīt apakšējo veid-kasti.

Tagad, palicis pie mašinas viens pats, es jutos mierīgāk. Neviens man neskatījās uz pirkstiem. Kaimiņi rosījās kaut kur uz klona aiz savām māsiņām, bet blakus mums nebija neviena. Veidmašinas acīm redzot šeit vai nu stāvēja dīkā, vai bija salauztas.

«Lai šis vecais paklejo pa cechu,» es pildīdams domāju, «kaut ko jau mēs arī bez viņa zinām!»

Otru veidkasti izdevās piepildīt labi. Smiltis vairs nelipa klāt modelim kā pirmo reizi, un es uzdrošinājos bez skolotāja pavēles veidkasti patstāvīgi nolikt uz klona. Tā viegli noslīdēja uz smilšu spilvena, šķirdamās no manām rokam.

Pēc tam es ka bulta aizšāvos pie mašinas. Laizdams karstajam modelim no šļūtenes virsū gaisu, es uzliku rezerves rāmi un sāku sagatavot otro apakšējo veidni. Es nedomāju, ka varētu aizsteigties priekšā skolotājam, tomēr nolēmu iegūt kaut nelielu rezervi. Es tā biju aizrāvies ar veidošanu, ka nepamanīju Naumenko atgriešanos.

— Bet kas tad liks serdeņus? Eņģeļi, vai?

Izdzirdīs blakus stingro skolotāja balsi, es aiz pārsteigumā sarāvos,' un smagā bliete, mainot virzienu, no visa spēka uzkrita man uz kreisās rokas īkšķa. Sitiens bija briesmīgs! Acīs man ieriesās asaras. «Nags noteikti ies nost!» prātā iešāvās doma.

Gribējās kliegt, lēkt uz augšu, griezties riņķī aiz sāpēm, aizsviest tālu smiltīs sasodīto čuguna blieti, no visas sirds izlamāties! Tomēr es sapratu, ka tad izraisīšu jaunu izsmieklu un, ciezdams sāpes, līdz asinīm sakodu lūpas. Nepaskatīdamies uz Naumenko, lai viņš neieraudzītu manas asarām pieplūdušās acis, es klusi caur zobiem noteicu, uzsvērdams ik vārdu:

— Es pabeigšu piepildīt vēl šo te apakšā, tad arī ielikšu serdeņus!

Ap pusdienas pārtraukuma laiku pirksts bija sapampis un kļuvis zils. Likās, ķa būs sašķaidīts kauls.

«Kas gan izdomājis tik smagu blieti? Ar tādu jau var sakropļot cilvēku uz visiem laikiem ... Taču, ja tā būs viegla, tad smiltis nevarēs cieši no-blietēt. Tu veido, bet citreiz nežāvājies!» es pats pie sevis spriedu.

Kad man bija jānoņem veidkaste, es sasprindzināju visus spēkus, lai apspiestu sāpes pirkstā. Slēpdams no Naumenko sāpes, es kaut kā atgriezu skrūves, paķēru rāmi un joņoju atpakaļ, gribēdams ietaupīt ik mirkli. Nebija pat iaika izkratīt smiltis no kurpēm.

— Galīgi esi nodzinis puiku, Naumenko! — Lūka uzsauca pāri aizšķēr-sim manam skolotājam.

— Būtu kaut uz brīdi sasmēķējuši! — deva viņam padomu Lūkas pārinieks Gladiševs — mongolim līdzīgais veidotājs.

Lai gan viņu joki mani aizskāra, es centos nepievērst tiem uzmanību. «Jokojiet vien, jokojiet!» es domāju.

Atskanēja pusdienas pārtraukuma signāls. Lietuves cecha troksnī rūpnīcas sirēna nebija dzirdama, un tāpēc šeit ikreiz, kad pienāca pusdienas pārtraukuma laiks, cepļa strādnieki sita pa tērauda sliedi, kas bija pakārta stavcepļa tuvuma.

Pārtraukuma laikā es visu laiku bez apstājas strādāju: tikai pildīju un pildīju.

Cits pēc cita apklusa mašinu veserīši. Tikai stāvcepļi pie sienas nerimtīgi šņāca.

— Labi. Diezgan. Iesim ēst pusdienu! — Naumenko stingri noteica.

— Nomazgāsim rokas!

Saltais ūdens no krāna uzšļāca uz noputējušajām rokām, un sāpes pirkstā uzreiz mazliet aprima. Redzēdams, ka mans skolotājs pagrābj skārda trauciņā riekšavu dzelteno, rupjo smilšu, es darīju to pašu. Sīs treknās, mālainās smiltis labi nomazgāja rokas. Drīz vien es ieraudzīju savas sarkanās, piepūlētās delnas un svaigu tulznu pazīmes tajās.

Klusēdams es sekoju Naumenko pie mašinas, paņēmu azaidu, ko bija sagatavojusi saimniece, un apsēdos uz klona netālu no skolotāja, nolicis krēsla vietā veidkasti.

Naumenko nesteigdamies svinīgi attina lakatiņu. Trīs olas, gabals žāvēta plauža, redisi ar kupliem lakstiem, rieciens saldskābmaizes ar sviestu un pudelē stipra tēja — tāds bija viņa azaids.

— Vispār tu nebaidies, puis! — Naumenko piepeši sirsnīgi ierunājās.

— Šodien mēs ar tevi nopelnīsim maizei un ūdenim — tas tiesa. Bet rīt — jau borščam un pēc tam, skaties vien, arī kotletēm. Sākums vienmēr ir grūts... Man arīdzan ir zēns, mazliet par tevi vecāks. Šeit pat lietuvē strādāja. Bet nule Jekaterinoslavā, mācās Kalnu institūtā. Sākumā sūtīja žēlas vēstules: «Neizturēšu, sak, braukšu atpakaļ! Rūpnīcā daudz brīvāk!» Bet tagad — nekas. Iepaticies. Pievārējis acīm redzot šo grūto zinātni. Joko: «Būšu raktuvju priekšnieks — tev, tētuk, tabeļveža vieta allaž nodrošināta» .. . Pag, bet kas tad tev pirkstam? — Un, aplūkodams manu roku, tēvocis Vasja sarauca pieri.

Pēc tam, kad biju nomazgājis grafita putekļus, skaidri varēja saredzēt, ka zem ievainotā pirksta naga sakrājušās asinis.

— Nu tā, nejauši uzsitu, — es nevērīgi atteicu.

— Neko sacīt — uzsitu! Pirksts tev tik resns kļuvis kā pops lieldienās. Kāpēc tad tu man agrāk neparādīji? Joz uz ambulanci! Dabūsi biļetenu.

— Kur nu uz ambulanci! — es teicu, cik iespējams, jautrāk. — Tāda lieka dēļ nav vērts traucēt ārstus!

— Skatos es un redzu — tu esi karstgalvis! — pašūpodams galvu, no-eica Naumenko. — Ak tad gribi norūdīties. Nu, kā redzi, pašam jau labāk :ināms. Taču biļetenu šādā gadījumā vienmēr izsniegs.

Viņa balsī ieskanējās cieņa. Viņš runāja ar mani kā ar savu senu »ārinieku. Un, protams, tas bija daudz vērtīgāk nekā tieša uzslava un itzinība.

KAIMIŅIENE MANI MODINA

Draugi vēl nebija atgriezušies: viņu cechos darbs beidzās vēlāk nekā lietuvē. Lai gan pretēji vakarējai dienai laiks bija karsts, Marjas Trofimov-nas patumšajā virtuvītē valdīja neparasts dzestrums, un ari mūsu istabiņā, kaut gan tā atradās zem paša jumta, bija vieglāk elpot nekā klajā laukā.

Jūras krastmala bija laužu pārpilna. Daži peldejas: saule spīguļoja to slapjā miesa. Citi nekustīgi gulēja smiltīs.

Es skatījos šajā ainavā pa logu — un man gribējās doties turp, pagozēties saulītē, kamēr atnāks Maremucha un Bobirjs, un pie viena pēc darba nomazgāties.

Ilgi nedomādams, es noāvu darba kurpes, ietinu dvielī tīras drēbes, uzliku žokejcepuri un, pateicis saimniecei, kur lai mani gadījumā meklē, izskrēju basām kājām pagalmā.

Tikai īsu brītiņu uzkavējos mājas paēnā, bet nule saulīte man atkal iespīdēja acīs, un es, tās piemiedzis, gāju uz vārtiņiem. Augstās malvas it kā izplūda acu priekšā no svelmes trīsošajā gaisā.

Saule bija sakarsējusi krastmalas betona aizmargojumu. Paskrējis pa to dažus soļus, jutos spiests ielēkt mīkstajās smiltīs. Taču iet pa smiltīm izrādījās vēl grūtāk: to augšējā kārta bija tā sakaisusi, ka, likās, tā tīšām karsēta uz milzīgas pannas.

Gribējās drīzāk nokļūt līdz ūdenim.

Visapkārt gulēja un saulē gozējās peldētāji. Es viņus it nemaz neap-skaudu.

Pēc pirmās darba dienas rūpnīcā noguris, nomocījies es biju lepns, uzskatīju viņus par slaistiem. «Kamēr viņi šeit bezmērķīgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem, aizklādami degunus ar papirosu papīra gabaliņiem un ceriņu lapām, mēs tur cechā stiepām smagus kausus ar kausētu čugunu,» es domāju un jutu, ka man vairāk nekā jebkuram pašlaik ir tiesības šeit atpūsties.

Pie paša ūdens stāvēja brīvs zems soliņš. Viena tā galā bija uzmestas kaut kādas drēbes, pārklātas ar divkārši salocītu piķē segu. Acīm redzot šo mantu īpašnieks atradās to peldētāju vidū, kuri plunčojās tālu jūrā aiz sarkanajiem pludiņiem. Es lēnām izģērbos un, nometis darba drēbēs zem sola, devos ūdenī.

Jūra jau nakti bija izgludinājusi smilšu strēli krasta tuvuma. Odenī slīdošā smilšu nogāze bija līdzena un cieta, it kā tīšam“ norullēta peldētāju ērtības labad. Pa to slīdēja mazi, tikko mānāmi, tīri vilnīši — vētras nomocītās Azovas jūras pēdējās nopūtas.

Es mazliet papeldējos gar krastu, bet tad, iznācis smiltīs, nokritu tajās slapjš. Un tikai šeit, gulēdams aizvērtām acīm mīkstajās smiltīs un klausīdamies jūras gāzmas klusās čalas, es sapratu, cik ļoti pa visu dienu esmu noguris. Un, lai gan es gulēju nekustēdamies, ļaudams pilnīgi atpūsties nogurušajam ķermenim, taču man visu laiku likās, ka pirksti cieši saspiež blieti un tā nemitīgi lēkā manā priekšā, iecirzdamās melnajā, vēl no pagājušās nakts kūpošajā veidzemē. «Žiglāk, žiglāk! Piespied! Nedrīkst palikt Naumenko iepakaļ!» es domās sev čukstēju. Lāpsta lidoja manas

»kas. Tad kaut kur tālu sāka skanēt rinda^1. «Mušu reize,» it kā no debesīm :skanēja Naumenko stingrā balss. «Met visu pie malas! Ejam pēc jguna!»

... Mēs ejam pa galvenās ejas sausajām smiltīm. Pa priekšu, atstiepis tpakaļ spēcīgās rokas, soļo Naumenko. Viņa krunkainais kakls no pie-ūles piesarcis. Ar abām rokām viņš satvēris turekļa riņķi. Naumenko rekls sasvīdis un vietumis pielipis pie muguras. Bet es sekoju skolotājam, īrēdams kausa rokturus un juzdams, ka nupat, nupat pakritīšu. Spēki īani pamet. Tik tikko velku kājas un skatos vienā punktā: uz lipīgo, rūno izdedžu plankumu, kas it kā krāsnī karsēta piena plēvīte, viegliņām šūpodamas, peld kausā, apņemta visapkārt ar žilbinoši spilgtu, ka at acis sāp, šķidra čuguna vainadziņu.

Iet kļūst arvien grūtāk un grūtāk. Līdz mašinām vēl tālu. Kaut jel Irīzāk tur aizkļūtu. Kaut jel drīzāk varētu nolikt smago kausu uz sau-ajām smiltīm, atvilkt elpu, notraust ar piedurkni sāļos sviedrus, kas no akarsušās pieres tek acu kaktiņos, kaut uz vienu mirklīti just plaukstās itvieglojumu!

«Žiglāk! Žiglāk!» es domāju, taču jūtu, ka kajas kaut kur iegrimst. Bedre! Laukuma vidū izrakta bedre, kur lējēji izlej čuguna paliekas...

Cenšos noturēties, bet tēvocis Vasja strauji soļo uz priekšu, un es, beigdamies līdz, pakrītu atmuguriski. Kauss izlec no turekļa riņķa, čuguns apšļāc man krūtis, tad kājas. Kļūst tik karsti, tik karsti . ..

Zaudēdams samaņu, jau uz nāves sliekšņa es grūti ievaidējos un tajā pašā brīdī izdzirdu pār sevi smieklus un sajutu kaut kādu saltu pieskārienu ...

... Uz krūtīm man pil smagas salta ūdens lāses. Vienā mirkli tās izgaisina īsā un baigā sapņa paliekas.

Neatvērdams acis, es cenšos atcerēties, kur atrodos. Esmu pavisam aizmirsis, ka aizmigu krastmalā. Pusmiegā man likās, ka, gaidīdams draugus, esmu iemidzis mūsu istabiņā un, atradis mani gulošu, Bobirjs pēc parastās muļķīgās paražas lej man uz krūtīm no tējkannas saltu ūdeni.

— Nu, liecies mierā, kas par puiciskiem paņēmieniem! — es īgni norūcu un, berzēdams acis, ieraugu, ka pie manis nav vis pienācis Bobirjs.

Stāvēdama saulei priekšā, visa mirdzoša no ūdens, un turēdama rokās manu dvieli, stāv mūsu kaimiņiene.

— Saulē gulēt nav ieteicams, it īpaši tādiem, kam balta āda. Apdedzināsieties! — viņa saka.

Vienā mirklī pietrūkstos kājās un pusmiegā grīļojos. Cilvēki, kas guļ man visapkārt, šķiet kā rēgi, it kā es tajos raudzītos caur nokvēpušu stiklu.

— Gribēju jūs apsegt ar dvieli, bet nejauši uzpilināju. Piedodiet!

— Nekas, paldies! — es murminu un, grimstot kājām smiltīs, dodos uz jūru.

Šķeldams blīvo ūdeni, ienirstu tajā un peldu atklātā jūrā. Taču drīz [16] vien mani pirksti pieskaras zemei. Tālāk no krasta smiltis ir viļņainas un cietas, bez neviena akmentiņa. Ūdens liekas ļoti auksts, un es it kā apdedzinājies izšaujos krastā.

Kaimiņiene sēž uz sola. Tagad es brīvi varu runāt ar meiteni, ja viņa pirmā mani aizskārusi, bet, ko lai tai saku, — nekādi nevaru izdomāt. Varbūt pavaicāt, kur viņa iemācījusies tik labi peldēt? Nē, muļķīgi! .. Visi piemērotie vārdi izgaisuši no prāta un grūti pat nokāsēties. Taču, atvieglodama manu stāvokli, meitene pirmā vērsās pie manis:

— Un tā uzreiz mesties jūrā nevajag. Ūdens vēl ir auksts, bet jūs esat sakarsis. Saaukstēsiet plaušas.

— Ko nu, blēņas! — es novilku.

— Nav vis blēņas. Es dzīvoju sen pie jūras, bet jūs esat atbraucējs un daudz ko nezināt. Lūdzu pakļausit vecākus cilvēkus!

— Kāpēc jūs domājat, ka esmu atbraucējs?

— Nevis domāju, bet zinu!

— Savādi, kā jūs to zināt? — Un, izmantodams gadījumu, lai risinātu sarunu, atbildu: — It nekas tamlīdzīgs. Esmu vietējais un dzīvoju Matrožu priekšpilsētā.

— Velti mani mānāt. Es noteikti zinu visu . . .

— Ko tad jūs tādu zināt?

Zinu, ka esat atbraucējs.

Kas to izdomājis?

— Žagata uz astes atnesa. Ir tāds putniņš.

— Žagatu šeit nav. Žagatas dzīvo mežā, bet šeit ir jūra un stepe.

— Nu, ja ne žagata, tad jūras krauklis... Nu labi, nav vērts vairāk manīties. Esmu jūsu kaimiņiene un vakar vakarā pat* redzēju, ka jūs pie akas tīrījāt zobus. Un turklāt Marja Trofimovna pastāstīja, ka viņai jauni īrnieki, ļoti simpātiski jauni cilvēki.

— Vai jūs ar Marju Trofimovnu arī esat pazīstama? — es izšāvu pirmo, kas pagadījās uz mēles.

— Un kā vēl! Mēs jau trešo gadu no viņas ņemam pienu. Tēvam kaut kas nav kārtībā ar plaušām, un ārsti viņam ieteica dzert kazas pienu.

— Kazas piens varen palīdz, — es piekritu. — Kopa ar mums pašreiz dzīvo kāds biedrs Bobirjs, viņam bija īsts dilonis. Māmuļa viņu pa varītēm piespieda dzert pēc ārsta receptes kazas pienu ar kausētiem taukiem . . .

— Un izveseļojās?

— Vesels kā zirgs. Tikai miegā dažkārt vel griež zobus.

Meitene iesmējās un, mazliet klusējusi, vaicāja:

— Kādēļ jūs . .. šeit atbraucāt?

— Darbā.

— Kādā?

— Iestājāmies leitnanta Šmita vārdā nosauktajā rūpnīcā.

— Bet ko jūs tur darāt, ja tas nav noslēpums?

— Strādājam cechos. Es, piemēram, lietuvē, mani biedri citos; Maremucha — galdnieku cechā, bet Bobirjs . ..

— Par techniķiem, ja? — meitene mani pārtrauca.

— Kādēļ par techniķiem? Par strādniekiem!

— Par strādniekiem? ... Vienkāršiem strādniekiem?

— Nu jā!... Par strādniekiem. Kas tur- ko brīnīties?

— Ak nē, es tikai tāpat pavaicāju... Bet vēlāk laikam gan dosieties uz institūtu? Jums droši vien, lai tur iestātos, trūkst darba staža?

Nu jau man kļuva pavisam skaidrs, ka meitene mūs uzskata par kaut kādiem spekulantu dēliņiem. «Droši vien,» viņa domāja, «atbraukuši svešā pilsētā, lai iegūtu darba stāžu.» Par šādām domām vien jau būtu jāapvainojas, bet es, nelikdamies ne zinis, nopietni teicu:

— Pastrādāsim — redzēsim. Vēl par agru minēt, kas notiks rīt!

— Lietuvē jums laikam gan klājas grūtāk par visiem?

— Kāpēc tā? Darbs parasts.

— Viskaitīgākais cechs rūpnīcā. Tur vienmēr tādi kodīgi dūmi. Ož pēc sēra. Bet griesti zemi zemi.

— Griestus drīz vien pacels. Ārpusē jau uzcelti stabi.

— Ai, kad tas vēl notiks! Man jūsu ļoti žēl.

— Kā jūs visu tā zināt par lietuvi?

— Tēvs mani vienreiz tur aizveda. Parādīja, kā lej čugunu. Es no šiem putekļiem tikko spēju ar šampunu izmazgāt matus.

— Kā gan jūs tur ielaida, dīvaini... Rūpnīcā svešus neielaiž.

— Ielaida, — meitene bezrūpīgi atteica. — Turklāt es neesmu svešiniece — mans tēvs ir rūpnīcas galvenais inženieris. Jūs droši vien viņu būsiet redzējis.

— Vēl neesmu redzējis, — es atzinos. — Mēs taču strādājām tikai pirmo dienu.

— Jā, es aizmirsu . .. Bet kā jūs sauc?

— Vasils.

— Nu, tad iepazīsimies. Mani sauc par Anželiku. Bet saīsināti, paziņam — Lika.

— Labi, — es nomurmināju.

— Kāds jūs tomēr jocīgs! — meitene iesmējās. — Gatavais buziks! Ko nozīmē «labi»? Iepazīstoties cilvēki sniedz viens otram roku. Nu?

— Kāpēc es esmu buziks? Ja jau mēs sarunājāmies, tad, manuprāt, esam pazīstami. Bet, ja jūs vēlaties, kāpēc ne! — Un es neveikli pasniedzu Likai vēl slapjo roku.

Viņa to paspieda ar saviem smalkajiem pirkstiem, un tieši šajā mirklī man aiz muguras atskanēja Bobirja sašutuma pilnā balss:

— Smalki gan, Vasil! Mēs tevi saucam, saucam, Maremucha pat uz jumta uzkāpa, bet tu ...

Es kā dzelts izrāvu roku no Anželikas plaukstas.

No skriešanas aizelsušies, mūsu priekšā stāvēja Bobirjs un Petruss. Saša brīnīdamies lūkojās gan uz mani, gan uz Liku.

Bet kaimiņiene bez mazākā samulsuma aplūkoja manus draugus.

— Iesim pusdienās! — Maremucha izmeta.

—■ Sie ir jūsu draugi, vai ne, Vasil? — Anželika vaicāja. — Kāpēc tad jūs mūs neiepazīstināt?

— Iepazīstieties, zēni! — es jau galīgi samulsis nomurmināju. — Tā ... tā ...

It kā gribēdama man palīdzēt, kaimiņiene piecēlās no sola un, iedama pretī draugiem, sacīja:

— Anželika.

Draugi ari samulsa. Petro strauji paspieda meitenes labo roku, Bo-birjs — kreiso, un abi nosauca savus vārdus.

— Ak, tad tas ir Bobirjs! — ziņkāri ierunājās Anželika, neatlaidīgi pētīdama apmulsušo Bobirju. — Tātad jūs nakti griežat zobus?

Stiprāk un aizskarošāk Sašam nevarēja iedzelt. Sašutis viņš pavēras manī: daudz ko izteica viņa skatiens, nicinājuma un aizvainojuma pārpilns! Iznāca tā, ka es kaimiņienei būtu samelsis par Bobirju, gribēdams viņu apkaunot, bet sevi izcelt. Taču man pat prata nebija pazemot biedru: vienkārši nezkā pēkšņi paspruka ...

Saruna mums visiem četriem acīm redzot neveicās, un mes pametam Anželiku pludmalē, bet paši devāmies uz mājām.

— Paraugies uz šo... indualistu! — atkal sastomījies pie ša grūta vārda, Saška sacīja. — Mēs abi visu rīkli izkliedzām, bet viņš, izrādās, Azovas viļņu šalkās spiež skaistulei ķepiņas! Un vel vakar bija tik sašutis, ka es apņēmos pieskatīt tās rītakleitu «..

Vai lai viņiem pastāsta, kā viss notika? Netices! Lai ka dievotos, lai kā censtos — neticēs! ... Un es nolēmu klusēt.

PASTAIGA

Pašā pilsētas centrā pie tirgus pacēlās cita citai pieplakušu māju kvadrāts. Uz ietves zem šo māju logiem ik vakaru pastaigājās jaunieši. Un, lai gan visas četras ietves piederēja dažādām ielām, bezmērķīgo klai-ņāšanu šeit mēdza saukt par «pastaigu pa prospektu». Staigātāji virzījās gar apgaismotajiem veikalu skatlogiem, uz mata tāpat ka pie mums pa Pasta ielu! Un, tiklīdz mēs pievienojāmies staigātāju straumei, es sapratu, ka ikvienā pilsētā ir sava Pasta iela. Tiesa, vakarā šajā piejūras pilsētā bija daudz siltāk nekā mūsu dzimtenē Podolijā. Iedeguši puiši klaiņāja pa ietvi, ģērbušies vieglos, baltos «apaša» kreklos, gaišās bikses, sandalēm kailajās kājās.

Bija gaužām tveicīgs, un Bobirjs, kas bija nolēmis palepoties savā jaunajā uzvalkā, ātri vien novilka svārkus un nesa tos uz rokas.

Vairākas reizes mēs apstājāmies pie ūdensceļu transporta darbinieku kluba apgaismotās ieejas. Klubā rādīja komisku filmu «Maskavas apgabala patērētāju biedrības savienības papirosu pārdevēja» ar Jūliju Solncevu un Igoru Iļjinski galvenajās lomās. Tomēr ikreiz, cits citu atrunādami, mēs griezāmies atpakaļ. Mēs atzinām, ka mums vēl nav tiesību tērēties kino izrādēm.

Maremucha šodien bija nopelnījis trīs rubļus četrdesmit kapeiku, es —-divus deviņdesmit piecas, bet Bobirjs, lai gan lielījās, ka ap pieciem, taču pēc visa bija redzams, ka viņš pats lāgā nezina, cik tam pierakstīts. Un pat šo naudu mēs vēl nebijām saņēmuši.

Tiesa, mēs jau gandrīz nolēmām nopirkt pašas lētākas biļetes, bet tad es noklausījos skatītāju sarunu, ka nākamajā nedēļā šo pašu filmu radīšot brīvā dabā pilsētas dārzā. Uzreiz kļuva vieglāk ap sirdi. Tad jau lieliski!: Uzrāpsimies uz jumta un noskatīsimies to par velti.

— Ei, jaunie cilvēki, nāciet šurp! — atskanēja pazīstama balss no bul-variņa, kas stiepās otrā pusē ielai gar ūdensceļu transporta darbinieku klubu.

Mēs soļojām pa ielas bruģi un ieraudzījām ormani Volodju. Viņš smēķēdams sēdēja uz soliņa vēl divu cilvēku sabiedrībā. Volodjam mugurā bija nonēsāti jūrnieka formas svārki un galvā platām malām salmenīca. Kad mēs bijām piegājuši tuvāk, es ieraudzīju viņam blakus savus darba biedrus — lējējus Luku Turundu un Gladiševu.

— Parūmējieties! — Volodja uzsauca saviem sarunu biedriem, un tie mums atbrīvoja vietu uz soliņa. — Apsēdieties un pastāstiet! Kā tad ir, vai rūpnīcā jūs pieņēma?

— Tu, draugs, esi no dzīves atpalicis, — atvirzīdamies ieminējās Lūka. — Mes ar Vasilu, kā sacīt jāsaka, esam darba biedri.

— Kurš tad no jums saucas par Vasilu? — Volodja vaicāja.

Es iedūru ar pirkstu sev krūtīs.

— Vai citus arī pieņēma? — ormanis izprašņāja.

— Kā gan citādi! — Maremucha noteica tādā balsī, ka citādi nemaz nevarētu būt.

— Tātad man laimīga roka, — Volodja atplauka. — Bet tad nu gatavojiet magaričas!

— Magaričām sava kārta, — nopietni iejaucās sarunā Bobirjs, — bet kur jūs vakar pazudāt? Norunājām, ka gaidīsiet stacijā, tomēr pats nezkur pazudāt.

— Es vedu līdz Mariupolei, — Volodja atteica, — kādu inženieri. Kolīdz jūs iepazīstināju ar krustmāmiņu, tā tūliņ prom uz Mariupoli.

Vai tad turp nevar aizbraukt ar vilcienu? — es brīnījos.

— Var, bet Volnovachā neērta pārsēšanās. Parēķini, veselu dienu jāgaida vilciens. Bet šim inženierim steidzīgi bija jānokļūst Mariupolē, tad nu arī devāmies tādu gaisa gabalu.

— Un atpakaļ tukšā? — Maremucha ievaicājās.

— Tik tikko tā neiznāca, — Volodja žirgti atsaucās. — Paēdu pusdienu iebraucamā vietā, pabaroju Sultānu — nu, domāju, tad nu rikšosim vieg-lītiņām. Piepeši, kur gadījies, kur ne, pienāk tāds ērms ar čemodāniņu: «Vai nepaņemsiet mani līdzi uz turieni?» — «Kāpēc tad ne,» saku, «par divdesmit rubļiem kaut līdz pasaules malai.» Domāju, šis kaulēsies, bet ne: bez vārda runas izņēma naudu. «Tikai,» saka, «brauksim žiglāk!» Kas tad man? Par tādu naudu var braukt.

Vai tiešām iedeva divdesmitnieku? — Gladiševs painteresējās.

Domā, jokoju? Divus jaunus červoncus, āre, kādus. — Un Volodja maigi papliķēja pie svārku krūšu kabatas. — Jautri atbraucām. Visu ceļu dziesmas dziedājām.

Ir gan tev ienesīgs darbs, Volodja, — Lūka noteica. — Maksā naudu un vēl dziesmas uzdzied!

— I nerunā! — Volodja jokoja. — Naudas man tik daudz — kā baznīcas žurkai. Viena kabata tukša, bet otrā nav nekā . . . Tomēr, starp citu, aplam neapskaud. Tikai šodien man tā laimējās. Citureiz stāvi un stāvi pie tās stacijas un domā — būtu jel kāds joka pēc salīdzis kaut vai līdz Matrožu priekšpilsētai!

— Tomēr svaigā gaisā, — Gladiševs ieteicās, — nav vis jārij putekļi kā pie mums lietuvē.

— Nekas, Artem, āre, pacels jumtu, arīdzan pie mums putekļu būs mazāk, — Lūka piezīmēja, un man kļuva skaidrs, ka jumta pacelšanu gaida viss lietuves cechs.

— Tu, Artem, saki, svaigā gaisā, — klusi, it kā pie seVis prātodams, atteica ormanis Volodja, — bet es no šā vieglā, svaigā gaisa tupu rāpu atgrieztos rūpnīcā, nebūtu tikai šī roka.

— Vai tad jūs arī strādājāt rūpnīcā? — nemaz neslēpdams savu pārsteigumu, es ierunājos tādā balsī, ka Lūka un Artems iesmējās.

— Ko tad tu domā! — Volodja dedzīgi atteica, acīm redzot manas neuzticības aizvainots. — Ne jau vienmēr, mīļais, esmu bijis savrup-amatnieks. Divpadsmit gadu esmu nostrādājis rūpnīcā. Kopš zēna gadiem. Savā laikā angļi mani izsūca. Nebijusi roka, kas zina, būtu varbūt meistars.

— Bet kas tad jums ar roku? — strauji ievaicājās Bobirjs, aplūkodams Volodjas klēpī saliktās iedegušās un uz pirmā acu uzmetiena veselās rokas.

— Njā, gadījās, vispār muļķīgs notikums, — Volodja atteica. — Sābri, āre, to zina (viņš pamāja uz Lūkas un Gladiševa pusi), bet jums jaunajiem der zināt. Tīri tādu kā instruktāžu iegūsiet.

Toreiz, kad Machno divdesmit otrajā aizšmauca uz Rumāniju, mūsu pilsētā palika ne mazums viņa rokaspuišu. Nezinu, vai nu viņi paši baidījās bēgt uz svešām zemēm pakaļ savam pinkainajam batjkam, jebšu viņš pats tos «sēklai» pameta Taurijā, — tikai fakts — šeit viņu čumēt čumēja. Bet it īpaši daudz to dauzījās kolonijā aiz stacijas. Tur agrāk gandrīz vai lielsaimniecības vien bija. Saimnieki kolonijā bija bagāti: mūra mājas, lieli vīnogu dārzi, piestātnēs jūras krastā pašiem savas liellaivas, bet krastā no bākas līdz Matrožu priekšpilsētai izvilkti tīkli. Nepadodas vīnogas — velk naudu no jūras. Kad sākās bads, strādnieku vienības ņēmās pārlūkot šo kolonistu pagrabus — vai nav tur noslēpta labība. Un kā gan ne: pilsētā bads, bērni pietūkuši, ielās ēšanai noplūkuši visas nātres un kapsētā balandas, bet pāriesi pāri ceļam — gluži cita pasaule. Kolonijā visa atliku likām; svētkiem pat šķiņķi žāvē un vāra kandžu. Ej pa ielu izsalcis, tik tikko kājas velc, bet kā iesitīsies degunā smaržas no šitā viņu svētku mielasta, — esi gatavs dzīvus viņus saplosīt, parazitus tādus! Tauta cieš galīgu postu, bet šie dzīvo — pie gramofona mūzikas dejo «tustepu» un «oirā».

Kolonistiem, protams, nepatika, ka mēs šos tirdām ar kratīšanām, liekam klāt pirkstus viņu mantai. Viņi sāka apšaudīt vienības. Turklāt rūpnīcā vēl bija palikuši angli. Džons Keivorts ar savu varzu uz vietas aizšāvās uz Angliju, bet mazākos uzraugus pameta. Šie viņa uzticības vīri kaut kur sadabūja ieročus un naktīs tos paklusām piegādāja kolonistiem.

Un tā nu vienreiz mēs iegriežamies kāda šejienes tirgoņa goda istabā. Tirgoni sauca par Bučilo. Nepaguvām vēl pievērt aiz sevis durvis, dzirdam — soļi! Mums pakaļ ienāk divi Bučilo kaimiņi, arīdzan no vietējiem kolo-nistiem-kulakiem — brāļi Bartolomejevi. Abiem mugurā ādas kamzoļi, galvā kubaniešu cepures, kājās aveņkrāsas samta bikses, tur šie rokas kabatās. «Nu,» domāju, «sados mums sutu!» Zināju gandrīz gluži skaidri, ka abi brā|i kalpoja batjkam Machno. Kopā ar viņiem ienāca trešais, tā kā viņu kalps, pēc palamas Kaškets, arīdzan Jentuta ...

— Pag, Volodja, — es pārtraucu ormani, — vai viņš strādā lietuves cechā? Ar sarkanu lakatiņu galvā?

— Nu kā tad, tas pats!'— ormanis labprāt piekrita. — Tad nu šitā ... Es atskatos — redzu, pats tirgonis stāv pie gultas un ņirdz. Redzams, nav viņam bail no kratīšanas, ja jau palīgi atnākuši. Bet viņa kaimiņi Barto-lomejevi nolika pie durvīm Kašketu un šurp pie manis. Es, kā sacīt jāsaka, biju gluži viens. Mans palīgs Koļa Smorgunovs — izveicīgs puisis — prata rīkoties ar karabini, taču no bada pavisam sanīcis. Viņš jau pat jaunāko Bartolomejevu nebija spējīgs pievārēt. Tad nu iznāca tā, ka man vienam pašam bija jāsaņem trieciens.

Vecākais Bartolomejevs pienāk man klāt un saka:

— Nu, ko, Volodja, lamzak, ja esi atnācis sērst pie kaimiņa— sēdies.»

«Nekas, paldies, apsēdīšos,» saku. Un apsēžos uz krēsla maliņas.

«Ei, saimniek,» saka vecākais Bartolomejevs, «pamielo gaidītos viesus!»

Redzu — Bučilo smaidīdams atnes glāzes, kandžas stopu, vārītu speķi. Bet pie sienas sēž viņa meitiņas — gluži kā precībās. Abas Bartolomejevu līgavas. Nobālējušas — jūt, šāda mielošana nav uz labu.

Es raugos Bartolomejevam tieši sejā. Man baismi, tomēr turos, jūtu, ka aiz manis stāv padomju vara. Mēģinu saklausīt, par ko viņa jaunākais brālis sačukstas ar saimnieku.

Ļuska Bartolomejevs pa to laiku man ielej glāzē kandžu un saka:

«Dzer, mīļais!»

«Kāpēc tad,» saku, «es pirmais? Varbūt tā saindēta! Izdzer pats!»

«Ko tad tu,» Ļuska šņāc, «baidies, vai? Apvaino vēl saimnieku! Tev, plikadīdām, parāda cieņu, bet tu ...» un švikst — izvelk naželi.

Redzēdams, kas par lietu, pamirkšķināju Kolam Smorgunovam. Taču tas ņem nevis šos uz grauda, bet no visa spēka triec ar karabini pa lampu! Sāka man birt uz galvas karsti stikla gabali. Ko darīt? Ja jau šitā — nogāzu es uz galda vecāko Bartolomejevu. Dzirdu — trauki šķind, jaunkundzes spiedz, elles tumsa. «Kauču tikai,» domāju, «drīzāk sagaidītu savējos!» Izvelku brauniņu, lai plātu logā. Taču tieši tobrīd aizšāvās gar ausīm ķeblītis. «Vai tu re,» domāju, «sāk darboties smagā artilērija!» Un lienu uz izeju. Dzirdu — blakus kāds sēc un ož pēc chromādas. Tātad blakus atrodas ādas vamzis. «Nu,» domāju, «še tev!» Un kā triecu ar brau-niņa spalu! Trāpīju tieši pa pakausi. Kāds no Bartolomejeviem ievaidējās un kliedz: «Turi durvis, Kašket, mēs viņam parādīsim!» — un kā plāj griestos. Tad nu es arīdzan vairs nekautrējos: sāku bērt kaktā, no kurienes šāva ar brauniņu .. . Spiedzieni, uguns, ož pēc petrolejas, bet Smorgunovs pie durvīm paceļ balsi: «Atbruņo,» saka «banditus, Volodja! Es viņus no šejienes neizlaidīšu!» Labi viņam teikt — «atbruņo»! Viņu kopā ar saimnieku četri, neskaitot līgavas, bet es — viens pats! Taustīdamies rāpjos uz durvīm. Piepeši dzirdu — kāds it kā atvēzējas pret mani un tuvumā iesmirdējās pēc kandžas. Es pietupos un aizsedzu ar roku galvu. Uzreiz — šņākt! Man pa roku!

Es, ziniet, sākumā sāpju nemaz nejutu. Kauču man ar nazi bija pārgrieztas dzīslas un skarts vēl kauls! Atrāvu es roku un grūžu kabatā pēc mutauta, bet tūlīt jūtu — nelāga padarīšana: pirksti nedarbojas. Saspiedu ievainoto roku ar otru, pār miesu pārskrēja karstums, pat piere nosvīda un pārņēma gurdenums.

Tikko saņēmu spēkus uzsaukt Koļam Smorgunovam: «Sit viņus, kulaku parazitus, es, areče, esmu ievainots!» Bet tobrīd Kaškets, šo adjutants, sāk mest no palodzes zemē podus, izbāzis galvu pa rūti, un kā zivtele grib izslīdēt laukā uz sniega! Tad nu Ko|a Smorgunovs viņam atvadoties ieplāja ar karabini. Mūsu vienības bija sadzirdējušas šāvienus, saņēma abus Bartolomejevus un saimnieku. Bet es, āre... paliku kropls. Pat glāzi ar ūdeni grūti pacelt. Ēšana tajos gados bija slikta, un, lai gan griezuma vieta kaut kā tomēr saauga, taču roka vēl šobaltdien paralizēta ...

— Paklau, Volodja, — Ciladiševs vaicāja, — bet kāpēc Kaškets lielās, ka viņu ievainojuši frontē, kad viņš aizstāvējis Jekaterinoslavu pret baltajiem?

— Frontē? — Volodja iesmējās. — Vai tad tu nekad neesi kopā ar viņu peldējies? 2ēl! Pie gadījuma izpeldies. Tad redzēsi, kā lode nākusi, kur ķērusi. Frontē, draugs, tādi ievainojumi nemēdz gadīties; varbūt tikai dezertieriem, kas burzmā laiž |ekas vaļā ...

Gar mūsu solu, likdams platus soļus, aizgāja pazīstamais frants no Darbaspēka nodaļas, kājās viņam bija kurpes ļoti smailiem purniem.

— Re, kur Zjuza! — ormanis skaļi iesaucās.

— Sveiki! Sveiki! — tas atbildēja, pagriezdamies uz viņa saucienu, un, pamājis ar roku, devās tālāk.

— Sitais te Zjuza negribēja mūs pieņemt rūpnīcā! — Maremucha drūmi piebilda.

— Ko tu saki! — Volodja brīnījās.

— Tiesa, tiesa, — es piebildu, pievienodamies Petrusam.

— Dīvaini! — Gladiševs noteica. — Vai tad' tiešām šis būtu noklīdis uz neceļiem? Bet man stāstīja, ka Zjuza pret strādnieku šķiru izturoties labi.

— Kā tad — «labi»! — Bobirjs sašuta. — Nebūtu rūpnīcas direktora ... Nu, paklausieties... — Un viņš pastāstīja, kā Zjuza mūs saņēma savā kancelejā.

— Gatavais birokrāts. Kancelejas žurka! — es piebalsoju.

— Un es vēl tā kā gribēju iet pie viņa, lai pieņem mani ar Sultānu transporta cechā, — Volodja noteica.

— Nu kaut jel būtu paskaidrojis, devis padomu, bet tā vienkārši: «Out!» saka. «Brauciet uz Charkovu!» — Bobirjs sašutis piebilda. — Pavisam cita lieta direktors ... Izvaicāja kā cilvēks, pārbaudīja, ko mēs zinām ...

— Par mūsu direktoru tu nebrīnies, — Lūka ieteicās. — Tādus direktorus no Sevastopoles līdz Rostovai gar visu krastmalu tik ātri neatradīsi! Viņu jau aicināja gan uz «Iļjiča» rūpnīcu, gan uz Ukrainas trestu, bet negāja. «Ļaujiet man,» saka, «rūpnīcu uzlabot, nokārtot darba techniku, likvidēt angļu mantojumu.» Viņš jau ir tas, kas izdomāja pacelt lietuves jumtu. «Lai,» saka, «viskaitīgākajā cechā būtu vistīrākais gaiss.» Vai tu neesi redzējis, kādu čuguna tīrītavu viņa laikā izbūvēja? Prieks skatīties.

grāk Keivorta laikā šajā čuguna tīrītavā simtiem cilvēku mira no diloņa, tlējumu tīrīja šķūnīšos, visi putekļi nosēdās plaušās. Bet nule tīkami rausities: tīrība, daudz gaismas, putek|us uzsūc ventilatori... Un kā viņš, mns Fjodorovičs, pērngad satrieca atbraukušos trockistus! Spalvas vien oputēja! Tu Ivanu Fjodoroviču ar Zjuzu vis nesalīdzini.

— Vai viņš ir atbildīgā darbā izvirzīts strādnieks? — Bobirjs jautāja.

— Ivans Fjodorovičs, vai?

— Nē, Zjuza!

— Futbolists, — Lūka rāmi noteica.

— Kāds šeit sakars ar futbolu? — Maremucha brīnījās.

— Nu tāds, — Lūka paskaidroja, — ka Zjuza bija vislabākais centra ārtsargs visā Zaporožjē, bet tur rūpnīcā «Komunars» ar viņu maz ēķinājās: strādājis viņš tur kurtuvē, vai. Nu, bet mūsu galvenais inženieris mdrichevičs — no seniem laikiem futbola entuziasts. Aizbrauca viņš ādreiz uz Zaporožji, noskatījās Zjuzas spēli, redz — puisis lietojams, nu n atvilināja to šurp. Šeit viņu, saprotama lieta, izvirza viens, divi: par )arbaspēka noda|as priekšnieka palīgu. Alga pieklājīga, var ēst pēc irds patikas, lai varētu skraidelēt pēc bumbas...

— Galvenais inženieris — tāds sirms, vai ne? — es piesardzīgi ievaidos, atcerēdamies Anželikas vārdus par tēvu.

— Tas pats, — Volodja attrauca, — jūsu kaimiņš. Savāds cilvēks, taču utbolu cienī...

— Meita viņam interesanta, — Maremucha tīksmi iejaucās sarunā. — Vasils ar viņu jau iepazinies. Rociņas spieda pludmalē ...

— Ej nu? — Volodja brīnījās un pavērās manī ar cieņu. — Tu, •edzams, esi nadzTgs puisis, zini savu vērtību! Tikai pielūko: uzzinās Zjuza, jz vietas pārlauzīs tev kājas. Trieciens viņam, draugs, kā lielgabalam. Stieni ar bumbu pārlauž ...

Netālu no mums ostā atskanēja saraustīts sirēnas svilpiens. Pēc tam otrreiz, trešoreiz ...

— «Dzeržinskis» aizbrauc uz Jaltu, — Lūka sacīja.

Savu mūžu mēs vēl nebijām redzējuši īstus kuģus, tikai uz attēliem. Man gaužām gribējās aizjozt uz ostu, noskatīties kuea atiešanu, bet Maremucha kā par spīti turpināja mani izzobot un, piebikstīdams Bobir-jam, vaicāja Volodjam:

— Vai tad Zjuza ir inženiera meitai draugs?

— Kā tad! Bieži viņu vizina uz velosipēda un rnēdz viņus apciemot. Vārdu sakot, savs cilvēks.

— Es domāju, ka viņi to cienī kā futbolistu, — Lūka iebilda.

— Vai tiešām inženiera meita ir futboliste? — Petro iesaucās.

— Futbola entuziaste! Ja iesi skatīties spēli — nesēdies viņai

priekšā, — Lūka brīdināja^ — sabukņīs tev visu muguru ar kājām. Uz futbolu tieši jukusi, gluži kā tētiņš.

— Nu jau tu šauj pār strīpu ... — manu paziņu sāka aizstāvēt Gladiševs, kas līdz šim bija klusējis. — Ko vēl neteiksi — «jukusi»! Jaunkundze ir patstāvīga, gudra, lasa daudz grāmatu. Kas par to, ja

viņai patīk futbola spēle? Kam no mums tā nepatīk? Vieni jūsmo par

baložiem, cits aizraujas ar futbolu. Vai kūrvietas galvenais ārsts Marks

Zacharovičs ir aizrāvies? Ir! Ostas priekšnieks kapteinis Sabadašs? Skaidrs! Zobārste Kozi|a kundze? Un kā vēl! Sī dejas salona īpašniece... nu kā viņu, madama Rogaļ-Piontkovska? Neprātīgi! Pat pops Lisovskis, kolīdz spēlē — aizslēdz baznīcu un ar visu savu cienmāti uz laukuma . . . Tāda jau ir mūsu pilsēta — aušīga!

Gladiševa runā pavīdēja uzvārds, kas uzreiz manā atmiņā modināja pārdzīvojumus dzimtajā pilsētā, tālajā Podolijā. Un es vaicāju:

— Bet vai šī Rogaļ-Piontkovska, ko jūs minējāt, nav gadījumā grāfiene?

— Jods viņu zina, grāfiene vai ne, taču tas, ka šī madama visa apkaimē gatavais zilais brīnums, ir fakts ... — Gladiševs noteica.

— Pati galvenā kaktu ballīšu profesore, — Lūka piebilda.

— Nu ko tad mēs šeit tā sēžam, draugi, un kuļam tukšas valodas? — Volodja satrūkās. -- Varbūt aiziesim līdz Čelidzei un izdzersim pa kausam alus, ko?

— Būtu jāiet, Vasil, vai ne? — Bobirjs man pačukstēja. Ja neiesim, apvainosies!

«Komjauniešiem iet alus bodē?» es nodomāju. «Diezin vai tas ir labi? No otras puses, mūsu jaunie paziņas tiešām var nodomāt, ka mēs nezkādi baltroči, vairāmies viņu sabiedrības vai arī vienkārši skopuļi. Un, beidzot, vai tad tas kāds liels grēks — izdzert kausu alus?»

Tomēr nogurums pārvarēja, un, atcerēdamies, ka rīt jāiet darbā, es teicu:

— Mēs gan nezinām ... Mums taču rīt...

— Liec viņus mierā, Volodja! — negaidot iemaisījās sarunās Lūka. — Puikas jauni, darbā vēl, kā nākas, nav ieauguši un tiešām var aizgulēties. Lai iet labāk mājās! Bet tu, draugs, — pievērsdamies tikai man vienam, Lūka ļoti sirsnīgi sacīja: — savu pārinieku visai nebaidies. Viņš parūc, pakliedz, bet vispār taisnīgs večuks un velti tevi nedzenās. Par labu vien nāks! ... Kļūsi niknāks! Nu, līdz rītam!...

Mēs izšķīrāmies, un Volodja, iziedams pirmais no dārziņa uz ielas, sāka dziedāt:

Tajā rūpnīcā Sēņu es sastapu,

Kur starp ķieģeļiem celiņš bij mazs...

Un šo ķieģeļu dēļ mīlu atradu,

Nešķiršos mūžam no rūpnīcas ...

Soļu trīsdesmit no ļaužu pārpilnā prospekta bija tukšs un kluss kā dziļā naktī uz laukiem. Uzvēsmoja matiolu saldā smarža, un kāda dārziņa krūmos sāka vīterot paipala.

— Vai tava simpātijā, Vasil, zina, ka tu mūsu arodskolas komandā spēlēji futbolu? — ne bez dzēlīguma ievaicājās Petro.

— Par ko tu runā?

— Izliekas! — Un Maremucha līksmi iespurdzās. — It kā nezinātu, par ko!

— Kā viņu sauc, Vasil? — Saša vaicāja.

— Esmu aizmirsis.

— Viņš jau esot aizmirsis, vai dzirdi, Petrus? — Bobirjs ņirgājās.

Tad es tev atgādināšu, ja esi tāds aizmārša: An-že-li-ka! Lūdzu, pieraksti, lai atcerētos!

— Kas tad tas par vardu: An-že-li-ka? — tīksminādamies par manu samulsumu, Maremucha pa zilbēm burtoja. — Pirmoreiz dzirdu. Ļoti ērmīgs vārds. Droši vien ārzemju.

— Deņikina vārds, — Bobirjs piebalsoja. — Domā, viņa mums nejauši sacīja «mērci»?

— Tā jau visi buržuji runā: «mērci» un «pardon», — Maremucha piekrita.

Bet es atkal soļoju klusēdams, pacietīgi klausīdamies, kā puikas mani āzē...

Tālu jūrā, mezdams loku ap viļņlauzi, šūpojās aizejošā tvaikoņa «Fēlikss Dzeržinskis» zaļās un sarkanās ugunis. Būtu es šajā naktī zinājis, ko kuģis uz sava klāja Azovas jūras dziļajā tumsā aizveda uz Jaltul... Būtu to zinājis, tad jau sen būtu aizskrējis uz ostu un netērētu laiku tukšās valodās ...

CIEMOS PIE TURUNDAS

Jo vairāk es ieaugu rūpnīcas dzīvē, jo aizvien mazāk un mazāk mani biedēja vārds «pielāgosieties». Dienas aizlidoja žigli, un katra jauna diena atnesa ko nepieredzētu.

Šodien dažas minūtes priekš pusdienas pārtraukuma pie manas maši-nas pienāca Golovackis. Bija savādi putekļos un lietuves troksnī ieraudzīt viņu, ģērbušos labi šūtā uzvalkā un vēl ar kaklasaiti. Rūpnīcas komjaunatnes sekretārā vietā es gan būtu kautrējies nākt cechā tā uzcirties. Cilvēki strādā fizisku darbu, bet viņš pastaigājās tik tīrs! Taču Golovackis izturējās pavisam brīvi, sasveicinādamies padeva roku Ņaumenko, bet Luku un Gladiševu tāpat pasveicināja.

— Vai atnāci apraudzīt tavai šefībai padoto puisi, Toļa? — Lūka vaicāja.

— Kā viņš iedzīvojies pie jums? Turas braši? — Golovackis uz jautājumu atbildēja ar jautājumu un vērīgi palūkojās manī ar savām pelēkajām acīm.

— Karstgalvis. Drīz aizsteigsies priekšā tēvocim Vasjam! — Lūka izmeta un, paķēris piepildīto veidkasti, aizjoņoja, lai apsegtu ar to apakšējo daļu.

Pievērsdamies Naumenko un Gladiševam, Golovackis teica:

— Es saku: «Pielāgosies,» — bet viņš, dabūjis zināt par veidmašinu, kļuva skumīgs. — Un, vēlreiz pavēries manī, paļāvīgi sacīja:

— Pusdienas laikā ienāc pie manis, Mandžura! .. .

— Jūs, es redzu, ar Golovacki esat labi paziņas? — es jautāju Lūkam, tiklīdz sekretārs bija nozudis aiz veidkastēm.

— Tas taču ir mūsu audzēknis! Nācis no lietuves. Mēs viņu šeit arī partijā uzņēmām, kad bija Ļeņina iesaukums, — Lūka sacīja, un es sapratu, ka mans kaimiņš ir komunists.

— Tātad Golovackis agrāk strādāja lietuvē.

— Nu jā! Kas tur ko brīnīties? Pie atkvēlināšanas krāsnīm! — Turunda izmeta. — Viņš ir brašs puisis, ieviesa tur labu kārtību. Pirms viņa atnākšanas visā rūpnīcā nebija netīrāku cilvēku par atkvēlinātājiem. No rūdas, ar kuru viņi atkvēlina atlējumu, rūsa pielipa ne vien pie drēbēm, bet arī matos. Jau pa gabalu varēja pazīt, ka tur nāk puiši no atkvēlinašanas cecha. Bet nule — skaties — iznāk pēc darba tīri kā cilvēki. Un kapec? Golovackis pēc partijas komitejas rīkojuma sapulcināja komjauniešus sestdienas talkā, kopīgiem spēkiem iebūvēja krāsnīs spirālveida caurules, iekārtoja karstas dušas un katram strādniekam skapīti netīrajam un tīrajām drēbēm. Tagad, kolīdz darbs beidzies, tūlīt zem dušas. Nomazgājas ar karstu ūdeni, uzģērbj tīras drēbes — un prom uz majam gluži ka kādi inteliģenti. Nevar vien nopriecāties! Ir nepateiksi, ka viņi tajas krāsnīs apstrādājuši atlējumu ...

Šie kaimiņa teiktie vārdi iegūlās man sirdī. Es devos pie Golovacka uz RKK labā noskaņā un nekādi negaidīju, ka viņš mani saņems ar pārmetumu:

— Tas, ka tu ātri esi pielāgojies un apguvis sīkumos maku veidot pie mašinas, ir labi un teicami, Mandžura, bet kāpēc tu turies savrup no visiem jauniešiem?

— Kā tā — savrup? — es atvaicāju, apsēzdamies čīkstošā krēsla.

— Ļoti vienkārši! Puse zēnu tevi vēl nepavisam nepazīst: kas tu par cilvēku, par ko interesējies. Par bezpartejiskiem es nemaz nerunāju. Pat komjaunieši nenojauš, ka tev kabatā komjaunieša biedra karte. Pagājušo reizi tu man šeit pilnu galvu piedziedāji par savu sabiedrisko darbu fab-riku-rūpnīcu arodskolā. Es priecājos: «Skat,» domāju, «ieradies mums palīgā dedzīgs puisis . . .»

— Bet man taču bija jāaprod, — es, juzdamies vainīgs, noteicu, zinādams, ka RKK sekretāram daudzējādā ziņā taisnība.

— Bet nu jau tu, ceru, būsi apradis?

— Nu jau esmu apradis . ..

— Tad labi, — jau vēlīgāk teica Golovackis. — Ieteicu tev drīzāk iepazīties ar visiem lietuves jauniešiem: ko kurais dara, par ko interesējas. Kas tad mums iznāk: lietuve ir vienīgais cechs rūpnīcā, kas atkarībā no atlējuma bieži vien beidz darbu agrāk par citiem. Ko tas nozīme? Tas nozīmē, ka visvairāk brīva laika ir lietuves jauniešierm Bet vai daudz lējēju tu vakaros sastapsi metālistu kluba jauniešu sekcijā? Gaužam maz! Kauns un negods, taču, diemžēl, tā ir. Bet madamas Rogaļ-Piontkovskas kaktu ballītēs viņu kā bāztin piebāzts.

Pēdējās dienās jau otrreiz dzirdēju šo pazīstamo vardu. Grūti bija savaldīties, lai nepārtrauktu RKK sekretāru:

— Kas šī madama tāda ir?

— Veco, aizgājušo laiku palieka, — Golovackis atteica, bungodams ar garajiem pirkstiem pa saplākšņu galdu. — Vēl priekš nedaudziem gadiem viņai piederēja restorāns «Dzimtā puse» un konditoreja. Bet tad, kad piekusa maksāt nodokļus, viņa atvēra_ savus privātos deju kursus. Šīs madamas meita vēl balto laikā apprecējās ar angli — cecha priekšnieku — un kopā ar to aizmuka uz Londonu. Nu, bet māmiņa palikusi un savas ietekmes tīklos ievilina jauniešus.

Sasprindzinādams atmiņu, es vaicāju:

— Vai Rogaļ-Piontkovska šeit jau ilgi dzīvo?

— Kopš revolūcijas sākuma. Viņa šeit atbrauca kopā ar meitu. Kaut kur no tJmaņas.

— Precējusies?

Viņas vīru neviens nav redzējis. Vai nu būs viņu tur Umaņā apbedījusi, vai arī aizmucis .. .

— Un lietuves zēni viņu apmeklē?

— Ne tikai lietuves! No citiem cechiem arī. Komjauniešu šūniņa nav pratusi noorganizēt jauniešiem izklaidēšanos, un šī madama to tagad izmanto. Liec aiz auss, Mandžura: tavā cechā ir vēl diezgan maz izglītotu zēnu. No kolektiva nevajag vairīties! Laiks sadraudzēties ar labiem zēniem, iet kopsolī. Griša Kaņuks, piemēram, vai Koja Zakabluks ...

— Visu darīšu, Toļa, — es Golovackim apsolīju.

Vajag darīt visu, un pēc tam velreiz atkārtot! - Golovackis pajokoja un, paspiezdams man roku, teica: - Nu, joz nu, līdz sirēnai palikušas

trīs minūtes ...

Vēl cara režima laikā, kad mēs dzīvojam Aizupē pie Vecā cietokšņa netālu no Debesbraukšanas baznīcas kraujas, grāfienes Rogaļ-Piontkov-skas māja pilsētas nomalē aizņēma veselu kvartālu. Dzeltenā kungu savrupmāja ar kolonām parādes durvju priekšā slēpās ēnainā darza zaļumā, un uz to no dzelzs vārtiem, ko rotāja no čuguna izveidotas lapas, veda ar granti nokaisīts ceļš. Gar ceļa abām pusēm atradās baltu liliju un peoniju dobes. Augstos, ar izgrieztiem ornamentiem rotātos vārtus gandrīz nekad neatvēra, un pie tiem karājās smaga, sarūsējusi atslēga.

Taču kādreiz mājas vārtus plaši atvēra ar tās īpašnieces labprātīgu atjauju. Notika tas 1919. gada pavasarī, kad mūsu pilsētu sagrāba atamans Petļura ar savām bandām. Viņa bandu paliekas spiedās dzelzceļa virzienā. Neveiksmīgā atamana rokās vēl atradās dažas mazas pilsētiņas un miestiņi Podolijā un Volinijā. Tomēr par spīti tam, ka Petļuras fronte juka un bruka, atamans mūsu pilsētu svinīgi pasludināja par «Petļurijas» pagaidu galvaspilsētu, bet par savu rezidenci izvēlējās pa da|ai tukšo grāfienes Rogaļ-Piontkovskas savrupmāju.

Automobili, kurā atbrauca Petļura, pie plaši atvērtajiem vārtiem sagaidīja pati grāfiene, Sausnēja dāma melnā kleitā ar volāniem, piespiedusi pie acīm lorneti. Mēs, zēni, no tuvīnās Debesbraukšanas baznīcas kapsētas redzējām, kā, izkāpis no mašinas, ģērbies viscaur zilā, Petļura noskūpstīja kalsno, gredzeniem rotāto grāfienes roku un kopā ar namamāti devās uz dzelteno māju. Šeit pie viņa vest sarunas atbrauca Galicijas «Sečas strēlnieki» no Konovaļeca korpusa, Deņikina virsnieki.

Mazliet vēlāk pie grāfienes atbrauca un apmetās angļu un franču militārā misija. Petļuras atbalstītājas Antantes virsnieki, ģērbušies savos šeit neredzētajos formas tērpos, pastaigājās pa grafa dārza ēnainajām alejām, tomēr aplūkot tos tuvāk mums nekādi neizdevās. Garāmgājējus no ietvēm dzina nost «nāves bataljona» haiduki, kas apsargāja Petļuru un viņa svitu.

Tikai vienreiz kopā ar draugiem mēs uzrāpāmies uz žoga granita pamatnes un mēģinājām cauri biezajai lapotnei saskatīt, kas gan notiek pie mājas ar kolonām. Bet tobrīd, kad mēs kailām kājām stāvējām uz grubuļainajām, pavasara saulē sasilušajām plāksnēm, pieplakuši pie dzelzs aizžogojuma, no dārza izšāvās garš, izkāmējis vīrietis, ģērbies garos, pelēkos svārkos, un atvēzējās pret mani ar melnu, sudraba monogramāru rotātu spieķi.

Kā izbiedēti zvirbuļi mēs laidāmies lapās kur kurais, baiļodamies, ka tikai garkājis nepasauc ārējās apsardzes petļuriešus, lai ar mums izrēķinātos. Tie mūsu pamielošanai bija sagādājuši kaut ko asāku par nūju: garas nagaikas ar ādā iepītiem alvas «pieckapeiku» gabaliem.

Nepazīstamā seju — plēsonīgu, ļaunu, savītušu, visu vienās dzeltenās krunkās — es labi iegaumēju.

Stāstīja, ka tas esot pašas grāfienes brālis^ atbēdzis pie viņas kaut kur no Kijevas, no boļševikiem. Ne par velti vēlāk, kad Petļuru padzina, Ārkārtējā komisija cīņai pret kontrrevolūciju apcietināja sausnējo grāfieni. Kas vēlāk ar viņu notika, es nezinu. Bet varbūt grāfienes brālis bija tas pats aizmukušais šejienes Rogaļ-Piontkovskas vīrs, kura pēc Golovacka vārdiem ar dejām ievilina jauniešus savos tiklos? ...

Svelme vēl nebija mazinājusies, bet prospekts jau ļaužu pārpilns. Gurdeni un nokusuši no liedaga lēnām nāca kūrvietas viesi ar tjubetjeikam vai platām salmenēm galvā vai vienkārši apsējuši samērcētus lakatiņus. Kūrviesi nesa rokās paklājiņus, dvieļus, slapjus palagus un peldkostimus. Dažs labs no viņiem apstājās pie kioskiem, kur pardeva salto, balto «buzu», citrona limonādi, «narzanu» un «boržomu», kas glabajas ledū. Citi atbraucēji, vispirms vīrieši, aizsteidzās uz vīnkopju kooperativu ielas stūrī. No karstuma un peldēšanās nokusuši, viņi tur iemeta pa glāzītei dzidra «bērziņa», dzintarainā «sausā», «saldēta», «Izabellas», bieza, tumšā «muskata» un citu Pieazovas vīnu.

Gan palūkodamies veikalos, gan apstādamies pie greznajiem skatlogiem, es gāju, atstādams mīkstajā asfaltā papēžu nospiedumus. Vēl pirms darba beigšanas Gladiševs man pateica, ka Rogaļ-Piontkovskas salons atrodoties Dženovas ielā Nr. 25.

Pēkšņi visi gājēji mani vairs neinteresēja, izņemot vienu, kas nez no kurienes parādījās manā priekšā. Viņa mugura un gaita -— tvirta, droša, karavīra ierindas gaita — likās man apbrīnojami pazīstama. Nebūtu viņam mugurā civils čičunčā vasaras uzvalks un galva ta paša materiala panama ar platu, zilu lentu, es uzreiz mestos gājējam klāt kā mīļam paziņam.

«Tomēr šis agrāk nekad neredzētais civiluzvalks? . . Taču gaita tā pati, un augums, un augstu paceltā galva ar iedegušo kaklu! . .. Viņš droši vien atbraucis uz kūrvietu! Kā tad es to neiedomājos!»

Žigli aizsteidzies priekšā gājējam čičunčā uzvalka, es pavēros viņam sejā. Viņš tobrīd raugās aptiekas logā, kur redzamas veselas kārbu baterijas ar latiņu uzrakstiem.

«Nu kā tad, tas ir viņš!»

Es pieeju gājējam pavisam cieši klāt, un, tikko pieskaries pie viņa saliektā elkoņa, saku:

— Sveiki, biedri Vukovič! Kā jūs šeit...

Cilvēks ar Vukoviča seju apbrīnojami aukstasinīgi, it ka gaidījis, ka es to uzrunāšu, pagriežas un saka:

— Jūs esat pārskatījies, jaunais cilvēk... — un mazliet zobgalīgi palūkojas man acīs, it kā nožēlodams, ka esmu tik muļķīgi alojies.

Ko es viņam atbildēdams nomurmināju, neatceros. Tie nebija atvainošanās vārdi. Drīzāk gan es izteicu kaut ko līdzīgu «Ak tu!» un galīgi samulsis žigli soļoju prom, lai dīkdieņi man nepievērstu uzmanību. Bet pats domāju: «Ak tu tavu līdzību! Apbrīnojami, cik šis cilvēks līdzīgs Vukovičam ...» Būtu tas bijis Vukovičs, viņš visādā ziņā mani pazītu un sasveicinātos. It īpaši pēc tās garās sarunas viņa kabinetā, kad mēs ieradāmies kopā ar Kolomejecu.

Atģidies no nepatīkamā samulsuma un atbrīvojies no apjukuma, kas mani bija pārņēmis, es nolēmu nekādā gadījumā nestāstīt zēniem par savu pārskatīšanos ...

Māja Dženovas ielā Nr. 25 izrādījās pēc izskata gluži neievērojama vienstāva savrupmāja. No kasieres, kas bija ģērbusies rūtainā kleitā un kārtoja uz galdiņa pie ieejas biļešu grāmatiņas, es uzzināju, ka dejas sākas pēc stundas. Es jau nu gan negrozīšos zem šīs dejas zāles augstajiem logiem tik ilgi, lai aplūkotu šejienes zilos brīnumus! Lēnītiņām es klaiņāju pa Dženovas ielu tālāk no pilsētas centra.

Dženovas iela aizveda mani uz Lisku priekšpilsētu ar mazām mājiņām. Visa zeme šeit gandrīz bija aizņemta ar sakņudārziem. Es devos uz miestiņa nomali pie pašas jūras.

Netālu no krasta šūpojās noenkurotas zvejnieku barkas ar satītām burām. Uz smiltīm, kur atradās izsviestās aļģes, žuva zvejas tīkli un vadi. Sejā iesitās plašās jūras gaiss, kurā bija jūtama žāvētu zivju, aļģu, joda un darvas smaka.

Tuksnesīgais, smilšainais krasts sniecās pret Nogaisku. Nogāzenajā grava bija redzama kāda divstāvu vasarnīca ar sarkanu kārniņu jumtu. Riets meta purpura zaigu tās logos, kas atradās Lisku pusē. Rūtis it kā liesmoja lēni jūrā slīdošās saules staros. Šķita, ka vasarnīca no iekšpuses būtu aizdedzināta un degtu. Es atcerējos lējēju nostāstus par bijušo rūpnīcas īpašnieku Keivortu, kas aizdiedzis uz Angliju, un nolēmu, ka tur tālumā redzamā māja nav nekas cits kā viņa vasarnīca. Pietika to salīdzināt ar krastmalā izkaisītajām mazajām, baltajām kleķa mājiņām, lai saprastu: tur ir dzīvojis bagātnieks.

Pa mīkstajām smiltīm es piegāju pie rāmās jūras un, iesmēlis rokās tīru ūdeni, nomazgāju nosvīdušo seju un saslapināju matus.

— Ei, jaunais cilvēk, panāc šurp! — iztālēm atskanēja.

«Droši vien ne jau mani,» es nodomāju nepagriezdamies. — «Kas gan mani šeit pazīst?» un es soļoju Dženovas ielas virzienā. Taču man iepakaļ atskanēja:

— Vasilij Stepanovič! Biedri Mandžura!

No mazās mājiņas man strauji pretī iznāca mans darba biedrs Lūka Turunda. Viņš jau bija paguvis pārģērbties gaišzilos, saulē izbalējušos, ar baltiem_ diegiem nošūtos svārkos.

— Are, kāds lepns, patiešām! — Lūka teica, pieskriedams man klāt. — Saucu, saucu, bet šis neliekas ne zinis! Es tevi jau ieraudzīju, kad tu gāji uz jūru. Vai nu prāts, domāju, puisis, Naumenko nomocīts, iet slīcināties.

— Sveiki! Kāpēc lai es slīcinātos?

— Ienāc pie manis istabā! — Turunda aicināja.

Es nedroši atbildēju:

— Man jāiet uz pilsētu. Varbūt citreiz, ko?

42G

- Tad es jau tevi nesaucu uz kāzām. Mazliet pasēdēsim un iesim kopā.

Turundas mājiņa atradās pašā krastā. Ieiedams pagalmā, es vaicāju:

— Vai vētras laikā nešļāc virsū viļņi?

— Gadās. Pērnruden sāka pūst maistra^1, un sacēlās tādi viļņi, ka skalojas pret logiem. Mana sieva pat vistas novietoja bēniņos, lai jūra nenozagtu.

Istabā ar zemiem griestiem bija vēss. Visi plaši atvērtie logi, izņemot vienu, bija aizklāti ar muslinu, lai neiekļūtu mušas. Uz palodzēm stavēja podiņi ar ģerānijām un gumijkokiem un pudeles ar ķiršu liķieri.

— Iepazīstieties! — Lūka aicināja. — Tas mans tētuks, bet tā sieviņa. Un šis Vasilijs Stepanovičs. Viņš ieradies pie mums, lai strādātu lietuves cechā ... No kurienes tu atbrauci, Vasil?

— No Podolijas, — es atteicu, apsveicinādamies ar Lūkas tēvu un sievu. — Taču es neesmu vis Stepanovičs, bet Mironovičs ...

— Vai tiešām? — Lūka brīnījās. — Tātad esmu tevi sajaucis ar pārinieku: viņš ir Stepanovičs. Sēdies šeit pie loga! Te tā vien skaties, no jūras vilks caurvējš.

Es aizspiedos pie loga un apsēdos pie labi nomazgāta priežkoka galda. Lūkas tēvs, saulē iededzis gluži melns un tāds pats sausnējs kā dēls, apsēdās iepretī, bet Turundas sieva, simpātiskā, gadus divdesmit piecus veca sieviete, sāka rosīties pie pavarda, kas bija redzams no priekšnama. Melnīgsnēja, krietni samulsusi, ar vainagā sakārtotām pīnēm viņa klusi tecēja pa virtuvi, gan parādīdamās pie pavarda, gan nozuzdama aiz starpsieniņas.

— Mēs šeit ar tētuku risinājām valodas par kādu sadzīves tematu, —

Lūka sacīja. — Tu taču zini, ka jau trešo mēnesi vienu mūsu izpeļņas procentu atskaita par labu angļu strādniekiem. Tomēr mani mājinieki, kolīdz pārnesu mājās aprēķinu grāmatiņu, saceļ traci: «Atkal šie Anglijas

strādnieki! Kas tev viņi ir — radi, vai? Labāk to atvilkumu vietā būtu sievai kleitu nopircis vai kaut ko citu mājā nepieciešamu ...»

— Ko tu še pin klāt kleitu! — vecais Turunda pārtrauca dēlu, atsegdams no tabakas sadzeltējušus, retus zobus. — Bet vai viņi, šie Anglijas strādnieki, mums palīdzēja deviņi simti piektajā, kad «Potjomkins» pacēla sarkano karogu? Gluži otrādi! Vecais Keivorts no Melitopoles izaicināja simt kazaku, lai nomierinātu streikotājus. Domā, toreiz kāds no ārzemēm mums palīdzēja? Lika pagaidīt! Visu vasaru iztikām vienīgi ar tjuļkām. Kāda velna pēc gan mums tagad iāpalīdz viņu streikotājiem?

— Tāpēc ka mēs esam visas pasaules darbaļaužu tēvzeme, — es piesardzīgi ieteicos, lai nesakaitinātu īgno večuku. — Pie mums ir padomju vara, bet viņiem vēl ne . . . Viņiem kaklā sēž čerčili un čemberleni.

— Tā nav atbilde, — vecais norūca. — Tu skaties dziļāk, bet ar politiku neplāties!

Turundas vārdi mani aizskāra. Es atcerējos mūsu sanāksmes fabriku-rūpnīcu arodskolā par starptautiskiem tematiem un tikpat nesavaldīgi kā tur attraucu:

— Kāpēc «nav atbilde»? Skaidrs, ka mēs atrodamies daudz labāka stāvoklī nekā tie angļu kalnrači, kas rij ogļu putekļus, lai daždažādi kapitālisti varētu iedzīvoties. [17]

— Vai tad mēs mazumu to putekļu cara laikā esam rijuši, lai Anglijas buržuji dzīvotu, āre, tādās pilīs un vizinātos pa jūru pašu jachtās? — Vecais ar līku pirkstu norādīja uz tās vasarnīcas pusi, ko es pirmīt apskatīju no krasta. — Viņam bija vajadzīgi pikniki svaigā gaisā, bet mūsu izpriecām palika tikai dzertuve, un arī tur uz parāda!

— I nedomā aizrunāt manu veco. Gluži kā metropolits Vcdenskis! Tu viņam savu, bet viņš atkal savu. Tīšām. Es arīdzan viņam skaidroju: tā kā mēs esam strādnieku vara, tad mums jāpalīdz ikvienam strādniekam tā nelaimē, — Lūka sacīja.

Klusi iedama pa māla klonu ar kailajām, iedegušajām kājām, istabā ienāca jaunā Turundas sieva. Rokās viņa turēja nokvēpušu cepešpannu. Klusītiņām to nolika uz diviem koka paliekamiem, un cepešpannas dibenā es ieraudzīju četras treknas zivis. Degunā iesitās spēcīga ķiploku smarža.

— Vai kaut ko tādu esi baudījis? — Lūka vaicāja.

Es noliedzoši pakratīju galvu.

— Plaudis pēc zvejnieku vīzes! — Lūka paskaidroja. — Rīta loms. Tētuka darbs, bet mēs nu nogaršosim. — Un, uzdūris uz dakšiņas smago zivi, viņš to nolika man priekšā uz šķīvja.

Tad es pamanīju, ka plaužiem pat zvīņas nebija notīrītas. No cepeškrāsns karstuma spožās zvīņas tā bija saslējušās gaisā, it kā kāds zivis būtu sukājis «pret spalvu».

Diezgan drīz, novilkdams pēc saimnieka piemēra plaudim ādu, es atminēju šā gardā ēdiena vienkāršo pagatavošanas veidu. Iekām zivis ieliek cepešpannā un bāž karstajā krāsnī, tajās ieliek ķiploku šķēlītes. Zivis ceptas veselas, pilnīgi pašas savos taukos. To baltā gaļa viegli atdalījās no asakām un kairinoši smaržoja.

— Zivtiņas taču nemīl sausumu! Tiesa, Vasil? — pamirkšķinājis man, ieteicās Lūka un sadabūja no tumša kakta smagu krūku ar vīnu. Viņš ielēja glāzēs bāli dzeltenu, apbrīnojami dzidru vīnu.

— Pietiek! Pietiek! — es aizrādīju Lūkam, kad mana glāze bija pielieta līdz pusei.

— Ko tu baidies? — Lūka manī aši palūkojās. — Domā, ka stiprs? Tas taču «bērziņš». Pavisam viegls. To pie mums mazi bērni dzer ūdens vietā

— Vienalga, diezgan! Neesmu pieradis.

— Jāpierod, — Lūkas tēvs piebilda. — Kam pie Azovas jūras mājas — tam «bērziņu» dzert klājas!

— Nu, uz tavām sekmēm, Vasil! Lai tu kļūtu labs lējējs. Lai tev sokas jaunajā dzīvē! — Lūka noteica, un mēs saskandinājām glāzes.

Pacēla savu glāzi arī viņa sieva, sakārtodama ar tuklo roku vainagā saliktās zilgani melnās pīnes.

No viņas dziļo, kā olives tumšo, labsirdīgo acu skatiena vēsmoja liela laipnība. Šķita, ka es sen jau esmu pazīstams ar šīs smilšainajā Azovas krastā uzceltās mājiņas jaukajiem saimniekiem.

Vīns bija salts, aromātisks, mazliet ieskābs, ar tikko jūtamu sīvumu. Stiprs tas tiešam nebija.

Es noliku tukšo glāzi un garām ejot paskatījos sienas pulkstenī, kas karajas pie sienas. Lūka uztvēra manu skatienu un nomierinādams teica:

— Nebaidies, jaunais cilvēk, man jau ari jāiet uz universitāti.

— Uz kādu universitāti? — es brīnījos.

— Viņš man students, — Turundas vietā atbildēja viņa sieva un, glā-saini vērdamās Lūkā, uzlika viņam uz pleca savu melnīgsnējo roku.

— Kopš pērnā gada. Pa vakariem! — Lūka atsāka. — Kad mēs ar Katju apprecējāmies, es nodomāju — jāmācās. Pietiks velti tērēt brīvo laiku. Iestājos sagatavošanas kursos, atcerējos visu, ko jau biju mācījies draudzes skolā, pieveicu algebru, bet tad atvēra strādnieku vakara universitāti. Nu kā lai neizmanto!

— Un tu esi apmierināts? — es vaicāju, juzdams, ka no šā vieglā vīna miesā virmo siltums.

Lūka līksmi pamāja ar galvu:

— Labāk nevaicā! Kas tad bija līdz tam? Beidzu darbu, uzcirtos — un prom uz prospektu. Bet no prospekta uz kurieni? Uz «Dzimto pusi», pie Celidzes. Ej pēc tam mājās miegains, kājas klesteru klesteriem. Dažu labu reizi tā piesūcies, ka nokrīti gultā ar visu žokejcepuri galvā un zābakiem kājās. Neesi paguvis aizvērt acis, kad jau pūš sirēna. Un kas tas par darbu pēc paģirām? Velcies tā kā tā muša pa rūti. bet pārinieks lamā tevi no panckām ārā, tāpēc ka arīdzan viņu aizkavē. Paldies Ivanam Fjodoro-vičam, ka viņš izdomāja universitāti.

— Direktors, vai?

— Viņš pats. Novērojis, ka pilsētā lērums daždažādu skolotāju, ir ķīmijas, ir astronomijas, — saaicināja tos pie sevis un saka: «Sāciet, mīļie, pa vakariem mācīt darbaļaudis, naudu es jums sadabūšu!» Sacīts —• darīts. Sāka griezties karuselis. Un tad nu, kopš sāku apmeklēt šo universitāti, kļuvu it kā cits cilvēks. Lietuvē dūc stāvceplis, bet es tobrīd atceros skolotāja skaidrotās formulas un apsveru, kā tas īsti ir, kāpēc kūst čuguns, kā no tā dabū tēraudu un tieši pie kādas temperatūras ... Un iznāk, ka šā mazītiņā lodziņa vietā tu raugies uz dzīvi pa lielu jo lielu logu ...

— Bet nodarbības tu šodien nokavēsi, — ļoti maigi un paklusi ierunājās sieva.

— Es, vai? Nekā tamlīdzīga! — Lūka atģidās un, pieskrējis pie etažeres, sāka savākt grāmatas.

— Apciemojiet mūs bez kādām ceremonijām! — Katrina tēica ardievodamās. — Un, ja iegribēsies doties jūrā, — vecais jūs paņems līdzi.

Es pateicos mājiņas saimniekiem par cienastu un sacīju, ka nākamo reizi ieradīšos jau ar zēniem. Kopā ar Luku mēs pa Dženovas ielu devāmies uz prospektu.

— Mans tētuks prot iekost, vai ne? Viņam pirkstu mutē nebāz! Līdz revolūcijai arīdzan strādāja lietuvē pie atkvēlinātā čuguna.

— Kāpēc tad viņš tagad neatgriežas?

— Nu, pilsoņu kara laikā, kad apstājās rūpnīca, sāka nodarboties ar zveju. Bija nemierīgs zvejnieks. Kādreiz uz ziemas beigām viņš ar savu baru aizgāja zvejot aizsalušajā jūrā sarkanās zivis. Vējš visu laiku pūta no rietumiem, bet tad piepeši nakti ņēma un sacēlās levants^1. Ledus sakustējās, sāka drupt un aiznesa viņu atklātā jūrā. Aiznesa manu tētuku [18] lcvants uz Kubaņas pusi. Puse zvejnieku aizgāja bojā, bet viņi kā par brīnumu izbrida no vižņiem pa sēkli malā. Ūdens bija salts, izmērcēja tētuka kājas līdz pašām kaulu smadzenēm. Nule, kolīdz laika maiņa, tētuks nekur neder. Labi vēl, ka kūrvieta tuvu. Sieva brauc uz turieni un tējas kastēs ved viņam smirdošos limana dubļus. Sasilda tos uz plīts, iesēdina veco baļļā un tad nu ārstē viņu ar šiem dziedniecības dubļiem. Kad sāpes aprimst, tētuks atkal iemet savus tīklus laivā un — prom jūrā. Vai nu pēc vimbas, vai puzana, vai jūras raudas. Zivju šajā peļķē lērums! — Un Lūka pamāja uz jūras pusi.

— Paklau, Lūka, bet kas ārstējas šajā kūrvietā?

— Ļaudis sabrauc no visām malām. Nu, sacīsim, dzīvotu tu vēl savā Podolijā vai kaut kur tālāk. Atmodies nakti un jūti — kājas tā lauž, ka nekur dēties. Un tu drāzies uz polikliniku. Ārsts tevi izmeklē: tā un tā, sak, visakūtākās formas reimatisms. Nu un apdrošināšanas kase tev izsniedz bezmaksas ceļa zīmi, un tā tu nonāc šeit...

«Bet varbūt es tomēr prospektā satiku Vukoviču?» es nodomāju, palicis viens. «Viņš atsūtīts uz kūrvietu, pārģērbies civildrēbēs un negribēja, ka to pazīst? ...» Taču es tūliņ noraidīju šo aplamo domu.

«BŪS JAU LABI, MADAM!»

Jau iztālēm bija redzams, ka pie Rogaļ-Piontkovskas deju zāles drūzmējas jaunieši. Daži no viņiem laiski grauza sēkliņas, skatīdamies uz tiem laimīgajiem, kas bez mazākās šaubīšanās iegāja pa priekšnama atvērtajām durvīm. Citi, nepacietīgākie, atkāpās tālāk pie dārziņa un, paceldamies pirkstgalos, pūlējās pa augstajiem logiem ielūkoties zālē, no kurienes skanēja mūzika, kas jaucās ar dejotāju kāju švīkoņu.

Pametis rūtainajās drānās ģērbtajai biļešu pārdevējai veselu pusrubli, es iegāju iegarenā zālē ar saplaisājušām papjē-mašē kolonām. Uzreiz uz-vēsmoja piesmacis gaiss, skābeni salkana pūdera un lētu smaržu aromats.

Daži pāri sastingušiem augumiem pastaigājās kaut kādā nesaprotamā lejas marša taktī šurp un turp pa zāli. Vēlāk uzzināju, ka šo deju saucot Dar «fokstrotu».

Kavalieri ar cienīgām un tajā pašā laikā pilnīgi neizteiksmīgām sejām e pacēlās pirkstgalos un soļoja uz priekšu, te atkāpās divus soļus atpakaļ in riņķoja pa zāli, vadīdami no karstuma pārgurušās meitenes. Bija edzams — viņi gaužām lepojās, ka var tā staigāt, ievērodami šo vienmuļo itrnu un veikdami divas trīs pavisam vienkāršas kustības vai nu to dejo-āju acu priekšā, kuri atpūtās, vai arī tādu dīkdieņu, kas līdzīgi man iera-ušies noskatīties šo brīnumaino skatu. Dejas zāles saimniece vēl nebija ‘radusies, un es nepacietīgi to gaidīju.

Es skatījos, kā izklaidējas Rogaļ-Piontkovskas salona apmeklētāji, un sviļus nāca atmiņā pavisam citādi deju vakari mūsu pilsētas padomju i partijas skolā. Es tos bieži apmeklēju, iekām iestājos fabriku-rūpnīcu ■odskolā, tāpēc ka padomju un partijas skolā mans tēvs strādāja par irtlici.

Tur kursanti muzikanti novietojās uz dēļu skatuves, un orķestra skaņas.

satricināja augsto marmora zāli, kas no bijušās sieviešu garīgās skolas baznīcas bija pārtaisīta par klubu. Valdīja tāda līksmība un ļaužu pārpilnība, ka šķita, vēl nenobalsinātie svētie priecājas par šo skaļo muziķu un tas kungs Cebaots, stāvēdams kailām, sandalēs ieautām kājām virs lozunga «Miers būdiņām, karš pilīm!» arī bija ar mieru mesties dejā kopā ar saviem spārnotajiem archistrategiem un pravieti Mozu.

Kursanti zilām budjonovkām galvā un priekšpilsētas meitenes dejoja īstu balles mazurku, un neviens, protams, nepievērsa sevišķu uzmanību tam, ka kavalieri dejo salāpītos zābakos ar nošķiebtiem papēžiem, bet dāmām kājās dažkārt varēja redzēt klikatiņas.

Straujās vengerkas nomainīja vijīgi, viegli valši, sākot no «Pulka sirds» līdz brīnišķajiem «Donavas viļņiem». Jautrie krakovjaki mainījās ar pas d’Espagne, bet, ja dabas zinātņu lektors Boiko lūdza muziķus nospēlēt viņa iemīļoto «ķīniešu polku» ar pietupieniem un citādiem trikiem, tad klubā nebija cilvēka, kas nepievienotos dejotājiem.

Arī es piedalījos šajā dejā. Arī es pietupos, bet pēc tam joņoju pa visu zāli, vēcinādams gan pa labi, gan pa kreisi paceltos rādītāja pirkstus.

Kādreiz man pārī gadījās pavecais pavārs Machtejičs. Viņš bija atnacis pavaicāt skolas dežurantam, kad lai zvana vakariņās, bet lektors Boiko viņu ierāva dejā. Timpanu mūzikas skaņās mēs ar Machtejiču griezāmies pa zāli, tikko neuzlēkdami uz skatuves, kas spīguļoja vien no muziķu vara tauru mirdzuma, un es jutu, ka mana «dāma» ož pēc griķu biezputras, ceptiem skrandžiem, sīpoliem, un gandrīz droši varēju uzminēt, kadas vakariņas sagatavotas kursantiem.

Daudz jautrības un nepiespiestas jaunības līksmes valdīja šajos jau aizmirstajos kursantu izrīkojumos. Saskanīgi un vienkārši — tie iedvesa možumu. Tur jaunība sita augstu vilni. Tur juta kaujiniecisku un drošu cilvēku kolektivu, kuri gribēja vienkārši papriecāties un atpūsties.

Bet kas tad šeit? Vai tad tās ir dejas? Mīņājas ar kājām uz vietas ka koka elki! Un nevienam nav absolūti it nekādas daļas gar kaimiņu. Un ikviens lolo domu, ka viņš dejo labāk par visiem. Bet dejas jau nemaz nav!

Un pie šās domas es skaļi iesmējos. Kāds no dejotājiem — dzeltenīgu seju, ar tievām, sagrieztām, melnām Ūsiņām — draudoši pašķielēja uz manu pusi, acīm redzot nodomājis, ka es smejos par viņu.

— Sveiks, mīļo kaimiņ, arī jūs šeit? Ai, kas par progresu! — atskanēja man blakus.

Pagriežos, redzu — Anželika. Stāv man blakus, ģērbusies zaļā kleitā ar baltiem punktiņiem, un rāda smaidot divas līdzenu zobu rindas. Neko darīt, sniedzu viņai roku un teicu:

— Labvakar!

— Vai jūs dejojat? Nebūtu vis domājusi! Tik lēnīgs ...

— Vienkārši atnācu paskatīties, — es nomurmināju, atskatīdamies, vai tuvumā nav kāds paziņa.

— Ko nu, ko nu! — Anželika man padraudēja ar pirkstu. — Mani jūs nepiemānīsiet. . . Bet tur jau arī Rogaļ-Piontkovska madama. Viņa aizstās muzikantu, tas ir jauki! — Un, paceldamās pirkstgalos, lai viņu labāk pamanītu, salikusi rokas pie mutes taurītē, Lika kā ruporā iesaucās: — Gla-fira Pavlovna, lūdzam čarlstonu!

Korpulentā, sirmā vecene melnajā kleitā, ar apbrīnojami sārtiem vaigiem pavērās atpaka] uz šo saucienu. Viņas sejā izplūda apmierināts un daudzsološs smaids. Nē, viņa noteikti ne ar ko nelīdzinājās Sausnējai Aizupes grāfienei! Sī madama drīzāk bija līdzīga gaļas vai desu tirgotavas īpašniecei.

— Bet tas sīciņais droši vien ir jūsu madamas vīriņš? — es klusi ievaicājos Likai, norādīdams uz klavierspēlētāju.

— Ko jūs! — Lika sašuta. — Viņas vīrs bijis inženieris un no nejaušas lodes Umaņā gājis bojā. Umaņa — tā taču atrodas kaut kur jūsu pusē, vai ne?

— Kur nu! Līdz Umaņai mums vēl veselu diennakti ko braukt ar vilcienu! — es izsaucos un sevī nodomāju, ka Golovacka un Likās vārdi dajēji sakrīt.

Sīciņais, nosmulētos, līdz ceļgaliem krokotos svārkos ģērbies muzikants, kas bija līdzīgs uz pakaļkājām stāvošam circenim, iztapīgi pievirzīja Rogaļ-Piontkovskai apaļu grozāmo krēsliņu. Madama sakārtoja brunčus un apsēdās. Krēsls uzreiz saļodzījās zem viņas korpulentā auguma svara. Pacēlusi virs taustiņiem tuklos, mirdzošiem gredzeniem rotātos pirkstus, mājasmāte iegrima pārdomās.

— Vai jūs dejojat čarlstonu?

— Ko?

Spalgas jaunās dejas skaņas nodārdēja pa zaļi: madama bez žēlastības ņēmās dauzīt klavieres.

— Iesim, tas ir čarlstons! — Lika sacīja.

— Bet es taču neprotu!

— Blēņas! Loti viegla deja. Skatieties uz manām kājām — un aši iemācīsieties! — Lika izvilka mani zāles vidū un tūliņ uzlika savu plaukstu man uz pleca.

Visapkārt jau dejoja kaut kādi pāri, izļodzījuši augumus. Meiteņu raibās kleitas, slīdot garām, ņirbināja acis.

Es uzmanīgi lūkojos lejup, kur mana kaimiņiene tirināja slaidās, iedegušās kājas. Šķita, ka Anželikai kājas apnikušas un viņa tās gribētu aizsviest. Viņas kājas kustējās kā uz šarnira: izsviež kāju, pakrata to un atkal tuvojas man.

«Nevis deja, bet svētā Vita dancis!» es nodomāju, tā lauzīdams ceļgalos kājas, ka kauli vien brikšķēja. «Ek, kas būs būs!» es nolēmu un, atcerējies kursantu izrīkojumus, ar varu satvēru Anželiku un griezu viņu riņķī, palēkdamies kā «ķīniešu polkā». Viņa lūkojās manī izbrīnā sastingušām un mazliet ļaunām acīm. Bet, tiklīdz es gribēju taisīt strauju pagriezienu, mana labā kāja uzmina nezkam mīkstam, glumam. Es paslīdēju atpakaļ un sparīgi iegrūdu ar elkoni Rogaļ-Piontkovskai mugurā.

čarlstona melodija uzreiz pārtrūka. Klusumā, kas iestājās, es sadzirdēju ne visai skaļu, taču vienu vārdu, kas mani apsvilināja:

— Nekauņa!

Mezdamies, cik iespējams, drīzāk no klavierēm prom, es ieraudzīju izkrāsoto un dusmās izvaikstīto deju zāles saimnieces seju. Nebija ne mazāko šaubu, ka viņa šo aizskarošo vārdu vērsusi pret mani. Taču niknums viņas sejā ilgi nemājoja: Roga]-Piontkovska tajā pašā mirklī pasmaidīja un, it kā gribēdama atgūt nokavēto, sāka bungot pa taustiņiem vēl skaļāk un straujāk* Iespējams, ka Anželika nesadzirdēja man mesto apvainojumu, bet varbūt vienkārši izlikās, ka nav dzirdējusi, — tikai es spēji aizrāvu savu dāmu uz labo pusi pretī svaigai gaisa strāvai, kas plūda pa durvīm, un izvedu viņu ārā.

— Esat gan jūs, lempis, nudien! — Lika ieteicās it kā jokodamās, it kā nicinoši. — Spēlē vienu, bet jūs, pilnīgi ignorēdams melodiju, dancojat nezkādu tur «oiru». Jums taču nemaz nav dzirdes. Jums, mans kungs, lacis būs uzminis uz ausīm. Jūs nepavisam nejūtat ritmu.

— Attiecībā par lāci es neko nezinu, bet, ka šādā karstumā var grūstīties tikai vājprātīgi, — tas fakts!

—- Viņi prot dejot čarlstonu, bet jūs ne. Kāpēc tad skaisties? — Lika samierinoši noteica.

— Bet vai tad šādā vakarā nav labāk aiziet pie jūras, pavizināties laiviņā?

Tikko es to biju pateicis, mans skatiens apstājās pie ābola paliekas, kas bija saspiesta uz grīdas. Skat, kāpēc es nopelnīju «nekauņas» vārdu! «Nu, būs jau labi, madam! Redzēsim, kurš ir «nekauņa». Pa pusrublim no dejotāja tu proti ieraut, vecā grezele, bet kārtību ievērot negribi!»

— Vai jums patīk vizināties ar laiviņu? — Lika vaicāja, vēcinādama piesmaržoto mutautiņu.

— Kam gan tas nepatīk? — es atteicu, nenoģizdams slazdus.

— Tad zināt ko? Aizskriesim uz jūru! — Un Anželika no jauna satvēra manu roku.

Nebijām mēs pagājuši soļus piecus pa Dženovas ielu, kad mums pretī iznāca Zjuza. -

— Uz kurieni tad jūs, Lika? — frants neapmierināti ierunājas, izplezdams rokas.

— Es eju ar jauno cilvēku uz jūru! — kaprizā balsī viņa atcirta. — Starp citu, vai jūs neesat pazīstami?

— Trituznijs! — frants nomurmināja un neskatīdamies pasniedza man savu ķepu.

Es to bez jebkādas patikas paspiedu un minēju savu vārdu.

— Pardon, dārgumiņ! Mani aizturēja Ivans Fjodorovičs. Parādiet dusmu vietā laipnību un griezieties atpakaļ! Šodien mēs mācīsimies tango «Saplosītā sirds». Ar vārdiem ...

Tad es vairs neizturēju. Šis grezni ģērbies švauksts absolūti negribēja rēķināties ar manu klātieni!

— Ejam, Anželika, žiglāk, vēlāk mūs uz jūras noēdīs odi! — es dobjā balsī ieteicos, un viņa man sekoja.

INŽENIERA MĀJĀ

Abās pusēs koka tiltiņam, pie mietiem piestiprinātas, šūpojās laiviņas. Lika noliecās un, noklakšķinājusi slēdzeni, atraisīja laivu no ķēdes.

— Leciet! — viņa pavēlēja, pievilkdama laivu pie pieturas vietas. Nedomādams es atspēros un lēcu. Tiklīdz pazoles pieskārās režģainajam dibenam, sasodītā laivele tā sašūpojās, ka es tikko nepārkritu pāri malai.

— Ņemiet glābšanas riņķi, Lika! — no augšas atskanēja.

To kliedza «Slīcēju glābšanas biedrības» dežurējošais matrozis. Ģērbies tikai peldbiksēs, viņš stāvēja uz tiltiņa, uzlicis galvā «kapteiņa» cepuri ar baltu karodziņu uz apmales. Uz matroža muskuļainajām krūtim važiņā karājās svilpe.

— Kādēļ, Ko|a? — Lika atteica, atgrūzdamās ar airi no pieturas. — Es domāju, ka mans hidalgo prot peldēt. Un, gadījumā, ja kas notiks, izglābšu viņu pati. bez riņķa.

— Kā zināt! — matrozis pasmaidīja. — Bet, ja kas notiek, signalizējiet! — Un viņš nometa riņķi atpakaļ, pieturas vietā.

Sabozies es klausījos šajā sarunā. Mana kaimiņiene noteikti vienmēr grib parādīt savu pārākumu pār mani! Arī šajā matrozim izmestajā frāzē izskanēja nicinošs norādījums uz to, ka es neprotu peldēt un kā kaķēns noiešu dibenā, ja viņa mani nesaķers.

Anželika viegli cilāja airus, un krasts pamazām no mums attālinājās. Pieturas vieta nu jau šķita pavisam mazītiņa, kā divi T burta, veidā salikti un krastam pielipuši sērkociņi.

— Laidiet, es mazliet paairēšu!

— Pamēģiniet! — Anželika bija ar mieru, un mēs apmainījāmies vietām.

Purpursarkanā saules bumba, kas slīga pa kreisi kaut kur aiz Kerčas, mani žilbināja un krāsoja apbrīnojami rāmo līča ūdeni spilgtā ķieģeļu krāsā. Es iegremdēju airus dziļi ūdenī un ar vienu grūdienu pavirzīju laivu uz priekšu. Tā pagriezās pa labi, bet airis izrāva dulli. Vēl mazdrusciņ, un dullis nogrimtu jūrā.

— Es ticu, Vasil, ka jūs esat spēkavīrs, bet kādēļ tad jālauž laiva? Airējiet viegli, it kā negribot, aiz garlaicības. Un laiviņa slīdēs ašāk.

Un tiešām, tiklīdz es samazināju piepūli un vairs negremdēju airu lāpstiņās dziļi ūdenī, laiva kā plakans, no krasta mests olis slīdēja pa ūdens virsmu, pamezdama aiz stūres viegli trīsošu svītru.

— Airējiet vairāk pa kreisi! Uz viļņlauzi!

— Vai jūs gribat uz turieni?

— Un jūs ne?

— Tas taču tālu!

— Jūs vēl nezināt, ko nozīmē — «tālu»! Ja mēs tagad, naktij tuvojoties, dotos uz zemes strēli — tas būtu kas cits. Bet viļņlauzis — to jau ar roku var aizsniegt.

Osta ar pusapaļajām noliktavām jau palika aiz muguras. Un tūliņ aiz signalzvana torņa uz pēdējā mola bija redzami viļņlauža augstie granita bluķi.

— Laikam gan tuvu! — es piekritu. — Verstis divas bus?

— Pusotras.

Pie airiem nepieradis, airēdams ar lielu piepūli, es sakniebu lūpas. Izskats man droši vien bija nedabisks. Tagad mana kaimiņiene, nemaz ar nekautrēdamās, neatlaidīgi mani aplūkoja no ļoti_ tuva atstatuma.

— Ziniet, Vasil, jūsu skatiens — tikpat kā glāsts. Kā leitnantam Gla-nam! — viņa piepeši ieteicās.

— Kas tad tas tāds? — es noburkšķēju.

— Tas ir kāda Skandināvijas rakstnieka mī|ākais varonis. Leitnants Glans aiz nelaimīgas mīlestības slēpās mežā, dzīvoja mazā būdiņā un, lai kaitinātu mīļoto meiteni, aizsūtīja viņai kā dāvanu sava suņa galvu ...

— Kāds mežonis! — es izsaucos. — īstens vīrs nebēgs no cilvēkiem.

— Nevis no cilvēkiem, bet no nelaimīgas mīlestības! Viņam bija apnikusi civilizācijā.

— Alga viena! — es teicu, jau iepriekš ienīzdams vientuļnieku. — Bet sakiet, kāds skatiens ir jūsu Trituznijam? Vai arī «kā glāsts»?

Nepamanīdama ironiju manā jautājumā, Anželika mīļu prātu atbildēja:

— Skatiens parasts, toties lieliska sitiena meistars! Zēl, ka jūs nepaguvāt apmeklēt Jenikalē futbola sacīksti. Tā tik bija spēle! Zjuza deva sitienu no laukuma centra un ar bumbu nogāza vārtsargu. Mūsu entuziasti tieši spiedza aiz sajūsmas.

— Iedomājies! — es tīšām teicu izaicinoši, spēcīgāk cilādams airus.

Reiz mēs spēlējām ar Berdičevas jauniešiem, un Bobirjs sargāja vārtus.

Divus mūsu aizsargus pieveica, bet uz Sašu metās trīs spēlētāji, uz atklātu vārtsargu! Un kā jūs domājat? Vai Saša palaida garām bumbu? . . . Aizturēja! Tiesa, vienam pretinieku aizsargam man nācās sadot pa fiziono-miju, tāpēc ka viņš lika kāju priekšā. Tiesnesis pārtrauca spēli un sodīja Berdičevas komandu. No vienpadsmit metriem! Un Saša atkal aizturēja bumbu, bet tas nelietis aizgāja no laukuma ar sadauzītu purnu!

— Ai Vasil, Vasil, jums jāiemācās labais tonis ... — Lika pamācoši ierunājās. — Kaut jūs zinātu, kā mani šokē šie jūsu izteicieni. Puisis jūs esat patīkams, taču lāgiem runājat kā neaptēsts zemnieks.

Toreiz es nezināju, ko nozīmē pārgudrais vārds «šokēt». Bet, ja arī viņa nebūtu teikusi šo vārdu, jau viņas salti pamācošā balss mani satracināja. Un es rupji atcirtu:

— «Neaptēstie» izcīnīja revolūciju, to jums gan vajadzētu zināt!

Anželika neatģidās, ko atbildēt, vai arī negribēja šo sarunu turpināt.

Dziestošās saules purpura vainadziņš mirdzēja pār jūras līmeni, krāsodams ūdeni trauksmainām ugunsgrēka krāsām.

Mums aiz muguras jūra jau kļuva tumši melna un eļļaina. Tā klusi dvašoja, atspoguļodama pēdējos, sārtos rieta vizuļus un pret ostas molu krītošo viļņlauža ēnu.

Viegli un pavirši sakārtodama matus, Lika teica:

— Bunacija!

Es neziņā paraustīju plecus, likdams saprast, ka šo vārdu nesaprotu.

— Bunacija — tas ir tāds rāms jūras stāvoklis kā pašreiz. Pilnīgs klusums. Visvairāk man patīk jūra tādā stāvoklī.

— Man šķīta gluži otrādi, ka jums patīk vētra. Jūs toreiz no kāpnītēm ielēcāt bangainā jūrā.

— Esmu izaugusi pie jūras un nevaru nodzīvot nevienu dienu neizpel-dējusies. Tas kļuvis man par paradumu. Tomēr vairāk par visu pasaulē es cienīju mieru un klusumu. Un blakus lai ņurrātu kaķis ... Sēdēt šūpolēs un klusītiņām glaudīt kaķi. Bet tā spalvās tik tikko sprikst elektrība... Kas var būt par to labāks? Jauki!

Klausīties kaut ko tādu un nejust sašutumu?! Es teicu:

— Bet ta taču ir sīkpilsonība! Jūs vel neesat sakusi dzīvot, bet jau tiecaties pēc miera.

— Ai, ai! — Lika piemiedza acis. — Lēnīgais sak izlaist nadziņus. Ļoti interesanti! Es nezināju, ka jūs tik kašķīgs. Mani pielūdzēji mani parasti uzklausa bez iebildumiem.

«Šitāda nekaunība! Kas tad viņai devis tiesības pieskaitīt mani pie saviem pielūdzējiem?»

— Nē, nopietni, Vasil, man ir tada vājībā: es mīlu pasērot vienatnē, aizmirsties no pasaules kņadas, aiziet sapņu valstī .. .

Un Lika piepeši iedziedājās liegā, patīkamā balsī:

. . . Nomalē pelēkā namiņā,

Pelēkā namiņā skumjas mājoja ...

— It īpaši ziemā, — viņa turpināja, — taja brīdī, kad diena vel nav galā un cīnās ar violeto mijkrēsli, man patīk būt vienai un runāties ar skumjām... Tās nedzirdami parādās no portjerām, pelēkas pelēkas _ ka laba, sērīga feja ar pelnu krāsas matiem, tieši tādā krāsa ka pašreiz jūra, un mierina mani...

«Tēva maizē dzīvodama, aiz pārpilnības alejas! Tad nu arī viņai rēgojas visādas blēņas,» es nodomāju. Tik vaļsirdīgas mietpilsones līdz šim nekad tik tuvu nebiju redzējis.

— Kāpēc jūs, taisnību sakot, dzīvojat?

— Aiz inerces. Gaidu laimīgu atgadījumu. Kas zina, varbūt atnāks kāds spēcīgs cilvēks, paņems mani pie rokas, un viss uzreiz pārmainīsies.

— Bet pati? Bez aukles?

— Neesmu mēģinājusi.

— Jūs pamēģiniet!

— Ak, apnicis!

— Kāda jēga velti dzīvot pasaulē? Gaidīt nezkādu tur spēcīgu cilvēku un gausties — «apnicis», «apnicis» ...

Bija redzams — šie mani vārdi ne pa jokam aizskāra Anželiku. Atkal viņas acīs iedzalkstījās ļauna uguntiņa kā pirmīt pie Rogaļ-Piontkovskas.

’ — Bet jūs, kungs, kāpēc dzīvojat? Vai tad jūs apmierina vienmuļais darbs lietuvē?

— Vienmuļais? — es sašutu. — Tieši otrādi! Šodien es veidoju vienu detaļu, rīt — citu. Manas rokas darina tūkstošiem jaunu detaļu. Man ir līksmi, domājot, ka strādāju savas tautas labā, nevienu nepiekrāpdams. Vai tad tas nav interesanti? Par vienmuļību labak nerunājiet! Nav garlaicīga darba, ir tikai garlaicīgi, bezcerīgi cilvēki.

— Nu labi! Visu uzzinājāt, ar visu esat iepazinies, bet kas tālāk?

— Jāmācās!

— Grūti taču mācīties. Neesat paguvis paēst pusdienu un atpūsties jau jāskrien uz lekcijām.

— Bet kas tad skries mūsu vietā? Jūsu pelēkā feja, vai?

— Ir vēl cita izeja. Gribat, es parunāšu ar tēvu, un viņš jūs iekārtos vieglākā darbā? Par kantoristu, teiksim?

— Kam man tas? Par kalpotāju es neiešu!

— Jūs patiesi esat jocīgs, Vasil! Es jums vēlu labu, bet jūs kā ezis tiepjaties, izlaižat adatas.

- Lai jūsu Zjuza turas pie vieglā darba, bet es ne.

Kāpēc jūs esat tik negants uz Zjuzu? Krietns, jauks zēns ...

Zēns? Vesels kā vērsis, bet pieķēries papīriņiem. Pretīgi skatīties!

Kādē| jūs esat tik neiecietīgs pret cilvēkiem, Vasil? Tik sirdīgs — briesmīgi!

- Bet, ja nu tie cilvēki neiet pa pareizo ceļu, ko tad — slavēt viņus, vai? Kā tad mēs pārveidosim pasauli ar tādiem cilvēkiem? — es jau sāku skaisties.

- Kas tad jūs lūdz pārveidot pasauli? Lai paliek tāda, kāda ir!

«Kas lūdz»? ... Jūs varbūt esat apmierināta ar veco pasauli, varbūt

jums patīk cars vai batjka Machno?

Es domāju, ka Anželika vai nu izlocīsies no tiešas atbildes, vai sāks atrunāties. Tomēr viņa atteica apbrīnojami mierīgi:

— Mans tēvs arī cara laikā dzīvoja labi. Keivorts tēvu ļoti cienīja. Pats mēdza sacīt, ka tāds galvenais inženieris jāpameklē!

— Bet kā dzīvoja strādnieki?

- Par to es neinteresējos ... Un vispār tas ir garlaicīgi.. . Paskatieties labāk, cik aši uzlēcis mēness! Skaisti, vai ne?

Liegā mēness gaisma vizuļoja uz gludā ūdens un šķērsoja to no viļņ-lauža gandrīz līdz pašai zemes strēlei, kur jau mirgoja bāka. Ūdens līcī mēness staros sudrabojās un viegli trīsēja.

— Tādu mēness apmirdzētu strēli mēdz saukt par «laimes taciņu», — Anželika ieteicās. — Priekš gadiem diviem es noticēju šai leģendai, paņēmu laivu un braucu pa šo taciņu atklātā jūrā. Nokļuvu līdz zemes strēlei, bet tad sacēlās nordosts, jūra sāka bangot, viena nekādi vairs nevarēju nokļūt atpakaļ! Izvilku laivu uz zemes strēles, apgāzu, paklāju aļģes un tā viena arī zem laivas pārgulēju nakti. Bailes gan pārcietu!

— Nu, kā nav kauna: bail no vēja! Atradusi, no kā baiļoties! — Un, to pateicis, es neviļus pārvilku ar roku pār pieri.

Lika uztvēra šo manu kustību un aši vaicāja:

— Bet kas jums tā par rētu uz pieres?

Tapat vien, sīkumi!

— Pastāstiet!

— No granatas šķembas.

— No granatas? Kā tad tas gadījās?

Bija jāpastāsta, ka kādreiz man gadījās, guļot nakti padomju saimniecībā Dņestras krastā pie izkultu salmu kaudzes, sastapties ar bandu, kas nāca no Rumānijas. Šos banditus uz padomju zemi sūtīja angļu izlūkošanas nodaļa. Es sāku šaut, sacēlu trauksmi. Padomju un partijas skolas kursantiem laimējās izglābt padomju saimniecību no aizdedzināšanas, bet banditi mani ievainoja ar granatu ...

— Ak, cik tas viss baigi un valdzinoši! — Lika sacīja. — Tikai politika man nepatīk.^ — Un viņa savieba lūpas. — Tā ir garlaicīga. Taču tas, ko jūs nupat stāstījāt, ļoti interesanti.

— Bet bez politikas pasauli nepārveidosi.

.— Atkal jūs savu, Vasil! Tieši neciešams!... Brauksim uz mājām, citādi mēs galīgi saķildosimies.

Tikai, kad mēs bijām piebraukuši pie tiltiņa, es jutu, cik esmu noguris. Plaukstas sāpēja no airiem. Pie pašiem mājas vārtiņiem es gribēju žigli atvadīties un aiziet, taču Anželika, paslēpusi rokas aiz muguras, teica:

— Ir nedomājiet.. . Šodien jums ar mani jāpavada viss vakars! Ieiesim pie mums! Es jūs iepazīstināšu ar tēvu.

Anželikas tēvs sēdēja lielā ēdamistabā pie galda un klāja sev priekša kārtis. Viņš bija tā aizrāvies, ka pat nepagriezās uz mūsu pusi.

— Tētiņ! Mums viesis! — Anželika iesaucās un pieskārās viņa plecam.

Tēvs pagriezās. Viņš uzmeta uz galda kāršu komplektu un piecēlās

mums pretī. Garš un kaulains viņš ar galvas virsu tikko neaizsniedza smago kroņlukturi. Mani uzreiz * pārsteidza biezās jo biezās, virs deguna kopā saaugušās, kuplās Andricheviča uzacis un viņa kumpainais, uz leju noliektais vanaga deguns.

— Ar ko man gods? — viņš vaicaja, sniegdams grumbainu roku.

— Vasilijs Mandžura, — es pateicu savu vārdu.

— Tas ir mūsu jaunais kaimiņš, tētiņ. Es tev kādreiz teicu, ka pie Marjas Trofimovnas apmetušies jauni īrnieki. Lūdzu, esiet pret viņu laipns un uzmanīgs! Briesmīgs strīdnieks!

— Patīkami satikt jaunus cilvēkus, kam patīk strīdi. Senajai Grieķijai par savu kulturu jāpateicas augsti attīstītajai diskusiju mākslai. Šajas diskusijās radās daudzas vēl šobaltdien dzīvas patiesības. — Un, uzaicinādams mani: — Sēdieties, Vasilij! ... — inženieris norādīja uz krēslu.

— Mironovič! — es sēzdamies pateicu priekšā. Un tūliņ pievirzījos tuvāk masivajam galdam.

— Bet vai zini, meit, kas mums šodien vakariņas? Vēži! Iedomājies, Kuzma man no Aļeksejevkas atvedis veselu spaini vēžu! Es jau Dašu aizsūtīju pēc alus.

— Tēvs ir kaislīgs vēžu cienītājs, — Lika paskaidroja. — Viņš bieži vienojas ar vilciena pavadoņiem, un tie viņam ved vēžus no pašas Jeka-lerinoslavas.

Inženieris pavērās manī ļoti cieši un teica:

— Tu, Lika, pakavē viesim laiku, bet es iešu vārīt šos zvērus. — Un aizgāja uz virtuvi.

— Tagad tēvs izturēsies kā svētbrīdī! Viņš tos vāra kaut kā sevišķi: ar ķimenēm, lauru lapām un pētersīļiem. Viņam vēžu vārīšana ir īpaša bauda. Pat ja mājās ir māte, viņš tai neuztic šo procesu. Māte vēl arvien viesojas pie tēvoča Guļaipo|ē. Kā lieldienās aizbrauca, tā nav vēl atgriezusies ... Vai gribat, es jums parādīšu savu ligzdiņu? — Lika bez apstājas čaloja.

Ja esi ķēries vērsim pie ragiem, tad neskaties atpakaļ! Esi ienācis šajā mājā — padodies mājasmātes gribai!

Mēs ar Liku iegājām nelielā istabā, kuras logi atradās dārza pusē. Visas istabiņas sienas bija segtas ar Persijas paklājiem. Uz viena paklāja bija pakārta dievmātes svētbilde, un tās priekšā, slīgdama pār vara plauk-tīņu, sarkanā, slīpētā stiklā mirgoja svētbildes lampiņa. «Vai tu re, turklāt reliģioza!» es nodomāju.

Anželika pagrieza izslēdzēju un iededzināja griestu apgaismojumu. Istabā kļuva ļoti gaiši. Gaismas strēles, izplūzdamas pa diviem logiem ārā, apgaismoja puķu dobes gabaliņu un smiltīm apbārstītu celiņu, kas gar malām bija aplikts ar kārniņu gabaliem.

— Un šeit jūs tērzējat ar savām fejām? — es pavīpsnādams vaicāju.

— Jā. Šeit es uzticu savas sirds noslēpumus manai labajai, pelēkajai princesei, pētīju dižu cilvēku horoskopus... Starp citu, Vasil, kādā mēnesī jūs esat dzimis?

Nenojauzdams neko ļaunu, es mierīgi atteicu:

- Aprilī. Un tad?

— Aprilī? Zem Auna zīmes?

— Kas par aunu? ... — es novilku, neslēpdams īgnumu.

— Nav ko apvainoties! Auns ir Saules atrašanās zīme. Apsēdieties, lūk, šeit un paklausieties! Es tūliņ jums izlasīšu visu, kas attiecas uz jūsu personu.

Viņa pašķirstīja grāmatas lapas un, atmetusi ar roku garos, brūnos matus, lasīja:

— «Auna zīme dod daždažādas spējas: vieglu galvu, nerimtīgas darbības alkas un drosmi, kas bieži vien robežojas ar bezprātu. Šis tips allaž ir gatavs cīnīties uz dzīvību un nāvi pat viņpasaulē un Belcebula kalpībā tās lietas labā, par ko viņš pārliecināts. Tikai žēl, ka, būdams pārliecīgi impulsivs, viņš bieži nododas pasākumiem, kādiem nevajadzētu ziedoties ar tādu enerģiju. Šī kāpinātā kvēle un apdomības trūkums lāgiem liek viņam pārsteigties un virza viņu uz darbību, kam trūkst jēgas. Cilvēks, kas dzimis brīdī, kad Saule atrodas zem Auna zīmes, var izrādīt tieksmi būt moceklim, kļūt par Upura Jēru...» Nu? — Anželika vaicāja, atvilkdama elpu. — Tas esat jūs! Satricinoši, vai nav tiesa? Kā uz delnas parādīju jums jūsu iekšējo cilvēku. Nu, ko jūs par to teiksiet, Vasil?

— Tā ir veco laiku māņticība ...

— Kāpēc gan māņticība, Vasil? Kā jums nav kauna! Paklausieties, kas rakstīts tālāk: «Auna zīme norāda tieksmi uz techniku un rūpniecību. Viņš rada cilvēkus tādām profesijām, kas saistītas ar uguni un dzelzi, attīsta cilvēkos organizētāja talantus un prasmi vadīt savus tuvākos...» Sakiet, vai tad tas nav teikts par jums un jūsu ideāliem?

— Šiem pravietības šabloniem var pakļaut visus cilvēkus un iznāks pareizi... Un kāds šeit sakars ar viņpasauli?

— Nu, bet visi cilvēki taču nav dzimuši aprilī. Un paskatieties vēl, kas šeit teikts: «Draugus vajag meklēt to cilvēku vidū, kas dzimuši starp 24. jūliju un 24. augustu, zem Lauvas zīmes.» Vai jūs zināt, ka esmu dzimusi 25. jūlijā? Tātad pēc pašas providences mēs nolemti viens otram.

«Kādēļ gan viņa tik viltīgi un smalki grib mani savaldzināt?» es bažīgi nodomāju. «Tā tikai trūka! Sapīties ar tādu mamzeli, ar viņas paklājiem un fejām! Br-r-r! Beigts cilvēks tad!» Es pat nodrebēju pie šādas aušīgas domas. «Nepagūsi ne attapties un jau uz visiem laikiem būsi noziedējis!»

— Kāpēc jūs klusējat, Vasil? Neraugieties jel uz mani tik briesmīgi, es varu noģībt.

— Tas viss ir blēņas!... Māņticība... muldēšana, — es pārliecināts noteicu. — Cilvēki, kam šajā dzīvē cita nekā nav palicis, izdomājuši sev nezkādu tur aizsaules dzīvi.

— Kāpēc tad muldēšana? Ai, kāds jūs gan esat neiecietīgs! Pie mana tēva nāk inženieri uz spiritiskiem seansiem. Tumsā viņi dancina tādu mazu galdiņu un izsauc garus. Viņiem jau parādījies Napoleona gars, un pat Nebukadnecars ar viņiem runājis!

— Zinām mēs šos trikus! — es atteicu un sirsnīgi iesmējos. — Pie mums Podolijā netālu no mūsu pilsētas kādreiz bija tāds «Kaļinovkas» brīnums. Sievām sāka rēgoties, ka no skārdā veidotā Kristus tēla, kas bija piekārts pie lielceļa staba, tek asinis. Atpalikuši, tumši cilvēki drūzmējās pie šā krusta tikpat kā tirgū. Un ko jūs domājat? Atbrauca komisija, pārbaudīja un noskaidroja, ka popi tīšām visu to izrīkojuši, lai mulsinātu ļaudis, noskaņotu viņus pret padomju varu un turklāt iesistu naudu!

— Esat gan jūs neticīgais Toms! — viņa uzbudināta noteica. — Par jūsu brīnumu es neko nezinu, bet Nebukadnecara balsi pie mums visi skaidri dzirdēja.

Sakiet, vai gadījumā viņš jums nenodeva sveicienus no Rogaļ-Piontkovskas meitas no Londonas? Vai varbūt no viņas vīra — no viņpasaules? Kā tur ir, vai čarlstons modē vai nav? — es ironizēju.

Tobrīd uz «ligzdiņas» sliekšņa parādījās Andrichevičs.

— Lūdzu! — viņš teica un plaši atmeta roku, dodams mums ceļu.

Galds bija klāts. Smailās krūzēs, kas stāvēja uz galdauta ar kaut

kādām monogramām, putoja tumšais alus. Pie katras personas galda piederumiem bija nolikti kristālā kausi uz tievām kājiņām un salvetes. Blakus vienai alus krūzei bija patvērusies maza, vēderaina karafīte no tāda paša sarkana slīpēta stikla kā svētbildes lampiņa, kas lipinājās Likās istabā. Bet galda vidū pacēlās pilna bļoda ar sarkaniem, kūpošiem vēžiem ar garām, nokarenām ūsām.

«Tie tik ir vēži!» es nodomāju apsēzdamies. «Nevis tādi vēzīši, kādus mēs ķērām blakus sveču fabrikai. Ja tāds ieķersies ikros — saturies!»

— Kamēr šie zvēri atdzisīs, ieteicu iebaudīt stori! — Andrichevičs sacīja, nosēzdamies man iepretī.

Tad es otrā bļodā pamanīju iegarenu lielas, baltas zivs gabalu, aplietu ar biezu, dzeltenu mērci un apliktu ar citrona šķēlītēm.

Es iedūru zivī dakšiņu un sāku ar nazi griezt. Pēkšņi pamanīju, ka Andrichevičs saskatās ar meitu. Redzams, biju izdarījis kaut ko nepiemērotu. Anželika žigli pielika pie lūpām pirkstu, likdama tēvam saprast, lai viņš man neko nesaka. Inženieris tikai klusēdams pavīpsnāja un sarauca uzacis. Ēstgriba, kas bija radusies pēc brauciena ar laivu, uzreiz izgaisa. Es centos atminēt, kādu neveiklību esmu izdarījis, bet nevarēju.

— Pie stores degvīniņu, vai ne, jaunais cilvēk? — inženieris piedāvāja, paceldams vēderaino karafīti ar pieslīpētu aizbāzni.

— Paldies! Degvīnu nedzeru, — es dobji noteicu un, noģizdams ko nelabu, noliku dakšiņu uz galdauta.

— Cildinu! — Andrichevičs noteica. — Degvīnu jaunības gados dzert kaitīgi, jo tā taču ir inde! — Saraukdams kuplās uzacis, viņš ielēja sev pilnu glāzīti šās «indes» un izdzēra vienā rāvienā.

Atvilcis elpu, inženieris pamanīja manas šaubas un ieteica:

— Vēžus, jaunais cilvēk, ņem ar rokām. Metiet mierā nazi un dakšiņu un strādājiet droši, nekautrēdamies!

— Ek, kas būs—būs! — Es pastiepu roku un paņēmu no bļodas pašu lielāko vēzi, taču nepaguvu to nolikt uz šķīvja, kad nez no kurienes parādījās istabene Daša ar piespraustu mežģiņu galvas sedziņu un apmainīja manu šķīvi pret tīru. «Interesanti, vai viņa ir Tautas ēdināšanas arodbiedrībā vai viņi to slepus ekspluatē bez darba līguma?» es nodomāju.

Un nu manā priekšā guļ milzīgs vēzis, taču, kā to ēst «pieklājīgā sabiedrībā», es nezinu. Pavisam kas cits bija mieloties ar vēžiem pļavā pie sveču fabrikas! Izrausi dažkārt tādu vēzi ar diviem puļķīšiem no verdoša katla un uz vietas turpat pie ugunskura salauz to, mezdams ugunī sarkanās čaulas.

Andrichevičs ēda kaut kā svinīgi, it kā viņš tiešām justos kā svētbrīdī, kā sacīja Lika. Tūdaļ kļuva redzams, ka ēdiens vis neieņem pēdējo vietu šā kunga dzīvē.

— Vēži ir mana vājība! — Andrichevičs teica, grauzdams spīli. — Un kopā ar labu, tumšu alu tie dod lielisku garšas gammu. — Viņš ielēja manā kausā kā darvu melno alu. — Par kādu tematu tad jūs ar jauno cilvēku strīdaties, meit? — viņš vaicāja.

— Vasils taisās pārveidot pasauli, bet es viņu mēģinu atrunat.

— Ko tu saki! Tas ir interesanti. Kas bija nieks, kļūs valdinieks. No būdiņas līdz pilij? Vai tā tas jāsaprot? — Un Andrichevičs, piemiegdams acis, palūkojās uz mani.

— Jā! — es teicu, atbīdīdams sānis vēža ļipiņu un cenzdamies palikt mierīgs. — Bet jums gribētos, lai viss paliktu pa vecam: simtiem kapitālistu iedzīvojas no miljoniem strādnieku darba ... vai tā?

— Tam, kas, pēc jūsu domām, ir kļuvis valdnieks, pietrūks spēju, un arī zināšanu tam — tik daudz kā melns aiz naga.

— Veltas bailes! Iemācīsimies. Cīnīsimies un mācīsimies.

— Tomēr spējas cilvēkam ir no dieva dotas. Tās ir iedzimtas un pāriet no paaudzes uz paaudzi! — inženieris jau sāka skaisties.

— Un jūs domājat, ka strādnieku šķirai nav spēju?

Lika iesmējās un teica:

— Es tev teicu, tētiņ, šausmīgs strīdnieks! Pretīrunāšanas jūtas mūsu viesim ārkārtīgi attīstītas.

— Pagaidi, meitiņ! Tas ir pat interesanti. Tātad jūs, kungs, man jautājāt: vai strādnieku šķirai ir spējas? Bez šaubām! Ja krievu meistariem nebūtu spēju, es sev būtu izvēlējies citu profesiju. Jo kāda jēga inženierim strādāt, ja trūkst tavu ideju spējīgu izpildītāju! Tomēr saprotiet, kas par lietu: lai strādnieku šķirā attīstītos oriģināli, savdabīgi talanti, tai ir nepieciešama inteliģence ar technisko izglītību. Un kur jūs to ņemsiet?

— Kā — kur? Bet pati strādnieku šķira? Šķira, kas izcīnīja revolūciju?

— Metiet šīs pasaciņas pie malas, jaunais cilvēk! — Andrichevičs teica, manāmi uzbudināts. — Pats vieglākais — ar vienu rāvienu sagraut visu to, ko paaudzes pirms jums uzcēlušas. Bet pamēģiniet tagad visu to no drupām pacelt, no jauna uzbūvēt. Kur jūs ņemsiet izglītotus cilvēkus, kas spēs praksē realizēt šos Taganrogas apgabala un visas pasaules fantastiskos pārveidošanas plānus? Turklāt kad visas valstis ir pret jums!

— Mēs ceļam un celsim paši! Nebaidīsimies! Ar tādu vadītāju kā mūsu partija strādnieku šķiru nebiedē nekādas grūtības, — es atteicu, jūsmīgi un kvēli raudzīdamies Andrichevičā.

— Paši? «Viens, divi — un gatavs! Ei, šī strūga zaļā pati ies!»

— Nekas, nekas, iztiksim kaut kā arī bez «Dubinuškas», — juzdams savā pusē lielu taisnību, es atbildēju inženierim. — Un pierādīsim visai pasaulei, kā saka biedrs Staļins, ka «strādnieku šķira, saņēmusi varu, ir spējīga ne tikai sagraut veco, bet arī uzcelt sociālismu». Paies gadi, un būs mums tūkstošiem savu, padomju speciālistu. Viņi strādās nevis aiz pašlabuma, bet vispārības labā, strādās tāpēc, lai kopā ar visiem darbaļaudīm uzceltu komunismu. Un slikti klāsies tad tiem, kas šodien neiet kopā ar mums.

— Uz ko jūs tēmējat, jaunais cilvēk? — Andrichevičs vaicāja un ļauni uz mani paskatījās.

— Kas man tur ko tēmēt? Vai tad jūs pats nezināt, ka cilvēks, kas nostājas pret visu tautu, pret tās gribu, agri vai vēlu tiks parādīts īstā gaismā, atmaskots un pārmests pār bortu? Vai tad jūs domājat, ka strādnieku šķira cietīs, ka par to ņirgājas, netic tās spēkiem un tajā pašā laikā ēd tās maizi? Piedzīvotāji mums nav vajadzīgi. Mums vajadzīgi draugi. Jūs pašlaik vīpsnājat par to, ko mēs darām. Bet interesanti, kā jūs izturējāties, kad angļi muka uz ārzemēm? Droši vien domājāt, ka viss sabruks? Taču paraugieties tagad — bez šiem angļu buržujiem mūsu rūpnīca izlaiž vairāk pļaujmašinu nekā pirms kara. Vai tā nav? Ir! Un cik šādu rūpnīcu nav mūsu zemē! Un cik vēl ar laiku uzcelsim!

— Dzīvosim — redzēsim... — inženieris daudznozīmīgi norūca.

Un ļoti daudz neticības, slēpta ļaunuma un uzbudinājuma es sadzirdēju šajos apvaldītajos vārdos ...

VELTNĪŠI

Visu mūžu man nav izgājusi no prāta šī saruna pie platā galda, ko apmirdzēja smagā griestu kroņluktura liegā gaisma. Ka šodien es sava priekšā redzu inženiera Andrichevičā nicinošo skatienu, viņa piemiegtās, iešķībās acis, dzirdu viņa vēlīgi ironisko balsi. Tā nebija gados vecāka cilvēka iecietīgā balss, cilvēka, kas vairāk pieredzējis, vairāk zina par savu sarunu biedru. Ja tas būtu bijis tā — es varbūt aizietu ar citādākām jūtām nekā toreiz vēlu vakarā, pamezdams viņu smaržīgām rozēm un efejām aizaugušo māju. Nē, viņa nevērībā pret mani slēpās gluži kas cits! Ar mani runāja kungs, tās vecās, savu laiku pārdzīvojušās pasaules cilvēks, par kuru tik daudz mums bija stāstījis fabriku-rūpnīcu arodskolas direktors Poļevojs. Inženieris klusi pie sevis ņirgājās ir par manu kvēli, ir par manu sirsnīgo ticību nākotnei. Viņš nemētājās ar vārdiem, bet teica tos ar slepenu nodomu, skopi, apdomāti. Viņš nelika visas kārtis galdā, lai es nevarētu viņam pateikt tieši acīs: «Ak tu kontra un visādu eksplua-tatoru, uz ārzemēm aizdiegušo keivortu roklaiža! Lasies prom pie viņiem arī tu drīzāk no šās zemes, no valsts, kuras ļaudīm tu netici!»

Nē, viņš runāja ļoti viltīgi un dažkārt, gribēdams izvilkt, ko es domāju, it kā prasīja man padomu. Man! Fabriku-rūpnīcu arodskolas audzēknim, kas pat mēnesi nebija nostrādājis rūpnīcā ... vecais, sirmais, galvenais inženieris.

Kad mēs atstājām ēdamistabu, kur bļodā sārtojās nenoēstie vēži, inženieris, ejot turpinādams aizsākto sarunu, man vaicāja:

— Kur tad, interesanti, jūs celsiet šīs jaunās rūpnīcas?

— Visur, kur būs vajadzīgs! — es viņam pārdroši atcirtu, atcerēdamies vārdus, ko kādreiz sarunā ar mani izmeta Ukrainas Komunistiskas partijas Centrālās Komitejas sekretārs.

— Ak, jaunais cilvēk, jūs esat aplam dedzīgs, kad es tā uz jums skatos! Dzīrāties celt rūpnīcas, bet ēst zivi ar nazi vēl neesat atradinājies. Jasak ar sīkumiņiem. Ar sīkumiņiem.

Ilgi es šajā naktī grozījos uz durstīgā, cietā matrača, kas bija nolikts pie atvērtā loga. Grozījos un klausījos sen pirms manas atnākšanas aizmigušo zēnu krācienos, atcerējos kaulainā inženiera aizskarošos mājienus un it īpaši viņa dzēlienu par nazi, ar kuru es griezu stori.

Cik vienkārši, labi un viesmīlīgi bija pie Lūkas Turundas viņa mājiņā pie paša jūras krasta! Ir pats Lūka, ir viņa tēvs, ir Katrina — tādi sirsnīgi, viesmīlīgi, īsti cilvēki.

Es aizmigu, juzdams siltas pateicības jūtas pret Turundu ģimenķ un galīgi ienīzdams kaimiņus efejām aizaugušajā mājā, skaidri apzinādamies, ka tur pie viņiem perinās tas vecais, pagājušais, kas ķeras mums pie kājām, pret ko mūs ne vienreiz vien brīdināja Poļevojs un Ņikita Kolomejecs.

Un tad es redzēju velnišķīgu sapni. . .

It kā es, ģērbies frakā ar stērbelēm kā tas klavieru spēlētājs, dejoju čarlstonu. Dejoju nepiekusis, tirinu rokas un kājas kā tas ar svētā Vita deju saslimušais ubags, kas mēdza stāvēt pilsētā pie katoļu katedrāles un mangot naudu. Dejoju un aplūkoju pats sevi spogulī. Es redzu, ka mainās mana seja. Tā kļūst grumbaina un ļauna un pamazām apaug ar sirmu bārdu un biezām uzacīm. Bet es tikai dejoju un dejoju un kļūstu izdēdējis kā maikste. No visām pusēm pa netīro parketu man virsū lien lieli, koši sarkani vēži un šņāc uz mani, atplezdami spīles: «Nekauņa! Nekauņa! Smurgainais nekauņa! Kur tu esi ielīdis. No būdiņas pilī? Ārā no šejienes!» Bet tad netālu no kolonas parādās vēl gluži jauni — Bobirjs un Petruss. Viņi sačukstas un nicinoši manī nolūkojas. Un es dzirdu, ka Bobirjs čukst: «Tu redzi, Petro? Tur viņš ir! Nodejojis visu savu dzīvi — un neko nav iemācījies!»

Aukstiem sviedriem plūstot, es sāku kustināt lūpas, lai _ attaisnotos, tomēr manu balsi apslāpēja šņākoņa. Sasodītie vēži atkal sāka tarkšķēt savu un turklāt tik skaļi, ka gribas aizspiest ausis...

Es apgriežos uz otriem sāniem — un atmostos.

Man blakus tarkšķ modinātājs.

Lai gan logā vēl lūkojas dzeltenais, jaunais mēness, tomēr laiks celties. Lietuvē sāk strādāt claudz agrāk par citiem cechiem.

«Kādas gan blēņas nesasapņo!» es domāju un piesardzīgi kāpju pāri gulošajiem zēniem. «Nedrīkstu aizmirst no jauna uzvilkt modinātāju, lai ari viņi neaizgulētos . . .»

Kam gadījies nodzīvot piejūras pilsētās ilgāku laiku, tas zina, ka tās ir skaistas jebkurā laikā.

Brīnišķīgi ir klusie, bezmākoņainie rieti, kad rožainā saule gausi noslīd jūrā. Un ne mazāk jauki ir tādi paši ardievu brīži, kad saule slīgst aiz mākoņiem, kad jūra šalc un tās milzīgās ūdens bangas šļācas pret piekrastes aizmargojumu, mezdamas sāļas šļakatas uz krastmalai tuvo dzelzceļa līniju. Bora^1 atnes no stepes smilšu putekļus, kas smaržo pēc vībotnēm un māras zāles, rauj no galvām cepures, griež pār ceļa uzbērumu virpuļ-viesuļus, dzenā pa ielām papīriņus, sausas aļģes un kizjaka^19 [20] drazas. Pat šaurajos kanalīšos, kas izrakti tālu no jūras pie Kobazova kalna, tādās dienās, kad pūš bora vai nordosts, mālainais, iedzeltenais ūdens no rīta līdz vakaram pārvilkts ar ņirbošu plēvi un nemierīgi bango kā lielās jūras plašums. Un tomēr velnišķīgajā trakojošās jūras troksnī, kura šalc ne tikai pie krastiem, bet met savu dunoņu pat tālākajās ielās, boras brāzmu piešalkotā pilsēta ir skaista. Patvērusies zemes raga tuvumā pie kalna, tā ir līdzīga kuģim, kas nupat nupat atrausies no kontinenta un ar visiem saviem iedzīvotājiem, celtnēm, tirgu un Lisovas baznīcu, nordosta dzīta, aizpeldēs tālā, bīstamā braucienā pa putās sakultajiem viļņiem. Un tālais, stiepti žēlais bākas sirēnas kauciens šādā noskaņā tiek uzņemts kā pēdējais atiešanas signāls tik grūtam, bet vilinošam braucienam.

Taču sevišķi man iespiedusies atmiņā manā dzīvē jaunā pilsēta Azovas jūras krastos agrīnos vasaras rītos.

Pulkstenis trīs no rīta. Ostā nosita glases, un to melodiskā skaņa pārslīdēja pāri visām ielām un apklusa tikai kaut kur kalnā pie kapsētas. Klusi nočīkstēja vārtiņi. Aizveru tos un aiztaisu atkal kliņķi, bet pats kādu laiciņu lēnām eju pa cieti nomītajiem ceļiem gar jūru.

Melnā jo melnā, tikai pie pašas ostas iedzelteno signālu uguņu atblāzmas izvagotā jūra klusi iegūlusies līča krastos. Jūra arī dus, retumis viegli dvašodama ar saviem liegi šalcošajiem viļņiem.

Ir tik jauki ienirt vēl nomidzī esošo ielu apbrīnojamā priekšausmas klusumā! Logos vēl nav redzama neviena guntiņa. Ielu lukturi deg tikai galvenajos krustojumos, metot no augšas uz ielas bruģi iedzeltenus gaismas plankumus. Ap lukturu stikla kupoliem virmo baltu, pelēku un krēma krāsas tauriņu mākoņi. Viņi tur augšā čaukstina ar zīda spārniņiem, it kā ietiepīgi gribēdami sadauzīties pret karsto stiklu.

Tu šķērso ļaužu tukšos ielu krustojumus, ienirsti līdzeno kvartālu tumsā, saplūsti ar jauno akaciju spalerām un pamazītiņām atbrīvojies no miega paliekām.

Miegainais sargs caurejamā istabā pamāj ar galvu, iztālēm paskatījies uz caurlaidi. Skaidri dzirdams, kā noklaudz pašā zaļās kastes dibenā tur iemestais kontrolnumuriņš. No zaļās kastes tas atgriezīsies lietuvē tikai līdz ar saules lēktu, kad būs noskanējušas visas rūpnīcas svilpes. Cecha tabeļvedis to pakārs uz nagliņas kastītē, kas aizrežģota ar stiepļu sietiņu. Un ikreiz, traukdamies pie pavarda un ieraudzīdams to — vara, spožu, ar skaitli «536», — tu ar patiku domāsi: «Godīgi nodzīvota vēl viena diena. Bez novēlošanās un darba kavējuma!»

Pirmajās darba nedēļās rūpnīcā mani visvairāk nomocīja bailes nokavēt. Un nevis tāpēc, ka tam sekoja atvilkumi, izpeļņas pazeminājums, meistara rājiens. Vienkārši kauns bija iedomāties, kā tu nokavējies ej cauri dunošajam cecham un visi zobgalīgi tevī noraugās. Cilvēki sen jau strādā, aiz mašinām stāv piepildītās veidkastes, tās jau var izlietot liešanai. Lējēji, ieradušies laikus darbā, raugās tevī un domā: «Skat, kāds miegapūznis, nu tikai atvilcies uz cechu! Strādnieku šķira sen jau ieslēgusies darbā, bet viņš atdusas savos pēļos, sasodītais dīkdienis!»

Grūti bija pat iedomāties, ka es nokavējies pienāktu pie sava pārinieka Naumenko un, it kā nekas nebūtu noticis, viņam teiktu: «Sveiks, sveiks, tēvoci Vasja!» Kādai gan jābūt sirdsapziņai, lai nokavētos un pēc tam sadalītu vienādi ar savu pārinieku viņa izpeļņu!

Ir vēl arī cita iespēja. Tu iemet jau tukšajā kastē savu kontrolnumuriņu un joz pa rūpnīcas pagalmu uz cechu, bet pēkšņi tev pretī nāk direktors Ivans Fjodorovičs. «Sveiks, Mandžura!» viņš tev saka. «Kur tad tu tā steidzies? Un kāpēc tu atrodies šeit, kad tavi biedri jau sen cechā veido detaļas, ar savu darbu nostiprina strādnieku šķiras un zemniecības saikni?» Un ko lai es tad atbildu direktoram? «Esmu, sak, nokavējies, Ivan Fjodo-rovič?» Lai teiktu kaut ko tādu pēc tam, kad bijām Rudenko apsolījuši godīgi izturēties pret saviem pienākumiem? . ..

Un tāpēc, kolīdz maiņas meistars Fjodorko man aizrādīja: «Vasarā sākam nevis pēc svilpes, bet pulksten četros,» — mani pat pārņēma saltas tirpas. «Vai es varēšu tādā agrumā piecelties? Vai tikai nenokavēšu?»

Taču visas šaubas noslāpēja saprātīgs apsvērums: «Kā gan citādi? Ja lējējiem liks iesākt darbu kopā ar citiem, pēc svilpes — tad atliešana sāksies tikai ap pusdienas laiku. Saule jau būs zenitā, un pusdienas svelme, savienodamās ar siltajiem viļņiem, kas plūst no izkausētā čuguna, lietuvi pārvērtīs gatavā peklē. Nē, tas ir loti pareizi, ka direktors RudenkoL kamēr lietuves jumts vēl nav pacelts, devis rīkojumu ievest mūsu cechā īpašu grafiku.»

Parasti man laimējās ierasties lietuve vienam no pirmajiem. Taču šodien es sadzirdēju blakus stāvceplim cecha puskrēslā dažu strādnieku balsis. Arī mans pārinieks jau bija ieradies. Zem mūsu mašinām liesmoja dziestošo plāksnīšu galiņi. Naumenko jau agrāk tās bija iebāzis modeļa rievās, un plāksnes sasildīja nakti atdzisušo babitu.

No sāļajiem inženiera vēžiem un tumšā alus mani mocīja slāpes. Es padzēros salto ūdeni tieši no krāna un devos pēc lāpstām. Mēs tās atstājām zem martena krāsns pamatnes; šo krāsni rūpnieks Keivorts nebija paguvis pabeigt.

Saliecies es iegāju spraišļainajā tunelī zem martena krāsns un sataustīju tur divas ar kalifoniju ieberzētas lāpstas. Tumsā padzalkstīja ar zaļajām acīm un metās sānis šās pazemes iedzīvotājs — vecs, liels runcis.

Tādi šeit mitinājās vairāki — no cilvēkiem atradušie rūpnīcas runči. Dienā tie slēpās un tikai pievakarē izlīda plašajā lietuvē, kad čuguns veidnēs bija atdzisis un viņiem nebija jābaidās, ka apsvilinās uz apdedžiem maigās ķepiņas. No kā viņi pārtika mūsu karstajā cechā — es nevarēju saprast. Žurkām un pelēm taču šeit nebija ko darīt. Varbūt no strādnieku azaida paliekām?

Patīkami rītausmā soļot pa mīkstajām cecba smiltīm ar divām lāpstām pār plecu, jūtot spēku, mundrumu un vēlēšanos jebkurā mirklī ķerties pie

veidošanas!

Strādnieki, kuru balsis es sadzirdēju iztālēm, bija salasījušies pie Kašketa un Tiktora mašinām. Tur stāvēja Artems Gladiševs, uzkavējās ar knaiblēm rokās arī mans Naumenko.

— Ir gan saķēpājuši, lomoviki^1 tādi!

— Lomovikus tu neaizskar! Krietns lomoviks tādu negodu nepielaidīsi

— Nav ko uzvelt vainu šim jaunajam puisim. Kāds meistars, tāds māceklis!

— Viņam, Kašketam, bija pietrūcis naudas paģirām. Tāpēc visu laiku kliedza: «Žiglāk, žiglāk!» Te tev nu bija «žiglāk»! .. .

Visas šīs saraustītās frāzes atlidoja līdz manim jau pa ceļam. Sākumā es nesapratu, kas noticis. Bet pietika palūkoties augšup uz tukšo veidkastu grēdām, lai viss kļūtu skaidrs.

Uz vienas veidkastes ar krītu bija uzrakstīts: «115—605». Šis skaitlis nozīmēja iepriekšējās dienas darba rezumējumu. Pēc atlējuma pieņemšanas, tādus uzrakstus uz veidkastēm atzīmēja šķirotāji. Tagad nu iznāca, ka-Kaškets ar Jašku izveidojuši tikai simt piecpadsmit labu detaļu. Pārējās bija brāķis.

Es izdzirdu sev aiz muguras smagu elpošanu un pazīstamu balsi:

— Laikam priecājies?

Atskatījies ieraudzīju Tiktoru. Apkaklīte viņam vaļā. Cekuls izspūris..

— Neesmu tāds patmīlis kā tu, — es ļoti klusi atteicu. — Man citu neveiksmes nesagādā prieku. Tikai žēl, ka sabojāts tik daudz čuguna!

— Būs jau labi, lasies no šejienes prom! Nav ko te kaunināt. Neesmu jau mazais bērns!

Es paraudzījos ļaunajās, kā kaķim iezaļganajās Jaškas acīs un sapratu,, ka sirdsapziņas šim cilvēkam gaužām maz, tāpēc teicu viņam caur zobiem:

— Neesi vēl atmetis savus niķus, Jaška? ...

... Šīs priekšausmas stundas tuvīnā rīta dzedrumā bija īstās zelta stundas, kamēr rokas nav nogurušas un sviedru lāses nespīd uz noputējušās pieres. Elektrību izdzēsa, un cauri stikla jumtam cechā ieplūda dienas gaisma.

Darbs todien mums ar Naumenko veicās labi. Aiz muguras slējās trīs veidkastu rindas ar «desiņām». Redzēdams, ka Naumenko apstājas, lai aizsmēķētu, es vaicāju:

— No kurienes viņiem radies tik daudz brāķa? Kā jūs domājat, tēvoc-Vasja? Tieši jābrīnās!

— Nav ko brīnīties, — pievērsies man un uzlicis kāju uz kastes ar [21] veidzemi, Naumenko atteica. — Ikvienai mašinai un modelim ir sava dvēsele, tāpat kā cilvēkam. Viens modelis ir kaprizs — prasa maigu apiešanos, cits ir stingrāka rakstura, tādus nebaida nekāds pildījums. Viss tas jājūt ar sirdi. Pie viena modeļa pieej piesardzīgi, gan sasildi, gan uzber smil-tiņas, gan uzmanīgi izcel. Bet citu pildi sparīgi, nekā nedomādams!

— Mašinas taču ir vienādas?

— Nekā tamlīdzīga! Šeit visam jābūt mechanizētam: ir pildīšanai, ir blietēšanai jānotiek ar saspiesta gaisa palīdzību. Sākumā tā ari bija, kad šīs mašinas uzstādīja. Taču, kolīdz padomju vara sāka pārņemt savās rokās rūpnīcas, agrākie saimnieki-angļi ņēmās visu bojāt. Nozaga rasējumus, sabojāja kompresorus, to daļas vai nu ieraka zemē, vai sameta jūrā. Naktīs šeit ložņāja angļu techniķi un viņu rokaspuiši ar lukturīšiem un veica savu netīro darbu.

— Bet kur tad bija Andrichevičs? Kā tad viņš neredzēja?

Kūpinādams paštīto smēķi, Naumenko man atteica:

— Ej viņu sazini! Varbūt no viļņlauža ķēra jūras grunduļus, bet kaszi, vai pats ar šiem angļiem nedzēra viskiju. Tas jau dzīvoja kā niere taukos, un viņam maz rūpēja, ko šie nešķīsteņi še zūkurē ...

— Tēvoci Vasja, vai agrāk mašinas tāpat sildīja? Ar plāksnēm? — es vaicāju, glaudīdams savu atdziestošo modeli. — Briesmīgi neērti!

Naumenko pavērās manī kā neziņā:

— Kā tad tā? Kāpēc neērti?

— Kā nu ne! Rauj, ko māki, sagatavo dažas veidkastes, un plāksne jau atdzisusi. Skrien nu cauri visam cecham līdz pavardam ...

— Vai tu re, kāds kundziņš! Tātad tev slinkums paskriet? Kaszi, vai neierīkot tev zirgu tramvaju līdz pavardam? Lietuvē taču viss darbs tā iekārtots, ka nevis jāsēž, bet jāskrien. Ja tu vēlies mieru — pārej pie kantoristiem.

Naumenko vārdi mani krietni aizskāra, tomēr strīdēties ar viņu negribējās. Lai neaizkavētu veidošanu, es paķēru knaibles un aizdrāzos uz «Sachalinu» — pie pavardiem.

Es joņoju pa lietuvi un domāju: «Un tomēr, tēvoci Vasja, tev nav taisnība! Vai tur kāda jēga — jozt tādu gaisa gabalu? Kur tad paliek racionalizācija? Saskaitīsi visus atstatumus līdz pavardiem un atpakaļ — iznāks pusceļa līdz Mariupolei!»

Nepaguvām mēs piepildīt pirmās simt veidkastes, kad pie mašinām pienāca meistars Fjodorko un vaicāja:

— Vai drīz dzīries beigt, Naumenko?

— Kas tad ir, Aleksej Grigorjevič?

— Izdarīsim mazu pārmaiņu.

Tēvocis Vasja pat pārtrauca veidošanu. Neslēpdams īgnumu, viņš novilka:

— Kādu?

— Došu tev veltnīšus.

— Veltnīšus? Apžēlojieties, Aleksej Grigorjevič! Atstājiet mums «desiņas». Nule nule pielāgojāmies, bet jūs jau noņemat!

— Vajag, Naumenko! — Fjodorko stingri attrauca. — Ar jūsu «desiņām» jau pieblīvēta visa pusfabrikātu noliktava. Bet veltnīšu ne kripatiņas.

Norīkoju tur šos vējagrābšļus, taču viņi, pats redzēji, iztaisījuši tik daudz brāķa, ka pat ar divām platformām neaizvedīsi. Ja šādi «meistari» strādās vēl vienu dienu, tad atslēdznieku un montēšanas cechs stāvēs dīkā. Vai tad var riskēt?

— Es jau nu saprotu, ka riskēt nevar, — tēvocis Vasja ierunājas, — bet...

— Nav ko «betēt», Vasiļok!—aiz mašinas uzsauca Gladiševs. — Maiņa lieliska. Tavām «desiņām» jāstiepj vai pusstāvcepļa čuguna, bet veltnīši viens divi — un jau piepildīts!

Rezerves plāksnes no motoru un instrumentu remontu cecha atstiepa strādnieki. Atstiepa un nosvieda tieši sausajās smiltīs, no tukšajām veidkastēm brīvajās vietās, jo gandrīz visas veidkastes jau bijām laiduši darbā. Diegdams uz laukumu, lai noliktu veidņu apakšējas daļas, es mazliet pametu acis uz jauno modeli. Tas likās gaužām vienkāršs. Virs gludās babita plāksnes bija pielodēti seši tādi paši veltnīši kā tie, kas virza pļaujmašīnas četrus spārnus pa noeļļoto dzelzs slīpni no kritiena līdz pacelšanai. Virs katra veltnīša, kas atrodas uz modeļa plāksnes, pacēlās paugurītis serdenim. Bet virsma bija vēl vienkāršāka: seši mazi uzpirkstenīši — serdeņu ligzdas un it kā kļavas lapā stiegras — grāvīši, kas iet uz visam pusēm katra veltnīša pieliešanai.

«Interesanti gan, kāpēc tik vienkāršai detaļai var rasties brāķis?» es nodomāju veidodams.

Laiks bija beigt. Turunda ar Gladiševu jau bija piepildījuši visas savas veidkastes un sāka atliet. Tālāk veidot šajā karstumā bija grūti.No tuvu noliktajām, pielietajām veidkastēm dvesmoja karstums. Pie stavcepļiem atkal atskanēja rinda. Sākās kārtējā čuguna izsniegšana.

— Met veidošanu pie malas! — Naumenko pavēlēja. — Iesim tur pie stāvcepļa!

Mēs lējām biežo rindas sitienu pavadībā. No viena čuguna lējuma līdz otram atlika tieši tik daudz laika, lai aizstieptu ar kausēto metālu piepildīto smago kausu līdz mašinām un pielietu citu pēc citas visas astoņas veidnes.

Cik patīkami beidzot bija ieraudzīt, ka čuguns sniedzas līdz pašai veidņa virsmai un ielietņa apaļā piltuve, kurā mēs lējām izkausēto čugunu, piepildījās un kļuva tumši sarkana! Līksmi bija just, ka visas mūsu veidnes piemēroti valgas un labi piepildās, metāls nešļakstās uz visām pusēm ar spēcīgām, kvēlošām šļakatām. Tas tikai iekšā dobji dūc un mutuļo, piepildīdams veidnēs tukšās vietas un no šķidra kļūdams biezs un blīvs vesaja smilšu gūstā.

Tikko mēs bijām paguvuši izliet sausajās smiltīs pie martena krāsns brūnganos, it kā grauzdētu cukuru, atdzisušos izdedžus, kad pie stāvcepļa atkal ieskanējās rinda, aicinādama lējējus ņemt čugunu. Mēs devāmies uz turieni, kur pie šņācošajiem stāvcepļiem, uz pieres uzvilktām cepurem un tumšām brillēm uz acīm, turēdami rokās dzelzs pīķus, staigaja cepļa strādnieki.

Mēs traucāmies turp rikšiem. Tēvocis Vasja tecēja sīkiem solīšiem, palēkdamies gluži kā puika, aizmirsis savus gadus.

Man patika šis riskantais darbs, skrējieni pa irdenajam darbnīcas smiltīm, lai aizsteigtos priekšā citiem lējējiem, un uzmanīgā atgriešanās ar smagajiem kausiem.

Oda pēc tvana. Rīklē kasīja no sēra. smakas. Spilgtie, uz visām pusēm lecošo dzirksteļu uzliesmojumi padarīja gandrīz nemanāmu pēdējo nenodzēsto spuldzīšu gaismu attālajos kaktos.

Pavisam tuvu pie nepabeigtās martena krāsns šņāca apaļais «bumbieris» — ieapa|a krāsns vara kausēšanai. Nejauši caurvēji atnesa no turienes kodīgo kausētā vara smaku. Kopīgā satraukuma pārņemts, es nepievērsu nekādu uzmanību ne tvanam, ne svelmei, kura, jo tālāk virzījās liešana, jo kļuva spēcīgāka.

Lējēju sejas spīdēja liesmu atblāzmās, slapjas no sviedriem, tumši brūnas.

Stāvēdams pie melnā, šņācošā stāvcepļa tuvu renei, pa kuru uz mūsu kausu joņoja iedzeltenā čuguna strūkla, retumis pavērdamies drūmajā, sasprindzinātajā tēvoča Vasjas sejā un juzdams, kā pildās mūsu kauss, es sapratu, ka esmu izvēlējies sev pareizo nodarbošanos.

Sīkas čuguna daļiņas, aprakstīdamas skaistus, ugunīgus lokus un lidojumā atdzisdamas, krita kaut kur aiz muguras, bet es vairs necentos paslēpties no tām iesāņus kā agrāk, nenodrebēju, tikai nemanāmi sarāvos, cieši saspiezdams turekļa gredzenu.

Stāvcepļa šņākoņā, uguns tuvumā, straujajos gājienos pa cechu ar izkausēta ķeta pilnu kausu bija īpaša drosme, risks, līksma pārgalvība. Un, stiepdams kopā ar Naumenko smagos kausus, es noguris, galīgi nosvīdis, bet lepns un apmierināts, jutos neizsakāmi laimīgs.

Tikai uz liešanas beigām es pamanīju, ka blakus mūsu mašinām kopā vēl ar kādu atslēdznieku, šķindinādams sabīdamās uzgriežņu atslēgas, rosās Saša Bobirjs. Atsūtīti no instrumentu remonta cecha, viņi mums pārmainīja nākamajai dienai modeļus. Acīm redzot Saša jau ilgi bija vērojis, kā mēs lejam čugunu, jo, kad, nolicis tukšo kausu zemē, es sakarsis piegāju klāt mašinām, viņš līdzjūtīgi vaicāja:

— Piekusis esi, vai ne, Vasil?

Bobirja balsī es sadzirdēju to atziņu, ka lējēja darbu viņš uzskata augstāku par savu atslēdznieka darbu.

— Piekusis? Kāpēc tu tā domā? Diena tāda pati kā visas citas! — es atteicu, izslaucīdams acis.

Bet tad, jau citādā, pētošā balsī Bobirjs apvaicājās:

— Kur tu vakar dauzījies līdz vēlai naktij?

- Kur vajadzēja, tur arī dauzījos! Labāk pielūko, lai plāksne gulētu taisni. Un bultu pieskrūvē, cik cieši vien vari!

— Nebaidies! Mēs savu darbu protam, — Saška nomurmināja, un, atspēries ar kājām pret veidzemes kasti, viņš vēl spējāk vilka pret sevi uzgriežņu atslēgas kloķi.

— Sāc ieziest kokiles^1, jaunais! — Naumenko man uzsauca.

Viņš jau bija paguvis atstiept no noliktavas kasti ar čuguna stīpiņām. Es paķēru kārbiņu ar grafita ziedi un apsēdos smiltīs, blakus pāriniekam.

Bija tāds pekles karstums, ka no rīta cietā grafita ziede pašreiz bija [22] pārvērtusies par putriņu. Mani pārņēma gurdums. Pat veicot šo vieglo darbu, mums lija sviedri aumaļām. Bija jāiebāž pirksts grafita ziedē un pēc tam janoziež katras kokiles iekšpuse.

— Vai tu saproti, kādēļ šāda ērmošanās? — Naumenko vaicāja.

— Lai šīs kokiles viegli varētu uzlikt veltnīšiem?

— Tas pirmkārt. Otrkārt — lai tās viegli varētu noņemt kopā ar smiltīm.

— Vai tad tās paliek veidkastēs?

— Kā tad tu domāji? Atdzisdams kokilēs, čuguns apvelkas ar cietu garozu. Tādu veltnīti ar cietu un gludu, glumu virsu var laist darbā bez noslīpēšanas.

— Veikli izdomāts! — es atteicu un atcerējos, ka ne vienreiz vien esmu redzējis, ka, krītot uz gludu plāksni, šķidrais čuguns atdzisdams kļūst tāds pats gluds un ciets kā šī plāksne.

Aiz kūpošajām veidkastēm pavīdēja Kašketa sarkanais lakatiņš. Grauzdams saulpuķu sēkliņas, viņš lēnītiņām vilkās pa eju.

Šodien viņš ieradās darbā vēlāk par visiem. Tikko viņš ieraudzīja šķirotāju uzrakstu, tā tūlīt sacēla briesmīgu traci, skrēja pie meistara, gāja kopā ar viņu uz pagalmu, kur parasti sagāza brāķa detaļas, draudēja Iesniegt ziņojumu vērtēšanas un konfliktu komisijai un neparko neatzina >avu vainu. Tā viņš arī līdz pašai liešanai visu dienu noslaistījās pa cechu.

Pamanījis mūs pie kastes ar kokilēm, Kaškets strauji pagriezās. Brītiņu dņš pastāvēja klusēdams, kā klauns apsējies ar lakatiņu, grauzdams saul->uķu sēkliņas, tad vaicāja:

— Ak tad jau laikus gatavojat materiālus?

Jautājums bija gluži lieks, un tēvocis Vasja neatrada par vajadzīgu tbildēt. Klusēdams viņš ieberzēja kokiles ar grafitu, kas bija sajaukts ar avotu.

— Tīkojat vairāk nopelnīt? Vasarnīcai ar dārzu? — Kaškets nošļup-^ēja.

— Ne jau nu atkritumu bedrei kā tu, bet par labu strādnieku šķirai! — aumenko atcirta, paķerdams kokili.

— Mani interesē, kādu dziesmu jūs dziedāsiet parīt, kad jums ierakstīs pašu, ko šodien man?

— Interesējies, cik tik uziet, bet pagaidām nemētā saulpuķu čaulas m kājām. Var taču iekļūt veidzemē! — Naumenko pikti noteica.

— Izsitēji izsijās. Nebaidies! — Kaškets atbildēja un braši izspļāva ulas zem kājām.

— Tādu nieku neizsijās. Iekļūs vēl veidnē — un, skaties, dobums, ^piemēslo te, kad tev saka! — nu jau pavisam bargi uzkliedza tēvocis isja.

— Būs jau labi, mīļais, neskaisties, — Kaškets samierinoši noteica un āza sēkliņas kabatā.

Pietupies man blakus, viņš paņēma kokili un sāka to no iekšpuses iest. No Kašketa plūda degvīna smaka.

- Tomēr, ja apdomā tā gluži mierīgi, tēvoci Vasja, tad viss, ko jūs paš-< darāt, ir nevajadzīgs, — Kaškets berbelēja, vilkdams pirkstu pa kokiles špusi.

— Par ko tu runa? — Naumenko vaicāja, stingri paraudzīdamies uz Kašketu.

— Smērē vai nesmērē — nekas nelīdzēs. Modelis nelāgi konstruēts — tāpēc arī rodas brāķis. Sen jau būtu laiks to pārtaisīt, bet viņi tirdī strādniekus par brāķi.

— Pats tu sevi tirdi, nevis «viņi», — Naumenko atteica. — Muti proti klabināt, bet veidot neproti!

— Nu — tad paskatīsimies, cik tu ar savu komjaunistu izveidosi, Kaškets atteica pieceldamies un izstaipīdamies.

- Skatīsies citi, bet nevis tu, vējagrābsli, taisies labak, ka tieci, citādi maisies pa ceehu kā dieva nepieņemts un traucē citiem strādāt.

Un, kaut gan Naumenko to teica tā, it kā nepievērstu nekādu uzmanību Kašketa vārdiem, tomēr es sapratu, ka šis slaists krietni bija aizskāris manu pārinieku. Skaidrs, ka Naumenko vai pušu pārrausies, lai tikai labi izveidotu un atlietu veltnīšus.

— Bet varbūt tiešām modeļu konstrukcijā kāda vaina, tēvoci Vasja?

— Klausies vien šito pļāpu, — Naumenko pikti atteica, — viņš ne tikai to vien izdomās! Vienureiz viņš tā samuldējās, ka izgrūda: «Es,» saka, «labi atceros tos laikus, kad «Feodosija» bija vēl laivele» . .. Vai tad var ticēt kaut vai vienam viņa vārdam?

...Nākamajā dienā iestrādājušies mēs rīkojāmies vēl izveicīgāk. Līdz pusdienai mums jau bija piepildītas astoņdesmit septiņas veidkastes. Biju nodomājis pēc pusdienas aizjozt pie Golovacka, taču tēvocis Vasja man uzdeva noslīpēt ar rašvīli konusa malā tvirtos, ar pernicu ieziestos stienīšus-serdeņus. Sagatavodams serdeņus pēdējam šāsdienas darbam, lai tos varētu iebāzt veidnes ligzdās, neskarot nākamo veltnīšu malas, es domāju, ka veidot šīs detaļas ir ļoti vienkārši. Bet, kādas tās iznāks, mēs vēl nezinājām. To uzzinās tikai pirmdien, kad atvērs veidkastes.

Šodien bija sestdiena.

Kad bijām beiguši darbu, uz klona palika simt piecas piepildītas veidkastes, no kurām plūda svelme.

VĒSTULES DRAUGIEM

— Kaut jūs jupis parāvis! Triniet vien tālāk mēles, bet es iešu rakstīt zēniem! — tā es atcirtu Maremucham un Sašam, pacietīgi^ noklausījies visas viņu zobgalības sakarā ar manu aizvakardienas prombūtni.

Pamezdams abus divatā mezoninā, es tā arī viņiem nepateicu, kur biju nozudis visu aizvakardienas vakaru. Kā noskaidrojās no viņu dedzīgās iztaujāšanas un kā mani zēni tirdīja, viņi arī turpmāk bija nodomājuši kontrolēt ikvienu manu soli, baiļodamies: vai tikai es neatraujos no kolek-tiva? Viņi biedriski bažījās, ka tikai es nenoklīstu sāņus, «nepārveidojos», ar daždažādiem minējumiem centās no manis visu izvilkt. Bet es nevarēju atzīties. Tiklīdz es ieminētos par lepnajām vakariņām un par vēžiem — saņemtu tādu brāzienu, ka tikai saturies! Bet vai es pie tā inženiera neturēju augstu mūsu karoga godu? Turēju!

Jau priekšiņā es uzāvu vieglas tupelītes, bet savus lietuves smagos zābakus novietoju kazu šķūnītī līdz pirmdienai.

Mūsu pagalmiņā pie sētas čurnēja veca, ar meža vīnogulājiem apaugusi lapene. Tās vidū zemē bija ierakts sešstūrains galdiņš.

Jauki bija rakstīt mājīgajā lapenes pavēnī! Dienvidaustrumu vējiņš dažbrīd ieplūda šeit no jūras un kustināja burtnīcas vāku, gan atvērdams to, gan sakārtodams lapas atkal vietās.

Vispirms es uzrakstīju atklātnes: Furmanim — Luganskā, Oktobra revolūcijas vārdā nosauktajā rūpnīcā, Monusam Guzarčikam — Charkovā un, protams, Galinai Kušnirei — Odesā. Kopš paša rīta es pārdomāju, ko viņai rakstīt. Apvainojums, kādu viņa man nodarīja, nostājoties Tiktora pusē notikumā ar Franci Jozefu, nule šķita pavisam niecīgs.

Aizmirsis visus nepatīkamos dzēlienus un sīkos apvainojumus, es tagad atcerējos tikai jauko un maigo. Vienkāršo, jautro Gaļinu es neviļus salīdzināju ar Anželiku, — ar visu tās māņticību, ar lampiņu uz paklāja, ar skumjo feju un aizraušanos ar ča.rlstonu.

«Protams, ka Galina ir simt tūkstoškārt biklāka, vienkāršāka un sirsnīgāka!» es domāju, rūpīgi vilkdams atklātnes beigās nemākslotās rindas:

«... Un, ja šī vēstule nonāks līdz tevim, atrodi brīvu brītiņu, Gaļina, uzraksti, kā dzīvo,’ ka esi iekārtojusies, vai darbs un Odesa tev patīk, vārdu sakot — uzraksti it visu un atceries mūsu pastaigas Vecajā cietoksnī un visu to jauko, kas bijis mūsu starpā. Tev lūdz nodot kvēlu komjauniešu sveicienu Petruss un Saša Bobirjs, kuri dzīvo kopā ar mani vienā mājiņā pie pašas Azovas jūras. Ar komjaunieša sveicienu

Vasilijs Mandžura.»

Man nebija nekādas pārliecības, ka manas atklātnes aizsniegs adresātus. Šķirdamies mēs pierakstījām to rūpnīcu nosaukumus, kurās strādāsim, un viss. Bet rūpnīcās taču ir tūkstošiem strādnieku!

Ņikitam Kolomejecam es nolēmu uzrakstīt lielu un plašu vēstuli. Viņa adrese man bija iespiedusies atmiņā uz visu mūžu: «N. pilsētā. Slimnīcas laukums, FRA skola, blakus rūpnīcai «Motors».» Es rūpīgi uzrakstīju šo adresi un uzliku zilajai aploksnei akmentiņu, lai vēstuli neaiznestu vējš. Taču pietika man atvērt burtnīcu, lai saprastu, ka tajā kāds rakņājies. Divas lapas bija izrautas no-vidus, bet uz pirmās lepojās Bobirja pazīstamais rokraksts.

Es izlasīju un neviļus pasmaidīju:

«VPP pilsētas nodaļas priekšniekam.

Atmiņa man laba. Ja kādu esmu redzējis — mūzām atcerēšos. To visu es tādēļ, lai jūs, biedri priekšniek, izturētos ...»

Šeit Saškas vēstījums pārtrūka. Pēdējais vārds «izturētos» bija radies vēlāk, pēc izsvītrotās frāzes: «nesmietos kā mani biedri».

No jauna manā iztēlē dzīvi pavīdēja mūsu atbraukšanas diena, sakarsušais Saša Bobirjs, kas centās pierādīt, ka pie buzas kioska redzējis Pečericu. Nebiju aizmirsis arī, kādu jandāliņu sacēla Saša, kad Maremucha vaicāja: «Bet vai tu, ieraudzījis Pečericu, neteici: «Nepieskaries man, nepieskaries!»?»

Četrkārtīgi salocījis sabojāto lapu, es iebāzu to virskrekla kabatā un sāku sacerēt vēstuli Ņikitam Kolomejecam. Tā iznāca gara jo gara. Un šai ziņā vainojams ne tik daudz es kā pats Kolomejecs.

Šķiršanās priekšvakarā Ņikita sacīja: «Vienu es lūdzu, mīļais: vairāk sīkumu. Ikviena cilvēka dzīve sastāv no daudziem sīkumiem, un tikai tas ir īsts cilvēks, kas šai jezgā nenoslīkst, bet, noskaidrojis, kā īsti ir, atradīs pareizo ceļu uz priekšu. Tāpēc sniedz man, Vaseņka, jo vairāk pamācošu sīkumu, kurus esi pamanījis jaunajā vietā. Es pacentīšos ar tiem tikt skaidrībā un izmantošu darbā ar tagadējiem arodskolas audzēkņiem.»

Es tad arī «sniedzu sīkumus», kā mēdz sacīt kurinātāji «ar pilnu jaudu». Visu uzrakstīju Kolomejecam: gan kā Tiktors no mums aizgāja, gan kā mēs sākumā bažījāmies, ka apmetīsimies pie lielas namsaimnieces, gan kā Sašam Bobirjam pie buzas kioska rādījies Pecerica, un pat šo futbola speciālistu Zjuzu Trituzniju, kas tikko nenostājas mūsu ceļā, tā apstrādāju, ka tikai turies! Es .pastāstīju Ņikitam, ka brīvajā laikā prātoju par kādu jauninājumu sakarā ar rnašinu apsildīšanu. Ļoti sīki aprakstīju savu apmeklējumu Rogaļ-Piontkovskas dejas zālē. Bet lai Ņikita, kas zina, neiedomātos man pārmest, ka esmu aizrāvies ar kaktu ballītēm, es paskaidroju šā apmeklējuma iemeslu:

«Pats ar savām acīm gribēju pārliecināties, vai šejienes Rogaļ-Piont-kovska nav radiniece tai vecajai grāfienei, kas dzīvoja pie mums Aizupē un tik viesmīlīgi savā mājā uzņēma atamanu Petļuru, Konovaļeca «sečinie-kus», angļus, amerikāņus, frančus un citus padomju varas ienaidniekus.»

Es lūdzu Ņikitu uzzināt sīkāk par grāfienes un viņas dižciltīgā brāļa likteni.

Gaišās krāsās aprakstīju mūsu sarkano direktoru Ivanu Fjodoroviču Rudenko, kas izturējās pret mums kā tēvs. Vēstulē Ņikitam es pastāstīju, kā Ivans Fjodorovičs rūpējas par strādnieku šķiru: ceļ lietuvei jumtu un pats pūlas uzminēt angļu aizvestos noslēpumus.

Jau krēsloja, un vēstule bija jābeidz kaut ka, uz ātru roku. Tālāk es uzrakstīju Ņikitam par, manuprāt, visai derīgu sīkumu:

«...Pasaki instruktoram Kozakevičam: lai viņš liek apgriezt piedurknes līdz elkoņiem tiem jaunajiem mācekļiem, kas strādā pie viņa lietuvē. Cik daudz mums gadījās brāķa šo garo piedurkņu pēc, bet neviens nepievērsa tam uzmanību. To sākām saprast tikai šeit. Bet lieta pavisam vienkārša: rīkojas arodskolnieks virs vaļējās veidnes un aizķer ar aprocēm smiltis. Vienā vietā ar āķīti nolīdzina, bet citās vietās pats negribot uzber gružus. Rodas ir rievas, ir nelīdzenumi. Ar apgrieztām piedurknēm taču veidot daudz parocīgāk, un arī kustības kļūst straujākas. Tapat lai 2ora izskaidro visiem lējējiem, kas ir kokiles, kam tās noder, bet vēl jo labāk, lai viņš piemēra labad izveido un izlej detaļu ar koki 1 i. Būs ļoti derīgi. Ņemsim, piemēram, kaut vai mani: tikai šeit es pirmo reizi ieraudzīju, kas tā tāda ...»

Saule jau bija nogrimusi jūrā. Pār sasilušo un gurdo zemi nolaidās kluss, blāvs mijkrēslis. Bet es tikai rakstīju un rakstīju. Pat roka sāka smelgt vēl vairāk nekā no blietēšanas.

NOLEMJAM (ET UZBRUKUMĀ

Pilns un jauks mēness jau bija pacēlies pie debesim. Vizuļiem tā gaisma lija pār kluso līča ūdeni. Bāli sārtās kastaņas, kas apņēma parku, nedzirdami birdināja zem kājām savus pēdējos ziedus, kas bija līdzīgi taukšētai kukuruzai.

Visu svētdienu mes kopā ar zēniem nozvilnējam krastmalas smiltīs ka īsteni kūrviesi. Caur un cauri saules sakveldēts, iededzis sarkani brūns, es lēnītiņām klaiņāju pa mīksto asfaltu un pēkšņi sastapu Golovacki. Viņš bija izgājis pastaigāties, ģērbies vieglā «apaša» kreklā, krēma krāsas biksēs, sandalēm kailajās kājās.

— Meklēju patvērumu no karstuma! — Golovackis sacīja, sasveicinādamies. — Mājās sabojājies ventilators. Mēģināju lasīt — nav iespējams. Trūkst elpas. Dzēru gan buzu, gan ābolu kvasu ar rozinēm — nepalīdz. Nāc, aiziesim tur, tālāk! — Un Golovackis pamāja ar galvu uz parka pusi.

Jāatzīstas, es svētdien biju nodomājis apciemot Turundu, pat draugus saucu līdzi, uz Lišķiem pie jūras krasta, bet viņi atteicās. Golovacka aicinājums piespieda mani mainīt iepriekšējo plānu. Mēs iejukām staigātāju burzmā un devāmies pa aleju garām vasaras teatra laukumam, ko iežogoja augsts drāšu pinuma žogs. Tur tarkšķēja kinoaparat», un pie paša ekrānā bija dzirdamas vientuļas klavieru skaņas. Šodien brīvā dabā izrādīja «Lāča kāzas» un «Ķieģelīšus» — divas filmas vienā seansā. Staigātāji steidzas turp, un alejās, lai gan svētdiena, tomēr bija diezgan ērti.

Kokiem apstādītajā strupceļā, kur mēs ar Golovacki atnācām, izrādījās, bija pavisam tukšs. Cauri dārza žogam varēja redzēt apgaismoto šķērs-ieliņu, kas veda uz Dženovas ielu. Darza strupceļš, ko izveidoja kupli koki, palika ēnā, un mēs uzreiz jutāmies lieliski, atmetušies pret sola izliekto atzveltni.

— Cst! — Uzmanību, Mandžura! — Golovackis man piebikstīja, norādīdams uz šķērsieliņu.

Patumšajā parka ielā izšāvās divas meitenes, ģērbušās vieglās katūna kleitās. Tikko viņas atradās liepu ēnā, tā pirmā no meitenēm apsēdās uz lievenīša pakāpieniem. Žigli, it kā kāds tai dzītos pakaļ, viņa pieliecās un sāka ņemties gar savām kājām. Drīz vien es sapratu, ka meitenes atbrīvojas no kurpēm. Tad it kā čūskas ādu novilka garās zeķes, iebāza tās kurpītēs un apavus saudzīgi ietina jau iepriekš šim nolūkam paglabātās avīzēs. Atskatīdamās un attirpinādamas kājas, acīm redzot juzdamās ar kailām kājām lieliski, meitenes aiztraucās uz Lisku pusi. Tajā pašā brīdī no apgaismotās šķērsielas izspurdza vesels bariņš draudzeņu. Pieskrējušas pie lievenīša un apsēdušās uz tā paša pakāpiena, viņas darīja to pašu, ko iepriekšējās meitenes, un, ietinušas savas šaurās kurpes gan vecās avīzēs, gan lakatiņos, viegli un līksmi izklīda pa mājām.

Smaidīdams un noslēpumaini vērdamies manī ar savām gudrajām acīm, Golovackis teica:

— Ir jāsmejas, ir jāraud, vai nav tiesa? Tādus skatus šeit var novērot ik dienas.

— Skaties, vēl! — es čukstēju.

Uz parka ielas grīļodamās izskrēja divas draudzenes. Vienai bija mugura matroža blūzīte, mati uz pieres — «ponija» frizūrā. Otra sev bija izdomājusi tunikas griezuma kleitu ar apbrīnojami platām piedurknēm.

Matroža blūzē ģērbusies meitene pat nespēja nokļūt līdz pakāpieniem, pēc kuriem tā ilgojās. Ejot viņa apķērās apkārt vecajai liepai un, piekļāvusies tai, nometa no kājām spožās kurpītes.

— Kāda svētlaime! — līdz šejienei atplūda viņas sīciņā balstiņa. — Domāju, ka nobeigšos, tā sāka spiest!

— Novelc jel zeķes, Marlen, — ieteicās viņas draudzene, jau apsēdusies lievenītī, — izmīsi pēdas!

— Pagaidi! Lai attirpst pirksti ... - - Un meitene matroža blūzē vienās zeķēs lēnām pagājās zem liepām, it kā uz ietves akmeņiem atdzesēdama kājas.

— Tad nu ar iedoma pasūtīt tik mazas! — viņas draudzene ierunājās, novilkdama zeķes.

— Jau tā valkāju trīsdesmit septīto. Kur nu vēl lielākas? Sāks izsmiet... — Marlēna atsaucās.

Kad meitenes izgaisa mijkrēslī, kailām kājām aizskriedamas uz Lišķiem, Golovackis sacīja:

— Tā matroža blūzē strādā pie mums rūpnīcā.

— No kurienes tad viņas tā skrēja?

— Rogaļ-Piontkovskas deju zāles pastāvīgās apmeklētājas . . . Vai tu neesi tur bijis?

— Biju! — es nomurmināju un sāku šaubīties: vai ir vērts stāstīt Golovackim, kā šī madama mani nolamaja par nekauņu?

— Un kādas ir tavas domas par redzēto?

- Iestāde jauniešu apmuļķošanai!

— Dod roku, draugs! — Golovackis izsaucās.-— Tātad mēs ar tevi esam vienis prātis . . . Rogaļ-Piontkovskas salonā jaunus cilvēkus iemāca nedomāt. Viņiem pasniedz jautrības surogātu un aizsedz apbrīnojami interesantu pasauli, varētu teikt — visu pasauli.

Golovackis atskatījās un turpināja:

— .. Lūk, šie koki, zvaigznes, kas mirgo debesis, pat šie smilšu graudiņi, kas gurkst zem kājām, slēpj sevī vēl daudz neatminētu dabas mīklu. Šie noslēpumi gaida cilvēku, kas atnaktu pie viņiem un, tos atklājis, palīdzētu sabiedrībai. Paraugies uz šīm mājiņām, kas mūsu priekšā. Uzzini to celšanas paņēmienus, saņem visus prātus kopā: vai nevar celt labāk, praktiskāk, ērtāk, nekā cēluši mūsu vectēvi, celt tā, lai saule šais mājiņās sērstu visu gadu? Vai tas nav uzdevums, kuram vērts veltīt visu savu dzīvi? Vai, teiksim, pārcelsimies ar tevi domās jūras krastā. Cik maz mēs to vēl pazīstam! Mūsu Azovas zivis vēl velk ar senatnīgiem tikliem, bet kaut kur jau notiek zvejošana ar elektrību. Vai atkal cits uzdevums: sagūstīt jūras gāzmu enerģiju, nodot to sociālismā kalpībā! Vai tā nav pasaka, ko var vērst īstenībā? Bet te ik vakaru desmitiem cilvēku — kuru priekšā tik interesanta nākotne! — vairākas stundas no vietas kā durni tirina kājas. Negods!

— Šī nejēdzība būtu jāizbeidz!

— Redzi, Mandžura, kādreiz es jau mēģināju sākt ciņu ar šo madamu, bet tad daždažādi ortodoksi sāka mani izsvilpt: «Sak, tu kļūsti sīkumains,

To|a! Mums, sak, jāatrisina problēmas, bet tu ķeries pie kaktu ballītēm.» Taču es nepavisam neesmu sīkumains. Ja arī madama Rogaļ-Piontkovska vienā jaukā dienā notirinās kājas, ar viņas ietekmi vēl ilgi būs jācīnās .. . Nu kaut vai tā pati matroža blūze, — vienkārša un ļoti saprātīga meitene. Vienudien es bibliotēkā paraudzījos viņas abonementā un tieši sajūsminājos, cik daudz grāmatu viņa izlasījusi. Bet tad draudzenes ievilka viņu šajā «džimi» un «fokstrotu» deju virpulī un viņa acīm redzami pārvērtās. Vispirms sāka valkāt moderno «ponija» frizūru, tad neiespējamos līkločos izplūkāja uzacis un beidzot pārkrustījās.

— Baznīcā? Komjauniete?

— Līdz baznīcai gan vēl nenonāca, — Golovackis sacīja, izrīkoja

krustības majas kārtībā. Apnicis, redzi, viņai vienkāršais «Olgas» vārds, nosaukusi sevi par «Marlēnu». Un draudzenes jūsmo! Viņas gluži tāpat: vakar vēl bija Varvaras, Dašas un Katjas, bet, kolīdz sāka apmeklēt Rogaļ-Piontkovsku, — pieņēma ārzemju vārdus: Nellija, Margo, Lizete .

Atslēdznieku un montēšanas cechā pat uzradusies viena Beatriče — agrak Avdotja ...

— Saki .. . bet Anželika vai tas arī ārzemju vārds? — es garam ejot iejautājos.

— Vai tu par galvenā inženiera meitu? Tāpat pieņemts. Tiesa, maķenīt atturīgāks. Pēc metrikas - Angelina. Izlabojusi tikai divus burtus.

— Bet vai zēniem arī ir šādi pieņemti vārdi?

— Gadās. Transporta cechā, piemēram, strādā par vedēju kāds Miša Osaulenko. Aizpērn viņš izdarīja muļķību — lika visu sevi sadurstīt vienam jūrniekam, kas slaistījās bez darba. Uz viņa miesas nav nevienas veselas vietiņas. Viss vienos tetovējumos: enkuri, nāras, pērtiķi, Isaka katedrāle, bet uz muguras attēlota bananu birzs Havajas salās. No šiem dūrieniem tikko nedabūja asins saindēšanos. Brauca par vezumnieku vienos pārsējos, kamēr nogāzās. Pēc tam lādēja sevi vai no panckām ārā. Iziet liedagā sauļoties — bet ap viņu salasās pūlis: kas tad tas, sak, par tādu oriģinālu, tā izrakstīts? Atbraucēji domāja, ka Miša vecs jūras vilks, taču viņš tālāk par Belorečenskas zemes strēli nav ticis, un arī tur tikai rāmā laikā, jo jūru viņš «nepanes». Bija viņam, nabadziņam, jāiet peldēties aiz Matrožu priekšpilsētas — tālāk no acīm. Tomēr vai tu domā, ka šī neveiksme viņu veda pie prāta? ... Kā Rogaļ-Piontkovska atvēra savu deju zaļi, tā viņš arī aiz garlaicības nokļuva tur. Dejot šis puisis prot! Skaidrs — madama neskopojas ar komplimentiem un visus noskaņo pēc sava prāta. Eju vienudien uz rūpnīcu un dzirdu, man aiz muguras brauc šis izrakstītais Miša uz savas platformas un visā balsī dzied: «Džons Greijs par visiem drosmīgāks, Džons Greijs ir vienmēr tāds . .» Otrs dejotājs viņam no ietves uzsauc: «Eduard! Vai tev nav smēķa?»

— Tu droši vien joko, Toļa? — es ieteicos.

— Kas par jokiem! Tīrā patiesība. Iegāju es transporta cechā. «Kā tev nav kauna?» saku. «Vai tiešām tu pats sevi necieni?»

— Un ko viņš tev atteica?

Sākumā iecirtās. Sak, tā «mana personīga darīšana». Parunājām mēs ar viņu kādu laiciņu, un viņš beidzot piekrita, ka izturoties muļķīgi.

— Vai tagad ar vēl apmeklē kaktu ballītes?

— Apdomājies. Toties citi bez dejas zāles nevar dzīvot. Sī pati Marlēna. No strādnieku ģimenes, laba atzīmētāja, bet aizvilkusies pie vismodernākā kurpnieka Garagoņiča: «Uztaisi man, saka, pēc žurnālā lakādas kurpes ar visaugstāko papēdi.» Garagoņičs nav muļķis, noplēsa viņai visu izpeļņu, pacēla viņu par kādiem desmit centimetriem, bet, kā viņa staigās, kas šim par daļu. Tu pats redzēji — šūpojas kā uz koka kājām. Un tas viss, draudziņ, nāk no tā salona. Galvenais mietpilsonības perēklis! Madama tā ietin jauniešus savos tīklos, ka tie pat nepamana. Draudzenes viņai sūta ārzemju dziesmiņas, notis, gramofona plates, modes žurnālus, bet viņa tos šeit izplata. Laiks mums, Vasja, sākt kauju!

— Kā lai mēs uzsākam kauju, ja viņai ir patents?

Golovackis iesmējās:

— Pēc tava prāta iznāk, ka patents — tas ir aizsardzības apliecība privātīpašniekam? Ķīla, ka valsts viņam nemīs uz papēžiem? Kāds tu naivs, Mandžura! Labāk pārrunāsim, kā rīkoties.

...Tā tveicīgā vakarā, pilsētas parka nomalē, tuvu pie jasminu ceriem, kas sāka raisīties ziedos, radās mūsu uzbrukuma plāns Rogaļ-Piontkovskas deju salonam.

Visu līdz pašiem sīkumiem mēs pārdomājām un apspriedām uz šā soliņa. Kad viss bija norunāts, Golovackis vaicāja:

— Vai tu šodien esi ļoti noguris?

— Nē. Un tad?

— Varbūt aiziesim uz manu būdu un tur visus mūsu nodomus uzmetīsim uz papīra, lai nekas neietu zudumā.

KAJĪTE UZ SAUSZEMES

Golovackis dzīvoja mazā piebūvītē Tautas Atriebības laukumā.

Mēs iegājām nolaistā, garā pagalmā. Pie piebūvītes durvīm Golovackis pačamdīja ar roku pažobelē un izvilka slēdzeni. Priekškaramā atslēga iegra-bējās viņa rokās.

Iededzinādams priekšnamā gaismu, Toļa palaida mani pa priekšu. Vēsā priekšnama viņējā siena visa bija nokrauta ar grāmatām. Arī istabā it visur bija redzamas grāmatas — uz plauktiem, uz etažerām, pat uz nekrāsotajiem ķeblīšiem.

— Tu tikai nebrīnies par dažiem maniem untumiem, — it kā atvainodamies viņš man aizrādīja: — es, redzi, ārkārtīgi jūsmoju par jūru . . .

Nelielās istabas mēbeles sastāvēja no šauras, ar pūkainu, zaļu segu apklātas gultiņas, rakstāmgalda un apaļa ēdamgaldiņa, virs kura karājās lampa ar zaļu abažuru. Man uzreiz dūrās acīs, ka divi logi, kas atradās pagalma pusē, bija apaļi kā tvaikoņa iluminatori. Glābšanas riņķis ar uzrakstu «Očakovs» papildināja šās istabas līdzību ar kuģa kajiti. Arī krēsls bija smags, ozolkoka, kādi mēdz būt uz tvaikoņiem kapteiņa kabinē.

— Tevi pārsteidz logi? — Golovackis iejautājās. — Kaut tu zinātu, kāda kauja man bija jāizcīna ar dzīvokļa saimnieci, kamēr viņa atļāva pārtaisīt tos tādā veidā!

— Tie taču hermētiski iemūrēti sienā! Trūkst gaisa.

— Nekā tamlīdzīga! — Un Golovackis, it kā atvainodamies manā priekšā par savām dīvainībām, pagrieza iepriekš neredzamu aizšaujamo. Viņš pavilka uz savu pusi apaļo, par glābšanas riņķi mazliet lielāko lodziņu. No’ pagalma uzvēsmoja plaukstošo jasminu smarža, un jaunais mēness uzreiz pienāca tuvāk šai piebūvītei. — Mana konstrukcija, — Toļa noteica, atvērdams otru lodziņu. — Pats veicu iemūrēšanu, zēni no galdnieku cecha pēc mana zīmējuma izgatavoja rāmjus. Neparasti, vai nav tiesa? Bet man patīk! Jūties kā uz jūras. Kustības stāvoklī. Turpretī kvadrātveida lodziņi noskaņo mierīgi.

— Taču lielākais vairums cilvēku izmanto kvadrātveida logus?

— Pieraduši pie drūmas vienmuļības, — Toļa atteica, pa daļai jokodamies, pa daļai nopietni. — Ievēro, piemēram, kopš pagājušajiem laikiem mūsu apģērbos vel dominē melnā krāsa: melnas naģenes, žokejcepures, uzvalki, mūsu vecmāmuļu lakatiņi un pat meiteņu goda drēbes. Vai tad nav laiks sākt cīņu pret šīm sērām ikdienas dzīvē? Daba taču tik bagāta ar krāsām! Cik jaukas krāsas varavīksnes mirdzā debesu atēnojumos pār jūru! Šeit droši būtu jāatmet vecās tradīcijas!

— Tu neuztraucies, Toļa. Es vienkārši tev pavaicāju, — es nomierināju dīvainās istabas saimnieku un piegāju pie plauktiem ar grāmatām.

Kādu grāmatu tikai viņam nebija! Gan ģeogrāfijas, gan bioķīmijas, gan loģikas... Sens Azovas jūras kuģniecības žurnāls atradās blakus astronomijas un navigācijas mācību grāmatām. Starp grāmatu plauktiem pie sienas karājās zivju sugu tabulas, uz dēlīšiem zīmēti jūras mezgli, signalizējošu kuģu attēli un pat divmastu burinieka zīmējums.

— Tu laikam gan gribi kļūt par jūrnieku?

— Kāpēc tu tā domā? — Un Toļa pavērās manī pētoši, it ka gribēdams uzzināt, vai tiešām esmu sapratis viņa dzīves mērķi.

— Nu, re, literatūra tev tikai par jūru! - Un es pamāju ar galvu uz jūrniecības grāmatu pusi, kuras aizņēma veselus trīs plauktus.

— Vajag, mīļais, ne tikai labi pazīt to zemi, uz kuras dzīvo, bet arī to jūru, kas plešas soļus desmit no šejienes. Varbūt kādreiz nāksies arī pabraukāties. Flote taču atrodas mūsu — komjauniešu šefībā!

— Bet kas ir šis ... virsnieks? — es satraukts vaicāju, aplūkodams virs Golovacka gultas rūpīgi iestikloto jūras virsnieka ģīmetni; virsniekam mugurā bija melns apmetnis, pie sāniem kortiks, galvā ļoti augsta cepure.

— Leitnants Pjotrs Šmits, — Golovackis paskaidroja.

— Kāds Smits? Tas, kura vārdā nosaukta rūpnīca?

— Tas pats. Tas, kurš pacēla signālu: «Komandēju floti. Šmits.» Uzstājās pret carismu, mīlēja strādniekus. Viņam bija liela loma revolūcijā. Ne par velti Sevastopoles strādnieki viņu ievēlēja deputātu Padomē!

— Vai rūpnīca sen jau nosaukta viņa vārdā?

— Drīz vien pēc revolūcijas. Vai tu domā, ka tas nejauši?

— Nezinu ...

Tad paklausies . . . Lieta tā, ka Šmits kādu laiciņu strādājis mūsu rūpnīcā . . .

— Šmits? Virsnieks Šmits?

Nu jā, mičmanis Šmits! Šeit dzīvojuši viņa tuvinieki. Un viņš nolēmis pats savām acīm redzēt, kā dzīvo strādnieki, atvaļinājuma laikā

apmainījis mičmaņa svārkus pret strādnieka blūzi... Vai, teiksim, notikums ar paša Smita ģīmetni, — sajūsminājies Golovackis atsāka. — Tikko uzzināju no veciem cilvēkiem par leitnantu, es pa visu pilsētu dzenāju viga pēdas. Tas taču interesanti! Izlasīju visas vecās tā laika avīzes, māju, kurā bija dzīvojusi viņa ģimene, izložņāju no bēniņiem līdz pagrabam. Bet ak vai! Itin nekas nebija saglabājies. Kā nekā jau pagājuši divdesmit gadi. Trīs kari, trīs revolūcijas, bads. Bet tad domāju: nevar būt, ka Šmits, dzīvodams mūsu pilsētā un būdams atvaļinājumā, ne reizi nebūtu nofotografējies! Izskatīju visu privāto fotogrāfu to gadu negativus — un re, tavu prieku, atradu gluži nejauši. Palielinājumu jau izdarīja pēc mana pasūtījuma.

— Tā taču jādod muzejam. Visiem!

— Vai tiešām tu domā, ka esmu tik savtīgs? Tai pašā dienā, kad saņēmu Smita portretu, es negativu nosūtīju Vēsturiskajam muzejam. Man no turienes pienāca pateicības vēstule.

— Bet kur jūs ņēmāt riņķus?

— Viens ormanis uzvedināja uz domām. Tāds Volodjka.

— Bijušais partizanis? Ar sakropļoto roku, ja?

— Tas pats. Kādreiz ierunājās, ka Matrožu priekšpilsētā dzīvojot viens sevastopolietis, gandrīz vai pašas sacelšanās dalībnieks. F.s prom pie viņa. Izrādījās, ka tas pats gan nebija braucis uz «Očakova», taču riņķi no šā dumpīgā kuģa saglabājis. Relikvija! Tik tikko izlūdzos.

Katliņā sāka burbuļot kafija. Golovackis pacēla vara katliņu un palika zem tā dibena un spirta lampiņas zilās liesmiņas dzelzs plāksnīti. Dzērienam, ko viņš gatavoja, bija nepieciešama pakāpeniska un pamazītēja sildīšana.

— Tagad apskaties šo ģīmetni, Mandžura! — Toļa teica, platiem soļiem pieiedams pie pretējās sienas. — Arī mūsu novadnieks.

Ģīmetnē es ieraudzīju brašu jūras virsnieku, ģērbušos cara laika formas tērpā. Viņš sēdēja tieši aparata priekšā, ģērbies baltos, ar ordeņiem greznotos svārkos, galvā baltu cepuri ar melnu maliņu, salicis rokas klēpī.

— Vai tad tu jūsmo par virsniekiem ar spožiem uzplečiem!

— Pirmkārt, uzpleči viņam tumšā krāsā, — Golovackis mani izlaboja.

- Otrkārt, ja visi cara virsnieki būtu pieredzējuši tādu dzīves skolu kā šis

cilvēks un izbaudījuši tik daudz sirdēstu, tad, iespējams, ne deņikini, nedz kolčaki nebūtu varējuši stāties ar ieročiem rokās pret revolūciju. Uz ko tad viņi būtu balstījušies? . . . Tas, lai tu zinātu, ir Georgs Sedovs, slavenais Arktikas pētnieks, gājis bojā no cingas ledus laukos, ceļā uz Ziemeļpolu.

— Vai tad viņš arī no Azovas jūras?

— Nu, protams! No Krivoja zemes strēlēs. Kā redzi, visi virsnieki nav vienādi. Ja leitnantam Šmitam bez viņa sirsnīgās vēlēšanās gāzt patvaldību būtu bijis Georga Sedova raksturs, kas zina, kā tad beigtos sacelšanās uz «Očakova»!

— Sedovs tātad bija labs cilvēks? — es piesardzīgi ievaicājos, jau galīgi samulsis.

— Viņš bija cēlies no vienkāršiem ļaudīm un mīlēja savu dzimteni! — Golovackis jūsmīgi atteica un paņēma no plaukta kādu grāmatu. — Paklausies Sedova pavēles pēdējos vārdus, kas rakstīti pirms izbraukšanas uz

Ziemeļpolu. Viņš uzrakstījis šo pavēli 1914. gada 2. februārī, būdams jau galīgi slims. «.. .Tātad šodien mēs dodamies uz polu. Tas ir liels notikums kā mums, tā arī mūsu dzimtenei. Par to jau sen sapņojuši diženie krievu cilvēki — Lomonosovs, Mendeļejevs un citi. Mums, mazajiem cilvēkiem, ir šis lielais gods realizēt viņu sapņus un_ veikt, cik mušu spēkos, zinātniskus un idejiskus iekarojumus polārās pētniecības lauka, kas nāktu par labu un darītu godu mūsu dārgajai tēvzemei. Man negribas teikt jums, dārgie ceļabiedri, «ardievu», man gribas teikt «uz redzēšanos», lai atkal jus apkamptu un kopā priecātos par mūsu kopīgajiem panākumiem un kopā arī atgrieztos dzimtenē . . .»

— Bet atgriezties viņam neizdevās? — es vaicāju.

— Viņu apbedīja tur, Arktikā, ceļā uz mērķi. Viņš atdeva savu dzīvību tautas labā, bet cara ministri viņu tajā pašā laika laikrakstos apbēra ar lamām ...

— Jā, tāds cilvēks bez apdomāšanās nostātos padomju varas puse. Un nešņāktu pa kaktiem kā Andrichevičs! — man paspruka.

— Tad nu ar salīdzināji... Piekūnu ar vardi... — pārmetoši mani pavērās Golovackis. — Tas, ko tu minēji, vienkārši ir sīkpilsonis ar augstāko technisko izglītību. Vai tu personīgi pazīsti Andricheviču?

— Šajās dienās nejauši iepazinos, — es atteicu.

— Interesanti, kā cilvēks var pārveidoties jau otraja paaudzē. Viņa vecāki Polijas valstī rīkojuši dumpi pret krievu ķeizaru. Par to viņi aizsūtīti uz Sibiriju. Bet dēliņš, paskat, kalpo caram un kapitālistiem un revolūciju uzņēma kā lielas personiskas nepatikšanas.

— Bet tieši par to viņš taču nerunā?

— Dažkārt viņam iepatīkas tēlot demokrātu, tad dodas no savas savrupmājas uz pilsētu. It īpaši svētdienās. Apmeklē dzertuves, iegriežas «Dzimtajā pusē» — lai klausītos aklos bajanistus. Dzer alu un tērzē. Dažs labs meistars atrodas viņa ietekmē. Jūsmo par to.

— Bet vispār kā, vai viņš. ir cilvēks ar zināšanām, der kaut kam?

— Kopā vien jāstrādā. Citas izejas nav. Es varu labi iedomāties, kas notiktu ar Andricheviču, ja izceltos karš! Bet, kas attiecas uz derīgumu tad zini! Labu var darīt ar pirkstu galiem vai arī no_ visas sirds, pilnīgi nododoties. Bet šis kungs tikai k a 1 p o. Tu droši vien būsi dzirdējis, ka daudzus ražošanas noslēpumus angļi aizbraucot paslēpuši jvaļ aizveduši līdz — ej nu sazini! Ivans Fjodorovičs sitas kā pliks pa nātrēm, taču rezultāti pagaidām mazi. Bet galvenais inženieris tikai noskatās, rauc uzacis un vīpsnā. Spried nu: vai tiešām Keivortam no sava galvenā inženiera butu bijuši noslēpumi? Labam, pieredzes bagātam inženierim tie iegultos sirdī bez visiem zīmējumiem. Zīmējumi ir tikai atrunāšanās. Viņš negrib atklat savu sirdi — tā tas ir.

- Gaida citu iekārtu! Domā, viss mainīsies, — es piekritu Golovackim un pastāstīju viņam par savu strīdu ar inženieri.

— Redzi nu! Ko tad vairāk? Kāda vaļsirdīga atzīšanās tev vēl vajadzīga? _ Golovackis izsaucās un, redzēdams, ka kafija vārās, mazliet nogrieza dakti. — Viņš mūs nemīl. Andrichevičam līdzīgi cilvēki mums nepalīdz. Viņi mūs uzmana. Tu saproti, Vasil: uzmana! . .. Ievēro ikvienu mūsu neveiksmi, katru kļūdu, lai vēlāk varētu priecāties . . Ielaid tikai šeit Deņikinu ar ārzemniekiem — viņš pirmais tam izies pretī ar sālsmaizi!

— Bet vai viņa meita tāda pati? — es vaicāju, nogaidījis, kamēr viss Golovacka niknums izplūdīs pār veco inženieri.

- Anželika? Topoša garlaka. Par tādām Gorkijs lieliski pateicis: «Un gluži tāpat vaid ari garlakas, — viņām, šīm garlakām, ir svešs cīņas prieks: tās biedē pērkona dārdi!»

Golovackis ielēja kūpošo, biezo jo biezo kafiju mazās bordo krāsas tasītēs ar melniem punktiņiem, līdzīgiem mārītes spārniņu lāsumiņiem. Tad iegāja priekšnamā un, iesmēlis no kubliņa ūdeni, ielēja to divās glāzēs.

— Šo kafiju dzer tā, — viņš teica malks ūdens, malks kafijas. Citādi sirds sāks dumpoties. Ļoti stipra.

Ap pulksten divpadsmitiem nakti es pametu Toļas «kajiti».

Pilsētas ielas jau bija kļuvušas tukšas. Nedzirdami pār galvu slīdēja sikspārņi, kad es gāju garām nakti slēgtajam parkam.

VISS, KO DARĀM - TIKAI UZ LABU

Tik labi gandrīz vai visu nedēļu veicās ar šiem jaukajiem veltnīšiem! No kādiem sešiem simtiem mūsu vainas dej brāķī aizgāja tikai pieci vai seši. Ar to varēja samierināties. Tas bija pielaižamais brāķa procents tādā straujā darbā. Un izgatavojām mēs veltnīšus daudz vairāk nekā dažs labs tikai tāpēc, ka tēvocis Vasja allaž iepriekš iezieda kokiles un noslīpēja serdeņus. Viņš sprieda tā: labāk pusstundu pabūt tveicē un putekļos blakus pielietajām veidkastēm un sagatavot visu rītdienai nekā noņemties ar šo sagatavošanos rīta agrumā, kad jāuzņem darba temps.

Tajā dienā, kad beidzās mans pārbaudes laiks, tēvocis Vasja neieradās •darbā. Man pat prātā neienāca, kāpēc viņš aizkavējas. Gandrīz visi strādnieki ieradās pie savām mašinām: daži papildus pārsijāja smiltis, citi sildīja modeļus, trešie sagatavoja uz klona vietas, nolīdzinādami sausās smiltis, lai pēc tam ērtāk būtu nolikt veidkastes. Piepeši ieradās meistars Fjodorko un teica:

— Došu tev šodien, Mandžura, citu pārinieku. Tavs Naumenko palūdza uz divām dienām bezalgas atvaļinājumu. Viņam jāaizved sieva uz Mariu-poli operēt.

. .. Bet pēc kāda brītiņa pie mūsu mašinām pienāca .. . Kaškets. Rokā viņš turēja sava paša blieti.

Ļodzīgā gaitā Kaškets pienāca pie tēvoča Vasjas mašinas, pamēģināja ietvaru — vai tapas neļogās, tad aizsmēķēja. Es noskatījos šo ainu un nodomāju: «Pārinieks! Labāk noķert apkārt klejojošu kaķi zem martena krāsnīm un pielikt pie mašinas, ir tad mazāk ļaunuma būs ...» Tiesa, pēc tā šausmīgā brāķa viņš bija kļuvis uzmanīgāks, bet tomēr, lai gan viņš rosījās vairāk par visiem, ar savu skriešanu un nevajadzīgo kliegšanu laida mums miglu acīs, mēs viņu un Tiktoru ik dienas pārspējām par kādām četrdesmit veidkastēm.

Turunda redzēja, kādu es biju dabūjis pārinieku, un pakratīja galvu: sak, neņem! Atteicies!

«Bet kā gan lai atsakās? Strādātu es šeit vairākus gadus — būtu cita lieta. Varētu iecirsties, lūgt pārmainīt. Bet es esmu iesācējs. No otras puses,, meistars varbūt tīšām šķir Kašketu no Jaškas?»

— Kādē] modelis tik vāji sasildīts? — Kaškets nopietni vaicāja.

— Aizjoz pēc plāksnēm un sasildi pēc sava prāta.

— Tu esi jaunāks — joz tu! — Kaškets noberbelēja.

— Kā zini! — es atcirtu, izdzirdis rindas skaņas, kas paziņoja darbu sākumu, un sāku bērt veidkastē smiltis.

Kaškets pagrozījās, pagrozījās, tad, paķēris knaibles, devās pēc plāksnēm.

Kad viņš atgriezās, man jau bija piepildītas divas apakšas. Es arī serdeņus ieliku pats un sagatavoju laukumiņu jaunām veidkastēm. Kaut ka mēs piepildījām desmit veidkastes. Tad Kaškets kļuva sērīgs. Aizgaja pie stāvcepļa aizsmēķēt. Sāka stāstīt cepļa strādniekiem pasaciņas! ... Man apskrējās sirds. Pārklāju pārinieka vietā pēdējo veidkasti un aizskrēju pie cepļa.

Paklausies, kad tad tu ... — Es pieskaros Kašketa plecam.

— Tas notika aizpērn, — viņš teica, domādams, ka esmu ieinteresējies par viņa stāstu.

— Es vaicāju, kad tu beigsi klabināt niekus un sāksi pildīt veidkastes? — es viņam metu sejā.

— Vai tad es tevi traucēju? — Kaškets rāmi atteica un pagrieza muguru, lai atsāktu sarunu.

— Jā, traucē! — es viņam kliedzu ausi.

— Es tevi traucēju?

— Nevis mani personīgi, bet visu rūpnīcu. Strādnieku šķiru. Visus! es, jau galīgi iekaisis, iekliedzos.

Kaškets sarāvās, bailīgi iesvieda smiltīs smēķi un teica cepļa strādniekam:

— Atnāc labāk pie manis, Arclīip. Tad izstāstīšu līdz galam. Redzi, kādu man pielikuši traku . . . komjaunistu ...

Es klusēju un devos atpakaļ pie mašinām. Eju platiem soļiem, juzdams aiz muguras Kašketa sīkos solīšus, bet pats domāju: «Vēl nav zināms, ko kuram pielikuši, Machno atkritums tāds! Ļoti man tu vajadzīgs!»

Atgriezies Kaškets sāka rosīties, klaudzināja ar mašinas sviru un, gods kam gods, kādas minūtes trīsdesmit strādāja nadzīgi. Lūka ar Artemu tieši nevarēja vien nobrīnīties, no kurienes šim klaunam tāds temps. Viņi nedzirdēja mūsu sarunu pie stāvcepļa. «Lai tas, — es sākumā nodomāju, — paliek starp mums!»

Taču Kaškets bija citādās domās. Pēc kāda laiciņa viņš atkal nošļupstēja:

— Mani interesē: kā tad es tieši traucēju strādnieku šķiru?

Nedomādams, uz rāviena kā ar asu blieti es viņam atcirtu:

— Mūsu pļaujmašinas gaida miljoniem zemnieku, bet tu aizkavē pro-gramu. Strādnieku šķira paaugstina darba ražīgumu, bet tu māžojies. Acīm redzot gribi, lai nevis mēs viņus, bet viņi mūs? .. .

— Es pats piederu pie strādnieku šķiras! Ko tu muldi? Kādi «viņi»?

— Viņi — tie ir baltgvardi un kapitālisti. Visādi nelieši, kuriem tu deviņpadsmitajā gada palīdzēji!

— Es?! Palīdzēju?! Ko tu runā, bērniņ? Nekrietni meli!

Viņšpiepeši apklusa un kļuva rāms jo rāms. Pat pēc plāksnēm skrēja

ārpus kārtas. Vērodams, kā viņš palēkdamies rikšo uz attālo pavardu, es pat nodomāju: diezin, vai man ir taisnība? Kaškets tomēr gados par mani vecāks, lietuvē strādā sen, — vai es pārlieku nepaceļu balsi?

It kā uzminēdams manas šaubas, Turunda teica:

— Sadod viņam, Vasil! Pareizu līniju esi uzsācis. Citādi, nudien, kas tad viņam te — kāds slaistu kantoris, vai? Cik ilgi lai to pacieš?

- Sen jau viņu vajadzēja aizdzīt ratā. Žēl, ka Fjodorko tik mīksta sirds! — sarunā iejaucās Gladiševs. — Laiks nostādīt jautājumu krasi. Aizej pusdienas laikā pie Fjodorko. Tā un tā, sak, laiks aizvākt šo blēdi un atstāt tevi veidot vienu pašu, kamēr atgriezīsies Naumenko.

Vecāko strādnieku līdzjūtīgie vārdi mani ļoti saviļņoja. Tomēr es neizšķīros sekot Gladiševa ieteikumam. «Kaut kā pamocīšos, — domāju, — šīs divas dienas ar Kašketu, bet tad atkal atgriezīsies mans pārinieks, un viss būs labi.»

Diezgan ātri man nācās nožēlot savu svārstīšanos. Pienāca mana kārta skriet pēc plāksnēm. Atgriežos — augša atkal nav piepildīta, bet Kaškets vienā mierā tērzē ar cepļa strādnieku:

— ...Es atnāku pie Trituznija, saproti, noformēties, bet viņš man vaicā: «Kur jūs, biedri Jentuta, esat strādājis pēdējos piecos gados? Un kāpēc jums nav izziņas no pēdējās darba vietas?» Bet es šim plāju: «Biedri Trituznij! Kā es divdesmitajā gadā pārbijos no ģenerāļa Vrangeļa, tā kopš tā laika nespēju atjēgties un veselus piecus gadus nevarēju strādāt!» Zjuza izbīlī tā vien iekliedzās: «Piecus gadus?! Kas tad tas par nervu satricinājumu? ...»

Tad pie Kašketa ar knaiblēm rokā pietraucās Turunda.

— Kas tad nu, vai tev būs jāatsūta īpašs lūgums, lai stātos pie maši-nas? — Lūka teica, nostādamies manā pusē.

— Plāksne bija atdzisusi! — Kaškets atteica, sataisīdams nevainīgu seju.

— Smadzenes tev atdzisušas, nevis plāksne! — Turunda sirdīgi noteica, palaizdams manu pārinieku pie mašinas.

— Bet kas tad tev, laika trūkst, vai? Vai vilciens uz Rostovu atiet? — Kaškets atcirta, ķerdamies pie darba.

— Jā, nav laika! — Turunda iesaucās, spēcīgi iedurdams lāpstu vēl karstajās smiltīs. — Mums visa šī tarkšķēšana apnikusi. Ja šeit tev strādāt slinkums — ej iesniedz atlūgumu, velc tīklus ...

— Sadod šim liekēdim! Sadod! — Gladiševs atzinīgi iesaucās.

Juzdams, ka neviens viņu neatbalstīs, Kaškets noburkšķēja:

— Vai tu re, cik stingrs! — un ķērās pie veidošanas.

Grūti man bija izprast mana nejaušā pārinieka sirdi. Vai nu kopš jaunības bijis tāds balamutīgs slaists, vai tiešām, ja ticētu ormanim Volodjkam, vēl allaž raugās uz stepi: vai aiz kurgānā neparādīsies Machno tačankas?

Piepeši, pārtraukdams klusumu, Kaškets saka dziedat:

Un, kad pirmdienā paģirās modos,

Kjuva nodzertās naudas man žēl...

Zēl, ka nodzēris šalli es melno,

Kas kā piemija glabājās vēl...

— Kaškets skandina savu repertuāru, — Gladiševs piebilda.

— Un tad — kā man trūkst no Saļapina? — un, izslējies visā augumā, sakārtoja lakatiņu.

— Apakša jau piepildīta, Sa|apin, bet augšējā veidkaste vēl nav redzama! — es uzsaucu.

— Gatavā nelaime ar tevi! — Kaškets nosūrojās, taču tomēr sāka pildīt.

Lēkādams ap mašinu, viņš vēl joprojām nespēja nomierināties:

— Par tevi tauta pat dziesmu sacerējusi...

— Kādu dziesmu?

— Nu šitādu ... — un svepstošā, nodzerta balsī saka dziedat:

Reiz Podolā dzīvoja kāds frantiņš,

Kas basā klaigāja kā tīrais Antiņš . . .

Tu taču esi no Podolas?

— Tu slikti zini ģeogrāfiju, — es stingri noteicu. — Podola ir Kijevas priekšpilsēta, bet es esmu dzimis bijušajā Podolijas guberņa.

Kaškets neko neatbildēja. Viņš pūlējās tikt līdzi, pārvarēdams paģiras, rosījās, tomēr man bija skaidrs, ka to normu, ko mēs parasti ar Nau-menko izstrādājām lidz pārtraukumam, mums nekādi nepaveikt.

Veidzeme iepriekšējā dienā bija pārāk salaistīta ar ūdeni. Apakša ta garoja kā pavasarī izvesti mēsli un veidošanai nederēja. Tā bija jasajauc ar sausām smiltīm.

Tuvumā pacēlās izžuvušu un treknu smilšu grēda. Es pa kaklu pa galvu metos turp un, lai nepārtrauktu veidošanu, sāku smiltis sviest uz mušu pusi.

— Rāmāk, negudrais! — man pie pašas auss iekliedzas Kaškets un saķēra no mugurpuses mani aiz elkoņa.

Taču manu roku atvēzienu vairs nevarēja atturēt. Asa lāpstā iecirtas smiltīs, sastapdama savā ceļā negaidītu šķērsli. Smiltīs nošķindēja kaut kas ciets, it kā lāpsta būtu pārgriezusi elektrisko spuldzīti.

— Ak tu elles prauls! Kas tevi lūdza bāzt šeit savu degunu! — mans pārinieks izmisis iekaucās.

Viņš pietupēs un ar drebošām rokām ņēmās rakņāt smiltis.

— Vai tu jucis esi, vai? — es jautāju, vēl joprojām nekā nesaprazdams.

— Es tev gan rādīšu «jucis»! Sadošu tā, ka nezināsi, cik vecs ... Šeit bija iebāzta blašķīte, bet tu tai trāpīji.

Kaškets iegrāba plaukstā mitro smilšu riekšavu. Pielika to pie deguna un kāri ošņāja. Viņa rokas trīsēja. Kodīgā degvīna smaka man apstiprināja, ka smiltīs tiešām bijusi ierakta pudele.

— Ejam veidot! — es saucu.

— Bet ko lai es pusdienās iedzeru uz paģiram?

— Atbrīvo ietvarus! Divas apakšējās ir piepildītas.

Drūms un sabozies viņš sāka pildīt. Taču blašķītes zaudējums viņu acīm redzot nomāca vairāk par visu pasaulē.

— Kā tev ienāca prātā līst tajā pusē?

— Bet kā tev ienāca prātā stiept cechā degvīnu?

— Tu, es redzu, esi gatavā odze! Ne par velti tavs novadnieks stāstīja, kāds tu bīstams puisis.

— Tas tiesa, esmu bīstams tiem, kas krāpj padomju valsti. Tāds bīstams biju, esmu un būšu. Bet, ja tev un Tiktoram tas nepatīk, — man par to nospļauties. Jūsu dziesmu es nedziedāšu. Un, ja padomju rūpnīcas kārtība tev nav pa prātam, vācies prom no šejienes, kamēr mēs paši tevi nepalūdzam.

... Kaškets tiešām pēc pusdienas bija kaut kur aizgājis: vai nu uz ambulanci lūgt slimības lapu, vai arī ar atlaišanas zīmi. Bet drīz vien, skriedams cauri cecham, Fjodorko man ejot uzsauca:

— Tavu pārinieku es atlaidu. Veido pats. Turunda tev palīdzēs pieliet.

Un tad pēc visām ķibelēm ar Kašketu iestājās brīnišķīgi brīži. Piepildi

apakšējo pāri, sabāz tur serdeņus — aiztraucies pie otras mašinas un veido virsas.

Es šiem brīžiem biju pateicīgs vel tāpēc, ka, joņojot pa cechu uz pavardiem un turot knaiblēs kvēlošās plāksnes, man smadzenēs iedzirkstījās laimīga doma.

«Kā būtu,» es pildīdams domāju, «ja pa tām caurulēm, pa kurām uz visām mašinām plūst saspiestais gaiss, laistu tādu pašu gaisu, bet iepriekš to sasildot? Lai siltais gaiss plūst pa cechu, novadīts līdz katrai mašinai, un pie viena sasilda modeļus. No vispārējās maģistrāles var ierīkot nozarojumu, pieskrūvēt tam krāniņu, bet krānam — gumijas šļūteni ar vara uzgali. Ja tev vajadzīgs gaiss modeļa appūšanai — pagriez nozarojuma krānu, un ar šo karsto gaisu lieliski nopūtīsi nevajadzīgās smiltis. Bet visu pārējo laiku gaisu var izlietot apsildīšanai. Un cik vienkārši to ierīkot! Tikai jāaizlodē gropes zem modeļiem, jāierīko pieeja plūstošajam gaisam, un modelis visu laiku būs karsts. Bet ko mēs ar to iegūsim? Daudz ko! Lējējiem vairs nevajadzēs pamest savu darba vietu un skriet uz pavardiem. Viņi vairs nesaaukstēsies, izšaudamies sakarsuši pagalmā, it īpaši ziemas laikā. Tiks ievērots pareizs veidošanas ritums. Un cik daudz koksa varēs ietaupīt valstij, ja mēs uz visiem laikiem iznīcināsim pavardus!»

Laimīgo domu pārņemts un veidodams cik vien spēdams mašinās, es neredzēju, ka pie manis bija pienācis Fjodorko. Viņš bija paslēpies soļus divus man aiz muguras un vēroja, kā es veidoju. Meistaru es pamanīju tikai tad, kad viņš skaļi vaicāja Turundam:

— Nu, Lūka, ko teiksi par savu kaimiņu? — Un Fjodorko pamāja uz manu pusi.

Turunda nolika pie malas blieti, noslaucīja nosvīdušo seju un teica:

— Es, Aleksej Grigorjevič, domāju, ka iznāks lietaskoks. Viņš ir centīgs un ātri pielāgojas.

— Nu tad tā, Mandžura, — Fjodorko teica, stiepdams vārdus, — tavs pārbaudes laiks beidzies. Pēc darba ienāc kantorī, tur tev iedos aprēķinu grāmatiņu. Ieskaitīšu tevi piektajā kategorijā. Bet tālāk redzēsim . . . Nebūs par maz?

— Labi, Aleksej Grigorjevič, pietiks. Paldies jums! — Un es cieši paspiedu meistara roku.

...Daudzi jau bija beiguši darbu, bet es tikai pildīju un pildīju, lai velti nestāvētu, gaidīdams, kamēr Lūka ar Gladiševu pielies savas veidkastes. Līdzās iztukšotajam stāvceplim pacēlās milzīgs garaiņu mākonis.

Cepļa strādnieki izsita stāvcepļa apakšu, un no turienes dziļajā bedrē izvēlās pa pusei apdegušais kokss, pārklāts ar čuguna garoziņu un lipīgiem izdedžiem.

Visai šai ugunīgajai putrai jau lēja no šļūteņu uzgaļiem virsū ūdeni. Bija dzirdams, kā šņāca dziestošā koksa gabali. Kokss pamazām kļuva tumši sarkans, tad tumši mēļš un beidzot melns.

Tuvumā, garaiņu vērpetēs, plūzdama no cita stāvcepļa, dzirkstīja čuguna strūkla. Tā šļāca jaunos kausos. Visapkārt jau kūpēja un bija tādi garaiņi kā pirtī uz trešās lāvas. Un, lai gan man bija gadījies stiept kopā ar Turundu kausus pašās pēdējās minūtēs, taču nekad darbs nebija veicies tik viegli kā tieši pašlaik, darba dienai beidzoties. Mierīgie un mazliet svinīgie meistara vārdi vēl joprojām skanēja ausīs. Tie apstiprināja, ka man šajā cechā ir noteikta vieta.

Saules pielijušās ielas nomainīja cita citu. Notriepies, no sviedriem sūrstošu seju, es lepni soļoju pa ielas vidu, bet svārku sānkabatā jau atradās jaunā aprēķinu grāmatiņa ar zīmogu un manu numuru. Tajā ar skaidru, plašu rokrakstu bija rakstīts, ka veidotājam Vasilijam Mirono-vičam Mandžuram piešķirta piektā kategorija. Man gribējās parādīt šo grāmatiņu katram garāmgājējam, lai gan jau mans izskats vien, bez jebkādiem dokumentiem, varēja pateikt, ka es piederu dižajai strādnieku armijai.

Karstumu pēc lietuves svelmes nemanīja. Es pulējos velreiz pārdomāt savu plānu: kā iespējams mainīt mašinu apsildīšanu. Taču pašreiz uz ielas šīs domas spurdza uz visām pusēm un grūti bija tās sakārtot. «Bus jau labi, galvenais izdomāts, bet pārējais nāks vēlāk!»

Pagriežoties no Magelana uz Piejūras ielu, mani panaca Anželika.

— Sveicināts, Vasil! — viņa izmeta, smagi elpodama. — Jus skrējāt kā uz ugunsgrēku!

— Sveicināta, — es norūcu. — Skrienu tapec, ka esmu netīrs. Gribas nomazgāties!

— Sakiet, — vai jūs uz mani esat dusmīgs?

— Kāpēc gan tā?

— Bet kāpēc nenākat ciemos?

— Nebija laika.

— Es jums atstāju zīmīti. Un runāju ar jūsu draugiem. Vai tiešām nepateica?

— Pateica! — es īgni atbildēju, cenzdamies būt ar Liku pēc iespējas stingrāks. Un nodomāju: «Labāk nemaz nebūtu nākusi, nav vairs nekādas dzīves. Pavisam mani knābā nost: «saderinātais» un «saderinātais»! Ir acis nedrīksti pacelt uz kaimiņu mājas pusi — zēni tūliņ sāk smaidīt.»

Saška Bobirjs nezkur bija sadabūjis pomeranču ziedu pušķīti, ar kādiem rotā jaunsalaulātos, un, kamēr es pie akas mazgājos, iebāzis to manu svārku pogcaurumā. Labi vēl, ka laikā pamanīju, citādi būtu ar to izgājis uz pilsētu cilvēkiem par apsmieklu!

Brītiņu klusējusi, Lika teica:

— Tas tomēr nav pieklājīgi. Es speru pirmo soli. Aizeju pie jums, ko agrāk nekad netiku darījusi. Bet jūs .. . Pieklājība taču prasa!

— Vai zināt ko, Lika, — es saņēmu dūšu: — baidos, ka mums ar jūsu pieklājībām nebūs pa ceļam!

— Vai tiešām man nav nekādu cerību? Radījums bez principiem ar mietpilsoniskām tieksmēm? Vai lai tā jūs saprotu?

Es sapratu: Lika grib izrunāties ar mani vaļsirdīgi. Sākt ar viņu diskutēt negribējās, un es izvairījos no tiešas atbildes.

— Kā nu zināt. Jums labāk redzams!

— Visa mana nelaime ir tā, Vasil, ka nespēju uz jums dusmoties.

— Bet jūs sadusmojieties, — es vienaldzīgi atteicu.

— Grūti ... — Lika novilka. — Un es jau iedomājos ...

— Ko?

— Ka kāds man parādīs pareizo ceļu . ..

Tuvojās mana sēta. Pēc smagās darba dienas lietuvē mana sirds nekādi nespēja iejusties Anželikas noskaņā. Un es atcirtu:

— Jūs palūdziet Zjuzu. Viņš tik lielisks futbolists, prot dejot čarlstonu, zina visas pieklājības normas. Viņš jums derēs par audzinātāju. Pagaidām!

Ar šiem vārdiem es viņai pamāju ar sarepējušo roku, bet ar otru roku atgrūdu vārtiņus . . .

Pirmais uz manu atklātni atsaucās Moņa Guzarčiks. Tas arī saprotams: Charkova tepat blakus, vienas nakts brauciens. Moņka rakstīja:

«...Tava atklātne man sagādāja daudz prieka un morālu apmierinājumu. Visas mūsu sīkās ķildas jau aizmirsušās. Atmiņā palicis tikai labais. Un rauj viņu jupis, ka jūs mani negribējāt uzņemt komjaunatnē tās vecmāmuļas dēļ, kuru es pat netiku redzējis. Komjaunietis es būšu tik un tā! Strādāju Charkovas lokomotivju būves rūpnīcā. Vai tu zini, cik šeit pavisam strādnieku? Nudien, neticēsi! Vairāk nekā desmit tūkstošu. Mūsu «Motors», salīdzinot ar HL.R — ir ciema kalve . ..

Man likās visai dīvaini lasīt tavus vārdus par to, ka jums «nācās pacīnīties», iekām jūs pieņēma leitnanta Smita vārdā nosauktajā rūpnīcā. Bet mani uz vietas: pietika tikai parādīt ceļa zīmi — ieskaitīja dizeļu cechā, un te tad es pirmo reizi ieraudzīju, kā montē milzīgās mašinas — dizeļus — elektroenerģijas izstrādāšanai. Tu ir iedomāties nevari, Vasil, kas par milzi tāds dizelis! Dzinējs, kas šņākuļoja mūsu fabriku-rūpnīcu arodskolas pagrabā, iedarbinādams virpas un ripzāģi, ir lāčpurns, salīdzinot ar mūsu dzinēju. Varu teikt pilnīgi vaļsirdīgi: darbs ir gaužām interesants, un es esmu ar to visai apmierināts. (Ikreiz, kad rakstu vārdu «apmierināts», es atceros mūsu arodskolu un Bobirju, kas vienreiz šo vārdu bija uzrakstījis «abmierināts».) Kā tad viņš, mūsu draudziņš, jūtas pie jūras? Nodod viņam manus vislabākos novēlējumus.

Mani uzreiz iedalīja brigāde, kur strādā seši cilvēki. Dzīvoju tālu — kilometrus deviņus no rūpnīcas, tomēr šo atstatumu nemanu. Tieši pretēji: patīkami braukt pa galvaspilsētas ielām tramvajā un aplūkot pa logu tās ielas. Es mēdzu atbraukt agrāk un sagatavot darba rīkus. Meistars Ivans Petrovičs Koļesničenko mani kādreiz paslavēja: «Re, — viņš teica,

Moņka, lai gan no Podolijas, nesenais' fabriku-rūpnīcu arodskolas audzēknis, taču cenšas ne sliktāk par mūsējiem.» Cilvēki brigādē gadījušies krietni, vairums vecāki ļaudis. Viens no viņiem mēģināja mani izjokot un aizsūtīja uz instrumentu cechu, lai atnesot šim nezkādu tur «bigmi». Es kliedzu, pieprasu, bet izrādās, ka «bigme» — tas ir izdomāts vārds, tāda darba rīka vispār nav. Krietni par mani nosmējās!

Dizeļu cecha kadru strādnieku vidū ne mazums ir tādu, kas paši piedalījušies revolūcijā. Un ne tikai Ukrainā nostiprinājuši padomju varu, bet jau 1902. gadā ņēmuši dalību maija streikā un 1905. gadā situši policistus. īsts proletariāts! Viņi man daudz ko pastāstīja par Charkovas strādnieku cīņu pret carismu. Tā vakar mēs pabeidzām darbu un iznākam no cecha kopā ar montētāju Kuļešovu, — viņam jau ap sešdesmit gadiem. Redzam — tramvajs bāztin piebāzts. Viņš tad man saka: «Iesim, Moņa, kājām līdz centram!» Gājām lēnītiņām, un es nemaz ar nenožēloju, ka biju devies tādā pastaigā. Ejam, bet sirmgalvis man stāsta, kā Charkovā gatavojuši sacelšanos, kā no Pītera atbraukuši boļševiku CK delegāti. Jau centrā, Rozas Luksemburgas laukumā, tur, kur nogriežas uz Universitātes laukumu, Kuļešovs man parādīja, kur bijis sacelšanās štābs, no kurienes nesta municija, kur nošāvuši pirmos policistus, kur cēluši barikādi ..

Kārtība šeit citāda nekā mūsu pilsētā. Atceries, kā pie mums apstrādāja pat bezpartejiskos par to, ka viņi valkāja kaklasaites? Šeit gluži otrādi. HLR jaunieši, it īpaši dizeļu cecha, neuzskata par aušību ģērbties labi un tīrīgi. «Galvenais nepavisam nav kaklasaite, — pie mums šeit mēdz sacīt, — bet gan, kāds ir iekšējais cilvēks, kaut arī valkā kaklasaiti.» Pēc darba jaunie puiši nomazgājas, pārģērbjas tīrās drānās un tikai tad brauc mājās. Pareiza jautājuma nostādne! Jo tā dažs labs bieži vien, it kā tīšām, lai visiem pierādītu, ka viņš ir strādnieks, lien tramvajā ar mazutu notrieptā darba tērpā un nevis atstāj šo uzvalku cechā, bet nosmurgā visus braucējus.

Dizeļu cechā ir liela komjauniešu šūniņa. Pagaidām esmu apmeklētājs. Kad es izstāstīju sekretāram, kāpēc jūs mani neuzņēmāt komjaunatnē, viņš pasmējās un teica: «Tu jau pavisam tad varēji noiet no ceļa!» Un ieteica man drīz vien iesniegt pieteikumu. Tādas tās lietas, Vasil!

Tagad beidzu. Ja zēni tev atrakstīs, Vasil, — atsūti pēc iespējas drīzāk man viņu adreses. Nodod Maremucham un Bobirjam manus vislabākos novēlējumus.»

Šo vēstuli es izlasīju stāvēdams, nepārģērbies. Un, lai gan Moņka nebija aizmirsis, kā mēs izturējāmies pret viņu, uzreiz izgaisa šīsdienas nepatikšanas: ir sadursme ar Kašketu, ir varbūt pārāk rupjā saruna ar Anželiku.

Izkratīdams šķūnītī no zābakiem smiltis, es nodomāju, ka nebūtu par ļaunu ari pie mums lietuve ieviest Charkovas kārtību. Kāda jēga iet cauri visai pilsētai netīros, vietumis izdedzinātos svārkos, ja var tur rūpnīcā nomazgāties, pārģērbties un tāpat kā atkvēlināšanas cecfia strādnieki atgriezties no darba tīrās drānās!

Nāca prātā, kā uzposušies mēs nesen soļojām pa mūsu pavasarīgās pilsētas ielām, grauzdami sēkliņas un košļādami «laimes» āboliņa lapiņas, un kā mūs panāca Furmanis ar Guzarčiku un pastāstīja, ka fabriku-rūp-nīcu arodskolas audzēkņiem pienākušas ceļa zīmes uz Ukrainas rūpnīcām. Tas bija pavisam nesen, bet cik daudz jauna kopš tā sestdienas vakara atgadījies ikvienam no mums dzīvē, un cik stingri mēs jau nostājušies uz kājām!

«Mīļa, dzimtā pilsēta!» es domāju, kā pile plunčādamies pie akas. «Diezin, vai es tevi vēl kādreiz redzēšu? Vai klaiņāšu pa Proreznaju, klausīdamies lapu šalkās? Vai uzrāpšos uz robainajiem Vecā cietokšņa mūriem un noskatīšos no turienes, no tā vaļņiem, uz savas Podolijas plašajām ārēm, uz Smotričas pavasara paliem? Mēs esam izklīduši pa Ukrainu ar ceļa zīmēm uz jaunu dzīvi, un diezin vai mums būs lemts no jauna satikties pie senatnējās pilsētas klinšainajām krantīm un doties ar dziesmām un lāpām pa tumšajiem kalniem līdz straujajai Dņestrai.»

KOLOMEJECA UZDEVUMS

«Dargais Vasiļko!

Piedod, draudziņ, ka neatbildēju tūliņ. Esmu nomocījies! Ka mēdz sacīt — darba pilnas rokas. Aizbraucāt jūs uz rūpnīcām, mūsu fabriku-rūpnīcu arodskola kļuva tukša, un, šķiet, arī mēs varētu pagozēties saulē klinšainajos Smotričas krastos. Taču nolēmām citādi. Ja partija aicina mūs plaši izvērstā frontē uzbrukt privātīpašniekam un ziedot visus spēkus zemes industrializācijai, vai tad mums ir tiesības tādā karstā darba laikā ņemt brīvdienas?

Es sapulcēju pirmā mācību gada komjauniešus, Poļevojs uzaicināja skolas pedagoģisko personālu — un kopējā sapulcē nolēmām ar pašu spēkiem atjaunot mūsu skolu.

Vairāk nekā mēnesi mēs diendienā nācām uz fabriku-rūpnīcu arodskolu un savedām kārtībā telpas, sagatavojām jaunus darba rīkus, paplašinājām cechus. Tagad tu, Vasiļko, vairs pat nepazītu savu cechu! Tava lietuve izbalsināta no iekšpuses un ārpuses. Bet pie ieejas Kozakevičs piestiprinājis uz sienas palielinātu metālistu arodbiedrības emblemu. Garāmgājēji tagad tūliņ saprot, ka šajā tīrajā ēkā, kur kādreiz uzturējās kroņa «lietu kārtotāji», kausē čugunu. Bet vai atminies noliktavu blakus atslēdznieku cecham? No tās vairs nav ne vēsts! Mēs noārdījām koka starpsienu un atbrīvotajā telpā uzstādījām vēl trīs evelsolus ar spīlēm. Tādā veidā iekārtotas vēl deviņas darba vietas, kur apmācīt industriālo maiņu. Vai tu saproti, ko tas nozīmē, Vasil, ko? Tas nozīmē, ka rudenī mēs varēsim uzņemt jau deviņus cilvēkus vairāk — zēnus un meitenes, kas gribēs būt draugos ar cirtni un veseri. Bet ja nu katra fabriku-rūpnīcu arodskola sekos mūsu piemēram? Tā jau būs vesela rūpniecības

proletariāta divizija. Tā ir mūsu, padomju jaunība, pareizināta ar teehniku, ar sociālistisko attieksmi pret darbu, ar māku izprast rasējumus un pēc šiem rasējumiem celt nākotni!

Man [oti liels prieks, ka rūpnīcas direktors izrādījies īsts boļševiks un izturas pret jums iejūtīgi, kā tas sarkanajam direktoram arī piederas. No tavas vēstules, Vasil, es secinu, ka tagad jums ar komjauniešu kolek-tivu nodibinājušās labas attiecības, ka jūs tur cienī. Un tāpēc, dārgais, uzskatot tevi kā agrāk par Podolijas komjaunatnes sūtni uz Pieazovas krastu, griežos pie tevis, Maremuchas un Bobirja ar lielu lūgumu.

Vai atceries, Vasil, padomju saimniecību Dņestras krastā, kur mēs abi iedraudzējāmies tajos gados, kad tu dzīvoji padomju un partijas skolā? Partijas apgabala komitejas birojs izlēmis nodot visu padomju saimniecību ar tās ēkām un zemi jaunatnes lauksaimniecības komūnas rīcībā. Sājā komūnā mēs gatavosim jaunos lauksaimniecības speciālistu kadrus. Un tie savukārt parādīs ce|u pārējai zemniecībai: kā var saimniekot uz jauniem — padomju pamatiem.

Brīvprātīgo pieplūdums komūnā milzīgs. Ne tikai Babšinas, 2vancas, Privorotjes un Ustjas jaunieši, bet arī zēni no citiem rajoniem, izlasījuši laikrakstā «Sarkanais Kordons» rakstu par komunu, pašlaik pārplūdina apgabala komiteju ar lūgumiem sūtīt viņus uz turieni.

Tikai viena ķibele! Tajā komūnā ir viss: aramā zeme, govis, zirgi, jaunas darba rokas, vēlēšanās sevi pilnīgi ziedot iemīļotajam darbam, bet trūkst inventārā! Mūsu arodskolas komjaunieši, — par to esmu pārliecināts, — pratīs izremontēt savai šefības komūnai arklus un ecēšas; strādājot virsstundas, mēs izgatavosim komunariem vairākus salmgriezē-jus, taču ar to mūsu iespējas arī izbeidzas. Un tomēr ir ārkārtīgi nepieciešams apgādāt komunarus kaut ar piecām pļaujmašinām pašnosviedējām. Pats par sevi saprotams, ka pļaujmašīnas centralizētā kārtībā gada vidū mums neviens nesūtīs. Bet cik tas būtu jauki, ja ražas novākšanas laika mūsu komunari izbrauktu druvās ar labām, jaunām padomju pļaujmašinām!

Un, kad es tavā vēstulē izlasīju teikumu, ka jūsu rūpnīca gatavo pļaujmašinas, man tai pašā mirklī smadzenēs iedzirkstījās pamatota doma: «Re, kas palīdzēs jaunajai komūnai!» Jā, Vasil, lokies nu, kā gribi, bet jums mums jāpalīdz! Par to jau iepriekš esam pārliecināti ne tikai mēs, bet arī komjaunatnes apgabala komiteja.

Griezies pie rūpnīcas partijas organizācijas, pie direktora, paskaidro viņam, kāda tam būs politiska nozīme, ja pie bajaru Rumānijas robežas izaugs priekšzīmīga jauniešu paraugkomuna. Saki viņiem!... Tad ko nu es tev tur skaidrošu! Vai tiešām tu nevarēsi sadabūt mūsu komūnai piecas p|aujmašinas? Lūdz, uzstājies, aicini palīgā Golovacki. Spriežot pēc tavas vēstules, viņš ir atsaucīgs puisis. Vārdu sakot, Vasil, uz tevi raugās visa fabriku-rūpnīcu arodskola un kopā ar to arī pierobežas komjaunatne.

Jums var rasties jautājums: bet kas tad maksās par šīm pļaujmašinām? Šajā ziņā nebīsties. Kolīdz mēs saņemsim tavu telegramu ar norādīto sumu, kāda jāiemaksā, uz vietas pārskaitīsim naudu. Mēs jau esam sākuši vākt līdzekļus šim mērķim. Ševčenko teātrī nospēlējām divas šefības izrādes («Vijs» un «Ai, neej, Gricko!»), turpat sarīkojām masku balli, līdzīgu tai, kādu rīkoja, kad vāca dāvanas sarkanajiem kazakiem. Un arī komjaunatnes apgabala komitejā ir naudiņa komūnas vajadzībām. Vārdu sakot, rīkojies, Vasil, ar pilnu jaudu!

Jā, tikko neaizmirsu! Tu vaicā: vai neesot zināms kas jauns par Pečericu? Ir un daudz kas! Taču rakstīt par to uzskatu vēl pārāk agri...

Jums visiem sveicieni no Poļevoja, Kozakeviča un manis.

Tev lūdza nodot sveicienus Dmitrijs Pančenko un lūdza pateikt, ka viņš esot pārliecināts, ka tu, Maremucha un Bobirjs attaisnošot mūsu cerības attiecībā uz pļaujmašinām.

Ar kvēlu komjaunieša sveicienu Ķolomejecs.»

Es rādu vēstuli zēniem. Bobirjs izlasīja un kaut ko nenoteiktu nomurmināja. Maremucha pakasīja pakausi un teica:

— Pamatīgs uzdevums. Nopirkt piecas pļaujmašinas — tas nav vis piecas tjuļku virtenes!

— Bet tomēr, diezin kas ar Pečericu! — es atģidos.

Droši vien viņu sagrābuši ciet! — Bobirjs ierunājās iekaisdams. — Es taču jums teicu, ka redzēju viņu šeit.

— Šeit redzēji, bet tur sagrābuši? Zili brīnumi! — es atbildēju, piespiezdams Sašu atjēgties. — Vārdu sakot, viss gaužām miglains ...

— Vai tad tu Kolomejecu jau esi aizmirsis? — Maremucha ieteicas. — Viņam allaž patika laist miglu acīs vai vajadzīgs, vai ne.

— Bet ko iesāksim, zēni? — es vaicāju, atgriezdamies pie Kolomejeca uzdevuma.

— Jāiet pie direktora, ko tad citu! — Bobirjs nomurmināja, it kā pārmezdams man, ka es pats nevaru saprast tik vienkāršu patiesību.

— Iesim visi trīs.

— Es šodien atkāpjos, — Bobirjs atteica. — Man aerokluba tāds darbiņš, ka pat ar nakti nepietiks.

— Bet tu, Petro? — es ievaicājos un lūdzoši pavēros Maremuchā.

— Es taču tev teicu, Vasil: mums nodarbības techminimumā. Pats priekšnieks vada. Vai tad es varu neiet?

Taču pie direktora es negāju, bet vispirms devos pie Toļas Golovacka pēc padoma.

Protams, ka es labi atcerējos padomju saimniecību pie Dņestras^, par kuru man rakstīja Ķolomejecs. Atminos, cik noslēpumaina man ta šķita, kad tumšā naktī piebraucām tai klāt vairākos pajūgos. Augstas papeles kā sardze apņēma māju aiz baltā mūra žoga. Kaut kur staļļos zirgi čauk-stināja auzas. No tumšā pagalma iznāca sargs ar medību bisi rokās un, iekām atvēra vārtus, ilgi izprašņāja, kas mēs tādi.

Un vai tad jel kad var aizmirst pirmo naktsguļu šajā padomju saimniecībā, čaukstošajā sienā ar šauteni, piespiestu pie krūtīm, zem skārdā nojumes, kuras jumtā atspoguļojās zvaigžņu mirdza? Vai arī peldēšanos no rīta straujajā un pēc nakts vēl saltajā Dņestras ūdenī? Vai iepeleko piparmētru smaržu blakus ērkšķogu ceram, ko es nejauši biju uzgājis, klīzdams pa nolaisto dārzu? ... Bet cik tīkami man bija jājieni pec padomju saimniecības pasta uz Zvancas miestiņu svētdienās!

... Putekļainais lauku ceļš stiepjas cauri druvām gar Dņestras krastu. Palsā zirdziņa nagi grimst smiltīs, pamezdami aiz sevis pelēkus mākonīšus. Es šūpojos čīkstošajos seglos un redzu otrā Besarabijas krastā Chotinas nomales mājiņas un sena cietokšņa drupas. Zirdziņš skurina ausis un visu laiku cenšas noraut briestošās vārpas.

Bet vēl tīkamāk atgriezties mājās ar svaigu laikrakstu un žurnālu žūksni. Aptinis pavadu ap roku, gluži rāmā laikā es atveru «Bednotas», «Rabočaja Gazetas». «Molodova Ļeņinca», «Cervonava Junaka», pirmos «Komsomoļskajas Pravdas» un «Bezbožņika» numurus. Žigli pārlaižu acis rakstu nosaukumiem un jau iepriekš apsveru, ko skaļi lasīšu padomju saimniecības sarkanajā stūrītī ciema jauniešiem.

Poļevojs tajā vasara man uzdeva svētdienās vadīt laikrakstu lasīšanu kolektīvi. Sākumā es atteicos un nespēju pat iedomāties, kā gan es varēšu, gluži ka skolotājs, pastāstīt jaunākās laikrakstu ziņas grezni ģērbtajām meičām un puišiem. Ai, cik grūti bija vadīt pirmo kolektīvo lasīšanu! Es nespēju atraut acis no laikraksta un, uz brītiņu pārtraucis, lai rāmi paraudzītos sapulcējušos, noglaudu ar roku matus. Bet vēlāk gāja ka pa taukiem! Es pat sāku atbildēt uz jautājumiem.

Taču pašlaik mani gaužām iepriecināja ziņa, ka man tik pazīstamajā ciemā radusies jauniešu komūna. Tas tik būs lieliski!

Jauniešu līksmās dziesmas ik dienas aizšalks uz bajaru sagrābto Besa-rabiju. Nav nekādu šaubu, ka mazo dzinēju, kas deva strāvu tikai līdz pulksten desmitiem vakarā, komunari apmainīs pret labu elektrostaciju un, kas zina, varbūt tas, ko laikrakstā «Bednota» rakstīja par govju slaukšanu ar elektrības palīdzību, tiešām kļūs īstenība!

Es iztēlojos jauniešu rīcībā nodoto bijušo kungu māju, gaišu uguņu apmirdzētu un atpūtas brīžos dziesmu pieskandinātu. Cik daudz jaunu besara-biešu pārpeldēs šurp pie mūsējiem, pie gaišajām ugunīm! Uz ko gan citu varēja cerēt šie verdzībā nospiestie cilvēki kā tikai uz mums! Citas cerības viņiem nebija — vienīgi mūsu laime, kas kā strauja ugunsgrēka liesmas kādreiz pārsviedīsies uz Besarabiju . . .

Labi gan bija tā prātot, soļojot pie Golovacka, bet daudz grūtāk pārcelties no nākamības sapņiem uz šodienu un izpildīt Kolomejeca lūgumu.

Golovacki ari manāmi pārsteidza Ņikitas lūgums.

— Tavs draugs ir mazliet naivs, — Toļa teica, izlasījis vēstuli.

- Domā, ka tas tik vienkārši — paņem un noliec piecas pļaujmašinas! Taču, no otras puses, tāda pierobežas komūna ir komjaunatnes svarīgs pasākums. Un atstāt jūsu drauga vēstuli bez atbildes nevar . . . Zini ko: aiziesim pie direktora!

— Vai tad viņš pašlaik ir rūpnīcā?

— Mēs viņu apciemosim mājās, - Golovackis atteica.

- Mājās? — es pārvaicāju. — Vai tas būs ērti? .. .

— Kāpēc ne? Mēs ejam runāt par sabiedrisku pasākumu! Ivans Fjo-dorovičs nav nekāds buržujisks speciālists kā Andrichevičs. Turklāt viņu mums atsūtījusi partija. Ejam, ejam, nav ko kautrēties!

Golovacka noteiktais tonis mani nomierināja. Tomēr, kad mēs nogriezāmies no prospekta pa kreisi, es jutos noraizējies.

— Vai tad Rudenko nedzīvo centrā?

— Matrožu priekšpilsēta. Visiem vējiem pakļauts! Tur kopš seniem laikiem mēdza apmesties rūpnīcas meistari. Bet Rudenko, kā tev zināms, pirms revolūcijas strādāja lietuvē.

— Vai tad viņš nevarēja apmesties pilsētas centrā?

— Protams, ka varēja, — Golovackis piekrita, — jo vairāk tāpēc, ka direktora māja toreiz bija tukša, bet negribēja. «Kāpēc man vajadzīgas, saka, — visas šīs daudzās istabas un priekšnami? Man pietiks ar trim istabiņām. Turklāt tur pie jūras arī ērtāk, tikpat kā kūrvietā!» — Un Golovackis pamāja ar roku uz krasta pusi, kam mes tuvojāmies pa platu nobruģētu ielu, gar kuras malām stiepās diždadžiem un līgām pieauguši grāvji. — Un Rudenko pareizi izlēma, — Golovackis atsāka: — ņēma un atdeva bijušā rūpnīcas īpašnieka māju nakts sanatorijai mūsu rūpnīcas strādniekiem. Beidz darbu strādnieks ar vāju veselību — un prom uz šo māju. Viena priekšnamā tur atrodas skapīši. Pakarina strādnieks tajos savus darba svārkus, izģērbjas un zem dušas. Nomazgājas, bet citā skapītī viņam jau sagatavota tīra veļa, rītasvārki, nakts kurpes. Visapkārt tīrība, stingri tiek ievērots klusums, jāguļ pie vaļējiem logiem kā vasarā, tā ziemā, vakarā — kulturālā izklaidēšanās. Bet rītā pēc svilpes no šitās pašas sanatorijas tieši uz darbu.

Vai direktoram liela ģimene? — es painteresējos.

— Viņš un sieva.

— Vai bērnu nav?

— Vienu dēlu machnovieši nogalēja. Otrs dēls — lidotājs, eskadriļas komisārs. Pašlaik atbraucis pie mums.

— Pagaidi, Bobirjs man stāstīja, ka lidotājs Rudenko atvedis aero-klubam mācību lidmašinu .. .

— Tas pats jau ir mūsu direktora dēls, — Golovackis paskaidroja. -Karstgalvīgs puisis! Pērngad savu atvaļinājumu arī pavadīja šeit. Ar smailīti aizīrās uz Mariupoli. Vai tu vari iedomāties šo attālumu? Ja nu vētra viņu būtu pārsteigusi pie Belorečenskas zemes strēles? Beigts un pagalam!

Man kļuva skaidrs, kāpēc Saša tik jūsmīgi stāsta par šo lidotāju.

— Diezin vai mēs satiksim Ivanu Fjodoroviču? — ierunājās Golovackis, pagriezdamies uz tiltiņu, kas bija pārmests pāri grāvītim.

Aiz smilšakmens žoga ābeļu dārzā atradās vienstāva mājiņa. Mēs piegājām pie atvērtā loga. No mājas atskanēja klusa saruna un trauku šķindoņa.

— Vai tiešām pusdienas ēd? — Toļa čukstēja un pagaidījis pieklauvēja ar pirkstu pie rūts ietvara. — Vai Ivans Fjodorovičs mājās? — viņš vaicāja.

Mežģiņu aizkari pavērās, un mēs ieraudzījām mūsu direktora iedegušo seju.

— A, jaunieši! īsta laikā! Es jau sen tevi gribu izrāt, Anatolij.

— Mani? Par ko tad? — Golovackis brīnījās.

— Par vārda neturēšanu! — direktors atteica. — Bet vispirms nāciet pie galda!

— Paldies, Ivan Fjodorovič, mēs jau paēdām pusdienas, — Golovackis steigšus atteica. — Jūs ēdiet vien, — bet mēs krastmalā pagaidīsim.

— Sēdieties klāt bez kādas kautrēšanās! — Ivans Fjodorovičs aicināja.

— Nē, nē! — To|a protestēja. — Mēs būsim tur. — Un viņš pamāja ar roku uz jūras pusi.

Aiz zemām pundurābelītēm pletās tukšs laukums, aizaudzis ar zilgani za|ām vībotnēm, usnēm, platlapainajiem kermekiem, trejdurkļiem un nātrēm. Šeit krāšņi auga dievkrēsliņi, vīgriezes un pat kuplas harmalas ar dzelteniem ziediem. Sā bālganā stepju za|uma vidu, gandrīz pie paša krasta bija ierakts ozolkoka soliņš. Laikam gan vētras laika to apšļaca viļņi.

Pirmais uz soliņa apsēdās Toļa un, pievērsdams man savu iegareno, gludi skūto seju, skumji vaicāja:

— Par ko gan viņš grasās mani bārt?

— Varbūt Ivans Fjodorovičs pajokoja, bet tu jau padodies panikai, — es mierināju Toļu.

— Nē-ē-ē! Viņš ir par kaut ko dusmīgs.

Tajā brīdī mums aiz muguras atskanēja soļi. Gandrīz palēkdamies pa irdenajām smiltīm pie mums nāca Ivans Fjodorovičs. Viņam basajās kājās bija uzrautas rīta kurpes, mugurā zilas strādnieka bikses, bet krekla piedurknes bija uzlocītas līdz elkoņiem, atsedzot spēcīgas un iedegušas, ar iesirmām spalvām apaugušas, muskuļainas rokas.

— Ko tad tu, vējagrābsli, rūpnīcas ēdnīcā ar saviem komjauniešiem pat acu nerādi? — direktors tūlīt uzbruka Golovackim un apsēzdamies aplika viņam roku ap pleciem.

Toļa dedzīgi iesaucās:

— Ivan Fjodorovič!

— Pats zinu, ka Ivans Fjodorovičs. Jau sesto desmitu tā godina. Bet tu labāk atceries savus zvērestus, kad atklāja ēdnīcu: kamēr strādnieki pārtraukuma laikā dzers kafiju un tēju, mēs, komjaunieši, sak, veiksim sabiedrisko darbu — pastāstīsim par darbaļaužu stāvokli Anglijā un par Ķīnu, atmaskosim šo nezvēru Cžan Czo-linu ... Bet kas iznācis? Ieeju es vakar — itin nekā par Cžan Czo-linu. Atnāku šodien — no visiem cechiem sapulcējušies ļaudis, bet visapkārt klusums . . . Vai tad tā drīkst mānīties?

— Atzīstos .. . esmu vainīgs, Ivan Fjodorovič! — Golovackis teica un, norāvis rūtaino žokejcepuri, nolieca galvu tik zemu, ka viņa brūno, kuplo matu cekuls pieskārās soliņam. — Vai jūs zināt, kāpēc tas tā noticis? Mēs pašlaik gatavojam plašu programu cīņai pret dejām. Un visi mūsu spēki novirzīti uz to.

— Dejas nav galvenais, Tola, bet gan privātīpašums. Mums tagad galvenais ir ražošana, industrializācija, lauksaimniecība un kultūras apgūšana. Visi mūsu strādnieku šķiras spēki jāvērš uz to.

— Tieši tāpēc jau mēs pie jums arī esam atnākuši, Ivan Fjodorovič,— Toļa strauji ierunājās un pačukstēja: — Vasil, dod vēstuli!

Es pasniedzu rūpnīcas direktoram Kolomejeca vēstuli, bet pašam aiz uztraukuma elpa aizrāvās. Tieši tagad jāizšķiras mūsu lūguma liktenim! Rudenko izvilka no bikšu kabatas veca cilvēka brilles stieples ietvarā un, uzlicis tās uz smailā deguna, sāka lasīt Ņikitas plašā rokraksta ķeburainos burtus. Jo tālāk viņš lasīja, jo labsirdīgāka kļuva viņa vietumis ar sarkanām dzīsliņām klāto acu izteiksme.

— Labu pasākumu zēni iecerējuši, — viņš beidzot noteica, vēcinādams vēstuli. — Šitādās komūnās var izaudzināt zemniecības vadoņus. Tie vedīs aiz sevis masas, kad partija mūs aicinās plaši pārkārtot lauksaimniecību. Bet kā lai es tur palīdzu? — tas ir jautājums. Man kategoriski aizliegts pašam pārdot produkciju. Es taču neesmu lauksaimniecības darba rīku pārdošanas veikals!

— Nu, bet varbūt izņēmuma veidā? — Tola uzmanīgi ievaicājās.

— Kāds te var būt izņēmums, jocīgais! Mani par šitādiem izņēmumiem izslēgs no partijas, bet tresta pārvaldnieks nodos tiesai. Jau tā nespējam nodot plānā paredzēto produkciju!

— Nu, bet ja nu mēs paši izgatavotu pļaujmašinas? — Toļa izmeta makšķeri.

— Kas tie tādi — mēs? Jūs abi, vai? — Un direktors pamāja uz manu pusi.

Toļa apvainojās:

— Protams, ne jau mēs divi vien. Visi rūpnīcas komjaunieši. Jaunie lējēji brīvajā laikā par velti izlies piecus čuguna detaļu komplektus, un tālāk tos pārņems kā stafeti pārējo cechu komjaunieši un jaunie strādnieki. Un redzēsiet, Ivan Fjodorovič, pļaujmašinas nebūs sliktākas par veco meistaru darinātajām. Es pats nostāšos pie atkvēlināšanas krāsnīm un atkvēlināšu lējumu uz pieci ar plusu.

— Atkvēlināšanā jau tu esi meistars, to es zinu, bet kur lai es ņemu jums čugunu? Tu taču zini, Toļa, tieši čuguns mani aiztur — tāpat ka visu zemi, starp citu. Ja mūsu domnas izlaistu vairāk čuguna, cik daudz varētu uzcelt tādu rūpnīcu kā mūsējā! Visas nākotnes pamats taču ir smagā industrija, bet tā nav vēl izvērsusies, kā nākas, un dažkārt mūs kavē.

— Mīļais Ivan Fjodorovič! Bet tie metālā lūžņi, ko mēs savācām sestdienas talkās? Tos taču vēl neesam izmantojuši?

— Kur nu! Sen jau visi kā slaucīt noslaucīti!

Domās es pārcēlos uz savu dzimteni un iztēlojos klinšaino pilsētu pie Dņestras krantīm un gravām. Ne mazums turku lielgabalu, šo lielgabalu ložu un citu metālā grabažu mēs atradām seno māju ūķos Smotričas krastos zem nokarenajām klintīm, pie Vecā cietokšņa bastioniem un Ciga-novkā. Bet cik daudz daždažādu vēlākā laika metālā lūžņu mētājās militārās iestādes pagalmā, bijušajā garīgajā skolā, ēkā, kur kādreiz atradās garīgais seminārs! Vienu laiku visas šīs metālā daļas sāka vest uz rūpnīcu «Motors», bet tad pārtrauca, jo rūpnīcas pagalmā nevarēja novietot visus čuguna lūžņus. Un uzreiz man galvā iešāvās pārdroša doma:

— Bet ja nu mēs, biedri direktor, jums pagādātu čugunu? — es noteikti sacīju. — Vai tad jūs atļausiet mums izgatavot pļaujmašinas?

— Ja dabūsiet čugunu, biedri piektās kategorijas lējēj, es jums mīlu prātu izpalīdzēšu, — direktors noteica smaidīdams.

Pēc pusstundas es no galvenā pasta nosūtīju Ņikitam Kolomejecam uz dzimto pilsētu šādu telegramu:

«pļaujmašīnas varam izgatavot noteikums atsū

TĪT MUMS ČUGUNA LŪ2NUS PUNKTS STEIGSUS IEROSINI PIL SĒTAS KOMJAUNIEŠUS VĀKT ČUGUNA DAĻAS UN SŪTI MŪSU RŪPNĪCAI PUNKTS CIEŠI SPIEŽAM ROKU ’ NOVĒLAM SEKMES ANATOLIJS GOLOVACKIS VASILIJS MAND2URA ALEKSANDRS BOBIRJS PJOTRS MAREMUCHA.»

NEAIZMIRSTAMĀ ALGAS DIENA

Algas diena bija patīkama it visiem lietuves strādniekiem. No aprēķinu grāmatiņām, kuras no rīta iznēsāja pie māsiņām tabeļvedis Koļa Zakab-luks, uzzinājām, kā kurais strādājis pēdējās divās nedēļās. Jau no rīta, iekām nauda vēl nebija- saņemta, lējēji izrēķināja, ko jaunu veikalā varēs nopirkt ģimenei, cik rubļu atdot pašpalīdzības kasei, ja bija tai parādā.

Mani, neseno fabriku-rūpnīcu arodskolas audzēkni, pārsteidza skaitļi manā aprēķinu grāmatiņā. Iedomājies tikai! Strādāju lietuvē apmēram kādu mēnesi, bet mazāk par septiņdesmit rubļiem neizpelnīju. Tāda alga man šķita vesela bagātība.

Algas izmaksas dienā sevišķi nemierīgs mūsu cechā bija Kaškets. Jau no rīta viņš tīksminājās iedomās, kā izšķiedīs savu naudiņu dzertuvē, aizmirsdams, ka rītausmā atkal atmodīsies ar sīknaudu kabatā un smagām galvassāpēm kaut kur uz sausām aļģēm, ko viļņi izmetuši smilšu sēklī.

Tāpat arī šodien — saule vēl nebija uzlekusi, bet Kaškets, gaidīdams izmaksu, rosījās pie savas mašinas, apsējis cirpto galvu ar sarkanu lakatiņu. un aizsmakušā balsī dziedāja:

Melnu platmali galva sev maukšu,

Uz Anapas pilsētu braukšu

Un liedagā sēdēšu kluss

•\r skumjām, ko nezināt jiīs. .

Šodien mēs veidojām zobratiņus. Detaļa bija ļoti niķīga: tikko uzsitīsi stiprāk ar blieti — zobs pušu, jāber smiltis no piepildītajām veidkastēm ārā. Pie šīm untumainajām detaļām mēs ar tēvoci Vasju strādājām klusēdami, tikai retumis apmainīdamies vārdiem. Tomēr mans pārinieks, kas no visas sirds neieredzēja uzdzīvotājus un nederīgus tranus, līdzīgus Kaš-ketam, nenoturējās un norūca:

— Kur nu šim tikt pie platmales! Plikpaurainais velns! Pat vienkāršai žokejcepurītei nevar sagrabināt naudiņu, visu noslīcina pudelē, bet skat — «mel-nu-u-u platmali»!

Mums priekšā tāpat kā agrāk rosījās Gladiševs ar Turundu. Tagad, pamājis ar galvu uz Kašketa pusi un viltīgi man pamirkšķinājis, Lūka teica:

— Dzied gan labi, bet kā tas beigsies?

Izteicis to, Turunda palūkojās uz cecha vārtiem: tur Koļa Zakabluks ar kurjeres palīdzību piekarināja kādu plāksni. Turunda, ko partija bija piesaistījusi mūsu jaunajai lietuves cecha komjauniešu šūniņai, zināja, ko komjaunieši sadomājuši.

Citi cecha strādnieki acīm redzot domāja, ka tur pakarina jaunu paziņojumu plāksni, un pagaidām nepievērsa tam uzmanību. Droši vien tā domāja arī Kaškets, apsaldētā, aizsmakušā balsī beigdams savu dziesmu:

... Un dziļums kur paveras plašais.

Ies bojā šis vīrietis brašais,

Kas liedagā sēdēja kluss Ar skumjām, ko nezināt jūs ...

Un paliks tur platmale melnā Un Anapas pilsēta krastā Un paliks vēl liedags tur kluss Ar skumjām, ko nezināt jūs.

Un visi, kam tiks par to teikts,

Tad zinās, ka cietējs ir beigts...

— Ai, nu gan šie cietēji sataisīs brāķi! — iebilda Gladiševs, laizdams no šļūtenes uz mašinu gaisu.

Šņācošā saspiestā gaisa strāva skāra man seju, to tīkami atsvaidzinot.

— Kā gan jūs, Vasil, savā Podolijā esat izaudzinājuši Kašketam līdzīgu pārinieku? — garām ejot iebilda Turunda. — No skata puisis tā nekas — spēcīgs, plecīgs. Sākumā domājām, ka viņš ņems virsroku pār Kašketu, bet iznāca otrādi: viņš Kašketam pieglaimojas un pūš vienā stabulē.

Es sapratu, ka runā par Tiktoru, un sirdīgi noteicu:

- Zini, biedri Turunda, ja salasītu visus tos vārdus, ko esam teikuši Tiktoram, — tici man, jebkuru mazgadīgo noziedznieku koloniju varētu pāraudzināt.

- No kurienes tad radies šitāds ciets zirnis? — sarunā iejaucās Gladiševs.

Kas par «zirni»? — es brīnījos par šādu salīdzinājumu. Tas nav vis zirnis, bet īsts olis!

Tad ne jau tas zirnis, ko tu, draugs, domā, — Gladiševs paskaidroja. — Mēs par «zirņiem» mēdzam saukt čuguna lāses, kas nav sakusušas kopā ar atlējumu. Un, teiksim, iekļūst šitāds «zirnis», piemēram, zobratā. Apstrādājot to nepamani, ielaid zobratu darbā un skaties — vissvarīgākajā brīdī šitāda pagāna lāsīte ņem un izlauž visu zobu!

Karā, teiksim, lidmašinā! — Turunda atbalstīja savu pārinieku. — Un visa lidmašina ar lidotāju bladāc lejā!. . . Saki, Vasil: varbūt viņš no bijušajiem? Varbūt muižnieka vai pristava dēls? Kas zina, ka nav no garīdzniekiem?

— Tas jau ir tas joks, ka ne, — es īgni attraucu. — Šajā ziņā ar viņu viss- kārtībā. Dzelzceļnieka, inašinista dēls... Tiktora tēvs godīgi vadīja lokomotivi... — es piebildu, gribēdams būt taisnīgs pret savu naidnieku.

Cecha dažādos stūros, dziestot veidkastes, jau liesmoja ielietņu kausi, bet izsitēji it visur novāca lūžņus, lai tie neiekļūtu veidzemē; mēs ar tēvoci Vasju un arī daudzi mūsu kaimiņi jau ieberzām ar grafita ziedi mašinu stieņus un tapas, lai aizsargātu tās pret rūsu, kad no kantora iznāca Koļa Zakabluks.

Jāpiebilst, sākumā man viņš nepatika, tāpat kā nepatika arī citi jaunie puiši, kas centās tikt strādāt kantorī.

Es biju pārsteigts, uzzinādams, ka šī «kancelejas žurka» ir vecs komjaunietis.

Kad lietuves cecha komjaunieši mani ievēlēja par sekretāru, es iepazinos tuvāk ar katru jaunieti. Iepazinos un tūdaļ arī pārdomāju, kādu kuram dot uzdevumu. Zaļoksnējais, plecīgais izsitējs Griša Kaņuks uzņēmās rediģēt avīzi «Jaunais Entuziasts». Serdeņu veidotājs Sūra Daņiļenko, kas ik dienas iznēsāja serdeņus uz dzelzs plāksnēm pa visu cechu, bija ar mieru pusdienas pārtraukuma laikā savā nodaļā lasīt žurnālus un laikrakstus. Darba netrūka arī citiem komjauniešiem.

Bet ko lai izdomā vienīgajam kantora darbiniekam šūniņā — Koļnm Zakablukam, ja man turklāt pret viņu bija tādi aizspriedumi? Mani kaitināja ne tikai kaklasaite, bet arī viņa pacieto, gaišo matu kārtīgais celiņš. Vēlāk es sapratu: cik ļoti var aloties cilvēkā, spriežot pēc viņa ārējā izskata!

Mēs sākām sarunāties ar Zakabluku, un izrādījās, ka šis plecīgais puisis, kam sejā bija tik daudz vasaras raibumu, ka tie līda pat uz viņa plānajām, sakniebtajām lūpām, nepavisam nav zvērināts papīru smērētājs. So garlaicīgo darbu viņš darīja, nepieciešamības spiests.

Koļa Zakabluks klaudzinājis mašinas, veidodams pļaujmašinu detaļas, kopš pirmās dienas, kad padomju vara pēc Vrangeļa sagrāves atvērusi rūpnīcu. Darba apstākļi lietuvē šajos pēckara gados bijuši daudz sliktāki nekā tagad. Pirmajā laikā veidojuši tāpat kā pie angļiem, bez jebkādas ventilācijas. Nebija nekāds brīnums, ka mūžīgajos putekļos un tvanā Zakabluks dabūjis diloni. Zināms arī, kāda toreiz bijusi pārtika: tjuļkas un lopbarības rauši. Pievolgas bads licis sevi manīt arī Taurijā.

Koļam Zakablukam un citiem slimīgiem zēniem vieglāk kļuvis tikai pēc tam, kad par sarkano direktoru iecelts vecais lējējs Ivans Rudenko, bet bijušais cara laika inženieris Andrichevičs, kas vadījis rūpnīcu pēc angļa Džona Keivorta, palicis otrā vietā. Rūpnīcā iekārtojuši savu ambulances punktu, ierīkojuši ventilāciju, ārsti sākuši periodiski pārbaudīt strādniekus. Taču visvairāk, pēc Zakabluka vārdiem, viņam palīdzējusi tā pati nakts sanatorija, kuru pēc Rudenko pavēles atvēruši bijušā fabrikas īpašnieka Keivorta mājā. Un, kad Kola šajā sanatorijā bija atkopies un «salāpījis» plaušas, ārsti atļāvuši tam strādāt, tomēr lietuvē pagaidām ne. Tā bijušais veidotājs Koļa Zakabluks sācis rīkoties ar aritmometru . . .

Algas izmaksas dienā, par ko es šeit stāstu, Koļa Zakabluks, redzēdams, ka liešana iet uz beigām, iznesa no kantora iegarenu kasti ar sainīšiem, kuros bija sakārtota nauda. Ap to laiku lējēji, veidotāji, serdeņu lējēji pēc rītā saņemtajām aprēķinu grāmatiņām jau zināja, kāda izpeļņa viņiem pienākas.

Zakabluks apstaigāja mašinas citu pēc citas, pārlēkdams pāri smilšu kaudzēm, iedams garām kūpošajām veidkastēm. Viņš pazina ikvienu lietuves strādnieku un, pieiedams klāt tā darba vietai, mirklī izņēma viņam sagatavoto sainīti.

Veidotājs, noslaucīdams pie rokām pielipušās smiltis, saņēma aploksni un parakstījās burtnīcā. Reti kāds pārskaitīja naudu: visam eecham bija zināms, ka Zakabluks ir uzticams puisis un nekad nevienu nepiekrāps.

Zakabluks pasmaidīja, parādīdams man divas baltu, sīku zobu rindas, un, mirklīti aizkavējies pie mūsu mašinām, pačukstēja:

— Ja sacels traci — tu nāksi palīgā, Vasil?

— Skaidrs! — es apsolīju. — Tikai pielūko, turies pats stingri!

Zakabluks žigli aizgāja pie kaimiņiem.

Drīz vien viņš iznira pie māsiņām, gar kurām rosījās Kaškets un Tik-tors. Pie viņiem neapstādamies, Zakabluks žigli pagāja garām un devās pie stāvcepļa.

— Ei, ei, Koļeņka, neej garām draugiem! — Kaškets iešļupstejas. — Vispirms iegriezies šeit ar visu savu leijerkasti!

Zakabluks uz šo saucienu pagriezās. Viņa seja bija sasprindzināta. Pamirdzinājis zobus, viņš skaļi sacīja:

— Darba kavētāji un brāķa ražotāji naudu dabū pēdējie!

— Fīīt! — Kaškets aiz pārsteiguma iesvilpās. — Kas tad tas par jaunumu?

— Nu, tādi jaunumi! — Koja atcirta un aizsteidzas pie stavcepļa. Tur jau viņu gaidīja cep|a strādnieki platmalēm galvās.

Kaškets sāka vēl jo žiglāk rosīties, skubinādams savu pārinieku un pārmainīdams ar viņu strupas un piktas frāzes. Viņi drīz vien beidza darbu, un Kaškets aiztraucās uz kantori sūdzēties.

Mēs pa to laiku notīrījām mašinas, sakārtojām uz plauktiņa gludīklas, lancetes, āķīšus, irbuļus, krūzīti ar ūdeni un ziedi — visu, ka nakas, lai no rīta nekavējoties varētu stāties pie veidošanas.

Kā allaž darbu beidzot, bija patīkami nomazgāt pie krana spožo lāpstu un tad, sasildot to virs aveņkrāsas čuguna lējuma, lēnām apbārstīt asmeni ar sasmalcinātu kalifoniju. Dzeltenīgais kalifonijs ka lipīgs, spožs sīrups plūda pa lāpstas asmeni. Manā iztēlē iznira priežu meža, augstu, zvīņainu, ar sveķiem notecējušu koku smarža karstā augusta diena, apslapēdama visas citas lietuves smaržas. Ieberzēdams lāpstu, es nepamanīju, ka pie plāksnes, ko Zakabluks bija piestiprinājis cechā, žigli pieiet Griša Kaņuks; viņš attina un piesprauda pie plāksnes mušu avīzes «Jaunais Entuziasts» pirmo numuru.

Zem spilgta virsraksta «BRAĶA REKORDISTI LIETUVĒ» bija ievietots raksts un uzzīmētas dažas vienā rindā nostājušas figūriņas. Pus-izģērbti kā cīkstoņi, lepni izriestām, ar «kortelīšiem» apkartam krūtīm ceremoniālā maršā viņi soļoja pretī vienam mērķim: viņus valdzināja milzīga, ar iezilganu šķidrumu piepildīta pudele ar galvaskausu uz etiķetes. Kā jau to varēja gaidīt, brāķa ražotāju un darba kavētāju rindā pie lolotās pudeles soļoja cekulainais Tiktors un veiklais, iedegušais Kaškets, ar savu nejēdzīgo, sarkano lakatiņu atgādinādams spāņu pikadoru.

Zem karikatūras bija parakstīts: _ _

«Pēc visu cecha godīgo darba rūķu lūguma, sakot ar šodienu, braķa ražotāji, darba kavētāji un ražošanas dezorganizētāji saņems algu īpaša kārtībā.»

Un tajā pašā brīdī iznāca Zakabluks ar krēslu un mazo saliekamo galdiņu. Viņš aši izplāja uz galda sarakstu un, apsēdies uz krēsla, gaidot sastinga kā savā kantorī. Viņš varēja tūliņ norēķināties ar visiem braķa ražotājiem.

Nez no kurienes pie cecha durvīm paradījas inženieris Andrichevičs. Pēc sena paraduma viņš valkāja inženiera cepuri ar augstu virsu un samta maliņu, uz kuras atradās veserītis un uzgriežņu atslēga. Ieraudzīdami galveno’inženieri, lējēji pašķīrās un deva viņam ceļu.

Garš un kaulains, iesirmiem deniņiem, ko asi apēnoja cepures zaļa mala., Andrichevičs apstājās pie sienas avīzes, paraudzījās uz galdiņu un nicīgi izmeta:

— Kas tā par iedomu? Pasauciet meistaru!

— Esmu šeit, Stefan Medardovič, — Fjodorko atsaucās, acīm redzot viņu bija ataicinājis šurp kāds no aizvainotajiem darba kavētājiem.

— Kāpēc jūs to pieļāvāt? — galvenais inženieris uzkliedza meistaram.

— Es domāju ... Es nospriedu, ka tas pa sabiedrisko ... līniju ...

— Nekādu «sabiedrisko līniju»! — dzēlīgi, acis piemiedzis, nošņāca Andrichevičs. — Ražošana ir ražošana. Uz vietas noņemt šo smērējumu!

Es daudz ko pārdzīvoju šajā brīdī. Nule varēja izgāzties viss mūsu uzbrukuma plāns brāķa ražotājiem un darba dezorganizētājiem. Saņēmis drosmi, es aši piegāju pie inženiera.

— Mēs neatļausim noņemt sienas avīzi! — es saraustītā balsī izsaucos.

Andrichevičs labu laiciņu mani aplūkoja klusēdams, kustinādams kuplās

uzacis un acīm redzot mēģinādams atcerēties mūsu pirmo tikšanos. Un tad atcerējies nolēma rīkoties aplinkus.

— A-a-a! Jaunās pasaules cēlājs! Sveicināts, mīļais! — viņš noteica māksloti jautri un sniedza man krunkaino roku ar masivu zelta gredzenu. — Tagad atļaujiet pavaicāt, jaunais cilvēk, kā vārdā jūs protestējat? — inženieris turpināja, acīm redzot gribēdams mani pazemot. — Pēc paša iniciativas? Vai man jau pazīstamajā jauneklīgās pretīrunāšanas kārtībā?

— Es protestēju cecha komjauniešu šūniņas vārdā! Sienas avīzi esam izlaiduši mēs, un jūs to nevarat aizliegt.

— Atļaujiet, mīļais! Bet vai tad komjaunatnes organizācijai ir tiesības rīkoties patvaļīgi un graut darba disciplinu? — inženieris vaicāja.

— Kas tad grauj darba disciplinu? Mēs?! — es sašutu. — Darba discipli-nu grauj viņi — brāķa ražotāji, darba kavētāji, tie, kas velk mūs atpakaļ!

— Rāmāk, rāmāk, jaunais cilvēk! Savaldiet savu dedzību! Neesmu vēl kurls, un kliegt uz mani nevajag. Jo vairāk tāpēc, ka revolucionāro mītiņu laiks pagājis. Es šo sarunu iesāku, lūk, kāpēc. Pagaidām es šeit esmu galvenais inženieris. Es pavēlu meistaram novākt šo lapeli. Bet jūs — persona, kam trūkst kā pieredzes, tā administrativās pilnvaras — rupji iejaucaties manā darbā, paceļat balsi, sarunājat rupjības. Kā jūs to pavēlēsiet saprast? Vai tā nav darba disciplinas graušana?

Ļaunā priekā, jau it kā triumfējot par pilnīgu uzvaru, pavīdēja brāķa ražotāja Kašketa seja, bet manā priekšā dzēlīgi mirdzēja zaļganās Andri-cheviča acis.

Tomēr es vēl nepadevos:

- Jautājums par darba izpeļņas izmaksas kārtību, Stefan Medardovič, saskaņots ar rūpnīcas direktoru biedru Rudenko un mūsu rūpnīcas arodbiedrības komiteju. Tas, kas strādā par visiem labāk, saņems darba algu pirmais. Un man liekas, ka arī galvenajam inženierim jāpadodas direktora gribai, bet nevis tai jāpretojas.

— Par šādu saskaņošanu es neko nezinu, — Andrichevičs noburkšķēja.

Direktors ar mani nav runājis.

— Ar jums nav runājis, bet runāja ar visas rūpnīcas komjaunatnes kolektiva biroja locekļiem. Ivans Fjodorovičs atzina visus mūsu pasākumus ... un sienas avīzi — vispirms.

— To es vēl noskaidrošu! Sie triki jums tik viegli neizdosies! — acīm redzot samulsdams, Andrichevičs īgni noberbelēja.

Pie manis pienāca Turunda. Pievērsdamies inženierim, viņš mierīgā balsī teica:

— Stefan Medardovič, varu apgalvot, ka Mandžura runā patiesību un nedomā jūs piekrāpt. To es saku nevis personīgi, bet partijas organizācijas vārdā. Mēs domājām, ka jūs mums pateiksieties, bet nu iznāk tāda nesaskaņa ...

— To mēs vēl redzēsim! — inženieris draudoši izmeta, nenoklausījies Turundu. Viņš sakārtoja cepuri ar lakoto nagu un steigšus izgāja no cecha.

— Seši — nulle mums par labu, Vasja! — izsaucās Zakabluks, tikko aiz inženiera bija aizkritušas čīkstošās durvis.

— Paklausies, tu komjaunist! — pienākdams viņam cieši klāt un pūzdams virsū degvīna smaku, Kaškets nošņāca. — Ko tu man piesienies! Valoda tev kā žagatai, gatavs tarkšķēt nezinko, tikai tava iedoma gluži veltīga. Drīzāk es aizrīšos, nekā šeit saņemšu naudu. Nesiet man to žiglāk pie mašinas!

— Nu, tad neņem ar! Lūgties jau neiesim! — Turunda atteica. — Rūpnīcas pārvalde tavu naudu pārskaitīs krājkasē.

— Man nav krājkases grāmatiņas. Neesmu tāds skopulis ka tu! — Kaškets nikni kliedza.

— Tad pie viena dabūsi arī grāmatiņu! Bet sirdīties te lieki. Kas tad pie mums ir brāķa ražotāju karaļi? Vai ne tu ar savu pārinieku? — Kaš-ketam meta sejā Turunda, strauji nozibsnīdams acīm. — Zēni šeit pareizi raksta. Ja tu gribi ražot brāķi — lai tad tev arī īpaša kārta ... Ja ne, vācies no cecha prom uz jūru — tīklus vilkt. Varbūt tur tev vairāk veiksies!

Kas tad tas, brālīši, ko? — Kaškets sāka vaimanāt, meklēdams atbalstu pie smejošiem lējējiem.

Taču neviens viņam nejuta līdzi. Pamazām visi sāka izklīst.

Piepeši galdiņu ar sarakstu aizsedza kāda mugura: naudu no Zakab-luka saņēma padzīvojis cepļa strādnieks Cučvara. Neilgi pirms algas izmaksas viņš bija kāda radinieka kāzās Matrožu priekšpilsētā un nokavēja veselu darba dienu. Mūzika šajās kāzās dārdēja tā, ka bija pat dzirdams līdz zemes strēlei, bet Cučvara nākamajā dienā staigāja apkārt miegains. Nule viņš bija izlēmis saņemt algu bez trokšņa un ātrāk nozust no ļaužu acīm bez lieka negoda.

— Sākums ir! — Koja Zakabluks skaļi ieteicās. — Kas nākošais? Lūdzu pasteigties!

Un tikai tagad pirmo reizi pēc darba beigām es sadzirdēju Tiktora balsi. Ciezdams līdz šim klusu un tāds kā sadrūvējies, viņš parāva Kašketu aiz rokas un teica:

— Nav ko ārdīties! Brāķis bija? Bija! Visu pēcpusdienu, kad gatavoja veltnīšus, nokavēji? Nokavēji! Saņem naudu — un taisies, ka tiec! ...

Tiklīdz Kaškets ar savu pārinieku, kas šoreiz izrādījās saprātīgs, bija dabūjuši algu, cechs uzreiz kļuva tukšs. Mēs kopā ar Turundu un Zakab-luku devāmies uz eju, un, atceros, Lūka neviļus izmeta:

— Paskat, Vasil, cik jūsu podolietis kjuva rāms, ieraudzīdams sevi tādā sabiedrībā. Iedarbojās! Tātad nav vis gluži jēgu zaudējis.

Lūkam bija taisnība. Es gan domāju, ka tieši Tiktors sāks visvairāk ārdīties, ieraudzījis laikrakstā savu attēlu. Bet iznāca pavisam pretēji un turklāt labi.

Satraukts no sadursmes ar Andricheviču, es kopā ar biedriem soļoju uz rūpnīcas vārtiem un domāju: «Tagad gan «papucītis» mani, nabadziņu, apstrādās pie pusdienu galda! «Sitais tavs,» teiks meitiņai, «pielūdzējs smurgulis! Stājas man ceļā. Bet mēs viņu, nelieti, vēl dzirdījām ar alu un mielojām ar stori!» Un, protams, Anželika, mani satikdama, raustīs degunu. Nu lai! Viņas iegribu dēļ jau nu principus nemainīšu. Kāds biju, tāds palikšu. Man ir pavisam cits ce|š: ar Turundu, Golovacki, Naumenko un ar visiem citiem jaunajiem draugiem šajā pilsētā.»

Šādu domu sasildīts, es cieši paņēmu Turundu zem rokas un teicu:

— Sākums ir likts, Lūka Romanovič! Nu gan būs valodas lietuvē! ... Un cik daudz cīņu mūs vēl gaida!

— Lielu darbu darām, Vasil! — Turunda atteica nopietnā balsī. — Politika — tā ir miljonu cīņa, man stāstīja strādnieku universitātē. Vieninieki šajā cīņā vienmēr zaudē. Bet mēs taču esam miljoni!

VĒSTULE ZEM AKMENS

Pēc divām dienām, kad mūsu cecha sienas avīzē parādījās ziņojums par darba kavētājiem, Maremucha, aiziedams pēc manis darbā, bija ieraudzījis uz celiņa, kas veda pie mūsu vārtiņiem, zem smaga laukakmens baltu aploksni.

Vēstules saturs ir vērts, ka to nocitē pilnīgi:

«Paklausies, tu plikvēderainais chochol! Aplam augstu esi sācis uzreiz celt degunu. Nenojaut, ka drīz jo drīz dzimtajā zemē ieradīsies batjka Machno ar savu baru. Tad mēs aplauzīsim spārnus visiem partijniekiem un komjaunistiem. Tā ka tu izturies rāmāk vai — vēl labāk — vācies, kamēr kājas veselas, ar labu ceļa vēju uz savu Podoliju, no kurienes pats nelabais tevi šurp atnesis. Un pielūko, ja par šo vēstuli kādam iepīkstēsies — žēlastības negaidi! Uz vietas aizbāzīsim rīkli!»

Paraksta vietā bija uzzīmēts kails galvaskauss un zem tā divi sakrustoti kauli.

Kad mēs atgriezāmies no rūpnīcas, Maremucha man pasniedza aploksni ar šo vēstuli un satraukts sacīja:

— Mūdži draud! Lasi, Vasil!

Steigā es izlasīju šo vēstuli, kas bija rakstīta ar nevienādiem burtiem, acīm redzot ar kreiso roku, un iesmējos.

— Es nesaprotu šādus muļķīgus smieklus! — Saša nomurmināja. Viņš — gluži kā lauku vecmāmuļa dzijas — tina uz divu krēslu atzveltnēm garas un tievas gumijas savam aeroklubam.

Es vērīgi palūkojos gan uz vienu, gan otru un teicu:

— Vai tikai jūs, zēni, mani neāzējat?

Pjotrs sašuta:

— Vai tu re, kāds neticīgais Toms! Domā, ka vēstuli no machnovie-šiem sūtījuši mēs! — Un tūliņ Petro man pastāstīja, kā viņš atradis zem akmens paliktu vēstuli.

Petjkas argumenti mani pārliecināja. Un tiešām: vai tad komjauniešiem piedien tā jokot, izliekoties par padomju varas ienaidniekiem?

— Kas gan to būtu rakstījis, Vasil? — Maremucha naivi apvaicājās. — Kas zina, vai nav kāds no lietuves cecha?

— Skaidrs, ka no lietuves. Kāds no darba kavētājiem. Mēs viņiem uzminām uz astes, un nu viņi biedē, — es piekritu.

Bobirjs, pa pusei čukstot, ieteica:

— Ja tu esi pārliecināts, ka tas Kaškets, — aizskrien un paziņo. Tā ir politiska lieta!

— Ja es to noteikti zinātu ... — Kas nav pieķerts zādzībā — nav zaglis. Viņš izlocīsies, un es nonākšu muļķīgā stāvoklī. Kļūšu vēl smieklīgs!

Saša noteica gaužam pārliecināts:

— Nekas, nekas! Tur noskaidros. Tur sēž gudri cilvēki un izdibina visu. Pēc rokraksta vien cilvēku it visur atradīsi.

— Vasil, paklausies, Saša runā prātīgi, — sarunā atkal iejaucās Maremucha. — Parādi šo vēstulīti, kam nākas. Tur sāks rīkoties. Tas taču ienaidnieka izlēciens!

Līdz vēlam vakaram mēs apspriedām šo sasodīto vēstuli, kas aizņēma visas mūsu domas, un ne par ko citu nerunājām. Mēs nācām pie vispārēja secinājuma, ka nevis aiz labas dzīves, nevis no spēka, bet gan drīzāk aiz vājuma mūsu ienaidnieki ķeras pie tādām nelietīgām vēstulēm.

Vēl pavisam nesen es ļoti apvainojos, ja mani uzskatīja par zēnu. Tik ļoti gribējās ātrāk pārlēkt pāri jaunieša gadiem, kļūt pieaugušam, tādam kā Turunda vai vismaz kā Golovackis! Tomēr aizskarošais īpašības vārds «plikvēderainais», kas norādīja uz maniem jaunajiem gadiem, šodien mani tā neaizvainoja kā aizskarošā un derdzīgā palama «chochols». Tā cara laikā uradņiki, žandarmi un daždažādi lielmaņi mēdza saukāt ukrainiešus. Es ne vienreiz vien tiku dzirdējis, kā Deņikina skauti nicinoši saukāja mūs, Aizupes darba jauniešus, par «chocholiem». Domāju, ka tas viss jau pagājis, lepni rakstīju anketās «ukrainietis». Vakaros komjauniešu klubā man patika dziedāt ukraiņu dziesmas, runāt ukraiņu valodā. Tagad ierādījās, ka nelietis, kas sūtījis anonimo vēstuli, ņirgājas arī par manu tautību, un tas manī izraisīja vislielāko sašutumu.

...Bobirjs un Petro sen jau vairs nepacēla balsis. Saša šņākuļoja aizvien vairāk un vairāk. Iedzeltenais, plāni nogrieztai ķirbja šķēlei līdzīgais mēness lūkojās pa atvērto logu. Pilsētas skvērā sakarā ar sestdienu vēl joprojām trokšņoja uzdzīvotāji. No austrumiem uzvēsmoja brizi, un kopā ar vieglo vējiņa dvesmu es sadzirdēju skaļu kliņķa troksni. Iečirkstējās grants zem cilvēka kājām, kurš žigli nāca no vārtiņiem uz mūsu mājiņu. Kas gan tas varētu būt? Saimniece jau sen gulēja. Kaimiņi tik vēlā stundā mūs reti traucēja. Es pa logu uzsaucu nācējam.

— Telegrama! Vasilijam Mandžuram, — tas atsaucās lejā.

Es pa kaklu pa galvu metos lejup pa kāpnēm. Un, kamēr es parakstījos un uzšāvos augšā mezoninā, no trokšņa uzmodinātie zēni jau bija aizdeguši

gaismu. Miegaini, sporta biksītēs, viņi stāvēja, mani gaidīdami, un viņu sejas pauda nepacietību.

Lampas gaismā es izlasīju nosūtīšanas staciju: «Siņeļņikova.» Kas tie par māžiem! Siņeļņikovā man itin neviena nebija. Bet varbūt tētuks, tipogrāfijās darbinieks, nolēmis mani apciemot un brauc no saviem Cerkasiem atvaļinājumu pavadīt pie jūras?

— Tad taisi jel žiglāk vaļā! Nemoki! — Saša ievaidējās.

Paklausīdams viņa padomam, es atplēsu zilo papīra strēmelīti, un manu

acu priekšā kā maza ģeogrāfiskā karte atvērās cietā telegrama ar uzlīmētām burtu lentītēm.

Iespiestie burti sāka lēkāt acu priekšā. To necerētais saturs mani pārsteidza, un es iekliedzos:

— Zēni! Ņikita brauc šurp!

— Ņikita brauc pie mums? Tu joko! Tur būs kāda kļūda! — Mare-mucha izsaucās, paceldamies pirkstgalos un pāri manam plecam raudzīdamies telegramā.

— Kas par kļūdu? Klausies! — Un es skaidri izlasīju:

«IERADĪŠOS RĪT PUSDIENĀ SAGAIDIET PRECU VILCIENU NEKAVĒJOTIES SAGATAVOJIET KRAVAS PIEŅEMŠANU PUNKTS KOLOMEJECS.»

— Cik žēl, ka es nevarēšu viņus sagaidīt!

— Vai tu esi jucis? — es uzbruku Bobirjam. — Kas tev prātā? ... Nesagaidīsi Ņikitu?

Bobirjs žēli novilka:

— Nevaru, Vasja. Svarīgas darīšanas!

— Kas tad svētdienā var būt par svarīgām darīšanām? — nostādamies manā pusē, ieteicās Maremucha.

Taču Saša nepadevās un visai nozīmīgi paziņoja:

— Ir gan. Svarīgas. Bet pagaidām tas — noslēpums!

— Nesagaidīt savu sekretāru Ņikitu? Viņš taču mums ved čugunu, balamute tu tāds!... Tev jābūt stacijā! Komjauniešu disciplinas kārtībā. Saprati? — Maremucha pavēlošā balsī uzsauca Saškam.

— Bet es nevaru! — Bobirjs iecirtīgi atkārtoja. — Tieši pusdienā man nolikta tāda ...

Un nekas nelīdzēja. Lai kā mēs Sašam pārmetām, lai kā viņu kauninājām, ka viņš veca drauga un audzinātāja sagaidīšanu apmaina pret nez-kādu tur satikšanos, Bobirjs izturējās nelokāmi un nepadevās pierimām.

Nākamajā dienā, paķēruši līdzi Golovacki, mēs ar Petro ieradāmies stacijā. Pasažieru vilciens no Jekaterinoslavas bija pienācis jau no rīta. Tukšais, zaļais sastāvs jau sen stāvēja novirzīts uz rezerves sliedēm. Svērāji, pārmijnieki, bufetnieks — visi no pusdienas svelmes bija paslēpušies vēsajās stacijas telpās, kas mums, fabriku-rūpnīcu arodskolas audzēkņiem, vēl nesen bija jaunas un svešas; Taču šodien šī piejūras gala stacija ar saulē sakarsētām, vizmainām sliedēm mums šķita mīļa un pazīstama gandrīz vai kopš bērnības. Cik ātri var iedzīvoties jaunā pilsētā, ja savā ceļā satiec labus cilvēkus! Pat mūsainais, pajaunais stacijas dežurants, kas ar savu sarkano cepuri bija līdzīgs mušmirei, man šķita kā sens paziņa.

Tālumā pie pārmijām noklakšķēja, paceldamies augšup, semafora vai-rodziņš, un sīki iedunējās tērauda troses sliežu malā noliktajā kastē. Mēs sadzirdējām tālīnu lokomotives svilpienu.

«Diezin kāds tagad būs Ņikita? Vai viņš kā agrāk sarunāsies ar mums kā vecākais vai arī uzskatīs mūs sev līdzīgus?» es domāju, saspringti vērodams pieaugošo lokomotives dūmu grīsti.

Smagās lokomotives vilkts, preču ešelons no Taurijas stepēm traucās pretī plašajai jūrai. Un tad beidzot, apdvesdama jau tā saulē sakarsušo peronu ar karstu garaiņu mākoņiem, lokomotive aizjoņoja gar stacijas ēku — melna, eļļaina, laistīdamās no ziedes un lakas, smaržīga un smagnēja kopā ar jaunu, melni notrieptu mašinistu, kas bija izliecies pa kvadrātveidīgo lodziņu.

Mums gar acīm pavīdēja brūnas platformas ar būvkokiem, ar nezināmas kravas kastēm, apbirušas ar potašu un oglēm, un es domāju, ka tām nebūs ne gala, ne malas. Bet tad uz vienas no platformām parādījās figūra ar salmu cepuri galvā, pavisam savādāka nekā tie pavadoņi, kas ik pa brīdim no tamburiem vēcināja ar karodziņiem. Aizritēja viens mirklis, otrs, un mēs pazinām Kolomejecu. Ģērbies zilā kombinezonā, viņš stāvēja uz kaut kāda milzīga darbgalda.

Tikko mūsu skatieni sastapās — Kolomejecs norāva no galvas cepuri un sāka to vēcināt, mūs apsveikdams. Apbrīnojami iededzis, sausnējs, viņš kaut ko kliedza, bet vagonu riteņi apslāpēja viņa vārdus. Vilciens vēl nebija paguvis Palēnināt gaitu. kad Ņikita jau veikli nolēca uz perona.

— Sveiki, zēni! — viņš uzsauca.

Sākumā Ņikita vienkārši paspieda man roku, tad, mirkli šaubījies, cieši apskāva un noskūpstīja uz abiem vaigiem. Viņš smaržoja pēc stepju plašumiem, sīvajām vībotnēm, vīgriezēm un ceberiņiem. Arī ar Maremuchu viņš saskūpstījās. Tad es Ņikitu iepazīstināju ar Golovacki.

Kolomejecs, jautri lūkodamies Toļā, spieda viņam roku:

— Kā nu ne, esmu dzirdējis! Vasils man par tevi rakstīja. Paldies, ka pieņēmāt mūsu audzēkņus... Bet vai pļaujmašinas būs?

— Un vai čuguns būs? — tāpat pasmaidīdams, vaicāja Toļa.

Kolomejecs pagriezās ar seju pret ešelonu un norādīja ar roku uz trim

piekrautām platformām ešelona beigās.

— Vai tiešām nepietiks? — viņš ne bez lepnuma vaicāja.

— Paliks vēl pāri! — Toļa konstatēja. — Taču es redzu, līdz jums vēl nav nonākuši Fēliksa Edmundoviča vārdi: «Ar metālu rīkoties kā ar zeltu.» Redzu, jums ir veseli slāņi. Bet es, jāatzīstas, domāju, ka Vasils drusciņ pārspīlē.

— Iekām pienāca jūsu telegrama, mums pat prātā neiešāvās pievākt visus šos lūžņus, — Ņikita taisnojās. — Paldies par norādījumu!

— Cik ātri gan jūs visu savācāt! — Petro brīnījās.

— Vajag ātri. Raža negaida. Vācām nakti, lāpu gaismā. Tagad visas cerības uz jums!

— Kas tas par joku, Ņikita? — es vaicāju, rādīdams uz salauztu čuguna statni, kas izskatījās pēc milzīgas galda pamatnes.

— Tas, draugs, nav nekāds joks, bet naudas drukājamā mašina!

— Vai nav tā pati, kas stāvēja garīgajā seminārā? — es atcerējos.

— Tā pati! — Ņikita apstiprināja un, pievērsdamies tikai Golovackim, paskaidroja: — Redzi, mūsu pilsētā kādreiz aizkavējās Petļuras direkcija. Toreiz vācieši atsūtīja Petļuram no Berlines šo mašinu naudas iespiešanai. Petļura ar to iespieda tādu daudzumu grivnu un karbovancu, ka uz laukiem vēl līdz šim laikam tapsē ar tiem tapešu vietā goda istabas. Pēc tam šī salauztā mašina stāvēja Lauksaimniecības institūta pagrabā. Mēs kā saņēmām Vasila telegramu — tā tūlīt skrējām pa visiem pagrabiem, vākdami metālu. Komjaunieši studenti šo mašinu uzgāja aiz malkas grēdām. Vai derēs? ...

Golovackis rāmi, ik vārdu uzsvērdams, atteica:

— Bet vai nav žēl tādu milzeni ņemt lūžņos? Vai to nevar pielāgot kādai tipogrāfijai?

— Domājām. Prātojām. Artelis «veltas pūles»! — Ņikita iebilda. — Vācu instruktori, kā sāka mukt kopā ar Petļuru aiz Zbručas, tā arī paķēra sev līdzi visas vērtīgās daļas, bet šo statni saspridzināja. Viss vienās plaisās. Jaunu vieglāk izgatavot nekā šo salabot.

Es skatījos uz smago statni, kas bija novietots platformas vidū un ar virvēm piesiets pie tās malām. Nāca prātā tālais pilsoņu kara gads, kad petļuriešu sagrābtajā pilsētā sāka klīst baumas, ka garīgajā seminārā iespiedīšot jauno naudu. Skaidri atminējos, ka petļurieši ar varu gribēja piespiest arī manu tēti, burtlici, haidamaku apsardzībā iespiest viņu izkrāsotos «trīsstūrainos» papīriņus, ko bija parakstījis Petļuras galvenais mantzinis kāds Ļebeds Jurčiks. Tēvs iekliedzās: «Esmu burtlicis, nevis naudas viltotājs!» — un prom bija. Toreiz viņš aizgāja uz Nagorjaniem, pie partizaņiem.

Un tā šī nolādētā mašina, no kuras tēvs tajos gados aizbēga no pilsētas, atkal gadījusies manā ceļā, taču tagad tā derēja tikai kausējumam.

Golovackis tūliņ aizgāja pie stacijas dežuranta un palūdza to atāķēt platformas ar čugunu un nogādāt tās uz rūpnīcu.

— Jūs, draugi, vediet ciemiņu uz mājām! Viņš droši vien būs izsalcis? Un arī nomazgāties nenāks par ļaunu, — Toļa sacīja, saņemdams no Kolo-mejeca pavadzīmes. — Es šeit pats visu nokārtošu!

— Jā, nomazgāties nebūtu par ļaunu, — Ņikita piebilda un noglaudīja savu iedegušo kaklu.

— Vai tiešām tu visu ceļu brauci uz atklātas platformas? — Mare-muc.ha vaicaja, kad mēs iznācām stacijas laukumā.

Braši papurinājis kuplos matus, Kolomejecs sacīja:

— Lieliski braucu! Kā Džeka Londona klaidonis! Tikai ar to starpību, ka neviens mani nedzina prom no vilciena. Nakti lielajos posmos pavadoņi sapulcējās pie manis kā klubā.

Un es ne bez skaudības jautāju:

— Vai jautri bija braukt?

— Ir nerunā! Atpūtas māja uz riteņiem. Tikko paceļas saule — norauju darba uzvalku un tikai gozējos. Vējiņš tevi apvēsmo, bet garām lido pieturas vietas, ciemi, upes, druvas, visa Ukraina!... Ir gan bagāta mūsu zeme! Vakarā mēs iebraucām Jekaterinoslavā, virs rūpnīcām blāzmo visas debesis! Tā tik ir industrija — pat elpa aizraujas! Vārdu sakot, man bija lielisks brauciens. Kaut ko tamlīdzīgu savā mūžā nebijuizbaudījis!

— Ņikita, bet kas ar Pečericu? — Maremucha satrūkās.

— Ar Pečericu? ... — Kolomejecs uzreiz sataisīja noslēpumainu seju. — Tas, draugs, ir garš stāsts. Pat nakts nepietiks, lai jums visu izstāstītu. Un, gribēdams mainīt sarunas tematu, viņš vaicāja: — Puikas, bet kur tad Saša? Kur mūsu dārgais un mīļotais biedrs Bobirjs?

— Bobirjam nezkādas tur svarīgas darīšanas. Viņš atnāks velak ... — Maremucha nomurmināja.

Tajā brīdī virs Kobazova kalna atskanēja kaut kāds pieaugošs tarkšķis. Tas kļuva stiprāks un pārvērtās dunoņā. Pavērsdami skatienus uz to pusi; mēs ieraudzījām, ka no kalna malas piepeši atravas un lidoja pāri pilsētai neliels aeroplans.

Aeroplans nosvērās uz vienu pusi, uzņemdams straujāku gaitu uz jūru, un nelielajā augstumā mēs saskatījām ne tikai pilotu ar brillēm un adas cepuri galvā, bet arī viņam aiz muguras sēdošo otro cilvēku — kalsnēju, izspūrušu un apbrīnojami pazīstamu. No propelera plūstošā gaisa strāvā meta atpakaļ un pluinīja viņa gaišos matus. Pasažieris māja mums ar roku, un Maremucha piepeši iespiedzās:

— Zēni, tas taču Bobirjs! Goda vārds, tas ir viņš!

Un pīdamies, stomīdamies, bet nenovērsdams no lidmašinas acis, Maremucha mums ātri pastāstīja, ka jau divas nedēļas četri remonta un instrumentu cecha komjaunieši kopā ar komisāru Rudenko būrušies ap mācību lidmašinu, ko Rudenko atvedis no mūsu šefības eskadriļas. Nule viss kļuva skaidrs: ir Sašas biežā nozušana vakaros, ir viņa noslēpumainais noraidījums sagaidīt Kolomejecu. Nebūdami pārliecināti par veiksmi, nezinādami, vai viņiem laimēsies izlabot lidmašinu, aerokluba sazvērnieki līdz pēdējam brīdim bija slēpuši savu pirmo lidojumu. Kā gan viņi slepenībā paguvuši aizvilkt lidmašinu no aerokluba uz Kobazova kalnu?

Pa to laiku lidmašina aizlidoja pār klajo jūru. Tā jau bija virs viļņ-lauža. Alkatīgām acīm es sekoju tās lidojumam un — jaatzīstas! — ap-skaudu Sašu. Gaužām gribējās būt pašreiz viņa kabine un no augšas aplūkot mūsu pilsētiņu pie smilšainās zemes streles._ Paris mirkļos Saša bija pārlidojis pāri pilsētai, bet mēs tikai gājām un gājām un nebijām nokļuvuši pat līdz centram. Turklāt Kolomejecs vēl vairāk iekaisināja manu skaudību:

— Vai tiešām tas ir Aleksandrs?

— Nu, protams, ka viņš! — Maremucha izsaucās. — Viņš kādreiz lielījās: «Esmu lidmašinas mechaniķis!» Bet es šim: «Kas nu tu par lidmašinas mechaniķi, ja ne reizi neesi lidojis!» Bet viņš: «Gan redzēsi — lidošu!» Un lido! Skatieties, skatieties — pagriezās uz bākas pusi!...

— Drosmīgs tātad šis Bobirjs! Iznāk, ka nemaz nav bijis tāds gļēvulis, par kādu mēs viņu uzskatījām pēc nelaimīgās dežūras pie Sevišķo uzdevumu daļas štaba. Lai tā varētu lidot, nepieciešami stipri nervi un gaiša galva. Un viņš vēl māj ar roku it kā no jumta. Neko teikt — Saša jums aizsteidzies priekšā! — Kolomejecs teica.

Lidmašina pacēlās debesu zilgmē un bija līdzīga lielam sienāzim, kas nejauši iemaldījies virs sāļās jūras.

— Es jums saku, nolaidīsies uz zemes strēles! — Maremucha pareģoja.

Un liesām, lidmašina lidoja virs zemes strēles, bet tad pagriezās atpakaļ uz pilsētu, pārlaidās pāri kūrvietai un, aplidojusi apkārt stacijai, apsveikdama pavēcināja ar spārniem.

— Viņš taču apsveic tevi, vai dzirdi, Ņikita! — es jūsmīgi ieteicos. — Domā, ka tu vēl atrodies stacijā pie tā ešelona.

— Iespējams, iespējams... — Kolomejecs satraukts piekrita, pavadīdams ar acīm lidmašinu, kas tagad pagriezās atpakaļ uz Kobazova kalnu. Pēc mirk|a tā bija pazudusi aiz kalna smailes.

Kamēr mūsu viesis rāmi un nesteigdamies mazgāja jūrā ceļa putekļus, mēs ar Petro taisījām ūdenī tādus lēcienus un trikus, uz kādiem spējīgs tikai ārkārtīgi priecīgs cilvēks. Es cieši saliku delnas kopā un apšļakstīju Petrusu ar ūdens šļakatu kaskādēm. Viņš nosprauslājās, rīdams ūdeni, mēģināja atvairīties, taču velti. Tad mēs papeldējām tālāk, kur ūdens nebija tā saduļķots, un iesmiedamies nirām. Es zem ūdens atvēru acis un cauri zaļganajam biezumam saskatīju smilšainās gultnes rievas, sarūsējušu zvejas enkura lausku un aļģu kušķīšus, kas bija līdzīgas zemūdens virpulenei.

Jauki bija peldēties, zinot, ka blakus plunčājas sens draugs Ņikita Kolomejecs.

Saša iedrāzās istabā, kad mēs nomazgājušies un atsvaidzinājušies trijatā ēdām auksto okrošku ar jauniem gurķīšiem, kuru saimniece bija sagatavojusi no ledus auksta un spēcīga maizes kvasa. No satraukuma pietvīcis, ar eļļas lāsēm notrieptu seju, netīrām rokām, Bobirjs sasveicinājās ar Kolomejecu tā, it kā tikai vakar būtu šķīrušies un tūliņ vaicāja:

— Vai redzēji, kā mēs lidojām?

— Redzēju, redzēju, Sašok, un, jāatzīstas, es sākumā neticēju, ka tu esi spējīgs uz kaut ko tādu! — pamirkšķinādams mums ar acīm, Ņikita atbildēja.

Bobirjs saskaitās:

— Ko? Neesmu spējīgs?! Mēs pārbaudīsim, kā nākas, motoru un aizšausimies līdz Nogaiskai vai Geničeskai. Aģitācijās lidojumā. Pats Rudenko sacīja. Un es par lidmašinas mechaniķi. Jā, jā... Rudenko nevienam no zēniem neuztic motora samontēšanu, tikai es viens pats ar viņu strādāju ...

— Apsveicu, Sašeņka, un ticu, ka tev lemts aizlidot ne tikai līdz Nogaiskai. Ja esi sācis lidot — celies augstāk un nerimsties! — Kolomejecs noteica.

LĪKSMA NAKTS

Mēs izkrāvām Podolijas komjauniešu savākto čugunu.

Saule vēl atradās pie debesīm, bet mēs, paēduši pusdienu un mazliet itvilkuši elpu, jau sapulcējāmies pie pāļdziņa un pēc pāļdziņa mašīnista lorādījuma stiepām pie režģiem vecu ceļa mašinu lūžņus, nevienam nepie-lerošu pagājušā gadsimta darbgaldu eļļainos statņus un pat sarūsējušu,

salauztu presi maču izgatavošanai. To, pēc Kolomejeca vārdiem, atraduši vecas sinagogas pagalmā komjaunieši burtliči.

Visvairāk mums nācās papūlēties, kamēr pārvēlām pāri pāļdziņa nožogojumam drukājamās mašinas čuguna statni. Mēs, sviedriem līstot, pūlējāmies no visa spēka. Pat vecie cepļa strādnieki iznāca mums piepalīdzēt.

Beidzot mašinists aizvēra nožogojuma durvis, un mēs atlēcām sāņus.

Tad Toļa Golovackis ieslēdza vinčas svirslēdzi. Trose čīkstēdama vilka augšā smago metālā zveltni. Tas apstājās virs pāļdziņa bloka, skaidri saredzams sārtajā pievakares debesu zilgmē. Toļa nospieda sviru, un atbrīvotais zveltnis, šķeldams gaisu, šāvās lejup. Vairākas reizes nācās dzīt augšup šo smago metālā bumbieri un bombardēt ar to čuguna daļas tik ilgi, kamēr statnis šķindēdams un nokrakšķēdams sašķēlās.

— Labi! — iekliedzās Toļa, atraudamies no vinčas sviras un labpatikā berzēdams eļļainās rokas.

Pats grūtākais bija paveikts.

Drīz vien, ieiedami norobežotajā pagalma kvadrātiņā zem pāļdziņa, mēs mašinas vietā atradām čuguna drazu grēdu. Golovackis ar abām rokām pacēla statņa gabalu pie acīm, pavērās lūzuma nevienādajā virsmā kā spogulī un teica Ņikitam:

— Čuguns ir labs! Tīrs. Grafita nav daudz, toties fosfora un silicija atliku likām. Tāds čuguns kusīs tikpat kā sviests, bet no tā izgatavotās detaļas kalpos ilgus gadus!

Un, izmēģinādams savu muskuļu spēku, Toļa ar labo roku saspieda statņa atlūzušo gabalu. Viņš nepavisam pašlaik nelīdzinājās tam tīrīgajam sekretāram, kurš mani padarīja tik uzmanīgu ar savu ārieni, kad mēs tikāmies pirmo reizi.

Lai, kas var zināt, komjauniešu čugunu nesajauktu iar visa ēecha rezervēm, Zakabluks ierīkoja īpašu aizžogojumu: zemē iesistus mietiņus apvilka ar virvi. Mēs šajā aizžogojumā sanesām smagos čuguna gabalus, un, kad viss triju platformu saturs bija gatavs sviešanai stāvcepļa rīklē, Zakabluks pakāra pie virves plāksnīti ar uzrakstu: «Čuguns jauniešu sestdienas talkai.»

Es jau redzēju pats ar savām acīm: mirdz un laistās virs straujās Dņestras zeltainie tvirto kviešu viļņi. Un it kā kuģi pa šo dzeltējošo kviešu druvu jūru, izkaptīm tarkšķot, peld mūsu roku darinātās pļaujmašinas.

Turunda aizvietoja lietuves cecha partijas šūniņas sekretāru Flegontovu, ko rūpnīcas direkcija bija aizsūtījusi ražošanas komandējumā uz Ļeņin-gradu. Diendienā es apspriedos ar Luku Romanoviču, kā mūsu jauniešus labāk ievirzīt ražošanas darbā, lai tie kā sīkumos, tā arī lielos darbos būtu uzticami partijas paligi.

Turunda ar vienkāršiem, lietišķiem boļševika un pieredzes bagāta rūpnīcas darbinieka padomiem virzīja mūsu jaunības degsmi uz konkrētiem darbiem. Viņš mūs vadīja ļoti prasmīgi, laikā pateikdams, kas vēl darāms. Pēc ikvienas jaunas sarunas ar viņu es skaidri saskatīju cechā tās «šaurās vietas», kur vēl var likt lietā mūsu enerģiju. Es iemācījos saprast Turundu

no pusvārda, un viņš savukārt vadīja komjauniešus tā, lai mēs varētu izrādīt visplašāko iniciativu jebkurā pasākumā.

Katrs iesākums ir grūts. Nedēļu pēc tās dienas, kad es saskrējos ar inženieri Andricheviču, cechā parādījās jauniešu avīzes otrais numurs. Izsitējs Griša Kaņuks bija lieliski pūlējies.

Garš, plecīgs puisis ādas skotelē un aizsargbrillēs stāvēja pie lejamā <ausa krāna un grozīja to. No kausa snīpja plūda izkausēta metālā strūkla un rakstīja burtu pēc burta, no kuriem iznāca nosaukums: «Jaunais Entuziasts». Šis kvēlais nosaukums uzreiz saistīja jauno un veco cecha strādnieku skatienus.

Visus rakstiņus Ko|a Zakabluks rūpnīcas pārvaldē rūpīgi pārrakstīja iz mašinas. Viņš bija arī divu rakstu autors.

Rakstā, kas bija veltīts taupības režimam, mūsu klusais tabeļvedis ar stām saimnieka acīm bija vērojis lietuves cechu.

Ne cecha noliktavu pārziņi, ne Fjodorko, ne galvenais rūpnīcas inže-iieris Andrichevičs, Ko|a rakstīja, vēl nav no sirds atsaukušies partijas licinājumam cīnīties par taupības režimu. «Vai galvenais inženieris ir pa-lomājis, cik daudz brīva, neizmantota klona atrodas netālu no nepabeigtās nartena krāsns? Bet ir taču vērts attīrīt nolaisto klonu no smiltīm un ūžņiem — būs kur uzstādīt veidmašinas, kas jau vairāk nekā gadu lietuves noliktavā gaida remontu ... Un cik daudz bliešu ar atlauztiem koka ;īļiem mētājas uz plauktiem! Bet tajā pašā laikā ikreiz, kad pietrūkst diešu, meistars Fjodorko iesniedz remontu un instrumentu cecham arvien aunus un jaunus pasūtījumus. Instrumentu atslēdznieki tērē dārgo metālu, zgatavodami mums jaunas blietes. Vai tad nebūtu vienkāršāk pielikt veca-iem dzelzs rokturiem jaunus ķīļus un ar to aprobežoties?»

Zakabluks bija sameklējis daudzus līdzīgus un pārliecinošus piemērus, /"iņš nevis aplinkus, bet tieši vainoja administrāciju, ka tā serdeņu telpā ietaupot grafitu, sulfita sārmus un sīrupu. Un viņš ne tikai norādīja trū-umus, bet aicināja strādniekus cīnīties par katru čuguna lāsi, par katru latčinas trekno smilšu riekšavu, kuras veda mums no tālienes, par katru eplaisājušu veidkasti, ko pie labas gribas var sakniedēt un laist darbā bez 'ārkausēšanas.

Rakstiņā «Meistara Fjodorko labsirdība» Zakabluks asi uzbruka Alek-ejam Grigorjevičam par viņa samierinošo izturēšanos pret pašlabuma neklētājiem un brāķa ražotājiem. Koļa teica patiesību tieši acīs. Viņš rak-tīja, ka pietiek kādam brāķa ražotājam uzaicināt meistaru pie sevis mājās z kāzām vai krustībās par krusttēvu, un Fjodorko jau ar mieru skatīties z visām machinacijām caur pirkstiem. «Ja šie dīkdieņi negrib laboties, — 'akabluks brīdināja, — meistaram uz vietas jāiztīra no viņiem lietuve.»

Savu rakstu es parakstīju «Vasils Vāle». Man šis vārds iepatikās jau abriku-rūpnīcu arodskolā. Ar vāli veidotāji, kas veido uz klona, parasti 'kustina modeļus, iekām tos piesardzīgi izņem no smilšu formām. Tā arī s ar savu rakstu gribēju izkustināt laiskos un apmierinātos, no kuriem ija atkarīga cecha attīstība.

Vasils Vāle avīzē «Jaunais Entuziasts» izteica domu, kas viņu sen jau locīja: viņš ieteica likvidēt primitivo mašinu sasildīšanu un sakarā ar to eko skraidelēšanu pa cechu pēc plāksnēm.

Mums palīdzēja visai plašā vēstule, ko partijas šūniņas sekretārs Flegontovs bija atsūtījis Turundam no Ļeņingradas. Flegontova iespaidus mēs izpublicējām avīzē.

Viņš pastāstīja par racionalizāciju rūpnīcas «Sarkanais viborgietis» lietuvē, par veidņu piepildīšanu ar saspiestu gaisu, par precizu pienākumu sadalīšanu starp lējējiem un veidotājiem. «Un kāpēc to visu nepārņemt arī mums?» jautāja «Jaunā Entuziasta» redkolēģija.

Flegontovs pie mums veidoja pļaujmašīnu riteņus. Vidēja auguma, pazems, gadu piecdesmit vecs sirms vīrs, viņš veica Joti smalku darbu, kas prasīja daudz pūļu un pacietības. Pārāk lēnas un piesardzīgas man sākumā šķita Flegontova kustības, kad es vēroju viņa drukno stāvu audekla svārkos un dzeltenos valsts zābakos. Pārlieku ilgi viņš noņēmās pie katra veidojamā riteņa, apslapināja veidņa malas uzmanīgi un maigi, ar spogulīša palīdzību ielūkojās šaurajas, topoša riteņa loka rievās, pārbaudīdams, vai tur nav gružu. Tajā laikā, kad mēs, nekur neskatīdamies, pildījām veidkasti pēc veidkastes, likdami tās pa desmitiem vien uz mīksta smilšu klona, Flegontovs ar savu pārinieku paguva ar trīcēm noņemt un vienu ar otru savienot tikai vienas veidnes abas puses. Vienudien es izteicu Turundam savas domas sakarā ar Flegontova gausumu, uz ko viņš man atbildēja:

— Tu esi aplam straujš savos vērtējumos! Tur, mīļais, vis neskraidīsi. Riteņi un korpusi, tās ir detaļas, kas prasa vislielāko piepūli. Nav nejaušība, ka tos veido visaugstākās kategorijas strādnieki. Kāpēc, varētu jautat? Nu, ļoti vienkārši! Steigā tu «sabojāsi» kādus piecus zobratiņus — nepatīkami, tomēr var izlabot. Bet iedomājies, ka slikti veidots šāds ritenis. Pat šausmīgi iedomāties, cik daudz čuguna aizies brāķī, pārkausēšanai! ... Bet Flegontovs — viņš ir liels meistars!

. .. Partijas sekretārā vēstuli mūsu jauniešu avīzē ar lielu interesi izlasīja arī vecākie strādnieki, un viss numurs atstāja spēcīgu iespaidm

...Tajā naktī, kad lietuves jaunieši bija nolēmuši doties darba nevis pulksten četros, bet vienos, lai laikus, līdz visu strādnieku atnākšanai, nesteidzoties pagūtu izveidot detaļu komplektu pļaujmašinām, ko sūtīs komūnai pie Dņestras, es briesmīgi uztraucos. «Bet ja nu mes, ļaunie veidotāji, netiksim galā ar tik bīstamām detaļām, kas prasa gaužām rūpīgu darbu? No tām taču atkarīga visa pļaujmašina!» Tomēr ar saviem lūgumiem traucēt vecākos strādniekus mums negribējās. «Tiksim galā paši ar saviem spēkiem,» mēs sevi uzmundrinājām.

Nebijām paguvuši stāties pie darba, kad no pagalma cechā ienāca Turunda ar Gladiševu, un pēc tam pa vienam sāka ierasties «vecie» — kadru strādnieki, kas jau sen bija pārsnieguši komjauniešu vecumu.

— Sveicināts, Lūka Romanovič! — es izsaucos, apturēdams Turundu. — Mēs gribējām pastrādāt ar jūsu mašinām. Kā tad nu būs?

Lūka Romanovičs pavīpsnāja un atteica:

— Agri tu mūs gribi ieskaitīt večos! Mēs taču esam atnākuši jums palīgos. Kopīgs darbs — vienotas rūpes. Vai tā nav?

Man no pleciem novēlās it kā smaga nasta. Paldies Turundam! Viss būs labi. Nu jau varēja nešaubīties, ka visas pļaujmašinu čuguna daļas tiks izveidotas un izlietas, kā nākas.

Sākām tieši pulksten vienos.

Iešņācās it visur pie mašinām saspiestais gaiss, sārtojās sakarsētas plāksnes zem modeļiem. Lāpstu asmeņi cirtās smilšu kaudzēs, un no turienes vērpās biezi garaiņi.

Mēs jau iepriekš bijām vienojušies, ka mans pārinieks zobratiņu veidošanā būs Koļa Zakabluks. Un pēc tā, kā viņš neskatīdamies sagrieza skrūves, kas piespieda veidkasti pie čuguna ietvara, es lieku reizi pārliecinājos, ka veidošana viņam jau sen pazīstama.

Nebija Koļa paguvis piepildīt pat pirmo veidkasti, kad mēs sadzirdējām Naumenko īdzīgo balsi:

— Ei tu, puis! Neieņem svešu vietu! Pārpūlēsies un atkal saslimsi. Gan iztiksim bez tevis!

Ar šiem vārdiem Naumenko atvirzīja Koļu no mašinas un, pārliecinājies, vai veidkaste krietni nostiprināta, ar sparu trieca kūpošajās, slapjajas smiltīs aso blietes ķīli.

— Nekas, Koļa, neraizējies! — es mierināju savuneveiksmīgo pārinieku. — Mēs ar tēvoci Vasju veidosim, bet tu pastaigājies. Jeb vai zini ko? Parādi labāk Kolomejecam, kā jāpārsijā smiltis. Vai arī nesiet pie mašinam plāksnes, lai mums nebūtu jāatraujas no darba. Laika mums tikai līdz ar nagiem!

Ņikita arī nepalika malā. Vai gan viņš ar savu nemierīga dabu varētu rāmi gulēt tādā naktī, zinādams, ka jaunie lējēji sākuši izgatavot Pie-dņestras komūnai pļaujmašinas?

Tālu pie Dņestras vārpojās un tiecās augšup biezas, sudrabainās auzas, zilganie rudzi, kvieši, mieži. Tuvojās ražas novākšanas laiks. Nevarēja zaudēt ne mirkļa!

Es mūsu Podolijas viesim Ņikitam dabuju no Fjodorko pagaidu caurlaidi. Kolomejecs bija ar mieru izpildīt jebkuru darbu, kas viņam būs pa spēkam. Un tā nu viņš sāka skraidīt, sacenzdamies ar Zakabluku, no ceeha pie kvēlošajiem pavardiem un atgriezās no turienes, nesdams knaibles dzirkstošās plāksnes sildīšanai.

Maremucha saaicināja jauniešus pie sevis galdnieku darbnīca, lai virsstundās un par velti izgatavotu mašinu koka daļas. Saša Bobirjs taja naktī arī atnāca ar mani kopā lietuvē, lai sniegtu pirmo atslēdznieka palīdzību, gadījumā, ja kas salūztu.

Bet tēvocis Vasja, es nojautu, bija ar kaut ko gaužām neapmierināts. Visu laiku viņš kaut ko pie sevis purpināja un nez kapec nopūtas, beidzot nenocietās un man sacīja:

— Ak tu piķis! Mazliet nokavējos. Un tas viss vecenes vainas dēļ! Sacīju šai: pacel’mani pusnaktī! Bet šī pati aizgulējās. Es paraugos pulkstenī — pusviens. Arī ostā nosita pirmo glasi. Kamēr noskaloju seju, kamēr apģērbos, jūs jau sākuši klaudzināt!...

— Nekas, tēvoci Vasja! Arī tā tiksim galā līdz darba sākumam, — es mierināju sirmgalvi.

— Ne jau tas, ka laikā tiksim galā. Sis taču ir sabiedrisks darbs! Bet nokavēt sabiedrisku darbu pagalam kauns. Neesmu jau es Kaškets, nedomāju dzīvot savrup. Gribu ar visiem dzīvot vienu dzīvi!

Nekad darbs nebija pašķīries tik līksmi kā tajā naktī! Ko velti liegties —

parastas dienās laiku pa laikam tā tik aprēķini galvā, cik nopelnīsi, un, ja pēc darba beigām parastā norma pārsniegta, dodies mājās priecīgs. Šonakt mēs turpretī strādājām sabiedrisku darbu. Mūsu pūles bija līksmas, vieglas, viena roka aizsteidzās priekšā otrai, un kājas pašas joņoja pa klonu.

Pēc trim dienām mēs kopā ar Ņikitu un Golovacki iegājām krāsotāju cechā. Pernicas un terpentina smarža mums sitās pretī jau priekšnamā. Plašajā cechā stāvēja daudzas jaunas p|aujmašinas un gaidīja, lai tās nosūtītu.

Pusdienas saules staru gaismā mēs drīz vien ieraudzījām savas piecas pļaujmašinas. Un nemaz nebija grūti atrast tās starp simtiem citu mašinu: uz katras Piedņestras komūnai darinātās pļaujmašinas rāmja malas rotājās Komunistiskās Jaunatnes Internacionāles nozīme. Bet mazliet tālāk zem rūpnīcas markas jaunie krāsotāji veikli bija uzrakstījuši mūsu iemīļotās un tajā laikā populārās dziesmas divas rindas:

Uz priekšu traucies, ešeloni Uz Komunu ceļš lokās.

Zem šās dziesmas vārdiem, kas skanēja kā lozungs, bija rakstīts sīkākiem burtiem: «Iļjiča vārdā nosauktajai komjauniešu komūnai no Pjotra Šmita vārdā nosauktās mašinbūves rūpnīcas strādniekiem.»

Rūpnīcas transporta nodaļa apsolīja nosūtīt komunariem pļaujmašinas pēc pusnakts ar pirmo kravas ešelonu.

PA PECERICAS PĒDĀM

Pēc gatavo un nosūtīšanai sakārtoto pļaujmašinu apskates es ieteicu draugiem un mūsu viesim aiziet uz zemes strēli. Mēs jau sen dzīrāmies iet uz turieni, un nule iemesls bija labs. Vakars bija jauks, ar vieglu vējiņu, kas pūta no stepes uz jūru.

Visās tajās nemiera pilnajās dienās, kad rūpnīcas cechos apstrādāja mūsu izlietās detaļas, jūrā plosījās vētra. Šodien rītausmā bangošanās bija rimusi un mums bez liekām pūlēm laimējās dabūt no Slīcēju glābšanas biedrības laivu stacijas vieglu, baltu laiviņu.

Maremucha ar Ņikitu ķērās pie airiem, bet es — pie stūres. Tikai Saša sākumā nedarīja neko un, noāvis tupelītes, sēdēja, pārkāris kājas pāri laivas priekšgalam.

Mainīdami pēc kārtas garos oša airus, mēs pēc stundas atdūrāmies zemes strēles smilšainajā sēklī starp kūrvietu un bāku.

Šeit valdīja klusums un brīve. Zemes strēles abās pusēs pletās sīkiem vilnīšiem izraibināts ūdens plašums, ko pārdalīja tikai neliela, šaura apbrīnojami tīru, sudrabainu smilšu strēle.

Pilsētu no šejienes tikko varēja saredzēt: zema, iztālēm līdzīga lielam piejūras ciematam, tā ar savām sīciņajām celtnēm stiepās no Lišķiem līdz Matrožu priekšpilsētai. Zemes strēles malā, kas sniecās pret viļņlauzi, vispirms pacēlās no baltiem akmeņiem celtās bākas konuss. Laikam gan tas prasīja daudz pūlu uzcelt to tur uz irdenām smiltīm, jo arī šeit smilšu sēklis bija tik šaurs, ka jebkura vētras banga to brīvi apšļāca.

Grimstot kājām sausajās smiltis kā graudu apcirkņos, mēs izvilkām laiviņu no ūdens, un Maremucha žigli sāka izģērbties.

It kā zoss, izmēģinādama savu notirpušo spārnu spēkus, Ņikita vairākas reizes pavēcināja rokas, paskatījās, acis piemiedzis, sārtajā saulē un kā puika ielēca ūdeni. Cenzdamies panākt Kolomejecu, ari mes metāmies jūrā, kas rotājās saules staru vizmās.

Tīkami bija peldēties šeit plašajos jūras ūdeņos! Ūdens tīrs kā stepes akā un silts. Dibens, ko bija nogludinājuši aprimušie šārīta gāzmes viļņi, viss vienās vieglās smilšu krokās. Iesāļais un tik tīkamais vējiņš mazliet ož pēc zivīm un trūdošām aļģēm. Ja apgulsies uz muguras, ieraudzīsi, ka kaut kur pie krasta augstu debesīs dreb virs piejūras stepes kukaiņu vana-dziņš. Meklē laupījumu, blēdis tāds, un nekādi nevar izšķirties, uz ko lai metas no augšienes.

Izpeldējāmies mēs lieliski, un, kad slapji un noguruši grīļodamies iznācām krastā, Kolomejecs sāk'a vingrot. Viņš vēcināja rokas, kamēr kauli sāka krakšķēt, grozīja delnas, un, lai gan mūs apvēsmoja liegā atklātās jūras brize, šķita, it kā mēs ar Ņikitu brīvā laikā atvēsinātos savā Podo-lijā. Atmiņā atausa kopējas pastaigas pa naksnīgo pilsētu, un, no jauna nepacietības pārņemts, es dedzīgi lūdzu:

— Pietiks spēlēt klusētāju, Ņikita! Pastāsti taču beidzot, kā nākas: kas noticis ar Pečericu?

— Pateikšu, pateikšu, neuztraucies! — Ņikita mūs mierināja un, apsēdies laivā ar seju pret rietošo sauli, sāka stāstīt.

... Kopš tā brīža, kad Džendžuristijs apgabala tautas izglītības nodaļas parādes ejā bija atradis aizbēgušā Pečericas sarkano ūsu kumšķīti, Vukovičs vairs nezināja miera.

Lai varētu pareizi noteikt, kur Pečerica spētu slēpties, bija jāizpētī visa viņa pagātne un tagadne un pat jāieskatās viņa nākotnē, jāpār-kontrolē visi viņa senie un tagadējie draugi un paziņas. Bija jānoskaidro, kur viņš ceļojis, kādās vietās juties visbrīvāk, tad arī vieglāk uzminēt* kur tas varētu rast līdzzinātājus un slēpējus.

2itomira un Proskurova atkrita. Nebija ticams, ka Pečerica izšķirtos palikt šajās mazajās pilsētiņās, kas atradās tuvu pie toreizējām valsts robežām. Robeža vienmer bija slēgta, bet pēc Pečericas bēgšanas no mūsu pilsētas viņam it īpaši riskanti tai tuvoties.

Pēc biļetes, ko Pečerica bija man pametis, varēja domāt, ka viņš gribējis braukt līdz Milerovas stacijai. Vai tiešām viņš būtu bēdzis uz bijušo Donas Kara Apgabalu vai uz Kubaņu?

Iztaujājis citus darbiniekus un no anketām, ko bija pametis aizbēgušais Pečerica, Vukovičs noskaidroja, ka Piedonas novados Pečerica nekad nav bijis. Vēl vairāk: driz vien pec ierašanās mūsu pilsētā, būdams vēl ārpus jebkurām aizdomām, Pečerica ukraiņu valodā lepni bija teicis apgabala tautas izglītības nodaļas mašīnrakstītājai:

— Maskavijā es nekad neesmu bijis un, dievs dos, nekad ar nebūšu. Kāpēc man pamest Ukrainu?

Grūti bija iedomāties, ka šo nejaušo frāzi viņš būtu izmetis ar nolūku, lai ar to briesmu brīdī slēptu savas pēdas un patvertos tieši ienīstajā «Maskavijā».

Katram gadījumam rūpīgi izpētīja visas aizdomīgās personas Mile-rovas, Oļchovijrogas, Nikoļskopokrovskas staņicās un pat Krivorožjes un Oļchovčikas ciematos. Pečericas pēdas tur netika manītas. Drīzāk gan biļeti līdz Milerovai viņš būs ņēmis uzmanības novēršanai. Un, kas zina, vai viņš šiem saviem ceļojumiem nebija izrakstījis vēl dažus bezmaksas literus uz dažādām Ukrainas malām un turklāt uz dažādiem vārdiem?

Vukovičs sāka risināt šo sarežģīto uzdevumu.

Vispirms viņš, Ņikita mums stāstīja, iepazinies ar tā perioda materiāliem, kad Pečerica valkājis Austrijas formas tērpu un caur Zbruču ieradies revolūcijas liesmu pārņemtajā Ukrainā.

Austrijas ģenerāļi toreiz izmantojuši ukraiņu nacionālistus no Galicijas, ģērbtus Austrijas militārajos formas tērpos. Toreiz viss «Ukrainas Sečas strēlnieku» leģions atradies Austrijas armijas sastāvā un izmantots, lai aplaupītu Ukrainu.

Kijevas, Chersonas un Jekaterinoslavas apgabalos uzliesmojušas tautas sacelšanās. Veseli ciemi, pagasti un pat apriņķi apvienojušies partizāņu nodaļās un cīnījušies pret okupantiem. Vienas pašas Zveņigo-rodkas tuvumā partizaņi sagrāvuši vairākas vācu-austriešu regulārā karaspēka daļas.

Austriešu austrumu armiju uz Ukrainu atvedis maršals Bems-Ermolijs. Tad viņu nomainījis ģenerālis Krauss. 1918. gada marta beigās pēc līguma ar vāciešiem šis ģenerālis laupījis Podolijas, Chersonas un Jekaterinoslavas guberņās — milzīgā Ukrainas telpā no Zbručas līdz Azovas jūrai.

Tiklīdz ģenerālis Krauss ticis iecelts par austrumu armijas pavēlnieku, Austrijas padomnieks Ukrainas jautājumos Zenons Pečerica saņēmis uzdevumu ierasties Austrijas XII korpusa štābā Jekaterinoslavā. Viņš bieži devies kopā ar soda ekspedicijām uz zemnieku dumpju apņemtajiem rajoniem un līdis vai no ādas ārā, lai tikai labāk un viltīgāk iztaptu austriešiem.

... Un tā, izsekodams Pečericas gaitas no panīkušā Kolomijas miestiņa līdz Azovas jūras krastam, Vukovičs, pēc Kolomejeca vārdiem, atklājis, ka soda ekspedicijas vienības, aiziedamas no Jekaterinoslavas, visbiežāk apmetušās vāciešu kolonijās, it īpaši Taurijā.

Jāsaka, ka Taurijas rajonus Vukovičs pazinis jau kopš bērnības. Tieši uz šejieni pagājušā gadsimta pirmajā pusē no Serbijas atbēdzis viņa vectēvs, kas piedalījies sacelšanās kustībā pret nežēlīgo kņazu Milošu Obrenoviču. Taurijā Vukoviča vectēvs apprecējis ukrainieti un palicis šeit uz visiem laikiem, bet Vukoviča tēvs sācis strādāt Mariupoles metalurģiskajās rūpnīcās par domnu meistaru. Mariupolē viņa dēls iestājies komjaunatnē, un no šejienes jau pilsoņu kara gados viņu nosūtījuši Ārkārtējās komisijas Valsts politiskās pārvaldes apgabala karaspēka daļās.

Pētīdams tagad Pečericas maršrutu kopš bērnības viņam pazīstamajās Taurijas stepēs, Vukovičs uzzinājis, ka viena austriešu vienība, kurā atradies arī Pečerica, sasniegusi vāciešu koloniju Neihofnungu, kas atradusies Berdas upes krastā. Vukovičs tūliņ painteresējies par šās kolonijas vēsturi un uzzinājis, ka to jau deviņpadsmitā gadsimta sākumā dibinājuši no Virtembergas uz Tauriju pārnākušie vācieši.

Vukovičs apbruņojies ar lupu un sācis aplūkot karti, pētījot Zenona :ericas maršrutu uz Azovas jūru 1918. gada pavasarī. Pilnvarotā acis zinājuši daudzi vācu nosaukumi... Firstenava, Goldštate, Muntava ... 5 bijušas bagātas vācu kolonijas, blīvi izpletušās auglīgajās Taurijas pēs. Dzīvojuši vācieši tur, cepures kuldami, līdz tam laikam, kamēr dīja Romanovu dinastija. Bet, līdzko no Smoļņijas atskanējis sauciens: isu varu Padomēm!» — bailes no tautas varas ne vienreiz vien naktīs nodinājušas pārtikušos vācu kolonistus un piespiedušas tos drebēt. Austrijas armiju viņi saņēmuši atplestām rokām. Feldkurati^1, ģērbušies ēkos formas tērpos, noturējuši baznīcās svinīgus aizlūgšanas dievkalpo-nus par Habsburgu dinastiju, un koloniju senie iedzīvotāji stiepto ērģeļu aņu pavadībā aiz sajūsmas raudājuši.

Zenonu Pečericu — austriešu bijušo rokaspuisi, kas lieliski runājis ciski, — kolonisti, bez šaubām, uzskatījuši par savu cilvēku. Viņi mīļu ātu tam palīdzējuši izlaupīt Ukrainas ciemus.

«Nevar būt šaubu,» Vukovičs domājis, «tādam izmanīgam ienaidniekam Pečericam visādā ziņā būs palikuši sakari ar tiem kolonistiem, kur viņš dreiz bijis.»

Nebija noslēpums arī tas apstāklis, ka šajās kolonijas ir palikuši nspirativie vācieši aģenti. Konspirativo satikšanos ar kādu no tiem čerica arī varēja dabūt «nebaltai dienai», ja atmaskošanas bieds viņu ispiestu pamest silto vietiņu un pāriet pagrīdē.

Vukovičs drīz vien izdibinājis, ka Fridensdorfas kolonijas padomju imniecības vaislas lopu fermā no Podolijas ieradies Lauksaimniecības stituta students Prokopijs Trofimovičs Ševčuks, lai šeit pabeigtu prak-kās mācības. Viņš apmeties pilnā pansijā pie kolonista Gustava inkes — stipri paveca vīra, kas mācītāja trūkuma dēļ izpildījis luterāņu znīciņā reliģiskus rituālus.

Tiklīdz Vukovičs izlasījis šo ziņojumu, tā viņam atnesuši citu šifrētu kstu. No Pieazovas pilsētiņas, kas nule bija kļuvusi par mūsu otro imteni, ziņots, ka spiegošanā aizdomās turētais Zenons Pečerica esot anīts pilsētas ielās, taču paguvis aizbēgt.

Vadīdams izmeklēšanu un uzminēdams visu ienaidnieka iespējamo rību, Vukovičs nekādi nespējis iedomāties, kāpēc Pečericam būtu vaja-ējis gaišā dienas laikā parādīties ļaužu pārpilnā kūrvietas pilsētā. Vien-ršāk, izdevīgāk un mazāk bīstami viņam taču būtu nogaidīt šo briesmu Ino laiku pie pazīstamā kolonista Gustava Kunkes. Pēc ilgām pārdomām jkovičs secinājis, ka Pečerica būs Zmerinkā pārsēdies vilciena, kas iet : Odesu, un no turienes braucis uz Pieazovu pa jūru.

Tomēr šāds minējums izrādījās kļūdains. Pečerica Odesā nebija bijis 1 pa jūru uz Tauriju nebija braucis.

Vispirms viņš iebraucis Charkovā, cerēdams tur atrast atbalstu un atvērumu. Taču palikt Charkovā viņam bijis bīstami: tajā laikā sākās krainas nacionālistu atmaskošana un sagrāve. Pečerica, pavadīdams aktis bez pierakstīšanās gan pie viena, gan pie otra drauģeļa nacionālista, īrējis viņiem stipri kaitēt. Un viņi tam ieteikuši aizbraukt kaut kur tālāk. [23]

Ar vilcienu viņš bija nokļuvis līdz Mariupolei un no turienes ar ormani pa putekļainajiem piejūras ceļiem atbraucis uz mūsu pilsētu. Iespējams, ka viņš arī bija tas pats «naudīgais pasažieris», par kuru mums stāstīja Volodjka, itin nemaz nenojauzdams, kādu putnu viņš vedis savos kratīga-jos līnijratos.

Mezdams līkumu uz Mariupoli, Pečerica savā ziņā spriedis pareizi. Viņš baidījies, ka tam dzīsies pakaļ, un jaucis pēdas.

Nebūdams uz vietas, visu nenoskaidrosi, daudz ko neiztaujāsi. Ar priekšniecības piekrišanu Vukovičs, kas personīgi pazina Pečericu, izbraucis uz rajonu, kur Pečerica manīts. Tā gadījās, ka es ieraudzīju Vukoviču viņa atbraukšanas dienā, kad, ģērbies čičunčā uzvalkā un galvā panamu ar zilu lenti, viņš no stacijas gāja uz pilsētu. Un viņš izlikās nepazīstams, lai līdz zināmam laikam noslēptu savu atbraukšanu.

Mūsu pilsētā Vukoviču gaidījis liels pārsteigums. Viņš atnācis pilsētas VPP nodaļā, un tur viņam parādījuši Verchņijtokmakas stacijas dežuranta steidzīgu ziņojumu. Šajā ziņojumā bijis rakstīts, ka netālu no stacijas gravā, kur parasti rakuši porcelānam mālus, atrasts cilvēka līķis ar dokumentiem uz Pečericas-Ševčuka vārda .. .

— Ko-o-o? — trīcošā balsī iesaucās Bobirjs. — Nevar būt! Kas tad viņu nogalinājis?

— Un tu domā, es zinu, kas viņu nogalinājis? — Kolomejecs teica.

Ņikitas rāmā balss piemānīja arī Maremuchu. Noticējis, Petruss skumji

sacīja:

— Vukovičs tev, Ņikita, visu izstāstījis. Tādus sīkumus, kurus pat grūti iedomāties. Vai tiešām viņš tev beidzot nevarēja pateikt, kas tad nogalinājis Pečericu?

— Iedomājies, nepateica... — tikko valdīdams smaidu, Kolomejecs novilka caur zobiem un vaicāja: — Vai jūs, zēni, esat pārliecināti, ka pļaujmašinas līdz tumsai tiks iekrautas uz platformām?

— Ja Golovackis to apņēmies nokārtot, tad viss būs kārtībā! — es izsaucos. — Lai nu kam, bet Toļas solījumam var ticēt. No rūpnīcas mašīnas pārvedīs uz preču staciju, lai iekrautu vilcienā, kas aties nakti.

— Nu, tad klausieties, kas noticis tālāk! — Ņikita atsāka.

LĪĶIS GRAVĀ

Noticis tas, no kā Vukovičs ļoti baidījies. Kad Fridensdorfā par Pečericu ievākuši ziņas, par to dabūjis zināt kāds draudzes loceklis un tūdaļ ziņojis mācītāja vietniekam Kunkem, ka par viņa īrnieku interesējas valsts orgāni.

Pečerica, negaidīdams, kamēr viņu saķers, un nolādēdams visu pasauli, mijkrēslim iestājoties, izbraucis no kolonijas uz tuvējo Verchņijtokmakas dzelzceļa staciju. Kunke apgādājis viņu ar ieteikšanas vēstulēm bagātajiem vāciešiem, kas dzīvo Taganrogas apkaimē.

... Nakts. Divi petrolejas lukturi blāvi apgaismojuši mazo Verchņijtokmakas staciju stepē. Stacijas ēkām gandrīz cieši blakus atradušies arbuzu, meloņu un vīna dārzi. Miegainais dežurants snaudis pie atvērtā oga, gaidīdams zvanu no tuvīnās stacijas.

Pa grantēto peronu pastaigājies vientuļais Pečerica. Tad pie viņa pie-aācis vēl kāds pasažieris un lūdzis aizsmēķēt. Pečerica pasniedzis tam kvēlojošo papirosu. Aiz gara laika viņi klaiņājuši divatā pa peronu un >arunājušies. Vārds pa vārdam, un Pečerica noskaidrojis, ka viņa jaunais )aziņa ir sagādes aģents Josifs Okolita no Novočerkaskas. Viņš atgriezies nājās pēc ilgāka brauciena pa Pieazovas rajoniem un priecājies par saunu biedru.

Diezgan drīz Pečerica uzzināja, ka Okolita ir viņa novadnieks. Vecāki dņu vēl zēna gados aizveduši no Galicijas uz Pievolgu. Baiļodamies no uistriešu vajāšanām, daudzi Rietumukrainas ciemu iedzīvotāji tajos gados >ameta dzimteni un atkāpās kopā ar krievu karaspēku. 1916. gadā galicie-;us varēja sastapt Kaukāzā, Taurijā un Krimā. Dažs labs aizbrauca pat 'ēl tālāk — līdz Penzas un Saratovas guberņām. Pečericas nakts sarunu )iedra vecāki bija gājuši bojā Pievolgā bada gados, bet viņš pats, palicis iērdienis, aizbraucis pie sava tēvoča — drēbnieka, tāda paša Galicijas )ēgļa, kurš bija apmeties uz dzīvi Novočerkaskā.

Josifs Okolita, būdams skolotāja dēls no Ruskajas Ravas, ne tikai bija adzīvojies ar «moskaļiem» un nejuta pret viņiem nekādu naidu, bet pat ildināja padomju varu un rudenī gatavojās iestāties Rostovas Pedagoģiskajā institūtā.

Tā šajā naktī, klausīdamies lētticīgajā puisī, kura valoda jau bija audējusi raksturīgo galiciešu akcentu, Pečerica viņam pilnīgi piekritis un ajā pašā laikā apsvēris, ka Josifa Okolitas dokumenti un viņa biogrāfijā am gaužām noderētu.

Ej nu sazini, kā pret Pečericu izturēsies kolonista Gustava Kunkes •aziņas, pie kuriem viņš devās! Un galu galā jau pirmajā nopratināšanā Cunke, glābdams savu ādu, viegli varēja pateikt Pečericas atrašanās vietu.

... Jau pienācis signāls no Neļgovkas stacijas, ka pasažieru vilciens sgājis pēdējā ceļa posmā uz Verchņijtokmaku. Pečericas saltais čūskas rāts darbojies strauji. Cenzdamies iegūt novadnieka labvēlību, cilādams tmiņas par dzimto Galiciju, Pečerica drudžaini apsvēris: «Līķi uzies, tradīs dokumentus, un, ja sāks mani meklēt, tūliņ izsauks kolonistu Kunki logalinātā personības identificēšanai. Nu, bet tas ir vecs vilks. Lai glābtu ats sevi un ļautu man aiziet, viņš jebkuros apstākļos apstiprinās manu — Sevčuka» nāvi.»

Mazu gabaliņu no stacijas koku ēnā bija redzama aka. Teikdams, ka iņu moka slāpes, Pečerica lūdzis ceļabiedru pasūknēt viņam no artēziskās kas auksto ūdeni. Nedomādams neko ļaunu, Okolita labprāt piekritis. Tik-dz viņi aizgājuši aiz noliktavas stūra un atradušies ēnā, Pečerica izrāvis o kabatas medību nazi un triecis ar to Okolitam mugurā. Tad viņš aiz-ilcis savu upuri uz tuvējo gravu, izmeklējis visas nogalinātā kabatas, ievācis tā dokumentus, naudu un papirosu etviju. Kavēties nedrīkstējis, iši iebāzis nogalinātā kabatā viltoto komandējuma apliecību uz studenta Tokopija Trofimoviča Sevčuka vārdu, Pečerica peļķē blakus akai nomaz-ājis rokas, paķēris Okolitas finiera čemodāniņu ar pārtiku un, it kā nekas ebūtu noticis, no otras puses iznācis uz stacijas apgaismotā perona.

Vilciens, kas nāca no Azovas jūras, pieturējis Verchņijtokmakas stacijā trīs minūtes. Ar petrolejas lukturiem apgaismotā lokomotive elsodama aizvilkusi sastāvu tālāk uz Pologiem, aizvezdama šķietamo sagādes aģentu Josifu Okolitu.

Kūrviesi, kas braukuši uz mājām, miegaini grozījušies tīrajās guļvietās. Tamburā snaudis, sapņodams mazlietiņ atpūsties līdz trokšņainajai Volno-vachai, sirmais pavadonis. Un neviens nepievērsis uzmanību nejaušajam pasažierim, kas aizņēmis brīvo vietu pustumšajā, ar notecējušām stearina svecēm apgaismotajā plackaršu vagonā.

Arī jaunais pasažieris juties lieliski. Būdams pārliecināts, ka beidzot piemānījis vajātājus, Pečerica atbraucis Rostovā pie Donas un apmeties pilsētas vislabākajā viesnīcā «San-Remo» Dārza ielā.

Viņš pavisam mierīgi pierakstījies viesnīcā un paguvis nodzīvot tur trīs dienas, pārliecināts, ka diezin vai kāds sāks pievērst uzmanību no Novočerkaskas atbraukušajam sagādes aģentam Okolitam. Laikam gan viņš kārtīgi atpūties pēc nemierīgajiem braucieniem. Vakaros viņš klaiņājis pa pilsētu.

Acīm redzot visšausmīgākais mirklis viņa mūžā bija tas, kad, gaidīdams, ka ieradīsies viesmīlis ar jaunsudraba bļodu rokās, viņš uz istabas sliekšņa ieraudzījis slaido, gaišmataino Vukoviču.

Vukovičs turējis sev priekšā uzvilktu naganu un, nepaceldams balsi, vienkārši sacījis: «Rokas augšā! .. .»

— Pagaidi, Ņikita! Bet kā tad viņš varēja atrast Pečericu, ja tam bija cits vārds, un turklāt vēl tik lielā pilsētā? — Bobirjs izsaucās.

Kolomejecs iespaidīgi atteica:

— Tu vēl joprojām esi nepiedodami naivs, Sašeņka, lai gan jau esi lidojis gaisā. Saproti, mīļais: Vukovičs un viņa biedri ir revolūcijas dzelzs bruņinieka Fēliksa Edmundoviča Dzeržinska audzēkņi! Viņi kalpo partijai un padomju varai, sargādami diženos Oktobra iekarojumus! Viņiem palīdz visa tauta! Vukovičs ne tikai notvēra spiegu. Viņš uzrakstīja Verchņijtokmakas dzelzceļniekiem vēstuli ar lūgumu uzcelt pie Josifa Okolitas kapa netālu no tās graviņas, kur viņu nogalināja Pečerica, pieminekli. Un pat uzrakstu šim piemineklim pats izdomājis. Vai zināt, kādu? «Verdzībā pakļautās Rietumukrainas dēlam Josifam Okolitam, kas gājis bojā no pasaules buržuāzijas algotņa rokas. Dusi saldi, dārgais biedri! Tava dzimtā zeme sagaidīs gaišo atbrīvošanas stundu!» Es šodien braukšu garām Verchņijtokmakai un, ja vilciens apstāsies, aplūkošu šo pieminekli.

— Labi, Ņikita, — es iejaucos, — taču tu mums tomēr, kā nākas, neesi pateicis, kā Vukovičs uzzināja, ka Pečerica dzīvo viesnīcā «San-Remo»?

— Kā uzzināja? — Kolomejecs pasmaidīja. — Tad, lūk, kā. Es taču jums, zēni, stāstīju, ka nogalinātā tēvocis bija drēbnieks Novočerkaskā. Zinādams, ka visilgāko sava komandējuma laiku viņa radinieks pavadīs Mariupolē, tēvocis aizsūtījis uz turieni Josifam Okolitam vēstuli pēc adreses: «Pasts, uz pieprasījumu,» — īsu, bet ļoti patīkamu vēstuli. Tēvocis ziņojis Okolitam, ka pieņemšanas komisija viņu izsauc uz Rostovas Pedagoģisko institūtu, ieteica pabeigt savus darbus un braukt mājās. Šo

gaidīto vēstuli ar sava tēvoča adresi Okolita bijis paglabājis vienā no kabatām, ko Pečerica steigā nebijis apčamdījis. Vukovičs tūliņ ar telegramu izsaucis notikuma vietā nogalinātā tēvoci. Kamēr tiesas medici-niskā ekspertize noteikusi nogalinātā vecumu, kas neatbildis Pečericas vecumam, uz Verchņijtokmaku jau braucis ar telegramu izsauktais Okolitas tēvocis. Viņš pazinis nogalināto radinieku. Aizturēt tagad tā slepkavu jau bijis diezgan vienkārši...

It kā atģidies no pārdomām, kas viņu bija pārņēmušas pēc Ņikitas stāsta, Maremucha satraukts ierunājās:

— Iedomājieties tikai, zēni, kas notiktu, ja Pečerica būtu izrādījies par mums gudrāks. Skolu mēs nebūtu beiguši, mētātos varbūt kā pusinteli-ģenti kaut kur Podolijā, un strādnieku šķiru nepapildinātu piecdesmit divi pilsoņi!

— Un komūna nesaņemtu pļaujmašinas, — Bobirjs piebilda.

— Pļaujmašinu nebūtu, tas tiesa, — es labprāt piekritu Bobirjam, — un daudz kā nebūtu. Un mēs arī šeit nesēdētu ... Tiešām, cik gan ļaunuma var atnest viens pats ienaidnieks, ja to laikā neatmasko!

— Tu spried mazliet pavirši, Vasil, — Kolomejecs iejaucās. — Tas jau neattiecas tikai uz mūsu fabriku-rūpnīcu arodskolu. Tādi pečericas mēģina kaitēt visai tautai, padomju varai. Tur jau ir tā lieta, zēni, ka nu jau mēs esam mācījušies trāpīt viņu vilku sirdīs daudz agrāk, iekām viņi nokļūst līdz mūsu sirdīm! Nemūžam viņiem neizdosies atraut Ukrainu no Krievijas! Ukraiņu tauta lieliski saprot, uz kuru pusi sliecas šie Pečericam līdzīgie kungi. Atcerieties, kā mēs vēl arodskolā ne vienreiz vien atkārtojām Iļjiča vārdus: «Ar vienotu lielkrievu un ukraiņu proletāriešu rīcību ir iespējama brīva Ukraina, bez šādas vienības par to nevar būt ne runas.» Šie gudrie Ļeņina vārdi sen jau iegūlušies ikviena Ukrainas darba rūķa sirdī, ne vienreiz vien tie izmēģināti praksē pilsoņu kara gados, un nekāda nelietīga ienaidnieku rīcība nespēs pārliecināt tautu uz pretējo. Un vienmēr, agri vai vēlu, šie ienaidnieki zaudēs, jo taisnība noteikti būs mūsu pusē. — Un, brītiņu klusējis, Kolomejecs ieteica: — Iesim, zēni, uz jūrmalu! Saule riet, bet mums vēl tālu jāaizbrauc.

Mēs sasparojāmies un iegrūdām laivu ostas klusajā ūdenī. Tagad es biju pirmais airētājs, bet Saška Bobirjs pārņēma savā ziņā stūri. Cietie un garie airi viegli cirtās tvirtajā, sāļajā ūdenī. Krizdamas no airiem jūrā, mirdzošās lāses zaigoja saulē. Taktī ar mūsu kustībām iečīkstējās duļļi, bet Saška, atvēsinādamies laivas priekšgalā, sāka dziedāt:

Kaujā mēs dosimies Ar drosmi kvēlu,

Nomirt par padomēm Mums nebūs žēlu!

...Pavadījām mēs Ņikitu tumšā naktī. Lai viņam būtu mīksta guļa uz atklātās platformas, mēs no mājām atstiepām siena maisu un nolikām zem pļaujmašinas.

Nupat nupat jau vajadzēja bezgala garajam preču ešelonam pieāķēt lokomotivi, kad piepeši Ņikita no mugursomas izvilka emaljētu blašķi un teica:

— Parādi man, Vasil, kur ceļam dabūt ūdeni!

— Iesim, mēs tev parādīsim, — mīļu prātu atsaucās Maremucha.

— Nē, jūs šeit ar Bobirju uzmaniet manas mantas, bet man līdzi nāks Vasils! Ejam, Vasja! — Ņikita steigšus sacīja.

Kad es viņu vedu uz perona galu, kur katlā vārās ūdens, man ir prātā neienāca, ka ne tik daudz slāpes, cik vēlēšanās pastāstīt man kādu noslēpumu bija piespiedušas Kolomejecu lūgt, lai tieši es viņu pavadu. Tiklīdz mēs pienācām pie mūra šķūnīša, kur rēgojās divi krāni, Ņikita atskatījās, vai tuvumā kāda nav, un klusi pačukstēja man ausī:

— Saki, Vasil: vai tu kādam parādīji savu vēstuli, iekām to nosūtīji man?

Vēl lāgā nesaprazdams, kas te slēpjas, es uzmanīgi attraucu:

— Nē, nerādīju ... Kas ir?

— Un par vēstules saturu nevienam nestāstīji?

— Nevienam ... Ak tā, teicu, ka sūtu tev vēstuli, bet kas tajā, — neteicu.

— Nu, bet par savām aizdomām, ka šī deju zāles turētāja Rogaļ-Piont-kovska ir Podolijas grāfienes radiniece, tu kādam stāstīji?

— Bet vai tad viņa ir radiniece? .. . Redzi, nu! — Un es priecīgs teicu: — Es uz to paskatījos un domāju: vienkārši sagadījušies vienādi vārdi. Tā, mūsējā — tāda cienīga, Sausnēja, bet šitā pavisam citāda, it kā gaļas skārņa tirgotāja.

— Domā vien tā arī turpmāk, vai saprati? — Kolomejecs visai nozīmīgi teica. — Vienkārša uzvārdu sakrišana — un vairāk nekas! Un nepļāpā par to! Šajā ziņā ne tikai es tevi lūdzu, bet vēl viens cilvēks ...

— Vukovičs?

Tajā brīdī nošķindēja vagonu buferi, likdami mums saprast, ka ešelonam pieāķēta lokomotive.

— Kādreiz uzzināsi par visu, — Kolomejecs noteica, — bet pagaidām ... pilnīga klusēšana. Ikviens medījums jāķer klusi.

Pavisam izsists no sliedēm, es sāku protestēt:

— Bet pagaidi, Ņikita! Mēs esam nodomājuši uzbrukt šai madamai un viņas deju zālei. Es taču tev mājās sacīju ...

— Pa komjauniešu līniju?

— Nu jā, ar jauniešu sekcijas palīdzību ...

— Pa komjauniešu līniju var. Tas netraucēs. Tikai tu izturies tā, it kā šo uzvārdu pirmo reizi būtu dzirdējis šeit. Tad sīkums, par kuru tu man stāstīji savā vēstulē, neies zudumā .. . Bet nu ... ejam ...

KAS IR «INSPIRATORS»?

Kolomejeca aizvestās piecas pļaujmašinas vēl nebija nokļuvušas pie gala mērķa, kad Golovackis jau ieteica katrai šūniņai izvirzīt aģitatorus pusdienas pārtraukuma pārrunām. Tiesa, gadījās pie mums viens no urbšanas cecha — Arkaška Salagajs, kas uzstājās pret Toļu. Salagajs baiļojās: vai mēs, tā rīkodamies, nedarīsim rūpnīcas partijas organizācijas darbu? Salagajs iekaisa un centās pierādīt, ka vadīt pusdienas pārtraukumos lasīšanu ir tiešs komunistu darbs.

Bet tad Golovackis pārtrauca šo ērkuļaino kliedzēju ar noeļ|oto cepureli galvā, kas bija nedabīgi atgrūsta pakausī.

— Visiem ir zināms, biedri, — ļoti skaidri un rāmi teica To|a, — ka komjauniešu mums rūpnīcā ir divreiz vairāk nekā partijas biedru. Bet mēs taču esam tieši komunistu palīgi, vai ne tā? Un tur nekā pe|ama nebūs, ja mēs savus spēkus izlietosim tajā darbā, uz kuru mūs virza partija. Tieši otrādi, ar to jālepojas!

... Tajā vasarā rūpnīcas strādniekus un arī visu zemi loti interesēja attiecības ar Angliju. Tāpēc arī Golovackis ieteica vispirms nolasīt strādniekiem skaļi dažus rakstus no pēdējiem laikrakstiem par šo tematu.

Šodien ēdamistabā vajadzēja sapulcēties galdnieku cecha šūniņai. Es it nemaz nebrīnījos, kad, pārkāpdams garās zāles slieksni, izdzirdu Mare-muchas padobjo balsi. Vakar mans draugs līdz vēlai naktij kvernēja kluba lasītavā pie laikrakstiem gatavodamies.

Muremucha stāvēja uz neliela paaugstinājuma, kur parasti mēdza uzstaties «Zilā blūze». Turēdams rokās «Izvestiju», Petruss lasīja Padomju valdības notu Anglijai:

— «... PSRS strādnieku un to arodbiedrību brālīgo palīdzību streiku cīņai Anglijā ang|u valdības oratori mēģina iztulkot kā Padomju valdības iejaukšanās aktu Britu impērijas iekšējās lietās. Atzīdama par necienīgu reaģēt uz rupjajiem un nepieļaujamiem dažu angļu ministru izlēcieniem šajā ziņā pret PSRS, tās strādnieku šķiru un strādnieku arodorganizācijām, Padomju valdība norāda, ka kādas valdības piederība pie noteiktas politiskas partijas un tās vai citas politiskās partijas dominējošais stāvoklis arodbiedrībās ir diezgan izplatīta paradība ...»

Maremucham bija pievērstas visu biedru acis; viņi sēdēja pie iegareniem, ar gaišu, smaržīgu vaska drānu pārvilktiem galdiem. Ja nu kādam no tiem, kas pusdienoja, ievajadzējās aiziet pēc vārīta ūdens pie šņācošā «titānā», tad viņš gāja uz pirkstgaliem, cenzdamies, cik iespējams, sacelt mazāku troksni un visu laiku atskatīdamies uz paaugstinājumu.

Kā lai nepriecājas par Maremuchu! Vēl nesenais arodskolnieks, kas ķēra putnus ar cilpām un kailām kājām skraidīja pa mūsu klinšaino pilsētu, šodien lielas mašinbūves rūpnīcas strādniekiem lasīja valdības notu, un visi viņā uzmanīgi klausījās. Es nožēloju, ka šeit nav Kolomejeca: tas nu gan priecātos, redzēdams sava audzēkņa panākumus!

Pašā attālākajā ēdamistabas kaktā es pamanīju Golovacki un Flegon-tovu, kas šajās dienās bija atgriezies no Ļeņingradas. Arī viņi uzmanīgi klausījās manā draugā.

Klausīdamies notu, kurā Padomju valdība noraidīja visādu čemberlenu uzbrukumus un muļķīgās izdomas, es atcerējos sarunu ar sirmo Turundu.

«Jā, palīdzējām un palīdzēsim ikvienam godīgam strādniekam, ko apspiež buržuji, un, ja kapitālistiem tas nepatīk, mums par to tikai nospļauties,» es domāju.

Padomju diplomāti it kā būtu noklausījušies mūsu toreizējo strīdu un pašreiz savā notā izteica mūsu domas, tiesa, ļoti pieklājīgā formā, tomēr tāpēc tās nebija zaudējušas savu dzēlīgumu.

Prātodams es novirzījos no tā, ko Petro lasīja tālāk, un man bija pagrūti iedziļināties notas tālākajā saturā:

— «... Tā vai cita draudzības pakāpe valstu attiecībās, — Maremucha lasīja solidā basa balsī, — vispirms izpaužas to ekonomiskajās attieksmēs. Finansu ministra Čerčila runā vissvarīgāko vietu ieņem tie viņa uzbrukumi, kuriem ir skaidri saskatāms mērķis iedragāt Anglijas un PSRS ekonomiskos sakarus. Šiem bijušā angļu 1918.—1919. g. intervencijas galvenā inspira-tora izlēcieniem acīm redzot ir tie paši mērķi, kādus šis pats darbinieks ir spraudis sev attiecībā pret Padomju Savienību visā tās pastāvēšanas laikā. Čercils nav aizmirsis ne blokādi, ne intervenciju, un viņa tagadējā uzstāšanās virzīta uz to, lai palīdzētu atjaunot pret mums ekonomisko blokādi...»

Maremucha bez stomīšanās izlasīja šo garo teikumu un ievilka elpu. Sājā brīdī klusuma spraudziņā uzreiz ielīda Kaškets. Viņš žigli piecēlās un, turēdams rokās zilu, emaljētu krūzīti, piepildītu ar kūpošu tēju, izsaucās:

— Jaunais cilvēk, vai drīkst vienu jautājumu?

— Lūdzu! — Petro nedroši atbildēja.

— Tu mums te nolasīji milzum daudz visvisādu pārgudru vārdu! Tā tik plāj citu pakaļ citam, bet prāts tos uzreiz nevar notvert aiz astes. Nekādi izprast, kas un kā. Piemēram, pastāsti man, neizglītotam strādnieka cilvēkam, drauģeļ, kas tas tāds par daiktu «kon-spi-ra-tors»?

Un, ar šaudīgām, ļaunām ačelēm mezdams sev apkārt triumfējošus skatienus, Kaškets trokšņaini apsēdās uz lāviņas. No visa bija skaidrs, ka ne jau savas neizglītības dēļ, bet tikai gribēdams izāzēt jauno puisi, viņš uzdevis šo jautājumu.

— Labi, es paskaidrošu, — Petro atbildēja. — Tikai tur teikts nevis «konspirators», bet «inspirators». Inspirators — tas ...

Sājā brīdī ēdamistabā noklaudzēja tvirti, noteikti soļi. No tās attālā kakta pie paaugstinājuma pienāca Flegontovs. Spēcīgs un plecīgs, ģērbies pelēkos audekla svārkos, iesarkanām, lietuves putekļu klātām kurpēm kājās viņš kā skolēns skolotāja priekšā pacēla roku un klusi teica Petro:

— Atļauj, dārgais, es atbildēšu!

Juzdams, ka viņa nodoms izjaukt lasīšanu sabrūk, Kaškets iebilda no vietas, tomēr jau daudz klusāk:

— Kāpēc tad nu traucēt puisi? Lasīja viņš mums veikli, tad lai nu ari izskaidro, kā prot.

— Bet es gribu palīdzēt biedram un paskaidrot tev un visiem. Vai tad tur kāds ļaunums? — Flegontovs atcirta. — Tevi interesē, kā lai saprot āķīgo svešvārdu «inspirators»? Atļauj, atbildēšu. Attiecībā uz minēto jautājumu to varētu izskaidrot šādi: 1918.—1919. gadā Cerčils bija galvenais iedvesmotājs, kūdītājs un . . . nu, kaut vai teiksim, ārzemju uzbrukuma virzītājs uz Padomju zemi. Pēc pirmā pasaules kara angļi savas rūpnīcas pameta šeit. Sākumā viņi domāja, ka mēs, boļševiki, paši lauzīsim sev kaklu, bet tad vīlušies visi šie čerčili nolēma rīkoties citādi. Čercils atveda pie mums četrpadsmit valstu bruņotus spēkus, lai nožņaugtu jauno Padomju zemi, un cieta sakāvi. Tā apmēram var izskaidrot šo vārdu starptautiskās politikas fonā. Tomēr inspiratori mēdz būt dažādi, ne jau katrā ziņā tikai angļu ministri... Piemēram, teiksim, šādi tipi var iespiesties strādnieku šķiras rindās un, lai gan viņu darbības apjomi ir ievērojami mazāki nekā Cerčilam, taču viņi var atnest lielu ļaunumu vispārējai lietai. Ņemsim, piemēram, lietuves cechu. Tajā strādā tāda persona, kas pilsoņu kara gados svaidījās starp batjku Machno un ģenerāli Deņikinu. Nodzīvoja šī persona līdz tagadējām rekonstrukcijas dienām. Iedod tai pie mašinas pārinieku, jaunu puisi, kas vēl nepazīst mūsu kārtību. Skaidrs, ka jaunais puisis varētu izturēties pret ražošanu apzinīgi, strādāt godīgi, ne^ aiz bailēm, bet pēc sirdsapziņas, un pieredzes bagātajam strādniekam, šķiet, šajā ziņā vajadzētu viņam palīdzēt. Taču šeit iznāk otrādi. Persona, par kuru es runāju, inspirē iesācēju pavisam uz ko citu: uz brāķi, uz^ darbu pa roku galam, uz paviršu, nicinošu izturēšanos pret padomju ražošanu. Un kas iznāk no šādas inspirācijās? Simtiem detaļu aiziet brāķī, bet kaut kur laukos zemnieks gaida un nevar vien sagaidīt pasūtīto pļaujmašīnu un lamā līdz pēdējam šādu pilsētas saikni ar laukiem. Vai mana atbilde tev skaidra?

No visām pusēm bija dzirdami smiekli. Pusdienotaju skatieni pievērsās Kašketam, kurš, iebāzis seju platajā, emaljētajā krūzē, izlikās, ka cītīgi dzer tēju un neko nedzird.

— Nu, ja jautājumu nav, turpināsim lasīšanu, — Flegontovs noteica, pamādams Maremucham, un atgriezās pie Golovacka.

Maremucha pateicīgām acīm pavērās Flegontovā, nokāsējās un sāka lasīt jau daudz noteiktāk:

— «... Protams, Cerčila norādījumus varētu neņemt parak nopietni, zinot, ka viņa vārdus nekad nevar uzskatīt par skaidru naudu, ja tikai viņa finansu ministra stāvoklis ...»

Acīs man iespīdēja karsta pusdienas saule, kad es dažas minūtes pirms pārtraukuma beigām sekoju Flegontovam no ēdamistabas ārā. Uz sliedem stāvēja pusdienas laikā strādnieku pamestās vagonetes, līdz augšai piekrautas ar tikko apstrādātām, eļļainām bultām; tālāk sēca tvaika katlu telpa, nepārtraukti trokšņoja stāvcepļi, kausēdami čugunu.

— Vai novadnieks lasīja? — Flegontovs vaicāja.

— Nu jā! Mācījāmies vienā fabriku-rūpnīcu arodskolā.

— Brašs puika, nemaz nesastomījās.

Bet mani mocīja kāda doma: vai man ir tiesiba pateikt Flegontovam, partijas šūniņas sekretāram, ka vienā ziņā viņš mazliet alojies? Un es piesardzīgi iebildu:

— Bet vienā jautājumā es ar jums neesmu vienis prātis, biedri Fle-gontov!

— Kādā tieši? — Viņš pievērsa man prāvo, iedegušo seju, kura tik tikko bija manāmas acīm redzot bērnībā pārciesto baku pēdas.

Es pamanīju, ka viņa militārās cepures nags laistījās no grafita. Sī cepure laikam gan kopš pilsoņu kara gadiem viņam kalpoja šaja rūpnīca!

— Norādīdami uz to, ka Kaškets kūda savu pārinieku uz brāķi, jūs ar to it kā attaisnojāt Tiktoru. Sak, Kaškets — tas nu gan ir braķa ražotājs un slaists, bet Tiktors — gatavais jēriņš. Patiesība ta tas nav, biedri Flegontov! Kaut jūs tikai zinātu!...

Kirils Pankratjevičs mani pārtrauca:

— Cik gadu ir Tiktoram?

— Apmēram astoņpadsmitais.

— Tā. Un kas man būtu jāzina?

Stomīdamies es pastāstīju, kā Tiktors izturējās pie mums fabriku-rūp-nīcu arodskolā, kā nostājās pret kolektivu, kā dzēruma dēj neieradās Sevišķo uzdevumu daļas trauksmē.

— Un tas viss? — Flegontovs vaicāja.

— Bet mēs viņu izslēdzām no komjaunatnes! Viņš nav labojams.

— Tu maldies, Mandžura, — Flegontovs mierīgi atteica. — Ar cilvēkiem mētāties nevar. Cik es šajā gadījumā saprotu ir pēc personīgiem novērojumiem, ir pēc tava stāsta, tavs novadnieks ir iedomīgs puisis, viņam tur sava zināšana. Tomēr arī tādus var pāraudzināt. Saproti jel, Mandžura, mums jācīnās par katru cilvēku, it īpaši — par jaunu. Es esmu pārliecināts: izslēgšana no komjaunatnes viņa sirdī atstājusi skrambu. Bet tu liec viņam saprast, ka viss vel nav zaudēts. Es negribu, ka tu, komjaunatnes organizators, atmestu ar roku tādiem cilvēkiem kā Tiktors. Tas nav mūsu interesēs. Ja sāks celt spuras — tu uzbrūc! Esi principiāls! Visvieglāk ir pasludināt cilvēku par nelabojamu un pārvilkt viņam krustu. Bet ar mūsu pārliecību dažkārt pat noziedznieku var uzvest uz pareizā ceļa. Taisnība taču ir mūsu pusē!

Vakarā sacēlās trimuntans^1 un pāri līcim vēlās balti, putojoši vilnīši. Skaudrais stepju vējš tos dzina ar briesmīgu spēku, kulstīja viļņu krēpes, un tad gaisā uzšļāca putu šļakatas, sārtodamās vēsā rieta atblāzmā. Rietošās saules mirdza uz dažām minūtēm krāsoja Maremuchas un laikam arī manu seju tumši sarkanu. Līča ūdens, brāzmainā vēja sakults, mainīja mūsu acu priekšā savu krāsu; mēs sēdējām uz soliņa netālu no ostas restorānā.

Nemanot iestājās nakts. Krēsla ietina zemi iezilganā dūmakā un atnesa pie mums uz nelielā paugurīša saldo svaigi ceptas maizes un sāļo jūras valgmes smaržu.

Zinādams, ka Pjotram šodien klubā nav mēģinājumu, es uzaicināju viņu pastaigāties gar jūras krastu. Petruss mīļu prātu bija ar mieru, un, kad mēs apsēdāmies uz soliņa, viņš, atviegloti nopūzdamies, teica:

— Šodien Flegontovs man labi izpalīdzēja, vai nav tiesa? It kā zinādams, ka Anglijas jautājumos es neesmu visai stiprs. Saproti, biju domājis runāt par Ķīnu. Izrakstīju veselu lērumu piezīmju — tieši briesmas! Taču Golovackis piespieda lasīt par attiecībām ar Angliju...

— Bet es Ķīnas jautājumā esmu tāds pats muļķis kā ķīniešu ābecē, — es mierināju Petjku.

— Ķīnas jautājums ir sarežģīts, — Petruss atteica solidi un ar pārākuma apziņu.

Brītiņu viņš klusēja, tad piepeši, it kā izlēmis atmest mulsumu, dedzīgi ierunājās: ~

— Paklausies, Vasil: vai tu atceries Sun Jat-sena uzrunu Padomju valdībai?

— Kaut ko esmu palaidis garām... Bet pagaidi .. . Viņš taču ir miris? [24]

— Viņš griezās pie Padomju valdības pagājušā gada pavasarī pirms savas nāves. Saaicināja, saproti, pie sevis savus draugus un nodiktēja viņiem uzrunu. Lieliski uzrakstīts! Paklausies: «Jūs,» Sun Jat-sens raksta, «vadāt brīvo republiku Savienību — to mantojumu, ko pasaules apspiestajām tautām atstājis nemirstīgais Ļeņins ...» — Petro sarauca plato pieri, ar mokām atcerēdamies precizos vārdus, un tad līksmi turpināja: — Jā, un pēc tam tā: «... Ar šā mantojuma palīdzību imperiālismā upuri neizbēgami panāks atbrīvošanos no tās starptautiskās iekārtas, kuras pamati kopš seniem laikiem sakņojas verdzības iekārtā, karos un netaisnībās...» Vareni pateikts, vai ne? Kāda pārliecība! Bet beidz viņš šitā: «Atvadīdamies no jums, dārgie biedri, es gribu izteikt cerību, ka drīz pienāks diena, kad PSRS vareno, brīvo Ķīnu sveiks kā draugu un sabiedroto un ka diženajā cīņā par pasaules apspiesto tautu atbrīvošanu abi sabiedrotie roku rokā ies pretī uzvarai.» Saproti, Vasil, varbūt mēs abi sagaidīsim šo dienu. Vai tu zini, ko nozīmē Ķīna un PSRS? Simtiem miljonus! Gandrīz puspasaules! Mūs nebiedēs nekādi čemberleni!...

Šajā brīdī mums aiz muguras bija dzirdama saruna.

— Bet tur kāds sēž! — es izdzirdu ska|o Golovacka balsi. — Iesim šeit, te būs brīvs soliņš. Gan jau pagūsi aiziet uz restorānu.

Un pēkšņi mani it kā aplēja ar saltu ūdeni — es sadzirdēju dzēlīgo un kašķīgo Tiktora balsi:

— Bet kas tev par interesi runāt ar mani? Neesmu jau komjaunietis ...

— Tavuprāt, ja esmu komjaunatnes organizācijas sekretārs, tad man ar tevi nav ko runāt?

— Manuprāt, jā.. . Jūs mani savā avīzē esat attēlojuši kā pēdējo kaitnieku . ..

Mēs sēdējām vēja pusē, un tāpēc katrs vārds mums bija labi sadzirdams, bet tajā brīdī no ostas noliktavām izlīda lokomotives ugunis.

Apgaismodama sev ce|u ar diezgan patumšu petrolejas lukturi, manevrējošā lokomotive vilka mums garām tukšu preču vagonu sastāvu. Visa apkaime pieplūda ar garaiņu šņākoņu, vagonu riteņu čīkstoņu, pavadoņu spalgajiem svilpieniem; pavadoņi, stāvēdami tamburos, vēcināja ar lukturiem.

Par ko šajā gar jūru slīdošā vilciena troksnī runāja Toļa ar Tiktoru, es nezinu, bet, kad pēdējais bezgalīgi garā ešelona vagons pamirkšķināja ar sarkano uguntiņu un nozuda tumsā, vējš mums atkal atnesa Golovacka satraukto balsi:

— Tev, Jakov, ir jaunība, spēks un veiklība. Es neticu, ka tu nevarētu strādāt labi, nu, nosit mani — neticu! Bet tu, redzi, izlaid brāķi, strādā pavirši, laiski, kaut kā. Un par sliktiem modeļiem tu man labāk nestāsti. Es lietuves darbu mazliet pazīstu un nekad neticēšu, ka tu pastāvošajos apstākļos nevarētu strādāt kā cilvēks.

— Lai mani atbrīvo no tāda pārinieka, tad es viņiem parādīšu . ..

- Kādiem «viņiem», Tiktor?

- Vai tad tu pats nezini, kādiem? Maniem novadniekiem! Droši vien par mani sūdzējās?

— Ja tu domā Maremuchu un Bobirju, tad dziļi maldies, Tiktor. Ar viņiem par tevi nekādu sarunu nav bijis. Kas attiecas uz Mandžuru, tad viņš tev jau sen atmetis ar roku. Mēs ar viņu tevis dēļ pat mazliet saskrējāmies.

— Saskrējāties? — Tiktors vaicāja pārsteigts.

— Iedomājies! Mandžura uzskata tevi par nelabojamu, bet es viņam apgalvoju pretējo. Viņš labprāt gribētu parunāties ar tevi tā mierīgi, aizmirst veco, taču domā, ka viņa sniegto roku neviens neievēros.

— Bet kā tu domā? — pārvarēdams lepnumu, ar manāmu interesi vaicāja Tiktors.

Golovackis brīdi klusēja.

Un šī klusēšana, kurā jaucās tālās lokomotives svilpieni, orķestra čīgā-šana un vētras skaudrās brāzmas, man teica, ka Flegontovs ir pastāstījis Golovackim par maniem šāsdienas uzbrukumiem Tiktoram.

— Ko es domāju? — Golovackis atjautāja, tomēr, izlēmis ar atbildi mazliet pavilcināties, teica: — Atļauj, es tev pateikšu. Taču vispirms tu man atbildēsi uz to, kas interesē mani.

— Atbildēšu! — Tiktors noteikti atteica.

— Uz visu, ko es tev jautāšu, atbildēsi?

— Saku tev, ka jā!

Sis «jā» skanēja ļoti sirsnīgi.

— Kāpēc tu izpildīji privatpasūtījumus, kad mācījies fabriku-rūpnīcu arodskolā?

— Arī par to tu zini?... Labi, pateikšu .. . Lai piepelnītu!

— Vai tad vecāki tev nepalīdzēja?

— Lika pagaidīt! Tēvs pēc mātes nāves apprecēja citu, bet šī, pamāte, paņēma tēvu zem savas tupeles un kūdīja pret mani . ..

— Vai tas tiesa, Tiktor? — Toļa vaicāja gaužām nopietni.

— Kāpēc lai es tev melotu? Varu tev pastāstīt vēl vairāk: tēvs aizbrauc ar lokomotivi posmā, bet pamāte ņirgājas par mani, ka pat glābiņa nav. Es pacietu, tāpēc ka nebija kur palikt. Stipendiju mums, kas dzīvojām pie vecākiem, ilgu laiku nepiešķīra.

— Tu taču varēji pastāstīt zēniem, kas notiek tavā ģimenē, viņi tev palīdzētu, — Golovackis iebilda.

— Bija kauns... — Tiktors atzinās. — Nebija nekāda prieka stāstīt visai skolai par ģimenes nesaskaņām. Tad nu arī bija visādā ceļā jāiesit nauda; strādāju pat spekulantiem, lai tikai būtu materiāli neatkarīgs no pamātes.

— Gribu ticēt, ka tas ir taisnība, Jakov! — Golovackis sacīja. — Kāds nolūks visai šai sarunai, kā tu domā? Mēs esam dziļi ieinteresēti par tavu nākotni, Tiktor, tāpat kā par jebkura cita jaunieša nākotni. Es gribu, lai katra tavu roku kustība nestu labumu sabiedrībai. Kā to panākt? Jāsaliedējas ar kolektivu! Jāņem pie sirds visas tā rūpes! Mazāk domāt par sevi, bet, cik iespējams, vairāk par citiem. Taču tu, kā man stāsta, nošķiroties kā vilks, uz daudziem skatoties caur pieri, it kā visiem tikai būtu prātā viens — izdomāt pret tevi kādu ļaunprātību. Bet mēs gribam tikai vienu: lai tu nemētātos kaut kur pa vidu. Tādi cilvēki agri vai vēlu iet bojā. Es tādu gala rezultātu nepavisam nevēlos. Ieaudzini sevī īstu mīlestību uz darbu, uz kolektivu, apspied savu lepnību, kas tevi saēd kā rūsa, — un, tici man, tu kļūsi cits cilvēks.

— Nu, ja jau tu no sirds vēli man labu, es pamēģināšu, — brītiņu vilcinājies, Tiktors atbildēja, un viņa balsi vairs nebija dzirdams tas nicīgais dzēlīgums, ar kādu viņš parasti sarunājās ar cilvēkiem.

Viņi aizgāja uz pilsētas pusi un drīz vien izgaisa tumsā.

Maremucha, cenzdamies pārkliegt vētrainās jūras dunoņu, sacīja:

— Bet tēvs tiešām mizoja Tiktoru! Atceries, vienudien Jaška atnāca uz skolu viss vienos zilumos un mānija mūs, ka viņu kāzās piekāvuši saulesbrāļi. Tikai vēlāk mēs uzzinājām, ka tēvs to sazilinājis.

— Viņš vairījās no mums, lai mēs nesāktu zoboties, tāpēc arī slēpās. Mēs taču dzīvojam patstāvīgi, bet viņš — tēva maizē un kaunējās, ka viņu sukā tīri kā maziņo, — es ierunājos, no visas sirds nožēlodams, ka nebijām laikus izdibinājuši par Tiktora ģimenes apstākļiem. Būtu mēs to zinājuši agrāk, pavisam citādi varētu ar viņu parunāt.

ATRADUMS ZEM MARTENA KRĀSNS

Siltums vēl aizvien pieņēmās. Nejaušas vētras mainījās ar pilnīgu bezvēju. Taču svelmainās, nogurdinošās dienas nespēja aizturēt to, kas bija nodomāts. Derīgais darbs — pļaujmašinu izgatavošana jauniešu komūnai — bija it kā pamudinājums citiem pasākumiem. Sākumā mēs domājām, ka galvenais inženieris nebūs tik kūtrs un izlasīs sienas avīzes «Jaunais Entuziasts» otro numuru un it īpaši Zakabluka rakstu. Taču velti cerēts! Ienākot cechā, Andrichevičs ikreiz pagāja garām sienas avīzei, acīm redzot to ignorēdams.

Mēs tomēr nemitējāmies domāt par cecha nākotni un, cecha partijas šūniņas atbalstīti, uzaicinājām rūpnīcas jauniešus svētdienas talkā.

Soļodams no rīta kopā ar Maremuchu un Bobirju uz svētdienas talku, es atcerējos visu no paša sākuma: mašinu rezervju daļu un modeļu ilgstošo meklēšanu, rasējumu sastādīšanu šo jauno divpadsmit mašinu uzstādīšanai nodalījumā, ko mēs jau iepriekš nosaucām par komjauniešu nodaļu; pienākumu sadalīšanu starp rūpnīcas aktivistiem svētdienas talkā; nomācošo vilcināšanos galvenā inženiera kabinetā, kur mūsu projektu visiem spēkiem gribēja iesaldēt, un, beidzot, manu pirmo ziņojumu cecha partijas šūniņas birojā.

Sākumā es no ziņojuma raisījos vaļā. Šķita, ka mūsu nodomu vislabāk paskaidros Golovackis kā kolektiva sekretārs un bijušais lietuves cecha strādnieks. Taču Toļa noteikti sacīja:

— Nekautrējies, Mandžura! Ierosinājums taču nāca no lietuves, vai ne? Kurš tad, ja ne tu, lai pastāsta par to partijas organizācijai?

Jaunie rasētāji bija paguvuši pavairot līdz sēdei nākamās komjauniešu nodaļas plānu. Pirms ziņojuma es visiem partijas biroja locekļiem izdalīju zilas lapiņas ar baltām rasējuma līnijām.

Kamēr es runāju, Flegontovs, pētīdams ikkatru vilcienu uz lapiņas, arvien pacēla acis no zīmējuma un pa cecha kantora noputējušiem logiem ielūkojās cechā.

Tur pie nokvēpušās sienas pacēlās, kā mēs mēdzām teikt, vēl «vecā režima» izžuvušu smilšu kaudzes. Zem šīm smiltīm slēpās pamati veid-mašinām. Pasaules karš bija aizkavējis rūpnieku Keivortu uzstādīt šajā vietā jaunās mašinas. Pļaujmašinu ražošanu sašaurināja, daļu strādnieku iesauca armijā, bet tie veidotāji, kas nebija aizgājuši uz fronti, visā cechā izgatavoja tikai vienu detaļu — roboto rokas granatas ķermeni. Rūpnīca izlaida simtiem tūkstošu tādu apaļu, ananasiem līdzīgu granatu. Tās veidoja veicīgi, un neviens nerāja strādniekus, ka tie gružus, izdedžus, pārkarsētas smiltis un daždažādus atkritumus steigā sameta pie nepabeigtās martena krāsns. Tā arī radās cecha atkritumu kaudze, ko mēs nodomājām likvidēt.

— Komjaunieši ir iecerējuši krietnu darbu. Un visu pareizi aprēķinājuši, — Flegontovs mūs atbalstīja. — Divpadsmit jaunas mašinas — tas nozīmē simtiem pļaujmašinu virs plāna! Tas nozīmē — brīvas vietas tiem strādniekiem, kas darba biržā gaida savu kārtu . . .

Pie cecha vārtiem mēs šķīrāmies. Petro aizgāja uz galdnieku cechu, Bobirjs tūliņ nozuda noliktavā, kur viņa zēni rīkojās ap jaunajām mašinām. Bet es devos pie savas «smilšu brigādes».

Pirmais, ko es pamanīju cechā, bija Tiktora platā mugura. Stāvēdams pie mašinas, Jakovs vilka nost zilo kreklu.

«Tomēr atnācis!» es atviegloti nodomāju.

Pēc Flegontova padoma un izpildīdams Golovackim doto vārdu, sestdien pirms liešanas beigām es pirmais piegāju pie Tiktora un teicu:

— Rīt svētdienas talka, Jakov. Vai atnāksi pastrādāt?

— Dzirdēju... — neskatīdamies attrauca Tiktors un sāka pārvietot tukšās veidkastes.

Pēc tādas atbildes es vēl nevarēju spriest, vai viņš atnaks vai ne, un tāpēc nule, ieraudzīdams viņu kopā ar mums, kļuvu priecīgs.

Kad sāka izsniegt brīvās lāpstas citu cechu strādniekiem, Tiktors, palicis tikai sporta kreklā bez piedurknēm, gāzelēdamies pienāca man klāt un dobji vaicāja:

— Nu, kur tad man pavēlēsiet?

— Izvēlies, ko gribi! — es ieteicu. — Vai nu šeit — tīrīt laukumu, vai pie smilšu nešanas. Jeb varbūt gribi tās sijāt pie skrejveltnīšiem?

— Palikšu šeit, — Tiktors izlēma. — Paņemšu tikai lāpstu.

— Būtu kaut cepuri uzlicis, — palūkodamies uz viņa kuplajiem matiem, es iebildu: — pieputēs — nevarēsi vien izmazgāt...

— Liela muiža! — Tiktors spītīgi papurināja gaišo cekulu.

Un nebija pagājušas piecas minūtes, kad viņš viens no pirmajiem ar sparu ietrieca spožo lāpstu sausajās, blīvajās smiltīs.

Drīz vien sacēlās tādi putekļi, ka mēs viens otru redzējām kā miglā. Atdurdamās pret apdedžiem, pret sarūsējušu veidkastu gabaliem, lāpstas čirkstēja un ātri vien kļuva neasas.

Klausoties to griezīgajā čirkstoņā, es domāju: «Sietā paliks vēl kāds lieks metālā gabaliņš. Žēni to izsijās, atšķirs no smiltīm, un tas kopā ar čuguna lietņiem aizies uz stāvcepļa lūku, bet tad to smagā, ar verdošu šķidrumu pildītā kausā no jauna atnesīs šeit lējumam...»

Jāatzīstas, ka, iekām vēl nebiju atbraucis šeit, es neizpratu, cik vērtīgs ir metāls mūsu zemes nākotnei. Bet pēc sarunas ar rūpnīcas direktoru pavisam citādi pārdomāju šo jautājumu. Un priekš dažām dienām mēs pārlasījām biedra Staļina ziņojumu partijas XIV kongresā, kurā viņš runāja par metālā trūkumu mūsu tautas saimniecībai. «Mūsu saimniecība,, it īpaši mūsu rūpniecība tālāk uz priekšu tā nevar virzīties,» sacīja biedrs Sta|ins, ieteikdams pievērst sevišķu uzmanību metalam. Sie vārdi bija dziļi iespiedušies manā apziņā, un tagad, attīrīdams laukumu no smilšu nogulumiem, es priecājos par katru atrasto čuguna gabalu.

Kas tikai nebija atkritumu kaudzē! Nolauzti lāpstu kāti, ar kurām, šķiet, strādāts vēl pirms revolūcijas, un nepilnīgi izlieti granatu ķermeņi, kas domām lika atgriezties tajos laikos, kad cauri manai dzimtajai pilsētai uz Ļvovu virzījās ar šādām rokas granātām bruņotais dienvidrietumu frontes karaspēks. Lāpstas izcēla laikrakstu gabalus, kuros varēja redzēt cieto rakstības zīmi un burtu «jaķ», čuguna kausiņu lauskas — šajos kausiņos mēdza turēt ūdeni, ko slapināt veidnes, — kaut kādus zobratiņus un apsūbējušas šauteņu patronu čaulītes.

Visu to mēs kopā ar smiltīm bērām uz nestuvēm un stiepām pagalmā.

Jakovs drīz vien nometa zilo sporta kreklu. Viņa piemēram sekoja arī citi zēni. Viņu nosvīdušie, līdz jostas vietai kailie augumi zaigoja elektrisko spuldžu gaismā. Mēs allaž neviļus palūkojāmies uz Tiktora pusi. Līksmi jau bija tas vien, ka viņš brīvajā dienā strādāja kopā ar mums un nevis stundām kvernēja pie marmora galdiņa čelidzes restorānā ar savu «ura!» kompāniju un šļupstošo Kašketu. «Jācīnās par katru jaunu sirdi un tā jāiekaro, bet nevis jāatmet ienaidniekam!» es atcerējos Golovacka vārdus. Un tagad es sapratu, ka strīdā par Jašku tomēr taisnība bija Anatolijam, nevis man.

«Kāpēc tādā gadījumā mēs nevaram cīnīties par Anželikas sirdi? Viņas tētiņš ir buržuju speciālists un mūs nemīl. Vai tiesa? Jā, tiesa. Bet viņa taču var kļūt krietnāka par saviem vecākiem?» Tomēr, dēvēdams to par «pašiedomīgu mamzeli» un «garlaku», Golovackis it kā uz visiem laikiem atkratījās no viņas. «Nē, Toļeņka, kaut ko tu, mīļais draugs, neesi izdomājis līdz galam!» es sevī noteicu un vēl spraigāk sāku rīkoties ar lāpstu. Rokas slīdēja pa tās gludo kātu kā pa kārti sporta zālē.

Noskaņojums man bija lielisks arī vēl tāpēc, ka vakar saņēmu Gaļinas Kušnires atklātni, ko man bija pārsūtījis Kolomejecs. Izrādās, ka mana vēstule Gaļinu nebija sasniegusi.

Rūpnīcā, uz kuru aizkomandēja Gaļinu, nav bijis brīvu vietu. Metālistu arodbiedrība viņai palīdzējusi iekārtoties par virpotāju kuģu būves rūpnīcas mechaniskajā darbnīcā. Spriežot pēc atklātnes možās noskaņas, Gaļina jutās ļoti apmierināta. «Iespējams, ka nākamajā gadā, Vasil, tu brauksi atvaļinājumā pa jūru cauri Odesai, — tad neaizmirsti, ka šeit dzīvo tavs senais un uzticamais draugs, — viņa rakstīja. — Visādā ziņā uzmeklē mani! Bet pagaidām — raksti, neaizmirsti! ! !»

Trīs izsaucēji vēstules beigās un vispār visa Gaļinas atklātne ar jūras ainavu un it īpaši tas fakts, ka Gaļina tomēr bija mani sameklējusi, modināja man sirdī lielu prieku. «Esmu pret Gaļinu bijis netaisns,» es domāju. Un, mezdams ar lāpstu uz nestuvēm izžuvušās smiltis, es noteikti izlēmu nākamajā gadā braukt atvaļinājumā tikai pa jūru cauri Odesai...

Nenogaidīdami, kamēr mēs aizvāksim visas smiltis, ūdensvadu ievilcējf jaunajā laukumā jau lika caurules saspiestajam gaisam. Pamazām novērodams, kā viņi uzgriež īscaurules, es neviļus iedomājos par izgudrojumu, kas man nelika mieru visas iepriekšējās dienas. Gadās te viens, te otrs: pļaujmašinas komūnai, Ņikitas atbraukšana, gatavošanās jauniešu sekcijas izrīkojumam un daudzas citas darīšanas mani atrāva no tā, traucēja kārtīgi pierakstīt uz papīra visu to, kas sen jau brieda smadzenēs ...

Pēkšņi es pamanīju, ka Tiktors nometa sānis lāpstu un pieliecies satvēra kādu aukliņu. Pēc tam viņš izslējās taisni un, pamanījis zilā kombinezonā ģērbušos montieri, kas stāvēja uz pārvietojamām kāpnēm, uzsauca:

— Jaunais cilvēk, panāciet šurp!

Domādams, ka viņu aicina mest smiltis, montieris īgni atsaucās:

— Vai tad neredzi, ka velku vadu?

— Kāp nost žiglāk! Šeit ir vēl kāds vadiņš.

Montieris negribīgi nokāpa. Vēcinādams skrūvgriezi, viņš rāmi piegāja klāt Tiktoram un, pietupies uz ceļgala, pavirši aplūkoja auklas galu.

Kā žurkas aste no smiltīm rēgojās aukla. Visapkārt šņirkstēja lāpstas, un neviens nepievērsa ne mazāko uzmanību Jaškas atradumam. Montieris liecās pie auklas arvien tuvāk un tuvāk — šķita, viņš to grib nolaizīt ar mēli, — bet piepeši tikpat kā dzelts pietrūkās kājās un atlēca sānis. Pārlaidis visapkārt acis, viņš iekliedzās pārvērstā balsī:

— Ei, rimstiet!...

Un šajā pašā mirklī montieris strauji izrāva no pieskrējušā Zakabluka mutes papirosu.

— Necel paniku! ... Saki, kas noticis! — Tiktors pieskārās pie apdullušā montiera pleca.

— Es neceļu paniku. Esmu izgājis vispārējo militāro apmācību, — montieris paskaidroja. — Tas nav vads ... tā ir bikforda aukla! ... Saprotat! ... Kas šeit vecākais?

Draudīgie vārdi «bikforda aukla» it kā nakti uzliesmojis zibens uzplaiksnīja manā atmiņā neveiksmīgo ienaidnieka uzbrukumu Sevišķo uzdevumu daļai. Es nezināju, ko darīt: kliegt vai raut šo auklu?

Par laimi tajā brīdī no noliktavas iznāca Flegontovs. Kamēr mēs tīrījām laukumu, Kirils Pankratjevičs Flegontovs, Turunda un citi vecāku gadu gājumu veidotāji palīdzēja instrumentu eecha atslēdzniekiem pārbaudīt rezerves mašinas.

— Kiril Pankratjevič! ... Šurp! — Tiktors iekliedzās pār visu cechu.

Flegontovs mazliet pielika soli un, tuvojoties laukumam, rāmi vaicāja:

— Kas noticis?

— Are, paskatieties! ... — montieris viņam rādīja.

— Bikforda aukla? ... — Flegontovs ieteicās. — Kā tā te cēlusies? — Un tūliņ, pieņēmis uz vietas lēmumu, uzsauca: — Paklau, šeit nesmēķēt!

Viņš aši iegāja aizstiklotajā kantora telpā, un mēs redzējām, kā kustējās viņa lupas, kad viņš satvēra tālruņa klausuli ...

Svētdienas talkā mēs tā biiām pārguruši, ka visi kauli sāpēja. Cechu pametām jau mijkrēslī, kad pēdējā — divpadsmitā mašina no koka klučiem bija pārvietojusies uz fundamenta akmens pamatnes. Ne vienreiz vien iešāvās prātā, ka no kliedzieniem: «Viens-divi — aiziet!» uz jauniešu un vecāko vīru aizrautīgo kolektivu sāks birt stikli no jumtiem.

Starp mašinām galdnieki bija nolikuši pašdarinātās, tīrās, pēc sveķiem smaržojošās kastes veidzemei. It visur jau balsnīja jaunie vadi. Ar ūdeni apslacītā akmens grīda iztālēm likās melna.

Lai jaunās divpadsmit mašinas tarkšķētu bez pārtraukuma, tās vajadzēja vēl pārbaudīt sēriju darbā. Melnstrādniekiem šeit būs jāatstiepj simtiem jaunu veidkastu un ar to režģotajām grēdām jānorobežo katrs veidotāju pāris. Desmitiem tonnu pildīšanai derīgas, tīri izsijātas, valgas smiltis no skrejveltnīšiem jāatgādā šurp un jāsaber kaudzēs cilvēka augstumā jaunajā, plašajā laukumā, ko bijām atkarojuši cecha atkritumu novietnei. Taču visgrūtākie priekšsagatavošanas darbi jau bija veikti svētdienas talkā.

Šķita, ka nu mums, galīgi nogurušiem, vajadzētu tūdaļ nokrist uz cietajiem matračiem un aizmirsties smagā miegā. Mūs gaidīja vesela darba nedēļa. Tomēr mēs, arī mājās pārnākuši, arvien vēl nevarējām norimties.

— Kad gan viņi ierakuši to mīnu — tas ir jautājums, — Bobirjs sacīja.

— Skaidrs, kad — tad, kad Vrangelis muka! — es atbildēju. — Viņu kuģi togad ienāca pat Azovas jūrā. Un, kad nu bija pienācis laiks laisties lapās, viņi nolēma uzspridzināt rūpnīcu, lai nepaliktu mums, taču kaut kas tos iztraucēja. Ne velti tēvocis Vasja man stāstīja, ka angļu techniķi naktīs ložņājuši pa cechiem ...

Lejā dārziņā čirkstēja cikādes. Bija dzirdams, kā miegā smagi nopūšas savā istabā dzīvokļa saimniece.

Tērzēdams pusbalsī ar draugiem, es visu laiku domās vēl biju tur lietuvē un no jauna redzēju, cik uzmanīgi montieris atraka ar smiltīm apbērto, nepabeigtās martena krāsns pamatnē ielikto bikforda auklu. Jau iekām mūsu cechā ieradās pilsētas VPP nodaļas priekšnieks, ko Flegon-tovs izsauca pa tālruni, pazems, uz pirmā acu uzmetiena labsirdīgs vīrs, ģērbies pelēkā koverkota uzvalkā, — Flegontovs pats pārbaudīja noslēpumaino, ar angļu uzrakstiem izraibināto kasti un teica, ka tās satura pilnīgi pietiktu ne tikai uzspridzināt martena krāsns pamatni un čuguna kausēšanas «bumbieri», bet arī cecha kapitalsienu, kas veda uz stāvcepļiem.

Toļa Golovackis norādīja mums uz šo kasti ar sprāgstvielām un teica: «Skatieties un iegaumējiet, kādas dāvanas strādnieku šķirai pametusi angļu buržuāzijā! Rasējumus aizveda, bet sprāgstvielas paslēpuši šeit. Kādā nolūkā, jājautā? Nu, lai, uzspridzinot lietuvi, uz daudziem mēnešiem apturētu rūpnīcu. Lai šīs smiltis slacītu strādnieku asinīm.»

— Viena lieta šeit neskaidra, — pārtraukdams klusumu, ierunājās Bobirjs. — Buržuji taču grib atkal atgriezties. Jājautā: kādēļ tad viņi gribēja uzspridzināt lietuvi?

— Tu patiesi esi jocīgs! — pavisam kā pieaudzis Sašam atbildēja Maremucha. — Bet kāpēc tad ir apdrošināšana? Iespējams, ka Keivorts rūpnīcu apdrošinājis jau pirms revolūcijas. Lai notiktu kas notikdams, viņš savus miljonus vienmēr saņems no apdrošināšanas biedrības, ļauj tikai viņam šeit atkal nākt pie varas.

— Nu, labi, — Bobirjs nelikās mierā, — bet kāpēc tad viņi auklu šeit nav ierakuši kārtīgāk?

Tad Petro galvā iedzirkstījās jauna doma:

— Kas zina, varbūt kāds no angļu roklaižām to tīšām izvilcis ārā? Mēs šajā atkritumu vietā visu laiku izgāzām čuguna atlikumus. Iedomājieties vien — uzkristu uz šās auklas čuguna lāsīte un mīna sprāgtu!

— Baigi pat iedomāties! — Bobirjs piebilda.

— Bet tu, Saša, pasaki mums, — pieskardamies Bobirjam pie pleca, vaicāja Maremucha: — kāpēc VPP priekšnieks sasveicinādamies sniedza tev roku? Vai tu ar viņu esi pazīstams?

— Nu, viņš taču ar visiem sasveicinājās, — Saša izlocījās.

— Nemels! Tikai ar Flegontovu un tevi, — Maremucha attrauca.

— Nezinu, — Saša norūca.

— Toties es zinu! Petro, padod sērkociņus!

Maremucha pačamdīja ar roku sev zem pagalvja un, iekliedzies «Ķer!», pasvieda man kārbiņu. Uzrāvis sērkociņu, es aizdedzināju lampu un tās gaismā izņēmu no sava izšūtā krekla krūšu kabatas četrkārtīgi salocītu papīriņu, par kuru gandrīz pavisam biju aizmirsis.

— Lasi, Petro! Vai pazīsti rokrakstu? — es teicu, sniegdams viņam papīru.

Nepagāja ne minūte, kad Maremucha, norādīdams uz Bobirju ar pirkstu, sauca:

— Viņa, protams, ka viņa!

Palūkodamies papīriņā, ko Maremucha žēlīgi pielika Saškam pie deguna, Bobirjs ievaidējās:

— Ak tu aizmārša! ... Kāpēc es to nesadedzināju!

— Nu, stāsti visu! Vai mēs tev kādi svešinieki? — es teicu.

— Ko tur stāstīt? Redzat paši... Jūs toreiz man neticējāt, ka satiku Pečericu. Vēl par mani smējāties. Bet es domāju: lai jau smejas, pagāni, bet es uz savām acīm vairāk paļaujos. Un aiznesu ziņojumu. 2ēl, ka neiznīcināju norakstu ... Nav ko ņirgāties par mani!

— Kas tad ņirgājas? Ērms tāds! Esi rīkojies ļoti pareizi! ... Zem mums liek mīnas, bet ko tad mēs — tikai acis blisināsim? — es sacīju Sašam.

Tonakt es aizmigu pēdējais. Draugu vieglo sēcienu troksnī es domāju par visu šodien redzēto, kamēr pakausī sāka smelgt.

Tagad klusā, saulainā kūrvietas pilsētiņa pie jūras man šķita pavisam citāda. Tās mānīgā, rāmā āriene tāpat apslēpa izmisīgu cīņu starp jauno un veco. Šās sasprindzinātās cīņas pazīmes atklajas pēkšņi kā nezināma machnovieša nosviesta vēstule vai kā bikforda auklas galiņš, ko šodien bija pamanījis Tiktors. Slēptie šķiras ienaidnieki vēl cerēja atgūt agrāko stāvokli, ko viņiem uz visiem laikiem bija atņēmusi revolūcija. Viņi centās aizturēt mūsu kustību uz priekšu un ķērās pie jebkuras neģēlības.

«Viņi uzglūn ikkatrai mūsu kļūdai, vissīkākam misējumam,» es domāju, «un arī turpmāk gribēs izmantot mūsu labsirdību un bezrūpību. Viņi gaida mūsu galu; ja mēs izturēsim, dzīvosim un augsim, tad, bez šaubām — agri vai vēlu — pieveiksim tos visā pasaulē... Viņi to jūt, trako, gatavi uz visu. Bet, ja nu tā, — nesnaud, komjaunieti! «Spicē ausis» — kā ieteica Poļevojs. It visur un vienmēr, lai tu būtu kur būdams, esi modrs!»

MĒS UZBRŪKAM!

Lai kā mēs pūlējāmies saglabāt slepenībā plānu par uzbrukumu Rogaļ-Piontkovskas salonam un jauniešu sekcijas dramatiskā pulciņa mēģinājumus noturējām aiz slēgtām durvīm, baumas par to jau klīda pa pilsētu. Pat vecākie vīri sāka izprašņāt, kad tad beidzot notikšot šī komjauniešu iecerētā izrāde.

Mūsu piejūras pilsētā no Ļeņingradas bija atbraucis atpūsties mākslinieks, dziedātājs un mūziķis Arkādijs Ignatjevičs kopā ar sievu — Ļeņingradas estrādes mākslinieci.

Arkādijs Ignatjevičs bieži ieradās liedagā ar savu ģitāru. Apnīkst viņam klusējot gozēties saulē, apsēžas uz steķu malas, nokarina kājas virs jūras un sāk atdarināt klaiņātājus estrādes māksliniekus — šarlatānus, kas, sazin viņu jupis, par kādiem niekiem plēš no paļāvīgās publikas naudu.

Viņš pats sacerēja dzēlīgas parodijas par tajos, nepmaņu, laikos populārajām dziesmiņām. Ai, kā viņš savā parodijā sadeva Odesas dziesmiņā pieminētai «Klavočkai», kurai «ēst gan neapnīk, dejot gaužām tīk» un zem kuras svara «krēsls līgojas». Arkādijs Ignatjevičs nesaudzēja pat jauno romanci, kas patika pārāk paļāvīgiem cilvēkiem: «Bij ogļracis viņš, vienkāršs strādnieks. ..» Sājā dziesmā, kas bija sacerēta skumjo romanču manierē, Arkādijs Ignatjevičs pamanīja to, kas daudziem pagāja secen, — pliekanību. Un tiešām, ogļracis, kas divdesmit gadu «skalda ogles šachtā drūmajā», šajā romancē iemīlējās un cieta kā kāds augstāko aprindu slaists!

Ļeņingradas viesis bija atvedis sev līdzi arī spožu, niķelētu saksofonu. Kad rītos viņš ar šo instrumentu, ko es vēl nebiju redzējis, ņēma augstās notis, tad pat Marjas Trofimovnas domīgā kaza sāka žēli blēt, bet vistas kladzinādamas metās uz visām pusēm, it kā pagalmā būtu pavīdējusi vanaga baigā ēna.

Ļeņingradas mākslinieki bija apmetušies Piejūras ielā divas mājas tālāk no mums, blakus silto vannu mājai. Mēs nolēmām palūgt, lai viņi palīdz mūsu jauniešu sekcijai.

Arkādijs Ignatjevičs noklausījās manu juceklīgo stāstu un svarīgi noteica:

— Citiem vārdiem, gatavojat parodiju par vietējām paražām? Lai notiek, sakustināsim mietpilsoņu dumbrāju!

. . . Dažkārt es iegriezos mēģinājumu istabā, kur ļeņingradieši un Toļa Golovackis izraudzījās tēlotājus jauniešu izrīkojumam. Arkādijs Ignatje-vičs parasti sēdēja, atzveltnes krēslā atgāzies, turēdams rokās ģitāru. Viņam bija gara, kalsna seja ar izvirzītu zodu un asi zīmētu profilu. Viņa sieva, trauslā, graciozā Ludmila, ģērbusies zilā sporta kleitā ar sarkanām kabatiņām un uz krūtīm uzšūtu enkuru, sēdēdama blakus, sita takti gan ar papēdi, gan ar kurpītes purngalu. Golovackis staigāja aizmugurē — solids un cienīgs.

Tā vienā no mēģinājumiem es ieraudzīju «jaunkristito» Osaulenko. Viņš bija atnācis uz klubu pēc Golovacka aicinājuma un jutās mazliet samulsis, baidīdamies, vai tikai Toļa negribēs atkal runāt ar viņu par tetovējumiem. Taču, uzzinājis, kas par lietu, Miša, pēc palamas «Eduards», ar prieku pievienojās mūsu izdomai. Šajā cekulainajā, no galvas līdz kāju pēdām ar nārām, pērtiķiem un senlaicīgām fregatēm izraibinātajā puisī atklājās apslēpti talanti. Viņš izrīkojumā gribēja darīt it visu — ir dejot, ir žonglēt ar pudu smagiem atsvariem un pat dziedāt, lai gan «Eduarda» balss nebija melodiska un mēģinājumos viņš bieži vien «palaida gailīti». Ieejot šodien mēģinājumu istabā, es ieraudzīju, ka Miša Osaulenko dejo. Viss viņa augums ļodzījās, viņš plati izplēta kājas, nolaizdamies uz tām gandrīz līdz pašai grīdai un tikko nepārraudamies uz pusēm, ļengani vecinaja rokas un švīkstināja ar pazolēm, no jauna savienodams kājas kopa ka dzirkles.

— Kā šo deju sauc? — paīgni ievaicājas Golovackis.

— Blekbotoms! — Michails atbildēja, smagi elpodams.

—• Kas tev šo deju mācīja? — Toļa tincināja.

— Kāds matrozis to dejoja «Dzimtajā pusē». Puiši, kas bijuši ārzemes, stāstīja, ka Anglijā tā pašreiz esot vismodernākā deja.

— Vai tu zini, ko nozīmē blekbotoms? — Golovackis vaicaja.

— Nu, laikam gan tāds nosaukums... Kā, teiksim, valsis.

— Bet, kas tas tieši par nosaukumu, zini? — Toļa šķelmīgi saskatījās ar Arkādiju Ignatjeviču.

— Nē-ē-ē... — Michails novilka.

— Ak svētā vientiesība! Kā papagailis tu atkārto svešus vārdus un pat nepainteresējies, ko tie nozīmē. Vai tiešām tev gribas visu mūžu nodzīvot ka sliņķim un ne par ko neinteresēties? «Black bottom» nozīmē «melnais dibens».Vai tev patīk laisties dibenā? Un turklāt dziļā tumsā?

Michails pavīpsnāja, atsegdams sudraba zobus.

— Nē-ē-ē. Nepatīk!

— Tā gan, mīļais. Lai buržuāzijā, kas šo deju atzīst par modernu, pati laižas dibenā, bet mēs sev pameklēsim kaut ko līksmāku. Mums jaiet pretī gaismai, nevis jālaižas peklē!

...Kad cechos izdalīja biļetes uz jauniešu izrīkojumu, es paņēmu divas liekas biļetes un aizsūtīju tās pa pastu tieši uz mājām Anželikai Andriche-vičai, bet apakšā, kur mēdz rakstīt sūtītāja adresi, uzrakstīju: «No leitnanta Glana.» Pats nezinu, kā man tas iešāvās prāta. Iegribējās paaušoties.

Kā jau varēja sagaidīt, Anželika ieradās izrīkojumā kopa ar Zjuzu Trituzniju. Uzpūties viņš sēdēja tai blakus trešajā rindā, cienāja viņu no zilas skārda kārbas ar’Maskavas apgabala patērētāju biedrību^ savienības ražojuma ledus karamelēm, čukstēja nezko jocīgu tai ausī un pie tam pats smaidīja pirmais.

Vējodams viņa lakstošanos, es domāju: «Pagaidi vien, Zjuzeņka! Tu pat iedomāties nevari, kāds pārsteigums tevi sagaida!»

Par spīti Trituznija pūlēm meiteni uzjautrināt Anželika garlaikojās un izklaidīgi raudzījās^ uz skatuvi, retumis pavirši sakārtodama kuplos matus un tajā pašā laļkā it kā atgaiņādamās no uzmācīgā kaimiņa. Viņa pat nepasmaidīja, kā to darīja daudzi, kad Golovackis teica savus ievada vārdus:

«Muļķis ir tas, kas jauniešiem grib laupīt prieku un nejēdz saprātīgi organizēt to atpūtu!» — Tieši tā Toļa Golovackis atklāja jauniešu izrīkojumu. Visu to, ko skatītāji redzēs vēlāk, viņš nosauca tikai «par pirmo mēģinājumu parādīt īstā gaismā ap mums esošās vecās sadzīves kroplās parādības un uz visiem laikiem uzlikt kauna zīmogu tieksmei uz tukšām un bezidejiskām ārzemju izpriecām!»

— Dekadentiskā mūzika, visi šie fokstroti un čigānu dziesmas, — Golovackis teica, — nosit cilvēkam gribu, modina pasivitāti un pazemina darba spējas. Nav nejaušība, ka ienaidnieki cīnās pret mums ar šās svešās mūzikas palīdzību. Tomēr, nosodot visu satrunējušo un mums svešo, — Toļa sacīja, — mums jāmācās viss krietnais, rūpīgi tas jāmeklē, jāizkopj un jāparāda īstie tautas talanti.

Golovacka vārdus, kas solīja neparastu izrādi, uzmanīgi klausījās pārpildītā kluba zāle. Zālē sēdēja ne tikai rūpnīcas jaunieši, bet arī vecie strādnieki ar savām sievām. Pirmajā rindā es ieraudzīju Ivanu Fjodoro-viču Rudenko, Flegontovu un partijas pilsētas komitejas sekretāru Kazur-kinu.

Kazurkinu es jau vienreiz biju dzirdējis lietuves cecha ražošanas apspriedē, kad viņš mūs aicināja visiem spēkiem cīnīties pret brāķi un neaizkavēt citus cechus. Turunda man pastāstīja, ka Kazurkins pilsoņu karā kalpojis Budjonija jātnieku armijā, aizstaigājis kopā ar to no Pie-azovas stepēm līdz pašai Ļvovai. Ne velti šā gājiena piemiņai uz viņa baltā frenča zaigoja tajos gados ļoti retais Sarkanā Karoga ordenis.

Kazurkins palīdzēja sagatavot komjauniešu izrīkojumu. Ne vienreiz vien Golovackis bija devies pie viņa, un tad dabūjis it visu: ir kalikonu, ir grimētājus, ir balalaikas no vietējo ūdensceļu transporta darbinieku kluba, ir kaukāziešu kinžalus no milicijas trofeju fonda; šos kinžalus miliči bija atņēmuši atmaskotajiem machnoviešiem .. .

Tikko Golovackis bija beidzis runāt, es devos pie signalzvana. No šejienes varēja novērot ne tikai to, kas notiek uz skatuves, bet arī pablenzt skatītāju zālē. Tiesa, uzrakstu uz muslina aizkara, ko atsedza atvērtais priekškars, es izlasīju tikai ar pūlēm: «CARLSTONIADA JEB KAS VAJADZĪGS ŠVAUKSTIEM? (Feļetons ainās.)»

Kluba dekoratori precizi bija attēlojuši Rogaļ-Piontkovskas salonu. Pat papjē-mašē kolonas, sakārtotas gar skatuves malām un apmēram tik augstas kā cilvēka augums, tāpat kā tur bija ļoti netīras.

Muslina aizkars ar uzrakstu satīdamies cēlās augšup, un uz proscenija izšāvās klavieru spēlētājs, ģērbies frakā ar garām stērbelēm — Rogaļ-Piontkovskas salona klavieru spēlētāja preciza kopija. Sņākuļodams viņš visvisādi ņēmās salielīt dejas, ko deju salonā par pusrubli varot iemācīt «mademoiselle’m» un «monsier’iem». Tad viņš palēkdamies pieskrēja pie pianino, un pār skatuvi pārvēlās čarlstona skaņu rīboņa.

Šās mūzikas skaņās no aizkulisēm sāka parādīties dejotāju pāri.

Sākumā zāli pāršalca klusi smiekli kā viegls vējiņš, kas vēstī drīzu, nenovēršamu negaisu, tad troksnis pieauga skaļos smieklos, un drīz vien visā zālē smējās tā, ka šķita, augstajos, pret jūru pavērstajos logos šķind rūtis.

Kluba mākslinieki bija pacentušies! Zīmēdami «čarlstoniadas» kostimu metus, viņi ar grimētāju palīdzību bija panākuši, ka tie, kas pašlaik dejoja uz skatuves, gandrīz uz mata līdzinājās pazīstamajiem, pastāvīgajiem Rogaļ-Piontkovskas salona apmeklētājiem.

Ļodzīdamās dejā, uz skatuves izmetās atzīmētāja Marlēna. Viņa bija ģērbusies matroža blūzē ar garu apkakli, īsi apgrieztiem, uz pieres uzsu-kātiem matiem, kas gandrīz aizsedza pieri, tāpēc viņa izskatījās drūma. Viņai blakus tirināja kājas viņas draudzenes, kurpes tām bija ar tik augstiem papēžiem, ka skatītāji nevarēja vien nobrīnīties: kā meitenes var kustēties?

Meiteņu lūpas bija spilgti krāsotas, tomēr nevis «pušķītī», pēc modes prasībām, bet kā vesels plankums! Gandrīz katrai dejotājai zem deguna sārtojās koši sarkans, asinīm līdzīgs pomades traips krietnas vistas olas lielumā. Un kādus matu sasukājumus viņām bija izdomājis grimētājs! Gan «ponija» frizūras, kas sniedzās līdz izplūkātajām, tievajām uzacīm, gan uz augšu saslieti matu turbāni. Bija arī no pakauša uz augšu saceltas veselas matu gubas kā vārnu ligzdas vai ar lokšķērēm izveidotas kuplas cirtas kā klēpja sunīšiem.

Viena no dejotājām bija uzāvusi kurpītes kailās kājās, matos iestiprinājusi izbāztu, zaļu papagailēnu pāri un jostas vietā aplikusi divas sarkanas lapsas, sasiedama to astes uz muguras.

Visi kavalieri «čarlstonēja» šauriņās un īsiņās biksēs. Bija jābīstas, ka šīs svītrotās un rūtainās bikšeles vīlēs nepārplīst.

Skatītāji drīz noprata, ko attēloja aktieris, kura iesirmie mati bija tikpat kā nolaizīti un ar celiņu vidū. Viņš bija ieģērbts krēma krāsas biksēs un pelēkos svārkos, bet seja noklāta ar biezu brūna pūdera kārtu, lai izskatītos iededzis; pūderis bija sajaukts ar tavotu. Dejojošā, sirmā kavaliera seja laistīt laistījās, tā bija melnīgsnēja kā indiānim, bet uz rokas viņš vaļīgi turēja buksusa spieķi ar monogramām.

Nebija ne mazāko šaubu — tā bija advokata Maurodiadi kopija. Pus-grieķis, pusturks, nezinkādu vēju atpūsts pie Taurijas krastiem, viņš noteiktā stundā parādījās ļaužu pārpilnajā prospektā un uz tā asfalta nodeldēja ne vienu vien zoļu pāri. Ziemā viņš kvernēja kaut kur savā juridiskās konsultācijās kabinetā, krāja naudu un deva privātīpašniekiem padomus, kā izvairīties no lieliem nodokļiem, veda mantojumu prāvas daždažādām trūcīgām tantiņām, bet pavasarī, tikko pilsētā ieradās pirmie kūrviesi, izlīda uz prospekta. Tur viņš iepazinās ar jaunām, svešām meitenēm, zīlēja viņām gan pēc rokas, gan pēc kārtīm, pastaigājās ar viņām pa liedagu un līdz mijkrēslim mēdza tur gulšņāt pie paša ūdens, uzlicis galvā sarkanu fesku ar melnu pušķīti. Iestājoties vakaram, viņš, paklaiņājis nedaudz pa prospektu, klaudzinādams ar spieķi, cienīgi soļoja uz Rogaļ-Piontkovskas salonu, skūpstīja madamai roku un dejoja līdz pusnaktij.

Visbīstamākais bija tas, ka šim vulgārajam, vecīgajam vīram patika būt jaunatnes sabiedrībā.

Mēs cerējām, ka Maurodiadi klientūra pēc šā izrīkojuma krietni saplaks, jo vislabākais līdzeklis atmaskot vulgāru un blēdīgu cilvēku ir viņu publiski izsmiet.

Tad uz skatuves no kulisēm izjoņoja vēl viens aizkavējies pāris. Zālē sāka skaļi smieties: tunikā ģērbušos meiču, kuras mati bija sasukāti no pakauša uz augšu un sasprausti, veda Zjuza Trituznijs.

Bikšeles viņam bija pašūtas rūtainas, bet līdz ceļgaliem, līdzīgas futbolistu biksēm, kājās uzspīlēti oranžkrāsas futbola zābaki, tā ka neviens vairs nešaubījās, ko attēlo dejotājs uz skatuves. Bija nokopēts itin viss: gan Zjuzas iemīļotais matu sukājums «ā la boxer», kas gandrīz līdz galvvidum atsedza viņa sarkano, krunkaino pakausi, gan stīvinātā apkakle ar sasieto lentīti, gan visas viņa manieres — vēlīgas un laipnas ar pieliektu galvu, ar mīlīgu un salkanu raudzīšanos savai partnerei acīs. Dejojot čarlstonu, Paša no galdniecības cecha, tēlodams «Trituzniju», tīšām atveidoja sīko piespēli — «driblingu» un basa balsī nemitīgi izkliedza Zjuzas iemīļotos svešvārdus un futbola terminus: «out», «s’il vous pla.it», «oh, charmant», «aujourd’hui», «upside».1

Laikam gan ne vienu reizi visā savā futbola praksē Zjuza nebija juties tik muļķīgi kā šajā vakarā. Zaļajā laukumā viņš jutās daudz brīvāk. Ja arī nošāva buku pie pašiem vārtiem un iesita bumbu nevis tīklā, bet uz stūri, tad šo kļūmi drīz vien aizmirsa. Skatītāju uzmanība aši vien pievērsās citiem spēlētājiem. Bet šeit Zjuza ļodzījās un grozījās visdažādākos stāvokļos diezgan ilgi skatītāju acu priekšā.

Sākumā īstais Trituznijs, pazīdams sevi līdziniekā, iesprukšējās un, nicinoši paraustījis plecus, sāka sarunāties ar Liku. Tomēr, tiklīdz galdnieks Paša, pieejot tuvāk rampai, sāka izkliegt Zjuzas iemīļotos vārdiņus, «spēcīgā sitiena meistars» aptvēra, ka par viņu zobojas diezgan ļauni un aizskaroši. Pamazītēm viņš pietvīka. Viņa kakls kļuva tumši sarkans, lūpas sakniebās. Viņš pūlējās sēdēt tā, it kā nekas nebūtu noticis, bet aizvien vairāk apmeklētāju pievērsa viņam savus vērīgos skatienus. Ari rūpnīcas direktors Ivans Fjodorovičs pagriezās uz viņa pusi un iesmējās. Zjuza vairs nespēja izturēt! Strauji pagriezies, viņš kaut ko iečukstēja ausi savai kaimiņienei. Anželika pasmaidīja un noraidoši papurināja galvu. Zjuza satvēra tās roku, acīm redzot cenzdamies aizvilkt meiteni no skatītāju zāles, taču Anželika apbrīnojami mierīgi atņēma roku un atkal papurināja galvu, turpinādama vērīgi sekot tam, kas notiek uz skatuves.

Zjuza aizvainoti paraustīja plecus un, trokšņaini atgrūzdams krēslu, devās uz izeju. Viņš gāja pa garo eju, čīkstinādams kurpes ar smailiem purngaliem, un skatītāju galvas pagriezās uz viņa pusi. Daži pamirkšķināja, citi čukstot meta viņam pakaļ dzēlīgus vārdus, taču visvairāk Trituz-niju nogalēja Paša no galdniecības cecha. Redzēdams, ka švauksts, ko viņš tēlo. aiziet, Paša kopā ar savu tunikā ģērbto meiteni pieskrēja pie pro-scenija un uzsauca:

— Au revoir!

Tad, pagrūzdama Pašu sānis, uz skatuves izbrāzās pati Rogaļ-Piont-kovska. Viņa pieskrēja pie rampas, slaucīdama putekļus ar savas vec-

* Ārā; lūdzu; ai, burvīgi; šodien; augšā. — Tulk.

modīgās, no melna darba tērpu materiala šūtās kleitas stērbelēm. Aplūkodama skatītājus caur kaula lornetes stikliem, Rogaļ-Piontkovska sāka lemtiņām dejot.

Un neviens nebūtu ticējis, ka deju zāles īpašnieces preciza kopija nav vis aktrise, bet mans draugs Maremucha!

Pjotram bija uzliktas galvā sirmas cirtas, kā nākas, nokrāsoti viņa apaļie vaigi. Pie ausu ļipiņām Petruss ar kancelejas spraudītēm bija piestiprinājis kroņluktura kristālā vizulīšus. Ne ko pielikt, ne atņemt, izspļauta madama! Krāpšana atklājās tikai tad, kad Petro padobjā vīrieša basā iesāka savu monologu.

Vērsdamies pie saviem audzēkņiem dejotājiem un glaudīdams to plecus, Maremucha, ātri bērdams vārdus un retumis iekrizdams čarlstona melodijas taktī, purpināja:

— Nu, manas mīlulītes? Ilgojāties pēc savas mammucītes? Jā? Nevajag skumt, nevajag bēdāties! Es jūs aši iemācīšu nedomāt... Kāpēc jums jāmācās, jāsapņo par nākotni, jālasa grāmatas? Nav vajadzīgs! Tas ir briesmīgi kaitīgi! Dejojiet! Domājiet ar kājām! Šitā, tāpat kā es, paskatieties šurp! Šitā! Šitā! Viens-divi! Viens-divi-trīs! Maestro, ašāk! ...

Mazliet pacēlis garos brunčus, Petro sāka apbrīnojami strauji sist ar papēžiem. Tā nebija ne īsti čečotka, ne ukraiņu gopaks. Bet ne jau tas bija galvenais!

Viņš piegāja pie pianino un, pastūmis nost klavieru spēlētāju, pievācis brunču malu, apsēdās pats pie klavierēm. Tikko viņš ar pirkstiem pieskārās baltajiem taustiņiem, melodiju uztvēra skatītājiem neredzams orķestris.

Lai gan Petro šūpojās, noliecies pār klaviatūru un mina pedāļus, tēlodams, ka tieši viņš pats spēlē, — visi saprata, ka viņa spēle ir māņi, un pamazām vairs nepievērsa viņam uzmanību.

Mūzikas skaņās dejotāju kustības k)uva straujākas. Katrs pāris dejoja pa savai modei, ko nu kurais labāk prata. Marlēnai nolūza papēdis. Viņa nogāzās, aizraudama līdzi savu kavalieri — garu lamzaku ar smailām Ūsiņām. Viņi savu krišanu nospēlēja kā īstu, un tai sekoja gubu gubām pārējie. Meitenei ar dzeltenajām lapsām vispārējā jezgā kāds skaists frants mēģināja noraut zaļo papagaili un paslēpt savā kabatā. Paša-Trituznijs pameta savu tunikā ģērbto meiču un sāka dejot ar citu meiteni. Viņa aizvainotā dāma metās uz sāncensi ar dūrēm. Madama Rogaļ-Piontkovska šāvās viņas izšķirt. Šajā apjukuma brīdī dejotājiem izlauzās visas viņu sīkās, zemiskās kaislības. No klīrīgiem un uzpūstiem viņi pārvērtās par nemierīgiem un kašķīgiem, cits citu grūstīja, bārās. Advokātam Maurodiadi kāds uzmina uz kājas. Turpinādams dejot, viņš draudēja vainīgajam ar spieķi.

Meitenes ar augstajiem papēžiem cita pēc citas aizvien biežāk saka lūkoties uz kājām. Viņu sejas mokpilni vaikstījās. Dejodamas viņas zagšus pieskārās ar rokām pie kurpēm, vismaz tā cenzdamās mazliet mazinat sāpes kāju pirkstos.

Tad kādas pakalpīgas rokas izbāza no kulisēm proscenija mala kociņu un mazu krūmiņu. Uz kociņa bija uzraksti: «Ceļš uz Lišķiem», «Uz Suņu gravu», «Uz Matrožu priekšpilsētu», «Uz Kobazova kalnu»... Dejotājas metās uz loloto «birzīti». Un tad skatītāji ieraudzīja apmēram to pašu, ko mēs ar Golovacki redzējām, sēdēdami pilsētas parkā uz soliņa zem līkās akacijas. Meitenes norāva šaurās kurpes, kailām kājām lēkāja ap kociņu, tēlodamas prieku un atvieglojumu un, izsaukdamās: «Ak, cik labi!» — skrēja uz mājām.

Daži visneatlaidīgākie pāri vēl dejoja.

Tad apgaismotājs pagrieza prožektora apli. Zaļgani zila mēness gaisma pārplūdināja skatuvi, un, kad no jauna iemirdzējās iepriekšējais apgaismojums, kavalieriem bija sirmas bārdas. Viņi jau bija nodejojuši visu savu mūžu. Arī dāmas bija mainījušās: no jaunām un draiskulīgām viņas bija pārvērtušās vecenēs. Viņu kustības bija gurdas un slābanas. Un Zjuza Trituznijs dabūjis ne tikai bārdu vien, bet arī pliku pakausi.

SAMIERINĀŠANĀS

Vairākas reizes bija jāpace] priekškars, lai parādītu publikai visus māksliniekus, kas, sadevušies rokās, ska|as mūzikas pavadībā iznāca uz proscenija ar madamu Roga|-Piontkovsku vidū.

Taču īstais izrīkojums sākās tikai pēc šās ievada parodijas.

Kā parasti tajos gados kluba populārā dzīvā avīze «Zilā blūze» parādīja dažus savus iestudējumus.

Pēc tiem virpotāju cecha stīgu orķestris, sastādīts gandrīz tikai no jauniešiem, nospēlēja «Mirdz mēness» un Čaikovska «Sentimentālo valsi».

Uz skatuves uznāca rūpnīcas veco vīru koris. Man par lielu pārsteigumu viņu vidū bija arī Gladiševs. Biju paradis viņu redzēt audekla kreklā līdz elkoņiem nogrieztām piedurknēm — un pašreiz man bija grūti pierast pie mana mašinas kaimiņa jaunā izskata. Viņam mugurā bija gari, melni svārki. No tiem rēgojās skaisti izrakstīta, zila krievu <rekla apkaklīte. Gladiševs dziedāja basu.

Koris nodziedāja «Tev nebrīves smagajos spaidos», tad «Pa drūmajām Saikala stepēm» un «Sarkanais karogs». Vecajiem dziedātājiem skaļi iplaudēja un kliedza «bis». Viņi sačukstējās un nodziedāja kazaku dziesmu Jauns kazaks līksmo un dzīro pie Donas», tad «Mēs, kalēji, mums gars ir auns». Taču redzams — vecajiem neaizmirstamas bija katordznieku ziesmas, jo, kad viņus izsauca no jauna, viņi sāka dziedāt: «Dziņ-bum, ziņ-bum, atskan važu troksnis». Aiz kulisēm tobrīd žvadzināja važas. Un <atītāju iztēlē uzreiz iznira tālīns Sibīrijas lielceļš, revolucionāru grupa, ari, važās slēgti, gurdi soļoja pa etapu sniegputenī un salā uz sniegiem āto Sibiriju ...

Lai programa būtu daudzpusīgāka, Golovackis bija uzaicinājis dzie->ņus no vietējiem ūdensceļu transporta darbiniekiem. To bija pavisam īs, un viņi iznāca uz skatuves, gribēdami izcelt savu tuvību jūrai, ģēr-išies brezenta tērpos, ar platām jūrnieku platmalēm galvā. Viņu vidū es zinu spēcīgo Koļu — matrozi no Slīcēju glābšanas biedrības, kurš Likai Bdāvāja glābšanas riņķi, kad mēs braucām ar laivu. Dziedoņi nokāsējās

bajana pavadībā sāka dziedāt jautrās «Taganrogas častuškas». Lāgiem ļi piecirta pie grīdas kājas, kas bija ieautas garos mednieku bikšzābakos ri ceļgaliem. Agrāk es nemaz nezināju, ka Azovas zvejnieki tādi meistari :erēt jocīgas dziesmiņas, līdzīgas «Saratovas ciešanām».

Pčc tam viņi dziedāja jautras jūrnieku dziesmiņas, kādas vēl šobaltdien var dzirdēt gar visu Melnās un Azovas jūras piekrasti no Skadovskas līdz Rostovai pie Donas. Radušās pirmajos pēcrevolūcijas gados, šīs dziesmiņas izsmēja interventus, kas palīdzēja baltajiem karot pret jauno Padomju republiku. Dziedoņi, strinkšķinādami divas balalaikas, izsmēja melno baronu Vrangeli, pinkaino Machno, ang|u komodorus, kuri ar saviem mīnu kuģiem aizveda no Krimas krievu lielkņazus, kas par aizvešanu maksāja ar ģimenes briljantiem.

Pirmo reizi šajā jauniešu izrīkojumā es dzirdēju matrožu dziesmu «Un viļņojās jūra tik plaši» Arkādijā Ignatjeviča izpildījumā.

Uz skatuves iznāca rūpnīcas deju kolektivs. Tur bija daudz dalībnieku. Agrāk neviens nebūtu domājis, ka mūsu rūpnīcas strādnieku vidū slēpjas tik daudz talantu. Dejoja dažkārt cilvēks kāzās vai krustībās, parastajās mājas dzīrītēs, dejoja draugu sabiedrībā Celidzes «Dzimtajā pusē», un neviens neveltīja tam nopietnu uzmanību, un nevienam neienāca prātā uzaicināt tādu apdāvinātu dejotāju klubā, izvest viņu uz skatuves, dot viņam iespēju parādīt savu mākslu visai rūpnīcai. Brašs puisis šis Golovackis, ka to iecerējis!

Dziļi uzmaucis galvā jērādas papachu, ģērbies čerkesu svārkos ar uzšuvēm, pirmais dejoja atslēdznieks Chimenko. Viņš šūpojās, pietupies ceļos, un klanījās līdz zemei, pēc tam sāka virpuļot pa skatuvi. Viņa aprakstītie loki kļuva arvien mazāki, cietkapes čībās ieautās kājas slīdēja pa dēļiem aizvien straujāk, līdz beidzot viņš sāka griezties brāzmaina vērpete kalniešu dejā, vēcinādams kinžalu.

Melnīgsnējais Stupaks, kas bija pārbēdzis no Besarabijas, tēloja uz skatuves, kā viņa dzimtenē dejo «žoku». Vēlāk šī deja, nosaukta par «moldavanesku», kļuva plaši pazīstama mūsu zemē, bet tajā laikā tā bija retums.

Uz skatuves izšāvās par matrozi pārģērbtais Miša Osaulenko no transporta cecha. Viņš bija ģērbies salatu krāsas jūrnieku svārkos ar apaļām perlamutra pogām, un viņa seja laistījās aiz prieka.

Osaulenko gan tipināja sīkiem solīšiem, aiziedams skatuves dibenā, gan, ar rokām ķerdamies pie iedomātām vantīm, kā pērtiķis rāpās augstā mastā, te, pa pusei saliecies, vilka virvi, te, spēcīgas okeānā vētras svaidīts pa labi un pa kreisi, tēloja matrozi, kas strādā šausmīgā negaisā.

Es zināju, ka tālāk par Belorečenskas zemes strēli «bijušais Eduards» — Miša Osaulenko jūrā nav braucis, un brīnījos, cik labi šis krasta iedzīvotājs izjūt jūras stichiju.

Pēc rūpnīcas dejotājiem uz skatuves izlidoja Arkadiia Ignatieviča sieva Ludmila. Viņa bija ģērbusies savā vienkāršajā kleitiņā ar uzšūtām sarkanām kabatiņām. Ikvienā viņas mazās kājas piesitienā slēpās ne tikai precizs aprēķins, bet arī liela veiklība. Pēc Ludmilas dotā mājiena orķestris apklusa, un tad viņa veselas divas minūtes pati vadīja melodiju, dejodama sīkdaļas solī uz skatuves dēļiem.

Golovackis sākumā negribēja laist uz skatuves mūsu pazīstamo ormani Volodjku, aizbildinādamies, ka viņš taču nav rūpnīcas strādnieks. Tomēr mēs pierunājām Toļu mainīt lēmumu un pat parādījām tam Volodjkas partizaņa kartīti. Volodjkas parādīšanās uz skatuves nebija jānožēlo. Viņš mūzikas pavadībā jauki žonglēja ar divām lielām niķelētām bumbām, nostājās uz divām pudelēm, pieturēdams savu augumu tikai ar vienu — veselo roku, bet pēc šiem trikiem nodejoja ne sliktāk par Ludmilu. Viņa «ābolītis» izraisīja skaļus aplausus. Bet, kad Volodjka nodejoja slaveno Pieazovas «čebačoku» un nobeidza savu uzstāšanos ar jocīgu deju «tip-top», turēdams rokās spieķīti, viņa brašās dejas panākumi aptumšoja visus pārējos dejotājus, kas bija uzstājušies pirms viņa.

Plašajā foajē, kur pēc koncerta saplūda skatītāji, jau iepriekš bija izkārtas Rogaļ-Piontkovskas salona pastāvīgo apmeklētāju karikatūras.

Virs šaržiem, pie kuriem tūliņ sāka pulcēties skatītāji, pa visu sienu stiepās spilgti uzraksti: «Nost čarlstonus un fokstrotus! Padzīsim uz visiem laikiem no mūsu sadzīves buržuāzijas kulturu!» «Par mūsu rūpnīcas jauniešu kulturālu un jautru atpūtu!»

Šeit pat metālistu kluba jauniešu sekcija pastāstīja viesiem, kādos pulciņos viņi var ierakstīties. Viņiem bija arī savs tautisko solo deju pulciņš. Jauniešu sekcija paziņoja, ka šajās dienās tiks atvērti kursi tiem, kas vēlas par velti iemācīties tādas dejas kā valsis, krakovjaks, mazurka, ven-gerka un polka.

Strādnieku vakara augstskolas pedagogi izmantoja mušu izrīkojumu un bija izkāruši foajē telpās uzņemšanas noteikumus. «Ikviens strādnieks var kļūt par inženieri!» bija rakstīts uz plakata.

Kamēr publika pastaigājās pa foajē, es izgāju uz ielas, lai paelpotu svaigu gaisu. Un šeit pie kluba ieejas ieraudzīju Liku. Sniegdama man roku, viņa teica:

— Sveicināts, leitnant! Paldies par ielūgumu!

— Sveiki, — es atteicu, izlikdamies, ka nesaprotu viņas dzēlienu.

Vai jums patika?

- Neparasti. Un jocīgi. Kaut kas tamlīdzīgs kluba līdz šim nav bijis. Vai jūs uz mājām? — Viņa pavērās manī no savu biezo skropstu apakšas, slaida un skaista, un, it kā baiļodamās, ka es pateikšu «nē», piebilda: — Pavadiet mani! Mans pavadonis apvainojās un aizbēga.

— Es redzēju.

— Vai priecājaties? Mazliet cietsirdīgi. Domājat, viņš ar lielu patiku gāja uz Dženovas ielu? Klubā garlaicīgi, tāpēc visi arī sāka iet tur. Tātad jūs mani pavadīsiet?

Es palūkojos uz Anželiku, pamanīju viņas tik tikko iešķībajās acīs lūgumu, un man kļuva žēl aizvainot viņu ar rupju vārdu. Gāju kopā ar viņu.

— Ko nozīme «garlaicīgi», Lika? Tas ir jocīgi. Vai tad jūsu Zjuza ir cāds mazais bērns? Vai viņam vajadzīga aukle, kas to izklaidētu? Kā jūs lomājat, vai viņš kaut vienu grāmatu gadā ir izlasījis?...

- Nelasa, — Lika atteica un iesmējās. — Šeit es padodos! Klusēju.

— Redziet nu! — es uzbudināts attraucu. — Ērmam, kas negrib domāt n savas smadzenes pārvietojis kājās, it visur būs garlaicīgi.

— Bet sakiet, Vasil, kādēļ jūs «čarlstoniadā» mani saudzējāt? Es visu liku gaidīju, ka ieraudzīšu sevi šajā vulgāro cilvēku panoptikumā.

— Mēs gribējām .. . mēs domājām ... — es nomurmināju un, nezinādams, kā izlocīties no tiešā jautājuma, beidzot izgrūdu: — Vispirms mēs gribējām ietekmēt rūpnīcas jauniešus.

— Sakiet vienkārši — ka mani vairs nevar «pāraudzināt». Vai nav tiesa? — Un Lika neatlaidīgi un tik cieši manī paskatījās, ka es samulsu.

— To es neesmu teicis*, — es norūcu un sevī nodomāju: «Atkal viņa sarunu ievirza personīgā plāksnē.»

. .. Mēs gājām pa tukšo ielu uz jūras pusi, un es īgni domāju, ka biju paredzējis vakaru pavadīt pavisam citādi. Un, lai gan man blakus so|oja meitene, kurai pēc visiem pieklājības likumiem vajadzēja pakavēt laiku, es iecirtīgi klusēju.

Galvā drūzmējās pavisam citas domas. Vēl nebija atdzisis to dienu azarts, kad mēs, līksms jauniešu artelis, ar rūpnīcas vecāko strādnieku palīdzību kopīgi gatavojām Ņikitam Kolomejecam pļaujmašinas un iztīrījām cechā laukumu, kur atradām angļu mīnu.

Bet cik daudz pūļu vēl priekšā! Flegontovs pastāstīja, kā cīnās par darba ražības celšanu Ļeņingradas komjaunatne. Gribējās arī pie mums ieviest tās pieredzi. Iekārtosim visam cecham plāksni «Zaudētais laiks» un atzīmēsim uz tās katru piespiestas dīkstāves minūti, bet Koļa Zakabluks aprēķinās, cik dārgi izmaksā šie zaudējumi... Cechu starpās iestādīsim kokus, ierīkosim puķu dobes... Mūs gaida liels darbs!

It kā atminējusi manas domas, Anželika klusi sacīja:

— Es jūs laikam traucēju?

— Nē, kāpēc, — es atģidos.

— Sakiet: kāpēc jūs no manis vairāties?

— Mums ir dažādi uzskati par dzīvi, — es atklāti pateicu.

— Tam es labprāt piekrītu, bet atzīstiet arī jūs, ka cilvēku nevar aplūkot tikai no vienas dimensijas.

— Kā tā?

— Nu, ta ka jus, piemēram, skatāties uz mani. Droši vien domājāt: tukša, aušīga knīpa, kam gaužām labi klājas tēva paspārnē! — Anželikas vārdos ieskanējās sarūgtinājums.

— Kā gan lai es domātu citādi, paklausieties, Lika? Ja jau jūs pati...

Taču viņa neļāva man izrunāt.

— Redziet, Vasil, — viņa kaismi ierunājās, — jūs mīlat nosodīt negrozāmi un negribat saprast tā cilvēka stāvokli, kam varbūt sirdi grauž tārps. Tomēr tā nevar! Pietika, ka es toreiz laivā pateicu: «Gaidu laimīgu gadījumu,» — un jūs uz vietas man uzbrukāt. Jūs pat bijāt par kūtru painteresēties, kā šos vārdus lai saprot. Zinu it labi: jūs mani esat pieskaitījis tām gļēvajām jaunkundzītēm, kuras visu savu nākotni saskata laulībā. Bet saprotiet un ticiet, ka tāda dzīve mani nevaldzina! Es nevēlos būt līdzīga šīm tirgonēm, kas jau jaunībā aptaukojas un kam visa dzīves bauda ir sātīgāk paēst, uzcirsties savās lupatās un svētdienās iziet uz prospekta ar vīru zem rokas — parādīt sevi un nopaļāt citus...

Jāatzīstas, šie vaļsirdīgie vārdi mani samulsināja. Izsists no sliedēm, es vaicāju:

— Bet kas tad jūs valdzina?

Viņa papurināja matus un, domādama savu domu, teica:

— Kaut jūs tikai zinātu, kā es nīstu šo smacējošo provinces gaisu!

— Jūs atkal runājat nepareizi, Lika, — es iebildu. — Jūs no brīvas gribas draudzējaties ar mietpilsoņiem. Bet ir taču mūsu pilsētā arī labi cilvēki. Tomēr jūs visus metat vienā kaudzē. Ņemiet, piemēram, rūpnīcu. Cik tur daudz krietnu, interesantu un gudru cilvēku. Kāda šeit nozīme «provincei»?

Mēs apsēdāmies uz krastmalas aizmargojuma netālu no tās vietas, kur es Anželiku ieraudzīju pirmo reizi.

Tālumā reidā mirgoja ang|u preču kuģa apgaismotie iluminatori. Pie tā ar šalandām^1 veda graudus; kuģa komanda pati ar vinču palīdzību nogādāja tos kuģa kravas telpā. Arī patlaban vinču čīkstoņa no tālienes atplūda līdz mums, un tai cauri varēja dzirdēt svešas, ārzemnieku valodas skaņas un matrožu kāju dipoņu, kuri nepārtraukti skraidīja pa apgaismoto klāju.

— Es zinu, Vasil, ka mūsu pilsētā ir ne mazums interesantu cilvēku, no kuriem, ja vēlies, vari iemācīties ir gribas rūdījumu, ir prasmi atrast galveno dzīves mērķi, — pārtraukdama klusumu, Lika atbildēja. — Taču šobrīd es ar jums runāju par savu vidi. Vai varu runāt ar jums vaļsirdīgi? — Viņas balss ietrīsējās.

— Riskējiet! Par visu vairāk dzīvē man patīk vaļsirdīgi cilvēki!

— Un nesacelsiet traci manu vārdu dēļ? — Viņa kaut kā īpaši manī palūkojās, un es sapratu, ka viņa grib man uzticēt kādu noslēpumu.

— Kāpēc tad sacelt traci?

— Es jums ticu. Paklausieties, Vasil... Tēvs un māte domā, ka tas viss nebūs ilgi... Nu, padomju vara un viss pārējais.

— Tad nu gan jūs mani pārsteidzāt, Lika! Vai tad es to nevarēju nojaust arī bez jūsu atzīšanās, vienu vienīgu reizi parunājies ar jūsu tētiņu?

— Nojautāt? Redziet nu! Ar jums viņš bija ļoti vaļsirdīgs. Vismaz vairāk nekā ar citiem ... Nu redziet, mani vecāki ir pārliecināti, ka tas nav uz ilgu laiku, ka tas jāpārlaiž tāpat kā neliels lietutiņš. Un cilvēki, ar kuriem viņi satiekas, domā tāpat. Pie mātes nāk visvisādas draudzenes un tērgā: «Drīz, drīz ... Vēl tikai mazlietiņ jāpaciešas.» Te viņi lika savas cerības uz Vrangeli, te uz Kutjopovu. Vienu laiku paklīda baumas, ka Machno savienojies ar Petļuru un it kā, sasēdušies kuģos, braucot no Vārnās tieši uz Tauriju glābt Krieviju no boļševikiem. Māte pat sāka pārskaitīt cara laika valsts aizņēmumu kuponus ...

Es nenocietos un īgni ieteicos:

— To viņa nesagaidīs! Dabūs plikus paurus tāpat kā jūsu Zjuza Tri-tuznijs tai dzīvajā ainā. Visa viņu dzīve paies nenozīmīgi, bet padomju vara kā bijusi, tā arī paliks!

— Vispirms, Vasil, vienosimies: Zjuza ir tikpat daudz «mans», cik «jūsu». — Viņas balsī ieskanējās aizvainojums. — Ļaujiet man pabeigt! ... — Un viņa cieši pavērās manī.

— Protams, runājiet! — es nomurmināju.

— Nu tā, šīs tantiņas augām dienām mēļo mūsu mājā, atceras, kādas šeit kāzas svinējuši, kā nezkāds tur Eduards apprecējis Rogalieni, cik [25] viņiem iereibušie viesi sadauzījuši kristālā, un visa viņu dzīve sastāv no šīm ai minām. Klausos diendienā vienu un to pašu un aizvien biežāk domāju: «Kas man par da|u? Viņām cita vairs nekā nav kā tikai atmiņas, bet es gribu dzīvot! Un man var būt īsta nākotne.»

Likās pēdējo vārdu sirsnība mani aizkustināja, un es saudzīgi ievaicājos:

— Kādē| tad toreiz jūs runājāt man pretī?

— Ak, aiz mujķības! Vienkārši pretī runāšanas dēļ.

— Ar to tālu netiksi!

— Vai jūs domājat, es to nezinu? — viņa tikpat sirsnīgi atsāka. — Zinu! Un tāpēc nožēlojusi rakstīju jums zīmīti un pašreiz pienācu jums klāt. Agrāk ar mani nekad tā nebija noticis, ka es, spītīgais radījums, būtu atzinusies, ka man nav taisnība ...

— Mans uzskats, Lika, ir tāds: labāk pateikt cilvēkam visu patiesību acīs, visu, ko par viņu domā, nekā glaimot, izdabāt viņa iegribām.

— Tas tiesa. Sakiet labāk: vai jūs tiešām esat pārliecināts, ka man nav nekādu cerību?

Viltīgi un veikli viņa mani novirzīja uz šo jautājumu. Pateica to pasmiedamās, it kā starp citu, bet tagad lūkojās manī ar savām vērīgajām un dzi|ajām acīm.

— Neviens tā nedomā, tomēr man liekas ...

— Nav ko vairīties! Sakiet tieši, kas jums liekas! — Anželika mani kūdīja.

Un es atcirtu:

— Bet vai jums nebūs žēl pamest dzimtās mājas omulību, jūsu paklājus un fejas? Manuprāt, jūs pie tām esat gaužām pieradusi!

Viņa pārliecināti atteica:

— Ticiet, ja ieraudzīšu gaismas stariņu priekšā, sataustīšu izeju, tad bez vilcināšanās šķiršos no visa tā.

— Vai jūs to esat cieši izlēmusi? — es uzstājīgi un nopietni vaicāju.

— Cieši! Ak, kā man tas viss apnicis, kaut jūs zinātu! Esmu kļuvusi nopietnāka, no gaisagrābsles esmu izaugusi par jaunkundzi, taču māte vēl allaž paaicina mājās Pimena tētiņu, lai viņš mācītu man ticības mācību. Kā var runāt par ticības mācību, kad miljoniem cilvēku sen jau dzīvo pēc jaunas mācības!

Grūti bija apslēpt manu prieku, un es atvieglots ieteicos:

— Tātad jūs neticat dievišķīgajam?

Viņa skaļi iesmējās un jautri iesita man pa roku.

— Dažkārt jūs esat jocīgs, Vasil. Un naivs. Vai tiešām jūs mani uzskatāt par tādu absolūtu muļķi? Nu protams, ka neticu!

— Kāpēc tad jums virs dīvānā deg svētbilžu lampiņa?

Vēl arvien smaidīdama, viņa vienkārši atbildēja:

— Kamēr es dzīvoju vecāku mājā, nevaru ik dienas celt tračus.

— Bet jums par to nospļauties! Sūtiet ratā visas šīs svētbilžu lampiņas, tantiņas, daždažādas fejas un sāciet mācīties! Un labāk — citā pilsētā. Paklausieties, ko es jums pastāstīšu. Mūsu fabriku-rūpnīcu arodskolā bija kāda meitene — Gaļina Kušnire. Mācījās kopā ar mums divus gadus, nekādā ziņā nepalika iepakaļ, kaut arī dažkārt viņai nebija viegli iespiest metālā kluci virpā. Mēs pabeidzām fabriku-rūpnīcu arodskolu, saņēmām ceļa zīmes, un arī viņa saņēma. Bet viņai taču tāpat bija tēvs un māte, un neviens nebūtu tai pārmetis, ja viņa paliktu mājās. Tomēr Gaļina izšķīrās pareizi: «Vai tad es esmu sliktāka par zēniem?» viņa teica. Mūsu Gaļina ir lepna un drosmīga meitene! Viņa arī aizbrauca uz Odesu. Es, re, saņēmu no viņas vēstuli. Iekārtojusies. Priecīga. Pati sev nopelna maizi un ne no viena nav atkarīga ...

Lika vaicājoši manī pavērās:

— Pamest, jūs domājat? Bet vai nav baigi? ...

— Kas tur ko baidīties? Mūsu fabriku-rūpnīcu skolā taču bija zēni — apaļi bāreņi: viņu vecākus nogalinājuši petļurieši. Un vai jūs domājat — zēni aizgāja postā? Pabeidza mācības! Kļuva par meistariem! Protams, dzīvot ar astoņpadsmit rubļiem stipendijas bija grūti, nav vārdam vietas. Nedēļām pārtika no lēcām un mamaligas. Visu izturēja un izsitās uz augšu. Vai tad jūs nevarat dzīvot patstāvīgi, bez tēva un mātes? Es jums ieteicu no visas sirds: metiet visu šo muziķu pie malas, sāciet mācīties!

Viņa sēdēja klusēdama, ar papēdīšiem klaudzinādama pa aizmargo-jumu. Viņas skatiens bija pievērsts bākai, kas ar sudrabaino gaismas staru glāstīja ap sevi jūru. Meitenes domīgā seja šajā izšķirošajā brīdī šķita sevišķi piemīlīga.

— Jā, Vasil, izlemts! — viņa ierunājās, strauji man pievērsdamās. — Pieminiet manus vārdus! Bet tieši muziķu es nedomāju atmest.Gribu mācīties konservatorijā. Braukšu uz Ļeņingradu, man tur Sveču šķērsielā dzīvo krustmāte. Vienreiz bija atbraukusi — aicināja pie sevis. Došos pie viņas.

— Jauki! — es atteicu, šo vārdu aizkustināts. — Izrādās, jūs esat krietna meitene!

— Varbūt, nezinu ... — viņa vienkārši atbildēja.

Es viņai palīdzēju nolēkt no aizmargojuma, un mēs strauji soļojām uz kluba pusi, no kurienes tikko dzirdami šeit pie jūras atplūda mūzika.

— Atzīstieties, — Lika ierunājās, iekrizdama manu soļu taktī, — tēvs jūs stipri aizvainoja ar savu ironisko noskaņu?

— Viņš mani vairāk aizvainoja ar kaut ko citu.

— Vai tad jūs ar viņu vēl tikāties?

— Pat ne vienreiz vien. Vienreiz mēs ar viņu saskrējāmies. Viņš gribēja izbrāķēt manu izgudrojumu . ..

— Tētis? — Lika vaicāja tā, it kā viņas tētis būtu svētais.

— Tieši viņš! Es biju izgudrojis kādu lietiņu. Nu, sakarā ar vispārēju veidmašinu apsildīšanu... Manu priekšlikumu izskatīja cecha ražošanas apspriedē: to atbalstīja ir partijas šūniņa, ir vecie strādnieki. Aizsūtījām priekšlikumu jūsu tēvam kā galvenajam inženierim. Bez viņa jau šos jautājumus nevar izšķirt. Un vai zināt, ko viņš uz priekšlikuma uzrakstīja?

— Viņš man par savām darīšanām maz ko stāsta, — Lika atteica.

— Būtu vienkārši uzrakstījis «nē» — un cauri. Es klauvētu pie citām durvīm. Bet viņš uzlika šādu dzēlīgu rezolūciju: «Jauna fantasta projekts par apsildi, lai gan apsilde šim kvēlajam fantastaņi lieka.» Kā jums tas tīk?

— Tas ir tētes stils, — Lika atteica un mani mierināja: — Bet jūs neskumstiet! Viņš vispār tāds dīvains. Pat ābolus, arī tos ēd ar visiem tārpiem un piemetina: «Kamēr man iespēja, es šo tārpu apēdīšu, citādi viņš vēlāk aprīs mani!»

— Tomēr šī rezolūcija nav vis dīvainība, bet ņirgāšanās!

— Varu jums vaļsirdīgi sacīt: tētis ir patmīlis un liels egoists. Visai bieži viņam pat tīkami redzēt svešu cilvēku neveiksmes. Tādos gadījumos viņš mēdz teikt: «Jo trakāk, jo labāk!» Vai gribat, es pamēģināšu pierunāt, lai viņš savu lēmumu revidē? — Lika labprāt piedāvājās, un viņas acīs es saskatīju līdzjūtību.

— Nav vajadzīgs! Iztiksim bez aizstāvjiem.

... Mums pretī plūda skaļas pūtēju orķestra skaņas, kad mēs, miegdami acis no spilgtās gaismas, iegājām metālistu kluba vestibilā. Tas bija senais valsis «Meža pasaka».

Pirmais, kas dūrās acīs, tikko mēs tuvojāmies dejotājiem, bija vecāki ļaudis, kas griezās līganajā valsī. Viņi nebija aizgājuši mājās, ne arī, kā parasti mēdza darīt, iegriezušies «Dzimtajā pusē», bet, atnākuši pasērst pie rūpnīcas jauniešiem, atcerējās savu jaunību. Pat apcirptais Gladiševs svinīgi, kaut gan, tiesa, ne visai veikli valsēja ar savu sievu. Par jauniešiem ir nav ko runāt. To bija šeit nesalīdzināmi vairāk nekā jebkurā madamas Rogaļ-Piontkovskas visienesīgākajā vakarā. Es lūkojos man garām slīdošo jauno strādnieku pazīstamajās sejās un sapratu, ka viņi visi šeit jūtas daudz brīvāk nekā Dženovas ielā.

Dejā mums garām aiztraucās Lūka Turunda, ģērbies zilganos, ar baltiem diegiem stepētos jūrnieka svārkos, piekļāvis sev klāt melnīgsnējo Katrinu ar dzintara kaklarotu. Dejodams viņš man pamirkšķināja un tūdaļ iepleta acis, ieraudzījis, ka es stāvu kopā ar galvenā inženiera meitu. Turunda zināja par šo aizskarošo rezolūciju, kādu Andrichevičs bija uzkricelējis uz mana iesnieguma, nosauca viņu par «vecā režima velnu» un pašreiz nevarēja saprast, kā es tik mierīgi tērzēju ar Anželiku.

Muzikanti sāka spēlēt polku. Es jau grasījos uzlūgt Liku, kad piepeši nodrebēju, it kā man būtu kāds iedūris. Pretējā pusē netālu no Mare-muchas, sakrustojis rokas uz krūtīm, stāvēja Golovackis un uzmanīgi mūs novēroja. Toļa acīm redzot vēl nebija aizmirsis, kā viņš jokodamies mani brīdināja, lai «piesargu savu sirdi no kaimiņiem». Nule, redzēdams mūs kopā. mierīgi runājoties, viņš mulsa minējumos.

«Ek, būs jau labi!» es nodomāju. «Vēlāk, Toļeņka, tev visu apgaismošu.» Un, satvēris Liku zem elkoņa, laidos dejā.

Nepaguvu pabeigt polku, kad durvīs ieraudzīju Grišu Kaņuku. Viņa seja bija nosvīdusi, tomēr tajā varēja saskatīt tikko lietuvē pabeigta darba pēdas. Dīvaini šķita, ka Griša Kaņuks nav pārskrējis mājās pārģērbties, bet ieradies klubā uz deju netīrās drēbēs.

Ar acīm uzmeklējis mani, viņš deva nepacietīgas zīmes, aicinādams ārā no zāles.

— Mani sauc, piedodiet, Lika, — es teicu un, aizvedis viņu pie brīva krēsla, devos tieši pie Grišas.

— Golovackim, tev un visiem komjaunatnes aktivistiem steigšus jāierodas rūpnīcā! — smagi elpodams, čukstēja Kaņuks.

Bija redzams, ka viņš šurp nevis nācis, bet skrējis. Neko nesaprazdams,, es novilku:

— Tur taču vairs neviena nav...

Skriedams garām, acīm redzot jau kāda izsaukts, Lūka Turunda pieskārās manam elkonim un teica:

— Žiglāk, Mandžura! Uz apspriedi pie Rudenko!

Kamēr mēs aizskrējām, direktora kabinetu jau pildīja rūpnīcas komunisti un daudzu komjauniešu šūniņu sekretāri. Dega divas lampas ar zaļiem abažuriem, un to gaismā es paguvu ieraudzīt partijas pilsētas komitejas sekretāru Kazurkinu, mūsu Flegontovu un pilsētas VPP nodaļas priekšnieku, ko jau biju redzējis tajā dienā, kad mēs zem martena krāsns pamatnes uzgājām angļu mīnu.

Kad visi bija apsēdušies, Rudenko, pārlaizdams pār sapulcētiem acis, ierunājās:

— Vairāk negaidīsim. Tā, biedri, izmantodams izejamās dienas priekšvakaru, ienaidnieks gribēja uzspridzināt rūpnīcas galvenos dzīvības mezglus. Ienaidnieka izvietoto mīnu plāns ir mūsu rokāsl Seit tas ir. — Rudenko norādīja ar pirkstu uz saburzītu papīru, kas atradās viņa priekšā. — Atzīstu par savu pienākumu pateikties biedriem čekistiem, kas laikus atraduši šo dokumentu!

Ar šiem vārdiem Ivans Fjodorovičs pievērsās pilsētas VPP nodaļas priekšniekam un cieši paspieda tā roku. Bet tas pakratīja galvu, it kā teikdams, ka ne viņš, ne viņa darbinieki šo pateicību nav pelnījuši.

Direktora pateiktā jaunā ziņa mūs pārsteidza. Un sasprindzinātajā klusumā vēl stingrāk un iespaidīgāk skanēja Rudenko balss:

— Pirmo trauksmes signālu par angļu «dāvanām» mēs, kā zināms, saņēmām komjauniešu svētdienas talkas laikā. Nelietīgais buržuāzijas algotnis, kam bija uzdots uzspridzināt mīnu, pašā pēdējā brīdī apmulsis un nepratis sarīkot diversiju. Bet tad jaunieši ar savu svētdienas talku pārvilka krustu viņa plāniem. Par laimi viņš ir izolēts un jau pirmajā nopratināšanā bija gaužām valodīgs. Tādas pašas mīnas, ko angļi šeit ierakuši jau 1919. gadā, izņemtas no tvaika katlu telpas un stāvcepļu tuvumā...

— Kas ir šis algotnis, Ivan Fjodorovič? — atskanēja balsis.

— Žūpa un brāķa ražotājs Jentuta, kas viltus ceļā iespiedies strādnieku šķiras rindās, — sasprindzinātajā klusumā sacīja direktors.

«Tad, lūk, kas droši vien mēģināja mūs iebiedēt ar savu nosviesto vēstuli, kad mēs viņu sākām atmaskot!»^man iešāvās prātā.

Direktors, brītiņu klusējis, turpināja:

— Bet par pārējo mums ziņos biedrs Kuzma Ņikanorovičs! — un atkal viņš palūkojās uz ļoti labsirdīgo nelielā auguma cilvēku pelēkā kover-kota uzvalkā, ar rokas mājienu uzaicinādams viņu ieņemt priekšsēdētāja vietu.

Visu nakti līdz pašai gaismai šīs negaidītās apspriedes dalībnieki dežurēja cechos, apsargādami rūpnīcu līdz tam brīdim, kamēr ienaidnieka darbība bija padarīta pilnīgi nekaitīga.

Tas, ka slaists un žūpa Kaškets izrādījās par ienaidnieku algotni, diezgan ātri zaudēja savu jaunās ziņas asumu.

«Vai tad jau agrāk nebija skaidrs, ka tieši šādu pagrimušu tipu vidū ārzemju buržuāzijā vervē savus aģentus!» es domāju, soļodams ap dziestošajiem stāvcepļiem. «Dzīdamies pēc vieglas peļņas, pēc liekas degvīna pudeles, viņi, nekad nezinādami, kas ir dzimtene, gatavi uz jebkuru asiņainu darbu ...»

Madamai Rogai-Piontkovskai, par kuru atturīgi, taču ļoti pārliecinoši tajā vakarā mums pastāstīja Kuzma Ņikanorovičs, jau sen bijušas ziņas par Kašketa pagātni, jau kopš tā laika, kad viņa devusi piekrišanu būt par angļu izlūkošanas dienesta rezidenti mūsu piejūras pilsētā, slēpdama savu slepeno graujošo darbību pret Padomju valsti ar nevainīgas deju zāles izkārtni.

Jau pirmais sakarnieks, kas bija atbraucis ar angļu kravas tvaikoni, slepeni ar viņu tiekoties, iedevis tai ne tikai vēstuli no vīra cukurrūpnieka, kurš bija aizbēdzis no Umaņas uz Angliju, bet arī kādu «lietišķu dokumentu». Tas bija «vēl uzticīgo cilvēku saraksts», ko angļu izlūkošanas nodaļas uzdevumā bija sastādījis acīm redzot pats Nestors Machno, kas tajos gados dzīvoja Parizē un pat, kā klīda baumas, tur ģenerālštābā akadēmijā mācot savu bandita amatu. Viņš sapņoja ar Antantes karaspēka palīdzību atgriezties savās tačankās pie Azovas jūras krastiem.

Sājā sarakstā bija ievests arī anarchists Jentuta, pēc palamas Kaškets. Viņu tad arī saņēma savās koptajās, briljantiem rotātajās rokās madama Rogaļ-Piontkovska jau tajās dienās, kad viņai piederēja restorāns «Dzimtā puse». Kaškets ieradās pie «māmiņas» iedzert uz parāda un, izmantodams viņas «labo sirdi», bieži vien parādu neatdeva. Un tad, kad savā deju zālē Dženovas ielā madama prasīja tam pirmo parakstu par simt rubļiem, ko viņš saņēmis par darbu angļu izlūkošanas dienesta «Intelligcnce Service» labā, Kaškets nevilcinājās.

Pēc tam veselu gadu pēc viņu satikšanās Rogaļ-Piontkovska ar saviem aģentiem bija atstāta savā vajā. Sakari ar Londonu pārtrūka. Tvaikoņi ar Britanijas karogu ilgu laiku neiegriezās padomju ostās pēc kravas. Rogaļ-Piontkovskas saimnieki nolēma stāties sakaros ar deju zāles madāmu citādā ceļā.

Rovnas popa. dēlam Kozirjam-Zirkam pēc Sevišķo uzdevumu daļas staba uzspridzināšanas mūsu Podolijas pilsētā vajadzēja apmeklēt Don-basu un Pieazovas apkaimi un rezidentiem, kas līdzīgi madamai Rogaļ-Piontkovskai maskējušies dzīvoja Padomju zemē, sniegt jaunas instrukcijas no Londonas. Tas tad arī bija Rovnas popa dēlam dotais otrais uzdevums, kuru tik ilgi un neatlaidīgi šķetināja Vukovičs.

Vukovičam šajā lietā palīdzēja daudzi pēc pirmā acu uzmetiena sīkumi. Starp tiem svarīga bija arī Ņikitam vēstulē izteiktā hipotēzē par to, vai istarp deju zāles īpašnieci pilsētā pie jūras un veco grāfieni, ko mēs tālajā bērnībā redzējām Aizupē, nevarētu būt kādas radnieciskas saites.

Vukovičs konstatēja sakaru starp Pečericas parādīšanos mūsu pilsētā pie jūras un to, ka «Umaņas inženiera atraitnes» dzīvais vīrs laimīgi dzīvo Anglija un pat, pateicoties savam grafa titulam, ievests grāmatā, kurā ar dīvainu nosaukumu «Kas viņš tāds?» mēdza iespiest ziņas par Eiropas ievērojamiem cilvēkiem.

Kad Poļevojs Sevišķo uzdevumu daļas štaba bēniņos ievainoja Kozirju-Zirku, Rovnas popa dēls bija spiests, kamēr atveseļosies, palikt Pečericas dzīvoklī un tur nodeva viņam savu otro uzdevumu.

Pilnīgi iespējams, ja Vukovičs laikus nebūtu izdibinājis, kur slēpjas Kozirjs-Zirka, Pečerica mierīgi it kā kārtēja dienesta uzdevumā aizbrauktu komandējumā uz Charkovu un iegrieztos arī pie Azovas jūras. Taču gadījās citādi. Pečericam vienā un tajā pašā laikā bija ir jābēg, ir jāveic Rovnas popa dēla uzticētais uzdevums.

Turēdams rokās ir Pečericu, ir Kozirju-Zirku, Vukovičs jau varēja savilkt kopā visus galus.

Brīdinājums, ko man izteica Kolomejecs stacijā pie vārītā ūdens tvertnes, nebija nejaušs: lieka pļāpāšana par Rogaļ-Piontkovsku varēja traucēt sazvērestības atklāšanu.

Bet madamas nervi pēdējā laikā bija iedragāti. Tiklīdz viņa uzzināja par Kašketa apcietināšanu, tā steigšus pievāca ģimenes briljantus un, nogaidījusi krēslu, nolēma «pavizināties laiviņā».

Tajā laikā, kad Petro Maremucha viņu attēloja uz skatuves, madama Rogaļ-Piontkovska vieglā laiviņā brauca gar vilņlauzi, lai nemanāmi no atklātas jūras puses piebrauktu klāt angļu tvaikonim, kas reidā pabeidza iekraut graudus.

Kuzma Ņikanorovičs tajā vakarā mums nepateica, ka netālu no Rogaļ-Piontkovskas bijusi cita laiva un tajā atradušies mūsu, padomju cilvēki. Viņi tad arī laikā iztraucējuši Glafiru Pavlovnu saķert vētras kāpnes, kas laikus bijušas nolaistas no angļu tvaikoņa sarūsējušā borta ... Viņš tikai mums paskaidroja, kādas briesmas draudējušas rūpnīcai, un izmeta frāzi: «Madama laikā aizturēta.»

Atzīstos, ka daudziem no mums ne viss bija skaidrs tajā naktī, kad apsargājām rūpnīcu. Tagad es par visu to rakstu tik sīki tāpēc, ka nākamās dienas, kurās atliku likām tika runāts un spriedelēts par šo noslēpumaino gadījumu, palīdzēja izprast notikušo.

ŠALC AZOVAS VIĻŅI...

Vētra pret vakaru tā sāka trakot, ka pat ostā dzeltenie viļņi ar dārdoņu sitās pret mola granita sienu. Neganti uzbrukdami ostai, tie gan pacēla augšup, gan lēnām nolaida lejā pazemu tvaikoni ar dzenratu, gatavu doties ceļā.

Virs dzenrata loka bija redzams izlikts uzraksts:

»

«FĒLIKSS DZER2INSKIS»

Iepriekšējā braucienā šis tvaikonis, iedams uz Kerču, iegriezās pie mums un pirmais atnesa skumjo vēsti par tā cilvēka nāvi, kura vārdā tas bija nosaukts.

Tvaikonis toreiz iebrauca ostā no zemes strēles puses un jau aiz ārējā reida sāka svilpt trauksmaini un skumji. Tā karogs, apvilkts ar sēru drānu, bija nolaists pusmastā.

Iekām Mariupolē saņēma laikrakstu «Priazovskij Proļetarij», ostas komjaunieši no radista sīki bija uzzinājuši par valdības ziņojumu. Viņi mums pastāstīja, ka Fēlikss Edmundovičs miris Maskavā ar sirds trieku pēc tam, kad bija uzstājies CK plēnumā, kur viņš kā vienmēr kvēli un nikni atmaskojis tautas nicināmos ienaidniekus — trockistus. Vests par biedra Dzeržinska nāvi mūs visus pārsteidza ... Vēl pavisam nesen pirms braukšanas uz šejieni es dzirdēju, ka vēlā naktī Fēlikss Edmundovičs zvanīja mūsu robežsargu noda|as priekšniekam. Atmiņā atausa, cik satraukti man tobrīd teica Ņikita Kolomejecs: «Vai zini, kas zvanīja? Pirmais revolūcijas čekists!»

Nākamajā dienā pārtraukuma laikā Flegontova uzdevuma es lietuves strādniekiem, kas bija sapulcējušies laukumā blakus lielajām mašinam, lasīju VK(b)P Centrālās Komitejas uzrunu sakarā ar Dzeržinska nāvi:

«Pēkšņi ar sirds trieku miris biedrs Dzeržinskis, buržuāzijas bīstamais ienaidnieks, proletariāta uzticamais bruņinieks, cēlākais komunistiskās revolūcijas cīnītājs, nenogurstošs mūsu rūpniecības celtnieks, nerimstošs darba rūķis un bezbailīgs diženu cīņu kareivis

Viņa slimā, galīgi pārslogotā sirds atteicās strādāt, un nāve viņu nogalināja pēkšņi. Slavena nāve priekšpostenī...»

Es to izlasīju un apstājos. Jutu, ka raudas žņaudz kaklu. Ar pulem valdījos, lai nesāktu skaļi raudāt visa cecha, savu darba biedru skumjo un skarbo seju priekšā. Bet tad, kad klusā, apslāpētā balsī pabeidzu lasīt uzrunu līdz beigām un, saritinājis laikrakstu, devos uz savu darba vietu, mani panāca Flegontovs. Viņš kā tēvs uzlika man uz pleca savu smago, ar grafitu noputējušo roku un paklusi teica:

— Grūti bija lasīt, Vasil? Es tevi labi saprotu. Tāds zaudējums! Nu tu saproti, dārgais, ka mums visiem, veciem un jauniem, komunistiem un bezpartejiskiem, jāsaslēdzas ap partiju, lai segtu arī šo zaudējumu un droši dotos uz priekšu par spīti visām buržuāzijas intrigām ...

Un, raudzīdamies patlaban ostā uz tuvo un dārgo uzrakstu «Fēlikss Dzeržinskis», es nekādi nevarēju aprast ar domu, ka šā cilvēka vairs nav starp dzīvajiem ...

«Fēlikss Dzeržinskis» atgriezās uz Rostovu pie Donas no Krimas puses, un mums bija jādodas ar to reisā vētrainā jūrā līdz Mariupolei uz apriņķa komjaunatnes konferenci.

Mums, pie vētras nepieradušiem, bija mazliet baigi doties naktī šajā bangainajā jūrā.

Uz paša augšējā klāja parādījās g;arš jūrnieks un uzsauca:

— Ei Selezeņ! Aizgriez^ it visur laivām dibena aizbāžņus!

Jūrnieka balss likās pazīstama, tikai es nevarēju pret gaismu saskatīt tā seju.

Līdzās stāvošais Toļa Golovackis teica:

— Būs ko turēt, puikas! Barometrs krīt.

— Bet man likās — vējš rimst...

— Kas tur ko likties, Mandžura. Paskaties labāk uz meteoroloģisko ziņu torni! Cik tur diena bija melnu bumbiņu? Astoņas! Bet nu jau parādījusies devītā.

— Ja jau kapteinis devis pavēli sagatavot laivas, tas nozīmē, ka jūrā krietni šūpo, — Golovackim piekrita mūsainais muitas komjauniešu šūniņas sekretārs Kolotilovs.

Pa čikstošām kāpnēm mēs devāmies pie sardzes matroža. Viņš pārbaudīja mūsu biļetes, un tad Golovackis ieteica visiem uzkāpt augstāk.

*— Kajitēs karsts. Būs grūti, — Toļa ierunājās, raudzīdamies nobālušajā Kolotilovā.

Mēs nolikām savas mantiņas kuģa pakaļgalā pie laiviņas un, piegājuši pie borta, raudzījāmies uz tālajām signaluguntiņām, kas bija pakarinātas kaut kur Kobazova kalna augstumā.

Drīz vien tika novāktas kāpnes. Krastā palikušie krāvēji pasvieda priekšgala tauvu. Iešņācās tvaiks, mašina sāka strādāt, un tvaikonis lēnām atgāja no mola granita sienas.

Nu arī kuģa pakaļgala tauva, kļuvusi slābana, nokrita no steķu stabiņa. Tauvu uzmeta uz klāja. Tvaikonis, ko nekas vairs neturēja, manevrēdams sāka straujāk griezt ratus. Iešņirkstējās, sakustējās augšējā klājā stūres ķēde. Ostas ieapaļās aluminija krāsas noliktavas attālinājās no mums aizvien vairāk.

Pūlēdamies pārkliegt vēju, Golovackis vaicāja:

— Nu, vai uzdziedāsim, zēni?

Un, acīm redzot sapratis, ka iebildumu nebūs, uzsāka dziedāt zemā, patīkamā balsī:

Iet cīņā darbjauniets, iet cīņā darbzemnieks,

Iet sarkano jūrnieku pulks ...

Skaļām balsīm, ko tajā pašā mirklī aiznesa vējš, mēs uzņēmām piedziedājumu, maigiem skatieniem pavadīdami pazīstamo, šauro ostu.

Dzeltenu uguntiņu piebārstīta, pamazām mums aizpeldēja garām pilsēta smilšainajā Azovas krastā. Dziedādams iemīļoto dziesmu, es pūlējos piekrastes uguņu virtenē sameklēt mūsu mājiņas apgaismoto lodziņu.

Bobirjs ar Maremuchu piesolījās mani pavadīt, bet es atteicos. Nevarēja zināt, vai tvaikonis aties pēc saraksta, un rīt taču jāierodas darbā.

Možās dziesmas skaņās vēl gribējās no klāja saskatīt efejām apvīto Likās istabas lodziņu.

Tagad es noteikti varēju sacīt, ka viņa turēs savu vārdu. Jau šodien pusdienās Marja Trofimovna apstiprināja manu pārliecību ar pavirši izmestiem vārdiem:

— Pie kaimiņiem raud vienā raudāšanā. Kundze raud, inženieris drūms kā nakts. Viņējo meita dzīroties braukt uz Ļeņingradu, bet šie to atrunājot. Inženieriene solot viņai vai zelta kalnus: «Nevajag tev,» šī sakot, «šito . . . nu kā taču ... konservatoriju ... Skolosim tevi mājās. Pieņemšu divus skolotājus, un arīdzan Lisovas baznīcas reģents iegriezīsies. Tu tajā Ļeņin-gradā nomirsi ar diloni.» Bet meita paliekot pie sava, neļaujoties pierunāties, un beigas! Iecirtīga jaunkundze.

Es klausījos Marjā Trofimovnā — kārtīgajā kaimiņu mājas izlūkā — un priecājos un nožēloju, ka Lika aizbrauks, kamēr es būšu projām, neat-

vadījusies. Gribējās vaļsirdīgi par visu ar viņu parunāties, atvadīties un novēlēt viņai sekmes jaunajā, patstāvīgajā dzīvē.

Mēs plašās jūras un fabriku bērni,

Mums liktenis vienmēr bij skarbs,

Mūs nebaida cīņas, mūs nebaida vētras,

Ne pelēkais ikdienas darbs ...

zēni dziedāja. Bet tvaikonis šūpojās aizvien vairāk un vairāk. Šļakatu apliets, tas gan grima lejup no izdangātās jūras augstajām bangām, — un tad sirds pamira un kājas juta elastīgu tukšumu, — gan, niknās stichijas mests, augstu uzlidoja gaisā, — un tā dzenratu lāpstiņās tad skāra garos, plīstošos, kalniem līdzīgos viļņus.

Ausīs aizvien stiprāk svilpa spēcīgs, aukains vējš, un ta šalkas saplūda ar dzijo atklātās jūras tumsu, ko tikai retumis pāršķēla bākas stariņš, kas lēkāja pie līča izejas.

Cita aiz citas izgaisa krasta uguntiņas, un bākas žilbinoši baltā acs te iedzirkstījās pavisam tuvu, te pagriezās iesānis, norādīdama mums izeju no līča. Bet mēs par spīti vētrai dziedājām:

Lai nikna ir vētra, lai viesulis trako,

Lai zibenis uzliesmo spulgs,

Iet cīņā darbjauniets, iet cīņā darbzemnieks.

Iet sarkano jūrnieku pulks! ...

— Dziedāt jau jūs dziedat jauki, taču mantiņas gan palūgšu novākt no laivas. Kas var zināt, būs jānolaiž laivas, — blakus atskanēja pazīstama balss.

Es apgriezos. Tajā mirklī bākas stars spilgti apgaismoja jauna stūrmaņa seju, un es viņu pazinu — savu uzticamo draugu!

— Cauna, sveiks!

Es iekliedzos tā, ka visi delegāti pagriezās._

Jūrnieks atsprāga atpakaļ, un viņa spriganās čigāna acis kļuva ārkārtīgi lielas. Acīm redzot jau sen neviens viņu nebija saucis bērnības dienu vārda. Samulsis viņš berzēja pieri, un tikai tad, kad bākas stars no jauna pāršķēla lejup slīdošo klāju, viņš metās man ap kaklu.

— Mandžura! ... No kurienes tu?

Juzikam aizrāvās elpa. Viņš atskatījās, it kā meklēdams atbalstu, un beidzot, apvaldījis uztraukumu, ierunājās klusāk:

— Kāda satikšanās! Ko tu teiksi! Vaska! Kas par sagadīšanos! ...

Arī es nevarēju ticēt, ka tieši šeit, izbraucot no bangās sakultās Azovas ostas, uz tvaikoņa klāja satikšu savu bērnības draugu Juziku Starodomski, iesauktu par Caunu.

Un tomēr tas bija viņš, mans senais pirmmācības skolas biedrs, visas Podzamčes dārzu bieds, labākais peldētājs mūsu Smotričā! Kopā ar viņu mēs taču mizojām petļuriešu skautus un devām svinīgu zvērestu pie gaidāmāku nogalinātā boļševika Timofeja Sergušina kapa. Meklējot saldos ķiršus, mēs reiz nokļuvām aiz Vecā cietokšņa sienām un tur neviļus kļuvām par lieciniekiem drosmīga vīra bojā ejai, kurš atdeva savu dzīvību Padomju Ukrainas labā. Tās pašas dienas vakarā pie svaigās, ar ceriņiem apbērtās kapa kopiņas mēs atkārtojām zvēresta vārdus, ko Juziks steigā bija izdomājis. Mēs solījāmies atriebt boļševika Sergušina nāvi, aizstāvēt cits citu un palikt draugi līdz pašai nāvei. Kā tad bija pildījis šo zvērestu Juziks Starodomskis, kas drīz pēc tam aizbrauca no mūsu pilsētas uz Kijevu, uz jūrnieku skolu? ...

Pēc pusstundas «Fēlikss Dzeržinskis», apbraucis apkārt smilšu strēlei, izgāja atklātā jūrā, uzņemdams virzienu uz Mariupoli. Ap to laiku Juziks Starodomskis jau bija nomainīts no sardzes un uzaicināja mani uz kopējām ēdamtelpām. Kopā ar mums turp devās Golovackis un vēl daži delegāti.

Ar lielām pūlēm, ķerdamies pie kāpņu margām, ar elkoņiem atsizdamies pie klāja izbūvju sienām, mēs iegājām ēdamtelpās.

— Sastapu draugu, Nikolaj Ivanovič! — Starodomskis līksmi sacīja padzīvojušam bufetniekam baltā priekšautā. — Tik sen neesam satikušies un pēkšņi! ... Cik gadu būs, kopš neesam redzējušies, Vasil?

— Jau sestais gads.

Cauna apskāva man īs plecus un pārmetoši teica:

— Pat atrakstīt nevarēji! Ir gan draugs!

— Mēs taču tev rakstījām — ir es, ir Maremucha! Bet tu vienreiz atbildēji un tad apklusi. Mēs pat saskaitāmies, domājām — kļuvis lepns, braukdams pa savām jūrām.

— Es — lepns kļuvis? — Juziks iesmējās. — Es rakstīju, rakstīju, bet visas vēstules atnāca atpakaļ.

— Uz kurieni tad tu rakstīji, interesanti zināt?

— Uz Aizupi, māja trīsdesmit septiņi.

— Te tev nu bija! — es atviegloti izsaucos. — Bet mēs no turienes pārkravājāmies uz valsts dzīvokli padomju un partijas skolā.

— Tagad skaidrs, — Cauna tā kā apmierināts noteica, un viņa sejā no jauna atplauka prieks.

Tvaikonis šūpojās te pa labi, te pa kreisi. Šķita, nupat nupat banga sadauzīs iluminatora stiklu un aplies mūs ar zaļām strūklām!

— Vecāks esi kļuvis, — Cauna ierunājās, neatlaidīgi manī lūkodamies — Nav vairs tā Vaskas, kas postīja putnu ligzdas. Vai atceries, kā mēs clintī pie kapsētas atradām vanaga ligzdu?

— Kā nu ne! — es pasmaidīju, sirsnīgo atmiņu iesildīts. — Tur bija )la krēma krāsā ar sarkaniem punktiņiem ...

— Reta ola! Tikai tētuks to izmeta kopā ar visu kolekciju, — Caunas )alsī ieskanējās patiesa nožēla.

— Toreiz, kad tu no svētbilžu skapīšiem izņēmi divas svētbildes un zem o stikliem uz vates saliki olas?

— Pareizi, pareizi! — viņš līksmi izsaucās. — Vai tu re, kas tev par atmiņu!

— Bet mēs sākumā tevi apskaudām, ka tev tādas kastītes ar zeltītām īaliņām. Tādas nebija nevienam visā darba skolā.

— Tādas nebija nevienam, — Cauna piekrita, un viņa sejā atplauka maids.

Balansēdams kā burvju mākslinieks uz virves un ejot slaucīdams šķīvi, ie mums pienāca bufetnieks.

— Draugu satikšanās un pie tukša galda! — viņš teica pasmaidīdams.

— Ar ko pavēlēsiet pacienāt?

Golovackis man pamirkšķināja ar aci un tad, cienīgi nokāsējies, vaicaja:

— Vai omāri ir?

— Ko nu jūs, kungs! — Bufetnieks paraudzījās uz Golovacki tā, it kā tas būtu nokritis no mēness.

Mēs tikai ar pūlēm valdījām smieklus.

Cauna arī skatījās uz Toļu kā neziņā. Kā gan lai viņš zinātu, ka mūsu sekretārs, gribēdams uzjautrināt zēnus, šad un tad demonstrēja viņiem augstāko aprindu dzīves pazīšanu, ko bija smēlies no veclaiku romāniem.

— Kas tad atrodams šajā nepievilcīgajā bufetē? — Golovackis vaicāja, ar nolūku šņākuļodams kā īstens aristokrāts.

Bufetnieks manāmi atžirga un izgrūda:

— Olivas, ja vēlēsieties! Kaviārs — graudainais un presētais! Ar svaigiem gurķīšiem, īstā laikā! Sviestiņš. Žāvēta kefale. Stores mugura. Skumbrija.’ Sijķīte sinepju mērcē. Auksts teļa cepetis ar mārrutkiem ...

— Paklausies, mīļais, — piepeši mainījis balsi, mīlīgi ierunājās Toļa:

— dod mums labi daudz olivu un baltmaizi, tā kādu ceturtdaļu puda, ņemot vērā mūsu vecumu un neganto ēstgribu. Maize taču tev ir svaiga?

— Kerčā cepta, — bufetnieks atteica.

— Lieliski! — Golovackis kļuva priecīgs. — Vai garoziņa kraukst?

— Kraukst!

— Nu, tagad tālāk. Sviestu. Gurķus. Skumbriju vai kefali, ja ir trekna, un, protams, tēju ar citronu . . .

— No dzeramā neko nepavēlēsiet?

— Kā — neko? — Toļa brīnījās. — Bet tēja?

— Ko stiprāku? — Un bufetnieks ar īpašu izteiksmi pavērās mušu brigadierī.

— Nelietojam! — Golovackis atcirta. — Bet minerālūdeni — ludzu!

— To pasažieri dienā visu izdzēruši! — Un bufetnieks šūpodamies noplātīja rokas.

— Vienu acumirkli, zēni! — Ar šiem vārdiem Starodomskis pietrūkās kājās un viegli, it kā kuģis nemaz nešūpotos, aiztraucās pie kāpnēm.

Veikls viņš bija jau bērnībā, mūsu Aizupes puika; viņa dzīslās vienā un tajā pašā laikā ritēja ukraiņu, poļu un laikam gan arī čigānu asinis. Viņš varēja ielīst jebkurā Vecā cietokšņa spraugā, tāpēc viņu arī iesaucam par Caunu. Bet šeit uz jūras Juzika kustības bija kļuvušas apbrīnojami lokanas un ļoti drošas. Viņš graciozi šūpojās vētrainās jūras taktī. «Re, kas būtu varējis izrīkojumā nodejot matrožu deju!» es nodomāju, vērodams Caunu, un pievērsos Toļam:

— Vai tu redzi, kas par puisi?

— Uzreiz var redzēt — nadzīgs jūrnieks, — Toļa piekrita.

Zem Caunas kājām dobji noklaudzēja ar šķautnainām vara plāksnēm klātie pakāpieni. Noskriedams pa tiem lejā, Starodomskis nesa divas pudeles «boržoma». No viņa kabatas rēgojās trešās pudeles kakliņš.

— No paša pagrabiem! — atvilkdams elpu, Cauna teica. — Nikolaj Ivanovič, atnes, lūdzu, glāzes!

— Vienu momentu, Josif Vikentjevič! Skrēju! — bufetnieks atsaucās.

Pirmo reizi mana klātienē manu seno draugu nosauca vārda un tēva' vārdā. Es pat nezināju, ka Cauna ir «Vikentjevičs»!

Tā nu beigusies mūsu bērnība, pavīdēja un palika pagātnē jaukās, bezrūpīgās dieniņas, kad mēs skriedamies joņojām pa za|o pļavu pie Smotričas un allaž sapņojām piekrastes dūņās atrast turku zelta cechinas.

— Kas tu šeit esi, Juzik? — es ievaicājos.

— Braucu uz šā tvaikoņa par ceturto stūrmani, — Cauna atbildēja.

— Bet līdz Azovas jūrai pārstaigāju dažādu kuģu klājus: ir «Jtiras darba rūķa», ir «Feodosijas», ir «Pesteļa». Pilnīgu praksi izņēmu uz «Transbalta». Esmu braucis ar to arī uz ārzemēm.

— Kā gan tu paguvi, apbrīnojami! — es apskaudu Caunu. — Bet mēs tikai šajā gadā pabeidzām fabrikti-rūpnīcu arodskolu.

— Esmu taču par tevi vecāks, — Cauna solidi atteica. — Jūs ar Mare-muchu vēl mācījāties darba skolā, kad es jau pie Batumas tinu buras.

Spējš trieciens sašūpoja mūsu tvaikoni. Bufetē iešķindējās un sāka birt zemē tējkarotītes. Dažas olivas, noripojušas no malējās bļodas, nokrita no galda un aizslīdēja pa kaktiem.

— Vai tu re? — Juziks ieteicās un sāka klausīties. — Sāk celties stāvviļņi. Mainās vējš. Sāk pūst tīrais osts.

— Paklau, Juzik: osts — vai tas ir ļaunāks par iepriekšējo vēju? — es piesardzīgi vaicāju, taču acīm redzot tā, ka manā balsī bija ieskanējušās bažas.

Starodomskis pētījoši pavērās manī:

— Baidies noslīkt, vai ne, Vasil? Nebaidies! Šis tvaikonis izturēs jebkuru vētru. Vēji mainās, bet viņš tikai iet uz priekšu vien!

Bija tīkami sēdēt jauno draugu pulciņā iepretī senajam draugam pieaugošā pretvēja svilpienos un klausīties viņa nostāstus par jūras braucieniem, atcerēties agrākos draugus un karus ar mūsu naidniekiem, buržuju dēliņiem — skautiem ...

.... Pēc tam Juziks Starodomskis izvadāja mani pa tvaikoni, parādīja katlu telpu, stūrmaņa kabini, ekipāžās telpas, un tad mēs iegājām viņa kajitē. Viņš sev uzklāja guļvietu uz dīvāniņā, bet man kā viesim piesolīja šauru lāviņu ar augstu malu, kas aizsargāja no izkrišanas.

Virs nelielā galdiņa mājīgajā, omulīgajā kajitē karājās plaukts ar grāmatām par navigācijas un kuģu vadīšanas jautājumiem. Es pašķirstīju vienu mācību grāmatu un tās malās ieraudzīju ar Juzika roku rakstītas piezīmes. Vēl aizvien nevarēju ticēt, ka mans senais draugs paspējis izmācīties tik sarežģītu un man nesaprotamu zinātni kā kuģu vadīšana.

Pie sienas blakus dīvanam karājās pazīstams svina bareljefs. Ielūkojoties tuvāk, es pazinu mūsu dzimtās pilsētas kontūras, atveidotas pēc XVI gadsimta plāna.

Mani apskāvis, Starodomskis sacīja:

— Nopirku šo lietiņu Odesā. Skatos — tā kā pazīstama. Ielūkojos labi — ak tu pasaulīt, tā taču mūsu pilsēta!

— Te izveidots arī Vecais cietoksnis! Paskaties! — es iesaucos, aplūkodams cietoksni, kas ar visiem saviem vaļņiem un bastioniem noslēdza ieeju pilsētā.

— Smalks darbs! Viss šeit attēlots līdz pat pēdējam tornītim, — Cauna piekrita. — Arī Smotričas upīte. Skaties, tā apņem pilsētu kā cilpa un savienojas pie cietokšņa.

— Paraugies, te ari Cietokšņa tilts! Kādi šeit stāvi krasti! Atceries, Juzik, kā mēs vakarā pa šo tiltu nesām puķes uz Sergušina kapu un Mare-mucha visu laiku baiļojās, ka tikai mūs neaiztur petlurieši.

— Kā nu neatcerēšos! — Cauna atteica, un es sapratu, ka vakars pie nogalinātā boļševika kapa tāpat dziļi iegūlies viņa sirdī. — Paklausies, kur tad jūs ar Maremuchu un Bobirju dzīvojat?

— Piejūras ielā. Divus soļus no ostas.

— Ai-ai-ai! .. . Cik žēl! — Starodomskis novilka. — Būtu to zinājis, būdams ostā, allaž aizskrietu pie jums! ...

Viss jau bija pārrunāts ceturtā stūrmaņa kajitē, un šķita, mēs nemaz nebūtu šķīrušies. Mēs sapratām, ka ne tikai paši esam izauguši un no zēniem kļuvuši par vīriem, bet pa šo laiku arī izaugusi un nostiprinājusies mūsu jaunā valsts.

Es uzzināju, ka, jau braucot pa Melno jūru, Juziks uzņemts komunistiskās partijas rindās. Pats vecākais no mūsu sirdsdraugu trio, viņš pirmais no mums pēc ļeņiniskā iesaukuma kļuvis komunists.

Gulēdams uz plīša dīvānā un atspēries ar kājām pret blakus kajites starpsienu, Juziks vaicāja:

— Bet vai tavs izgudrojums ir ko vērts, Vasil? Varbūt blēņas?

Bija jāpastāsta arī par to.

.. . Atradās cilvēki, kas manam priekšlikumam pavēra ceļu. Andricheviča rezolūcija, kurā es biju nosaukts par «jaunu fantastu», nobiedēja meistaru Fjodorko, tomēr rūpnīcas sarkano direktoru neietekmēja. Arī pašu Ivanu Fjo-doroviču Ukrainas lauksaimniecības mašinu trestā taču kāds bija mēģinājis nosaukt par «riskantu cilvēku», tāpēc ka viņš iecerējis, nepārtraucot ražošanu, pacelt lietuves jumtu un pabeigt martena krāsns būvi tērauda kausēšanai.

Direktors izsauca mani pie sevis un teica: «Tas ir jauki, Mandžura! Rīkojies arī tālāk tikpat enerģiski! Strādāt strādā, normu izpildi, bet domā vairāk ar smadzenēm, lai tava dzīve būtu ar vērienu! ... Vai necelsi iebildumus, ja mēs tev uz kādu nedēļu piekomandēsim inženieri konstruktoru? Ne jau kā līdzautoru, protams, bet projekta techniskai noformēšanai?»

Es, protams, piekritu ar mīļu prātu.

Drīz vien pie caurlaižu biroja parādījās plakats: «Rūpnīcas jaunieši, sacentieties ar jaunajiem lējējiem! Vasilija Mandžuras racionalizācijas priekšlikums ietaupa rūpnīcai gadā 660 darba stundu. Viņa priekšlikums par pavardu izskaušanu un pāreju uz centrālo apsildīšanu pasargā strādniekus no saaukstēšanās un citām slimībām!»

Šo plakatu, kā vēlāk noskaidrojās, pēc Golovacka ieteikuma izgatavojuši tie paši metālistu kluba jauniešu sekcijas mākslinieki, kas bija zīmējuši Rogaļ-Piontkovskas salona apmeklētāju karikatūras.

Direktors Rudenko ar pavēli izteica man pateicību un izsniedza prēmiju pieci simti rubļu apmērā.

«Tropu mēbeles» nu jau vairs nedraudēja ne man, ne puikām. Tajā pašā naktī, kad es, tērzēdams ar Juziku, braucu tvaikonī, gulēdams uz drauga Šaurās lāviņas, mani draugi mājās atdusējās ērtās gultās ar atsperu matračiem. Tur mezoninā stāvēja arī mana gulta, apklāta ar zaļu, pūkainu segu.

Par šo negaidīto naudu mēs izrakstījām: «Strādnieku universitāte mājās», žurnālus «Ogoņok», «Prožektor», «Krasnaja Panorama» un «Smena» ar pielikumiem, kā ari laikrakstu «Komsomoļskaja Pravda».

Ar Golovacka palīdzību es Strādnieku centrālajā kooperativā izmeklējos labu brūna ševiota uzvalku un kurpes «Skorochod».

Un tomēr man vēl palika deviņdesmit pieci rubļi, kurus es noguldīju krājkasē. Tiesa, ne zēniem mājās un vēl jo mazāk Juzikam es neteicu, kam man vajadzīga šī nauda. Tas bija noslēpums: es biju izlēmis paglabāt šo naudu tam gadījumam, ja tā būtu nepieciešama Anželikai Ļeņingradā. Neatkarīgi no tā, vai viņa gribētu griezties pie manis pēc palīdzības vai ne, es ieskatīju par savu pienākumu atbalstīt viņu tās patstāvīgās dzīves pašā sākumā.

— Nu, tagad es saprotu, kāpēc tevi ievēlēja par konferences delegātu! — Juziks ieteicās, mani noklausījies. — Bet kādi tavi nākotnes plāni?

— Ir jau izlemts, Juzik! — es lepni atteicu. — Mācīšos kopā ar zēniem strādnieku universitātē. Dienā rūpnīcā, vakaros skolas solā. Nebūsi pat apskatījies, un ziema jau garām. Bet kur tu būsi ziemā, kad aizsals jūra?

— Došos uz Melno jūru. Odesa-Suchumi. Bet varbūt iekārtošos uz ledlauža. Sniegšu palīdzību zvejniekiem Azovas jūrā.

— Laikam gan ledlauzis mazītiņš?

— Jā, nav liels. Jūrnieki smejas: «Pieci katli — seši mezgli. Vilnis sit — divreiz rit.» Bet kas tad man? Kamēr esi jauns — stūrmaņa amatu var iemācīties ari uz piekrastes kuģiem, ja tikai ir patika. Un tad, tā vien skaties, sāks šeit ierasties ari okeānā tvaikoņi. Tālu brauksim. Varbūt no šejienes aizlienam pat līdz Arktikai. Es, redzi, brīvajā laikā studēju Barenca un Karas jūras locijas. — Un Starodomskis pamāja ar galvu uz etažeres pusi.

— Tātad arī tu esi apmierināts, Juzik?

— Es? Kas par jautājumu! Kad redzu savā priekšā kompasa ripiņu, mana sirds līksmot līksmo. Aiz borta skalojas jūra, lejā sēc mašina, bet es negu|u un zinu, ka man vienam uzticēts pasažieru liktenis. Viņi visi mierīgi dus kajitēs, pilnīgi uz mani paļaudamies', — un man jāizvada kuģis pa pareiziem farvateriem!... Bet jūru manam mūžam pietiks. Tāpat arī zvaigžņu, pēc kurām var noteikt ce|u bez sarežģītiem aparatiem .. . Nu, bet tagad gan nosnaudīsimies, Vasil! Četros man jābūt sardzē. — Un Starodomskis izdzēsa gaismu.

Vi|ņi gan uzsvieda tvaikoni savās kraujajās mugurās, gan ar sparu nometa to sakultajās ūdens vērpetēs. Čīkstēdams tvaikonis vēlās pāri to straujajām mugurām un kulstīja ar ratiem, savaldīdams jaunus ūdens vaļņus, kas plūda tam pretī. Tālu lejā vienmērīgi klaudzēja mašina, kurai tāds spēks, kā man izskaidroja Juziks, ka tā varētu dot gaismu ne tikai mūsu pilsētai vien, bet arī visiem apkaimes Pieazovas ciemiem.

Tvaikonis brauca pa noteikto ceļu, es, ieklausīdamies mašinas rāmajās nopūtās, domāju, cik jauki, ka mēs ar zēniem neesam alojušies sava ceļa izvēlē. Jauki par to man atrakstīja tēvs no Cerkasas savā pēdējā vēstulē. Viņš stāstīja, ka tam kādreiz bijusi jāatrunā krustmāte Marja Afanasjevna no aušīgās iedomas ņemt mani līdzi uz Cerkasu. «Bet es, Vasil, uzskatīju,» tēvs ar nokavēšanos atzinās, «ka pareizāk būs atstāt tevi fab-riku-rūpnīcu arodskolā. Tagad tavās rokās krietns amats, un, kaut arī tu to ieguvi ar grūtībām, tomēr tas labāk nekā turēties pie krustmātes brunčiem. Ticu, ka, nostājies uz pareiza, patstāvīga ceļa, tu no ta vairs nenogriezīsies. Tāpat atzīstu tavu lēmumu iestaties strādnieku vakara universitātē. Krietns puisis tu esi, dēliņ! Padomju vara pašlaik jauniešiem dod visu to, par ko mēs, vecākās paaudzes cilvēki, ir sapņot nedrīkstējām. Un būtu grēks neizmantot šos revolūcijas iekarojumus. Mācies, dargais, neizšķied savu jaunību blēņās, iegaumē, ka komunistisko sabiedrību var uzcelt tikai izglītoti cilvēki ar stingru raksturu, kuri skaidri zina, pēc kā viņi tiecas.»

Rītausmā iznira Mariupole, visa balta un apbrīnojami tīra rīta saules staros.

Tikko es ar miegainām acīm iluminatorā uztvēru sārto ausmas atblāzmu — uzreiz pietrūkos kājās. Juzika dīvāniņš bija tukšs, guļvieta sakārtota. Starodomskis klusi bija aizgājis sardzē, tā arī mani nepamodinajis.

Uz klāja švīkstēja mašas slotas un šņāca ūdens, šļākdams no šļūtenēm. Baskājaini, muskuļaini matroži uzrotītās biksēs skaloja baķa klāju._

Es žigli noskaloju seju mazgājamā trauka ūdenī un atsvaidzināts izmetos no kajites.

Klājs zem manām kājām laistījās no ūdens. Tīrie dēļi svaigi smaržoja. Mastā plandīja sprigans vimpelis.

Vēja pusē austošā saule sārtoja baltos putu vizuļus, kas traucas no austrumiem. Kur nu tiem sacensties ar vakardienas viļņiem, kas slejas kā milzīgi kalni ar garām, plīstošām putu krēpēm! Notika tā, kā bija paredzējis Cauna: vējš, kas pūta no Rostovas puses, ne tikai savaldīja vētras bangas, bet bija sadzinis jūrā ne mazumu saldā Donas ūdens. Jūra bija kļuvusi vēl dzeltenāka, un tās krāsa vietumis saplūda ar smilšainajiem Taurijas krastiem.

Mariupole, kas slīdēja mums pretī, atklājās arvien vairak. Aiz tas kūpēja lielu rūpnīcu dūmeņi. Uguņainas liesmu vērpetes izšāvās no resnvēderainam domnu krāsnīm. «Tātad tur ir Sartana!» es tūdaļ sapratu.

Aiz pilsētas pie Sartanas dzelzceļa stacijas pletās Iļjiča vārdā nosauktas rūpnīcas. Līdz revolūcijai tās bija piederējušas akciju sabiedrībai «Providence». Visvairāk delegātu konferencē droši vien būs no šīm rūpnīcām. Tie taču ir vislielākie uzņēmumi visā Azovas piekrastē! Viņiem vienā paša cechā komjauniešu vairāk nekā pie mums visā RKK-

Līdzko es iedomājos gaidāmo konferenci, mani uzreiz pārņēma nemiers: «Bet ko es sacīšu konferencē?»

Dienu pirms aizbraukšanas, sniegdams man mandatu, Golovackis deva padomu: «Tu, Mandžura, visādā ziņā runā! Dalies savā pieredzē! Tikai neuztraucies! Pa ceļam padomā par savu uzstāšanos!»

Tad nu esmu gan padomājis! ...

— Vasil! Vai esi uzcēlies? Nāc šurp! — Starodomskis mani sauca.

Viņš stāvēja uz kapteiņa tiltiņa, mugurā viņam bija žakete ar šaurām

zelta uzšuvēm uz piedurknēm, galvā formas cepure, siksniņā kūļājās binoklis.

— Nu, kā gulēji? Vai labi? — Juziks vaicāja.

— Es jau nu labi, bet tev gan iznāca pamaz.

— Kas nu mums par gulēšanu. Tāds dtenests: ar vienu aci guļ, ar otru — skatās.

— Jauks laiciņš, — es ierunājos, — tu pareizi esi noteicis.

— Tomēr paskaties, austrumos jau apmācas! — sacīja Cauna, pamādams ar galvu uz mākonīti, kas parādījās pa labi pie apvāršņa. — Pret vakaru atkal sāks plosīties vētra. Taču mēs ap to laiku jau būsim Donas grīvā ... Vaņa, kāds kurss?

— Nord-ost-nords! — uzsauca stūresvīrs.

Viss man bija jauns šajā iegarenajā, ar kodināta ozolkoka imitāciju apšūtajā gaitenitl: mašinas telegrāfā sviras ar bultām un uzrakstiem uz baltās ciparnīcas: «Pilnu tvaiku uz priekšu», «Stop», «Maksimālo jaudu», spoži nospodrinātie sarunu rupori, kas slīga lejup mašintelpā; jutīgā kompasa ripiņa, kas peldēja kā milzīgs acu ābols spirtā zem stikla.

Starodomskis man izrādīja savu saimniecību, ik pa brīdim pieiedams pie stūres vīra. Viņš pārbaudīja kuģa kursu pēc kompasa, salīdzinot to ar līniju uz kartes, un pavērās uz visām pusēm, kur reizēm uz viļņu dzeltenajām krēpēm šūpodamās iznira ceļazīmes. Zīmes norādīja mums jūras kanala līniju un, klanīdamās, it kā novēlēdamas «laburītu», nozuda aiz kuģa pakaļgala.

Es klausījos draugā, skatījos pa dzidrajiem, tīrajiem tiltiņa logiem uz pilsētu, kas pacēlās virs jūras, un domāju:

«Kā būtu, ja savu uzstāšanos konferencē iesāktu ar stāstu par trīs uzticamu draugu likteni, kuri atbraukuši šeit pie Azovas jūras no tālās Podolijas un kļuvuši par Pieazovas komjaunatnes aktivistiem?»

Pastāstīšu, kā mēs kopš bērnības gadiem nīdām petļuriešus un citus nešķīsteņus, kas traucēja augt un attīstīties Padomju Ukrainai... Pastāstīšu par Petrusu Maremuchu, par Caunu, par zvērestu, ko devām pie Vecā cietokšņa zaļajiem bastioniem ... Varbūt atcerēties, kā mēs mācījāmies, kā izmācījāmies, pastāstīt, uz ko tiecāmies dzīvē? ... Jo mūsu trīs mazās dzīves ir ļoti zīmīgas: ko pieredzējām mēs, tas pats bija jāpārdzīvo visai Ukrainas darba jaunatnei. Zvērēšu, ka arī joprojām būsim uzticīgi Iļjiča novēlējumiem. Pateikšu, ka par visu to, kas mums ir un ko esam sasnieguši, mums jāpateicas partijai un komjaunatnei. Es došu delegātiem svinīgu solījumu, ka mēs — uzticamie draugi — arī turpmāk savā kolektivā cīnīsimies par katru jaunieti, atkarodami to vecajai pasaulei un audzinādami viņu, lai tas kalpotu tautai, tiem augstajiem, cēlajiem mērķiem, ko mums norāda komunistiskā partija!»

... Pār jūru aizvien augstāk pacēlās žilbinošā saule. Tā spoži zeltīja viļņu krēpes, un, spēcīga un sāļa austrumu vēja apdvesmota, vieglā jūlija rīta dūmakā atklājās baltā pilsēta.

.

EPILOGS. PĒC DIVDESMIT GADIEM

Divdesmit gadi pagājuši kopš tā saulainā rīta, kad tvaikonis «Fēlikss Dzeržinskis» ar trīsošu svilpienu piepildīja Kalmiusa upes grīvu, iebraukdams pa kanalu Mariupoles ostā.

Matroži sāka rosīties pie enkura spilves, grasīdamies nolaist enkuru, no savām kajitēm iznāca pasažieri, bet mēs, sapulcējušies augšējā klājā, skaji sākām dziedāt:

Ir uzveikta nakts. Nu paceļas saule...

Jauka dziesma! Uz visiem laikiem tā iespiedusies man atmiņā!

Tā arī nule pēc divdesmit gadiem es sēžu nelielā istabiņā, pāršķirstu vecus laikrakstus, klausos, kā rūtīs sitas lietus, bet ausīs skan šīs dziesmas pazīstamais motivs.

Pa logu redzamas pielijušās kastaņas. Tās saspurojušās un nolaidušas lejup lielās, ķeburainās lapas. Straujais lietus notriecis tām pēdējos ziedus, atsegdams mazus, dzeloņainus bumbulīšus.

Atbraucu šeit naktī no Ļeņingradas. Likdamies gulēt, es sapņoju rīta agrumā aizskriet uz pilsētu un apmeklēt Veco cietoksni.

Dzīvok|a saimniece Jeļena Lukjanovna ir neiropataloģe. Ļeņingradā jau pirmajā blokādes ziemā viņa pazaudējusi visus savus tuviniekus un pēc demobilizācijas atbraukusi strādāt manā dzimtajā pusē. Vagonā mēs sākām runāties. Jau tas vien, ka mēs apmēram vienā un tajā pašā laikā bijām nodzīvojuši Ļeņingradā vairāk nekā desmit gadu, mani uzreiz tuvināja šai domīgajai, agri nosirmojušai sievietei za|ā formas blūzē, uz kuras pleciem vēl redzamas neseno uzpleču pēdas. Tāpat kā viņas tuvinieki, arī manās rokās 1941. gada decembrī nomira aiz bada mans tēvs, kas īsi pirms kara bija atbraucis uz Ļeņingradu un strādāja spiestuvē.

— Baidos, ka jūs neatradīsiet dzīvokli, — Jejena Lukjanovna teica, kad vilciens tuvojās pilsētai. — Vecpilsētā ir tikai drupas ... Ja gribat, varat apmesties pie manis.

No maniem radiem pilsētā vairs neviena nebija, un es mīļu prātu izmantoju ceļabiedres piedāvājumu.

Bet nakti sāka līt. Līst arī vēl tagad bez apstājas, lai gan pulkstenis jau četri pēc pusdienas, un man sen būtu laiks doties uz pilsētu, kuru neesmu redzējis vairāk nekā divdesmit gadu.

Kad Jeļena Lukjanovna dzirās iet uz pilsētu, es vaicāju, vai viņai nav kas ko palasīt.

— Tikai par medicinas jautājumiem, — Jeļena Lukjanovna atteica.

- Mana bibliotēka nav vēl pienākusi . . . Lai gan, starp citu, bēniņos saliktas nezkādas grāmatas un žurnāli. Vēl no okupācijas laikiem. Paskatieties, kas tur ir, — varbūt to visu vajadzētu sadedzināt?

Un nu jau otro stundu es šķirstu izkrāsotās «Die Woche», «Signal» un citu fašistisko žurnālu lappuses. No visām žurnālu lapām uz mani raugās Hitlera uzbudinājumā pārvērstā seja: viņš satiekas ar Musolini, pieņem Spānijas sūtni, tīksminās par vācu bumbu sagrauto Varšavu. Un it visur stulbumā sastingušie hitlerieši; kā kapsētas tukši laukumi; pār izpostītu pilsētu pland karogi ar kāškrustu . ..

Bet kas tad tas?

Es izvelku no groza dibena smagu sašūtu laikrakstu žūksni. Laikraksta nosaukums «Podoļaņin» pievērš manas domas tālajai bērnībai. Tā saucās krievu laikraksts, kas jau cara laikā iznāca mūsu guberņas pilsētā. Bet kāpēc tas iespiests ukraiņu valodā?

Paskatos datumu: 1942. gads. Es šķirstu fašistiskā «Podoļaņin’a» lapas, un man liekas, ka acu priekšā juku jukām griežas okupantu kara chronika. Es redzu hitleriešus, kas ieiet tukšajās Kijevas ielās, lasu skaļos virsrakstus par Ļeņingradas un Maskavas neizbēgamo krišanu un citus fašistu ziņojumus. Tos tagad var lasīt ar smīnu, kā sliktu sapni.

Un piepeši acīs duras pazīstams uzvārds «Grigorenko». Es steidzīgi lasu: «Sā mēneša 12. datumā ar apgabala komisārā barona fon Reindla pavēli pilsētā nodibināta Ukrainas komiteja šādā sastāvā: Jevgens Vikuls, Cers (tulks), Jurijs Ksežonoks (komitejas priekšsēdētājs), Kostja Grigorenko. Komiteja pārbauda nodokļu lietas, palīdz vācu varas iestādēm savākt kontingentus. Komiteja ir apgabala komisārā orgāns un darbojas saskaņā ar viņa norādījumiem.»

Grigorenko! Petļuriešu skauts, tā ārsta dēls, kurš kalpoja vāciešiem un Petļuram, paskat, kad viņš atkal izniris!

— Redzu, esat atradis interesantu nodarbošanos? — ienākdama istabā, ierunājās Jeļena Lukjanovna.

— Esmu atradis senu paziņu pēdas, Jeļena Lukjanovna, un nožēloju, ka jaunībā dažu labu nevarēju nodot taisnīgas tiesas rokās.

— Šodien arī es satiku senus paziņas, — neiedziļinādamās manas frāzes jēgā, teica Jeļena Lukjanovna. — To vidū ir zēns no Sibirijas, Dima. Viņš ievainots kaujās, kad atbrīvoja mūsu pilsētu. Ļoti smags slimības gadījums. Slimnieks otro gadu nevar izteikt ne vārda.

— Kas ar viņu noticis?

— Jāizšķiras — vai nu viņu operēt, vai ne, — it kā skaļi domādama, runāja Jeļena Lukjanovna, noģērbdama virsvalku, kas bija pavilkts zem šineļa. Šodien aizsūtīju uz Ļvovu aicinājumu atsūtīt konsultantu. Tur arī strādā mans paziņa — Ļeņingradas profesors neiropatologs ...

— Jums, Jeļena Lukjanovna, tagad tas skan ļoti vienkārši: «Aizsūtīju uz Ļvovu aicinājumu profesoram!» — es sacīju. — Bet, ja jūs zinātu, cik daudz šī frāze nozīme man, šejienietim! Sājā frāzē slēpjas milzīga to pārmaiņu jēga, kādas notikušas Ukrainā. Priekš divdesmit gadiem Ļvova bija ļoti tālu no mums, tikpat kā Parize, Londona vai Madride, lai gan jūsu profesoram atlidot no Ļvovas līdz šejienei nevajadzēs vairāk par divām stundām.

— Ne vairāk, — Jeļena Lukjanovna piekrita.

Pienāca otrs rīts dzimtajā pilsētā. Atveru acis. Ak prieks! Pa lodziņu zilgmo debesis un, apslacītas ar naksnīgā lietus pēdējām lāsēm, kastaņas slien pretī saules stariem savas tumšzaļās lapas.

Strauji apģērbjos un traucos uz pilsētu.

No mūriem it visur laužas ārā spēcīgi dzinumi: dzeltenās cūkpienes, Iakači, meža vīnogulāji. Kazas jūtas laimīgas šajā leknajā zaļumā, skandinādamas no konservu kārbām izgatavotos zvaniņus. Viss tas kopš bērnības pazīstams, redzēts!

Tikai nesaprotams, kāpēc iela, kas iet uz Jauno tiltu, aizaugusi ar ceļmalītēm. Vai tiešām pa šo ielas bruģi neviens vairs nebrauc? Šī taču bija galvenā satiksmes maģistrāle no jaunās pilsētas daļas cauri centram uz Dņestru!

Tikko biju piegājis pie kraujas, manam skatienam atklājās skumja ainava. No skaistā, Jaunā tilta palikuši tikai augsti akmens balsti, kas slejas virs bezdibeņa, kura dziļumā zaigo Smotriča. Pāri tiem pārmesta šaura laipiņa, kuras dēļi čīkst un līkst zem kājām.

Pašlaik neviens man nenāca pretī no Vecpilsētas, kas bija izaugusi uz augstas klints, kurai apkārt tecēja Smotričas upīte. Gandrīz visas ēkas pārvērstas gruvešos.

Ar lielām grūtībām pēc sienu gruvešiem es apjaušu, kādā pilsētas daļā atrodos. Tā, šķiet, ir Pasta iela? Šeit stūrī mēs, fabriku-rūpnīcu arodskolas audzēkņi, stipendijas izmaksas dienās pirkām desu atgriezumus . ..

Bet tur tālāk atradās tagad nozudušais restorāns «Venēcija», kurā Moņa Guzarčiks sarīkoja savai nomirušajai vecmāmuļai skalu piemiņas mielastu ...

Kur gan viņš tagad, mūsu «bezpartejiskais starpslānis», dzinēju montētājs, skaļais Moņa? Pēdējo vēstuli no viņa es saņēmu 1940. gadā Ļeņin-gradā. Guzarčiks man rakstīja, ka strādājot par vecāko meistaru Charkovas lokomotivju rūpnīcā, un bija pat atsūtījis grāmatiņu par savu metodi, kā ražošanā pāriet uz plūsmas sistēmu ...

It kā viesulis noslaucījis no zemes arī Stefana Batorija milzīgo septiņ-stāvu torni ar tā saucamajiem Vēja vārtiem. Šo torni kādreiz bija cēluši pēc karaļa ungārā pavēles; šis karalis bija svešinieks Polijas tronī un centās iekarot Ukrainas Podoliju. Bet pavisam nesen, 1943. gadā (to man pastāstīja Jeļena Lukjanovna), pie Vēja vārtiem hitlerieši nošāvuši vairāk nekā septiņus tūkstošus ievērojamāko Ungārijas cilvēku, kas atteikušies palīdzēt fašistiskajiem okupantiem. Gestapo baidījies tos iznīcināt Buda-peštā un sūtījis viņus nāvē uz Ukrainas pilsētiņu.

Netālu es ieraudzīju tās mājas drupas, kuras pirmajā stāvā aiz plašajiem Bohemijas stikla logiem atradās konditoreja.

Atceros, šajā kārdinošajā konditorejā es reiz uzaicināju Ga|inu Kušniri. Sēžam mēs ar Gaļinu, cienīgi runādamies pie marmora galdiņa, dzerdami kafiju tāpat kā pieaugušie, bet tēvs, atgriezdamies no tipogrāfijās, pavērās logā un mūs ieraudzīja. Tad nu gan vēlāk bija izrunāšanās! ...

Diezin kur tagad Gaļina Kušnire, ar kuru karš mūs izšķīra. 1941. gada pavasarī es saņēmu viņas pēdējo vēstuli no Odesas. Ga|ina rakstīja, ka sekmīgi aizstāvējusi disertāciju, dabūjusi vēstures zinātņu kandidātes nosaukumu un joprojām pētījot jautājumu par Melnās jūras līču nozīmi starptautiskajās attiecībās. Diezin vai viņai laimējās aizbraukt no Odesas? Kas zina, vai satikšu viņu kādreiz, savu pirmo mīlestību, vienīgo mūsu fabriku-rūpnīcu arodskolas meiteni, kas kļuvusi vēsturniece?

Tāpat kā senāk pie Cietokšņa tilta uzbrauktuves gar akmens margām sēdēja sievas un pārdeva puķes: sārtās, baltās un dzeltenās peonijas, lauku rudzupuķu pušķīšus, koši sarkanās magones ar melniem, pūkainiem vidu-cīšiem, krēmkrāsas, violetos un oranžkrāsas irisus — «gailīšus» un šajā laikā pēdējās tulpes ar tumši sarkaniem, sārtiem un bāli dzelteniem zied-kausiņiem ...

Puķes pirka drukns, plecīgs apakšpulkvedis, stāvēdams ar muguru pret mani. Viņš paņēma no sievām pilnu klēpi puķu un aiznesa tās uz lauku automašinas sēdekļa. Spriežot pēc daudzajām benzina tvertnēm, es sapratu, ka apakšpulkvedis ar savu šoferi brauc no tālienes un ir tāds pats viesis iebraucējs šajā pilsētā kā es.

«Kam viņam tāds lērums puķu?» es nodomāju un, Vecā cietokšņa skata savaldzināts, kas atklājās manām acīm, uzreiz aizmirsu šos garāmbraucējus karavīrus.

Cietoksnis pacēlās virs klintīm tāpat kā manos bērnības gados un tāpat kā priekš simtiem gadu noslēdza ieeju pilsētā no dienvidiem, rietumiem un austrumiem. Tā biezās veclaiku mūra sienas, tikpat izturīgas un nesagraujamas kā tās nelīdzenās, pelēkās klintis, uz kurām tas celts, ne vienreiz vien izglābušas mūsu pilsētas iedzīvotājus no ienaidnieka.

Kā agrāk virs cietokšņa mūru pirmā vaļņa robainajām sienām slējās gan četršķautnainie, gan apaļie sargtorņi ar šaurām ambrazurām, kuras vainagoja zaļi nosūnojuši, smaili jumti. Uz cietokšņa vaļņiem pavīdēja zaļu koku galotnes. Virs kraujām bija izauguši lieli sausseržu un sārtu viršu ceri. Asais pērkonamoliņš nokarājās pār bezdibeni, ar savām saknēm dziļi ieurbies akmens mūrī, no kura turku lielgabalu lodes atlēkušas kā rieksti.

Pie plaši atvērtajiem vārtiem sārtojās acīm redzot nesen piesista izkārtne: «Vēstures muzejs-rezervats».

Dziļi saviļņots, es iegāju cietokšņa vārtu velvēs.

«Mūsu mīļais, jaukais vecītis,» es domāju, aplūkodams cietoksni. «Tevi nav skāris ne laiks, ne turki, ne hitleriešu bumbas. Kā esi stāvējis kā nesagraujams cietoksnis Podolijas zemes dienvidrietumos, tā stāvi arī tagad par prieku tautai, par biedu naidniekiem, kas uz visiem laikiem padzīti no sensenām Ukrainas zemēm!»

Taču, līdzko iegāju ar biezu mauriņu aizaugušajā pagalmā — šis mauriņš klāja pat bruģi, — es sapratu, ka arī mūsu vecītis krietni vien cietis nesenajās kaujās.

Sargtorņi, ar savām ambrazurām pagriezti pret visām četrām debess pusēm, bija šāviņu izkropļoti. Ružankas tornim pavisam nozudis jumts. No Komandanta torņa bija palikušas tikai drupas. Taču māja cietokšņa pagalmā, kurā acīm redzot tagad atradās muzejs, bija atjaunota. Jaunie logu rāmji un svaigais apmetums man stāstīja, ka šī ēka pavisam nesen pacēlusies no gruvešiem.

Automašinas troksnis lika man pagriezties. Parādījās tā pati ar benzina tvertnēm apkrautā lauku automašina. Acīm redzot puķu mīļotājs apakšpulkvedis pa ceļam gribējis apskatīt rezervātu.

Nočīkstēja bremzes, mašina apstājās pie kordegardes^1, bet es pa šauro taciņu devos tālāk uz zaļo bastionu, kas pacēlās aiz Melnā torņa.

Priekš gadsimta ceturkšņa pie šā paša bastiona petļurieši nošāva boļševiku — Doņecas ogļraci Timoteju Sergušinu. Mēs, toreiz mazi Aizupeš puikiņas, Juziks Starodomskis un es, — agrīnā rītā iezagušies cietoksnī pēc saldajiem ķiršiem, nejauši noskatījāmies, kā nošauj mums dārgo cilvēku.

Sergušins stāvēja, lūk, tur lejā, pusizģērbts, dzeltens no slimības. Stāvēdams pretī šauteņu stobriem, kas bija pagriezti uz viņa pusi, viņš kliedza petļuriešu bendēm sejā: «Lai dzīvo Padomju Ukraina!»

Mēs vēlāk slepus uzlikām viņam uz kapa pat plāksni. Bet, kad ieradās padomju karaspēks, šeit uzstādīja pelēka marmora obelisku ar uzrakstu:

Cinītājam par Padomju Ukrainu, kara revolucionārā tribunālā pirmajam priekšsēdētājam TIMOFEJAM SERGUSINAM, ko noslepkavojuši petļuriešu bandili.

Velti es tagad cietokšņa pagalmā meklēju šo pelēkā marmora obelisku.

Tā šeit nebija.

Ienaidnieki un nodevēji, naida pilni pret padomju varu, bija pacentušies iznīcināt piemiņu par šo jauko cilvēku, pirmo komunistu, kas priekš gadsimta ceturkšņa ieradās mūsu Aizupes mājiņā.

Tikai pie paša Melnā torņa es leknajā zālē atradu marmora lausku ar pēdējiem kapa uzraksta burtiem.

Obeliska pamatne, vienkāršs akmens kvadrāts, bija saglabājusies, kapa ķepiņa arī. Virs pauguriņa, zem kura atdusējās Sergušina pīšļi, zaļoja biezi saaugušas kapmirtes.

Es apstājos pie šā pauguriņa, un atmiņa mani no jauna aiznesa tajā tālīnajā laikā, kad Podolijā tik tikko bija nodibinājusies padomju vara.

Atceros, vakarā pēc Sergušina nošaušanas mēs ieradāmies šeit, paķēruši līdzi arī drauģeli Maremuchu. Cauna pēc aizkrāciešu paraduma izklāja pār kapa kopiņu sarkanu drēbi, bet mēs to apbērām ar smaržīgiem ceriņiem. Pie nogalinātā kapa mēs tajā vakarā zvērējām kā uzticami draugi aizstāvēt cits citu un atriebt padomju Ukrainas ienaidniekiem par tās labākā dēla nāvi. [26]

Domīgs es tagad stāvēju, noliecis galvu par kapa kopiņu, un skaidri atcerējos Sergušina vismīļākās dziesmas vārdus:

Es dziedu — man dziesma no sirds plūst bez mitas Un stāsta par domām, kas asarās smok...

Kā sagūstīts putns pa tumsu tā sitas,

Un pazemes velvēs tā plok ...

Rims dziesma šī sērā, ko nebeidzu dziedāt, —

Riet saule, un rudenīgs vakars jau tumst;

Par mani jauns biedrs, uz raktuvēm iedams,

To pabeigs un klusībā skums...

Nogrimis savās domās, es nesadzirdēju, kā pienāca otrs vīrs, un apjautu to tikai tad, kad uz biezo zāli sāka birt tumšsarkanās peonijas.

Druknais, plecīgais apakšpulkvedis apbēra Sergušina kapu ar ziediem, nepievērsdams man nekādu uzmanību. Es viņā paraudzījos vēl vērīgāk — un pēkšņi zem viņa iedegušo vaigu bārdas rugājiem saskatīju pazīstamos Pjotra Maremuchas vaibstus ...

— Paklausieties, biedri!... — es satraukts teicu.

Pagriezies uz šo saucienu, apakšpulkvedis tankists sākumā paskatījās manī ļoti stingri, es pat teiktu — īgni, bet tad, piepeši mainījis sejas izteiksmi, izsaucās:

— Vasil! Draudziņ! ...

Pēc pusstundas mēs jau sēdējām rasainajā zālē pie Karmeļuka torņa, savā dedzīgajā sarunā aizmirsuši visu citu uz pasaules.

Maremuchas šoferis, sārts jefreitors tankists, izklāja zālē brezenta apmetni — telteni un salika uz tās visvisādus gardumus.

— Pagaidi, Vasja, — Maremucha mani pārtrauca, — kāpēc tu man neatbildēji no Ļeņingradas? Es tevi tieši bombardēju ar vēstulēm uz rūpnīcu! Aizrakstīju pat tās aviacijas rūpnīcas kadru daļai: kur, sakiet, pie jums strādā inženieris Vasils Mandžura? Bet viņi vienreiz man atbildēja, ka «esot komandējumā», un tad apklusa. Kur tu biji pazudis no turienes?

— Mani nosūtīja uz rūpnīcu «Boļševiks»...

Tobrīd mums aiz muguras atskanēja vecīga balss:

— Biedri karavīri! Kā jums nav kauna! Šeit taču ir rezervāts, bet jūs izmētājat čaumalas!

Mēs uz šo balsi apgriezāmies tik žigli kā skolēni, ko šeit būtu pārsteidzis sargs.

Uz blakus pauguriņa stāvēja sirms vecītis, ģērbies vecmodīgā audekla kreklā, melnā kaklasaite tam bija sasieta kā «tauriņš», uz deguna mirdzēja zeltīts pensnejs. Viņš bija pienācis klusi kā sapnis no tālās bērnības, un viņa parādīšanās vien vērta mūs par krietnu gadsimta ceturksni jaunākus.

Ja vecītim uz deguna nebūtu tik pazīstamā pensneja, iespējams, ka mēs viņā nepazītu Valerianu Dmitrijeviču Lazarevu. Taču tas bija viņš — mūsu mīļais vēsturnieks un pirmais Tarasa Sevčenko vārdā nosauktās darba skolas direktors! Strauji pietrūcies kājās, Petro pielika roku pie cepures:

— Gaužām padevīgi atvainojamies, Valerian Dmitrijevič! Bijām par daudz saviļņoti un aizmirsām, kur atrodamies. Sājā pašā mirklī to čaumalu novāksim.

— Atļaujiet! Bet ka jus zināt manu vardu? — Lazarevs manāmi samulsa, nokāpdams no pauguriņa.

Kā gan lai viņš iesirmajā, ordeņiem rotātajā virsniekā pazītu to pašu īkšķīti, kas, zibsnīdams ar kailajiem papēžiem, kādreiz ar «sikspārņa» lukturi rokā traucās pakaļ citiem puikām, degdams aiz nepacietības ašāk nokāpt vilinošajā pazemes ejā!

Tūkstošiem tādu skolēnu gājuši gar Lazareva acīm daudz gadu ilgajā pedagoģiskās darbības laikā — vai gan visus var atminēt!

— Kā jūs zināt manu vārdu? — Lazarevs atkārtoja, pieiedams Mare-mucham cieši klāt.

Tagad iejaucos arī es:

— Kad mēs kopā ar jums atkal dosimies uz pazemes eju, biedri Lazarev?

— Pagaidiet! . . . Tīrā acu apmānīšana! — Vecītis noņēma pensneju un ar mutautiņu izslaucīja tā stiklus. — Vai jūs, biedri, neesat no apgabala tautas izglītības pārvaldes?

— Es, dārgais Valerian Dmitrijevič, esmu no Tarasa Grigorjeviča Ševčenko vārdā nosauktās darba skolas. Un apakšpulkvedis arī. Mēs abi esam jūsu skolnieki — 1923. gada izlaidums. Vai tiešām jūs esat mūs aizmirsis?

Ar šiem vārdiem es cieši apskāvu mūsu veco direktoru.

Daudz ko mēs jau bijām pārrunājuši. ..

— Jūs gribat uzzināt visu, kas šeit noticis? — vaicaja Lazarevs, pieceldamies no paklātās teltenes. — Nu tad turpināsim uzskates vēstures stundu. Pēdējo reizi es jums stāstīju par nemiernieku Ustinu Karmeļuku.

— Gluži pareizi, Valerian Dmitrijevič! noskaldīja Petro. — Mes ar jums, atcerieties, vēl atradām Karmeļuka vai Gontas drauga važas.. .

— Sīs važas glabājas manā muzejā vēl šobaltdien, — Lazarevs teica.

Taču šodien es jums pastāstīšu par citiem varoņiem cīņā pret ukraiņu

tautas apspiedējiem ... Bet vispirms sakiet, apakšpulkvedi, — Lazarevs šķelmīgi paskatījās no pensneja apakšas Maremuchā: — vai jums ir zināms vispārējais militārais stāvoklis, kāds šeit izveidojās pagājuša^gada pirmajos mēnešos?

Maremucha atbildēja izvairīgi:

— Apmēram.

— Tādā gadījumā palīdziet man, ja es kļūdīšos.

Un viņš sāka stāstīt:

— Pēc tam kad 1944. gada martā padomju karaspēks ieņēma Volo-ēisku, fašisti bija zaudējuši tiešo dzelzceļu uz rietumiem. Tad visas viņu daļas, kas bija palikušas Podolijas maisā, metās šurp. Tādā kārtā uzbrū-košajam padomju karaspēkam vajadzēja noslēgt hitleriešiem bēgšanas ceļus caur mūsu pilsētu uz Bukovinu un Rietumukrainu.

Marta sākumā padomju artilērija pārrāva vācu aizsarglīniju pie Sepetovkas.

Pa šo pārrāvumu devās uz priekšu ģenerāļa Ļeļušenko, Ribalko un Katukova tanku daļas. Tās uzbruka dienvidu virzienā, pret Dņestru . Kāpēc jūs smaidāt, Maremucha? Vai pateicu kaut ko nepareizu?

— Es smaidu tāpēc, ka ari man pašam bija zināms sakars ar minēto uzbrukumu, — Petro klusi atbildēja. — Es dienēju pie Ļeļušenko.

— Ak jūs, ļaunprātis tāds! — Lazarevs uztraucās. — Jūs jau pats droši vien šeit darbojāties? Atzīstieties! •

— Šeit ne, tur — jā! — Maremucha norādīja uz ziemeļrietumiem. — Mēs ieņēmām Skalatu.

—_ Nu tad klausieties! — Lazarevs nomierinājies atsāka. — Pēc tam kad jūs bijāt ieņēmuši Skalatu, uz šejieni atsūtīja Uralu brīvprātīgā korpusa tanku brigādi...

— Turklāt gvardes brigādi, — Maremucha piebilda. — Šā korpusa tanki arī Ļvovā iebruka kā pirmie un Prāgu izglāba no bojā ejas.

— Gvardes gan, nestrīdos, — Lazarevs piekrita. — Šī brigāde, pēc tam kad mūsu karaspēks devās uz Ternopoli, saņēma uzdevumu doties uz ienaidnieka aizmuguri, paralizēt to un cauri Gusjatinai, Žerdjei un Oriņinai nokļūt līdz mūsu pilsētai... Un tā nu, mani zēni... — Šeit Lazareva balss ietrīsējās, un viņš ierunājās klusāk, atvilkdams elpu. — 1944. gada 25. martā Podzamčes iedzīvotāji pirmo reizi pēc divarpus gada fašistu okupācijas ieraudzīja padomju tankus! Iedzīvotāji raudāja aiz prieka; viņi berzēja acis, domādami, ka redz to tikai sapnī... Raudāju arī es, mani zēni, gluži kā mazs bērns, kad viens no tankiem apstājās tajā sādžā, kur es biju paslēpies no hitleriešiem. Tankists nolēca no bruņu plāksnēm un palūdza nodzerties. Viņš bija netīrs, viss notašķījies ar eļļu un benzinu ... Es viņu skūpstīju kā paša dēlu un raudāju ...

Lazarevs iekāsējās un pievērsa savu sausnējo seju cietokšņa vārtiem, taču mēs sapratām: viņš uz turieni skatās tīšām, lai slēptu no mums asaras, kas sariesušās viņa gudrajās, vecajās acīs.

— v .. Brigādes avangardam pa priekšu, — Lazarevs pēc brītiņa turpināja, — no Dolžeckas uz Podzamči joņoja smagais tanks «Suvorovs». Uz tā plandīja karogs. Šo tanku vadīja jaunākais leitnants Kopeikins, nākamais Padomju Savienības Varonis. Bet avangarda komandieris bija vecākais leitnants Ivans Stecjuks, kas bija uzaudzis kādā no Dņepropetrovskas pilsētas bērnu namiem. Viņa nodaļai bija uzdots par katru cenu ieņemt Vecā cietokšņa rajonu un nogriezt izeju no pilsētas.

Ieņēmis Podzamči, Stecjuks un viņa ļaudis pa Cietokšņa tiltu sāka uzbrukumu pilsētai.

Viņi parādījās tik pēkšņi, ka hitlerieši izspruka no dzīvokļiem vienā apakšveļā. Vēlāk fašisti atjēdzās un no visām pusēm uzreiz sāka uzbrukt pilsētai.

Stecjuks saņēma uzdevumu aizsargāt pilsētas pieejas no Dolžeckas un Podzamčes puses* Ap to laiku viņam bija palikuši tikai četri veseli tanki un sešdesmit kājnieku. Visu dienu viņš ar saviem ļaudīm aizsargāja ceļu krustojumu pie konservu rūpnīcas, bet uz viņu no visām pusēm līda fašistu «panteri» un «tīģeri». Neraugoties uz padomju tankistu ārkārtējo drošsirdību, ienaidnieks turpināja viņus spiest uz tilta pusi. Lieta tā, ka tieši šajās marta pēdējās dienās ģenerālis Katukovs bija neapstādamies forsējis Dņestru Zaleščiku rajonā un ieņēmis no ziemeļiem pieejas Černoviciem. Kad hitlerieši to dabūja zināt, viņi vēl negantāk sāka uzbrukt mūsu pilsētai, lai iegūtu iespēju izlauzties tai cauri uz Bukovinu.

Hitlerieši bija aizsprostojuši visus ceļus un tagad devās uz Dņestru un Zbruču tieši pa laukiem, taču pavasara šķīdonis kavēja viņu kustību, piespieda pamest ievainotos un kara techniku. Vairāk nekā piecpadsmit hitleriešu diviziju pūlējās izsist mūsu brigādi no šejienes. Protams, tankisti varēja atkāpties, izstāties no kaujas, pašķirt ienaidniekam ceļu, jo ko gan nozīmē viena brigāde pret piecpadsmit divizijām!... Jūs atkal smaidāt, apakšpulkvedi? Vai pateicu kaut ko nepareizu? ...

— Kas jums nāk prātā, Valerian Dmitrijevič! Viss ir pareizi! — Mare-mucha laipni teica mūsu vecajam skolotājam.

— ...Tankisti bija nolēmuši aizsargāties šeit, jo zināja: ja fašisti no jauna sagrābs pilsētu, tad Padomju Armijas uzbrukuma operācijās tiks aizkavētas uz vairākām nedēļām, — Lazarevs turpināja. — Bet tagad palūgšu sekot man! .. .

Iznācis no cietokšņa vārtiem, Lazarevs apstājās.

Ar lieliem, apaļiem laukakmeņiem bruģētais ceļš strauji sniecās pret tiltu.

Lazarevs uzsita ar spieķi pret zemi un svinīgi teica:

— Šeit Stecjuks nostādīja savu jau vienīgo tanku «Suvorovs» jaunākā leitnanta Kopeikina vadībā. Vai redzat šos izlauztos akmeņus? Šeit «Suvorovs» pagriezās ar krūti pret tiltu. «Dari, Kopeikin, ko gribi, bet nevienu hitlerieti nepielaid pie vārtiem!» Stecjuks sacīja savam palīgam ...

Lazarevs norādīja ar spieķi tilta virzienā.

Netālu no uzbrauktuves līdzīgi lauku pagraba jumtam pacēlās pazemes ieejas segums. Pēc vecu ļaužu nostāstiem šī eja aizvedot uz Besarabiju, uz Chotinas cietoksni, kas līdzīgs mūsu cietoksnim.

— Pazemē, — Valerians Dmitrijevičs ierunājās, — Stecjuks sanesa rezervei pudeles ar degvielām. Aprēķins bija vienkāršs: ienaidnieka tanki centīsies izlauzties uz tiltu; tad pazemē paslēpušies padomju karavīri apmētās viņus no turienes ar degvielām piepildītajām pudelēm ... Kapteinis Šuļga zem ienaidnieka uguns mīnēja tiltu un, veikdams šo uzdevumu, gāja bojā. Šuļga bija dzimis Krasnodonā ...

— Varbūt viņš pazina Oļegu Koševoju un viņa draugus no «Jaunās gvardes»? — es iesaucos, uzvārdu sakrišanas saviļņots.

— Un varbūt viņš ir rads Matvejam Šuļgam! Viss ir iespējams, — Lazarevs piekrita. — To es vēl pārbaudīšu. Lai nu kā, bet Stecjuks stāstīja, ka kapteinis Šuļga bijis ļoti drosmīgs virsnieks.

... Ne mazums muzeju esmu redzējis savā mūžā, klausījies daudzus ekskursiju vadītājus, tomēr neviens mani tā nebija aizkustinājis kā Valerians Dmitrijevičs! Mēs taču kopš bērnības it labi pazinām ikvienu Vecā cietokšņa akmeni, bijām izstaigājuši visus tā pērkonamoliņiem aizaugušos mūrus, izklauvējuši visus torņus, meklēdami senus dārgumus. Un nu Valeriana Dmitrijeviča vārdi mums tēloja jaunu Podolijas cietokšņa vēsturi visos tās sīkumos. Tas bija stāsts par to, kā pie mūsu vecā cietokšņa mūriem dzimto zemi aizsargāja jauni, padomju cilvēki! Klausīdamies Lazarevā, mēs it kā paši redzējām plecīgo, spēcīgo cietokšņa komandantu Ivanu Stecjuku, dzimušu Zolotonošā.

■s.. Lūk, viņš ierodas šeit pievakarē, seja nošķiesta ar dubļiem un elfu, galvā ādas ķivere. Viņš slēpj aiz muguras ievainoto roku. No tās sūcas asinis. Stecjuks ne ar vienu vaibstu neliek manīt mokpilnās sāpes: nebūs labi, ja cietokšņa garnizons ieraudzīs, ka viņu komandieris ievainots.

Viņa priekšā uz zemes, kas vēl mikla no vakardienas sniegputeņa, pie ielenktajiem sargtorņiem stāv ierindā tā ļaudis: sibirieši, maskavieši, ode-sieši. Pēdējie tā paša avangarda ļaudis, kurš sacēlis kājās hitleriešu dziļo aizmuguri Zbručas līnija, pa tumšajām Piedņestras dabiskajām robežām izlauzies līdz Smotričas klinšainajiem krastiem.

Vecākais leitnants Stecjuks klusēdams aplūko savus kareivjus un virsniekus. Tie jautājoši un cerību pilni raugās komandiera sejā. Noguruši un novājējuši viņi gaida, ko mierinošu teiks komandieris, ko kopā ar viņiem senie cietokšņa mūri atgriezuši no Lielās zemes.

Stecjuks runā vienkārši:

— Sājā cietoksnī mēs cīnīsimies līdz pēdējai patronai. Skaidrs? Ja vajadzēs — mirsim par mūsu svēto lietu, bet ienaidnieku neizlaidīsim cauri!...

... Stecjuka priekšā stāvēja pēdējais no viņa garnizona nenodarbinātiem cilvēkiem — Dima Bezverchijs.

Daudzi tankisti pat nezināja saprātīgā, zilacainā zēna uzvārdu un sauca viņu vienkārši par Dimku.

Dimka bija nokļuvis pie tankistiem jau tad, kad brigāde vēl formējās, un nostaigājis kopā ar viņiem kaujās līdz pašām Karpatu atradzēm. Pirms kara viņš bija sapņojis pēc skolas beigšanas iestāties Kalnu institūtā. «Gribu būt kalnu inženieris,» ne vienreiz vien Stecjukam bija stāstījis Dima. «Gribu pazemē ogles meklēt!»

Sājā marta vakarā Dima aiz aukstuma mīņājās no vienas kājas uz otru un raudzījās ar dzidrām, pavisam vēl bērnišķīgām acīm komandantā. Viņš nesen bija kļuvis četrpadsmit gadu vecs.

— Ko lai iesāku ar tevi, Dimka? — Stecjuks sacīja. — Varbūt paliksi pie manis? — Taču, ieraudzījis vilšanos zēna acīs, kurš gaidīja aktivu darbību, sacīja: — Vai zini ko? Vai redzi tur to malējo tornīti? Paņem rokas ložmetēju un ielien iekšā!

Šis apaļais tornis atradās aiz muzeja.

Dima žigli paķēra rokas ložmetēju un skrēja cauri samirkušajam pagalmam uz torni.

Pagāja dažas minūtes, un Stecjuks pašā augšējā torņa lodziņā ieraudzīja Dimas līksmo seju. Zēns bija norāvis no galvas ķiveri un, pūlēdamies pievērst sev cietokšņa komandanta uzmanību, sāka ar to vēcināt. Stecjuks parādīja Dimam kaujas aizsardzības virzienu — uz Oriņinas pusi. No turienes virzienā uz tiltu varēja gaidīt lienam ienaidnieka tankus. Dima noprata, ko komandants no viņa vēlas, un pārvietojās ar savu ložmetēju pretējā kaujas ambrazurā ... Tā pusaudzis sibīrietis kļuva par Archibiskapa torņa aizstāvi.

. . . Dobji grāva artilērija pie stacijas. Pāri ceļam Satavas miestiņā sārtojās tumša ugunsgrēka atblāzma. Jo vairāk satumsa, jo sarkanāks kļuva apvārsnis tur aiz Vecpilsētas. Taču Vecpilsēta vēl aizvien tikpat stūrgalvīgi pacēlās uz klinšainās salas, ko apņēma nepieejamas kraujas un Smot ričas upe.

—... Bet no rīta sākās! — Lazarevs risināja savu stāstu. — Un ne tikai «tīģeri» un «panteri»; kas līda šurp no ce|u krustojuma, vērsa uguni pret cietoksni. To apšaudīja ienaidnieka aplenkuma lielgabali no slēptām pozi-cijām, kuras Stecjuks ar savu uguni nespēja aizsniegt. Ienaidnieka bateriju apkalpe, sevišķi to bateriju apkalpe, kuras bija uzstādītas IJdrainē, cietoksni redzēja kā uz delnas. Vairākkārt hitleriešu tanki centās izlauzties līdz tiltam, taču garnizons ikreiz viņiem aizsprostoja ceļu ... Protams, sēžot torņos, grūti bija vest manevrējošu kauju. Nereti Stecjuks izveda savus cilvēkus uz va|ņiem un no turienes, no šiem smilšu nocietinājumiem, šāva uz pretinieku. Otrajā aplenkuma dienā hitlerieši mēģināja iespiesties pilsētā no Karvasaras puses, tomēr viņus aizturēja ...

— Ar kontruzbrukumu? — Petro Maremucha vaicāja.

— Jūs uzminējāt, — Lazarevs teica. — Viena garnizona daļa izskrēja no cietokšņa un no augšas iznīcināja hitleriešus, kas gribēja nokļūt uz šā tilta.

Ar šiem vārdiem Valerians Dmitrijevičs mūs pieveda pie tā torņa drupām, kurš piekļāvās kordegardes velvei, un teica:

— Vai redzat šā torņa atliekas? Vai neesat aizmirsuši tā nosaukumu? ... Tas ir Komandanta tornis. Šeit ceturtajā aplenkuma dienā ar tiešu šāviņa trāpījumu nogalināja kareivi Krasņuku . .. Todien vācu lielgabali šāva bez apstājas. Garnizona stāvoklis bijis gaužām smags: sausiņi izbeigušies, cukura vairs nebijis, trūcis ūdens. Un pēkšņi šajā saspringtajā brīdī atdrāzies Dimka: «Biedri vecākais leitnant! Tur bēniņos ir dzīva kaza. Atļaujiet, es to atvilkšu šurp!» Stecjuks, protams, kļuvļs priecīgs, iedevis Dimkam savu somu duncīti un teicis: «Ej!» .. . Paiet kāds brītiņš. Pa ūdensvada notekas cauruli nolaižas līdz nāvei izbijies Dima un ziņo: «Tur pilns ar daždažādiem zvēriem, bet tie nekustas! Vai nu apburti, vai? ...» Es tur, kad pilsētu evakuēja, savu zooloģisko kolekciju biju paslēpis, visādus izbāztus dzīvniekus... Likās, ka kareivji pārmocījušies līdz pēdējam. Bet jautrais atgadījums ar kazu vienā mirklī aplidojis visus posteņus un uzlabojis garastāvokli. Un tad arī ūdeni atraduši...

— Vai Melnajā tornī? — es vaicāju.

— Melnajā tornī, — Lazarevs atteica. — Mums, redzat, šeit atrast ūdeni nenāktos grūti. Mēs esam šejienieši. Taču viņi — atbraucēji. Veselie karavīri atlikušos sausiņus un cukuru atdeva ievainotajiem. Taču tā bija par maz. Novietoti vienā no muzeja istabām, ievainotie mētājās guļvietās, mocīdamies slāpēs. Kas tas bijis par prieku, kad uzgājuši ūdeni!

Fašisti puslokā bija ielenkuši cietoksni un nepielaida tam klāt nevienu no iedzīvotājiem.

Piektajā aplenkuma dienā kāds no vietējiem iedzīvotājiem tomēr nokļuvis cietoksnī pa gandrīz stāvo sienu no Karvasaras puses. Viņš solījis Stecjukam parādīt, kur tieši izvietotas ienaidnieka baterijas, kas grāva cietoksni. Stecjuks noticējis, ka viņa priekšā ir padomju patriots, un aizsūtījis tam līdzi jefreitoru Mišļajevu un vēl vienu motorizēto kājnieku bataljona kareivi, kura uzvārdu mēs līdz šim neesam varējuši noskaidrot. Ir tikai zināms, ka šo otro kareivi saukuši par Saško. Viņam bijis deviņpadsmit gadu, un, lai gan viņš bijis tik jauns, tomēr jau apbalvots ar Ļeņina ordeni.

Meties tumšs, kad viņi izgājuši no cietokšņa. Pa ceļam vietējais iedzīvotājs aizņēmies no Saško automātu un nolicis gar zemi ienaidnieka sargkareivi. Tā viņš ari sev dabūjis ieroci.

Trijatā viņi no aizmugures nokļuvuši pie Orlovska dzirnavām. Pie šīm dzirnavām stāvējusi hitleriešu baterija. Izlūki nogalinājuši tās apkalpi, bet lielgabalu aizslēgus iemetuši upē. Tas noticis trīsdesmit septiņas minūtes pēc tam, kad viņi izgājuši no cietokšņa. Tātad viņi padarījuši nekaitīgus astoņus pret cietoksni uzstādītus lielgabalus. Sākumā novākuši pie malas fašistus, pēc tam sabojājuši aizslēgus — un uz priekšu!

Kādā sadursmē pavadonim ievainota roka. Tad viņi visi trīs pa mežu aizkļuvuši līdz sargbūdiņai, kur dzīvojis šis vietējais vīrs, pārsējuši viņam roku, paņēmuši produktus un devušies tālāk . .. Otrajā aprilī netālu no ceļu krustojuma pie sadragāta vācu ložmetēja visi trīs gulējuši beigti...

— Vai jūs uzzinājāt pavadoņa uzvārdu, Valerian Dmitrijevič? — Mare-mucha vaicāja. — Viņš laikam bija mūsu novadnieks?

— Ne tikai novadnieks, bet arī mans audzēknis... Tas bija Josifs Vikentjevičs Starodomskis! — Lazarevs ar lepnumu atbildēja. — Diezin vai jūs viņu atcerēsieties. Viņš ilgu laiku bija izbraucis.

— Neatcerēsimies Starodomski? Juziku Caunu! — es izsaucos.

— Bet Starodomskis taču bija jūrnieks! — savukārt brīnījās Petro. — Kā viņš nokļuvis šajā no jūras attālajā pilsētā, turklāt vēl kara laikā?

— Viņš bija jūrnieks, nestrīdos, — Lazarevs teica. — Es varbūt tieši vairāk nekā jebkurš cits šajā pilsētā varu apliecināt šo viņa profesiju. Es jūs palūgšu uz kādu brītiņu iegriezties muzejā ...

...Viņš noraugās no portreta, kas apvīts ar sēru lenti, mūsu smaidošais, mīļais Juziks Starodomskis ar greznu jūras kapteiņa cepuri galvā. Viņa seja palikusi gandrīz tāda pati kalsnēja, melnīgsnēja un spītīga kā tajā jūlija rītausmā, kas kopš vairāk nekā divdesmit gadiem pavīdēja kā garāmslīdoša ceļa zīme, kad mēs kopā ar Juziku stāvējām uz kapteiņa tiltiņa, tuvojoties Mariupolei.

Zem caurspīdīgā stikla glabājas nedaudz eksponātu. Pirmais, kas saista manu skatienu, kad mēs pieejam pie vitrinas, ir sarūsējis turku jatagans. Zem jatagana redzams tas pats izbalējušais uzraksts, kas uzlikts kopš gadsimta ceturkšņa: «Augstākās pirmmācības skolas audzēkņa Josifa Sta-rodomska dāvana.»

Ataust atmiņā saulaina svētdiena.

Mēs pastaigājamies pa Veco cietoksni. Meklēdams vilkābeļu krūmos iztraucētā kaņepju putniņa ligzdu, Juziks ilgi švīkstina zarus pie Donnas torņa un beidzot parādās no turienes starojošs, nesdams rokā šo turku ieroci — asiņaino un bargo laiku liecinieku.

Ar kādu lepnumu viņš vēlāk, šņaukādams degunu, vēroja, kā mūsu galvenais padomdevējs pilsētas senatnes jautājumos — Valerians Dmitri-jevičs Lazarevs, gandrīz vai pieskardamies ar pensneja stikliem pie izliektā jatagana norūsējušās maksts, pētīja to un beidzot konstatēja: «Šis ierocis ir no septiņpadsmitā gadsimta otrās puses. Nav izslēgta varbūtība, ka to pazaudējis kāds no turku janičariem, kas, pamezdami Podoliju, bēga no krievu karaspēka!...»

Blakus Starodomska bērnības veltei tagad bija nolikta iegarena, bieza

burtnīca cietos vākos. Uz balta, uzlīmēta papīriņa es izlasīju ar tušu zīmētu uzrakstu: «Tvaikoņa «Azovas slava» sardzes žurnāls.»

— Vai jūs zināt, kas ir sardzes žurnāls? — jautāja Lazarevs, pamanījis, ka mēs ar zināmu nesaprašanu vērāmies šajā eksponātā. — Tas ir svarīgs dokuments, un ikviena kapteiņa pienākums to nogādāt malā, ja kuģis iet bojā. Tā ir kuģa dzīvā vēsture: braucieni, visu notikumu apraksti, kādi atgadījušies uz kuģa.

—: Kādā kārtā žurnāls nokļuvis šeit? — Petro vaicāja.

— Kaujas pēdējos mirkļos Starodomskis paķēris žurnālu līdzi un kopā ar to nokļuvis malā, — Lazarevs sacīja. — Nu, un pēc tam viņš žurnālu atvedis šurp.

— Vai atļausiet ieskatīties žurnālā ierakstos? — es painteresējos.

— Kāpēc ne, — Lazarevs bija ar mieru. — Jūs esat nelaiķa tuvi draugi.

To sacīdams, rezervātā direktors atvēra vitrinu un pasniedza man biezo

burtnīcu. Tā bija iesākta jau 1939. gada ziemā, un pirmās lappuses bija pierakstītas ar nepazīstamiem rokrakstiem.

Steiga, ar kādu žurnālā bija izdarīti ieraksti pirmajās kara dienās, ļāva spriest par kara darbības apstākļiem dienvidu jūrās 1941. gada otrajā pusē.

«15.02 — Signāls: ienaidnieka lidmašinas. No nordosta.

Tas pats kurss.

15.08 — Pa labi, kursa leņķī 80°, vācu aviacija uzlidojusi kaimiņiem. Uzlido 10—15 fašistu torpēdu lidmašinas un bumbvedēji.

15.17 — Ievainots vecākais mechaniķis Voskoboiņikovs. Ievainots mugurkaulā ar sprāgstošo lodi, kas iestrēgusi.

15.20 — Uzbrukuma jauda atslābst. Met bumbas no liela augstuma. Ložmetēju un lielgabalu uguns turpinās. Pavēlēju, lai Kostenko mašintelpā nomaina ievainoto Voskoboiņikovu. Ievainoto aiznesa uz salonu, kur viņam sniedza pirmo palīdzību ...»

Es pāršķīru vairākas sardzes žurnālā lappuses un ieraudzīju ierakstu, kas, lai gan bija izdarīts ar Juzika roku, bet ļoti lieliem, nevienādiefn burtiem:

«Svīst gaisma. Atrodos zemes strēles malā. Vai tiešām Belosarais-ka ...? Kā šeit esmu nokļuvis — absolūti nezinu. Blakus krastā izmesta kuģa laiva. Ausīs pastāvīgs, nerimstošs troksnis. Acīm redzot kontūzijas sekas. Rokas garaiņos noplaucētas. Vai katlu eksplozija? Rakstu tikai to, ko skaidri atceros.

Vakar, 1941. gada 7. oktobrī, pulksten 10 no rīta vēl darbojās tirgus, aizsūtīju turp Grišu Gusenko, izsniedzis viņam visu naudu no kases. Blaku$ stāvošie kuģi uzņēma ievainotos ,un mašinu iekārtas. Stāvējām reidā, gaidīdami savu kārtu, lai uzņemtu kravu. Ap pulksten 13.00 pašā ostā negaidīti ielauzās ienaidnieka tanku kolona un automatisti.

Redzēdams, ka pārējie kuģi pabeidz uzņemt kravu, es ar visiem mana rīcībā esošajiem šaujamiem līdzekļiem, kreisēdams ar nelieliem mašinas apgriezieniem, lai neuzbrauktu sēklī, uzsāku kauju ar hitleriešu avangardu. Nevairīdamies no hitleriešu apšaudes, es gribēju biedriem dot iespēju aiziet. Redzēju, kā daudzi kuģi pameta krastu un, izkārtojušies cits aiz cita,

pa juras kanalu izgāja ārējā reidā. Dabūju astoņus trāpījumus no ienaidnieka tanku lielgabaliem. Piestātnē aizdedzināju divus vācu tankus. Redzēju, ka_ no manas ložmetēju uguns krīt fašistu automatisti. Jau sāku braukt projām — tiešs trāpījums mašinā izrāva kuģi no ierindas. Turpināju kauju no grimstošā kuģa.

Uguni pārtraucām tikai tad, kad lielgabali iegrima ūdenī un to apkalpe metās peldus. Tad sekoja sprādziens, un vairāk neko es neatceros...»

— Kontūzija bijusi gaužām smaga, — Lazarevs piebilda. — Josifs Vikentjevičs Starodomskis tikko varējis dzirdēt pat tad, kad jau bija ieradies šeit. Ari seja bijusi noplaucēta. To man pastāstīja viņa tēvocis mežzinis. No viņa es arī dabūju šo sardzes žurnālu. Pašās beigās ir vēl viens ievērojams ieraksts ...

Sardzes žurnālā pēdējās lappusēs, kas bija atdalītas no dienesta teksta ar dažām tīrām lapām, mēs izlasījām rindiņas, rakstītas it kā ar drebošu sirmgalvja roku:

«Es nolādēju sevi par to, ka smagā kontūzija man traucēja izrauties uz austrumiem, lai kā es pūlējos to darīt! Atrazdamies Jasinovatajā, es iekārtojos uz ogļu ešelona un nolēmu meklēt patvērumu pie radiem, kamēr izveseļošos.

Aizvien tālāk un tālāk, līdz pašai Maskavai virzījās fronte. Nelieši -hitleriešu algotņi ar dzelteni ziliem apsējiem čukst visapkārt, ka mūsējos uzvarēšot. Nav tiesa! Krieviju neuzvarēs! Neuzvarēs arī Ukrainu, kamēr tā kopā ar Krieviju! Celsies no sentēvu kapiem akmeņi, ja nebūs vairs dzīvi padomju ļaudis.

Fašist — vienalga, lai kas tu būtu, — tu neuzvarēsi! Noslīksi sava paša asinīs — agri vai vēlu ...»

— Šīs rindiņas rakstītas 1941./42. gada ziema, — ieteicās Lazarevs un pavērās uz portretu, no kura mums uzsmaidīja kalsnējais Dņestras čumaku pēctecis ar tālbraucēja kapteiņa zelta uzšuvēm uz piedurknēm.

... Zem vitrinas stikla gulēja vācu ložmetēja «Maschingewehr’a» salauzītie balsti un stobrs. Uz kodinātā tērauda bija redzami blāvi plankumi. Iespējams, ka tās bija Juzika un viņa kaujas draugu asinis, kuri pie šā ložmetēja atrasti miruši.

— Kad Starodomskis sapratis, ka līdz stacijai viņam neizlauzties, — Lazarevs sacīja, — viņš un viņa biedri ar šo ložmetēju noslēpušies krūmos pie ceļu krustojuma un trijatā aizturējuši ienaidnieka motorizētās kājnieku daļas, nepielaizdami tās pie cietokšņa. Jūs tikai padomājiet: trijatā gandrīz pilnīgi atklātā laukā viņi apšaudes ugunī aizturēja ienaidnieka lavinas! Apkārtējie Podzamčes iedzīvotāji stāsta, ka fašisti uz šo uguns punktu koncentrējuši divu savu bateriju uguni, raidījuši pret to pulka mīnmetēju uguni un tikai pēc tam viņiem izdevies to apklusināt.. .

Mēs gājām pa sausseržiem un zvērenem aizaugušo cietokšņa sienu uz to vietu, kur pirms savas nāves bija uzrāpies Juziks Cauna.

Apdullinādams mūs ar savu spalgo motora, tarkšķēšanu, no Dolžeckas meža iznira un virs_ mušu galvām rāmi aizslīdēja iedzeltenais «kuku-ruznieks». «Vai tur pec Jeļenas Lukjanovnas aicinājuma nelido no Ļvovas profesors?» es nodomāju.

Lidmašinas parādīšanās gaisā Maremuchas domas pievērsa tam, ko viņš jau bija paguvis man pastāstīt pirms tikšanās ar Lazarevu.

’— Pienāks laiks, — Petro sapņaini teica, — kad jūs, Valerian Dmitri-jevič, savā muzejā iekārtosiet goda stūrīti vēl vienam mūsu skolas biedram un novadniekam.

— Kuram tad? — rezervātā direktors atžirga.

— Aleksandram Bobirjam!

— Tādu es neatceros.

— Kur nu jūs atcerēsieties Sašu Bobirju, ja arī mūs tikai ar pūlēm pazināt! — Maremucha piebilda. — Aleksandrs Bobirjs arī mācījās jūsu skolā, pēc tam pārgāja uz fabriku-rūpnīcu arodskolu. Vēlāk viņš nokļuva pie Azovas jūras. Aizrāvās ar aviāciju. Kopā ar kādu atbraukušu lidotāju viņi samontēja vienu sabojātu mācību lidmašinu, atrada iztrūkstošās detaļas, un tad kā pacēlās virs jūras! Mēs pat attapties nepaguvām, kā tas notika, bet Saša mums jau gaisā māj ar roku ...

— Ar to jau vēl nepietiek, lai saglabātu mūžos jūsu drauga piemiņu muzejā, — Lazarevs uzmanīgi iebilda. — Pašlaik lido simtiem un tūkstošiem jauniešu.

— Tad mēs jau nemaz nedomājam, ka tikai par šo pirmo riskanto lidojumu vajadzētu saglabāt mūžos Bobirja piemiņu, — Petro atbildēja. — Saša izcēlies ar kaut ko citu. 1936. gadā viņš brīvprātīgi aizbrauca palīdzēt republikāniskajai Spānijai. Viņš tur lidoja ar «strupdeguņiem», notrieca divas «Savoie» lidmašinas un, šķiet, trīs «junkersus» un gaja bojā gaisa kaujā virs Teruelas. Laikrakstā «Mundo Obrero» par viņu bija nekrologs. Tikai vēlāk es iepazinos ar kādu spāņu lidotāju Fernandesu. Viņu lidošanā bija apmācījis Saša Bobirjs. Fernandess man parādīja arī Bobirja ģīmetni. Stāv mūsu Sašeņka lauka aerodromā, aplicis roku ap pleciem melnīgsnējam spānietim. Abi ģērbušies kombinezonos. Smejas. Bet tālē — kalni. Cik man žēl, ka es toreiz neizlūdzos Fernandesam šo uzņēmumu! Tagad nodotu to jums.

— Neraizējies, Petro, — es ieteicos, — kādas satikšanas gan negadās mūsu laikos! Un ja nu tavs Fernandess vada partizāņu nodaļu kaut kur paša Franko degungalā? Un šī ģīmetne arvien vēl pie viņa? Varbūt pienāks laiks, kad Fernandess un viņa partizaņi brīvi, nebaidoties sp.aņu žandarmu, parādīs mums Bobirja kapu.

— Ja nu jums izdosies tur nokļūt, — Lazarevs ierunājās, palēninādams soli, — tad es jūs gaužām lūdzu — paņemiet mazliet zemes no tā kapa! Es to izstādīšu muzejā un pielikšu uzrakstu: «Spānijas zeme, par kuras brīvību lēja asinis Podolijas jaunietis Aleksandrs Bobirjs!»

— Valerian Dmitrijevič, — brītiņu klusējis, sacīja Maremucha. — Stājieties sakaros ar Ļvovas vēsturniekiem! Lai tie jums atraksta, kā izturējās Vecā cietokšņa aizstāvji, atbrīvodami no fašistiem arī Ļvovu. Tur kā pirmie ielauzās tieši Uralu tankisti. Tankists Aleksandrs Marčenko pacēla virs Ļvovas domes nama sarkano karogu. Visi šie fakti ir neapšaubāmi vērtīgi arī jūsu muzejam. Iekārtojiet īpašu vitrinu: tankistu — Podolijas zemes atbrīvotāju kaujas ceļš uz rietumiem!

— Laba doma! — Lazarevs piekrita. — Lai gan Vecā cietokšņa aizstāvju palicis maz. Lielākā daļa garnizona, ko komandēja vecākais leitnants

Stecjuks, tika iznīcināta vai kareivji ievainoti. Tie, kuri cīnījās līdz beigām — līdz tam brīdim, kad apvienojās Pirmā un Otrā Ukrainas fronte, — bija tā pārguruši, ka uz kādu laiku jutās spiesti palikt otrajā ešelonā. Piemēram, Stecjuks, tiklīdz uzzinājis, ka Padomju Armijas galvenie spēki pienākuši pie Podolijas un fašisti sākuši kliegt savu «kaput», teicis biedriem: «Nu, pagaidām viss. Savu uzdevumu mēs esam izpildījuši.» Nokritis turpat pie Karme|uka torņa uz miklās zemes un nogulējis bez pārtraukuma piecpadsmit stundu! Modinājuši viņu, modinājuši — nekā. Atbraucis brigādes komandieris, palūkojies uz guļošo, atmetis ar roku un teicis: «Neaiztieciet viņu! Lai guļ. Arī ērglim nepieciešama atpūta!»

— Bet kas notika ar Dimu, Valerian Dmitrijevič? — es vaicāju.

— Ar Dimu iznāca nelāgi! — Lazarevs atbildēja. — Pašā pēdējā aizsargāšanas dienā «tīģera» šāviņš sagrāva Archibiskapa torni. Smagi kontuzēts, Dima kopā ar torņa drupām nokritis pagalmā. Vēl šobaltdien viņš nevar izteikt ne vārda ...

— Atļaujiet? Tad jau pie viņa izsaukts profesors no Ļvovas? — es iesaucos. — Kā tas man agrāk neienāca prātā?

— Jau izsaukts? Gaužām labi! — Lazarevs kļuva priecīgs.

— Iespējams, ka tieši viņš laidās šeit pāri «kukuruzniekā», — es noteicu.

— Aiziesim pie Dimas, vai ne, Vasil? — Maremueha dedzīgi iesaucās.

— Aiziesim! — es piekritu. — Ja tu šodien paliec pilsētā, laika mums gana. Turklāt es pazīstu Jeļenu Lukjanovnu. Viņa to ārstē un, domāju, atļaus mums ieiet.

Apakšpulkveža Maremuchas lauku automašina aizvizināja mūs uz tirdziņu. Tur mēs Dimam nopirkām ciemkukuļus: pēc ķiplokiem un dūmiem smaržojošu lauku cūkas desu, olas, doniņu svaigas saldskāb-maizes ar ķimenēm, dažus jaunus gurķīšus ar dzelonīšiem, slapjā ķirbja lapā ietītu sviestu, šokolādes plāksnīti un pušķīti smaržīgu, rīta rasas pielijušu jasminu.

Ar visu to mūs ieraudzīja Jeļena Lukjanovna un sastostījās.

— Ko lai ar jums iesāku, tiešām nezinu! — viņa noplātīja rokas. — Priekš pusstundas Dimu sāka izmeklēt profesors. Pašlaik viņš aizgājis uz telefona staciju. Grib izsaukt Ļeņingradu. Varu jūs pielaist pie slimnieka, bet tikai uz vienu brītiņu.

Mēs bijām cerējuši gultiņā atrast pārgalvīgu nebēdnieku, kas nepazīst dzīvē vārdu «nē». Jo tādu mēs pēc Lazareva nostāstiem bijām iedomājušies Dimu — zēnu no tālās Sibirijas. Bet mūsu priekšā, mazliet pacēlies spilvenos, gulēja apbrīnojami kluss, kautri smaidošs krievu puisēns mazliet palieliem vaigu kauliem.

Viena sardzes torņa komandants un «Slavas» ordeņa kavalieris paskatījās uz mums, tīros, stīvinātos virsvalkos ieģērbtiem, pārsteigts un pilns cerību. Varbūt viņam likās, ka tie ir jauni profesori, kas paguvuši tik žigli atsteigties šurp no Ļeņingradas kādā īpašā virsjaudas lidmašinā.

Lai izkliedētu zēna neziņu, Petro solidā basa balsī sāka viņam stāstīt, kas mēs tādi un kāpēc viņu apciemojam.

Dimas platā seja atplauka smaidā, tiklīdz viņš padzirdēja, ka Petro ir tā paša korpusa apakšpulkvedis, ar kura tankiem arī viņš, Dima, bija atnācis līdz Podolijas zemei. Viņš strauji atspiedās uz vājajiem elkoņiem un apsēdies sniedza vispirms Maremucham, bet pēc tam arī man nedabiski bālu puisēna roku ar zilām dzīsliņām. Likdams saprast, ka runāt nevar, Dima pavēcināja ar roku gar muti.

— Viss nokārtosies, Dima, nebēdājies! — es mierināju Sibirijas zēnu. — Ir cilvēki, kas gadiem ilgi bijuši akli, un tomēr zinātne tagad viņiem atdod acu gaismu, bet tavu slimību jau nu visādā ziņā izārstēs.

— Nu kā tad bija, vai nākamajā reizē muzeja eksponātu noturēsi par dzīvu kazu? — Maremucha vaicāja, smaidīdams un acīm redzot gribēdams uzjautrināt zēnu.

Tas, piepūlēdams atmiņu, sarauca gludo pieri. Starp uzacīm iezīmējās stūrgalvīga rieva... Un piepeši Dima, atcerēdamies jocīgo notikumu, iesmējās.

Slimnīcas gaitenī bija dzirdami dobji soļi. Noteikta cilvēka gaita, kurš pieradis jebkuros slimnīcas apstākļos justies kā mājās, palata strauji ienaca gara auguma ārsts, ģērbies baltā virsvalkā. Apkakle cieši apņēma viņa spēcīgo, stiegraino kaklu. Tas bija profesors no Ļvovas. Mēs ar saviem krēsliem atvirzījāmies tālāk no gultas, juzdamies ka skolnieki, kas šķietas tik niecīgi veca pedagoga zināšanu priekšā.

Profesors pablenza uz mums un sāka apskatīt rentgena uzņēmumu. Jeļena Lukjanovna, kas ienāca kopā ar viņu, sastinga pie zēna galvgaļa cieņas pilnās gaidās, turēdama gatavībā vati un kaut kadas mēģenes.

— Sāksim pārbaudīt jutīgumu, — profesors ieteicās, un viņa balss man šķita apbrīnojami pazīstama. «Kur es šo cilvēku agrāk esmu redzējis?» es lauzīju galvu.

Profesors, vairs nepievērsdams uzmanību mums ar Maremuchu, ilgi un rūpīgi izmeklēja slimo.

Je|ena Lukjanovna pievēra abas pusītes logam, kas atradās slimnīcas laukuma pusē. Dzidrais stikls apslāpēja dzinēja pukšķus pēc kara atjaunotajā rūpnīcā «Motors». Kad apklusa šis kopš bērnības pazīstamais četr-taktu dzinēja troksnis, es pēkšņi atcerējos, ka kādreiz arī es gulēju šajā slimnīcā, kad mani ievainoja banditi, kas pēc rumāņu sigurantas pavēles bija pārnākuši no Dņestras viņpuses uz padomju zemi. Daudzas dienas es vientulībā klausījos šā dzinēja troksnī, atpūzdamies pēc pārsiešanas.

Cik niecīgs man pašreiz likās toreizējais ievainojums, salīdzinot ar to, ko pārcieta šis zēns! Kāda drosme bija vajadzīga, lai gandrīz veselu nedēļu gulētu viens pats ar trofeju ložmetēju pie Archibiskapa torņa ambra-zuras, vērojot ceļu un šaujot līdz tam brīdim, kad pēc pēkšņa smagā Šāviņa žilbinošā uzliesmojuma viņu dunoņā un putekļos nosvieda pie sagrautā torņa pakājes.

— Nu, mīļais, — profesors teica, beidzis pārbaudi, — taisīsim operāciju. Uz smadzenēm spiež sīkas šāviņa šķembas un kaulu atlūzumi. Tie tev arī atņēmuši valodu. Izaicināju labāko Ļeņingradas chirurgu. Šodien ar pirmo lidmašinu viņš lidos uz Ļvovu. Tūlīt paņemšu arī tevi līdzi uz turieni, uz savu kliniku. Izņemsim šķembas — varēsi dziesmas dziedat! Vai esi ar mieru?

Dimas seju mēs neredzējām. Bet, profesora korpulentā auguma aizsegts, viņš acīm redzot bija pamājis «jā», jo profesors atvieglots noteica:

— Nu lieliski! Es jau zināju, ka tu esi drosmīgs zēns.

Kad mēs iegājām pie Jeļenas Lukjanovnas ordinatoru istabā, tur pa vaskoto parketu šurp un turp staigāja profesors. Viņš jau bija novilcis virsvalku, un es ieraudzīju pie viņa pelēkā uzvalka divas kaujas ordeņu lentītes.

Apraudams līdz mūsu ienākšanai iesākto sarunu, profesors krasi pameta ar roku, un šis žests it kā atsauca atmiņā manas pirmās tikšanās ar viņu.

— Lūdzu, iepazīstieties, profesor, — Jeļena Lukjanovna teica. — Šis biedrs ir inženieris no Ļeņingradas ... — Viņa ar roku norādīja uz mani.

— Mēs jau, manuprāt, esam pazīstami, — es atteicu smaidīdams. — Kādreiz profesora portfelis man atnesa lielu laimi...

— Mēs esam pazīstami? — profesors apjucis pārvaicāja. — Atļaujiet... Par kādu portfeli jūs runājat?

— Kādreiz priekš divdesmit gadiem šajā pašā pilsētā fabriku-rūpnīcu arodskolas audzēkņi izvēlēja savu delegātu braucienam uz Charkovu. Viņam bija jābrauc uz turieni un jāglābj, lai neslēgtu šejienes fabriku-rūpnīcu arodskolu, kuru dzīrās likvidēt Ukrainas nacionālists Zenons Pečerica. Bet tavu ķibeli: delegātam nebija portfeļa, kur salikt dokumentus. Tad ar lūgumu griezās pie komjaunatnes apgabala komitejas organizācijas un instruktoru daļas vadītāja Pančenko, un viņš iedeva fabriku-rūpnīcu arodskolas audzēknim, kurš brauca uz UK(b)P CK, savu portfeli... Jūs taču esat Pančenko.

— Pančenko, — profesors atbildēja. — Bet jūs . . . Pagaidiet... Tu esi Vasilijs Mandžura!

Un, kaut gan man kāds draugs bija ieteicis visos dzīves atgadījumos bēgt tālāk no ārstiem, lai saglabātu veselību, es ar lielāko prieku metos pie platajām, viegli pēc zālēm smaržojošām profesora krūtīm ...

Sen jau «kukuruznieks» bija aiztarkšķējis gaisā un tūliņ aiz Karva-saras pagriezies uz Ļvovu, aizvezdams turp profesoru un viņa jauno pacientu, taču es vēl arvien nespēju atģisties no negaidītās tikšanās. Kas gan priekš divdesmit gadiem būtu varējis iedomāties, ka mūsu iemīļotais orators un varbūt pats aktivākais no visiem komjauniešiem Dmitrijs Pančenko kļūs par medicinas profesoru!

Tajā īsajā laika sprīdī, ko mēs pavadījām ordinatoru istabā, profesors paguva izstāstīt savu dzīves gājumu. Divdesmito gadu beigās viņš pametis komjaunatnes guberņas komitejas sekretārā posteni kādā no Pievolgas pilsētām un ar VLKJS CK ceļa zīmi kabatā aizbraucis uz Ļeņingradu mācīties Kara-medicinas akadēmijā. Viņam vēl palaimējies redzēt dzīvu akadēmiķi Pavlovu. Viņš pats pēc kādas lekcijas bija dzirdējis ievērojamos vārdus, ko vēlāk diženais fiziologs ierakstījis sava novēlējumā jauniešiem: «Konsekvence, konsekvence un konsekvence!»

... Un, soļojot ar Maremuchu pa Aizupi, man prātā ienāca arī senā saruna ar inženieri Andricheviču.

Sājā saulainajā pēckara dienā, kura satikam tik daudzus tālās jaunības paziņas, iznira ļaunā, īgnā, vecā speciālistā seja, kurš jau toreiz bija sasaistījies ar rūpniecības partiju, kas domāja nogaidīt, kamēr aprims revolūcija, lai apmuļķotu padomju varu. Un atkal it kā šodien es izdzirdu viņa dzēlīgo jautājumu: «Kur jūs ņemsiet izglītotus cilvēkus? Paši izmācīsieties? Viens-divi, un gatavs. Ei, šī strūga zaļā pati ies! Jā? .. . Ļoti šaubos! . . .»

Mēs ar Pjotru devāmies uz veco māju, kur viņš bija pavadījis savu bērnību. Tomēr arī šeit atradām tikai gruvešus. Iesarkanu gružu kaudzīte pacēlās tās mājiņas vietā, kurā pirms kara bija dzīvojuši Petrusa tēvs un māte. Biezi saaugušas balodenes un dzelkšņi sargāja drupas. Acīm redzot šo mājiņu artilērijas uguns bija sagrāvusi jau pirmajā kara gadā, kad hitleriešu armija, sagrābusi Ternopoli, cauri mūsu pilsētai devās uz Pro-skurovu.

Nebija arī pazīstamo augsto vārtu blakus Juzika Starodomska mājiņai. Cik daudz reižu kaut kur te pie vārtiem, kuru vairs nebija, mēs tikām klieguši pār visu Kraujo šķērsielu: «Juzik! Juzja! Cauna!»

Tad viņš beidzot iznaca, cienīgs un straujš, mūsu atamans, soļu taktī plīkšķinādams ar garu vicu, un mēs kopā ar viņu devāmies kārtējā uzbrukumā Podzamčes dārziem vai peldēties pie Paradizes vārtiem.

Nekad viņš vairs neatsauksies, mūsu dārgais Juziks ...

Tur, kur bija stāvējusi viņu māja, no mālainās ieplakas rēgojās peleks, pavisam nesen celts ienaidnieka dots. No pelēkā betona slējās armatūras dzelzs ūsas. Dota ambrazura, plata kā gaļas bodītes lodziņš, raudzījās uz austrumiem. Acīm redzot tas bija viens no ienaidnieka celtajiem nocietinājumiem Volinijas—Podolijas līdzenumā.

Nepaglāba fašistus ne šis dots, ne simtiem citu tamlīdzīgu nocietinājumu!

Maremucha uzrāpās pašā nocietinājuma virsotne, ielūkojās tajā pa ventilācijas cauruli, kas slējās augšup kā tvaikoņa svilpe, iespļāva tajā un, padauzījis ar papēdi pa betonu, noteica:

— Padomju lielgabali ne tādus vien eksemplārus izlauza ar sakneni. Vai esi redzējis, kā mežā lauž celmus? Apmēram tāpat notika ar dotiem!

Klusēdami, drūmā skata nomākti, mēs atkal cauri Tatariskas priekšpilsētai gausi gājām uz Veco cietoksni. To sargāja Smotričas krastā patvēries augstais sargtornis.

Tumši sarkanās rieta atblāzmas apspīdēts, Vecais cietoksnis iezīmējās pret vakara debesīm sevišķi majestātiski.

Tilta vidū mēs apstājāmies. Atspiedies ar rokām pret ozolkoka margām, Maremucha lūkojās uz Aizupi. No šejienes, no augšas, pelēkais dots izskatījās pavisam mazs, līdzīgs zemē ierakta tanka tornītim.

— Paklausies, Vasja, — Petro pēkšņi ierunājās, — vai atceries, mums bija kaimiņiene, rūpnīcas galvenā inženiera meita? Tu vēl it kā ar viņu aizrāvies.. . Viņa taču aizbrauca uz Ļeņingradu, vai ne? Vai esi viņu saticis?

— Kā nu ne, Petrus! — es atbildēju. — Varu tev vaļsirdīgi atzīties: iepazinies ar viņu, es darīju visu, lai palīdzētu tai kļūt par padomju cilvēku. Jau tajā laikā, kad viņa sarāva saites ar saviem vecākiem un pret viņu gribu aizbrauca uz Ļeņingradu, es palīdzēju Anželikai. Aizgāju armijā — mēs sarakstījāmies. Vēstulēs viņa lūdza, lai pēc demobilizācijas braucu uz Ļeņingradu. Tā es arī darīju: nokalpojis savu laiku, uzņēmu kursu uz Ņevas krastiem. Iestājos rūpnīcā, iekārtojos uz dzīvi. Mēs satikāmies kā draugi; atceros tikpat kā šodien, aizgājām kopā uz Filharmoniju, klausījāmies Čaikovska Sesto simfoniju. Anželika tajā laikā jau beidza konservatoriju. Tieši pirms kara viņa apprecējās.

— Vai viņas tēvs ir dzīvs? — Maremucha vaicāja.

— Tu jau zini, no mums viņu pārcēla uz Rostovu, uz Lauksaimniecības mašinu rūpnīcu. Viņa pastāstīja, ka Rostovā tēvs apcietināts, jo viņam bijuši sakari ar rūpniecības partiju, taču drīz vien atbrīvots, ar darbu viņš izpircis savu vainu Dzimtenes priekšā. Kad sākās karš, viņš ar savu rūpnīcu evakuējies no Rostovas uz Uraliem. Visu kara laiku nostrādājis mīnmetēju cechā par inženieri. Nu jau ir gaužām vecs.

— Varbūt viņš nokļuva Poļevoja vadībā? — Petro ieteicās. — Tu jau zini, ka Nestors Varnajevičs pēc Rūpniecības akadēmijas beigšanas aizbrauca uz Uraliem par ievērojama kombinātā direktoru.

— Viņa uzvārdu es ne vienreiz vien tiku redzējis laikrakstos. Grasījos pat viņam rakstīt, bet nevarēju uzzināt precizu adresi.

— Bet vai Lika pārcietusi bada gadus, nezini? — Maremucha vaicāja.

Uzreiz kļuvis priecīgs, es izsaucos:

— Kā tad! Vai zini, kur es viņu sastapu tajā blokādes ziemā? Baigi atcerēties! Videmaņa vārdā nosauktajā slimnīcā Vasilija salā! Es tur ārstēju novājināto organismu. Kādreiz gaitenī piepeši dzirdu — klusītiņām kāds saka: «Vasja!» Atskatījos — blakus Anželika! Izdēdējusi. Zem acīm melni jo melni loki. Rokas tik izkaltušas, caurspīdīgas ... «Lika, mīļā, jūs neaizbraucāt?» es iekliedzos. Bet viņa, saproti, tā klusi atbild: «Uz kurieni lai es braucu no savas mīļās pilsētas? Vai tad esmu sliktāka par vīru? Bet viņš blakus, Pulkovas augstienēs.» Un klusītiņām pastāstīja, kā atteikusies evakuēties kopā ar Filharmoniju .. . Atceros, viņa mani aplūkoja un čukstēja: «Vai manu dieniņ, Vasil, kā jūs esat pārvērties! Dārgais, jums ari ļoti grūti?» Kauns man bija, vīrietim, viņai atbildēt «jā». Atjokoju. «Tagad gan jūs neteiksiet, ka mans skatiens kā leitnantam Glanam?» — «Kāds sakars šeit leitnantam Glanam?» viņa brīnījās. «Un kā vēl,» es saku, «vai atceraties, kādreiz pie Azovas jūras jūs mani salīdzinājāt ar nezkādu tur Glanu? Un es vēl toreiz, būdams literatūrā nepraša, vaicāju: vai tik šis leitnants Glans gadījumā nav kāds baltgvards? Kā redzat, es tikai mazliet kļūdījos. Pa šo laiku, ja ne pats Glans, tad autors, kas to izdomājis, kļuvis nelabojams fašists ...» Izrunājāmies ar viņu pēc sirds patikas. Un tur, Petja, es sapratu, ka Anželika šajos gados pilnīgi pāraugusi, kļuvusi pavisam jauns cilvēks. Bet vai atceries — mēs viņu ieskatījām par vējaziedu?

— Jā, laiks un vide pārvērš cilvēkus, — Maremucha sacīja un, pārliecies pāri margām, paraudzījās lejup.

Tur šalca cietokšņa ūdenskritums, kas bija pievadīts pie elektriskās stacijas turbinām. Tas bija kļuvis klusāks un rāmāks, atdodams lielāko tiesu savas straujās plūsmas mašinām, kas paslēptas no ļaužu acīm baltajā stacijas ēkā, kura piekļāvusies pie cietokšņa klintīm. Drīz vien — to jau mēs uzzinājām pa ceļam — daļa strāvas no māsiņām, ko dzen ūdenskrituma spēks, aizies uz jauno metālistu arodskolu, kuru patlaban cēla mūsu bijušās fašistu sagrautās fabriku-rūpnīcu arodskolas vietā.

Es skatījos lejup un domās pieminēju bērnības gadus, ko biju aizvadījis dzimtajā pilsētā. Cik reižu mēs pēc pavasara paliem netikām klaigājuši pa dūņainajiem upes krastiem, sapņodami atrast ja nu ne tieši kāda turku vezira kroni, tad kaut vai dažas zelta cechinas!

Zeltu mēs neatradām, toties atradām lielu laimi — mums ir tāda zeme, tāda Dzimtene, kuras dēļ mūs apskauž visi godīgie pasaules darba rūķi.

— Jā, laiks un vide pārvērš cilvēkus. Zelta vārdi, Petro! — es pēc neilgām pārdomām atkārtoju. — Un es no sirds priecājos, ka ne tikai mēs, ko audzinājusi komjaunatne un partija, bet pat Anželikai līdzīgi cilvēki, kas divdesmitajos gados vēl šaubījās par ceļa izvēli, šajā laika izgājuši teicamu skolu.

— Vai Anželikas vīrs ir dzīvs? — Petro vaicāja.

— Viņš kritis pie Gatčinas, kad lauza Ļeņingradas blokādi. Ka rudeni bija aizgājis tautassardzē, tā no frontes neatgriezās. Gājis bojā, būdams majors ... Starp citu, tu dažkārt vari paklausīties viņas klavieru koncertus no Ļeņingradas. Ja patiks — aizraksti atsauksmi. Raksti: «Esmu tas pats jūsu kaimiņš Petruss, ar kuru Vasils jūs iepazīstināja Azovas jūras krastā.» Kā viņa priecāsies par tavu vēstuli! Viņa bieži atceras toreizējo satikšanos. Tā taču mūsu jaunība, Petro, jaukā, dārgā, gaišā jaunība! . . .

Cik pateicīgiem mums par šādu jaunību jābūt mūsu partijai un komjaunatnei!

1941. gada februārī Ļeņingradā 1951. gada oktobrī Ļvovā

PĒCVĀRDS

KĀ TIKA UZRAKSTĪTS „VECAIS CIETOKSNIS“

Nesen es saņēmu vēstuli no Tallinas, to rakstīja grupa lasītāju, kas lūdza:

«...Vai jūs nevarētu mums uzrakstīt, kuri varoņi grāmatā ir izdomāti un kuri ne? Vai ir dzīvs apakšpulkvedis Petro Maremucha, fabriku-rūpnīcu arodskolas direktors Nestors Poļevojs, Gaļina Kušnire, Vasils Mandžura, Anatolijs Golovackis, Anželika un viņas tēvs?»

.. . Līdzīgas vēstules bieži vien sūta grāmatas «Vecais cietoksnis» lasītāji. Un ikvienu no tiem, protams, vispirms interesē jautājums: kas grāmatā ir īsta vēsturiska patiesība un kas izdomāts? Man arī pašam patlaban grūti noteikt, kas ir izdoma, kas īstenība, jo tās triloģijā tā savijušās, ka jau zaudējušas savu sākotnējo savdabību. Triloģiju es rakstīju vairāk nekā piecpadsmit gadu. Šajā laikā es pats tā esmu saradis ar saviem varoņiem, ka, no jauna izsekodams grāmatā ikviena varoņa gaitas, nevaru atšķirt cilvēku patiesās biogrāfijās no izdomātajām un, tā sakot, «konstruētām».

Skaidrs ir viens: diezin vai es būtu varējis uzrakstīt tādu grāmatu, ja galvenā triloģijas varoņa — strādnieka zēna Vasilija Mandžuras biogrāfijā bieži vien nebūtu līdzīga mana paša dzīvei.

Esmu dzimis gleznainā, senatnīgā Ukrainas pilsētiņā Kameņecpodoļskā. Līdz Lielajai Oktobra revolūcijai Kameņecpodoļska bija tipiska guberņas pilsēta Krievijas impērijas nomalē. Pilsētā nebija gandrīz nekādas rūpniecības: tā bija tirgoņu, ierēdņu un amatnieku pilsēta.

Oktobra revolūcija sagrāva pilsētas sadzīves stingros pamatus. Cilvēku agrāko attiecību radikālais lūzums aizrāva ne tikai pieaugušos un jaunatni, bet arī bērnus. Rotaļās mēs «piedalījāmies revolūcijā», «gāzām caru», savus pretiniekus saukājām ar tajos gados visaizvainojošāko palamu — «buržujs».

Bet drīz vien Ukrainā iebruka vācu okupanti, viņiem sekoja Antantes algotņi — petjuriešu bandas. Viņu barveži gribēja atraut Ukrainu no Krievijas un_ pārvērst šo ziedošo zemi par kapitālistu koloniju. Pilsēta vairākas reizes gaja no rokas rokā. Petļurieši, to sagrābuši, izravēja pirmos padomju iekārtās asnus: viņi slepkavoja komunistus un padomju darbiniekus, trūcīgo zemnieku komiteju priekšsēdētājus un pirmo komjauniešu šūniņu organizētājus.

Pirmo zēnu ģimnāziju, kurā es sāku mācīties, sagrāba Ukrainas nacionālisti. Tajā cītīgi kultivēja nacionālistisko skautismu, tā biedri bija Petļuras dzeltenzilā karoga piekritēji. Ar vecāko klašu ģimnāzistiem Petļura papildināja savas virsnieku skolas. Skolotāji petļurieši visādi ņirgājās par pilsētas nomaļu bērniem.

Taču ģimnāzijā notika sākumā slepena, bet vēlāk vienmēr jūtamāka šķiru noslāņošanās. Priekšpilsētu bērni ar nepacietību gaidīja Sarkanās Armijas atgriešanos. Mēs aizvien vairāk sapratām, ka nekaunīgie petļu-riešu nelieši ir ukraiņu tautas nodevēji.

Atceros, kādreiz mēs ar draugu devāmies aiz pilsētas saplūkt jaunās kukuruzas vārpiņas. Sakņu dārzs atradās netālu no kapsētas. Tad mēs ieraudzījām, ka daži apbruņoti petļurieši atveda pie kapsētas grāvja boļševiku, ko bija noķēruši. Viņi to nošāva mūsu acu priekšā. Boļševiks parti-zanis izturējās drosmīgi. Nicinādams savus bendes, viņš tiem uzsauca: «Lai dzīvo padomju Ukraina!» — un ar šiem lepnajiem un pravietiskajiem vārdiem sabruka kapsētas grāvī. Šis skats saviļņoja mūsu bērna apziņu un uzskatāmi parādīja, kas petļurieši bija īstenībā, lai gan lielīgi mēdza dēvēties par Ukrainas brīvības cīnītājiem.

Tāpēc mēs ar tādu prieku sagaidījām pirmos sarkanarmiešus, kas pa Cietokšņa tiltu iejāja mūsu pilsētā.

Satraucoši bija tik ilgi gaidītie mirkļi, kad satikām Sarkanās Armijas priekšpulkus, kuri atbrīvoja no petļuriešu nešķīsteņiem mūsu pierobežas pilsētiņu. Kā visdārgāko dāvanu mēs, zēni, glabājām no kareivjiem un komandieriem saņemtās tukšās šauteņu patronu čaulītes, bet. ja kādam palaimējās kopā ar kareivjiem uz kara zirga aizjāt līdz dzirdinātavai pie upes, tādu laimīgo ilgi apskauda visa iela. Pirmie sarkanarmieši, komandieri un politiskie darbinieki bija mūsu pirmie skolotāji, padomdevēji un draugi, lai gan šis pēdējais vārds nebūs īsti vietā, jo toreiz, 1919. gada, mana vecuma zēniem palika tikai desmit gadu. Taču atmiņa uz visiem laikiem saglabājusi vienreizēji spilgti šos pirmos cīņas gadus par padomju varu Ukrainā.

Padomju varas laikā, kas nostiprinājās tūliņ pēc petļuriešu un baltpoļu sagrāves, mūsu ģimnāzijā viss mainījās. Ģimnāziju pārorganizēja par Pirmo darba skolu, tajā nodibināja skolēnu komitejas, atcēla ticības mācības stundas.

«Vajag spēcīgi saviļņot bērnu jūtas, tad viņi ilgi saglabās sevī visu daiļo,» diženais krievu rakstnieks Nikolajs Vasiljevičs Gogolis rakstījis kādā no savām vēstulēm.

Šādu saviļņojumu mana vecuma biedru un mana paša dzīvē bijis ļoti daudz. Traģiskos, petļuriešu trakošanas laikā pārdzīvotos iespaidus nomainīja skaisto, revolūcijas romantikas pārpilno dienu iespaidi, kad atjaunoja padomju varu.

Ar laiku, jau strādādams Ļeņingradas rūpnīcā «Boļševiks», es uzrakstīju stāstus par savu bērnību — «Kaimiņi» un «Vienaudži».

Tajos dvesmoja manis pārdzīvoto pirmo revolūcijas gadu atmiņas.

Stāstu «Vienaudži» izlasīja jums, bērniem, labi pazīstamais dzejnieks un lieliskais redaktors Samuils Jakovļevičs Maršaks un sacīja man:

— Vai zināt ko: risiniet tālāk savu varoņu likteni. Var iznākt interesants garāks stāsts bērniem un pieaugušajiem.

Šo vārdu uzmundrināts, es sāku rakstīt stāstu «Vecais cietoksnis». Tā pamatā bija manu Kameņecpodoļskā pavadīto bērnības un jaunības gadu atmiņas.

Protams, tas nenozīmē, ka šaja darbā es atstāstu savu biogrāfiju.

Tajā vijas diezgan daudz izdomas, un patlaban man pašam, kā jau iepriekš teicu, grūti noteikt, kur beidzas fakti, kuru aculiecinieks es biju, un kur sākas izdomātie notikumi, kas iepīti stāstā, lai tas modinātu lielāku interesi.

Pats es redzēju, kā nodevēji petJurieši nošāva boļševiku. Stāstā es šo nošaušanu pārnesu uz «Vecā cietokšņa» pagalmu. Bet, lai lasītājs iemīlētu drosmīgo cilvēku, kas nenodrebēja nāves priekšā, zinādams, par ko viņš mirst, vajadzēja pastāstīt viņa biogrāfiju. Tā radās tipiskais boļševika ogļrača Timofeja Sergušina tēls, un viņa nāvi petļuriešiem atriebj zēni -«Vecā cietokšņa» varoņi. Uz viņa pieminekļa, kā tas aprakstīts grāmata, pēc Sarkanās Armijas atnākšanas tika iekalts uzraksts: «Cīnītājam par padomju Ukrainu, pirmajam kara revolucionārā tribunālā priekšsēdētājam Timofejam Sergušinam, ko noslepkavojuši petļuriešu banditi.»

«Tā varēja notikt dzīvē,» es domāju, sacerēdams šo galveno dramatisko ainu. Jo tieši strādnieku šķiras dēliem, it īpaši Doņecas proletāriešiem, partija revolūcijas gados uzticēja šos atbildīgos pienākumus.

Un es nebiju alojies. Jau pēc tam, kad stāsts bija iespiests, es saņēmu vēstuli no Kameņecpodoļskas vēsturiskā muzeja-rezervata darbiniekiem. Sājā vēstulē viņi paziņoja, ka Vecajā cietoksnī tiešām petļurieši nošāvuši kara revolucionārā tribunālā priekšsēdētāju Navrocki.

«Veco cietoksni» es rakstīju Ļeņingradā, pēc ilgu gadu šķiršanās no dzimtās Podolijas. Lai pārbaudītu savas bērnības un jaunības iespaidus un nekļūdītos pat sīkumos, visu laiku bija jāizmanto archivi, aculiecinieku atmiņas un vēsturiskas rokasgrāmatas.

Manu biedru un pirmo grāmatas lasītāju vidū radās arī skeptiķi, kas atzina, ka nav vajadzības veltīt tik daudz uzmanības un lappušu, lai grāmatā atmaskotu petļuriešu kustību kā vēsturisku parādību.

— Mūsu padomju ieroču spēks uz visiem laikiem sagrāvis petļuriešu bandas, tie barveži, kas palikuši dzīvi, dauzās apkārt kaut kur ārzemēs, un vai ir vērts, turklāt vēl grāmatā par mūsu padomju jaunatni, atgādināt par visiem šiem dzeltenzilajiem neliešiem? — kādreiz man teica kāds no maniem draugiem.

Es nebiju ar viņu vienis prātis. Centos pierādīt, ka, lai arī petļuriešu kustība sagrauta, tomēr kapitālistiskais ielenkums palicis. Tā varasvīri — visu zemju kapitālisti, sākot ar Henriju Deterdingu, ievērojamāko pasaules naftas rūpnieku, un beidzot ar amerikāni Huveru, Vinstonu Cerčilu, Rok-felleru, kopā ar deņikiniem, machno, milleriem un citiem interventu bandu barvežiem jau divdesmitajos gados steigšus sāka vākt kopā visus petļuriešu mošķus ar viņu satrunējušo «idejisko» bagažu. Un tāpēc padomju lasītājam Vajadzēja atgādināt arī par šās nacionālās sugas ienaidniekiem, mācīt pazīt un atšķirt tos pec rīcības un uzvešanās, kā, teiksim, mes atšķiram odzi no glodenes, kobru no klaburčūskas.

Es tad ar! vēlējos savā triloģijā parādīt dzeltenzilās krāsas čūsku ierašas un mācīt padomju lasītājiem, kā vajadzības gadījumā ar tām tikt galā. Sevišķi svarīgi tas likās vēl tāpēc, ka jau kopš senseniem laikiem visi mūsu daudznaciju dzimtenes vēsturiskie ienaidnieki spekulējuši uz Ukrainas zemiskajiem nacionālistiem, kas varētu viņiem palīdzēt atraut Ukrainu no Krievijas.

Jau deviņpadsmitajā gadsimtā Vācijas kanclers Oto Bismarks, vācu imperiālismā vadonis un ideologs, runādams par saviem plāniem, pārteicās, paziņodams, ka viņam tik ļoti vēlamā Ukrainas atšķelšana no Krievijas pēdējai būtu vissmagākā amputacija. Ne par velti arī pašlaik, lolodami tos pašus Padomju Savienības sadalīšanas plānus, angļu-amerikaņu kara kurinātāji visās Eiropas pavārtēs citu nodevēju skaitā pievākuši arī Ukrainas nacionālistiskos salašņas, kas uzticīgi kalpoja hitleriešiem, pieņēmuši tos savā dienestā un pūlas šīs petļuriešu paliekas slepus iesūtīt Tautas demokrātijās valstīs un Padomju Savienībā.

Divās pirmajās daļās, attēlodams negativās personas, es vislielāko uzmanību veltīju petļuriešu skautam — ārsta Grigorenko dēlēnam Kotjkam.

Aprakstīdams Kotju Grigorenko, es visu laiku paturēju acīs kādu pet-ļuriešu barvedi mūsu ģimnāzijā, ar kuru ne mazums sadursmju gadījās mana vecuma biedriem, padomju varas piekritējiem. Divdesmitajos gados šis tips, kas man noderēja par Kotjkas prototipu, sapinies ar kontrabandistiem, aizbēga uz ārzemēm. Tā es arī uzrakstīju šajā triloģijā.

Pēc kara man nejauši laimējās uzzināt par šā petļurieša tālāko likteni.

Izrādās, ka līdz 1939. gada rudenim viņš dzīvojis Peremišļā, slepeni darbojies policijā, nododams Pilsudska rokaspuišiem revolucionāri noskaņotos ukraiņus, bet, kad 1939. gada 17. septembrī Sarkanās Armijas daļas, pārgājušas Zbruču, devās palīgā saviem ciltsbrāļiem — rietumu ukraiņiem, — nodevējs, kuru es esmu ņēmis par paraugu Kotjkas prototipam, baidīdamies no tautas atriebības, aizbēdzis uz Krakovu, kur hitlerieši toreiz formēja tā saukto «Ukrainas leģionu», ko savāca no šādas pašas sugas neliešiem. Ar šo «leģionu» petļurietis — Kotjkas Grigorenko prototips — nodzīvojis Ukrainā no 1941. līdz 1943. gadam, bet pēc hitleriešu sagrāves pie Staļingradas aizbēdzis uz Hamburgu. Šajā vācu pilsētā viņš esot iekārtojis bodīti un sācis tirgoties ar galantērijas precēm. Ļoti iespējams, ka pašlaik viņš bez šās tirgošanās nodarbojas vēl, sniegdams ziņas amerikāņu izlūkošanas dienestam, tāpat kā ilgus gadus bija kalpojis panu Polijas policijai.

Tāds ir bezdzimtenes nodevēja liktenis, kuru savā triloģijā esmu nosaucis par Kotjku Grigorenko.

Jāsaka, ka Kotjkas Grigorenko liktenis ir tipisks petļuriešu skautu liktenis, kuri savu «karjeru» iesāka vēl tajos gados, kad Petļura pēc angļu ģenerāļa un spiegošanas meistara Baden-Pouela padoma dibināja Ukrainā nacionālistiskos skautu pulciņus.

Padomju robežsargi čekisti, kas trīsdesmitajos gados Dienvidrietumu Ukrainas pierobežas rajonos likvidēja kapitālistisko valstu aģentu spiegu tiklu, man pastāstīja, ka starp notvertajiem tautas ienaidniekiem —

Ukrainas nacionālistiem, kas padarīti nekaitīgi, — atradušies daudzi bijušie skauti.

Un es sapratu, ka ne velti esmu veltījis daudzas savas grāmatas lappuses skautisma atmaskošanai. Aiz robežas tas pastāv vēl šobaltdien.

,Kad iznāca «Vecais cietoksnis», es vēl nezināju, vai turpināšu rakstīt par šā stāsta varoņu dzīvi, lai gan, taisnību sakot, man negribējās no tiem šķirties. Bet tad sāka pienākt pirmās lasītāju vēstules. Kādā no tām Ordžo-nikidzes novada Ipatovo ciemata jaunais lasītājs man rakstīja:

«Vai tie zēni, par kuriem jūs rakstījāt «Vecajā cietoksnī», ir dzīvi vai ne? Ja viņi dzīvi, nododiet tiem manu sveicienu. Nu tad uz redzēšanos, palieciet sveiks un vesels! Nikolajs Korobka.»

Šādas vienkāršas, vaļsirdīgas vēstules mani pārliecināja, ka lasītājus interesē «Vecā cietokšņa» varoņu tālākais liktenis. Rakstnieks Jevgeņijs Petrovs, viens no maniem pirmajiem literatūras skolotājiem, arī man ieteica turpināt stāstu par manas pirmās grāmatas varoņiem.

Drīz vien es uzrakstīju otru stāstu «Spoku māja» (vēlāk es to nosaucu «Dņestras krastā»). Šajā stāstā aprakstīta tā pati Kameņecpodoļskas pilsēta padomju varas pirmajā celtniecības posmā. Vēl priekš pāris gadiem pa šās pilsētas klinšainajām ielām bēga Pilsudska leģionāri un petļuriešu rokaspuiši. Amerika, Anglija, Francija un citas kapitālistiskās valstis cauri savām toreizējām vasaļvalstīm — Polijai un Rumānijai — sūtīja uz padomju pierobežas rajoniem algotņu bandas. Es toreiz kopā ar māti dzīvoju padomju un partijas skolas ēkā, kur mācījās Ukrainas pierobežas apgabalu komunisti un komjaunieši. Es vēroju viņu dzīvi un apskaudu, ka viņi par mani vecāki, centos it visur sekot viņu piemēram un vēlējos drīzāk kļūt pieaudzis.

Kad jau biju komjaunietis un Sevišķo uzdevumu daļas komunars, man pašam gadījās aizsargāt pret banditu uzbrukumu kādu padomju saimniecību, kas atradās pie Dņestras.

Daudzus Vasilija Mandžuras piedzīvojumus triloģijas otrajā grāmatā esmu uzrakstījis, atceroties savus paša pārdzīvojumus.

Drīz pēc mūsu tautas uzvaras pār hitlerisko Vāciju 1945. gada pavasarī ceļā uz Cechoslovakiju es dažas dienas aizkavējos Aizkarpatu pilsētiņā Mukačovā. Apmetos pie kāda vietējā iedzīvotāja, kas bija piedalījies pretošanās kustībā pret okupantiem. Kādreiz vakarā, pārcilājot viņa grāmatas, es nejauši atradu diezgan nodriskātu «Spoku mājas» eksemplāru -šo grāmatu 1941. gada pavasarī bija izdevusi Bērnu literatūras Valsts izdevniecība (Detgiz). Kā gan tā varēja nokļūt Aizkarpatos, kur toreiz saimniekoja admiraļa Hortija fašistiskās ordas?

Grāmatas īpašnieks man pastāstīja tās neparasto likteni.

Kāds viņa draugs aizkarpatietis, ko Hortija žandarmi ar varu bija aizveduši uz toreiz hitleriešu okupēto Ukrainu, drīz no turienes aizbēdzis. Ceļā uz savu dzimto pusi viņš nokļuvis Kolomijas pilsētā Staņislavskas apgabalā, kur hitlerieši tieši tobrīd postījuši skolas bibliotēku. Vietējie iedzīvotāji pievākuši bibliotēkas grāmatas. Dažas paņēmis arī aizkarpatietis. Viņš tās paglabājis savā mugursomā un, pa kalnu taciņām dodoties pāri Kar-patu augstienēm, atnesis šīs grāmatas saviem domubiedriem. Starp grāmatām aiz laimīgas nejaušības atradās arī mans stāsts «Spoku māja». Vēlos rudens vakaros pie petrolejas lampas gaismas šo grāmatu lasījuši nākamie jaunie partizaņi, kas palīdzēja Padomju Armijai no Karpatu dienvidpuses iznākt straujās Tisas upes ielejā. Ar šiem manas grāmatas lasītājiem es satikos jau miera laikā. Viens no viņiem sacīja:

«Tagad jūs esat mūsu parādnieks. Rakstiet nākošo grāmatu! Pastāstiet, kas notika tālāk ar jūsu varoņiem, kā viņi pabeidza fabriku-rupnīcu skolu, kā strādāja rūpnīcā, papūlieties parādīt mums, tiem, kas tik ilgi gaidījām padomju varas atnākšanu, lielo pieredzi jauno cilvēku komunistiskajā audzināšanā, tādu cilvēku, kuri svabadi no pazemojošās kapitālistiskās nebrīves.»

Un es no jauna pievērsos jau it kā aizmirstajiem «Vecā cietokšņa» varoņiem.

Pēdējā grāmata saucas «Pilsēta pie jūras». Tas ir stāsts par varoņu pilngadību, par viņu darbu rūpnīcā, par to, kā ikvienā no viņiem tika ieaudzinātas nākamo boļševiku morālās īpašības. Triloģijas epilogā darbība norisinās jau pēckara gados, mūsu dienās un līdztekus tajā pastāstīts par ģenerāļa Ļeļušenko tankistu patieso un varonīgo Vecā cietokšņa aizstāvēšanu.

Stāstā «Pilsēta pie jūras» es vēlējos pastāstīt par manu varoņu komjauniešu neatkārtojamo jaunību, par to, ka viņi, mūsu partijas uzticamie palīgi, cildena nākotnes sapņa iedvesmoti, iesāk savu patstāvīgo darba dzīvi padomju rūpnīcā. Arī es pats esmu bijis fabnku-rūpnīcu skolas audzēknis, strādāju par lējēju kādā dienvidu piejūras rūpnīcā, un, kad es rakstīju stāstu «Pilsēta pie jūras», man palīdzēja dzīves p_azīšana:

Visas trīs grāmatas uzrakstītas pirmajā personā. Tāpēc stāstītāju Vasiliju Mandžuru bieži uzskata par autoru.

Es gribēju uzrakstīt triloģiju tā, lai ta pastiprinātu padomju lasītāja modrību, atgādinātu tam par ienaidniekiem aiz robežas, kas cenšas iesūtīt mūsu zemē savus nelietīgos aģentus.

Vēl kara dienās es tiku komandēts uz atbrīvotajiem Rietumukrainas apgabaliem un ņēmu dalību fašistisko zvērību izmeklēšanā. Un vienmēr un visur līdztekus vācu gestapoviešu zvērībām mēs atklājām Ukrainas nacionālistu asiņaino darbu pēdas, to pašu nacionālistu, kas stāstā «Vecais cietoksnis» nošauj boļševiku Timoteju Sergušinu, bet pašlaik, pārbēguši pār robežu, kalpo kara kurinātājiem.

Ko tad esmu gribējis pateikt lasītājam savā triloģijā «Vecais cietoksnis»?

Es gribēju parādīt, kā komunistiskās partijas vadībā auga un nobrieda manas paaudzes cilvēki, kurus es grāmatā esmu nosaucis par «pirmajiem revolūcijas asniem». Divdesmitajos gados viņi visai aizkustināti saņēma komjauniešu biedru kartes, bet četrdesmito gadu vidū ar majoru un apakšpulkvežu zvaigznītēm uz uzplečiem vadīja varenos padomju tankus uzbrukumā pret fašistu midzeni — Berlini.

1953. gada 27. janvarī

SATURS

Pirmā daļa

«VECAIS CIETOKSNIS»

Vēstures skolotājs .................

Nakts viesis ...................

Ardievu, skola!...................

Brīvstunda ....................

Koņecpojska tornis.................

Kautiņš .....................

Pie direktora....................

Kad iestājas vakars .................

Vecajā cietoksnī ..................

Maremucha dabū pērienu..............

Zvērests .....................

Dedzinātāji .....................

Jāmūk .......................

Nagorjanos ....................

Lapsu alas......................

Stāsts par nakts viesi................

Negaidīta satikšanās .................

Kauja pie nolauztā ozola...............

Mēs pametam sādžu .................

Bēgšana ......................

Jauni paziņas ....................

Alani izsauc Čeka ..................

Vienpadsmitā versts .................

Līksmais rudens ...................

Otrā d a 1 a

«DJNIESTRAS KRASTOS»

Mes pārkravājamies .................

Kotjka labo traukus .................

Jaunajā dzīvoklī ...................

Pie ūdenskrituma...................

Pirmais mačs ....................

Šāvieni dārzā ....................

Greizsirdība ....................

Pie juveliera.....................

Lietus pārgājis....................

Šipujinska kafejnīca .................

Trauksme ......................

Zvanu skaņas ....................

Viss pagalam.....................

Dzelžainā tvēriena meistars..........

Ce|ā ........................

Dņestras krastā ..................

Baltas Tarzans ...................

Buržuāziski aizspriedumi . ............

Jājiens naktī....................

Baigā nakts..........;..........

Kā Maruščaks notvēra balto mūķeni.........

Mani apciemo Gaļina ..............

Kotjkas Grigorenko neveiksme ...........

Pirmais lējums...................

Trešā daļa «PILSĒTA PIE JŪRAS»

Uz Kišiņevas ielu .................

Bīstams postenis..................

Mēs mizojam kartupeļus..............

Nelūgts viesis ...................

Tiktora draudi ...................

Nepatīkams jaunums ................

Vagona ceļabiedrs .................

Charkovas ielās...................

Pavasara rīts....................

Lāpu gaismā....................

Tālruņa zvans no Maskavas . . .........

Popa dēls no Rovnas...............

Ļaunprātīga intriga.................

Ņikita klusē....................

Bobirjam neveicas .................

Viss noskaidrojas .................

Mēs meklējam karti ................

Jaunajā pilsētā...................

Briesmas garām ..................

Kā iegūt kaļamo čugunu..............

Mēs iekārtojamies .................

Pie mašinas....................

Kaimiņiene mani modina..............

Pastaiga .....................

Ciemos pie Turundas................

«Būs jau labi, madam!»..............

Inženiera mājā...................

Veltnīši ......................

Vēstules draugiem .................

Nolemjam iet uzbrukumā..............

Kajite uz sauszemes................

Viss, ko darām, — tikai uz labu..........

Kolomejeca uzdevums ................

Neaizmirstamā algas diena.............

Vēstule zem akmens................

Līksma nakts

Pa Pečericas pēdām ................

Līķis gravā ....................

Kas ir «inspirators»? ................

Atradums zem martena krāsns...........

Mēs uzbrūkam! ..................

Samierināšanās...................

Šalc Azovas viļņi .................

EPILOGS

Pēc divdesmit gadiem ...............

PĒCVĀRDS

Kā tika uzrakstīts «Vecais cietoksnis»........

Vāku zimejis V. KOVAĻOVS Redaktore Sk. Cielava Māksi, redaktors A. Beļukins Techn redaktors A. Pētersons Korektores D. Kalniņa un Z. Brauere.

Nodota salikSanai 1953. g. 13. jūlijā. Parakstīta iespieSanai 1953. g. 25. augustā. Papra formats 73X103‘/j«. 17,875 papīra 1. + 1,06 papīra 1. ielīm., 50,43 iespiedi., 48,21 izdevn. К + 1,25 izaevn. I. ielīm. Metiens 8 000 eks. JT 21534. Izdevn. Nr. 6061-J610. Tipogr. pasūt. Nr. 1506. Iespiesta LPRRT Paraugtipogrāfijā, Rīgā, Puškina ielā Nr. 12. Maksā 16 rbļ. 75 кар. Iesējums 1 rbl. 50 кар.

ЛАТГОСИЗДАТ - РИГА Отпечатано в Образцовой тип. ЛРТПП, г. Рига, ул. Пушкина, 12

1

Kukuruzas biezputra. Tulk.

2

Kastete — uz pirkstiem uzmaucams metālā ierocis, ko var paslēpt dūrē. — Tulk.

3

Aitu piena siers.

4

Poļu nacionālās cepures ar četrstūrainu dibenu un pušķi galā. — Tulk.

5

Komunistiem un komjauniešiem, kas bija ieskaitīti sevišķo uzdevumu daļās (ЧОН — часть особого назначения), tajā laikā izsniedza speciālās kartītes.

6

Sī savā laikā populārā komjauniešu dziesma sacerēta sakara ar eseru prāvu, kas notika Maskavā 1922. gadā. Aizstāvēt eseru banditus toreiz no ārzemēm ieradās

7

Internacionāles lideris Vandervelde. Viņa braucienam ari veltīta šī dziesma.

8

Citējums no tautas dziesmas. Sī dziesma sacerēta sakara ar Poltavas kaujas 150 gadu jubileju. Autors nezināms. — Tulk.

9

Kāpēc tu man neteici, ka šeit ir klienti?

10

* Domāju, ka tu pats to zini!

11

Vīna šķirne.

12

Buržuāziskais nacionālais parlaments.

13

Dažadu sistēmu automātiskie revolveri. — Tulk.

14

Uz redzēšanos!

15

Domāta veidmašina, ko lieto veidošanas darbiem lietuves cechā.

16

Zvans (jūrn.) — Tulk.

17

Tā Azovas jūras zvejnieki mēdz saukt ziemeļaustrumu vēju.

18

Austrumu vējš.

19

Salts, ārkārtīgi spējš, no kalnu augstienēm plūstošs vējš piejūras apgabalos. — Tulk.

20

Sakaltēti liellopu mēsli, ko lieto kurināmam. — Tulk.

21

Vezumnieks, agrāk tā sauca smagos ormaņus. — Tulk.

22

Metālā liešanas veidne, ko lieto dažādu mašinu un darba riku detaļu atliešanai. — Tulk.

23

Armijas garīdznieki Austrijas karaspēka daļās.

24

Ziemeļu vējš.

25

šalanda — liellaiva ar platu dibenu. — Tulk.

26

Telpas sargkareivjiem. — Tulk.

Content

Beļjajevs Vladimirs Vecais cietoksnis

PIRMĀ DAĻA VECAIS CIETOKSNIS

VĒSTURES SKOLOTĀJS

NAKTS VIESIS

ARDIEVU, SKOLA!

BRĪVSTUNDA

KOISIECPOĻSKA TORNIS

KAUTIŅŠ

PIE DIREKTORA

KAD IESTĀJAS VAKARS

VECAJĀ CIETOKSNĪ

MAREMUCHA DABŪ PĒRIENU

ZVĒRESTS

DEDZINĀTĀJI

JĀMŪK!

NAGORJANOS

LAPSU ALAS

STĀSTS PAR NAKTS VIESI

NEGAIDĪTA SATIKŠANĀS

KAUJA PIE NOLAUZTĀ OZOLA

MĒS PAMETAM SĀDŽU

BĒGŠANA

JAUNI PAZIŅAS

MANI IZSAUC ČEKA

VIENPADSMITĀ VERSTS

LĪKSMAIS RUDENS

OTRA DAĻA. DŅESTRAS KRASTOS

KOTJKA LABO TRAUKUS

JAUNAJĀ DZĪVOKLI

PIE ŪDENSKRITUMA

PIRMAIS MAČS

ŠĀVIENI DĀRZĀ

GREIZSIRDĪBA

PIE JUVELIERA

LIETUS PĀRGĀJIS

SIPUĻINSKA KAFEJNĪCA

TRAUKSME

ZVANU SKAŅAS

VISS PAGALAM

DZELŽAINĀ TVĒRIENA MEISTARS

CEĻĀ

DŅESTRAS KRASTĀ

BALTAS TARZANS

BURŽUĀZISKIE AIZSPRIEDUMI

JĀJIENS NAKTI

BAIGA NAKTS

KĀ MARUŠČAKS NOTVĒRA BALTO MŪĶENI

MANI APCIEMO GAĻINA

KOTJKAS GRIGORENKO NEVEIKSME

TREŠĀ DAĻA. PILSĒTA PIE JŪRAS

UZ KIŠIŅEVAS IELU!

BĪSTAMS POSTENIS

MĒS MIZOJAM KARTUPEĻUS

NELOGTS VIESIS

TIKTORA DRAUDI

NEPATĪKAMS JAUNUMS

VAGONA CEĻABIEDRS

CHARKOVAS IELĀS

PAVASARA RĪTS

LĀPU GAISMĀ

TĀLRUŅA ZVANS NO MASKAVAS

POPA DĒLS NO ROVNAS

ĻAUNPRĀTĪGA INTRIGA

ŅIKITA KLUSĒ

BOBIRJAM NEVEICAS

VISS NOSKAIDROJAS

MĒS MEKLĒJAM KARTI

JAUNAJĀ PILSĒTA

BRIESMAS GARĀM

KĀ IEGŪT KAĻAMO ČUGUNU

MĒS IEKĀRTOJĀMIES

PIE MASINAS

KAIMIŅIENE MANI MODINA

PASTAIGA

CIEMOS PIE TURUNDAS

«BŪS JAU LABI, MADAM!»

INŽENIERA MĀJĀ

VELTNĪŠI

VĒSTULES DRAUGIEM

NOLEMJAM (ET UZBRUKUMĀ

KAJĪTE UZ SAUSZEMES

KOLOMEJECA UZDEVUMS

NEAIZMIRSTAMĀ ALGAS DIENA

VĒSTULE ZEM AKMENS

LĪKSMA NAKTS

PA PECERICAS PĒDĀM

LĪĶIS GRAVĀ

KAS IR «INSPIRATORS»?

MĒS UZBRŪKAM!

SAMIERINĀŠANĀS

ŠALC AZOVAS VIĻŅI...

EPILOGS. PĒC DIVDESMIT GADIEM

PĒCVĀRDS

SATURS

1