Ezera Regīna

Viņas bija trīs

Regīna Ezera

Viņas bija trīs

.

PIRMĀ NODAĻA MEŽAKAKTU MANTINIECE

Visi mēs nomirsim. Es, tu un Fredis. Bet kas paliks? Kāpēc mēs esam te plēsušies, strādājuši no tumsas līdz tumsai? Kam? Priekš kā?

Aiz loga dziest sarkanīga septembra blāzma. Plītī rūc silta, omulīga uguns. Sprēgā malka, un vecā Liena pēkšņi apklust, ieklausīdamās sausajos sprakšķos.

Neviens nesaka neko, neviens neatbild. Un Liena no jauna atsāk savu domu, kā pelēku, spaļainu pavedienu to vērpj un vērpj.

— Visi mēs esam jau veci. Un mūsu māja ir klusa kā kaps...

Viņa gausi maisa māla bļodā dzēlienu mīklu. Karote kustas vienmērīgi, nesteidzīgi — kā čakla, bet ļoti piekususi saimniece.

— Naktī es dažureiz nevilšus piesitu ar roku pie sienas. Noskan tā dobji, rādās, ka apkārt būtu viens vienīgs liels tukšums. Tad sazin kāpēc sametas bail ...

— Māt, rimsties! — beidzot saka Ilma. — Kam tādas valodas tieši šovakar? Taisni tagad, kad atbrauks Gun-dega.

Veca apklust. Liekas, viņa neredz neko citu ka vien savu ieplaisājušo māla bļodu. Bet pēc brīža nespodri zilās, izbalējušās acis no jauna paceļas.

— Reiz tāpat atbrauca arī Dagmāra.

Vārdi noskan bezkaislīgi, vienaldzīgi, kā atkārtojot ko sen zināmu, pārsāpējušu.

Ilma paraugās ar pārmetumu. Kāpēc vajadzēja atgādināt? Viss pagājis, aiztecējis .. .

— Atradusi, ar ko salīdzināt! — viņa saka tikai tālab, lai nebūtu jācieš klusu.

«Un patiešām, vai tā nav?» viņa sev iegalvo. «Starp citu, Dagmāra neatbrauca pati . . .»

Uz mūrīša guļ melns runcis un maļ savas dzirnaviņas. Katlā burbuļo ūdens. Visas tās ir pierastas, vienmuļas skajņas, kas nespēj aizbiedēt domas. Un viņas abas sēž nerunīgas, prātodamas katra savu.

— Tu varēji aizbraukt pretim.

Tā ir atkal viņa, vecā Liena, kas pārtrauc klusumu.

— Slikts ceļš, — negribīgi atteic Ilma. — Atnāks pati, nav jau tālu.

— Tu runā kā par kalponi.

Abu acis uz brīdi sastopas.

Liena meitas priekšā ir pavisam sīka, maza, sakumpusi uz malkas bluķīša. Ilma ir vēl stalta sieva, lokana kā vica un veikla kā zebiekste. Nejaušs pretimnācējs iztālēm nepateiks, ka viņai nav vairs aiz kalniem piecdesmit gadu. Tikai tuvumā seja nodod. Tādas pašas zilas acis kā mātei, kā izbalējušas, kā padzisušas gadu gaitā. Runājot un smejoties pazib divi zelta priekšzobi. Smails, stingrām līnijām veidots zods, kāds ir tikai valdonīgiem un stūrgalvīgiem cilvēkiem. Parasta seja, kas nekad nav bijusi skaista . . .

Ilmas balsī ieskanas negribēts īgnums:

— Nesaprotu, kāpēc man būtu ar motociklu jādzenas pa dubļu dubļiem līdz pieturai. Bet par to kalponi tu, māt, gan gluži veltīgi ... Es viņai atvēlēju Dagmāras istabu. Domā, šajos laikos daudz ir tādu meiteņu, kam būtu pašai savs kakts? Viņa dzīvos tā, kā dzīvotu mana pašas meita. Un beigu beigās viņa tak mantos Mcža-kaktus. Visu, kā te stāv. Tas nav maz . . .

Viņa pamet skatienu visapkārt. Bet te nav nekā sevišķa ko redzēt. Virtuve paliek virtuve. Pazemi griesti un jau mazliet apkvēpuši, īpaši virs plīts.

«Tikai pavasarī balsināti,» iekrīt prātā Ilmai. «Jāsaka, lai māte, pārliekot katlus, netur tik ilgi riņķus vaļā . . .»

Ilma attopas, ka šī doma ir gluži nevietā, nepiedienīgi sīka. Virtuve jau nav Mežakakti. Mežakakti ir piecas plašas istabas, dārzs un pajauna kūts. Viņai gribētos, lai Mežakaktos nebūtu šīs te tumšās, veclaicīgās virtuves. Vienmēr jāsarkst, kad ierodas kāds pasvešāks ciemiņš. Tāpat par mūžveco, izgrābājušo šķūni, kas vējainā laikā brikšķ visās malās. Iztālēm tad šķiet, ka tur kāds mokās ar aizdusu. Gundegas dēļ, protams, nav jāsarkst ne par ko. Viņa jau vai visu mūžu nodzīvojusi tai mazajā istabiņā Priedienā, kur lāgā nevarēja taisīt logu vaļā, tāpēc ka vasaru aumaļām nāca iekšā putekļi, ko sacēla garām braucošās mašīnas, bet ziemu atkušņos no Daugavas puses kāpa lipīga, bieza migla. Salīdzinājumā ar turieni mazā jumtistabiņa Gundegai būs īsta paradīze . . .

Sl doma nez kāpēc pilnīgi negaidot sagādā Ilmai prieku.

Viņa palūkojas mātē. Rietošās saules spilgtajā gaismā Lienas seja izskatās skumja, ēnas ir tumšas, kā ievilktas ar melnu krāsu.

«Savādniece!» Ilma nodomā par māti. «Visu laiku par to vien runāja, kā par to Gundegu. Bet, kad nu šī brauc, tad sēž kā bērēs!»

— Ko tu tā sēdi, māt?

Lienas acis strauji paceļas. Redzams, vajadzēja pavaicāt citādi.

— Vai es neesmu kaut ko padarījusi?

Nē, ar mali pie labākās gribas nekāda prātīga saruna neiznāk.

Liena ceļas, noņem katlu no uguns un uzliek citu.

— Gadiem neesmu viņu redzējusi, — viņa pēkšņi ieminas, — būs pārvērtusies.

Ilma zina, par ko māte runā, tomēr pārjautā, uzreiz neatrazdama īsto atbildi:

— Gundega, vai? Saprotams, ka pārvērtusies, gandrīz pavisam pieaugusi, tāda nopietna. Tikai kļuvusi vēl nesmukāka. Vai nu ar visām tām bēdām, vai kā. Sa-kritusies tieva deviņa. Bet nav arī vajadzīgs tas smukums. Ko līdz, ka Dagmāra . . .

Ilma apraujas un iekož lūpā. Atkal Dagmāra! Kā uzburts šis vārds viņām abām uz mēles. Ilma skaišas pati uz sevi, dusmojas, tāpat kā Liena nespēdama tikt vaļā no atmiņām par dienu, kad Mežakaktos ieveda, nē, ienesa mazu vārgulīti, kas pa slimības laiku bija aizmirsusi staigāt. Vāja, zilganu vecenes sejiņu, tik vien kā tās melnās, lielās acis . ..

Ilma ar pūlēm atbrīvojas no atmiņām, kas sazin kāpēc liekas gan derdzīgas, gan vilinošas. Viņas domas pūlas aiziet projām, bet neizprotams vadātājs tām aizvien liek atgriezties.

Ilma saka sev, ka pēc Gundegas ierašanās viss, kas saistīts ar Dagmāru, izkūpēs kā dūmi. Mežakakti ir plaši, bet vietas šeit ir tikai vienai no viņām abām. Tā tas ir. Ja tagad pēkšņi ierastos Dagmāra un nožēlotu visu . . . Kādas muļķīgas iedomas! Dagmāras nav, un atmiņas patiešām ir kā tādi dūmi. No tālienes rādās biezi kā mūris, bet tu izej cauri kā gaisam. Un pēc brītiņa skaties — kur tad tie ir? Nav.

Ilma sien sīpolus garās virtenēs un karina virs plīts. Būs ziemai. Tāds ātri apnīkstošs nieka darbs. Bet vajag, ko tu, cilvēk, padarīsi!

Degunā iesitas kārdinoša pankūku smarža.

— Iedod kādu!

Ilmai būtu gribējies, lai māte pankūku pasniedz kūpošu, čurkstošu, uz dakšiņas uzdurtu, kā kādreiz Dagmārai.

Bet Liena vienaldzīgi pamet ar galvu:

— Paņem!

Pankūka ir laba, garšīga, un, to apēdusi, Ilma ieminas:

— Es domāju, viņa ātri atkopsies mūsu maizē.

— Neviena maize nav bez garozas . . .

— Es jau nepieļaušu, lai sāktu melst, ka savu audžumeitu turu pusbadā. Drīz nāks slaucama arī Venta. Tiklīdz būs jauns mēness, nokausim vepri ...

— Varbūt viņas istabiņā iekurt krāsni? — Liena nedroši ieminas.

Ilma pavīpsnā.

— Nav jau ziema. Jauns cilvēks, silta asins.

— Tur trīs gadus neviens nav dzīvojis. Sienas izdziest bez cilvēka dvašas.

— Tagad dzīvos. Un, ja vajadzēs, iekurs pati.

Ilma brītiņu pavilcinās.

— Negribu, lai viņa jau pirmajā dienā ieņem galvā, ka ir princese un ka mums viņa jāaptek. Lai tā diena, kad viņa ierodas pie mums, ir pavisam parasta, nevis svētki.

Liena paraugās kaut kur Ilmai garām:

— Kas tur ļauns — lai šodien būtu svētki. Lai viņa mana, ka viņu gaidījuši. Te ir viņas jaunās mājas, viņai nekur citur nav kur iet.

Ilma purina galvu.

Viņa nekad agrāk nevarēja iedomāties, ka tas būs tik sarežģīti. Šķila, kas tur liels — Gundega dzīvos šeit, tāpat kā bija dzīvojusi Priedienā. Un Gundega mantos Mežakaktus, jo Ilmai bērnu nav. Viss liktos tik vienkārši, ja . . . ja tikai nebūtu sūrās pieredzes ar Dagmāru, rūgto atmiņu, ko vēl aizvien gribas aizslaucīt projām.

Protams, Gundega nav Dagmāra. Gundega ir kauls no viņu kaula un zars no viņu koka. Dagmāra bija sveša, jo tās dzīslās ritēja svešas asinis. Un tomēr Ilmai mazliet bail. Tieši tāpēc, ka viņa neizprot to vilinājumu, kuram bija paklausījusi Dagmāra. Ja kaut ko saprot un zina, tad vienmēr var aizkavēt. Bet ka var pasargāt no tā, ko nav iespējams izskaidrot?

Kur viņa, Ilma, pieļāvusi kļūdu pret Dagmāru, kādu nedrīkst pieļaut pret Gundegu? Ilma nezina. Un viņai ir bažas tieši tāpēc, ka nezina . . . Viņa tikai cenšas darīt visu citādi, nekā tika darījusi toreiz. Ja Dagmāras ienākšana Mežakaktos bija svētki, tad Gundegas ierašanās nebūs svētki. Bet tālāk, ko tālāk? . . .

— Tu mani nesaproti, māt! Es . . .

Liena klusē, bet viss viņas kalsnais, salīkušais slāvs sastindzis tādā mēmā, stūrgalvīgā protestā, ka Ilma sakniebj lūpas un novēršas, tā arī nepasacījusi savu sakāmo līdz galam.

2

Gundega noraugās, kā, cienīgi nogāzelējies ceļa grambā, aizripo baltzilais autobuss. Uzņem gaitu, sarūk, sarūk, līdz pazūd līkumā aiz meža stūra. Liekas, pārtrūkst pēdējā saite, kas viņu saistījusi ar mājām . . . Kas tad ir mājas? Vai tikai istaba ar diviem logiem, pa kuriem atklājas miesteļa galvenā, gandrīz vai vienīgā bruģētā iela. Mājas . . . Priediena, vecmāmuļa, pagātne, dzīve, viss.

Viņa jūtas viena. Ne tikai šeit, ceļa vidū, pie autobusa pieturas. Viena visā pasaulē. Gundega nekad nav pazinusi tik stipru pamestības sajūtu. Šķiet, pat tanī dienā ne, kad apbedīja vecmāmuļu. Tad palika it kā vēl kāda saite ar to. Kaut vai nelielā istaba, kur viņas bija dzīvojušas, drānas, ko tā bija valkājusi, priekšmeti, kuriem pieskārušās tās rokas. No sākuma visas šīs nedzīvās lietas sniedza mierinājumu. Bet tad aizvien stiprāk Gundega izjuta tukšumu. Un vecmāmuļas mantas kļuva par nemitīgu, mokošu atgādinātāju, no kura aiziet nepietika ne spēka, ne gribas.

Bērēs ieradās arī stipri pasvešā krustmāte Ilma, kas neizprotamā dedzībā centās Gundegu pierunāt pārcelties pie viņas, tālu Vidzemes vidienē, uz kaut kādiem Norie-šiem, kuri kartē bija atzīmēti ar tik sīkiem burtiņiem, ka grūti nācās salasīt.

Gundega atteicās. Priediena bija viņas dzimtā puse. Visus pēckara gadus līdz pat aiziešanai pensijā vecmāmuļa te nostrādājusi par apkopēju aptiekā. Pazīstamā provizore, ar savādu vārdu Akācija Pumpura, šo vietu solījās izgādāt Gundegai. Tātad viņai būtu arī darbs. Lai arī vienmuļš un neinteresants, taču darbs. Kopdama slimo vecmāmuļu, Gundega jau veselu pusgadu bija pametusi skolu. Varētu tagad mācīties kaut pa vakariem . . .

Bet tad Gundega saslima ar pleirītu un slimnīcā sagulēja vairāk nekā divus mēnešus. Pa šo laiku zaudējuma sāpes kaut kā notrulinājās, un, tikai atgriezusies savā un vecmāmuļas istabā, viņa atskārta, ka nekas nav beidzies. Kamēr Pumpura nebija aizgājusi projām, Gundega valdījās. Bet naktī, palikusi viena, raudāja rūgtas asaras.

No rīta viņa uzrakstīja vēstuli Ilmai . . .

Kad autobuss brauca garām Priedienas pēdējai mājai — pienotavai, Gundega pēkšņi jutās tā, it kā būtu izdarījusi nodevību. Viņa nezināja, pret ko. Un atpakaļceļa nebija. Mēbeles pārdotas, istaba izdota citam. Pienotavas baltā ēka it kā traucās atpakaļ, uz Priedienu.

Nāca pazīstamas vietas. Upmalas pļavas, tilti un tiltiņi, kas veda pāri neskaitāmām upītēm un tērcēm, kuras ietecēja Daugavā. Tā visu laiku, te attālinādamās, te tuvodamās, turējās blakus šosejai. Augstu lidoja gājputni, un Daugava droši vien rādīja tiem ceļu. Autobusā nevarēja sadzirdēt aizlidojošo dzērvju žēlās klaigas, bet tās skanēja Gundegas ausīs tāpat.

Rīgā viņa pārsēdās Derumu autobusā. Un tagad viņa ir šeit . . .

Pa labi plešas liels kartupeļu lauks, kas, jādomā, pieder kolhozam. Tikai pašā tālumā koku puduris un ēkas. Pa kreisi mežs. Un visam pāri sārteni, dziestošās vakara blāzmas apspīdēti mākoņi, kas nezin kāpēc liekas skumji.

Gundega šeit bijusi pāris reižu. Sen, tālā bērnībā, un nesen, pirms gadiem trim. Tagad viss šķiet citāds, jauns. Vai skaistāks? Katrā ziņā svešāks, par spīti apziņai, ka te taču ir viņas jaunās mājas. Viņa droši vien saradīs ar visu, varbūt pat iemīlēs, lai gan pašlaik tas liekas gandrīz neiedomājami. Te nav Priedienas bruģa, uz kura rīta agrumā rībina kolhozu piena vedēju rati, nav Daugavas, nav kņadas uz pārceltuves. Tikai drūms, nelaipns mežs un skumji mākoņi.

Gundega paceļ čemodānus un gausi nogriežas pa ceļu, uz kuru norāda bulta «Lejas mežniecība». Mežs aizver Gundegai aiz muguras savus tumšzaļos vārtus, ielaižot viņu kā milzīgā zālē, kur augstos griestus balsta rudo priežu stumbru kolonas. Ne skaņas. Viss kā izmiris, ne-iečabas ne skuja, ne zāles stiebrs. Tāpēc arī soļus uz ceļa Gundegai gribas spert viegli, lai neiedunētos zeme, it kā vajadzētu baidīties, ka varētu iztraucēt, uzmodināt kādu no vakara snaudas.

Bet nesamie novelk rokas, soļi tomēr iznāk smagi . . . Viņa apstājas, noliek čemodānus un atpūšas. Mana, ka krekls jau pielipis pie muguras. Un pēkšņi pasmaida domīgi, kā atvainodamās sazin kam par savu nespēku. Tad nesteidzīgi, atpūzdamās aizvien pēc īsākiem starplaikiem, iet tālāk. Toreiz, kad pirms dažiem gadiem Gundega te ciemojās, attālums no lielceļa līdz Meža-kaktiem likās tikai laba sprīža garumā. Vai laiks tā izmainījis visu? Vai varbūt tāpēc, ka toreiz viņa gāja palēkdamas, griezdama ap roku iepirkumu tīkliņu ar dažām vieglām paciņām . . .

Priekšā iznirst klajums. Ceļš, pa kuru Gundega nākusi, aizlokās projām, strauji nogriezdamies pa labi un visu laiku turēdamies priežu paēnā. Droši vien uz mežniecību.

Bet klajumā uzkalna vidū stāv dzīvojamā ēka, kuras logos dziest blāzmas atspīdums.

Viņas jaunās mājas .. . Acis neviļus tīksminās par ēkas sienu spodro, tīkamo baltumu. Sārteni mežavīni pārgalvīgi kāpaļā līdz pašai korei. Ābeles pilnas augļu. Un ziedi! Ak, cik daudz ziedu . . . No tālienes pat grūti pateikt, kas par puķēm. Tikai dālijas var pazīt uzreiz, īsta varavīksne!

Gundega atkal noliek nesamos zemē. Mežakaktos klusums. Arī tāds klusums var būt lepns, pat svinīgs, ja tas valda šādā skaistā, baltā mājā ziedu vidū.

Negaidot dobji ierejas suns. Gundega satrūkstas, it kā tepat līdzās būtu stāvējis kāds, noklausīdamies viņas domās, un kāpj pakalnā. Rejas kļūst aizvien skaļākas un niknākas un beidzot pāriet nepārtrauktā rēkoņā, no kuras sametas neomulīgi. Ķēdi rausta milzīgs pelēcis — vilku sugas suns platām krūtīm, stiprām kājām. Gundegā raugās divas ļaunas acis. Šo nikno, asinīm pielijušo acu skatiens stindzina Gundegu. Viņa apstājas neziņā, nespēdama novērsties no suņa, kas sargā Mežakaklus ar viņai nesaprotamu, biedējošu apmātību.

Viņi nogaidoši raugās viens otrā — cilvēks un suns.

— Mierā! — noskan valdonīga balss.

Suns saraujas, kā dabūjis sitienu. Viņa acu izteiksme nepārtraukti mainās — naids mijas ar bezgalīgu, neizmērojamu padevību, niknums ar pazemojošām bailēm.

Ilma veikli nolec no lieveņa kāpnītēm. Sniedz Gundegai roku, bet tad, kā nokaunējusies, apskauj un noskūpsta uz vaiga ar vēsām, sausām lūpām:

— Esi sveicināta Mežakaktos, Gunīt!

Ilmas vārdos ir kaut kas svinīgs, viņa it kā pūlas uzsvērt šī brīža nozīmīgumu.

Gundega nezina, ko atbildēt. Viņas atsaucīgā sirds tiecas pretim tai, kas viņu apmīļojusi. Rokas pastiepjas, lai Ilmu apskautu. Bet tūlīt šepat blakus atskan spējš, brīdinošs rūciens, un Gundegas rokas sadrebas un noslīgst. Ilma redz, kā savādais maigums, kas uz mirkli atplaucis meitenes sejā, strauji dziest.

— Viņš ir piesiets, — Ilma mierina, redzēdama, ka Gundega nenovērš acu no suņa. — Viņš tā vienmēr mani sargā. Tas ir Neris, Gunīt!

«Cik savādi!» domā Gundega. «Pirmais, ar ko mani iepazīstina šajā mājā, ir Neris .. .»

Izdzirdis pieminam savu vārdu, suns mazliet pakustina asti, nogaidoši raudzīdamies savā saimniecē.

Ilma beidzot attopas:

— Ko tad mēs te stāvam pašā sētsvidū? Ejam iekšā! Dod šurp vienu no tiem saviem koferiem.

Čemodāns ir smags. Ilmai iešaujas prātā, cik grūti tos Gundegai nācies stiept šurp no pieturas. Krūtīs mostas viegls pašpārmetums, un, lai atvairītu to, viņa mākslotā jautrībā saka:

— Ak tētīt, vai tad tu uz Mežakaktiem ved Priedienas akmeņus!

— Tur ir grāmatas, — nopietni atbild Gundega. — Tās jau smagas.

— Taisījos aiziet tev pretim, bet . . .

Ilma apraujas. «Kā muļķe, kam nu pašai vajadzēja sākt tādu valodu.»

Gundega pasmaida:

— Te jau nav tālu. Atnācu pati, nav kur nomaldīties, ceļš taisns . ..

Virtuve atbraucēju sagaida laipni — ar tīkamu siltumu, ceptu pankūku smaržu un vecās Lienas gādīgajām rokām.

Viņa Gundegai noglauda galvu kā bērnam:

— Tad nu vājina gan. Nobraukusies, sabridusies.

Ir tik labi dzirdēt šos vienkāršos, sirsnīgos vārdus. Tie sauc atmiņā vecmāmuļas tik pazīstamo valodu. Kā tad citādi — viņas taču māsas. Lai gan izskatā vecmāmuļa bija savādāka — liela, stalta . . .

«Bija,» Gundegai nodreb lūpas. «Kāds nežēlīgs vārds!»

— Nebēdājies vis! — Liena nezina, ko labu lai pasaka šai tieviņajai atbraucējai, kurai bērnišķīga un skumīga seja. — Gan jau sadzīvosim.

Ilma atver durvis uz priekšnamu:

— Uzkāpsim, Gundega, augšā, es parādīšu, kura būs tava istaba.

Ilma ir gudra sieva. Viņa zina, kas daudzkārt palīdz labāk par mierinājuma vārdiem. Vajag iedvest pārliecību, ka nekas nav beidzies — kamēr esam dzīvi, dzīve turpinās. Un patiesību sakot: kas tad ir beidzies? Nomiris vecs cilvēks. Bet Gundegai pašai tikko septiņpadsmit gadu.

«Ak kaut man būtu tikai septiņpadsmit!» domā Ilma.

Viņa pat īsti nezina, ko darītu, ja atkal būtu jauna. Septiņpadsmit . . . Pietiek ar šā vārda valdzinošo skaņu.

Šauras un pastāvas kāpnes ved no priekšnama uz augšējo stāvu. Viņas kāpj pa tām, Ilma pa priekšu ar lampu rokā.

— Te nu tu dzīvosi, Gunīt.

Neliela jumtistabiņa ar slīpiem griestiem. Veclaicīga, smagnēja kumode ar tādu pašu vecmodīgu, drusku apsūbējušu spoguli koka ietvarā. Galdiņš, divi krēsli. Šaura, ar zaļu vatētu segu pārklāta gulta, uz tās balts, jau pēc izskata spriežot, mīksts spilvens.

Ilma pieiet gultai klāt, rokas tīksminādamās pabu-žina, pēc tam no jauna izgludina spilvenu.

— Dūnas no pašu zosīm.

Sakārto sedziņu, atvelk kumodes atvilktnes.

Iekārtojies. Veļu un šādus tādus sīkumus ieliksi tepat. Ja ir kāda labāka kleita, varēsi iekārt lejā, skapī.

Brīdi viņa pastaigā šurp un turp kā nezinādama, ko vēl sacīt vai darīt. Beidzot Ilmas skatiens pamanījis pie sienas kaut ko tādu, kam šeit nebūtu vietas. Tas ir neliels zīmējums, piestiprināts pie sienas ar spraudītēm.

— Lai paliek, — saka Gundega.

Ilma neliekas dzirdam. Ar nagu atknubina spraudītes, tās nokrīt un aizripo. Tikai ar pēdējo viņa nomokās veltīgi, līdz, zaudējusi pacietību, zīmējumu vienkārši noplēš. Spraudīte paliek sienā, pie tās aizķēries sīks papīra gabaliņš.

— Kas to zīmējis?

Ilma vilcinās un beidzot visai nelabprāt atbild:

— Agrāk tā bija Dagmāras istaba.

Ilma saburza papīru, atver krāsns durtiņas un iemet to iekšā.

— Krāsni es nekūru, vēl jau nav nekāds aukstais laiks. Bet, ja kādudien sametas vēsi, nekaunies, paņem malku no šķūņa un iekur. Fredis parādīs, kura sausāka. Ģērb mēteli nost un nāc uz virtuvi vakariņās.

Gundega dzird, kā uz kāpnēm nodip Ilmas soļi.

Viņa pieiet pie loga. Visapkārt, kur vien raugies, — priežu zilganie vainagi. Blāzma izdzisusi, un pustumsā tie atgādina augstus viļņus, kuriem galotnes sudrabo mēness gaisma. Istabā ieskan vienmuļa šalkoņa, kas cauri aizvērtajam logam liekas ļoti tāla un ūdens čalām līdzīga. It kā Gundega stāvētu uz salas naktī Daugavas vidū. Mazlietiņ baismi, bet katrā ziņā skaisti.

Tad viņa apstaigā istabu, tāpat kā pirmīt Ilma. Krāsns durtiņas palikušas pusvirus. Gundega atver tās. Kurtuve smaržo pēc aukstiem dūmiem. Pašā dibenā drusciņa pelnu, un uz tiem sagumzīts, biezs papīrs. Tas ir tas pats, ko pirmīt norāva Ilma. Gundega izklāj to uz grīdas. Resnas burzījuma svītras kā vecuma grumbas vago gaišu meitenes seju. Apakšējā stūrī neveikliem, stūrainiem burtiem uzrakstīts ar bērnišķīgu, pašapzinīgu naivumu — «Pašportrets». Krāsas ir spilgtākas nekā parasti mēdz būt uzacis un mati melnāki, lūpas un vaigi sārtāki, seja baltāka.

Gundega atceras — Ilma teica, ka šī bijusi Dagmāras istaba. Tātad tā droši vien ir pati Dagmāra. Gundegai atmiņā palikusi melnīgsnēja skuķe, kas prata kāpt kokos kā puika. Tai varbūt bija tikpat melni mati kā zīmējumā, bet tādu sārtu lūpu un vaigu gan nebija. Un tomēr — kāpēc šo zīmējumu pēkšņi vajadzēja noplēst un iesviest krāsnī?

No lejas Gundegu sauc vakariņās. Viņa, kā nedarbā pieķerta, nosviež papīru atpakaļ pelnos, aizcērt krāsns durtiņas un noskrien virtuvē.

Pie galda sēž Fredis. Gundega to tūlīt pazīst. Toreiz, atbraukusi uz Mežakaktiem kopā ar vecmāmuļu, viņa visai uzjautrināta varēja neapnikusi noskatīties, kā ēdot kust Freda smailais, plānais deguns. Arī tagad viņš ēd. ritinādams pankūkas vienādos rullīšos un mērcēdams krējumā. Un tieši tāpat ik pēc kumosa deguns labpatikā nokust, it kā būtu dzīvs un neatkarīgs no paša Freda. Tikai šoreiz Gundegai nezin kāpēc smiekli nenāk. Gluži otrādi, kustīgais deguns modina savādu, neizskaidrojamu žēlumu.

Fredis ir vecišķi laipns un smaidīgs. Ieraudzījis Gundegu, viņš pārtrauc ēšanu, deguns vairs nekust, un tāpēc Fredis acumirklī pārvēršas par gluži parastu vīru pāri pusmūžam, ar pliku galvvidu un nedēļu veciem bārdas rugājiem.

Noslaucījis roku pie biksēm, viņš to sniedz Gundegai:

— Vai tad beidzot atbrauci pavisam? Kā tad! Zini, citādi mūsu Mežakaktos tādi veci vien esam salasījušies. Ne dzīvības, ne smieklu.

— Nespried pēc sevis, Fredi! — pēkšņi iejaucas Ilma.

— Piedošanu, kundze, es pavisam piemirsu, ka tu esi par mani divus mēnešus jaunāka.

Viņš pieceļas un, saliekdams savu kārno, garo augumu septiņos līkumos, atvainodamies zemu klanās Ilmai.

Gundega skaļi smejas. Ilmas sejā nepakustas ne vaibsts, tikai acīs pazib ne dusmas, ne sarūgtinājums, bet tieši naids. Gundega spēji apraujas.

Virtuvē iestājas dziļš klusums. Beidzot to pārtrauc Ilma:

— Kas nu par aizdaru sestdienas vakarā tas krējums vien. Jāuznes kāda burciņa zaptes. Nāc līdzi, Gunīt!

Patiesībā Gundegas līdziešana gluži lieka, ne jau divatā nesama burka ievārījuma. Taču tagad viņa būs māju cilvēks, kam allaž vajadzēs zināt, kur kas meklējams un paņemams. Bez tam Ilmai gribas Gundegu izraut no nelāgā, klusā sasprindzinājuma, kas ielavījies virtuvē.

Ilma ļauj petrolejas lampas blāvās, drebelīgās gaismas aplim pārslīdēt pāri pagraba sienām. Skopajā apgaismojumā mazliet noslēpumaini un dīvaini pazib daudzie toveri, mucas, podi un burkas, lai pēc acumirkļa atkal ienirtu melnā tumsā. Dienā tie būtu gluži parasti dažāda lieluma trauki, bez īpašas pievilcības, apskrambāti un dažviet appelējuši.

Pie ievārījuma burku pārpilnajiem plauktiem gaismas loks aizķeras kādu brītiņu ilgāk. Ilma zina, ka tas ir visai kārdinošs skats.

— Redziet, krustmāt, tāda kā mute! — negaidot iesaucas Gundega.

*

— Kur tev te var būt kāda mute? — Ilma nesaprot.

— Ne jau īsta! — Gundega pasmejas, uzjautrināta par tās neattapību. — Skatieties, plaukti kā lūpas, bet burkas kā zobi. Ne visai skaisti zobi — cits lielāks, cits atkal mazāks.

— Es neredzu.

— Nu, ēnā taču!

Ilma paraugās uz plauktu ēnu. Kas to lai zina, varbūt arī izskatās kā mute . . . Tomēr krūtis mostas nevilšs aizvainojums. «Tik vien bija ko pateikt par tādu bagātību. Bet par to, ka plaukti vai lūst, neviena vienīga vārdiņa ...»

Ilmas balss negribēti ieskanas skarbāk.

-— Gribu tev' visu izrādīt, lai tu zinātu, ja sūta paka].

— Jā, krustmāt.

Padevīgā balss Ilmā no jauna izraisa labvēlības vilni.

— Mucās ir gurķi un skābēti āboli. Toverī sālīti podiņi. Bet tur marinētas baravikas. Tev garšo marinētas baravikas?

— N-nē . ..

— Nevar būt! Tādas maziņas, vēl gluži cietas.

— Nezinu. Neesmu ēdusi.

-— Tiešām?

Ilma jūtas patīkami pārsteigta. Tātad vismaz šoreiz Gundegai nākas atzīt Mežakaktu pārākumu.

— Uznesīsim burciņu. Se, turi!

— Vai šeit arī ir gurķi? — Gundega parāda uz dažām mucām kaktā.

•— Tās vēl tukšas. Tur skābēsim kāpostus. Proti?

— Nē. Priedienā tirgū pirkām. Vai arī no ēdnīcas pārnesām kanniņā gatavu zupu.

— No ēdnīcas! — Ilmas balss pauž tādu nicinājumu, ka Gundega izbrīnā pagriež galvu, bet pustumsā neizdodas saskatīt viņas sejas izteiksmi.

— Kas tur slikts?

— Es gan labāk ēdu sausu maizi, ja ...

Viņa nepabeidz.

Gundega grib iebilst, ka ēdnīcas kāposti Priedienā bijuši garšīgi, bet nezin kāpēc tomēr klusē.

Ilma aizslēdz pagrabu un atgriežas virtuvē. Gundega seko tai, cieši saspiedusi rokā burciņu, kas ir tik auksta, ka salst pirksti.

Fredis jau paēdis un aizgājis gulēt.

Viņas piesēžas pie galda trijatā. Petrolejas lampa apgaismo tikai pašu virtuves vidu, kaktus atstājot pustumsā. Kaut kur stūrī miegaini iesāk savu dziesmu circenis. Gundega līdz šim bija domājusi, ka circeņi ir tikai vecās grāmatās. Bet izrādās, arī šeit ir . . . Labi, mierīgi, mājīgi.

Pamazām sāk uzmākties miegs.

Viņa uziet pa kāpnēm savā istabiņā, noģērbjas un palien zem segas. Viņu apskauj nekurinātā istabā slavējušo, drusku drēgno palagu saltums. Viss ir labs — gan mīkstais spilvens, gan biezā sega, gan pie gultas noliktais pašaustais paklājiņš. Tikai viss ir tik nemīlīgi auksts . ..

Laizdamās pirmajā nomidzL Gundega saraujas no nepierastām skaņām. Uztrūkusies atskārst, ka tas ir suns, pelēkais Neris, kas ārā rausta un žvadzina ķēdi. Viņa atkal aizver plakstus un redz pavisam tuvu klāt Nera niknās acis ar sarkanajām dzīsliņām. Tās viņu stindzina tāpat kā aukstie palagi, un viņa ilgi netiek no tām vaļā.

Beidzot nogurums Gundegu tomēr pieveic.

Viņa nemana, ka paveras durvis un Ilma stāv tajās, raudzīdamās istabas tumsā, ieklausīdamās viņas vienmērīgajos elpas vilcienos. Ilmai ļoti gribētos iedegi uguni, lai pārliecinātos, ka viss notikušais nav iedoma, bet patiesība, ka jumt istabiņa vairs nebiedē ar savu salto tukšumu kā veselus trīs garus gadus. Viņa tomēr neiededz lampu, bīdamās iztraucēt Gundegu, un beidzot gandrīz nedzirdami aizver durvis.

3

Rīts atnāk ar līksmu, spožu sauli. Tā visu pielējusi ar žilbinošu gaismu.

No Lienas pelēkā lakatiņa apakšas izlīdusi tāda pati pelēka, nosirmojusi malu šķipsna, ko brīžam sakustina vējš. Tad mati skar vaigu kā vieglā, acumirklīgā glāstā.

Lopi ēd rāmi. Pa visu šo krietno laika sprīdi, kopš Liena atdzinusi ganāmpulku uz mežmalu, ne reizes nav bijis vajadzības piecelties no akmens, lai atgrieztu atpakaļ kādu no tiem. Ir svētdiena, un darba pieradušās rokas klēpī guļ dīkas. Citreiz tās knibināties knibinās ap kaut ko lāpāmu vai adāmu. Tad prātu aizņem darbs un nav jādomā ne par ko citu pasaulē. Un ir viegli, labi.

Nekad jaunībā un spēka gados nebija nācis prātā, ka vecums varētu būt tāds, ar savādu vilšanos, ar tukšuma sajūtu. Viņa to iedomās bija saistījusi ar nevarību, nogurumu, kaitēm. Bet, kad tas pienāca, daudz kas izrādījās citāds . . .

Kaut gan, ja tā padomā, par ko viņa var sūdzēties. Paēdusi ir, tāpat apģērbusies, jumts virs galvas, savs kambarītis. Kādas pilis var gribēt? Ilmai taisnība, kad tā saka — «veca cilvēka untumi».

Zālē ieaustajos zirnekļu tīmekļos viz rasa. Licnai pēkšņi iešaujas prātā doma — diez vai dimanti mirdz tāpat? Viņa nekad nav redzējusi dimantus, tikai cilvēki par tiem jūsmo. Cilvēki, kas, tāpat kā viņa, tos nav redzējuši. Jocīga tāda rasa. Iztālēm spīd kā nezin kas, bet paņem uz plaukstas niecīga, parasta ūdens lāsīte. Varbūt viss mirdz tikai iztālēm? . ..

Liena sēž uz balta akmens, kas tumšos rudens vakaros spokaini balsnī pret melno mežu un biedē mežinieku zirgus. Labs, gluds akmens, tieši kā nolikts šeit ganam par sēdekli, ziemeļu pusē apaudzis ar mīkstu sūnu, kas atgādina brūnganzaļu samtu. Un Lienai ienāk prātā, ka labi būtu tā sēdēt un sēdēt, nedzirdēt nekā, tikai klusās zaru vēdas. Gribas miera. Šķiet, nekur nevar būt vairāk miera kā še, meža malā zem starojošām, sārtenām rīta debesīm.

Bet nu gan beidzot jāceļas. Brūnaļa pagriezusies uz meža pusi. Un kur Brūnaļa, tur arī Venta, un abas teles un aitas, protams, līdzi.

Liena iet nopakaļ, brīžam piedurdama zemei mezglainu bozīti. Vieglāk, protams, būtu ganīt ar suni. Bet vai tad to zvēru, to Neri, laidīsi pie lopiem. Bambulis bija labs gans, bet kur nu divus piebarosi. Ilma domāja, ka tās pāris stundas rīta cēlienos māte gluži labi varētu iztikt viena. Sīmanis paņēma bisi un aizveda Bambuli uz krūmiem. Pēc tam atnāca pēc lāpstas ...

Viņa ar lopiem pamazām virzās gar pļavas malu. Mežakakti te kā uz delnas. Nekur tuvumā nav tādas mājas. Ciematā, tur gan, tās jaunās. Bet agrāk te, No-riešos. diez vai daudz bi ja tādu, kas izskatījās lepnākas. Nelaiķis, vecais Bušmanis, jau uz to bija ķerts — lai viss no ārpuses izskatītos smalki un glauni, kaut vai vēders jāsajož. Kas tev vēderā, to jau neredz neviens, vai zila lauku putra vai cepeši, bet kas mugurā, tas visai pasaulei acīs. Gribēja, lai būtu ļaudīm ko brīnīties. Bet kas tad te nāca apbrīnot to lepnību, šajā nomaļajā meža nostūrī, ja nu kāda sēņu sieva vai bērneļi, dienas vidos zagdamies uz zirgu aploku Mežakaktu daļā, kur zemeņu laikā sārtojās visprāvākās ogas ... Un arī pats māju nosaukums nebija nekāds lepnais. Vecais Bušmanis ilgus gadus lauzīja galvu, kāds būtu labāks — «Sil-bajāri» vai «Mežaķēniņi», vai varbūt «Priežupils», bet nomira, tā arī neizdomājis līdz galam.

Tagad viņi palikuši trīs šajās piecās Mežakaktu istabās, no kurām divas lielas kā šķūņi. Ak, pareizi, tagad* viņi ir četri. Arī Gundega vēl. Būs vismaz mājā lielāka dzīvība. Kā toreiz, kad istabas pieklaigāja Dagmāra. Nē, tomēr salīdzināt nevar, tur Ilmai taisnība. Gundega ir pavisam liela, tāda klusa, vājina un gaišmataina.

Jumtistabiņas logs vaļā, tātad viņa jau augšā. Skurstenis kūp. Piecēlusies arī Ilma. Kas par to, ka svētdiena. Ieradums modina cītīgāk par gaili un noteiktāk par pulksteni.

Liena redz, ka Ilma ar Gundegu pēc kāda laika ieiet dārzā un līkņājas zem ūbelēm. Neris uz Gundegu vaukšķ skaļi un sirdīgi. Sveša, tātad norejama . .. Varbūt pieradīs arī pie meitenes. Skaidrs, vienmēr neries, bet citādi . . . Ēdamo jau ņem tikai no viņas, Lienas, un vēl Ilmas. Pat no Freda ne.

Sirdī ieduras kā skabarga — ņēma jau arī no Dagmāras, toreiz, agrāk. Bet tagad atzīst tikai viņas divas. Šī pieķeršanās gan glaimo, taču aizskar ar savu trulo aprobežotību. Trula mīlestība. Vai ta var teikt par mīlestību? Truls naids . ..

Lienai šķiet, Neris nojauš, ka viņa to nemīl, vismaz tā, kā draudzīgo, maķenīt vientiesīgo lutausi Bambuli, kas ņēma no ciemiņu rokām gardus kumosus, šķielēdams uz Lienu, it kā lūgdams piedošanu par savām vājībām .. .

Ilma, nesdama klēpī vairākus ābolus, nāk šurp. Pa gabaliņu viņai seko Gundega.

— Se, ņem, māt, šis ir mīksts.

Ābols ir sārts un mitrs no rasas. Tīkami vēss tas iekļaujas Lienas saujā.

— Ēd!

Ilma paceļ acis. Māte raugās Gundegā, un tās sejā ir tik daudz labsirdības un iekšējas gaismas . ..

«Tas ir labi, ka Gundega patīk mātei ...» viņa sev saka, nevis vienkārši saka, bet iegalvo, manīdama, ka krūtīs mostas pierastais, senais aizvainojums. Tas glabājies viņā gandrīz visu mūžu, tāpat kā izdegušā ugunskura zem pelnu kārtas dažkārt vēl ilgi kvēl sārta, karsta ogle.

Tagad māte tā raugās Gundegā, kā pirms tam bija raudzījusies Dagmārā. Bet viņā, Ilmā? Meita taču! Ap-gādniece, barotāja! Ikreiz, kad Ilma redz šo mātes dīvaino, gluži kā apgaroto skatienu, viņa jūtas atstumta, aplaupīta. Viņa tad vairs nav pieaugusī Ilma, bet trīs gadus veca meitene, kas pa durvju spraugu noraugās, kā māte ucina mazo brālīti, kura roķeles bija tik sīkas, tik nevarīgas, bet izrādījās pietiekoši spēcīgas, lai spētu atbīdīt nost viņu, pirmdzimto . ..

Lienas pirksti glāsta ābola sārto, spožo vaigu.

— Ēd taču! — balss negaidīti noskan tik skarbi, ka satrūkstas Ilma pati.

Liena paraugās izbrīnās pilnām acīm, tomēr ce] ābolu pie mutes un nokož kumosu.

— Es katru rudeni no jauna domāju, cik nabadzīgs tomēr tas mūsu dārzs, — Ilma saka jau mierīgāk.

— Nabadzīgs? — no sirds brīnās Gundega. — Šogad tāda raža!

Ilma pasmejas.

— Es nerunāju par to. Šķirņu maz. Tagad, rudenī, pat, tik tas mālābols un pepiņš. Nu vēl tā vecā antonovkas ābele. Vasaru cukuriņi. Un viss. Bet kur rožābele, kur zemeņu ūbele? Manai radiniecei no vīra puses ir arī Dzeltenais Rihards . . .

Ilma to pasaka ar tādu maigumu, it kā pati būtu jauna meitene un šis Dzeltenais Rihards viņas iemīļotais. Gundega to iztēlojas tik dzīvi, ka pat var iedomāties, kāds tas Rihards izskatās. Jauns, stalts puisis ar cirtainiem matiem. Tikai apzīmējums «dzeltenais» viņu mazliet mulsina. Kāpēc «dzeltenais»? Vai no sejas? Pietiek tikai iztēloties šo dzelteno seju, kad viss pievilcīgais tēls sabrūk. Gundega neviļus pavīpsnā pati par savu iedomu.

Es tomēr nedēļas beigās aizbraukšu pie Matildes, — Ilma turpina tā, it kā viņu kāds gatavotos aizturēt. — Pārvedīšu kādu puspudu šī paša Dzeltenā Riharda. Lai svētdien ir kas neparastāks, ko uzlikt galdā. Kā tu domā, māt?

— Ko es tur varu domāt? — Liena atteic vienaldzīgi.

- Kā gribi, tā arī dari.

— Vai daudz tev olu piekrāts?

— Astoņpadsmit.

— Tikai?

— Pali zini. Nedēj. Diez kāpēc šogad sākušas agri mest spalvu.

— Man vajag vismaz divdesmit piecas.

— Pietiktu varbūt ar divdesmit? Citādi man klimpām neiznāk.

— Nekas, vārīsim klimpas pēc kapusvētkiem. Necepšu jau es tortīti plaukstas lielumā. Neesam nabagi, un tad, kā pēkšņi atcerējusies: — Zini, svētdien rīko arī šie.

— Kas?

— Ciema padome. Braucu gar Ozolzemēm, uz staba paziņojums. Divpadsmitos.

Ilma vaicājoši raugās mātē.

— Lai rīko, -— Liena atbild.

— Tev jau vienmēr viss bijis vienalga!

Liena klusē.

— Bet es atvedīšu no Saujas rozes! — Ilma ieminas savādā, līdz galam neizteiktā spītā, un viņas balsī ir izaicinājums nezin kam.

— Nu, to tu jau pārlieku, — rāmi iebilst Liena,

— pašu dārzā . . .

— Pašu dārzā, tu saki, — Ilma māti pārtrauc pusvārdā, taču laba tiesa pirmītējās kaismes jau izkūpējusi. — Labi, lai notiek, kā tu gribi. Brālim . . .

Viņa cieši paveras mātē un uzsvērti saka:

— Bet uz tēva kapa tomēr būs baltas rozes no Saujas dārzniecības!

Tā ir atriebība. Atriebība par silto, starojošo skatienu, ar kuru Liena uzlūko to gandrīz pavisam svešo, neglīto meiteni. Sīka atriebība, bet arī tāda ir salda.

Liena atkal nesaka neko.

Gundega! — Ilma negaidot pievēršas tai.

Pēc tā, kā Gundega satrūkstas, skaidri nomanāms, ka viņa nav dzirdējusi no visas sarunas ne pušplēsta vārda un domājusi nezin ko. Samulsusī, šaurā seja tāda kā nelaikā izsauktai skolniecei.

Ilmai neviļus jāpasmaida.

— Par ko tu domāji, Gunīt?

— Tāpat vien . . . Redziet, kruslmāt, bērzi gan ir ļoti ļoti skaisti, kā dzintars.

Viņa pastiepj roku un parāda uz birzīti viņpus klajuma, kur bērziņi kautrīgi pierāvušies maliņā, saspiedušies cils pie cita, dodami vietu cienīgām, augstprātīgām priedēm.

Ilma atceras, kā vakar pagrabā Gundega bija rādījusi ēnā nezin kādu muti ar nevienādiem zobiem. Kas tik neiešaujas prātā? Dīvaina meitene . . . Atradusi par ko jūsmot — bērzi, parasti bērzi . .. Lietas koks, malka . .. Kāds tur dzintars?

— Mēs ar māti runājām, kā labāk sagatavoties kapusvētkiem.

— Vai tad būs kapusvētki?

«Protams, pirmīt nav dzirdējusi ne nieka . . .»

— Nākamo svētdien ... Un pusdienas ēdīs pie mums, Mežakaktos.

— Vai tad kapusvētkos ēd arī pusdienas?

— Protams. Atbrauks pats mācītājs. Tāpat pērminderis būs.

— Ak tā . . . Manu vecmāmuļu gan apbedīja bez mācītāja.

Ilmas lūpas sakniebjas.

— Ejam brokastis! — viņa negaidot ieminas. — Tu jau, māt, arī drīz dzīsi mājās. Es izvārīju kafiju.

Bet Liena atsakās, pirmīt esot izdzērusi krūzīti piena. Un zāle tagad, rudenī, skopa kā pamāte, lai lops plūcot kā plūkdams, mute pustukša. Tā nu viņas brokasto divas vien, jo arī Fredis ir projām — aizbraucis uz Sauju, uz pienotavu jau pašā agrumā un vēl nav atgriezies.

Ilma lej kafiju krūzītēs. Viņa ir mazliet atturīga, bet laipna saimniece. Cītīgi piedāvā Gundegai visu, kas uz galda, lai gan ēdamais vajadzības gadījumā tāpat ar roku sasniedzams. Gundega jau esot bāla un caurspīdīga kā tāds kartupeļa asns .. . Krustmāte Ilma ir patiešām laba, tikai salīdzinājums Gundegai lāgā nepatīk.

Nebeigusi brokastu, Ilma pieceļas, ieiet istabā un ieslēdz radio. No ētera atskan aprauti vārdi, mūzika. Kādu acumirkli telpā ieplūst tik pazīstama melodija, ka gribas to noturēt gandrīz ar varu. Bet izmisīgs saksofona brēciens to pārgriež kā ar nazi un, apslāpējis pavisam. pārvēršas skaļā, histēriskā smieklā.

Ilma ienāk atpakaļ, atstādama durvis pusvirus, bet viņai aiz muguras nekautrīgi smej saksofons. Tad kāds kaut ko saka svešā valodā, un negaidot istabā ielaužas kā milzu spieta dūkoņa. Ērģeles.

— No Zviedrijas, — Ilma paskaidro. — Sāksies dievkalpojums.

Gundegu mazliet pārsteidz šī negaidītā pāreja no trakulīga džesa uz korāli, bet viņa nekā nesaka.

Ērģeles apklust, un ieskanas kāda vīrieša dziedošā, drusku vienmuļā balss. Valoda ir sveša, vārdi ir sveši, tāpēc liekas, ka viņš, tas svešais runātājs, neapnicis atkārto vienu un to pašu.

Ilma atkal sēž iepretim Gundegai, no jauna piedāvā kafiju, tikai šoreiz nezin kāpēc pusbalsī, kā baidīdamās iztraucēt mācītāju tur, tālajā Stokholmā.

— Vai tad jūs kaut ko saprotat, krustmāt?

— Kur nu! Bet tikpat ir tāda kā svētku sajūta, kad paklausies dievvārdus.

Gundega cieši raugās Ilmā, pūlēdamās uzminēt, cik patiesi tās vārdi. Bet Ilmas seja ir ļoti nopietna, svinīga.

Gundega nezina, vai viņas vecmāmuļa ticēja dievam.

Baznīcā viņas nekad netika gājušas. Mācītājus vecmāmuļa saukāja par resnvēderiem un izvirtuļiem. Kaut kas nelāgs reiz bija noticis ar kādu no viņas jaunības dienu draudzenēm, bet kas īsti, Gundega tā arī neuzzināja, jo vecmāmuļa to uzskatīja par bērnu. Un kaut kas šajā bēdīgajā notikumā, acīm redzot, nebija domāts bērna ausīm. Tomēr pierastais teiciens «paldies dievam» viņas lūpās aizvien izskanēja kā no pašiem sirds dziļumiem nākusi atvieglinājuma nopūta . . .

Ilma klusē, gaidīdama, vai Gundega ko neteiks. Bet, kad tā nevaicā nekā, viņa, piebīdījusi tai tuvāk šķīvīti ar ķimeņu sieru, atkal atsāk:

— Kristīgā ticība jau neliek cilvēkam darīt neko tādu, kas ir peļams! Mīli savu tuvāku kā sevi pašu! Vai te ir kaut viens vārds pret godīga cilvēka sirdsapziņu . . . Nogaršo šķēlīti siera! Es tev ieliešu vēl kafiju. Varbūt gribi karstāku? Nekautrējies. .. Ņemsim kaut vai baušļus. Tev nebūs nokaut, tev nebūs zagt, tev būs savus vecākus godā un cieņā turēt. Saki man, — kas tur ļauns?

Dziesma, ko pašlaik dzied dievlūdzēji simtiem kilometru tālu no šejienes zviedru baznīcā, Gundegu nesa-viļņo, paliek vienaldzīga, kā viss, kas nav tuvs sirdij. Bet patiešām, vai tas nav labi, ja ticība liek mīlēt savu biedru — cik jocīgs vārds «tuvākais»! Skolā gan teica, ka dieva neesot, un viņa bija ticējusi katram vārdam, bet nekad neviens tik mierīgi, saprotoši nav runājis ar viņu par to, kas tur ļauns, ja ticība neatļauj zagt un pavēl mīlēt vecākus? . ..

— Tava vecāmāte gribēja bēres bez mācītāja, — tikpat rāmi turpina Ilma. — Es zinu, kāpēc viņa neieredzēja mācītājus. Nu, labi — bija viens slikts. Arī mācītājs ir tikai cilvēks, tāds pats dieva radījums virs zemes kā es, kā mēs visi. Cilvēks var paklupt, kļūdīties, nomaldīties . . .

Vārdi ir kā apaļi, gludi oļi. Tie birst, ripo vienmuļā, nepārtrauktā straumē, it kā tiekdamies kaut ko aprakt, pārklāt.

«Dieva radījums virs zemes ...» Tas ir kā šķautnains akmentiņš vispārējā oļu lavīnā. «Cik savādi — dieva radījums . . .» Gundegas prāts, kas ir piekritis visam, ko sacījusi Ilma, atduras pret šiem diviem vārdiem. Tajos ir kaut kas noniecinošs, pazemojošs. Kas īsti — Gundega nezina. Viņa gribētu iebilst, bet neatskārst, ko sacīt, lai gan cilvēciskais pašlepnums pretojas šim vārdam. Radījums ... It kā viņa, Gundega, būtu vabole vai ods . . .

Pretim raugās Ilmas smaidīgā seja.

— Jau paēdi, Gunīt! Varbūt vēl medu . ..

— Paldies, krustmāt, vairāk ne.

— Tu droši vien domā, ka mācītāji ir sirmi, mūžu nodzīvojuši večuki, bet tā nav. Mūsu cienīgtēvam Jēkabam Krauklītim ir tikai drusciņ pāri četrdesmit gadiem. Skaists, stalts. Redzēsi.

Smaids Ilmas lūpās iezīmējas dziļāks, pašapzinīgāks, ll ka tur būtu arī viņas nopelni, ka mācītājs ir skaists un stalts.

— Tu tak man palīdzēsi visu sagatavot kapusvētkiem, vai ne, Gunīt?

Gundega klusēdama paloka galvu. Protams, viņa palīdzēs, viņa taču nenoskatīsies, kā strādā krustmāte Ilma viena pati. Arī tagad viņa pieceļas, lai novāktu traukus. Pamana, ka Ilma paraugās atzinīgi.

Netīrās krūzes Gundega saliek katlā, bet ar sviesta un siera šķīvīšiem nezina, ko iesākt. Tie nesami uz pieliekamo. un Ilma iet līdzi, lai to parādītu. Pēc pagraba pārpilnības nelielais pieliekamais kambarītis patrepē pirmajā acu uzmetienā liekas gandrīz nabadzīgs. Vecā zupas bļodā olas, lauku bundulis, kam vāka vietā uzlikts dēļa gabals, un vēl pāris podu. Turpat līdzās bišu tīkliņi, dūmu kanniņa un bezmēns. Ilma jau arī pati mana, ka plaukti svešam ienācējam varētu likties pārlieku tukši, un steigšus skaidro, ka ēdamais parasti glabājoties tīnē, lai peles netiklu klāt.

Ilmai, acīm redzot, lielu prieku sagādā saimniecības izrādīšana. No pieliekamā viņa ved Gundegu uz kūti, bet tā nu, diemžēl, pašlaik pustukša. Govis, teles un aitas ganībās. Tikai kaut kur pašā kūts dibenā kāds pustumsā tusnī un berzējas pret aizgalda malu tā, ka dēļi brīkšķ. Ilma Gundegu vedina uz turieni.

— Kas tur tāds ir? — Gundega piesardzīgi apvaicājas.

— Tā ir lielā cūka. Ne reizes nav atnesusi mazāk par duci sivēnu!

Viņas, laipodamas starp abām govju stāvvietām, pienāk pie aizgalda. Pretim blenž divas šauras, labsirdīgas acis, kurām pāri pārkārušās ausis, tik prāvas kā Freda lupatu čības.

— Vai tad drīz būs tie sivēni? — Gundega vaicā, parādīdama ar roku uz šo šauro acu un milzīgo ausu pusi.

— Tas jau vepris. Lielā cūka ir otrā pusē.

Te nu bija! Gundega nezina, samulst vai smieties. Bet Ilma jau rāda tālāk — tas puscūcis, tas mazais vepris, bet tā ir šā pavasara cūciņa. Viņa grozās ejā starp aizgaldiem kā atspole, tā ka Gundegai vai apreibst galva. Kurš nu bija tas puscūcis un kura cūciņa? Un vai šis, baltais milzenis, ir tas pats, kuru viņa ieraudzīja, tikko ienākusi? Bez tam visas šis «cūciskās» būtnes, pamanījušas saimnieci, saceļ tik neaprakstāmu troksni, ka sāk uztraukties pat zosis aplociņā.

Ilma parāda perēkli, kur dēj vistas, un atrod tur divas olas. Tikai melnā vista ejot dēt uz šķūni un vasaru kaisot savas olas pat ceriņu krūmos. Nebūtu tik vāja, varētu kaut nost . . .

Beidzot palicis vecais Šķūnis. Ta ir ēka, kuru ciemiņiem nemēdz rādīt, bel kas nu Gundega par viešņu, pašmāju cilvēks. Taču pat šī necilā ēka stāsta par saimnieces turību: vienā galā smaržīga siena pants, otrā — augsta malkas grēda. Pašā vidū — bluķis ar vidū iecirstu spožu cirvi un zāģējamais krāģis.

Freda valstība, — izmet Ilma ar neizdibināmu smaidu sejā.

— Nu tu esi redzējusi visu, — beidzot viņa saka, apstājusies pagalma vidū, un negaidot palūkojas Gundegā ar tādu skatienu, it kā ieraudzījusi to pirmoreiz. — Tu, Gumt, būsi mantiniece tam visam!

Vējš čabinās sarkanajos mežavīnos, un mājas logi izskatās tik spodri, tik spoži. Varbūt tāpēc tā šķiet, ka visapkārt tumšs mežs? Gan vīnstīgas tāpēc spilgtākas, gan rūtis tā mirdz, gan sienas baltas baltas.

Mežakaklu mantiniece . . .

Pat grūti noticēt, ka tā ir viņa, Gundega. Pēc šaurās istabiņas Priedienā viss šķiet plašs un lepns. Un viņa — mantiniece! Gandrīz neticami. Toreiz, paklausot Ilmas aicinājumam, viņa bija domājusi tikai par to, kā tikt projām no sāpīgajām pagātnes atmiņām, un visam pārējam viņas acīs tad nebija nekādas nozīmes. Viņai nekad nav piederējis pat ne rokas pulkstenītis vai divritenis. Visvērtīgākā manta likās ķiršbrūns ziemas mētelis ar trušādas apkakli. Un nu viņai pēkšņi vienai pašai pieder vesela skaista istaba šajā baltajā mājā un reiz arī pati māja . ..

Gundega ir tik ļoti šīs domas pārņemta, ka pat lapu čaboņā sadzird to pašu: Mežakaktu mantiniece . . .

Ilma redz Gundegas laimē mirdzošās acis un mana, cik strauji viņas krūtīs kūst pēdējais svešuma un neuzticības ledus.

— Tev jāiedraudzējas arī ar Ncri, — viņa saka, nezinādama, ka citādi izteikt savu labvēlību.

Viņa atnes no virtuves cukurkaulu, tik gaļīgu, ar kādu Neris parasti nekad netiek lutināts. Gundega iet sunim klāt, bailīgi turēdama kaulu izstieptā rokā. Suns nerej. Tas stāv kā sastindzis un nenovērš skatienu no bagātīgā cienasta. Viņa acīs nav vairs vakardienas zvērīgā niknuma, tās tumšas tumšas, un tanīs ir gandrīz cilvēcisks izmisums. Taču kaulu viņš neņem . . .

Tā ir vienīgā ēna, kas pārslīd pāri šai Gundegas saulainajai, priecīgajai dienai.

OTRĀ NODAĻA ĒRZELIS AR BIZĪTI

1

Agrāk le viss bijis citādi. Protams, sen scnis, pirms gadu simtiem. Visapkārt šalca meži; priedes, pakāpušās pakalnos, raudzījās pāri bārdainu egļu galvām, un cauri ievājam un alkšņiem stiepās takas, ko nebija ieminušas cilvēku kājas.

Bet pamazām cilvēks nāca uzbrukumā un mežs atkāpās. Pirmie šajā cīņā krita sirmie milzeņi, kuru neskaitāmie dobumi bijuši par šūpuļiem daudzām kovārņu paaudzēm. Spēcīgie, sveķainie skaistuļi padevās un smagnēji sagūla ēku sienās vai kļuva par spārēm, lai vieglām rokām saudzīgi turētu dzeltenu salmu jumtus, kas pamazām zaudēja savu zeltaino mirdzumu, apsūbēja, pārklājās ar sūnām. Bērzi iegāja istabā, nometa zaļos plīvurus, novilka baltās zeķes un pārvērtās par gluži parastiem galdiem un krēsliem. Bet vissīkstāk pretim turējās mazie krūmeļi. Tie ložņāja pa zemi, pieticīgi sakņodamies visur, kur vien atradās kaut plaukstas tiesa visliesākās zemes.

Jā, mežs atkāpās, bet nepazuda bez pēdām. Mantojumā tas atstāja ne tikai celmus un ēkas, un čīkstošas aku vindas virs koka grodiem. Mežs atstāja savu vārdu.

Ja par agrāko pagasta un tagadējo ciema padomes nosaukumu «Noriesi» vēl varētu strīdēties, vai tas cēlies no vārda «nora» vai «noriets», tad par citiem nosaukumiem neradās ne mazākās šaubas. Te bija Mežmuiža, Mežatērce, Mežupīte, Meždzirnavas, Mežnoras, Mežapu-ķes, Mežmātes, Meždegas, Mežvidi, Mežuļi, Mežrotas, Mežmaļi, Mežgaļi ... Ja vēl pieskaitītu klāt visus tos vārdus, kuros ietilpst «sils», «birzs» vai «vēris», iznāktu lik garš un sarežģīts saraksts, ka nāktos palīgā ņemt ciema padomes saimniecības grāmatu . . .

Bet Gundegai likās vienalga, vai viss, ko stāstīja svešais puisis, būtu pierādāms ar ierakstiem dokumentos un hronikās. Bija saistoši, un pietika ar to. Savāds puisis . .. Viņai Noriešu mežs likās padrūms, svešs. Bet šoferis runāja ka par kaut ko sen zināmu. It kā pats būtu redzējis, kā pa takām uz strautu nāk vilki un stirnas, uz to pašu strautu, kas nes Mežupītcs vārdu un tek le-jiņā, turpat aiz Mežakaktiem. Protams, redzējis jau nebija. Jo tagad vilki uzklīstot tikai retumis, un arī stirnas neizdodoties sastapt bieži. Zaķus gan.

Šoferis pasmējās. Kas nu zaķis par zvēru, garausis bez nekādas romantikas . . .

Gundega redzēja puiša plaukstas uz stūres. Tās bija lielas un platas. «Lāča ķepas,» viņa nodomāja. «Pats tāds slaids, bet rokas kā vāles ...» Arī prāvo kravas automašīnas stūri tās turēja kā rotaļlietiņu — viegli, pat saudzīgi, it kā baidītos salauzt . . .

Šoferis veda viņu jau no pašas Saujas. Gundegai nebija pulksteņa, tāpēc gadījās, ka viņa nokavēja autobusu, nedaudz, varbūt par kādu minūti vai divām. Bet ar to pietika, lai paliktu ietves malā ar saviem iepirkumu saiņiem noskatoties, kā autobuss pamazām attālinās, lidz ielas līkumā nozūd skatienam. Nākošais gāja tikai vakarā. Viņa savāca saiņus un lēnām vilkās tajā pašā virzienā, kur nupat bija izgaisis autobuss. Varēja vēl pamēģināt pilsētas nomalē uz šosejas apturēt kādu smago automašīnu.

Gundegai laimējās. Tiklīdz viņa bija iznākusi uz lielceļa, brauca pusotrtonnīgā kravas mašīna. Gundega pacēla roku, šoferis pieturēja un izliecās pa lodziņu.

— Uz kurieni? viņš pavaicāja.

— Ludzu, vai nevarētu mani aizvest līdz Noriešiem? Līdz mežniecības ceļam. Bet, ja jūs griezīsieties mežā, tad vēl pāris kilometru tālāk.

Nē, mežniecības ceļā viņš gan negriezīšoties, bet līdz ceļa galam aizvest varot, kāpēc ne.

Viņš atvēra kabīnes durtiņas, paņēma pretim Gundegas tīkliņu un somu un pastiepa roku arī viņai pašai. Izmetis pa lodziņu smēķa galu, iedarbināja noslāpušo motoru. Automašīna paklausīgi sāka ripot. Kabīnē stipri oda pēc benzīna, tikai pūsma, kas nāca no āra, bija svaiga. «Smaržo pēc vēja,» Gundegai iešāvās prātā.

Pēc brītiņa, kad aiz muguras bija palikušas Saujas pēdējās mājas un sākās lauki, mašīna uzņēma gaitu pret stāvu pakalnu. Vairākas minūtes Gundega neredzēja nekā cita ka vien ceļu, kas starp apputējušiem alkšņu krūmiem veda uz augšu. Motoram rēcot, automašīna kā milzu bruņurupucis rāpās aizvien tuvāk padebešiem, kas slīdēja zemāk un zemāk, tieši viņiem pretim. Likās, tur beidzas zeme un pēc acumirkļa viņi aizlidos kaut kur izplatījumā. Bet gluži negaidot, kā filmā, pēkšņi acu priekšā atklājās lēzena, rudenīgā dūmakā tīta ieleja. Bruņurupucis brīnumainā kārtā pārvērtās par putnu un viegli laidās lejup, pretim šai vilinošajai, violetajai dūmakai.

Gundegai pat aizrāvās elpa, kā kādreiz šūpolēs.

— Sasodītais Kupris, — šoferis norūca.

Gundegai šķita, ka pārklausījusies.

— Kā jūs teicāt? — viņa nedroši pavaicāja.

Neatraudams skatienu no ceļa, viņš pasmaidīja:

— Es sacīju — Kupris. Tā sauc šo te kalnu. Nezinājāt? Tad jūs neesat šejieniete. — Viņš mazliet padomāja un tad piebilda: — Man šķiet, esmu pat uzminējis, kas jūs tāda esat.

— Tiešām, — viņa neslēpa izbrīnu.

Tagad automašīna jau bija nobraukusi pašā lejā, un no šejienes kalns nemaz nelikās ne tik augsts, ne tik stāvs. Priekšā iznira nākošais, un tas noteikti izskatījās lielāks. Uz paugura sakumpušās muguras zvilnēja smags, tumšs sils, kas no augšas bija šķitis violets. īsta Vidzemes ainava . . .

— Jūs droši vien braucat uz Mežakaktiem, — šoferis sacīja.

— Kā jus to zināt?

Viņš iesmejas:

— Esmu vietējais Šerloks Holmss ... — un pēc brītiņa piemetināja. — Uzminēt jau nemaz nav tik grūti. Jūs pirmīt teicāt, ka jātiekot uz mežniecības ceļa, pāris kilometru no šosejas. Tur ir tikai divas vietas, uz kurieni jūs varētu doties: kapsēta un Mežakakti. Skaidrs, ka ar savām pauniņām un lūliņām uz kapsētu jūs nebraucat . . .

Likās, ka šofera rokas kustējās un darbojās pašas no sevis, jo viņš šķietami izklaidīgi vēroja ceļu un beidzot sāka pat klusi svilpot, nepārtraukdams šo nodarbību ne asos likumos, ne arī tad, kad ar dārdu un švīkstoņu garām aizdrāzās kāda pretim braucoša automašīna. Viņš svilpoja «Piemaskavas vakarus», taču visai nemākulīgi. Gundega gribēja kaut ko sacīt, bet noturējās, bīdamās, ka šoferis varbūt ļaunosies par viņas aizrādījumiem.

— Kā jūs sauc? — puisis iejautājās, negaidot mitējies svilpot.

— Jūs taču esat Serloks Holmss, — viņa pajokoja.

Pirmoreiz viņš pagrieza galvu pret Gundegu. Viņa

acis bija tumši brūnas, lielām zīlītēm, mazliet ieslīpas.

— Uzminiet, — Gundega bikli pasmaidīja viņam pretim.

Šoferis atkal paraudzījās uz ceļu, un viņa no jauna redzēja tikai tā noteikto, pat mazliet paskarbo profilu.

— Emīlija, Marija vai Rozālijā neder, — viņš ierunājās.

— Kāpēc?

Viņš atbildēja aplinkus:

— Jums labāk piederētos Mudīte, Jautrīte, Skaidrīte vai Spodrīte.

— Tas nozīmē, ka es izskatos . . . gaisīga, kā būtu teikusi mana vecmāmuļa?

— Vai tad jūs tāda neesat? — viņš zobgalīgi atjautāja.

Viņa nodūra acis, slēpdama mulsu.

— Es tikai pajokojos, — šoferis piemetināja. — Gluži otrādi, jūs man liekaties ļoti nopietna.

— Un tomēr man ir puķes vārds!

— Lilija, Roze, Vijolīte . . .

— Par skaistu! — Gundega iesaucās, neļaudama viņam turpināt. — Kaut kas daudz vienkāršāks!

— Nātre? Vai ir tāds vārds — Nātre?

— Tas ir govju vārds!

— Tad piedodiet! Varbūt Rozīne? Nesmejieties. Mums kaimiņos, Mežgaļos, dzīvo viena Rozīne. Vecāki gribējuši nosaukt tādā vārdā, kas nebūtu nevienā kalendārā. Un kas vainas? Salds, gards vārdiņš, taisni apēst gribētos ... Tpī tu piķis! — viņš negaidot nopukojās pie sevis. — Kur tad viss ūdens palicis! Rūs jāpietur uz brītiņu un jāiesmeļ.

— Bet kur jūs te ūdeni ņemsiet?

— Tur!

Šoferis pameta ar galvu uz lodziņa pusi un, mazliet pieliekusies, Gundega ieraudzīja, ka gar pašu ceļa malu aizlokās tērcīte.

Mašīna apstājās, un šoferis izlēca ārā. Varēja sadzirdēt, kā viņš kravas kastē nošķindināja spaini un pēc tam noskrēja no ceļa uzbēruma līdz tērcei. Kad motora troksnis noslāpa, Gundega sadzirdēja ūdens burzguļo-šanu un meža šalkas. Strautā kāds bija ielicis laipu, kas balstījās uz diviem grīļīgiem mietiem. Piekalnē stāvēja māja, no turienes šurp laikam arī nāca pēc ūdens.

Šoferis uzkāpa uz laipas, vispirms padzērās tāpat no riekšavas, tad saslapināja matus, tikai pēc tam iesmēla

ūdeni spaini un kāpa atkal augšup. Pamanījis Gundegas seju pie atvērtā lodziņa, tas viņai uzsauca:

— Te nav slikti! Tiesa?

Kādu brītiņu viņš noņēmās ap motoru, tad ar slaidu vēzienu iesvieda tukšo spaini atpakaļ kravas kastē. Pāri viņa pierei krita taisnas, mitras matu šķipsnas.

Beidzot viņš no jauna pievērsās Gundegai:

— Kā tad jūs galu galā sauc, Mežakaktu princese?

Viņa pietvīka par šo uzrunu, bet nepatīkama tā tomēr nebija.

-— Gundega.

— Sūra, dzeltena puķe, bez smaržas ... — viņš noteica, rokas slaucīdams lupatā. — Bet mans vārds ir Viktors. Agri vai vēlu tikpat būtu jāiepazīstas. Dzīvoju Silmaļos. Mēs ar Mežakakliem iznāktu tuvākie kaimiņi, ja nebūtu priekšā tas sils un tas mežs. Te jau gandrīz visas mājas tā izkaisītas, tikai ciematā, protams, ne.

Puisis pameta ar galvu uz tuvējo māju pusi:

— Tās ir Meždegas. Bet tuvējie kaimiņi, Mežarūķi, redziet kur, — viņš parādīja ar roku turp, kur tālumā pāri koku pudurim kā rādītāja pirksts pret debesīm stiepās tikai skurstenis. — Tagad jums pamazām būs jāiepazīstas ar visiem Noriešiem.

— Kāpēc jums šeit visi māju nosaukumi saistās ar mežu? Citur gan tā nav.

— To es jums varu pastāstīt, — viņš pasmaidīja, atkal apsēzdamies pie stūres. — Ja kādam ienāktu prātā uzrakstīt Noriešu vēsturi, izrādītos, ka pie labākās gribas nekādi bez tiem mežiem nevar iztikt . . .

Tā viņš arī pastāstīja par to, kā cēlušies Norieši, droši vien šo to pats piedomādams klāt, bet Gundega klausījās, negaidot savaldzināta.

— Te patiešām ir skaisti! — viņa beidzot sacīja.

— Varbūt jūs šurp atbraucāt pavisam, Gundega?

— Jā.

— Kāpēc?

Viņa pacēla uzacis, mazliet izbrīnījusies par šo tiešo jautājumu, un izvairīgi atteica:

— Tāpat vien . . .

Viktors redzēja Gundegas cieši sakniebtās lūpas un atskārta, ka ar strupo atbildi tā cenšas norobežoties no viņa, svešinieka, neļaujot ielūkoties savā pasaulē.

— Neļaunojieties! — viņš silti sacīja.

Viktora balsī viņa sadzirdēja līdzdalību, izpratni un, negaidot atplaukusi, vaļsirdīgi pateica:

— Ziniet, es būšu Mežakaktu mantiniece!

Tikai pasacījusi, viņa attapās, ka nepazīstama cilvēka ausīm tas varētu likties naivi, kā naiva liekas bērna lielīšanās ar pīkstošu plīša lācīti. Gundega baidījās, ka Viktors varbūt pavīpsnās, bet viņš atkal novērsa skatienu no ceļa un palūkojās viņā. Paraudzījās cieši, bet bez smīna un arī bez apbrīnas, domādams kaut ko savu.

— Jūs ļoti priecājāties? — beidzot viņš vaicāja.

— Protams, -— viņa atzinās. — Mums ar vecmāmuļu Priedienā bija astoņu metru istabiņa, bet te — es nomu/, nezinu, cik to kvadrātmetru īsti ir. Tāds plašums! Man jumta stāvā pašai sava istaba ar lielu logu.

Vai tad jūs līdz šim neesat redzējusi lielas, skaistas mājas?

— Saprotams, esmu. Bet nekad neesmu tādā dzīvojusi. Mums Priedienā arī bija jaukas mājas. Dažreiz, garām iedama, noskatījos un domāju: laimīgi cilvēki, kas tur dzīvo! Namelis, kurā mēs mitinājāmies, bija mazs un vecs, un saimniece tikpat par istabeli ik mēnesi plēsa septiņdesmit rubļu. Manai vecmāmuļai bija tikai pensija un pirms tam apkopējas alga. Gaļu mēs ēdam tikai pa svētdienām ... Bet te — sestdien krustmāte ceps torti, šitik milzīgu, — viņa parādīja ar rokām, pie tam droši vien pārspīlēja, taču Viktors nekā neiebilda,— kaušot teļu un zosi. Es jau tāpēc arī vedu no Saujas miltus, cukuru un rozīnes. Jā, un piparus un vaniļu.

Gundega redzēja, ka Viktors pamazām it kā saduga. Viņa atcerējās, kā pirmīt, strauta malā, tas ar slapjajiem, pār pieri nokritušajiem matiem bija smējies, baltajiem zobiem zibot. Bet tagad sēdēja nerunīgs, nez kāpēc kļuvis tāds kā nelaipnāks, tikai platās lāča ķepas grozīja stūri tikpat rotaļīgi un saudzīgi kā iepriekš. Taču Gundegas prieku nekas nespēja aptumšot.

— Jums kādi svētki, vai? — beidzot viņš it kā starp citu ieprasījās.

— Kā tad! Kapusvētki. Pie mums būšot pats mācītājs. Mana vecmāmuļa sacīja, ka mācītāji ir resnvēderi. Bet šis esot slaids un skaists.

— Kas tad vēl pie jums būs?

— Pērminde ... — Gundega iesāka un aprāvās, tikai mile atskārtusi, cik zobgalīgi bija skanējusi Viktora balss.

Viņa aizvainota novērsās.

— Kāpēc jūs vairs nekā nestāstāt, Gundega?

Viņa neatbildēja.

— Saskaitāties? Nav vērts skaisties!

Bet kāpēc jūs tā ... — Gundega neatrada vārdus, lai apzīmētu to, kas viņu bija aizskāris Viktora tonī.

Neapvainojieties, Gundega, bet . . . bet man likās mazliet jocīgi, ka jūs la lepojāties ar šo māju . . .

Gundega pietvīka:

Vai tad tas ir kas slikts? Kāpēc? Varbūt tāpēc, ka es tur esmu sveša, atnācēja, vai arī varbūt ... — viņa piebilda mazliet izaicinoši, — ka es to māju neesmu cēlusi?

— Varbūt .. .

— Bet jūs? Vai to māju, kur dzīvojat, jūs pats esat celis?

— Neesmu vis.

— Nu, redzat! — viņa iesaucās kā uzvarētāja. — Bet jūs sakāt, ka . ..

Vai mūsu klubu jau apskatījāt? Neesat apskatījusi? To gan mēs uzcēlām paši. Divi bija no būvbri-gādes, pārējie tāpat. Strādājām pa brīviem brīžiem, dažreiz pat pa nakti.

— Kādi «mēs»?

— Kolhoza komjaunieši.

— Laikam daudz sapelnījāt, ja strādājāt pat pa nakti? — Gundega pateica un pati apkaunējās par ironisko pieskaņu, ko saklausīja savā balsī. — Protams, tas nav galvenais, taču ... — viņa gribēja nolīdzināt asumu, bet neprata to izdarīt.

— Mēs strādājām «tāpat vien» — kā jūs sakāt.

— Bez naudas?

Viņš pasmaidīja par Gundegas pārsteigumu:

-— Vai tad grūti pastrādāt pāris stundiņu pēc darba?

— Un jūs arī?

— Es vedu materiālus, — viņš vienkārši atbildēja.

Gundegas skatiens pauda vienlaikus neticību un apbrīnu.

— Tas ir tālu?

— Kas tad?

— Tas jūsu celtais klubs.

— Ciematā. Vēl kilometra pusotra aiz mežniecības ceļa.

— Ak tā . ..

Gundega nevaicāja vairs neko.

Viņi bija atbraukuši. Viktors mašīnu apstādināja pie autobusa pieturas, tieši tur, kur Gundega pirms nepilnas nedēļas bija izkāpusi ar saviem koferiem.

Pa atvērtajām durtiņām Viktors viņai pasniedza iepirkumu saiņus.

— Uz redzēšanos, — Gundega sacīja, mazliet vilcinājusies, pastiepa viņam roku un pēc tam devās uz mežniecības ceļa pusi. Gabaliņu pagājusi, atskatījās, pārsteigta, kāpēc viņš nebrauc projām. Viktors pašlaik uzrāva sērkociņu un aizdedzināja papirosu, domīgi noraudzīdamies Gundegai pakaļ.

Beidzot mašīna ierūcās. Atskatījusies vēlreiz, viņa ieraudzīja vienīgi putekļu vērpeti uz ceļa, bet rūkoņu jau kaut kur patālu atbalsoja mežs.

2

Pie šķūņa neizjūgts ar visiem ratiem stāvēja zirgs un saliecies, stiepdams lūpas uz priekšu, snaikstījās pēc pāraugušās zāles garajiem stiebriem. Acīm redzot, jaunības dienās tā spalva bijusi pelēka vai varbūt pat melna, jo uz nosirmojušās muguras vēl varēja saskatīt tumšākus plankumiņus.

Pamanījis Gundegu, zirgs strauji pacēla galvu. Zemu nobrukušās sakas atslīdēja atpakaļ parastajā vietā, nočīkstēja sedulka. Neapcirptās nenosakāmas krāsas krēpes krita pāri pierei, gandrīz pavisam aizsegdamas acis, kas glūnēja diezgan nelaipnas un padrūmas. Bet, kad Gundega gribēja zirgam paiet garām, tas negaidot iebubinājās un pavadīja viņu ar skatienu.

-— Ko tu gribi . . . zirgs?

Gundegai pašai likās jocīgi, ka viņa uzrunāja to vienkārši par «zirgu», bet vārds jau nebija zināms.

Izdzirdis cilvēka balsi, tas saslēja ausis.

Gundega nolika savus saiņus turpat pagalma vidū, piegāja zirgam klāt un pastiepa roku, lai noglaudītu gaišo, samtaino purnu. Bet tas negaidītā vīzdegumbā aši pa-cirta galvu un augstprātīgi nolūkojās uz viņu no augšas uz leju, it kā sacīdams:

— Neaiztiec mani, svešā brunčainā būtne!

G undega icspurdzās:

Redz, kāds tu! Te bubini, te atkal spurojies!

Zirgs ieklausīdamies kustināja ausis, bet kaut kas no viņa kareiviguma bija pagaisis.

Pats tu jau esi ta nekas, — Gundega atkal atsāka šo dīvaino sarunu. — Tikai galva tev ka stilīgajam. Tu nudien izskatītos glītāks, ja mēs tev tās krēpes — šņikt!

Viņa uzjautrināta parādīja ar diviem pirkstiem, kā būtu vajadzējis krēpes nogriezt ar šķērēm, un zirgs no jauna iztrūcināts paslēja galvu.

Te Gundegai iekrita prātā, ka varbūt kāds pa logu redz, kā viņa le ērmojas. Viņa piesardzīgi atskatījās, bet visus logus cieši nosedza aizkari, un tāpēc šķita, ka māja aizvērusi acis un guļ. Viņa paņēma tīkliņu un somu, lai ietu iekšā, bet, paspērusi dažus soļus, atkal aiz muguras izdzirda lūdzošu bubināšanu. Zirgs nepārprotami raudzījās uz aku, kur uz grodiem uzlikts koka spainis.

— Tu gribi dzert? — Gundega uzminēja. — Tad jau arī vajadzēja tūlīt sacīt.

Viņa iesmēla ūdeni un atnesa zirgam. Tas dzēra lieliem guldzieniem, zobiem skrapstinādams gar laužņiem, jo Gundega nebija pratusi tos izņemt. Kad spainis bija iztukšots, Gundega atnesa vēl vienu, izslāpušais dzīvnieks izdzēra arī to, bet tad zaudēja jebkuru interesi gan par aku, gan pašu Gundegu.

— Nepateicība — pasaules alga!

Uz šādu dzīves gudrību zirgs atbildēja ar vieglu astes vēzienu, kas gandrīz skāra Gundegas seju. Izskatījās, it kā dzenātu mušas. Tomēr šoreiz tas augstsirdīgi atļāva paglaudīt purnu, ar visu savu izturēšanos tai pašā laikā likdams manīt, ka šo glāstu nevis kāro, bet tikai piecieš mīļā miera labad. Gundega atbīdīja krēpes no pieres. Zirga acis uzreiz kļuva mīlīgākas, tās bija brūnas un gudras, bet piere gluda, ar nelielu, tumšu zvaigznīti pašā vidū. Šķēru nebija, bet Gundega izgudroja, kā savaldīt garās, pinkainās krēpes — viņa sapina bizili . . .

— Skaisti! — pēkšņi Gundegai aiz muguras atskanēja vīrieša balss.

Viņa pietvīkusi apcirtās apkārt, nokaunējusies, il kā būtu pieķerta rotaļājamies ar lelli.

Nemanīts bija pienācis nepazīstams pavecāks vīrs. Vārdu «skaisti» viņš pateica ar skaidri jaušamu zobgalību, bet Gundegas piesarkušajā sejā vērās ar labsirdīgu smaidu.

— Varbūt tāda frizūra ērzelim ir mazlietiņ par sievišķīgu, bet derīga gan.

Viņš piegāja pie zirga un smiedamies paplikšķināja pa ta sirmo kaklu:

— Ej, ej, Ingu, un tu ļāvies, lai tev sapin bizi! Dzert gribi ?

— Es jau padzirdīju! — sacīja Gundega, priecīga, ka radusies vismaz iespēja kaut ko pateikt un visu laiku nav muļķīgi jāklusē.

— Ā! — svešinieks sacīja tādā tonī, ar kādu mēdz izteikt atzinību bērnam. — Tad labas attiecības ar Ingu ir saprotamas.

Viņš pienāca Gundegai klāt un, pastiepdams pretim plaukstu, nosauca savu vārdu:

— Sīmanis.

Viņa cietās plaukstas spiediens bija īsti spēcīgs. Gundega nevarēja lāgā ciest cilvēkus, kas sniedz roku kā atdzisušu pīrāgu. Viņa dažkārt pat bija gudrojusi, diez kā sasveicinās divi tādi, kas sniedz viens otram roku nevis spiedienam, bet kā nobučošanai . . .

Sīmanim varēja būt gadu piecdesmit. Staltais, plecīgais augums nedaudz salīcis, kas, starp citu, šādiem ļoti gariem cilvēkiem atgadās nereti jau pašā jaunībā. Seja sakritusies, dziļām rievām vaigos. Acis likās tikpat labsirdīgas kā smaids, un Gundega sajuta pēkšņu, gandrīz neizskaidrojamu uzticību pret šo lielo, sakumpušo vīru.

— Atbraucu Ilmai palīgā nokaut teļu, — viņš pastāstīja.

— Teļu? To mūsējo, to brūno? — Gundegas sejā droši vien atspoguļojās izbīlis, jo Sīmanis viņā pavērās ar izbrīnu.

— Ilmai bulli, diemžēl, nevajag, — viņš noteica.

— Es saprotu, bet . . . bet . . .

Šajā ziņā Gundega bija īsta pilsētniece, lai gan — kas nu Priediena par pilsētu? Un tomēr. Starp gaļu, ko sacirstu glītos gabaliņos pārdeva skārni vai tirgū, un brūnu, spriganu teļu. kurš lēkāja pa aizgaldu, brīžam nagiem klaudzinādams pret dēļiem, viņa pašlaik nespēja atrast tādu sakarību, kas neliktos līdz sirds dziļumiem aizvainojoša un rupja. Гиг, Priedienas veikalā, viņa gaļā redzēja nevis dzīvu lopu, bet ēdienu, ko vecmāmuļa no tās gribēja pagatavot —zupu vai kotletes. Jaukais teliņš, kam viņa pati vēl šorīt bija nesusi miltu dziru, taču nav nekāds gaļas gabals . . .

Gundega paskatījās uz Sīmani gandrīz naidīgi. Bet viņš neapvainojās, gluži otrādi, viņa sejā iezīmējās neizprotams maigums.

— Jūs vēl esat tik jauniņa, — viņš sacīja, — vēl tīrais bērns.

Viņš pacēla no zemes Gundegas tīkliņu un somu:

— Palīdzēšu ienest.

Tīkliņu viņš paņēma neveikli, šķībi, un no turzas sāka birt rozīnes.

— Vai! — iesaucās Gundega. — Ak, tās nelaimīgās rozīnes!

Sīmanis satrūcies sagāza tīkliņu uz otru pusi, bet nu bira vēl trakāk. Beidzot Gundega pamanījās pustukšo turzu aiztaisīt. Viņi abi pietupās, lai uzlasītu izbirušās ogas.

— Nu mums gan abiem Ilma uzbērs piparus. Ai, kā uzbērs! — viņš sacīja ar to pašu nemainīgo smaidu, un pēkšņi, par spīti errastībām izkaisīto rozīņu dēļ, Gundega manīja, kā izgaist pirmītējais īgnums pret Sīmani.

Viņi abi sasmaidījās kā sazvērnieki.

To, ka šeit kaut kas tiek birdināts un kaisīts, pirmais pamanīja gailis, atskrēja pa priekšu savām daudzajām sievām un, tūlīt pat ieraudzījis rozīni, nogaršoja neparasto atradumu. Oga laikam atbilda gaiļa gaumei, jo viņš uz karstām pēdām sasauca visu vistu baru.

— Tiš, tiš! — Gundega izmisīgi vēcināja rokas un sita plaukstas, pūlēdamās aizdzīt uzmācīgos putnus. Bet lie zemē nobirušo uzskatīja par savu tiesu un neatkāpās ...

Kad Gundega ar Sīmani iegāja virtuvē. Ilma uz galodas trina garu tuteni. Sīmanim viņa nekā neteica, tikai uzmeta pārmetošu skatienu, it kā sacīdama:

«Pat tik daudz tu nevari ...»

Viņš saprata un sniedzās pēc naža un galodas, bet Ilma nedeva un strupi izgrūda:

— Kā jau asināju, la ari uzasināšu!

Sīmanis paraustīja plecus, juzdamies neveikli Gundegas klātbūtnē. Bet Gundega Ilmas nelaipnību saprata pa savam:

«Dusmojas. Tātad redzējusi pa logu ...»

Klusēdama viņa izkravāja iepirkumus uz galda.

Lai pārbaudītu tuteņa trinumu, Ilma vairākās vietās ar pirkstu viegli skāra asmeni. Nazis laistījās kā spoguļa lauska.

— Kā tev gāja pa Sauju? Visu pārvedi?

«Sāksies!» ar bailēm nodomāja Gundega un diezgan nesakarīgi iesāka:

— Vedu . . . bija labi, bet izbira . . .

Tuteņa spīdums Ilmas sejā iezīmēja gaišu švīku.

— Ko tu tur purpini? Kas tev izbira, nauda?

— Es viņai izbēru rozīnes! — sacīja Sīmanis.

Un tanī acumirklī, kad Gundega bija gaidījusi brāzienu, Ilma negaidot skanīgi iesmējās:

— Ak tu mīļais dievs! Paskaties, Sīmani, kā viņa pārbijusies . . .

Tutenis drebēja Ilmas rokā, un tāpat trīcēja arī gaišā atspīduma svītra viņas sejā.

— Domāt, būtu miljonu pazaudējusi. Ak tu. muļķīt!

Gundega nespēja pat lāgā noticēt. Viņas lūpu kakliņos iezīmējās kautrs smaids. Bet acis vērās Ilmā ar pateicību un pat tādu kā apbrīnu.

«Cik laba ir krustmāte Ilma! Taisni neiedomājami laba!»

Ilmai nekas nepalika apslēpts, un viņa sacīja Gundegai ar to līksmo sajutu, kas pārņem cilvēku augstsirdības brīdī:

Atlikušās tu, Gunīt, vari apēst! Tikpat ogu maize tur vairs neiznāk. Miltus un cukuru ieliec tīnē pati. Mēs ar Sīmani ejam kaut teļu . . .

Kamēr tas notika, Gundega sēdēja savā jumtistabiņā, bailīgi vairīdamās no āra trokšņiem un vienlaikus ieklausīdamās tajos. Viņai likās, ka tūlīt sadzirdēs kādas briesmīgas skaņas. Bet nevarēja saklausīt gandrīz neko, līdz atskanēja Ilmas soļi uz kāpnēm.

Nāc lejā, bailīgā trusene! — tā sauca, pēc tam sacīja vēl kaut ko, nevarēja saprast — Gundegai vai Sīmanim, un iesmējās.

Vakariņās viņi ēda saceptas teļa aknas, jo — ka teica Ilma — līdz svētdienai tās tikpat nevarēšot saglabāt svaigas. Gundega cītīgi pūlējās nedomāt neko lieku, taču nespēja pilnīgi atvairīt tādu kā kauna un nodevības apziņu tieši tāpēc, ka patiesībā aknas bija ļoti garšīgas.

Gundega nekad nebija pratusi izlikties, un arī tagad viņas šaurajā sejā Ilma varēja izlasīt visu, kas nodarbināja prātu. Gundegas izjūtas tai likās savādas, pat drusku jocīgas, un tanī pašā laikā izraisīja klusu sarūgtinājumu. Viņa pat īsti neapjauda, kāpēc tas tā, un beidzot sacīja:

— Tu esi pārlieku jūtīga, Gunīt. Tā ir grūti dzīvot, un mūžu tā nevar nodzīvot.

Ilma uz brīdi apklusa un il kā centās satvert kādu pavedienu, kas šķietami saistītu Gundegu ar viņas pašas jaunību, nē, drīzāk bērnību. Viņa negaidot atklāja, ka pašai taču jaunības gandrīz nav bijis. Cik savādi iznāk. Septiņpadsmit gadu vecumā viņa jau bija Friča sieva. Bet līdz tam ... ak dievs! . . . līdz tam viņa taču bija bērns!

Ilma pamanīja sev pievērstās pelēkās acis. Tanīs bija mēms jautājums. Kaut ko viņa, Ilma, acīm redzot, nebija pateikusi līdz galam.

— Kāpēc, krustmāt? — beigu beigās vaicāja Gundega.

— Redzi, — Ilma diezgan nesakarīgi atsāka, — kad mans tēvs kāva vepri, es, vēl gluži knīpa, gultā zem deķa kviecu tā, it kā kautu mani pašu. Bet vēlāk, kad vīrs bija prom un negadījās neviens vīrišķis, tad es ar visu . . . ar lopiem liku galā pati . . .

A iņa dziļi ievilka elpu un noteica bez acīm redzama sakara ar visu iepriekšējo:

— A arbūt žēl, varbūt ne, bet ar tīrām rokām nenodzīvo neviens.

Paraudzījās Gundegā un atskārta: nevajadzēja sacīt vismaz to, pēdējo . . . Šķila, meitene atkal izteiks pirmītējo bērnišķīga naivuma pilno jautājumu:

< Kāpēc, kruslmāt?»

Nē, nevaicāja. Tikai neizpratnē palūkojās vispirms viņā, Ilmā, pēc tam uz Sīmaņa nodurto galvu.

«Jā, Sīmanis,» viņa pēkšņi iedomājās, sajutusi nepieciešamību kaut kāda veidā izskaidrot Gundegai Sīmaņa klātbūtni. «Ja tas notiktu tikai šodien, tad jau . . . J3_0t tas nebūs šodien vien. Sīmanis nāks .. . un Gundega nav akla ...»

Ilmai šķistu daudz vieglāk, ja Gundega būtu pieaugusi, jo tad neliktos grūti pateikt. Ja viņa būtu nesaprātīgs bērns — nevajadzētu sacīt vispār neko. Tikai Gundega vairs nebija bērns, bet tā vēl nebija arī pieaugusi sieviete ...

Ilma neapķērās, ka Gundega taču noteikti domā par ko citu un ka tāpēc viņas vārdi tai varētu likties kā neizprotams lēciens sāņus no visa, par ko viņas runājušās, tāpēc negaidīti sacīja:

— Mežsargs Sīmanis mums ar māti dažreiz piepalīdz saimniecībā.

Tikai izteikusi, attapās, cik nepārliecinoši un pat naivi tas bija izskanējis. Satrūkusies pacēla galvu, bīdamās, ka pasarg dievs! — Gundega pēkšņi varētu pasmīnēt.

Gundega nesmīnēja. Viņa pat neraudzījās šurp, bet kaut kur visiem garām. Varbūt logā? Taču ārā valdīja jau pilnīga tumsa, un rūtīs kā spogulī bija redzamas tikai viņu visu galvas un kūpošā kartupeļu bļoda galda vidū.

Ilma sajuta atvieglinājumu.

«Nesaprata. Drīzāk gan nedzirdēja ...»

Gundega tiešām nebija dzirdējusi. Gluži kā ap grūtu mīklu viņa nopūlējās ap Ilmas pirmīt kā neviļus iz-

mesto teicienu: «...ar tīrām rokām nenodzīvo ne

viens ...»

Kādas tās bija — tīrās rokas? Tādas kā viņai, Gundegai, pašlaik — nesen nomazgātas siltā ūdenī ar smaržīgām medus ziepēm? Ja tās notraipīsies — viņa nomazgās atkal .. . Nē, krustmāte Ilma, acīm redzot, bija domājusi ko citu.

з

Kad Gundega uzkāpa savā istabiņā, bet Sīmanis aizgāja izjūgt Ingu, ierunājās Lienu, kas visu laiku nebija bildusi gandrīz ne vārda:

— Tu domā, Ilma, ka tā būs labi, tagad, kad pie mums dzīvo viņa?

Ilma saprata, ko māte gribējusi sacīt, bet tikpat pārjautāja:

— Es'nezinu, māt, uz kuru pusi tu mērķē?

Liena mazgāja traukus, šķindinādama šķīvjus un dakšiņas. Sniegdamās pēc dvieļa, pameta pār plecu īsu skatienu Ilmā:

— Viņa nav bez acu . . .

— Gundega nekā nesaprot, — Ilma teica, manīdama, ka balsī trūkst pārliecības, tāpat kā pārliecības nav arī viņa pašā.

Tu tā spried? ... — Liena vilcinājās, šaubīdamās — teikt vai neteikt to, kas nodarbināja prātu. Tomēr pateica: — Vakar viņa man piepeši pavaicāja, kāpēc aizgājusi Dagmāra.

Varēja redzēt, cik pēkšņi Ilmas sejā iesitās sarkani plankumi:

— Un tu?

Liena klusēja, tikai trauki skaļi šķindēja viņas rokās.

— Un ko tu, māt? — Ilma atkārtoja pēc brītiņa.

Liena atkal neteica neko. Ilma redzēja, ar kādu pārliecīgu cītību viņa slaucīja šķīvjus, trina ari vēl tad. kad tie jau bija pavisam sausi.

Pēkšņi Liena strauji pacēla acis un sacīja klusu, bet ar dziļa rūgtuma pieskaņu:

— Nebaidies, patiesību jau nepateicu . . .

Sārtie plankumi, kas bija tik spēji iesitušies Ilmas sejā, bālēja pamazām, gandrīz nemanāmi.

— Ar Dagmāru jau ir viegli, — tādā pašā tonī turpināja Liena, — Dagmāra ir projām, un neviens gailis nedzied par to, kāpēc viņa aizgājusi. Bet Sīmanis ir šeit, acu priekšā . . .

— Un tad? — Ilma gribēja pavaicāt iecirtīgi, bet izklausījās tā, it kā viņa pati būtu neziņā. Viņa brīdi klusēja un tad piebilda, kā cilvēks, kas pēc veltīgiem meklējumiem un galvas lauzīšanas samierinājies ar īstenību. — Tu zini, mēs bez vīrieša rokām tikpat nevaram iztikt. Nebūtu Sīmanis, būtu kāds cils . ..

— Bet Fredis?

Ilma atmeta ar roku, kā aizdzīdama uzmācīgu mušu:

— Ak, ko Fredis!

Liena slepšus nopūtās:

— Es jau vislaik cietu klusu, lai gan paticis man, Ilma, tas nav nekad. Varbūt nekā arī nebūtu sacījusi, ja ne Gundega . . .

— diesi Gundegas dēļ! — Ilma strauji izmeta.

— Kā to lai saprot?

— Ja es sareģistrētos ar Sīmani, tad Mežakaktu mantinieks kļūtu viņš un viņa bērni.

Viņas abas klusēja, pārsteigtas par nenogludināmo pretrunu. Dzirdams bija tikai, kā laukā noklaudzēja ilksis, tad tepat aiz sienas zem zirga kājām iedunējās zeme. Sīmanis aizveda uz pļavu Ingu.

Kad āra trokšņi aprima, Liena atsāka ar veca cilvēka stūrgalvību:

— Bet ja Gundega visu to redz? Tev drīz būs piecdesmit gadu, Ilma .. .

«Piecdesmit gadu...» Atgādinājums bija kā pātagas cirtiens. Nevienam Ilma neatzītos, cik ļoti viņai bail no vecuma. Cilvēka mūža ritums liekas dabisks un gluds, ja to novēro no malas. Tad jaunību nomaina brieduma gadi un brieduma gadus vecums tikpat mierīgi, bez satraukuma un bailēm, kā rītu nomaina pusdiena un pusdienu vakars. Bet, ja tā bija viņa, Ilma, kam drīz apritēs piektais gadu desmits . . .

— Tieši tādēļ! — viņa strauji sacīja, un viņā visā — acīs, sejā, balsī — bija aizturēta kaisle. — Katru dienu es par to domāju: varbūt rīt jau būšu vecene? Bet šodien es vēl neesmu tāda, vēl ne. Spogulī raugos tikai vakarā, tumsā, tad nevar redzēt krunkas un izskatos kā meitene — tieviņa, balta, lokana. Un tik briesmīgi gribas dzīvot, ka apreibst galva!

Liena pavērās meitā kā spokā, kas pēkšņi izniris no nakts melnuma.

— Tu esi kā apmāta! — viņa iesaucās ar šausmām.

Ilmas acis kvēloja apvītušajā, kalsnajā sejā, tās dega

lielas un spožas. Liena ar neskaidrām bailēm atskārta, ka neviļus aizskārusi meitā tādu stīgu, kuras esamību pat nav īsti nojautusi.

— Bezvēja vakaros no kluba šurp dažreiz skan mūzika, tad atveru logu savā istabā un klausos. — Ilma apklusa, paraudzīdamās logā tā, it kā kaut ko censtos saklausīt arī pašlaik. — Es zinu, ka tur dejo, un man arī gribas dejot. Neviens to nezina, un nevienam nav arī jāzina. Ko tu skaties uz mani, māt, kā uz traku?

Varbūt patiesi Lienas skatiens bija tas, kas atsaldēja Urnu, tikai viņas acīs spožums apdzisa.

— Tas pie laba gala nenovedīs, — Liena noteica novērsdamās.

Ilma pasmējās ar rūgtumu:

— Ko tu zini no dzīves, māt? Tu pat manu tēvu pa īstam nemīlēji . . .

— Ko es zinu no dzīves ... — vecā atkārtoja kā atbalss. — Bet kas tad ir dzīve?

Ilma neatbildēja. Savādi, kā tas ir kādreiz! Kāpēc nerodas atbilde uz tik vienkāršu jautājumu. Tik viegli pateikt, kas, teiksim, ir galds, kas ir mežs un kas ir mākonis. Bet kas ir dzīve? Gan smieklīgi, gan savādi ... Dzīvot dzīvo visi. Bet vai pateikt kāds prot? . . .

Ilmai likās, ka nočīkstētu kādas durvis, viņa ieklausījās, pēkšņi ar visu augumu pagriezdamās uz to pusi, kur stāvās kāpnes veda uz Gundegas istabiņu.

— Tā nav Gundega, — Liena sacīja, uzminējusi Ilmas domas, — Sīmanis slēdz šķūni. — Mazliet padomāja un pēc tam klusi noteica: — Izskatās, ka tu no viņas . .. baidītos?

— Es nebaidos, — Ilma tikpat klusi atbildēja. — Es tikai gribu viņu pasargāt no visa . . .

Lienas lūpu kaktiņi nodrebēja. Nevarēja saprast, vai tas bija aizturēts smaids vai sāpju grimase:

— Noslēpt visu varbūt var no cilvēka, kas dzīvo desmit verstu tālumā. No tāda, ar kuru dzīvo zem viena jumta un ēd pie viena galda, nekā nenoslēpsi. Agri vai vēlu . . .

— Nav tiesa! — Ilma iesaucās ar negaidītu kaismi. — Es nekad . . .

Aprāvās. Čīkstēdamas vērās āra durvis.

Eiena nebija kļūdījusies. Virtuvē patiesi ienāca Sīmanis un pakāra šķūņa slēdzeni uz naglas.

4

Ilmai bija taisnība tumsā viņa izskatījās ļoti jauna. Tumsa izlīdzināja asās rievas ap muti, izbalējušajām acīm piešķīra noslēpumainu izteiksmi, nogludināja vēnu zilganos mezglus uz slaidajiem, bet smagā darbā sapūdētajiem stilbiem un sirmojošos deniņus atkal nokrāsoja tumšus. Ilma jutās tāda pati kā pirms daudziem gadiem. Ai, cik labi tādai būt, pēc darba dienas nemanīt nogurumu, smieties ir kautri, ir vilinoši, izbīlī apklust — kad tik nav pamodināts kāds no mājiniekiem! — bet tad atplaukt pašapzinīgā smaidā: no kā gan viņai jābīstas, viņa šeit ir saimniece, un šonakt viņa atkal ir jauna, jauna, jauna . . . Labā, saudzējošā tumsa . ..

— Tu teicies atbraukt jau vakar! — viņa sacīja Sīmanim, būdama pilnīgi savas iedomas varā.

— Netiku. Mātei atkal dūrējs. Nav kas izslauc govi, — tā bija aiz noguruma dobja, smagnēja balss, bez ro-taļības, bez jauneklīgas nepacietības.

Ilma vīlusies nopūtās.

Slima māte ... Govs slaukšana . .. Ak dievs, vai vismaz tagad, vismaz naktī nevarētu atbrīvoties no visa tā! Vai nepietiek, ka viņa visu dienu domā par govīm, cūkām, dārzu, malkas asīm un ravējamo meža sējumu hektāriem?

Kas Sīmanim šodien noticis? Kādreiz viņš likās pavisam citāds. Toreiz, pirms deviņiem gadiem. Vai tiešām pagājuši jau deviņi gadi? . . .

— Mātei grūti, bridi klusējis, Sīmanis piebilda.

Tā bija dzīves proza, kam varbūt pašlaik nebūtu vielas šeit, šajā istabā, kur aiz loga šalca mežs un mirdzēja rudens zvaigznes un kur kāda padzīvojusi sieviete izmisīgi centās apmānīt nepielūdzamo laiku, kas aizsteidzās nemanāmi, viltīgi, sīksīkiem sekundu solīšiem.

Ilma atvēsa. Un, tiklīdz bija izklīdis viņas iztēles mānīgais, rožainais plīvurs, viņu abu attiecības atklājās ļoti tiešas, pat lietišķas. Viņa bija tikai pusmūža atraitne, kura baidījās no vecuma un kuras saimniecībai vajadzēja pāri spēcīgu vīrieša roku. Viņš, Sīmanis, divu bērnu tēvs, ar nosirmojušiem deniņiem un jauneklīgu kaisli . . . Ilma kā zibens uzliesmojumā visu ieraudzīja neaizplīvurotu, kailu, parupju.

«Tāda ir dzīve,» viņa nodomāja, pūlēdamās vis ari rast attaisnojumu.

— Māte dikti nomokās viena, — Sīmanis atkal atsāka, ne īsti pārmezdams, ne sūdzēdamies, it kā runādams pats ar sevi.

Šī nogurusī, dobjā balss no jauna atgādināja īstenību, un viņa negaidot asi izmeta:

— Ne jau es esmu vainīga. Ko tu man mūžīgi atgādini?

— Nē, tu neesi vainīga, — viņš piekrita.

— Bet viņa apgalvo citādi? Jā?

Sīmanis neatbildēja. Ilma saprata, viņš klusē tādēļ, lai nebūtu jāsaka patiesība. Noklusēt ir vieglāk, noklusēt aizvien ir vieglāk nekā pateikt . . .

— Viņa ir veca, — Sīmanis meklēja attaisnojumu.

— Lai nu, lai, — iesāka Ilma. «Ko es ērcējos?» viņa sevi aprāja, taču pirmītējais sarūgtinājums centās izlauzties asumā, dusmās, un Ilma neprata tās apvaldīt.

— Izgājšnedēļ es viņu satiku veikala. Sveicināju, bet viņa manu sveicienu neatņēma.

— Viņa mīlēja Ainu, — Sīmanis atbildēja vienkārši un pārsteidzoši vaļsirdīgi, pretēji Ilmai, neko necenzdamies nedz nogludināt, nedz iztēloties patīkamāku.

— Tagad viņai grūti. Viņa mīlēja arī bērnus.

— Tāpat kā tu mīlēji Ainu, — Ilma kašķīgi uzsāka, bet aprāvās.

«Vai es tiešām būtu greizsirdīga? Kas par blēņām! Kaut gan . . . Kas tur slikts? Vienīgi vistas nav greizsirdīgas ...»

Likās, tagad tikai vajadzētu aizsvilties Sīmanim, lai sāktos nepatīkama, apkaunojoši sīkmanīga vārdu izmaiņa. Bet viņš klusēja, raudzīdamies mierīgi un rāmi, un Ilma ieklausījusies sadzirdēja tikai viņa vienmērīgos elpas vilcienus.

— Sīmani!

— Jā? — viņš atsaucās.

.— Kāpēc tu nekā nerunā?

— Ko lai es saku?

— Tu mīli Ainu?

— Paklausies, Ilma, izbeigsim vienreiz šīs blēņas, — viņa saklausīja, kā apvaldītā satraukumā nodrebēja Sīmaņa balss. — Ko lu mani velti moki? Labāk nekā kurš cits tu zini, kā tas viss bija patiesībā. Velti tu skaities uz mani.

Viņš kādu laiciņu domāja, pēc tam turpināja krietni mierīgāk:

— Gribi, Ilma, es iesniegšu lūgumu tiesai. Lai mūs ar Ainu izšķir. Apprecēsimies, pārnākšu dzīvot šeit. Būs tā, kā pienākas. Kā tev šķiet, Ilma?

Viņš paslējās augšup, atbalstījies ar elkoni pret spilvenu, un pūlējās Ilmas sejā izlasīt to, ko viņa domā. Tas neizdevās. Tumsā viņas seja atgādināja blāvu, neskaidru ovālu ar izdzēstiem vaibstiem.

— Un māte? — Ilma beidzot sacīja.

Sīmanis pārvaicāja:

— Māte? Es nesaprotu, ko lu gribi teikt?

— Kur paliks viņa?

— Protams, nāks man līdzi.

Istabas klusumā Ilmas balss noskanēja tik skarbi, ka satrūkās viņa pati:

— Nē!

Sīmanis nekā nesaprata:

— Tu, Ilma, no tiesas?

— Kā tad citādi? Lai viņa iet pie Ainas.

— Viņa taču ir mana matē, — Sīmanis apjucis noteica.

— Bet kā mēs varētu dzīvot kopā, neieredzēdamas viena otru?

To nezināja arī Sīmanis, viņš tikai sacīja:

— Viņa samierinātos . . .

— Es negribu savā mājā cilvēku, kas nevar mani ieraudzīt ne acu galā. Man jau pietiek ar Fredi . ..

Sīmanis ilgi klusēja. Beidzot teica ar neizkliedejamu grūtsirdību, it kā drīzāk noslēgtu pats savu smago domu, nevis atbildētu tieši Ilmai:

— Pareizi gan. Bērnus — Ainai, māti — Ainai. — Un tad turpināja ar sāpēm: — Ko tu mani moki, Ilma, tev nav sirds.

Ilma atvirzījās no viņa — auksta un vienaldzīga. Viņš skumīgi nodomāja, cik labi Ilma to prot — no vistuvākās būtnes acumirklī pārvērsties par svešinieci . . .

— Es tevi nemoku, Sīmani, bet runāju tā, kā ir. Un vispār — es tevi neturu. Neesmu tevi ne aicinājusi, ne saukusi. Vienreiz jau teicu: paliksim pie savām ģimenēm. Un — ne jau es tevi gāju meklēt.

Viņā apklusa ieklausīdamās, bet nesadzirdēja neko.

— Sīmani!

Klusums.

— Sīmani, ja tev nav labi tā, kā ir tagad, ej projām. Ej un vairs nenāc. Tev ir tava Aina. Arī es atradīšu cilvēku, kas ...

Sīmanis strauji sakustējās.

— Neparko!

Ilma tumsā pasmaidīja.

«Tā! Tas ir atkal senais Sīmanis, kādreizējais ...»

— Neparko, tu dzirdēji, Ilma!

Sīmanis satvēra Ilmas plecus kā spīlēs un manīja, ka viņa saraujas sāpēs, tai pašā laikā klusītēm smiedamas tam tieši sejā.

— Mīļais muļķīt . ..

— Kāpēc tu mani spīdzini! Tu mani esi pataisījusi par nerru visas pasaules acīs. Teic, ko vēl īsti gribi?

— Noskūpsti mani, — viņa teica, vēl aizvien smejoties.

Sīmanī cīnījās pretrunīgas jūtas — vēlēšanās Ilmu atgrūst un mokošas bailes to pazaudēt.

— Ilma, beidz muļķoties. Es runāju nopietni, bet tu ...

— Es arī runāju nopietni, — viņa patiešām mitējās smieties. — Sīmani, nākošo piektdienu un sestdienu es gribu ņemt kartupeļus. Tev būs jānāk palīgā.

— Es nevaru, Ilma, — viņš padomājis sacīja, juzdams, cik grūti, gandrīz neiespējami Ilmai atteikt tieši pašreiz, kad pēc ļaunā nesaprašanās brīža tā atkal ir tik tuva, tik silta, ka aiz savāda skurbuma viņam reibst galva kā no vaivariņu smaržas. — Piektdien man mežā . ..

— Es ar Mētru izkārtošu, — viņa pārtrauca to.

Sīmanis neticīgi pakratīja galvu:

— Šoreiz neizkārtosi. Man ar zirgu no purva malas līdz ceļam jāizved malka. Sestdienas rītā būs jau mašīnas. Gribi, atbraukšu ceturtdienas vakarā un ar Ingu izaršu tik vagu, cik jūs pa piektdienu varat norakt. Izaršu kaut pa tumsu, — viņš piemetināja patiesā dedzībā, būdams pārliecināts, ka Ilma neatteiksies.

Bet Ilma tomēr atteicās:

— Kas cels maisus, kas vedīs kartupeļus uz bedrēm, kas raks? Protams, es. Es visu. Paldies, tad jau labāk nenāc nemaz, Fredis palūgs no kolhoza ķēvi.

— Saproti, Ilma, es taču šoreiz nevaru ... — Sīmaņa balsī izskanēja patiesa nožēla, bet viņa neklausījās.

— Ja nevari, nevari. Ko tur . . .

— Vai tu nebūtu ar mieru sākt no pirmdienas, — viņš ieminējās ar jaunām cerībām. — Es varbūt uz nedēļu izlūgtos bezalgas atvaļinājumu.

— Vai tev maz ir tiesības iet bezalgas atvaļinājumā, — Ilma atteica ar neslēptu izsmieklu. — Tev tak jāmaksā alimenti . . .

Pateica un sajuta, ka šoreiz Sīmani aizvainojusi līdz sirds dziļumiem.

Viņš nesacīja nekā, pat nepakustējās, tikai manīja, ka sarūgtinājums pēkšņi uzcēlis starp viņiem abiem sienu. Ja tagad varētu piecelties un aiziet. Aiziet, atbrīvoties no visa. Bet viņš zināja, ka nespēj. Ir mēģinājis daudzkārt, gājis projām un no jauna atgriezies. Šī npziņa vērta vēl dziļāku un sāpīgāku viņa pazemojuma sajutu. Vēlīnā atvasaras kaisle vilka viņu pie Ilmas, turēja ar tūkstoš saitēm. Tās bija izrādījušās stiprākas nekā saites ar bērniem, ar ģimeni.

Sīmanis atcerējās, kā svešā, gaišmatainā meitene Gundega šodien Ingum bija sapinusi no krēpēm bizīti. Viņam ienāca prātā — sirmojoša vīra kaislība pasaulei droši vien liekas tikpat jocīga kā šī bizīle uz ērzeļa pieres .. .

Ivaram ir tikai seši gadi, tas vēl neapjēdz nekā, bet Edgaram — septiņpadsmit. Edgaram viss ir skaidrs un droši vien kauns par tēva vēlīno, jaunībai neizprotamo pusmūža cilvēka bezprātīgo aizraušanos.

Sīmani!

Tā atkal bija Ilma.

Sīmani, nu, izgudro kaut ko!

Viņš bija aizdomājies tik tālu, ka uzreiz neattapās, par ko Īsti Ilma runāja. Viņš bija palicis šeit, Ilmas istaba, ari šoreiz, par spīti aizvainojumam, rūgtumam, par spīti visam. Tagad neatlika nekas cits kā padoties...

— Ko es varu izgudrot? — viņš bezpalīdzīgi sacīja.

— Pasaki mežzinim, ka tev jānovāc dārzs. Visi zina, ka tev mājās tā vecā viena pati. Ja tu apsolīsies atstrādāt, tevi palaidīs. Saproti, citā reizē es nevaru, esmu jau sarunājusi kartupeļu racējas no Derumiem.

«Bet kā tad mēs? Kā tad māte? Vai tu prasi, lai es meloju?» viņš domāja, bet klusēja, jo viņam ienāca prātā, ka Ilma varētu pavīpsnāt un izsmējīgi izmest: «Nebūs jau pirmā reize, Sīmanī t ...»

Nebija vērts sacīt. Varbūt viņi ar māti savus kartupeļus pagūs novākt pa svētdienu. Ja vēl pieķertu klāt tādu pavēlāku vakara cēlienu? Kaut tik sasodīti tumšas nebūtu tagad naktis . . .

— Nāksi? — Ilma beidzot vaicāja.

— Labi, nākšu, — Sīmanis atteica kā nopūzdamies, kā juzdamies uzvarēts šajā vārdu cīņā.

Brīdi klusējis, viņš piebilda kā bez spēka:

Ilma. tu esi mani nomocījusi, man tagad vajadzētu piecelties un iet projām.

— Paliec!

Ilma klusi iesmējās, viņas pleci viegli notrīcēja no šiem smiekliem. Acis bija plaši atvērtas un melnajos dobuļos tumsā Šķita dzidri pelēkas. Tās nāca aizvien tuvāk un tuvāk, vienlaikus kaitinādamas un aicinādamas.

— Paliec .. .

— Es esmu šeit. Nekur es nespēju aiziet . . .

TREŠĀ NODAĻA DRŪMĀ PŪCE KAILA ZARĀ

1

Kapusvētkiem Ilma gatavojās ar vērienu. Nepietika ar mielastu, nepietika ar noberztām grīdām un sniegbaltiem aizkariem. Viņa pārkrāsoja pat virtuves galdu un krēslus. Vecās mēbeles patiesi izskatījās apbružātas, nodilušas, bet ikdienā pieradusī acs plaisām un noberzumiem slīdēja pāri neaizķerdamās. Tikai uzklājusi jauno galdautu, Ilma ieraudzīja, cik briesmīgas zem dzeltenajām bārkstīm atklājas galda brūnās kājas. Un krēsli, tie taču ne ar ko nebija apsedzami! Cik muļķīgi celta tomēr tāda māja, kur vienīgā ieeja ved cauri virtuvei. Ko tas līdz, ka vecais Bušmanis ierīkoja istabas kā zāles, ja tanīs var iekļūt, tikai ejot garām lielajai maizes krāsnij un cūkēdiena spaiņiem!

Ilmas sirdī lieku reizi ielija vilšanās. «Ja es celtu tagad ...» Tomēr līdzēt tur nevarēja neko, atlika vienīgi pažobelē sameklēt bunduli ar sabiezējušu krāsu, lai visām šīm nožēlojamajām virtuves mēbelēm, krāmiem — kā Ilma klusībā tās nosauca — piešķirtu cik necik ciešamāku izskatu. Viņa piešāva krāsai krietnu klunkšķi pernicas, Gundegai piepalīdzot, iznesa galdu un krēslus pagalmā un ņēmās krāsot. Gundegai savu roku nācās pielikt tikai tad, ja vajadzēja kaut kam aizskriet pakaļ un kaut ko pacelt vai apgriezt. Pārējā laikā viņa sēdēja uz soliņa, vērodama, cik veikli Ilma rīkojās ar sareni, jo, tiklīdz pali mēģināja paņemt olu rokā, tūdaļ Ilma viņu atraidīja nevaļīga cilvēka balsī:

— Liec nu nost, Gunīt! Tu mani tikai traucēsi.

Nokrāsotās mēbeles pēc tam tik nejauki oda, ka par lekšu nešanu nevarēja būt ne runas. No rīta uz galda virsmas un krēslu sēdekļiem spīguļoja rasas lāses, bet pusdienas saulē uz tiem nosēdās sīvās rudens mušas un vairs netika projām. Pārnākusi no darba, Ilma novaidējās vien. Vietas, no kurām aizvāca nekautrīgos spār-niiiņus, palika gaišākas, Ilma ar zeltkaļa pacietību tās aizkrāsoja, un šoreiz mēbeles ienesa virtuvē. Tāpēc vakariņas viņi bija spiesti ēst laukā, sēžot uz sola durvju priekšā septembra drēgnajā mijkrēslī un turot zupas bļodiņas klēpī.

Viņi ēda klusēdami, it kā būtu sastrīdējušies, un Gundegai nez kāpēc likās, ka vajag tikai kādam ierunāties, lai sasprindzinājuma pilnais klusums vienā acumirklī pārvērstos trokšņainā, īgnā vārdu izmaiņā.

Pirmais neizturēja Fredis.

Suņa dzīve, — viņš skaļi teica. — Neesmu jau nekāds ubags.

Viņš gribēja iet uz istabu, lai paēstu tur, bet pusceļā pārdomāja un salēja zupas atliekas melnā Mūra trauciņā — tukšā konservu kārbā.

Cauru nakti mājā neciešami oda pēc krāsas. Kodīgā smaka paslepen kā zagle lavī jās no telpas telpā pa durvju šķirbām un atslēgu caurumiem, tā uzkāpa pa trepēm pat Gundegas istabiņā un, šķita, ar dzīvas būtnes saprātu spītīgi vairījās no caurvēja un atvērtiem logiem.

Patiesību sakot, Ilma būtu samierinājusies ar daudz lielākām neērtībām, ja vien krāsa, kā nākas, žūtu. Bet arī šai ziņā tā izrādījās viltīga. Kad Ilma viegli aptaustīja galda virsmu ar pirkstu galiem, viss likās kārtībā. Bet pietika uzklāt vaskadrānu, lai to vairs nevarētu dabūt nost — drāna bija pielipusi galdam un turēja to tik dzelžainās skavās kā vecāka gada gājuma meita jaunu puisi. Apsēsties uz krēsla nevienam nebija dūšas, jo tas varēja pārvērsties par lamatām.

Ilma ar nožēlu noraudzījās krēslos, aiz kuru šķietami nevainīgā glītuma un spožuma varēja slēpties neaprēķināma negantība. Viņa nevarēja saprast, kas par vainu. Tad Fredis ieminējās, vai tikai tā bijusi pernica, ko Ilma todien lējusi krāsai klāt, viņiem jau laikam pernicas vairs nemaz neesot. Ilma pirmajā brīdī saskaitās, bet apdomājusies tomēr līda pažobelē un atgriezās, nesdama tumša stikla alus pudeli, kas bija aizbāzta ar avīzes vīkšķi. Viņi visi to kratīja, apskatīja pret gaismu un ostīja. Starp citu, skatījās un ostīja arī Gundega, lai gan viņai nebija ne jausmas, kādai tai pernicai vispār jābūt.

Gundegu bija pārņēmusi noslēpumainības sajūta, jo viss, ar ko viņi te pašlaik noņēmās, mazliet atgādināja izdarības viduslaiku alķīmiķu laboratorijā, par kurām reiz bija stāstījis skolotājs ķīmijas stundās. Virtuves krēsla, zirnekļu tīmekļiem apvītā tumšā pudele, nopietnās, pat svinīgās sejas. Varbūt tagad kādam tikai jāiesaucas: «ir!» — lai izrādītas, ka viņi atklājuši kaut ko vienreizēju, sevišķu .. .

— Nav, — norūca Fredis.

— Ko, vai patiešām? — Ilma izņēma viņam pudeli no rokas.

— Šis te ož . .. — Fredis apklusa, meklēdams vistrāpīgāko salīdzinājumu, — tā kā pēc šujmašīnas.

Gundega iespurdzās.

— Pats tu od pēc šujmašīnas, — strupi izgrūda Ilma.

Gundega pameta uz Ilmu ātru skatienu. Viņa redzēja

sarauktas uzacis, bet acīs it kā dusmas, it kā nicinājumu. Kāpēc krustmātei par tādu jociņu tā jāskaišas? Tas likās tikpat neizprotami kā toreiz, pirmajā vakarā, kad Gundega nule bija atbraukusi no Priedienas . . .

Ilma pamanīja meitenes neizpratni, un viņas uzacis pēkšņi izlīdzinājās, savādā dzirksts acīs apdzisa, un sejā iezīmējās pierastais, pazīstamais smaids.

— Ko tu tā uz mani skaties? — viņa pajautāja.

— Tāpat vien ... — Gundega atteica savu parasto sakāmo, neizprotamā kārtā juzdamās neveikli, kā cilvēks, kurš netīšām ieraudzījis kaut ko tādu, kas nav domāts viņa acīm.

— Sakreņķējos ar tiem krēsliem, — Ilma atsāka, cītīgi knubinādama no pudeles nost vecu etiķeti, — būšu laikam pernicas vietā piejaukusi kādu vecu eļļu. Vai mazums tur pažobelē visādu bunduļu un pudeļu. Bet ko lai nu mēs darām? Šodien ceturtdienas vakars. Var gadīties, ka līdz svētdienai izžūst tāpat. Bet varbūt rit no rīta aizlaist līdz veikalam, nopirkt pernicu un pārkrāsot par jaunu. Ja neizžūs, es nemaz nezinu . . .

Viņa apjukusi un nelaimīga skatījās apkārt, kā padomu meklēdama. Bet Fredis mierīgi, galvu nepaceldams. āva nost kājas, Liena mizoja kartupeļus. Un Ilma no jauna pievērsās Gundegai:

— Izdomāju! Krēslus labāk neaiztiksim. Saliksim rindiņā tur, pie dibensienas. Fredis lai salūko šķūnī pāris augstāku bluķīšu. Tu dzirdi ar, Fredi?

— Klausos, kundze! — tas atsaucās, kārdams kājautus uz malkas.

— Ko tu mūžīgi āksties! — Ilma viņu apsauca un tad atkal sacīja Gundegai: — Tu, Gunīt, nones abus savus krēslus no augšas. Iztiksim. Bet galds mums drošs, — viņa beidzot piemetināja, jau atguvusi labu garastāvokli, — tikai vaskadrānu mēs gan laikam nekad vairs nedabūsim nost...

Viss it kā gāja gludi. Vairākas reizes dienā Ilma aptaustīja krēslus, kas atjaunoti un pašapzinīgi stāvēja pie sienas. Nelipa. Arī krāsas kodīgā smaka izvējojās, un viņi visi bija pārliecināti, ka biezā, ar veco eļļu atšķaidītā krāsa nav pievīlusi.

Sestdienas rītā uz Sauju aizbrauca pati Ilma. Atgriezās smaidīga, ar varen pietūkušu somu un garenu, baltu vīstokli.

— Paskaties! — viņa sacīja Gundegai, no vīstokļa iztīdama baltas rozes, kas uzvēdīja smaržas vilni.

Ilma redzēja, ka Gundegas sejā ielija sajūsmas maigais sārtums. Viņa pat pastiepa plaukstu, viegli aptaustīja kātiņu un roku atkal nolaida, neiedrošinādamās pieskarties gleznajam ziedam.

— Skaistas? — Ilma pavaicāja.

Jā, ļoti, — Gundega klusu atbildēja.

Tev droši vien nekad neviens nav dāvinājis rozes? — Ilma ievaicājās.

Gundega papurināja galvu.

— Kad tu iesvētīsies, es tev uzdāvināšu, Gunīt.

— Jā?

Balsī bija tāds prieks un vienlaikus neticība, ka Ilmai nācās pasmaidīt,

— Protams. Tava vecāmāte jau nebija nekāda turīgā. Vai nu viņai prātā nāca rozes . ..

Gundega klusēdama pamāja ar galvu. Viss, ko krustmāte Ilma sacīja, bija taisnība. Ar vecmāmuļu viņas patiesi par rozēm nekad netika runājušas. Priedienā viņu loga priekšā augu vasaru ziedēja kliņģerī tos un samtenes. Tikai sausā laikā tās allaž noputēja pelēkas ...

— Tās būs tēvam, — viņas domas pārtrauca Ilma.

Gundega uzreiz pat neattapās: kādam tēvam, kāpēc?

Tad atskārta — Ilmas tēvam, nelaiķim. Cik tas ir skaisti — uzlikt uz kapa baltas, dārgas rozes! Cik krustmātei tomēr jābūt labai, ja viņai nav žēl izdot tādu lielu naudu par puķēm, lai tikai kapusvētkos tās varētu aiznest tēvam . . . Viņas acu priekšā it kā paplāiksnījās neaizmirstules un margrietiņas, ko viņa vasarās bija nesusi uz Priedienas kapiem saviem mirušajiem vecākiem. Mazie lauku ziedu pušķīši, kas nekā nemaksāja, salīdzinot ar lepnajām, dārgajām rozēm, tagad likās tik nožēlojami, pieticīgi, ka viņai sametās kauns . . .

Viņas abas ar Urnu nokāpa pagrabā. Ilmai bija līdzi plāns papīrs, viņa to saplēsa gabalos, viegli samitrināja un ietina atsevišķi katru ziedu.

— Baltās jau novīst ātri, — viņa runāja, caukstinā-dama papīrus, — vārīgas kā tādas preilenes. Drusku neuzmanīsi, neaprasināsi, pagalam visa godība.

Rozes pazuda mitrajās cepurītēs un pārvērtās par spokainiem, bezsejainiem neglīteņiem, kā daiļa meitene, ietinusi galvu vecā lakatā. Tiesa, to gaisīgais skaistums varbūt arī neiederējās šeit, starp cienīgiem marinētu sēņu podiem un druknām gurķu mucām.

Pēc tam Ilma virtuvē izkravāja somas saturu, izvīstīja dažas pudeles, kuru etiķetes Gundegai nekā neizteica. Sakrāva uz galda vairākus pilsētā ceptus baltmaizes klaipiņus, konservu kārbas, pačaukstināja turziņas. Neat-tīdama sainīšus, piegrūda tikai tiem pirkstu — siers, divu šķirņu desas, citroni, raugs, rozīnes ...

Gundega tumši pietvīka. Rozīnes tādā pašā brūnā papīra turziņā, kādā viņa tās bija vedusi pati. likās kā dzīvs pārmetums. Bet Ilmas toni nekāda pārmetuma nebija. Viņa pat nepaskatījās uz Gundegu, iegāja istabā, izņēma no bufetes slīpēta stikla trauciņu un no kulītes sabēra tajā šokolādes konfektes raibos papīrīšos. Ilma to visu darīja lēni, nopietni, it kā izpildot kādu rituālu. Patiesībā Ilma gaidīja, ka Gundega nenocietīsies, palūgs vienu no šiem kārdinošajiem saldumiem, kas viņai tur, Priedienā, taču bijuši liels retums. Nelūdza.

«Dagmāra gan nenociestos...» nez kāpēc no apziņas dziļumiem iznira nevajadzīga doma, un Ilma no tās nelika vajā. Dagmārai allaž patika okšķerēt pa vīstoklī-šiem un turziņām, ko Ilma pārveda no pilsētas, iekliegties aiz pārsteiguma, labpatikā samiegt acis kā kaķenei saulē un pie gadījuma iebāzt priekšauta kabatā kādu sevišķi vilinošu kārumu . . .

«Poļu daba,» Ilma centās ar parasto noniecinājumu atvairīt pagātnes glaimojošo ainu. «Tas taisni ir labi, ka Gundega nav tāda, tomēr ...»

Ilma saprata, ka tas varbūt ir naivi, bet gribējās kaut drusciņu apbrīnas. Kaut mazliet no tās sajūsmas, ar kādu Gundega pirmīt raudzījās uz rozēm. Tādas skaistas, dārgas konfektes, bet Gundega skatās uz tām, it kā būtu tikai tie raibie papīrīši vien.

— Paņem, — Ilma beidzot piebīdīja Gundegai tuvāk stikla trauciņu.

Tā paņēma vienu konfekti, attina, nokoda gabaliņu, atlikumu turēdama tievajos pirkstos. Visu darīja kā negribot, ēda bez garšas, it kā tikai tādēļ, lai neapvainotu devēju.

— Negaršo?

— Kāpēc ne? Garšīga.

Šokolāde kusa viņas pirkstos un notraipīja tos brūnus.

— Ēd! — atgādināja Ilma. — Par ko tu domā?

Gundega mulsi iesmējās:

— Tāpat vien . . . Vai vajag nokopt galdu?

— Es pati, — Ilma atbildēja ar Gundegai lāgā nesaprotamu strupumu. — Ej labāk iekur uguni.

Ilma novāca no galda iepirkumu sainīšus, salika — citu bufetē, citu tīnē, kur nu kuram bija vieta, bet viņu vēl joprojām neatstāja savādā neapmierinātība. Beidzot viņa saprata, kādēļ tā radusies — viņa bija salīdzinājusi

Gundegu ar to lur, ar Dagmāru. Dagmāra, kuru viņa šīs dienas it kā turēja nost no visa, kas saistījās ar Gundegu, tagad pēkšņi atkal bija ielauzusies Mežakaktu pasaulē, kaut arī neredzama un nedzirdama. Un tās ierašanos pavadīja bailes, kas bija pārkāpušas šīs mājas slieksni kopā ar Gundegu — bailes pazaudēt arī viņu lāpāt kā Dagmāru . . .

Ilmu Gundegas rīcībā biedēja pat tas nedaudzais, kam viņas prāts neatrada izskaidrojumu. Viņa varēja saprast lās sajūsmu par Mežakaktu skaisto māju, bet viņa nevarēja saprast sajūsmu par nezkādiem nieka bērziem un plauktu ēnu. Gundegas priekam par rozēm viņa atrada cēloņus, bet tās vienaldzībai pret retiem, varbūt pat nekad nebaudītiem kārumiem viņa iemeslu atrast nespēja ...

Gundega taču visu mūžu nodzīvojusi ja arī ne trūkumā, tad lielā pieticībā, kur ikkatrs rublis tika apgrozīts, pirms lo nolēma izdot, un kur jaunu kurpju vai svārku pirkšana, jādomā, bija vesels notikums. Bet kur viņas abas ar to savu vecomāti tādā gadījumā jaudājušas piekrāt tik daudz grāmatu, un kādam jodam viņas tās pirkušas, ja skuķim nav pat tik daudz kā cik necik pieklājīgākas vilnas kleitiņas? Ilma bija pacilājusi lielā kofera vāku — mācību grāmatu tur viņa atrada pavisam maz. Viss vairums šolaiku romāni un plāniņi, mazītiņi kā piezīmju burtnīciņas — dzejoļu krajumiņi . . . Nevienu no tiem Ilma nebija lasījusi un varbūt tieši tādēļ sajuta šajās grāmatiņās tādu kā neatminētu mīklu, kā neizteiktu draudu. Kam, kāpēc? — viņa tā arī netika skaidrībā.

Viņa pašķirstīja vienu otru no Gundegas grāmatām. Lappuses bija ļoti tīras, gludas; par to, vai Gundegai pa ticis izlasītais vai varbūt nav paticis, šīs rūpīgi glabātās, saudzētās grāmatas nekā nestāstīja. Tās palika tikpat noslēpumainas kā dažbrīd pašas Gundegas domas, teiksim, kā šodien, ka nupat . . .

Ilma redzēja tikai Gundegas pieliekto muguru un roku, kas uzmanīgi tuvināja sērkociņu skaliem plīts platajā, melnajā mutē. Iekurs aizdegās ar līksmu švirk-stoņu, uz atvērtajām durtiņām lēkāja gaiši atspīdami.

Gundega mazliet pagrieza galvu, un tagad Ilma icrau-dzija tās smalko profilu ar bērnišķīgi uzrauto virslūpu. Uz vaiga netālu no auss vīdēja tumša, gandrīz melna dzimumzīmīte. Meitene raudzījās nezin kur, un viņas seju apstaroja iekšējs smaids.

Tad viņa notvēra Ilmas skatienu un spēji apmulsa. Tieši šī nodevīgā mulsa Ilmai ļāva saprast, ka arī pašreiz Gundegas domas bijušas tālu no visa, kas saistās ar šo te apkvēpušo, neglīto Mežakaktu virtuvi.

Gundega strauji aizcirta plīts durtiņas, piecēlās un, saskatījusi Ilmas acīs neizteiktu pārmetumu, sacīja:

— Es tomēr jums palīdzēšu, krustmāti

Patiesību sakot, vairs nebija ko palīdzēt. Nekārtīgi piekrauto galdu Ilma jau nokopusi viena pati. «Kāda nozīme būtu visiem šiem labumiem un gardumiem, ja tos neviens neredzētu,» domāja Ilma. «Smukumam tikai tad ir jēga, ja to apbrīno, turībai — ja citiem tās nav ...»

Nez vai Gundega to saprastu? Nē, laikam nesaprastu. Viņa vēl nezina, cik tas ir patīkami — sajust, ka esi pārāka par citiem. Vienalga, kādā ziņā, vienalga . . .

Laiks gāja, un Ilmai gribot negribot bija jāatgriežas pie ikdienas — līdz rītam visam jāspīd un jālaistās, visam jābūt gatavam un jāatrodas savā vietā. Šī pāreja no domām pie dažādiem saimniecības darbiem šoreiz nebūt nebija nepatīkama. Likās pievilcīgāk virtuvē sajust cepeša un vaniļas smaržu, rokās valstīt mazus, omulīgus pīrādziņus nekā kavēties skumjās, pretrunīgās domās . ..

Arī Gundegai netrūka darba. Visu cēlienu nācās te kaut ko atnest vai aiznest, nomizot vai sarīvēt, izdauzīt vai sagriezt, pieliet vai nokāst. Un, kad Ilma nonāca līdz tortes cepšanai, Gundegai vajadzēja maisīt olu dzeltenumus ar cukuru. Baltuma saputošanu viņai neuzticēja.

— To tu nepratīsi, — Ilma sacīja nevaļīga cilvēka balsī. — Tur vajag zināt. Vecais Saujas beķeris vienmēr saklapējis baltumu tā, ka varējuši kaut ar nazi griezt. Uz manām kāzām bija tāda torte ... — Ilma tā ari nepateica kāda, bet, reiz nu viņa, lietpratēja, pat neatrada vārdus, tad Gundegai vajadzēja saprast, ka šī torte bijusi kaut kas sevišķs. — Iešu uz pagrabu, vēsumā ātrāk saputosies.

Tā Gundega palika viena. Dzeltenuma maisīšana nebija nedz grūts, nedz nepatīkams darbs. Nāsis kutināja citrona miziņu smarža. Un koka karote griezās pa bļodu labprāt, ar patiku, paklusām čirkstinādama cukura smalkni ...

Ārā atskanēja motocikla pukšķi un Nera rejas. Bez klauvējiena virtuvē ienāca svešs cilvēks. Spriežot pēc cepures, tam vajadzēja būt kādam no mežniecības. Vīrietis izskatījās īgns, norūpējies par kaut ko, bet viņš, acīm redzot, šeit cerēja sastapt citu, jo viņa sejas izteiksme uzreiz pārmainījās. Svešais noņēma cepuri ar zaļo apmali un palocījās:

— Labdien . . . meitenīt.

Pēc tam viņš uzsmaidīja Gundegai. Tagad, kad svešinieks bija ar kailu galvu, skaidri varēja saskatīt, ka mati viņam jau itin patālu atkāpušies nost no pieres, izveidodami it kā divus ierobus, kas atspīdēja nepieklājīgā baltumā pret sejas veselīgo, paraupjo brūnumu. Pusplikais galvvidus vērta viņu vecāku, lai gan patiesībā viņam diez vai bija pilni četrdesmit gadi. Svešajam vajagot satikt Bušmanieti, tas ir, Ilmu, kā viņš paskaidroja pēc apsveicināšanās.

— Apsēdieties, — Gundega piedāvāja. — Es tūlīt pasaukšu. Viņa ir pagrabā.

Svešais kritiski noskatīja bluķīšus, kas bija novietoti pie galda, pagāja tiem garām un, pirms Gundega paguva nobrīdināt, apsēdās uz viena no nesen nokrāsotajiem krēsliem. Gundega paraudzījās satrūkusies: teikt — neteikt? Bet svešais plati smaidīja pretim, laikam pārpratis viņas mulsu, un Gundega aizgriezās, neko nesacījusi.

Ilma no pagraba uznāca tūlīt pat. Atbraucējam droši vien bija sakāms kas svarīgs, viņa pieri vagoja dziļa grumba, viņš grasījās pietrūkties kājās un jau pavēra muti. Bet nepaguva izteikt ne vārda, kad Ilma aizsteidzās priekšā.

— Ā, virsmežsargs!

Gundega saklausīja Ilmas balsī tādu kā patīkamu pārsteigumu un atcerējās, kā nupat pagrabā, uzklausījusi Gundegu, tā bija īgni norūkusi: «Es zinu, tas ir Saulvedis Mētra. Kaut viņu piķis!»

Ilma uzsmaidīja drūmajam virsmežsargam un sacīja:

Sakiet, biedri Mētra, kādu labu līdzekli pret zobu sāpēm!

Pēc visa spriežot, Mētra bija sagatavojies uz visādiem jautājumiem, tikai ne uz tādu, un viņam neizdevās noslēpt zināmu apjukumu:

— Atradusi dakteri!

— Negulēju visu nakti, galvu plēš pušu. No rīta biju aizbraukusi līdz cirsmām, kā noliecu galvu, tā zobs sāka pukstēt. I auss apsāpējās. Mūjos uz Sauju. Tur dakteris saurba, saurba, bet tikpat. . .

— Vai no tiesas? — Mētras balsī bija vēl kāda daļa neticības.

— Paprasiet citiem mājiniekiem, — Ilma atteica ar nopūtu.

Virtuvē pašlaik bija tikai Gundega vien, un viņai nebija ne jausmas par Ilmas zobu sāpēm un braukšanu pie firsta. Bet, ja tā nebūtu taisnība, vai Ilma sacītu tik droši, lai virsmežsargs pavaicā par to citiem, kaut vai viņai, Gundegai. Taču Mētra nejautāja, un Gundega klusēja. Un, tā kā klusēšanu izsenis uzskata par piekrišanas zīmi, tad Mētra piemetināja jau ar zināmu nožēlu:

— Es gan taisījos jūs lamāt, Bušmaniet, ai, kā taisījos. Mēneša beigas nāk virsū, bet jums vēl pusotra hektāra sējumu stāv neizravēti. Plānu nepildām. No ministrijas mežzinim pa telefonu mazgājuši galvu, viņš atkal samazgāja man. Šorīt apbraukāju cirsmas, biju arī uz jūsu gabalu. Nu, domāju . . .

— Varbūt tomēr lamāsiet? — Ilma ieminējās ar cietējas izteiksmi, kurai lauzās cauri viegla šķelmība.

— Šodien nelamāšu, bet pirmdien no rīta esat klāt kā pulkstenis.

— Būšu, — Ilma nogaidot brīdi klusēja un tad piebilda: — Bet ja atkal tas zobs?

— Nu, pie velna, raujiet viņu ārā. Dariet kaut ko!

— Vajagot ieņemt malku šņabja un turēt uz tā zoba virsū. Cik ilgi varot ciest.

— Nu, tad turiet.

Cauri cietējas izteiksmei šķelmība uz brīdi izlauzās pavisam nepārprotami. Tā lūkojās Mētrā ar Ilmas acīm, smaidīja ar viņas lūpām.

Ka tad es viena, sievišķis, atraitne, iešu ar šņabi krāmēties?

Tad tikpat negaidīti plakstiņi nolaidās, un arī smaids nu bija citāds, ar Ilmas muti tagad runāja vienīgi nesavtīga viesmīlība:

Palieciet uz pusdienām. Kartupeļi tūlīt būs mīksti. Ks sacepšu desas. Galu galā tik daudz jau mēs būsim pelnījuši, ka drīkstēsim atkorķēt vienu no tām kapusvētkiem taupītajām.

Mētras acīs iedegās nemierīgas uguntiņas:

— Bet man vēl noteikti šodien vajadzēja aizbraukt . . .

— Tikpat jau sestdiena, un nekādus kalnus vairs neapgāzīsiet, — Ilma viņu pārtrauca ar savu nepielūdzamo, dzelžaino loģiku.

Viņa iegāja istabā, un varēja sadzirdēt, ka tur bufetē tika šķindinātas pudeles. Gundega redzēja, cik nemierīgi sagrozījās Mētra — il kā viņam būtu iekodusi blusa, bet viņš kautrētos atklāti kasīties.

Kad Ilma ienāca ar degvīna pudeli un sāka knubināt vaļā aizbāzni, viņš atkal iesāka:

— Bet . . .

Tas izklausījās tik izmisīgi kā slīcēja pēdējais kliedziens.

Taču desa jau smaržoja.

«Tā ir īsta burve, šī Bušmaniete, cik ātri viņa visu dabū gatavu!» Mētra nodomāja, jau samierinājies ar likteni, un viņa pēdējais «bet» izskanēja tikai kā dziļdomīgs «hm».

— Mētra! — Ilma ieminējās, kad viņi bija izdzēruši pirmās glāzītes un pazudinājuši brūni apcepta desas luņķa pusi. — Es gribu pārdot vienu mašīnas kravu malkas.

Virsmežsargs sāka ausīties:

— Ja jums ir pašai savs mežs, tad pārdodiet.

Ilma pasmējās tā, kā smejas par bērna muļķībām:

— Tas mežs ir manā šķūnī, Mētra.

To, kas šķūnī, pārdot nav brīv.

Ilma valšķīgi pavērās viņā:

Ja mēs vienmēr darītu tikai to, kas ir brīv, tad . . .

— Kas tad būtu? — arī Mētra nekādi nespēja noturēties nopietnā tonī.

— Labāk iedzersim! — viņa atvairījās, piepildīdama glāzītes, un pēc tam pacēla savējo. — Uz to mašīnas kravu!

Mētra papurināja galvu:

— Es nevaru atļaut! No tiem piecpadsmit steriem, ko jums piešķīrusi mežniecība, nedrīkst pārdot ne pagales, .la ķers, ziniet, ko mums abiem piedēvēs: spe-ku-lā-ci-ju!

— Bet ja neķers? Prozit, priekšniek!

Viņi abi atkal iedzēra, un, kamēr Mētra purinājās un viebās, Ilma apzieda desas ripiņu ar sinepēm, uzdūra uz dakšiņas un gādīgi pasniedza viņam.

— Bet, ja neķers, tu saki? — virsmežsargs atsāka, pēkšņi pārgājis uz «tu». — Un kas man būs par labumu, ja ari neķers?

— lija! Vai tad par visu jādabū labums? Viena nieka krava . . . Ja es zagtu vai laupītu, bet es tak sataupu no savas malkas. Nu, Mētra!

Bet lai ta bulu pēdējā reize, Bušmaniet. Ja kaut kas noliek, es nekā nebūšu zinājis. Citādi . . .

Ilma atplauka:

— Es jau ticēju, ka jūs neatteiksiet. Tāpat par to kartupeļu rakšanu. Saku mātei, runāšu ar pašu Mētru, viņš ir cilvēks ar zelta sirdi!

Mētras dakšiņa ar uzdurto desas gabalu sastinga gaisā.

— Kas tad vēl — nekā nesaprotu! — viņš ar augošām bažām sacīja. — Kas man daļas par kartupeļu rakšanu, es neesmu agronoms!

— Man nākamo piektdien un sestdien sarunāts rakt kartupeļus.

— Roc, kas man, — virsmežsargs nedomādams atbildēja, bet tad, iedziļinājies vārdu jēgā, piesardzīgi piemetināja, — pa vakariem, pēc darba roc, cik tev jaudas.

— Nē, ne pa vakariem. Man būs no Derumiem divas sievas palīgā. Es jau sarunāju, man jābūt klāt, bez manis viņas pusi kartupeļu atstās zemē . . .

— Bet kas tev lika sarunāt? — Mētra pikti izmeta. — Ak tētīt, iedod jums, bābiešiem, vienu pirkstu, un jūs pazudināsiet cilvēku.

— Sakiet, kā lai es citādi noroku, viens nabaga sievišķis, atraitne!

— Nu, nu, nu, Bušmaniet, nepārspīlē. Kas tad tev liek turēt veselas divas saimniecības?

— Kā nu tā var runāt! Tā otra saimniecība tak Fre-dim no kolhoza. Vai es viņam nedrīkstu izīrēt istabu savā mājā? Un ja mana māte par maksu viņam izmazgā un salāpa drēbes?

— Par to man nav nekādas daļas, es neesmu ne kolhoza priekšsēdētājs, ne ciema padome. Bet piektdienu un sestdienu es tev nevaru dot brīvas.

— Mēt-ra!

— E j pie mežziņa, ja viņš tev atļauj ...

Ilma nopūtās:

— Ak dievs, tā mūžīgā biro ... — kā viņu? — biru-krātija. Bet ko lai dara? Iedzersim labāk vēl pa vienai, vai ne, priekšniek?

— Nekā nebij. Tu gribi mani piedzirdīt, lai pēc tam aptītu ap pirkstu.

— Es? — Ilma iesaucās sašutusi, kā aizskarta savās labākajās jūtās. — Es domāju, ka darbabiedriem paēst kopā pusdienas nav nekāds noziegums. Un, ja jūs tā gribat, — viņa pēc mirkļa turpināja, — es vairs par to piektdienu un sestdienu i neieminēšos.

— Nu, ja tā ...

Mētra vēl mazliet pagrozījās, bet atkal palika.

Kad pēc pāris stundām Gundega izgāja cauri virtuvei, Ilma atkorķēja otru pudeli, bet Mētra rāva vaļā: «Še, kur līgo priežu meži ...» Visa desa bija noēsta, un uz pannas čurkstinājās speķa šķēles. Pa laikam glāzīti pie lūpām pielika arī Ilma un tikpat pilnu atkal atlika atpakaļ. Nebija nomanāms, ka viņa degvīnu turētu uz zoba .. .

Un vēl pēc stundas Mētra ar sapītu mēli šļupstēja:

— Dod buču, Bušmaniet, uz atvadībām. Tu tomēr esi varena sieva.

— Bet kā tad paliek ar maniem kartupeļiem. Tu tak neļausi tiem sapūt zemē, Mētra. Ko es iešu pie tā mežziņa lūgties, vai ne?

Mētra brītiņu klusēdams vaikstījās, cītīgi pūlēdamies atcerēties kaut ko aizmirstu. Tad, acīm redzot, atcerējās, jo lepni izgāza krūtis:

— Nevienam tev vairāk nav jālūdzas, vai dzirdi,

Bušmaniet! Tu man tikai pirmdien atgādini. Sājā iecirkni noteicējs vēl ir Mētra, — viņš uzsita ar dūri uz galda un piemetināja, lai mežzinis kaut kur ejot . . .

Beidzot viņš cēlās. Patiesību sakot, gribēja celties un nespēja saprast, kāpēc ķermeņa apakšdaļa kļuvusi tik smaga. Kā par nelaimi, tieši tobrīd virtuvē pagadījās arī Gundega, kas uzskatīja sevi par galveno vaininieci visā šajā ķezā. Viņa ar augošām šausmām noraudzījās virs-mežsarga veltīgajā cīņā ar krēslu. Tikai tad, kad Ilma satvēra tā atzveltni, bet Mētra savukārt pieķērās pie galda, kaut kas nobrīkšķēja, nočīkstēja, nošņirkstēja ... un viņš beidzot bija brīvs. Aptaustījis savu mugurpusi, Mētra žēlabaini nosēcās:

— Es sūdzēšos!

Bet, izkļuvis pagalmā, atguva pašapziņu. Uzkāpa uz motocikla un šķērsoja pagalmu tādā līčloču gaitā, it kā piedzēries būtu nevis viņš, bet gluži nevainīgais motocikls, kas savā vētrainajā mūžā nebija baudījis neko citu, kā vien benzīnu.

— Nenosities! — Ilma nokliedza viņam pakaļ.

Bet Mētra atkliedza:

— Gribi, es uzbraukšu augšā pa kūts sienu uz jumta? Gribi, Bušmaniet?

Par laimi, Ilma tomēr negribēja, un viņš aiztenterēja pa ceļu un pazuda mežā. Nosmirda vien pēc benzīna dūmiem. Ilma noklausījās, kā tālumā apklusa motocikla pukšķi, un sacīja ar atvieglinājumu:

— Tā, tas nu būtu nokārtots.

Pēc tam viņa ieinteresējās par krēslu, pie kura bija pielipis Mētra, un, uzvilkusi visvecākos, ravējamos, brunčus, uzdrīkstējās piesardzīgi apsēsties uz tā. Bet dīvainā kārtā tomēr nepielipa. Tad viņa izmēģināja pārējos krēslus. Viss beidzās bez kļūmēm. Kāpēc tad bija pielipis Mētra? Nekāds jēdzīgs atminējums neradās, līdz pārbrauca Fredis. Uzklausījis Ilmas stāstījumu, viņš ļoti nopietni sacīja:

— Mētrām, kā jau vecpuisim, karsta dibenpusc.

Bet pēc tam gardi nosmējās:

— Tu jau esi tieva un viegla kā asaka, tādi jau nelīp ne pie tikko krāsota. Bet tavs priekšnieks vismaz divreiz smagāks. Tā tas ir, kundze!

Gundega aizgāja gulēt ļoti vēlu. Viņai vajadzēja mazgāt durvis, palodzes un grīdas, slaucīt putekļus. Ap pusnakti Ilma uz bridi izrāvās no virtuves garaiņiem, pārvilka šur tur ar pirkstu pāri mēbelēm, vai nav palikuši putekļi, un, nekādas vainas neatradusi, pielika pie logiem tīrus aizkarus, atvilktnēs sameklēja galdautus un sedziņas, ko Gundegai vajadzēja uzklāt. Tad, paraudzījusies viņas miega pilnajās acīs, pēkšņi apžēlojās un sūtīja uz jumtistabiņu, bet pati, jādomā, negulēja visu nakti, jo no rīta jau bija klāts galds, garaiņi, dūmi, piedeguma sūrums, tāpat citas viesmīlīgai mājai nepiedienīgas smakas izvējojušās, un virtuvi pildīja kārdinošas smaržas ...

Kad Gundega izgāja ārā, viņa redzēja, ka naktī bijusi salna. Zāle izskatījās nosirmojusi, bet maigās baltās un gaišsārtās dālijas stāvēja brūnganiem, apsvilušiem, nokareniem ziediem, kā mēmās bēdās par savu izgaisušo un neatgūstamo košumu. Tikai kreses starp lapām spīdināja zeltdzeltenās saulītes un pagraba priekšā starp flokšu ceriem greznojās neparasti lielas, brūnganas rud-bekijas. No dālijām neskarts bija palicis viens vienīgs krūms, vai nu būdams izturīgāks nekā citi, vai arī tāpēc, ka dziļi patvēries zemas ābeles pavēnī. Starp sulīgi zaļajām lapām kvēloja ziedi rubīna krāsā.

Ilma bija Gundegu sūtījusi dārzā saplūkt puķes. Bet ciņa tagad stāvēja visa šā izpostītā skaistuma vidū, ieelpoja bojā aizgājušo augu sūrumu un nezināja, ko izvēlēties no tām puķēm, kuras bija paglābušās no pirmās salnas. Visskaistākās izskatījās sarkanās dālijas, un viņa beidzot nogrieza tās — visas līdz pēdējam ziedam, veselu klēpi, ienesa un uzlika uz galda. Pušķis atgādināja ugunskuru ar košām liesmu mēlēm, par kuram neviļus tīksminājās acs.

Taču, Gundegai par pārsteigumu, Ilma nelikās necik sajūsmināta.

— Sarkani, — tā sacīja pat it kā vīlusies.

— Citādu vairs nebija, — Gundega atbildēja taisnodamās, lai gan neatskārta, kas ziediem par vainu.

— Žēl. Es neciešu sarkanu.

Gundega atkal paraudzījās dālijās. Tās kvēloja stūrgalvīgā, izaicinošā spilgtumā. Tik izturīgas, nepadevīgas, ka tās nebija spējusi pievārēt pat salna . . .

Gundega pacēla pret Ilmu neizpratnes pilnas acis:

- Bet man patīk.

Ilmas lūpu kaktiņi savilkās. Nevarēja saprast: vai tas bija smaids vai smīns? Bet, brīdi padomājusi, viņa sa-cijn:

Tada kliedzoša, asinskārīga krasa. Tagad viss sar-kans — karogi, kaklauti, galdi un pat zārki. Tu kā bērns tiecies pēc spilgta, pēc sarkana, bet es ...

Viņa aprāvās un pavērās Gundegā, kas no visa neaptvēra ne nieka: kāpēc krustmāte nesaka vairs nekā, bet tikai ta jocīgi skatās?

Ko tu vilksi mugurā, Gunīt? — Ilma strauji ierunājās par ko citu.

Gundega uzgāja savā istabā un nonesa skolnieces kleitu. Tā bija iegādāta tikai pagājušajā rudenī un valkātu kādus pāris mēnešus.

Uzvelc mugurā! — Ilma izrīkoja.

Kā tad! Tā jau viņa esot domājusi. Piedurknes par īsām, svārki vairs nesedz ceļgalus.

Gundega pati nebija pamanījusi, kā pastiepusies pa šo gadu. Par spīti bēdām, vecmāmuļas nāvei un tam pašas sasodītajam pleirītam. Tagad, pie lielā spoguļa raugoties savā atspulgā, viņai sanāca smiekli. Kā dzērve!. . .

— Neder, Ilma secināja. — Vai cita nekā nav?

Gundega nonesa vel divas vasaras kleitas, vienu ar

puķītēm, otru ar punktiņiem. Taču Ilma izbrāķēja arī tās — par gaišu un par plānu, vai tad uz kapusvētkiem varot iet tāda, tīri vai plika.

Iedošu tev kaut ko no savām drēbēm, — Ilma beidzot sacīja pēkšņā augstsirdībā.

Gundega gribēja iebilst, sacīt, ka nekad nav vilkusi mugurā svešas drānas, bet nepateica nekā, labi zinādama, cik ļoti sāp atraidīta laipnība. Ilma plaši atvēra sava skapja durvis un sāka pārcilāt kleitas un blūzes, runājot it kā ar Gundegu, it kā pati ar sevi. Gaišs kapusvētkiem nederot, bet jaunai meitenei pēc melna arī nekādas vajadzības neesot. Varbūt zaļo kleitu . ..

No skapja izšāvās kode un, tricinādama sidrabainos spārniņus, sāka laidelēties ap viņām abām. Ilma to tvarstīja, sita plaukstas, bet kode paguva noslēpties.

— Vasaru mežā saplūcu vaivariņus, — Ilma aizkususi beidzot meta mieru, — nezinu, kāpēc nelīdz. Būs jāmeklē naftalīns . . . Še, velc zaļo!

Viņa noskatījās, kā Gundega uzvilka kleitu, svešajā apģērba gabalā uzreiz nespēdama atrast piedurknes un nevarēdama saprast, vai josta sasienama sānos vai priekšā.

Kleita uz krūtīm, tāpat jostas vietā bija par vaļīgu, un Gundega tajā jutās neērti. Nezin kāpēc likās, ka visur vilktu un spiestu.

Ilma saņēma jostu ciešāk un sasprauda ar kniepadatu, pa brīdim pamezdama skatienu spogulī un izbrīnā vērodama, cik ļoti Gundegu pārvērtis viens vienīgs paglītāks apģērba gabals. «Nudien, viņa nemaz nav tik nesmuka, kā man likās. Ja nebūtu tās bizītes, izskatītos gandrīz kā īsta jaunkundze . . .»

— Gribi, es tev to kleitu mazdrusciņ pārtaisīšu, — Ilma laipni piedāvāja.

— Nē, nē, — Gundega atbildēja kā sabijusies, — krustmāt, tā ir jūsu kleita, es negribu. Jums pašai tā labi der!

— Viņa man nepiestāv, — Ilma centās iegalvot.

— Nē, krustmāt. Tad jau es savai zilajai varu atlaist apakšmalu.

— Gunīt, man tak tā kleita nav vajadzīga, tā jau nemaz ... — Ilma apklusa, zinādama, ka Gundegu pārliecināt spēs tikai ar patiesību, bet tieši patiesību nedrīkstēja sacīt.

— Kā nu nav vajadzīga? — Gundega nevarēja saprast un nosprieda, ka krustmāte visu to saka tādēļ, lai viņu pierunātu.

Ilma ar nožēlu noraudzījās, kā Gundega novilka skaisto smalkās vilnas kleitu un palika spoguļa priekšā tieva kā smildziņa savā izbalējušajā, jau mazliet salāpītajā veļā, un bija ar mieru aizņemties no Ilmas tikai brūnus svārkus un strīpainu kokvilnas blūzīti.

Viņa labprāt būtu kaut ko no savām drēbēm atdevusi pavisam, bet nojauta, ka Gundega neņems. Tas bija sa-vads, Ilmai visai neizprotams lepnums. Viņa saprata, ka var atteikties, ja pašai ir. Bet Gundegai nebija, un tomēr viņa atsacījās. Vajadzēs tai nopirkt Derumos ko jaunu. Tas ir kauns un negods, ka viņas — Ilmas audžumeitai, lepno Mežakaklu mantiniecei, jāstaigā ar ielāpainiem elkoņiem!

Ilma, slēpdama sarūgtinājumu, iekāra zaļo kleitu atpakaļ skapī. Kā lai iestāsta šai jocīgajai meitenei, ka tā Ilmai patiesi nav vajadzīga? Brīnums, kā Gundega neiedomājās pavaicāt: kā tas var būt, ka tievajai Ilmai ir tik plata kleita? Patiesi, kas viņai bija vispār ienācis prātā, kad viņa Gundegai piedāvāja Dagmāras tērpu. It kfl Gundega būtu sliktāka, it kā tā būtu Dagmāras pēctece kaut kādā ziņā.

Viņa ātri aizvēra skapja durvis, un zaļā, nodevīgā kleita pazuda aiz tām. Lai tā karājas, lai sapūst, lai sairst pa diegam skapja mūžīgajā tumsā, kas ož pēc vaivariņiem un vel kaut kā — pelējuma, lēta odekolona un vecuma . . . Ja varētu kopā ar kleitu ieslēgt arī atmiņas par to, kurai viņa kādreiz pirkusi šo smalko drānu, kuru lutinājusi ar saldumiem un rotaļlietām, bet no kuras tagad pa diviem trim mēnešiem pienāk skopa vēstulīte. Maza papīra lapiņa, un tā pati aprakstīta steidzīgiem burtiem tikai līdz pusei. Bez sirsnības, kā izziņa no ciema padomes. Ne prieka pēc to rakstījusi sūtītāja, un bez prieka to saņem viņa, Ilma . ..

Pēkšņi mājas klusumā ielauzās zvana skaņas. Likās, tas dimdēja tepat Mežakaktos, tikai kaut kur augšā, virs mājas.

Viņa saknieba muti, un seja pārakmeņojās, kļuva stinga.

-— Vai tad jau sākas? — izbrīnā pavaicāja Gundega.

Ilmas lūpas tik tikko sakustējās:

— Viņi . . .

— Kādi viņi?

Ilma klausījās zvana skaņās savādi, sasprindzinājusi visu augumu, kā cilvēks ar vāju dzirdi.

— Kādi viņi? — Gundega atkārtoja skaļāk un negaidot pamanīja, ka krustmātes seju izķēmojis neizprotams naids.

— Krustmāt, kas jums notika? — viņa pārsteigta iesaucās.

Ilmas vaibsti pamazām atkal it kā atkusa, bet viņa pati vēl joprojām sasprindzināta klausījās āra skaņās. Zvans bija aprimis, bet tagad varēja sadzirdēt spēlējam orķestri.

— Aizver logu, Gunīt!

Logs patiesi stāvēja pusvirus, Gundega to aiztaisīja pavisam un aizkabināja āķīti. Skaņas it kā attālinājās, tomēr neizgaisa pavisam, un viņas abas stāvēja klusēdamas.

— Es zinu to dziesmu, — šajā klusumā Gundegas balss šķita nepiedienīgi skaļa. — Mums mācīja skolā. «Ar kaujas saucieniem uz lūpām ...»

Ilma neko neatbildēja. Dziesma kļuva klusāka un pamazām aprima pavisam, it kā skaņas būtu piekusušas, laužoties cauri Mežakaktu mājas biezajām mūra sienām.

Bet viņas abas vēl labu brīdi tā stāvēja katra ar savām domām, joprojām dzirdēdamas to, kā vairs nebija . ..

4

Kurš bijis tas pirmais, kam ienācis prātā apglabāt savu piederīgo tieši mežā, zem slaidu apšu drebošajām lapotnēm? Neviens to nezināja. Pat visvecākie Noriešu iedzīvotāji jautāti atbildēja, ka meža kapsēta, jau viņiem gluži maziem esot, bijusi tieši turpat, kur tagad, tikai apses likušās šmaugākas un mūra valnis izskatījies pavisam jauns un līdzens. Tagad žogs vietām sabrucis, laika zoba skarts, un kāds izgruvumiem aizstādijis priekšā zaļas eglītes. No daudzām apsēm palikuši tikai celmi, kuriem apkārt, par spīti visām kapu kopēju pūlēm, zaļoja un zēla šo drebulīgo koku jaunā paaudze, jaukdama stādīto puķu glītos četrstūrus un rindas. Tikai uz veciem, aizmirstiem kapiem mazās apsītes neviens vairs nenīdēja. Pēc dažiem gadu desmitiem te šalks un tricinās savas apaļās, apsūbējušiem naudas gabaliem līdzīgās lapas jauni, stalli koki. Varbūt nekur cilur kā šeit lik neatvairāmi neradās domas par paaudžu maiņu, par seno un mūžam jauno laika ritumu, par iznīcību un neiznīcību reizē . . .

Sājos kapos nebija pieminekļu, tikai krusti, un arī tie no koka. Viss šeit izskatījās tikpat vienkāršs, cik vienkārši bijuši cilvēki, kas apglabāti šajā liesajā meža zemē. Noriešu turīgie saimnieki aizvien veduši savus aizgājējus citur, uz Saujas vai Derumu kapiem, kur ir apcirpti dzīvžogi, piemiņas plāksnes un uz kāda tirgotājā kapa pat piemineklis, kas attēlo eņģeli ar paceltu Šķēpu rokā. Tur apglabāti arī vecie Bušmaņi, Ilmas vira vecāki. Savādi, ka cilvēki mantīgajos un nemantīgajos bija sašķirojuši pat nomirējus, kam nepieder nekas un viss ir vienalga . . .

Meža kapi aizvien laipni uzņēmuši visus, kam vien vajadzējis septiņas pēdas zemes. Šeit nekad nepazina ne žogus, ne citādus šķēršļus, kas atdalītu luterāņus no pareizticīgajiem, katoļiem un neticīgajiem, aiz mūra vaļņa neredzēja kapu kopu rindiņas, kur glabāt nekristītus bērnus, pašnāvniekus un citus nelabā nāvē mirušos. Pāri visiem vienlīdz šalca apses vasarā un rudenī pāri visiem vienlīdz kaisīja savas zeltsarkanās lapas ...

Jau no paša rīta tās, nakts salnas aizkostas, pilnīgā bezvējā lidinājās lejup. Un, kad vēlāk attrauca neliela brāzma, tās pacēlās gaisā kā spiets . . .

Ceļš kapsētas priekšā bija gandrīz tukšs, stāvēja tikai smagā automašīna, un daži zirgi kramkšķiuāja sienu. Pāri apsēm cēlās pūtēju orķestra skaņas.

Te zirgi pacēla galvas. Parādījās vēl kāds novēlojies cilvēks. Viņš nebija nācis pa ceļu, bet negaidot izniris tepat no krūmiem. Svešais piesardzīgi, kā ieklausīdamies pats savu soļu troksnī, tuvojās žogam, saliecās, izlīda cauri eglītēm un apstājās.

«Ar kaujas saucieniem uz lūpām,

Ar karstam sirdīm kritāt jūs ...»

Atnācējs izslējās, cik vien to atļāva eglīšu skujotie, asie zari, un pārbrauca ar delnu pāri zodam.

Viņam bija pelēcīgi sirmi, paisi apcirpti matiņi, kas atkāpās abpus spīdīgā galvvidus, sīka, nevīrišķīga sejiņa un apaļas, spožas peles acis. Viņam varēja dot tiklab piecdesmit, kā septiņdesmit gadu. Melnais uzvalks, acīm redzot, šūdināts citos, agrākos laikos, kad valkātājs bijis jaunāks un kalsnāks, jo svārki tagad, cik varēja spriest, padusēs spieda. Baltais krekls nevainojami spodrs izskatījās tikai no tālienes, tuvumā — padilis, iepelēks un, tāpat kā uzvalks, pārlieku šaurs, ar augstu pazodē uzslīdējušu apkaklīti.

Šeit, stāvot eglīšu aizsegā, rudens dzidrajā gaisā varēja sadzirdēt ik skaņu, ik vārdu, kas atlidoja no kapsētas. Labu laiku pastāvējis, vīriņš vecišķi pārtenterēja pāri grāvītim un sīkiem solīšiem tipināja projām. Vēl pēc brīža no viņa nebija vairs ne vēsts.

Viņš atkal parādījās vēlāk, kad tālumā izgaisa automašīnas troksnis. Ieklausījās pamazām apklustošajā balsu čaloņā un iegāja kapsētā. Šoreiz nevis cauri eglītēm vaļņa nogruvuma vietā, bet pa vārtiem, un, čabinādams nokritušās lapas, devās uz zvanu torņa pusi. Pagāja apakšā, tieši zem zvana un skatījās augšup kā pētīdams, vai viss kārtībā, vai nekas ļauns nav nodarīts. Līdz zemei nokarājās pelēka virve. Zvana vara mēle klusēja. Viņš lēni un piesardzīgi pavilka virvi, mēle sakustējās kā dzīva. Tad viņš sabijies atsvieda virvi, bet zvans tomēr izdvesa dobju vaidu, ko nesteidzīgi atbalsoja koki. Bailēs viņš atskatījās. Nebija neviena.

Vīrelis staigāja un lūkojās visapkārt. Kā saimnieks, kas atgriezies mājā, kur bez uzraudzības mituši ciemiņi. Uz paaugstinājuma, kur pirmīt stāvējuši runātāji, bija vāze ar sarkanām gladiolām. Viņa skatiens pielipa tām, rokas pastiepās alkatīgam, nesaudzīgam tvērienam. Paceltās rokas viņa paša ēnu vērta bezveidīgu, briesmīgu, ēna it kā draudēja kādam, un vīriņš satrūcies atkāpās. Kad pēc brītiņa viņa plaukstas atkal pastiepās pēc puķēm, tajās nebija vairs nekā no nežēlības. Mazas, mīkstas rociņas rātni nocēla vāzi, noglabāja zvana tornī un atnesa melna auduma gabalu. Paaugstinājums dažos mirkļos pārvērtās par nelielu kanceli. Tad viņš salūkoja dziesmu grāmatas, no kurām dievlūdzēji varētu nolasīt dziedamos vārdus.

Nu viņš bija galā ar sagatavošanas darbiem, un ļaudīm vajadzēja nākt. Mežā valdīja rudenīgs klusums, bez putnu dziesmām. Viņš stāvēja kā rēgains tēls savā mel-nnjā uzvalkā. Un, ja vējš brkli pa brīdim nesakustinātu sirmos, plānos matus, liktos, ka tas nav dzīvs cilvēks, bet tikai uzzīmēts ar tušu uz pelēcīgo stumbru fona. Tad viņš iebāza roku kabatā un izvilka lielu, vecmodīgu pulksteni resnas zelta ķēdes galā. Kaut gan tas nerādīja vairāk par pusčetriem un kapusvētku sākums bija izsludināts uz četriem, viņš atkal piegāja pie zvana, palūkojas augšup, un viņa pirksti nervozi knibinājās ap virvi, il kā par vareni nāktos turēties pretī kārdinājumam to paraut, lai zvans iegavilējas, lai sauc, lai draud . . . Viņš tomēr noturējās. Iztālēm atskanēja balsis.

Ilma, Liena un Gundega bija pašas pirmās.

Ilma jau pa gabalu pamanīja ap zvanu torni rosāmies vīreli un parādīja to Gundegai:

— Tas ir pērminderis Ābels.

Tā pamāja ar galvu:

— Redzu. Kas par jocīgu vārdu!

— Ak vārds? Tas jau, Gunīt, nav īstais. īstais ir Ābols, bet nezin kā ļaudis iesaukuši par Ābelu, un tā iegājies. Kains un Ābels — saproti?

Gundegai šie vārdi nekā neizteica, bet Ilma arī nesāka skaidrot, piegāja pie pērmindera un čukstus ruūājās. Gundegai likās savādi, ka viņa čukst, lai gan šeit visapkārt nebija neviena vienīga sveša cilvēka, kurš varētu noklausīties. Vecās Lienas stāvs pazuda kādā no sān-celiņiem — tā droši vien aizgāja pie savējo kapiem.

Gundega palika viena. Pēc brīža nelielā pulciņā atnāca vēl četras piecas pavecākas sievas. Tām tāda Gundega bijusi nebijusi, svešs skuķis, nepameta pat ar galvu un acumirklī pieskandināja kapsētu ar savām valodām. Tikai sasveicinājušās ar Urnu un uzzinājušas, kas Gundega tāda, kā pēc pavēles pagrieza lakatiņiem apsietās galvas uz viņas pusi un, neko nekautrēdamās, nopētīja.

Gundega novērsās. Viņa piepeši vairs nezināja, kā likt kājas un kā turēt rokas. Neveikli pagriezās un gāja projām pa kapu celiņa dzeltenajām, līdzeni nogrābtajām smiltīm. Viņa aizvien vairāk attālinājās no ziņkārīgajām sievām un apstājās tikai tad, kad tās vairs nebija saredzamas.

Augstu virs galvas sarunājās apses, bet cauri to čukstiem brīžam atplūda šurp pazīstamās, viļņu šalkoņai līdzīgās priežu nopūtas. Nekad agrāk Gundega nebija ieklausījusies, ka ikkatrs koks šalc citādi. Patiesi! Šepat blakus dzīvžoga lapiņas vējā čabinājās tā, it kā pa tām lēkātu mazu putneļu bariņš. Mežs bija pilns apslāpētu trokšņu, un tai pašā laikā gan šalkas, gan čaboņa, gan lapu klusie čuksti nevis iztraucēja meža klusumu, bet vērta to vēl dziļāku.

Te Gundegai likās, ka viņa būtu sadzirdējusi elsas. Tās nāca no otras puses, no turienes, kur bija vecie kapi. Apklusa . . . pēc tam atkal . . . Elsas likās klusas kā nopūtas un bija dzirdamas tur, kur, šķita, neatradās neviena dzīva būtne.

Gundega sakustējās un, kā šīs dīvainās, apslāpētās balss aicināta, paspēra dažus soļus uz priekšu. Tagad tikai vairs dzīvžogs Gundegu šķīra no tā, svešā. Viņa pat varēja saskatīt apģērba tumšo drānu un divas nelielas, raupjas rokas, kas nekustīgi bija aptvērušas viena otru. Viņa paliecās uz priekšu un ieraudzīja brūnganas rudbekijas. Mežakaktu retās, lielziedainās rudbekijas uz maza kapa. Bet uz soliņa pie kopiņas sēdēja Liena. Un nebija vairs dzirdamas ne elsas, ne šņuksti, tikai asaras bez skaņas pilēja klēpī un uz mierīgi guļošajām rokām.

Gundega stāvēja, skaudra žēluma pārņemta, nevarīga šo mēmo sāpju priekšā. Viņai gribējās pieskriet Lienai klāt un to apskaut kā kādreiz vecmāmuļu, bet kaut kas atturēja. Bija tāda sajūta kā cilvēkam, kas neviļus ielūkojies pa logu svešā mājā un ieraudzījis tās iemītnieku kailu. Vislabākais tad ir nepamanītam aiziet. Ja tikai neiečaukstētos kāda lapa, ja neiečirkstētos smilts uz celītes .. . Lapa nenočaukstēja, arī smilts neiečirkstējās, taču Liena pēkšņi sajuta, ka uz viņu kāds skatās. Viņa pameta nemierīgu skatienu atpakaļ, tad pacēla galvu un ieraudzīja Gundegu. Pāri viņas grumbainajai sejai pārslīdēja izbailes, viņa pietrūkās kājās un rokām sāka notraukt no svārkiem neredzamus puteklīšus.

Te man guļ dēls, — atguvusies Liena sacīja.

Viņa pieliecās un sakārtoja brūnās puķes stikla burciņā. Varbūt viņa gaidīja, lai Gundega ko jautātu par šo kopiņu. Mazs, īss, katrā ziņā bērna kaps, ar nelielu krustu, kuram lupa nost krāsa. Kaps droši vien bija radies sen, jo, cik varēja spriest, šai kapsētas malā no mirēji tikuši glabāti pirms gadu desmitiem. Te redzēja vairāk smilgu un sūnu nekā citur un tuvu klāt pie dažas kopiņas jau it prāvu apsi.

Liena izrāva pāris zālītes, to viņa izdarīja prasmīgi, lietišķi, kā puķu dobē Mežakaktu dārziņā. Tā atkal bija tā pati Liena kā ikdienā — rūpīga, laba, mierīga, Liena, kādu Gundega to pazina . . .

Atskanēja zvans, tas pats, ko Gundega bija dzirdējusi pirms dažām stundām Mežakaktos. Tikai toreiz, iztālēm, tas viņai likās dzidrs, aicinošs, ka dziesma pāri mežam. Tagad zvans kliedza, skaļi sauca, ne vairs aicināja, bet vilka turp ar spēku, ar varu.

Liena aizsteidzās pie pumpja celītes malā, Gundega pāris reižu pasūknēja, lai ūdens šalli varētu nomazgāt rokas. Tad viņas devās uz laukumiņu pie zvanu torņa, bet mazliet nokavējās — uz kanceles stāvēja mācītājs un kaut ko runāja. Gundega piegāja tuvāk un ļāva skatienam pārslīdēt pāri dievlūdzējiem. Tik vien? Viņa bija iedomājusies ļaužu pulku, reiz nu tos sauca par svētkiem. Tās pašas pirmītējās atnācējas, divi pusmūža vīri un vēl dažas melnos lakatos satinušās sievas. Neredzēja nevienu vienīgu jaunu seju.

Mācītājs lasīja lūgšanu vai psalmu, ko Gundega nekad nebija dzirdējusi un lāgā nesaprata, lai gan viss skanēja skaidrā latviešu valodā. Pēc tam nosauca lappusi dziesmu grāmatā, un pērminderis uzsāka dziedāt pirmais augstā, ncvīrišķīgā balsī. Sievietes cītīgi piebalsoja nesaskanīgā korī. Un, lai gan dziesma solīja patvērumu no nez kādas ļaunas varas un mūžīgu dzīvošanu, Gundegai viss šķita bēdīgs, bezcerīgs — gan veco sievu sakumpušie augumi, gan gari stieptā melodija, gan melnās drānas.

Pēc tam mācītājs teica sprediķi. Kaut ko par iznīcību, pīšļiem un pelniem un tikšanos ar aizgājējiem. Brīžiem viņa runā ieskanējās sērīgas notis, un dažas sievas šņaukājās, izvilkušas mutautus no plato brunču dzīlēm. Gundegai negaidot likās, ka pāri citu galvām mācītājs raugās tieši viņā. Varbūt tāpēc, ka nevienam citam vairs ziedu nebija, tikai viņai. Gundegai ienāca prātā, ka tas būtu skaisti, ja visiem rokās paliktu vismaz pa spilgtam ziedam. Bet droši vien kāda viņai nezināma paraša prasīja, lai atbrīvojas no puķēm vēl pirms dievvārdu sākuma. Savāda paraša ... It kā vajadzētu nolikt projām visu, kas atgādina, ka uz zemes vēl ir skaistums, krāsas un smaržas .. . Ari mācītājs runāja par jaunību, kas aiziet, lai vairs neatgrieztos. Laikam tādos kapusvētkos nebija pieņemts runāt ne par ko paliekamu, nezūdošu ...

Kad mācītājs lasīja aizlūgumu, kā pirmo pieminot Ilmas vīru Frici, Gundega izdzirda gājputnu balsis. Viņa pacēla augšup galvu. Kā spītējot visam tam bezcerīgajam, drūmajam, par ko te, lejā, runāja un dziedāja, augšā, zaļganajās rudens debesīs, mirdzēja spoža saule. Arī koku galotnes pret šīm vizošajām debesīm izskatījās saules krāsā. Putnus saredzēt nevarēja, bet ik pēc katras nodziedātas korāļa rindas to aicinošās, nemierīgās klaigas ielauzās arī šeit, kapsētā. Gundega pazina mežazosis un atcerējās, ka vecmāmuļa bija teikusi — zosis aiznesot vasaru, un tad ziemai esot vārti vaļā . .. Putnu saucieni kļuva aizvien klusāki, tie aprima kaut kur tālumā. Bet Gundega vēl aizvien raudzījās augšup un redzēja, kā vējā kustas apšu galotnes. Kāda lapa uzkrita viņai uz galvas, viņa noņēma to un pie sevis pasmaidīja.

Apkaunējusies nodūra acis, jo pamanīja, ka mācītājs atkal raugās viņā. Gundega vairs neiedrošinājās skatīties nekur apkārt, un, tiklīdz viņu pārņēma šī nedrošība, viņa sajuta, ka no ilgās stāvēšanas sāk sāpēt kājas. Kā to var izturēt visas šīs večas? Laikam tāpēc, ka aizrāvušās ar dziedāšanu. Arī viņa taču iepriekš, noraudzīdamās aizlidojošajās mežazosīs, nebija sajutusi nogurumu. Ak tu manu dieniņ, vai tiešām viņas dziedās līdz vakaram! Gundega redzēja, ka Ilma un Liena, izgājušas pašā priekšā, tieši pie kanceles, raugās vienā dziesmu grāmatā. Liena stāvēja, mazliet pieliekusi mazo galvu, viņas sejas izteiksme šķita skarba, bet mierīga, kā pirmīt klēpī bija gulējušas viņas rokas. Ilmas apģērbs bija viscaur melns, uz deguna melnas brilles, lakats noslīdējis uz pieres . .. Gundega nevarēja tikt gudra, kā apģērbs tā varēja izmainīt cilvēku. Par ko tas pārvērtis viņas labo, laipno krustmāti, par sērīgu pūci kailā koka zarā ... Ja tā tagad redzētu sevi spogulī? Nabaga krustmāte Ilma . ..

Kas noticis ar viņiem visiem? Rāmā, nosvērtā Liena raud. Ilmu nevar ne pazīt. Visi runā un dzied par pīšļiem un iznīcību, un neviens nepaceļ galvu, lai redzētu, ka staro debesis un lido gājputni.

Pat vecmāmuļas bērēs bija savādāk . .. Gundega nezināja, kas bijis citādi. Varbūt vienkāršāk, sirsnīgāk, bez tādām šausmīgām bailēm nezin no kā . . . Viņa attapās — bailēm no nāves. Visas šīs melnos lakatos satinušās vecās sievas baidījās no nāves. Viņa droši vien bija jauna un nespēja saprast šīs izjūtas, tāpat kā nespēja saprast arī to, kāpēc cilvēki naktīs baidās no kapsētas, jo nomirēji taču nevar piecelties .. .

Bet, kad dievvārdi beidzās un kapsētā atskanēja čalas, kurās bija sajūtams neslēpts atvieglinājums, Gundega atkal apjuka. Tātad bailes no nāves tās tomēr nebija, ja varēja izzust līdz ar mācītāja pēdējo «āmen». Bet kas tad?

Ilma noglabāja brilles somiņā. Lakats it kā neviļus noslīdēja uz pleciem, atsedzot rūpīgi sacirtotus matus. Runājot ar mācītāju, viņa smaidīja — viesmīlīgā Meža-kaktu saimniece, kas prot godam uzņemt augstu ciemiņu. Kur palikusi drūmā pūce? Nē, apģērbs tātad nebija tas, kas pārvērtis Ilmu. Pamanījusi Gundegu aizejam, tā sauca viņai nopakaļ, lai tikai nepazūdot, aizbraukšot līdz mājām ar mašīnu. Gundega nesaprata, kāpēc Ilma sauca skaļāk nekā būtu vajadzīgs, lai viņa sadzirdētu. Par atbildi viņa tikai pamāja ar galvu.

Viņpus kapsētas vārtiņiem stāvēja pelēks «Moskvičs». Ar to mācītājs atbraucis no Derumiem. Grāmatās, kur Gundega bija dažkārt lasījusi par mācītājiem, tie allaž brauca atsperratos. Viņa nekur nebija uzdūrusies tādam, kas brauktu pats ar savu «Moskviču». Un grāmatās tie vienmēr izskatījās vai nu ļoti resni, ar paēdušu runču sejām un nokareniem vēderiem, vai atkal sausi kā žāvētas sēnes ar žūpu rožainajiem deguniem. Ja Jēkabs Krauklītis kaut mazdrusciņ atgādinātu kādu no tiem, Gundega riebumā novērstos. Bet viņš bija pavisam ci-tāds — patīkamu seju, drusku viļņainiem matiem. Ilmai taisnība — skaists. Pēc brītiņa, novilcis talāru un palicis tumšzilā uzvalkā, viņš iznāca pa kapsētas vārtiem, atvēra automašīnas durtiņas un ar laipnu smaidu aicināja

Mežakaktu sievietes iekāpt. Gundega nobrīnījās, ka Krauklītī itin nekā nav palicis no mācītāja, tiklīdz nozudis melnais talārs ar balto apkakli un nolikta lūgšanu grāmata. Kopā ar to viņš bija it kā koferītī noglabājis arī sērīgo sejas izteiksmi un svinīgo balsi.

Prātā negaidot atausa kāda pavisam aizmirsta aina vēl no Priedienas laikiem. Pilsētiņā toziem viesojās teātris ar «Romeo un Džuljetas» izrādi, un visas meitenes bija kā bez prāta maigā mīlētāja Romeo dēļ. Kad aktieri brauca projām, viņas aplenca autobusu, lai paskatītos uz šīs lomas tēlotāju, un jutās pārsteigtas un vīlušās, ka tas jau padzīvojis vīrs — ar retiem, gaišiem matiem un nogurušu skatienu. Gundega nespēja saprast, kur palicis Romeo — dedzīgais jauneklis ar melnajām cirtām. Kas tā bija par acu apmānīšanu tur, uz skatuves?

Bet tagad? Nē, kas par blēņām, kāpēc viņa vispār to bija atcerējusies? Starp Romeo lomas tēlotāju un Krauklīti nav nekāda sakara, un pārvērtība ar mācītāju taču notikusi uz pavisam pretēju pusi .. .

— Lūdzu! — Jēkabs Krauklītis atkārtoja, un Gundega attapās, ka muļķīgi ilgi vilcinājusies pie atvērtajām «Moskvica» durtiņām.

Ilma jau sēdēja priekšā, blakus šofera vietai. Liena un pērminderis Ābels novietojušies pakaļējā sēdeklī, atstādami mazu vietiņu arī Gundegai. Viņa iekāpa, un mācītājs no ārpuses aizcirta durtiņas. Automašīna sakustējās. Ilma sēdēja izslējusies, nepamezdama acis sāņus, kur pie kapsētas vārtiem palika pārējie dievlūdzēji un noraudzījās «Moskvičam» pakaļ. Tikai likumā viņa pieliecās pie atvērtā lodziņa un pamāja palicējiem ar cimdoto roku. Neviens viņai neatbildēja, lai gan skatieni sekoja automašīnai, līdz tā pazuda mežniecības ceļā.

Pakaļējā sēdeklī trijatā likās par šauru, un Gundega bija piespiesta pie pērmindera tuklā sāna. Sejā nepārtraukti plūda sīva tabakas smarža, ar kuru Ābels šķita caurcaurēm piesūcināts. Par laimi, ceļš nebija tāls. Dažas minūtes, un viss brauciens galā. Neris, kurš lika gaužām reti redzējis tādu mazu rūcošu briesmoni ar divām izvalbītām stikla acīm, jau iztālēm mācītāja «Moskviču» sagaidīja ar aizsmakušām rejām, kas pār-vnhis niknā, nepārtrauktā rēkšanā, tiklīdz mašīna apstājas pagalmā un no tās izkāpa sveši cilvēki. Ja Ilma ar ciemiņiem gribēja pārmīt kādu vārdu, nācās kliegt pilna balsī, lai pārmāktu suņa vareno basu.

Tas ir tas pats, kas pērn? — apvaicājās Krauklītis, kad viņi bija uzkāpuši uz lieveņa.

Tas pats, mācītāja kungs. Šinīs laikos bez kārtīga suņa nevar, ne ābols kokā netversies, — atbildēja Ilma, atvainodama Nera izdarības. — Un tā vien skaties, lai kādu rītu cūku aizgalds nav jāatrod tukšs.

— Bet vai vilki ziemā neaiztiek?

Ncri, vai? Pie ķēdes piesietu jau nekad neaiztiek, mācītāja kungs . ..

Gundegai bija savādi, ka Ilma tā uzrunāja Krauklīti. Veco Ābelu, to gan diez kāpēc par kungu nedēvē, bet vienkārši sauc vārdā ...

Cauri uzpostajai, tomēr visai nepievilcīgajai virtuvei, kur vel bija sajūtama viegla krāsas smaka, Ilma ciemiņu izveda steigšus, cenzdamās novērst uzmanību no maizes lizes, ko vakar Liena diezgan nesekmīgi mēģinājusi noslēpt stūrī aiz krāsns. Nu, bet tālāk, tālāk Ilmai nebija par ko kaunēties. Pa istabas logiem cauri spodrajiem aizkariem aumaļām vien plūda saule. Grīdas spīdēja, vāzē smaržoja ziedi. Bet klātais galds garīgajam tēvam solīja gluži pasaulīgas baudas.

Viņi sasēdās, bet dakšiņas un naži vēl netika cilāti. Sākumā Gundega nesaprata, ko visi gaida. Ak tā, mācītājs arī šeit vēl ko sacīs! Krauklītis runāja par svētību, kas nākusi vai nākšot pār šo māju, par pilnām klētīm. Gundega atminējās, ka viņiem klēts nemaz nav, bet mācītājs varbūt to nemaz nezināja. Viņa lūkojās tieši mācītājā, bet tas, pieradis pie pētījošiem skatieniem, protams, nemulsa. Likās pat tieši otrādi — meitenes izbrīna pilnās acis to iedvesmoja, viņš klausījās savā balsī un pat mazliet aizrāvās, skandēdams tautas dziesmu par čaklu un viesmīlīgu saimnieci. Tas, jādomā, attiecās uz Ilmu, jo tā — Gundegai par lielu pārsteigumu — nosarka un savam labākajam, ilgi glabātajam un saudzētajam galdautam bez žēlastības plūkāja bārkstis.

Tā. Nu dievam un saimnieces laipnībai mesli bija maksāti, un katrs varēja padomāt par sevi. Gundega atkal slepšus vēroja mācītāju. Un atkal — nebija ne vēsts no tā, par ko ar nosodījumu stāstījusi vecmāmuļa. Krauklītis pacilāja vīna glāzi, bet ļoti mēreni, ne drusku neieskurbdams. Dievu un līdzības no blbcles nebūt nepieminēja ik teikuma galā. Ar saprātīgiem jautājumiem apvaicājās Ilmai par saimniecību, par darbu mežā un par kolhozu.

Un, kad pēc kāda laika Gundega no virtuves ienesa bļodu ar tikko izvārītajiem, vēl kūpošajiem kartupeļiem, mācītājs pavērsa savu skaisto seju arī pret viņu un ar cienījama viesa tiesībām atļāvās pateikt, ka Ilmai esot jauka audžumeita. Ilma smaidīdama vērās Gundegā, kā tikai nule ieraudzījusi. Pasmaidīja arī Gundega. Viņa bija izdzērusi trīs glāzes vīna, jutās neparasti jautri, un visi cilvēki viņai šķita apbrīnojami labi. Pat vecais, pēc tabakas smirdošais pērminderis rādījās lāga večuks .. .

Mācītājs atkal pacēla glāzi, tāpat visi, un arī viņa citiem līdzi. Vīns šķila viegls un salds kā ogu sula. Kādreiz Gundegai jau bija nācies nomēģināt vīnu, bet skābu kā etiķi, tā vien gribējās piešaut karotīti cukura. Un degvīns — tas jau rādījās tīrā inde, kā cilvēki vispār to varēja dzert?

Kad Jēkabs Krauklītis beidzot pavaicāja viņai, cik gadu esot, viņa atbildēja droši.

— Tad varbūt jau nākošpavasar nāksiet mācībā?

Gundega skaļi iesmējās, un pārējie piesardzīgi pagrieza galvas. Ilmas sejā viņa izlasīja nosodījumu. Lai! Neparastā, dīvainā drosme viņu turēja savā varā un nelaida vaļā.

— Es jau neticu dievam, — viņa sacīja.

— Gunīt! — Ilmas balss bija lūdzoša un žēlabaina, it kā Gundega būtu izdarījusi kaut ko tādu, par ko jā-kaunās.

Dakšiņa ar spalgu troksni nokrita uz grīdas un pavēlās pagaldē. Ilma noliecās tai pakaļ un ilgi nevarēja saņemt stīvajos pirkstos.

— Redziet nu! —Ābels noteica ar gandarījumu, it kā būtu piepildījies kas tāds, ko viņš jau paredzējis un par ko brīdinājis.

— Paliec nu mierā, Ābel! — mācītājs viņu apsauca sava rāmajā balsi un atkal pievērsās Gundegai: — Sa-kiel, kādu jūs vispār iedomājaties dievu?

— Es? — viņa pārjautāja, saspringti domādama, bet smadzenes bija kļuvušas neparasti kūtras. — Es vispār neiedomājos nekādu. Mana vecmāmuļa neticēja. Un es ari ...

Nav tiesa, — neiekaisdams iebilda Krauklītis.

Musu vecmāmuļa ticēja, un jūs pati, to neapzinādamas, ari ticat. Jūs, Gundega, neatzīstat tādu dievu, kādu zīmē bildēs — sirmu, labiņu vecīti, kas mākoņos gana spārnotu eņģelīšu barus. Esat kādreiz redzējusi tādas bildes?

— Esmu, — viņa atzinās.

Lūk, tādu jūs arī iedomājaties dievu, — mācītājs turpināja.

Gundega redzēja, cik vērīgi visi sekoja mācītāja vārdiem. Viņa gribēja pateikt, ka ta nav taisnība, ka viņa patiesi nav iedomājusies dievu kā sirmu večuku, bet, ielūkojusies šajās bijīgi nopietnajās sejās, tomēr nesacīja nekā.

— Tas ir vairāk viduslaiku priekšstats par visvarenas būtnes esamību, — brītiņu klusējis, Krauklītis atsāka.

Ābels bieži jo bieži mirkšķināja savus bezskropstu plakstiņus, cītīgi pūlēdamies izprast vārdu jēgu. Arī Ilma, šķita, saprata visai maz, bet klausījās ar īpaši lielu cieņu tieši tālab, ka daudz kas viņai palika neskaidrs. «Savādi, visi būtu tā kā latviešu vārdi,» viņa domāja, «bet saliec tos kopā un nevari vairs tikt gudrs . . .» Taču mācītājs stāstīja it kā tieši Gundegai, par pārējiem viņam nebija daļas:

— Mums, divdesmitā gadsimta cilvēkiem, jāatzīst, ka šis priekšstats ir naivs. Tāds dieviņš ir vienkāršo, mazattīstīto ļaužu priekšstata materiālais veidols. Patiesībā tas, ko mēs saucam par dievu, ir gars. Katram cilvēkam ir iedzimta tiekšanās pēc dieva — pēc labā, patiesā, nemirstīgā. Jums, Gundega, piemēram, nomirusi vecāmāte . . .

Viņa strauji paskatījās Krauklītī. Kā viņš to zināja?' Bet spēji uznākušo piesardzību apklusināja doma — un kas tur slikts, ja zina? Tas nav nekāds noslēpums.

Pirmītējais skurbums pamazām gaisa, un viss, ko stāstīja mācītājs, pakāpeniski it kā iznira no dūmakas un ieguva skaidrus apveidus.

— Vajadzētu sajukt prātā, ja neticētu iespējai dzīvot pēc nāves, — mācītājs to pateica tik pašsaprotami, ka Gundega jutās pārsteigta — viņai nekad tas nebija ienācis prātā, pat vecmāmuļas bērēs. — Sī ticība ir tikpat sena kā cilvēku cilts. Cilvēks iešāva bultu sirdī zvēram, noskatījās, kā ar karstām asinīm aizplūst dzīvība, un iegrima smagās domās. Cilvēks ieraka zemē savu mirušo piederīgo un pārbijās: «Vai tad tās ir galīgas beigas? Vai nekā vairs nebūs?» Gundega, vai jūsu prāts spēj aptvert to, ka vecāmāte aizgājusi neziņā, neatstājot it neko, gluži neko. Vai spējat aptvert, ka tā var pazust cilvēks, ko jūs mīlējāt un kas mīlēja jūs?

Gundegas reibums bija izgaisis pavisam, tikai viegli sāpēja galva. Viņai nekad agrāk nebija sāpējusi galva . . . Bet tas nebūtu nekas, ja truli nesmelgtu sirds un ne-sūrstētu vecās, tikko aizdzijušās brūces.

«Lieciet mani mierā, ko jūs mani mokāt!» Gundegai gribējās iesaukties. Gribējās raudāt par vecmāmuļu, par sevi, par nežēlīgajiem vārdiem un mēmajām bailēm — vai arī viņa pati reiz tā izzudīs, neatstājot itin neko? Radās vēlēšanās izstiept roku un pieķerties, vienalga, pie kā, tikai sajust nomierinošu atbalstu.

— Gars ir tas, kas neaiziet bojā, — mācītāja Krauklīša vārdos nebija nekā no viņas nemiera. — To var nosaukt par dvēseli vai kā citādi, vienalga. Pīšļos pārvēršas tikai cilvēka miesa, paliek gars, tas, kas arī bijis visa iesākumā. Tas ir radījis pasauli un paliks, kad pasaule būs aizgājusi bojā. Apziņa, ka tomēr kaut kas saglabāsies pēc nāves, ka būs vēl kāda cita dzīve, cilvēku paglābj no izmisuma, liek tam aizvadīt mūžu morāli tīram un . . .

Tanī brīdī atsprāga durvis un ienāca Fredis ar cepuri galvā, tieši kā pārradies no fermas. Viņš skatījās pāri citu galvām tieši mācītājā, kas mazliet iztrūcies raudzījās pretim. Tā viņi brītiņu lūkojās viens otrā — skaistais mācītājs nevainojamajā, dārgajā uzvalkā un neglītais Fredis, kuram uz bikšu ceļgala rēgojās paprāvs īsti nepieskaņotas krāsas ielāps.

— Kamēr jūs te kristītos kristāt un pestītos pestāt, —

fredis ierunājās, īsti nevērsdamies ne pie viena, — tikmēr kūtī cūkai nāk sivēni, un nav neviena, kas saņem.

tad viņš aizcirta durvis un pazuda, bet Liena aizmetāss viņam pakaļ.

Gribēdama izkliedēt neveiklību, viņa sāka steidzīgi piedāvāt ciemiņiem gan šo, gan to no cienastiem. Bet redzēja, ka mācītājs ir sapīcis un raugās viņā pārmetoši.

Atvainojusies Krauklītim, viņa beidzot arī aizsteidzās, piekodinājusi Gundegai gādāt, lai uz galda nekā nepietrūkst, un neatstāt ciemiņus ilgāku laiku vienus. Mācītajam nezin kāpēc bija pārgājusi patika turpināt pārtraukto sarunu ar Gundegu . . . Krauklītis sāka klusām sačukstēties ar pērminderi, un Gundega izgāja virtuvē, manāmi atvieglota, ka viņas namamātes loma izrādījusies il viegla. Durvis palika vaļā. Gundega dzirdēja, kā viņi abi sarunājās, bet nesaprata gandrīz neko.

Mācītāja balss vaicāja:

— Un Bērziņš?

Varēja saklausīt, kā pērminderis kāsēja, bel pēc tam īsi izmeta:

— Dziest.

— Kaut nu ātrāk, pārlieku velk garumā, — mācītāja toni izskanēja īgnums un neapmierinātība. — Jaunnedēļ man jābūt Jaunbērzē, tad nu kulies tādu gaisa gabalu dēļ katra nieka.

Pēc tam kādu brīdi bija dzirdama tikai nažu un dakšiņu šķinda pret šķīvjiem. Tad Gundega saklausīja atkal:

— Un ko šie pirmīt? Paklausījies, Ābel?

Pērminderis krekšķinādams smējās:

— Kā tad citādi? Visu smalki.

— Nu?

— Eņģevīrs, ne šis, bet vecais, tas no piektā, esot Kauliņa roku darbs.

— Vai daudz viņu bija?

— Daudz, neliešu. Un pats lielais, no rajona. Izzvanījuši jau iepriekš. Vai es neteicu, ka mums arī vajag tās listes pie stabiem, cienīgtēv?

— Kad man vajadzēs tavu padomu, es tev arī vaicāšu, — Krauklīša balss atbildēja sadusmota.

Pēc tam Ābels kaut ko stāstīja klusi klusi, tomēr mācītājs nošņāca:

— Kuš, tas skuķis!

— Ko nu šis jēdz.

Gundega tikai pēc brītiņa saprata, ka «tas skuķis» ir viņa pati. Salikusi maizes šķēlītes uz šķīvja, Gundega gāja uz durvīm, kad tās viņas priekšā pēkšņi aizvērās. Tā bija tikai sagadīšanās, bet viņa jutās kā pliķi saņēmusi. Gundega pagaidīja, līdz aizplūda no vaigiem pietvīkuma liesmainais sārtums, tad ar elkoni nospieda rokturi un iegāja istabā. Jēkaba Krauklīša priekšā uz galda gulēja niecīgs blociņš, kurā viņš ar mazītiņu zī-mulīti rakstīja. Bet Ābels, turēdams rokā zoss stilbu, cītīgi grauza, un viņa biezās lūpas taukaini spīdēja.

Krauklītis aizvēra blociņu un iebāza to svārku kabatā, pēc tam viegli uzsita ar delnām pa galda malu un piecēlās.

— Sacīsim nu, Ābel, saimniecēm paldies par pusdienām.

— Mhm, — ar pilnu muti atrūca pērminderis un, kā Gundegai šķita, visai nelabprāt nolicis stilbu atpakaļ uz šķīvja, noslaucīja pirkstus galdauta stūrī.

Mācītājs pasniedza Gundegai roku. Viņa sajuta, ka tā bija gluda un mīksta.

Netraucēsim laipnās, viesmīlīgās saimnieces viņu Ikdienas gailas, — viņš atvadīdamies sacīja.

Gundega nojauta, ka arī viņai jāpasaka vismaz kāda laipnība, bel nekas neiekrita prātā, un viņa, brītiņu Vilcinājusies neziņā, izvilka savu plaukstu no Krauklīša siltās saujas, la ari nepateikusi neko. Bet Krauklītis vēl aizvien negāja projām un raudzījās viņā.

Neņemiet ļauna, varbūt es jūs sāpināju, — viņš beidzot atkalierunājās.

Ak, nekas Gundega atbildēja, nodūrusi acis,

mulsdama par to, ka nespēj pateikt neko sakarīgāku.

Viņa mēmi papurināja galvu.

Žēl, — viņš maigi sacīja, — tas ir ļoti skaisti. Balti tērpi, ziedi, ērģeļu mūzika. Saviļņojoša ir tāda jauniešu Ievadīšana lielajā dzīvē.

Krauklītis smaidīja:

— Es pilnīgi ticu, ka krustmāte savu solījumu jūsu iesvētību dienā izpildīs. Skaisti ir tādi brīži, ko pēc tam var atcerēties visu mūžu.

Ābels no priekšnama atnesa mācītāja gaišo platmali. Paņēmis Krauklītis to apskatīja, un Gundegai ienāca prātā, ka viņš varbūt baidās, vai arī uz tās nav palikuši pērmindera pirkstu nospiedumi.

Mācītāja iziešana cauri virtuvei pagadījās visai nepiemērotā brīdi. Durvīs viņš gandrīz saskrējās ar Ilmu, kas vecā priekšautā nesa sivēnu. Bet no Freda mučkulī savīstītā plikādas kažociņa jau skanēja jaunpiedzimuŠo rukšu nepieklājīgi skaļā urkšķēšana.

Krauklīša «Moskvičam» Ilma noskatījās pakaļ ar nožēlu. Aizbrauca . . . Viņa iegāja istabā un noraudzījās uz bagātīgi klāto galdu. Torte — viņas lepnums — nebija pat aizskarta. Tāpat siers un konfektes. Ilma pēkšņi jutās līdz sirds dziļumiem pievilta, lai gan pati nevarētu atbildēt — kālab īsti. Viņa panācās, ar ierastām kustībām sakārtoja krēslus, ieraudzīja netīro galdautu un pēkšņi sajuta visu nomoda nakts nogurumu. Iešāvās prātā, ka arī šonakt nekāda lādzīgā atpūta neiznāks — būs jāuzmana cūka, lai nenoguļ kādu sivēnu.

Sāpēja kājas. Tīrais brīnums, kā viņa to nebija manījusi agrāk. Ilma atkal atvilka krēslu un apsēdās. Raudzījās uz galdu, bet, iegrimusi domās, tā arī neredzēja nekā.

«Kāpēc dzīvē viss ir tā iekārtots, ka nekad nepiepildās tas, ko domā. Ari šodien ...»

Viņa bija gribējusi visu labu un izdevusi daudz naudas, cerēdama, ka mācītāja ciemošanās Mežakaktos izvērtīsies tāda, ka to būs vērts atcerēties varbūt pat gadiem. Nepiepildījās ... Nepiepildījās pat tāda pieticīga vēlēšanās, lai gan viņa nebija žēlojusi tos trīssimt rubļus, kas dabūti par malku un ko viņa gribēja pataupīt jaunajam jumtam ... Ja pieliktu tur klāt vēl to naudu, ko saņems par sivēniem, pietiktu atliku likām. Atkal sivēni . . . Patiesi, jāceļas un jāiet uz kūti mātei palīga!

Tomēr viņa necēlās, negaidīti apjautusi, no kurienes radusies vilšanās sajūta. Šodienas pačibējušajam mielastam bija kāda līdzība ar viņas kāzām. Tiesa, toreiz nekas neizjuka. Ēda, dzēra un dancoja trīs dienas un trīs naktis. Lai arī mazmājnieces Lienas meita Ilma vecajiem Bušmaņiem nebija tāda līgava, pēc kuras tie bulu diez cik karsti ilgojušies, taču nevarēja pieļaut, ka Friča, vecākā dēla un mantinieka, godības kaut kā trūktu vai ин mbutn aicināts kāds no visattālākajiem radiem. Ilma Inieiz bija aplam iedomājusies, ka visa šī lepnība un I/ lu rdiba ir viņas dēļ. Bet patiesību viņa saprata ātri — i rhirln ja diena, kad aizbrauca pēdējais kāzinieks. Un |iilas nelaimīga, piekrāpta šajās lepnajās mājās, kurām viņu d/imlic Lejaskārkli nevarēja ne līdzināties. Viņa ieleja K1111 par turīgu māju saimnieci, bet kļuva par 1«и11н*111 Гее pusgada viņa aizbēga no Mcžakaktiem, kur liljit nlvesln ar strauju melni appušķotos ratos, aizbēga Kajain nakti, lakatā ievīstījusi izgrābājušu sienas pulk-'.lēni, Kas septiņpadsmitgadīgās sievas prātam šķita vis-м i ligaka manta no visa viņas nabadzīgā pūra. Ak dievs, viņai lorciz taču bija tikpat gadu, cik tagad Gundegai . . . Nnkamaja dienā māte viņu orē atveda atpakaļ, iejūgusi liliju, veco būrīti, kuram bija gudras, brūnas acis un

Niipuleli vēzīši . . .

Tagadēja Ilma pēkšņi pasmaidīja par toreizējo, sēdēdama liela ja istaba pie nenokopta galda, un atcerējās vlftii nolikušo ka kaul ko lādu, kas nav atgadījies ar viņu pašu. II ka to būtu piedzīvojusi viņas jaunākā niiisa . . . Aizgājis mūžs, aizgājusi dzīve. Vilšanās sajūta parasti snauda sirds dziļumos un ikdienā netraucēja. Bet dažreiz vajadzēja notikt kādam niekam, kas sauca atmiņa pagātni, un daudz kas uzreiz atdzīvojās. Tāpat kā šodien . . .

Ne, nē, Ilmai tomēr vajadzēja celties un iet. Nekas nebija mainījies. Meitene Ilma ar saviem sapņiem un bēdām piederēja senajām dienām. Tagadējai Ilmai bija jadomā, ka par sivēniem dabūtā nauda būs vajadzīga jauna jumta uzlikšanai, jāgudro, kā lai samaksā kartupeļu racējām. Tāpat motocikls būtu jānodod remontā. Jasadabū graudi vistām un milti cūkām.

«Tāda jau ir cilvēka dzīve, bez gaišuma, rūpes vien,» Ilma nopūtās. «Par katru prieka brīdi sūri jāsamaksā ...»

Viņa gribēja pateikt Gundegai, lai novāc traukus. Brīvā brīdī vajadzētu arī noņemt smalkos aizkarus un izmazgāt galdautu. Lai pataupās priekšdienām.

«Dzīvē nav vietas sapņiem,» domāja Ilma, iziedama pa durvīm, un viņai pretim atkal nāca pelēkā ikdiena.

Vecais sienas pulkstenis stāvēja kaut kur istabaugšā, pašā paspārnē, nobāzts starp citām grabažām. Ja iztīrītu un salabotu, varbūt tas vēl ietu. Bet mēs neviens, tāpat kā Ilma, nemīlam savu vājuma brīžu atgādinātājus, pat mēmus ne.

Lai pulkstenis stāv . ..

CETURTĀ NODAĻA LĪDZ GALAM NEIZTEIKTAIS BRĪDINĀJUMS

1

Sivēnmātei Maskai «atskrēja» veseli piecpadsmit mazi ruksīši. Pēdējo Liena ienesa virtuvē apjukusi un nelaimīga.

— Tevis tik vien trūka, — viņa skumīgi sacīja, bāzdama sivēnu pa vecā kažoka piedurkni pie tā skaļi kviecošajiem brāļiem un māsām. — Paskaties, kāds zīmīgs, — viņa pievērsa Gundegas uzmanību, — melns pleķītis uz krustiem. Vienmēr varēs zināt, kurš tas liekais. Ak tu pleķotais, pleķotais, būs ar tevi bēdu dienas!

— Kāpēc? — Gundega izbrīnā ievaicājās. — Vai šim kāda vaina?

Sivēns pazuda piedurknē kā tunelī, bet tūlīt pat mugura ar melno plankumiņu parādījās atkal. Liena pacietīgi iebīdīja viņu atpakaļ un piedurkni aizsēja ar aukliņu.

— Kas nu par vainu? — viņa laipni runāja, rūpīgām rokām darbodamās ap Maškas nemierīgo pastarīti. — Tikai lieks, nabadziņš. Cūkai četrpadsmit pupu, bet šis piecpadsmitais. Vajadzēs barot ar govs pienu, auklēt, sildīt, zīdīt ar knupīti. Maskai klāt visus jau nevar laist, tāpat jau apkoda cits citam ausis kā zvēri . . .

Arī Ilma nelikās necik priecīga par «lieko» sivēnu. Vispār jau, protams, varēja būt mierā ar tādu metienu — lai tik kolhoza sivēnmātes tiek Maškai līdzi! Bet būtu gana arī ar tiem četrpadsmit. Piecpadsmitais šķita kā tīrā sodība pie visa šī prieka. Un ko tu, cilvēk, padarīsi? Nevienam nevajadzīgā, traucējošā dzīvībiņa pasaulē bija nākusi un uzstājīgi prasīja ēst ...

Gundegai pat sametās žēl nabaga sivēntiņa. Likās ‘.kurnji un gandrīz vai aizvainojoši, ka tam bija jāpie-d/iinsl citiem tikai par errastībām. Tādam dūšīgam un liiuknm cūkas bērnam, kas nekādā ziņā taču nebija vainīgs, ka izrādījies lieks!

Vai es lo nevarētu kopt? — viņa piesardzīgi piedāvājās.

Ilma pavērās vērtējoši:

Tu?

Ja, — viņa atbildēja un steigšus piebilda: — Es luču iemācījos govis slaukt un tāpat . . .

Viņa tā arī nepateica līdz galam, atcerējusies, ka pirmajā slaukšanas reizē Brūnaļa viņu kā nieku bija apgāzusi ar visu ķeblīti.

Ilma mazliet padomāja un priecīga iesaucās:

Nudien, Gunīt! Izaudzē pati sev ...

Gundega pasmējās:

Ko es Iesākšu ar cūku!

Tā nesaki! Un nav jau arī jāaudzē par barokli. I’ee nedejam astoņām aizvedīšu uz tirgu kopā ar citiem sivēniem. Ja viss ies, kā nākas, tad tev iznāks jauna kleita.

Jā? — Gundega neticīgi pārjautāja. — Vai tad par sivēnu var tik daudz dabūt, lai iznāktu kleita?

Par ņergām ne, — Ilma pašapzinīgi sacīja, — bet par labiem sivēniem simtus trīs, trīsarpus var dabūt vienmēr, ja tik melns kaķis nepārskrien pār ceļu.

Piebilde par melno kaķi Gundegai palika nesaprotama, bet tam jau nebija nekādas nozīmes. Galvenais — viņai būs kleita. Tajā zilajā jau vairs nevar cilvēkos rādīties, un katrreiz aizņemties no krustmātes .. .

Ilma kviecošajā un urkšķošajā mučkulī sameklēja sivēnu ar melno plankumiņu uz muguras, ielika Gundegai priekšautā un ar patiku noskatījās, cik saudzīgi, gandrīz vai maigi tā saņem mazo dzīvībiņu.

«Gundega būs laba saimniece,» viņa nodomāja, un negaidot «liekais» sivēns sagādāja prieku. Viņa tikai tagad atskārta, ka ikkatrs nieks, kam Gundega pieķeras te, Mežakaktos, piesaista to arvien ciešāk arī pašiem Mežakaktiem. Dagmāra nekam īsti šeit nepieķērās, varbūt tāpēc arī viss iznāca tā . . .

Gundega satina sivēnu priekšauta un nesa uz rokām siltumā pie mūrīša.

«Kā kristāmu bērnu,» Ilma klusībā nosmējās, noskatīdamās viņai pakaļ. Tad abas ar Lienu viņas aizstiepa pārējos sivēnus uz kūti pie cūkas, un Gundega palika viena ar savu aplam nemierīgo audzēkni. Ruksītis kārpījās pa klēpi, stampādamies ar īsām, apbrīnojami tīrām, pavisam necūcīgām kājelēm, kvieca, rukšķēja smieklīgi smalkā balsī un uzstājīgi mēģināja iespraukties viņai padusē, bet viņa, baidīdamās to pārāk saspiest, turēja tikai priekšautu ciet un klusītiņām lūdzās:

— Nu, liekais, netrako, lūdzu, paliec mierā! Liekais, nekod pirkstā . ..

Nez kā būtu beigusies sivēna cīņa par atbrīvošanos no priekšauta gūsta, ja nebūtu ienākusi Liena un ielikusi to baltā skalu groziņā uz sasildītām lupatām. Ruksītis tūlīt nomierinājās un apklusa. Taču tas nevil kās necik ilgi, un sākās jauna jezga, jo viņš neprata zīst no gumijas pupiņa, raustīja un staipīja to bez žēlastības, šļurkstināja pienu caur zobiem un koda visur, kur vien tika klāt.

Liena noskatījās, kā Gundega nomokās ar savu audžu bērnu, un pašūpoja galvu:

— Bēdas tev būs ar viņu, meit!

Viegli jau arī nebija. Tiesa, naktī sivēnu pabaroja Liena pati. Bet jau pašā rīta agrumā, vel tumsā, Gundega cēlās augšā un pa dienu vairākkārt pārtrauca darbus dārzā, lai skrietu pie audzēkņa kā rūpīga, mīloša māte pie sava jaunpiedzimušā. Neatlaidībai bija savi panākumi — pēc pāris dienām sivēns jau prata it atzīstami apieties ar gumijas knupīti un izšļurkstināja uz grīdas ne vairāk kā ceturto daļu no pudelītes satura. To jau varēja nosaukt par sasniegumu. Bez tam sivēns ieguva paliekošu vārdu, kas varbūt nebija īsti daiļskanīgs un glaimojošs — Liekais . . .

Gundega sēdēja uz mūrīša un baroja audzēkni arī tad, kad ieradās viņi. Vienu viņa pazina un pati pret savu gribu nosarka. Laime, ka te, kaktā aiz krāsns, vienmēr, pat visgaišākajā dienas laikā, valdīja mijkrēslis. Steidzīgām rokām viņa nobāza nepabaroto sivēnu atpakaļ grozā un uzsedza virsū drāniņu. Bet, ja Gundega tādējādi bija cerējusi apmierināt nemierīgo cūkas bērnu, tad viņu pārrēķinājās. Sivēns, paslējies uz pakaļkājām, atzieda drāniņu nost un ar skaļu kviekšanu pieteica savas hiismgās prasības pēc piena paliekām.

Kas jums tur tāds ir? — uzjautrināts vaicāja viens no atnācējiem, tas pats, kura dēļ Gundega bija pietvīkusi.

Tas? — viņa atkal steigšus bāza sivēna galvu zem dnmiņas. — Tas ir Liekais.

Kāpēc liekais? — viņš izbrīnījies jautāja, pienāca pavisam klāt un ar savām mazliet iešķībajām, brūnajām im un raudzījās tieši Gundegā, tāpat kā toreiz, kad viņi abi kolhoza kravas mašīnā bija braukuši no Saujas.

Tapai vien — piecpadsmitais, — viņa nodūra acis, ka jau pilsētniece, kautrēdamās stāstīt svešam puisim par kailiem lur cūkas pupiem, un tad atrada pieņemamu i/eļu Tas ir vienkārši tāds vārds, nu, kā sunim l)uk-M», ka kaķim Minka . . .

Viktor» nopietni puma ja ar galvu, bet tad pēkšņi sāka .»mietie», un Gundegu sakaunējās pavisam.

Iepazīstieties, — viņš beidzot sacīja, norādīdams uz otru atnācēju. — īstenais, kolhoza brigadieris.

Kāpēc īstenais? — Gundega izbrīnījusies jautāja.

Tas ir tāds vārds, — paskaidroja pats brigadieris un zobgalīgi piemetināja, — kā sunim Duksis, kā kaķim Minka. Oļģerts īstenais.

— Piedodiet! — vainīga juzdamās, izdvesa Gundega.

Bet tie abi garšīgi smējās.

Kolhoza brigadieri viņa gan bija iedomājusies citādu. Nu, ja arī ne vecu, tad vismaz liela auguma pusmūža vīru, ar skarbiem, enerģiskiem sejas vaibstiem. Bet šis te pavisam jauns, Viktora gados vai pat vēl jaunāks, augumā pasīks, lielām meitenīgām acīm un drusku at-karenām ausīm, kas viņam savukārt piešķīra palaidņa puikas izskatu.

Gundega attapās, ka vajadzētu arī viņai svešajam pateikt savu vārdu:

— Veidnī ja.

— Gundega, — piemetināja Viktors, — meitene ar sūrās, dzeltenās puķes vārdu . . .

īstenais viņam uzmeta šķelmīgu skatienu:

— Tu jau aizvien zini pirmais, ja kolhoza teritorijā parādās kāda meitene ...

— Bet kurš bija tas, kas uz karstām pēdām visus apziņoja, tiklīdz ieradās tā rīdziniece ar lapsas krāsas matiem? — Viktors smaidīdams atkodās.

īstenā atkarenās ausis sāka kvēlot kā uguns.

— Mēs gribam jūs nolaupīt, Gundega, Viktors atkal jautri pievērsās viņai. — Mums uz ceļa stāv mašīna, un mēs jūs aizvedīsim tālu tālu.

Uz kurieni?

— Beidz, Viktor, — iejaucās īstenais, — to tu vari viņai stāstīt, kad būsiet divatā. Ikdienā daudzmaz jālu-ras pie patiesības. Nekur tālu vest mums šodien nemaz nav laika. Rokam kartupeļus, ir talcinieki no Derumiem un no skolas, un mēs atbraucām aicināt arī jūs, Gundega.

Viņa apmulsusi sastostījas:

— Bet es nezinu . . .

Uzmeta skatienu groziņā apklusušajam ruksim. Atcerējās, ka sākusi dārzā raut burkānus. Pusotras vagas vēl palicis, burkāni samesti turpat kaudzē. Ja nu uznāk lietus vai naktī salna . . . Ilma, aizbraucot uz mežu, bija piekodinājusi, lai tos sanes pagrabā un saliek kārtām ar sausu smilti. Arī smilts spaiņos vēl jāatnes no piekalnes . . .

— Negribat? — pavaicāja īstenais, pārpratis viņas klusēšanu. — Taisnība, viegli nav. Lauks aizlijis. Kartupeļi apķepuši dubļiem. Manikīrs pagalam kā likts!

— Ne jau tāpēc, — vaļsirdīgi sacīja Gundega. — Kāds nu man manikīrs — burkānus rāvu! Pagaidiet, es pajautāšu vecaimātei.

Viņa izmetās pa durvīm kā vējš. Ieskrēja kūlī — Lienas nav, ielūkojās pagrabā — nav, ieraudzīja govis piesietas — tātad ganos arī nav. Uzdūrās Lienai šķūnī, kad tā čabinājās pa sienu, meklēdama olas, ko melnā vista tur dēja pati savā, slepenā, perēklī.

— Man atbrauca pakaļ, vecomāt! — Gundega priecīgi paziņoja.

Liena izslējās, viņas matos bija iebiruši siena gruži, bet uz delnas gulēja divas mazas, gaišbrūnas oliņas.

— Paskat, kur nolīdusi tā melnā, — viņa teica savā rnmnja balsi, — bet nu sīciņas gan dēj. Kas ta’ tur ii I braucis?

Šoferis ar brigadieri. No kolhoza. Šiem esot kartupeļu talka.

Tā jau es domāju, — Liena izdvesa kā nopūtu, un viņus skatienā pēkšņi paplaiksnījās skumjas.

Gundega tā arī nepavaicāja, par ko īsti Liena bija domājusi.

(iribi braukt?

(iundega pamāja ar galvu, un Liena redzēja, ka tai mirdz acis.

brauc vien, — viņa sacīja un noraudzījās, kā pape/i aši nozibēja. Gundegai pārskrejot pāri pagalmam Viņa vēl nosauca pakaļ: — Ilmas gumijas zābakus paņem un kādu maizes šķēli apsmērē, dzirdi, es saku, maizi apsmērē līdzi.

Atskatījusies Gundega pamāja ar roku, bet Lienai lieblja īstas pārliecības, vai la teikto sapratusi . . .

At, rlk labit Atkal vienreiz projām no Mežakaktiem. ( ik airi automašīna izbrauc cauri silam, kas viņu mājas šķir no laukmales! Gundegai šī nepilnus divus kilometrus plata meža josla allaž šķitusi kā augsts žogs, kā vesels mūris, kas Mežakaktus atdala no visas pasaules. Līdz turienei aizlido vienīgi reti lielceļa trokšņi un arī tikai tad, ja ir pilnīgs bezvējš. Citādi koki alkatīgi aprij visas skaņas, apslāpē tās ar savu vienmuļo šalkoņu . . .

Drīz vien priekšā pavīdēja gaišums, kas pamazām pārvērtās par milzīgu kartupeļu lauku, kur kustējās zirgi un cilvēki. Gundega bija iedomājusies, ka viņi patiešām brauks kaut kur tālu. Pēc mežvidus šaurības it kā vajadzēja nākt kaut kam tādam, lai aizrautos elpa.

Viņa izlēca no kabīnes un palika stāvam, apžilbusi saulē. Tā lūkojās pāri mežam, balstīdamās uz koku galotnēm, it kā saņemdama spēkus pirms lielā lidojuma pāri milzīgajai, zilajai debesu velvei.

— Ņemiet grozu! — viņai uzsauca īstenais. — Esat kādreiz lasījusi kartupeļus aiz bumbuļu izmetēja? Tas ir vienkāršāk par vienkāršu.

— Esmu, — viņa atbildēja, — no skolas bijām kolhozā.

— Tad viss kārtībā!

Laukmale bija atstāti pāris grozu, Gundega paņēma pirmo, kas pagadījās, un kautrīgi pievienojās sievām, kuras sekoja kartupeļu rokamajai mašīnai. Viņa padeva labrītu, sievas atņēma to. Vairāk Gundega neattapās ko sacīt, likās muļķīgi stādīties priekšā te, kartupeļu lauka vidu. Kaut nu bijusi vismaz viena vienīga pazīstama seja! Kaut nu kāda no racējām teiktu ko vai arī pavaicātu . . . Tā mūžīgā, sasodītā kautrība, kas Gundegai allaž liedza pirmajai pasacīt svešam cilvēkam ko vairāk par «labdien» un «paldies»! To viņa tagad sajuta kā kaut ko lieku, apgrūtinošu, kā, teiksim, būtu sajutusi kupri uz savas muguras .. .

Lai slēptu neveiklību, viņa, nepaceldama galvu, ātri ātri meta kartupeļus grozā. Darbs patiešām — kā to tika apgalvojis Oļģerts īstenais — bija vienkāršāks par vienkāršu. Pa priekšu gausi kāpa divi zirgi, vilkdami mašīnu, kuras metālā lāpstiņas griezdamās izvandīja zemi, izmētādamas kartupeļus plašā lokā. Pret tēraudu tie atsitās ar mīkstu būkšķi, bet akmeņi nošķinda kā zirga pakavs pret bruģi. Gundegai pat šķita, ka brīžam izlec dzirkstele — neredzama spožajā saules gaismā.

Aiz muguras uz ceļa ierūcās automašīna, un atskatījusies Gundega ieraudzīja, kā aizbrauc Viktors. Bet īstenais pašlaik kāpa virsū grāvmalā atstātajam motociklam un pēc brītiņa jau joņoja pa to pašu ceļu, tikai uz pretējo pusi, jādomā, uz citu kartupeļu lauku pie ciliem racējiem.

Gundegas sirdī modās nevilšs īgnums.

«Atveda un pameta. Un neviens neliekas ne zinis ...»

Bet īsajā pārtraukumā, kas tika izziņots uzpīpēšanai, lai gan, Gundegai par pārsteigumu, neviens nesmēķēja, pie viņas pienāca sīka auguma meitene rūsganiem matiem un, saraukusi glīto, vasaras raibumiem nosēto de-guntiņu draudzīgā smaida, sniedza mazu, zemēm notrieptu plaukstu, iepriekš to mazliet apslaucījusi pie tādām pašām notrieptām zilām slēpošanas biksēm:

— Žanna.

— Gundega.

Divas melnas, dubļainas rokas sadevās. Tas izskatījās tik jocīgi, ka abas meitenes reizē iesmējās.

— Es dzirdēju, jūs tikai nesen esot atbraukusi, — ftimjn tā, kura sevi bija nosaukusi par Žannu. — Es arī ierados nesen, augustā.

Trt nu gluži nebija vis, ka par Gundegu nevienam ne-ImiIii daļas. Acīm redzot, jau agrāk nez kādā sakarībā pnr viņu runāts, ja jau Žanna kaut ko dzirdējusi. «In-Icrcsnnti, kas runāts — labs vai slikts?» viņa nodomāja mcilcmgā ziņkārē.

Kad zirgi atkal sāka virzīties uz priekšu, iznāca tīri dabiski, ka Gundega turējās līdzās jaunajai paziņai.

Imīdijas, ka Žanna ir visai valodīga, un pavisam drīz Gundega uzzināja, ka tā esot dzimusi rīdziniece, ka atbraukusi šurp pie brāļa, kas pavasari pabeidzis zooteh-lllkas fakultāti un norīkots darbā uz šejieni. Pat atbraukšanas patiesos iemeslus Žanna pastāstīja vaļsirdīgi, negudrodama nekādus ieganstus, — neizturējusi konkursu universitātē, un tad brālis aicinājis . . .

Jtls jau esat beigusi vidusskolu? — Gundega teica ar t/brmu. jo žaunai pēc auguma nevarēja dot vairāk par sešpadsmit gadiem.

Kas tur ko brīnīties? — tā attrauca smiedamās.

Man jau pilni deviņpadsmit. Pavasarī pabeidzu. Gluži normāli.

Bet es esmu beigusi tikai deviņas klases ... — Gundega skumīgi noteica.

Pametāt?

— Nepametu. Tā iznāca. Saslima vecmāmuļa, pusgadu nogulēja uz gultas . . . pēc tam es pati. — Viņa uz brīdi iegrima domās, atcerēdamās neseno pagātni, tad atsāka: — Cerēju, varbūt te varēs mācīties. Uzrakstīju skolai, lai atsūta dokumentus. Bet šogad jau tikpat laikam neiznāks . . .

Gundega apklusa, izbrīnījusies pati par sevi, ka tik vaļsirdīgi visu stāsta svešajai meitenei. Varbūt tāpēc, ka Žanna pirmā bija nākusi pretim ar atklātību, kas pilnā mērā piemīt tikai tiem cilvēkiem, kuri nav pieraduši darīt neko slēpjamu un peļamu.

— Jā, — domīgi novilka Žanna. — Es atkal divus gadus sapņoju par to, ka kļūšu ģeoloģe, piedalīšos ekspedīcijās, kaut ko atradīšu vai atklāšu un — lūdzu! — nāku ekspedīcijās uz kartupeļu lauku un atrodu kartupeļus. Nekādas romantikas!

Viņas abas nesa pilnos grozus uz kartupeļu kaudzi. Daži soļi pa mīksto, uzirdināto zemi, un kurvju saturs uzlidoja kaudzes pašā augšā, bet nebija pat manāms, ka tā kļūtu kaut mazdrusciņ lielāka.

— Piliens jūrā, — Žanna noteica tieši to, kas arī Gundegai nupat bija ienācis prātā. — Klanies, klanies zemei, pēc tam izber dažus dučus dubļainu bumbuļu un klanies atkal.

Jums nepatīk?

— Vai tad jums, Gundega, patīk?

— Es nezinu ... — viņa atbildēja, neprazdama izteikt savas jūtas, un atkal noliecās, lai paceltu smagos, dubļiem aplipušos kartupeļus un meslu grozā. Zemākajās vietās zem kājām šļurkstēja dubļi. Cik labi. ka viņa paklausīja Lienai un uzvilka Ilmas gumijas zābakus! Gundega atcerējās Žaunas vārdus par klanīšanos zemei. Diezgan trāpīgi sacīts! Viņas visas te klanījās zemei, pateikdamās par katru kartupeli. Izbēra grozus un klanījās atkal tai melnajai, piemirkušajai, īgnajai, kurai, šķita, nekad nepietiks šīs klusās pateicības. Bet mašīnas lāpstiņas griezās un griezās . . .

— Saka, visi darbi esot vienlīdz svarīgi un vajadzīgi, — atkal ierunājās Žanna. — Lai man nestāsta! Nu, pieņemsim, varbūt vajadzīgi patiešām ir. Bet vai var salīdzināt kartupeļu racēju, teiksim, ar pilotu! Viens — kurmis, otrs — putns. Cilvēki gadu simtiem lauzījuši galvu, kā pacelties spārnos, bet tu lido, lido cauri bezgalībai . . .

Žanna izslējās un, cieši piespiedusi sev klāt grozu, paskatījās augšup, it kā tur saskatītu ko tādu, kas citiem nebūtu redzams. Debesis bija rudenīgi augstas un tālas, tajās nemanīja ne mākonīša. No austrumiem vilka dzestrs vējš un purināja viņas vara krāsas cirtas.

— Vai tad jūs esat lidojusi? — Gundega apvaicājās.

— Nē. Bet esmu lēkusi ar izpletni.

— Jūs?

Gundegas balsī ieskanējās tik neviltots izbrīns, ka Žanna atkal sāka smieties.

— Gan vienīgi no torņa Mežaparkā. Kad pienāca kārta lēkt no lidmašīnas, māte vairs neļāva. Būtu jau gājusi slepus, — viņa arī to pateica vienkārši, kā kaul

Un pašu par sevi saprotamu, — bet sanācu konfliktā vel ari ar dakteriem, plaušās neesot viss, kā vajag.

Vai tad jums nemaz nebija bail, ne drusciņas?

No kā lai baidās? Jūs domājat, ka var aizlēkt — Ua saka — tieši pie Pētera? Nieki. Tikpat labi jums, ejot pa ielu, var uzkrist uz galvas puķu pods ar ģerāniju . . .

Uz ceļa atskanēja dziedāšana. No tās puses, kur pir-iii11 ar motociklu bija aizdrāzies Īstenais, šurp nāca pul-<111 s cilvēku, vairums sieviešu. Iztālēm lakatiņi atspīdēja Ua daudzkrāsaini ziedi raibā pušķi. Pa priekšu brauca rileņtraktors, vilkdams aiz sevis otru, daudz lielāku kuri upeļu rokamo mašīnu.

Tagad būs jautra strādāšana, — skaļi nopriecājās 7.anna, slepus pameta Gundegai ar aci un paklusām piebilda, — citādi ar tām vecenēm . ..

Pie tanī viņas vaigos ievilkās šķelmīgas bedrītes.

Kartupeļu racējam kā vēja pūsma pārskrēja pāri rosība. Sievas, kas visu laiku bija strādājušas, vairāk klusēdamas, tagad atdzīvojās un sāka čalot, un nu tās Gundegai vairs nelikās nedz īgnas, nedz nelaipnas. Vīrs, kas sēdēja uz mašīnas, apturēja zirgus, un arī tie ņēmās kārstīt galvas uz nācēju pusi.

'Traktora pukšķi, čalas, smiekli pieskanēja lauku, un dīvaini -— tas gluži kā saruka, pirmītējās bezgala garās vagas kļuva īsākas. Un pat koku puduris, kas auga pašā viņā malā, aiz kartupeļu lauka, pievirzījās tuvāk. Tā bija dīvaina pārvērtība, kad plašumi sarāvās acīm redzami, tiklīdz radās pārliecība, ka tie pieveicami. Gundegas dubļainās, slapjās rokas pēkšņi bija kļuvušas nevaldāmas kā divi putni. Tās kustējās bez piepūles, cēla grozus, nesajūtot smaguma. Kāpēc tas noticis — Gundega nezināja, tāpat kā diez vai kāds zina, kas liek nogurušām kājām smagos zābakos, maršam atskanot, pēkšņi cilāties viegli un raiti kā dejas solī . . .

Gundega visā šajā raibajā pulkā pazina tikai īsteno un vēl Žannu, kas bija piebiedrojusies citām meičām. Bet tagad viņa jutās labi arī starp šīm daudzajām svešajām sejām, dzirdot jautras sarunas un smieklus, kas sauca atmiņā citas talkas, tās, kurās viņa brauca uz kolhozu kopā ar klases biedriem. Toreiz dzīva vēl bija vecmāmuļa. Agri agri ritos pa bruģēto ielu cieši gar viņu istabiņas logiem aizdārdēja piena vedēju rati, un viņas bieži vien pukojās, ka neļaujot gulēt, jo vakarā atkal pārāk ilgi bija nosēdējušas pie grāmatas, stūrgalvīgi pūlēdamās izlasīt līdz pēdējam vākam. Pa brīdim viena no viņām gan ieminējās par gulēt iešanu, bet tūlīt otra ierosināja pabeigt nodaļu. Bet kad tā bija galā, viņas klusēdamas saskatījās nožēlā, mēmi vaicādamas viena otrai . . .

Gaišā, ilgotā atmiņu zeme, pa kuru Gundega varēja staigāt neapnikusi kā pa tīru rīta rasu. Viņa attapās — šodien bez rūgtuma, pirmoreiz kopš tās dienas, kad no viņu pagalma zirgs aizklidzināja uz Priedienas kapiem. Gundega nesaprata, kas ar viņu noticis. Vēl vakar, savākdama mietiņus no Mežakaktu tomātu un zirņu dobēm, viņa tālu dziedāšanu bija klausījusies ar tādām skumjām, ka gribējās vai raudāt. Viņa bija stāvējusi un klausījusies, un, Lienai pienākot, satrūkusies kā nedarbā pieķerta . . . Tagad, to atcerēdamās, Gundega iedomājās, ka arī vakar te tuvumā droši vien raka kolhozam kartupeļus un racējas būs bijušas tās, kas dziedāja . . .

— Tad nu iedevuši gan jums grozu! — Gundegu iztraucēja kāda balss.

— Kas vainas? — viņa atbildēja, vērdamās sievietē, kas viņu uzrunājusi. Tā bija stalta sieva pusmūža gados, ar patuklu, apaļu seju, kurā smaidīja laipnas acis.

— Varbūt mainīsimies? — tā piedāvājās.

Tikai aplūkojusi pienācējas grozu, Gundega saprata, kāpēc sieva gribēja mainīties, — tās grozs bija mazāks un tīrāks. Gundega nodūra acis — viņu šeit laikam uzskatīja par baltrocīti un vārgulīti.

— Negribat? — sieva pārsteigta pārvaicāja.

— Paldies, — atbildēja Gundega, tomēr pasniedza svešajai savu īsti prāvo, zemēm apķepušo grozu. To laikam gan pirmīt nebija labprāt ņēmusi neviena no racējām — kura nāca pirmā, tā izvēlējās labāko. Netīrais, mazliet pašķībais, ar vietumis jau pārlūzušām klūdziņām nepatika un tā arī bija palicis pēdējais.

— Jūs jau laikam no Mežakaktiem? — sieva atsāka, kad viņas abas blakus jau līkņājās pa vagām.

.1 n, Gundega atteica, pamezdama iesāņus pie-*nrdzigu skatienu.

Svešajai lakats bija noslīdējis pakausī, atklājot gludi

sukulus, spožus matus, tikai deniņos atrisušās, jau pasi .mīl sirmas šķipsniņas mazliet cirtojās.

rilsclniekiem jau parasts sapazīties, — viņa sacīja. Birsim pazīstamas — mani sauc Olga Matisone.

Vai lad te visi ir pilsētnieki? — Gundega brīnījās.

Ka la visi?

Nu, Zanna un jūs, un . . .

\ iņa spēji apklusa, atskārtusi, ka divu, triju cilvēku Imncr la ka drusku par maz, lai varētu sacīt — «visi».

To es teicu jūsu dēļ, — pasmaidīja Matisone. I *nIi esmu īsta lauciniece, bet biju dzirdējusi, ka jūs esot no Friedicnas. Un Priediena — tā jau gandrīz kā isla pilsēta. Zinu arī to, ka jūs sauc par Gundegu. Vai ju* ari mani dēvēsiet par Scrloku llolmsu ... tāpat kā Viktoru (ianēariku?

AI, fils negantais pietvīkums, mūžam nelaikā! Gundega noliecas zemu zemu, slēpdama seju. Bet par spīti \ īsam apmulsumam ieradās nelūgta doma:

l a lad viņu sauc par Gančariku. Kāds jocīgs uzvārds . . .»

Vai neesat jau piekususi, Gundega?

Gundega spēji izslējās, nopriecādamās, ka nav jāturpina saruna, kas viņai liek tik nodevīgi sarkt, un tai pašā laikā ar nožēlu apjauzdama, ka labprāt būtu vēl kaut ko uzzinājusi par brūnacaino šoferi .. .

Nē, piekususi neesmu, kur nu tik ātri, — viņa moži attrauca. — Es nemaz neesmu tāda baltrocīte. Prie-dienā mums arī bija dārziņš, mazs gan, četras vagas un tas pašas līkas.

-— Kāpēc tad līkas? — Matisone uzjautrināta iesaucās.

— Redziet, zemes gabaliņš bija tāds — ne īsti četrstūrains. ne īsti trijstūrains. Taisījām vagas katru gadu citā virzienā, bet tikpat . . .

— Tikpat līkas? — skaļi iesmiedamās, Matisone atsedza tik baltu un līdzenu zobu rindu, kāda pusmūža cilvēkam ir visai reti.

— Tikpat.

— Pati sadomājāt atnākt talkā vai Alfrēds saskubināja?

— īstenais atbrauca pakaļ, — viņa atteica, noklusēdama par Viktoru. — Es tikai pirmoreiz esmu šeit.

— Gandrīz tāpat kā es.

— Tiešām? — Gundega neticīgi novilka.

— Arī es šodien esmu tāda pati talciniecc kā jūs. Man brīvdiena, ņēmu un atnācu. Mums jau te arī no kantora sanākuši. Parasti strādāju pie cūkām, kopju vaislinieces un sivēnus.

— Bet man taču arī ir viens tāds! — priecīga izmeta Gundega.

— Kas jums ir?

— Liekais.

Viņa pastāstīja par savu melnplankumaino, par visādām likstām un nedienām ar to. Tas laikam Gundegai izdevās itin jocīgi, jo Matisone smējās no sirds un arī citas racējas sāka ausīties. Tikai tad Gundega pamanīja, ka Iekļuvusi vispārējas uzmanības lokā, un apkaunējusies pēkšņi apklusa.

— Kāpēc vairāk nekā nestāstāt? — jautāja Matisone, un viņas acis raudzījās Gundegā vērīgas un pārsteidzoši zilas.

— Vairāk jau nekā nav ... — Gundega kautrīgi atbildēja, dauzīdama ar plaukstām pa groza dibenu, lai izkratītu pielipušo slapjo zemi.

Aizbraucis līdz lauka galam, traktors apklusa. Tiklīdz bija aprimuši tā vienmērīgie, pierastie pukšķi, iestājās neparasts klusums, ko aizpildīt nevarēja pat racēju čala. Abi pulciņi, ir tas, kas bija sekojis traktoram, ir otrs, kas uzlasīja kartupeļus aiz zirgu vilktās mašīnas, krāsainajiem lakatiņiem ņirbot, sajuka vienā barā.

— Metīsim mieru mēs arī, — sacīja Matisone. — Pusdienu laiks . . .

Daudzas no racējām, atstājušas grozus pie kartupeļu kaudzes, aizskrēja vai nu uz fermu, vai apkopt mājas soli, bet Matisone palika. Noraisījusi savu prāvo, rūtaino lakatu, viņa izklāja to zālē uz ežas un apsēdās, atstādama arī Gundegai krietnu stūri. Viņas kādu laiciņu sēdēja klusēdamas, un viņu sejas kā ūdens apskaloja spirgts vējš.

Kas tad jums izslauc govi, ja jūs uz mājām nemaz neejat? — beidzot ieminējās Gundega.

Man govs nemaz nav.

Vai tad ir ari tādi, kam nav? Mūsmājās ir veselas divas.

Kā redzat! Cik man vajag piena, nopērku no kolhoza. Pusdienas paēdu ēdnīcā, — redzot Gundegas iz-brīnu, viņa smaidīdama piebilda. — Nav jau, nav mums \«*l tādas ēdnīcas kā Derumos vai Saujā! Vienkārši atbrnuc pajūgs ar zupas katlu, bļodiņām un karotēm kaut vni šurp uz lauka. Ne salvetu, ne sniegbaltu galdautu. Sieviešu cilvēkiem tak jau vieglāk. Citas atnāk ar kanniņām un nes mājās. Bet man nav, kam nest* paēdu uz vietas.

Jūs esat viena pati?

Viena.

Gundega padomāja un klusi noteica:

Skumji.

Matisone pagrieza galvu:

Dažreiz gadās, ka cilvēku pilnā mājā ir vēl skumjāk.

Pēkšņi nez kādēļ Gundega atcerējās Mežakaktus. Viņa pati īsti nesaprata, kāpēc tas vispār ienācis prātā, bet atmiņā negaidot atausa lielās istabas, kuru klusumu un mieru bija pa īstam iztraucējusi tikai virsmežsarga dziedāšana un virsmežsarga smiekli. Dzērāja dziedāšana un dzērāja smiekli . .'.

— Un nekad tā jau nav, ka cilvēks būtu gluži vientuļš, — pēc mirkļa Matisone atsāka. — To izjūt tikai sākumā, kad pazaudē kādu.

— Jūs esat .. . pazaudējusi? — Gundegas skropstas nodrebēja.

— Esmu.

— Un jums patiešām nav vientuļi? — viņa neticīgi pārvaicāja. — Mēs Mežakaktos esam trīs, jā, un vēl Fredis, bet ...

Viņa nobijās, ka viss teiktais varētu izklausīties pēc žēlošanās, un apklusa. Patiesībā viņa pat nezināja, ko sacīt tālāk. Mežakaktos valdīja saticība, viņa nekad nebija dzirdējusi nevienu ļaunu vārdu. Pēc Priedienas trokšņa droši vien šeit likās tikai pārāk klusi ...

— Es laikam vēl neesmu pieradusi, — Gundega izlīdzinoši sacīja. — Redzat, jau ved pusdienas! — viņa steidzīgi piebilda, pametusi ar galvu uz to pusi, kur no ceļa iegriezās pajūgs . . .

Vēlāk, turēdama savu bļodiņu rokā, viņām klāt pienāca Žanna un arī apmetās līdzās. Pamaisījusi virumu ar karoti, viņa izteiksmīgi nopūtās:

— Zirņu zupa.

— Un nekādas romantikas! — labsirdīgi pazobojās Matisone.

Nesmejieties par mani! Gluži vienkārši, man zirņi nekad nav garšojuši.

-— Cita šodien nekā nav.

Gundega ievēroja, ka Matisone to pateica it kā atvainodamās — gluži kā saimniece ciemiņam.

Žanna vēlreiz apmaisīja zupu un beidzot sāka ēst.

— Kādreiz, kad esmu izsalkusi kā vilks, es iztēlojos, ko pagatavotu pusdienās, ja prastu. Mana mamma ir lieliska namamāte, jūs nevarat iedomāties. Bet man nav talanta, absolūti. Vienreiz nopirku veikalā gaļu un sagudroju izcept bifšteku sev un Arčibaldam . . .

Gundega atskārta, ka tas droši vien būs Žannas brālis, kuram līdzi viņa arī atbraukusi šurp, uz Noriešiem.

— Areibalds jau ir tāds askēts ēšanas ziņā, bet pat viņš pēc pusdienām norūca: «Tavas kotletes bija drusciņ apsvilušas ...»

Gundega gaidīja, ka Matisone sacīs kaut ko nosodošu, vismaz izteiks nožēlu, bet tā tikai klusītiņām smējās, baltajiem zobiem zibot.

— Zināt, Žanna, mēs jūs iecelsim par pavāri, l ati ātri iemācīsieties.

— Jūs visi drīzāk iedzīvosieties kuņģa katarā . . . Nezinu, kāpēc māte bija iztēlojusies, ka man ēst nekad nebūs jātaisa, ieradīšos, un galds būs klāts. Mani vienmēr dzina laukā no virtuves, bet mācīja spēlēt klavieres un nodeva baletskolā. Ne pianiste, ne balerīna no manis neiznāca. Desmit gadu vecumā no veciem dēļiem pagalmā sadomāju iztaisīt karuseli.

Viņa nolika bļodiņu, pavilka piedurkni uz augšu un parādīja dziļu rētu rokā:

— Redzat? Ar nazi. To pašu karuseli taisot.

Gundega pārsteigta vēroja, cik vienkārši, dabiski Panna par visu to stāstīja. Nevis nožēlodama vai dižodamās, bet it kā brīnīdamās par sevi: «Es pati nespēju saprast, kas īsti esmu par cilvēku!»

Pagalmā biju vismazākais skuķis, bet turpat vai barvede visiem bērniem. No sākuma puikas mani sauca par memmesmeitiņu un dzina projām, bet es iespītējos un palielījos, ka nolaidīšos pa virvi no mūsu dzīvokļa Inga trešajā stāvā. Pie reizes noprasīju, kurš vēl to var. Neviens cits neuzņēmās . . .

Gundega nogrozīja galvu. Bet Zanna pārvaicāja ar to pašu dabisko izbrīnu:

Kas tur sevišķs? Puikas sadabūja garu, stipru virvi, es gan lādēju visu pasauli un pati sevi par to, ka biju apņēmusies. Kājas arī drusku trīcēja, bet atkāpties vairs nevarēju. Izlaidos pa mazāsmājiņas logu, kamēr mamma istabā — vēl šodien atceros — spēlēja Brāmsa ungāru rapsodiju. Labs, temperamentīgs akompane-ments, vai ne? Autoritāte uzreiz bija tāda, ka tik turies!

Karote bija aizmirsusies Žannas rokā. Viņa noklusa un pēc brīža, jau atguvusi nopietnību, skaļi nopūtās:

Ko tas viss dod? Tagad divi no tiem puikām, kuriem es biju par barvedi, studē, viens — jūrskolā, pašlaik praksē uz īsta burinieka, uz «Tovarišča», viens — jaunapgūtajās zemēs, sūta «Padomju Jaunatnei» korespondences. Bet es . . . — viņas balss kļuva nespodra, — es pa dubļiem roku kartupeļus. Sastrīdējos ar tēvu, ar mammu — ņēmu un atbraucu . . .

— Nožēlojat? — pajautāja Matisonc.

— Nē, ne jau tā. Tikai gribas kaut kā liela, plaša, lai reibtu galva. Varonības, romantikas. Es laikam esmu piedzimusi par vēlu. Revolūcija notikusi, karš beidzies. Apskaužu kaut vai savu vārda māsu, Žannu d’ Arku — smejieties, ja gribat — viņai vismaz bija iespēja izdarīt varoņdarbu. Apskaužu Zoju Kosmodemjansku, Lizu čai-kinu, Mannu Raskovu . . . Bet tagad? Pie mums zemestrīces nenotiek, pat īstu plūdu nav un neviens ārvalstu spiegs nemaļas. Tikai katru rītu zini — ej, roc kartupeļus, ej, rauj bietes! Jūs, biedre Matisone, mani aicinājāt kopt cūkas. Neiešu. Tur nav nekā labāka. Būs cūkas rītā un cūkas vakarā. Aiciniet mani citur, tur, kur es varu pazaudēt savu trako, rudmataino galvu. Sakiet, ka kaut kur slīkst cilvēks . . .

Matisone strauji pagriezās un pārtrauca Žannu pusvārdā :

Vai jūs labi protat peldēt?

Žauna novērsās:

— Atklāti sakot, ne visai.

— Redziet, kāda jūs esat!

Kāda tad? — Žauna iecirtīgi pārjautāja. — Slikta? Ja slikta — lamājiet!

Matisone sāka smieties. Viņa smējās zemā krūšu balsī, un viņas pilnīgās lūpas drebēja.

— Izskatās, ka jūs, Žanna, par visu vari gribat pazaudēt galvu. Tā vēl nav nekāda varonība!

— Bet kas tad?

— Varonība sākas tur, kur ir liels, nozīmīgs pakalpojums citiem cilvēkiem. Viss pārējais ir tikai nevajadzīga galvas pazaudēšana.

Žanna pēkšņi ar izlutināta bērna šķelmību ielūkojās Matisonci sejā:

— Tātad varonība ir cūku kopšana?

— Varbūt dažreiz arī ir. Dzīve ir dikti sarežģīta. Bet tas labi, citādi, man liekas, mēs visi nomirtu aiz garlaicības. Un pati pirmā droši vien jūs, drosmīgā slīcēju glābēja Žanna! Nevienam jau nav vajadzīgi divi līķi, un . . . nekādas romantikas tur arī nav, — Matisone piemetināja mazliet zobgalīgi.

«Mežakaktos laikam nevienam neienāktu prātā runāt par kaut ko tādu,» Gundega atkal neviļus salīdzināja, pati nezinot, kāpēc to dara. «Tur neviens neiedomātos spriest par to, kas ir varonība un kas nav. Mājās aprunājas, cik pūru kartupeļu noraks, cik saņems par sivēniem, kad nāks slaucama govs un kur sameklēt Ielu amatnieku. Vai tas ir labi vai slikti?... Nē, slikta tur nekā nav ...»

Žanna sēdēja Gundegai pretim, saraukusi pieri, domādama. acīm redzot, par to, ko viņas abas ar Matisoni nule bija runājušas. Tad viņa atkal pievērsās tai:

— Bet ko tad darīt?

— Mācīties labi peldēt, — Matisone notrauca no priekšauta maizes drupatas un piecēlās.

— Tas saprotams tiešā vai pārnestā nozīmē?

— Kā jums tīk . . .

Žauna vēl joprojām sēdēja zemē un, atmetusi galvu, raudzījās augšup, uz Matisoni, kā kaķene saulē miegdama savas iezaļganās acis, kas šaurajai sejai piešķīra ir šķelmīgu, ir viltīgu izteiksmi.

Jums vajadzētu būt par ministru, biedre Matisone.

Esmu savā laikā beigusi tikai sešas klases.

— Es nedomāju burtiski.

— Arī es ne. Ir daudz tādu ministru. Jūs tikai neesat pamanījusi.

Lai cik vērīgi Gundega klausījās, viņa tikpat nesaprata, ko īsti Matisone domājusi ar saviem pēdējiem vārdiem ...

Kad pār lauku novakare atnesa drēgnumu, kartupeļu racējas sagudroja iekurt uguni. Kamēr vecākās sievas, pūtinādamas nolīkušās muguras, piemetās kur nu kura ap kartupeļu kaudzi, jaunās sagāja mežā, lai salasītu žagarus. Lasīja sasaukdamās, ūjinādamas, priecīgas par īso atelpas brītiņu, kas ienesa pārmaiņu dienas vienmuļajā, nogurdinošajā ritumā. Un, kad kādai meičai ienāca prātā pievārēt it palielu, nokaltušu priedeli, kas ar saknēm vēl sīksti turējās zemē, kokam pieķērās vairāki roku pāri. Locīja un šūpoja smuidro, ķērpjiem apaugušo stumbru, līdz tas pēkšņi nobrikšķēja un nolūza, bet meitenes iespiegdamās sakrita čupā. Priedīte tika svinīgi aiznesta uz lauku, kur savākto sauso skuju un zariņu kaudzē jau lodāja kautras liesmiņas. Mežs, kas gandrīz visu dienu snauda sūro rudens smaržu pilns, smagnējs un kluss, tagad bija kļuvis skanīgs kā kokle un katram vārdam, katram saucienam meta pretim dzidru atbalsi.

Gundega neviļus nodomāja: skaļās valodas var dzirdēt tālu. Droši vien pat Mežakaktos. Varbūt pagalmā stāv Ilma un klausās . . . Tāpat kā vakar bija stāvējusi un klausījusies viņa pati, sajuzdama klusu smeldzi un ilgas pēc nezin kā.

Bet viņa spēja atsaukt atmiņā tikai Ilmas stāvu, Mežakaktu pagalmu, ēkas. Viņa nespēja iztēloties Ilmas izjūtas. Šis atklājums Gundegu pārsteidza, viņa nezin kāpēc visu laiku bija domājusi, ka Urnu pazīst ļoti labi.

Pēkšņi bez jebkāda sakara no atmiņu dziļumiem iznira Jlmas acis ar to neizprotamo nicinājumu, ar ko tās raudzījās uz Fredi it kā aizturētās dusmās. Kāpēc? Un kālab Liena raudāja tur, pilnīgā vienatnē, un satrūkās, viņai pienākot? Kāpēc tā nobāla, kad viņa reiz ievaicājās par Dagmāru ? . . .

— Ko jūs tāda skumja? — Gundegai pie pašas auss atskanēja Žaunas balss.

Gundega satrūkās, it kā Žanna būtu noklausījusies viņas domas, un neveikli pasmaidīja:

— Tāpat vien.

— Esat nogurusi? Man jau arī pašai . . . t-tā mugura, — Žanna pabraucīja krustus. — Es pašlaik varu ļoti dzīvi iedomāties, kā jūtas kamielis savā ādā. Ar kupri ...

Gundega pasmējās, bet negaidīto grūtsirdību tā arī neizdevās atvairīt.

«Es laikam patiešām esmu nogurusi,» viņa sevi aprāja, bet domas atkal un atkal stūrgalvīgi veda viņu projām uz Mežakaktiem.

Gundega atcerējās nenovāktās dobes un pagrabā neienestos burkānus. Varbūt viņa baidās no bāriena? Bet krustmāte Ilma taču nekad nav viņu rājusi!

Krēsla sabiezēja pavisam, kartupeļus vairs lāgā saredzēt nevarēja, un viņas visas meta darbam mieru. Tikai lauka malā vēl aizvien gruzdēja ugunskurs, un, kad apdzisušajām liesmām kāds uzmeta sausu egles zaru ar pusapbirušām skujām, augstu uzlidoja dzirksteļu spiets. Traktors, spožajām acīm taustīdams zemi, pārrāpās pāri tiltiņam un nogriezās uz šosejas. Gundega pagāja tam garām un brītiņu soļoja pa ceļa malu, kas starmešu gaismā izskatījās kā apsniguši. Aiz muguras pamazām apklusa čala. Un, paraudzījusies uz lauku, viņa redzēja nebeidzamajā tumsas jūrā tikai gaišsārtu saliņu — izplēnējošo ugunskuru, ap kuru kā pelēkas ēnas vēl kustējās daži cilvēku stāvi.

Atvadīdamās Žanna bija viņai teikusi:

— Tātad līdz rītdienai.

— Es nezinu ... — viņa tad vaļsirdīgi atbildēja.

Nevienam ar viņu nebija pa ceļam. Gundega atcerējās, kā toreiz sacīja Viktors, — pa šejieni varot nokļūt tikai Mežakaktos vai kapsētā. Atkal prātā nāk blēņas! Protams, būtu patīkamāk, ja varētu iet uz mājām čalojošā pulciņā, kā aizgāja citas meitenes ... Ne jau baiļu dēļ, bail viņai nav, bet . . . bet . . .

Viņa it kā tikai tagad sajuta, ka Ilmas gumijas zābaki ir kādus trīs numurus par lieliem un grauž papēžus. Tulznas būs kā likts. Viņa gāja, smagi vilkdama kājas kā Fredis.

Fredis .. . Pietika atcerēties, lai acu priekšā iznirtu viņa neglītā, vājā, bārdas rugājiem mūždien apaugusi seja, smailais deguns, platā mute, kas ikreiz mazliet sašķobījās, kad viņš izmeta ierasto vārdiņu — «kundze». Pēkšņi Gundegai likās, ka Ilma necieš Fredi tieši šis uzrunas dēļ .. .

Nē, viņa, Gundega, droši vien pirmīt bija kļūdījusies — Mežakaktos miers un saticība šķita kā ledus pāri Daugavai. Blīvs, ciets, spožs. Un nekad tu, cilvēks, nezini, kurā vietā tur apakšā ir straume un kurā avots . . . Droši vien šis salīdzinājums bija iekritis prātā tāpēc, ka viņa vienmēr ar lielām bailēm gāja pa ledu. Mūžu nodzīvojusi Daugavas krastā, bet tikpat . . . Varbūt tāpēc, ka tēvs, ka māte . . .

Uz ceļa, tieši tur, kur Gundegai vajadzēja iet, tumsā stāvēja Neris. Viņa bailēs sarāvās, pūlēdamās palikt nepamanīta. Briesmonis Neris bija vaļā! Viņa gribēja iekliegties un skriet projām, projām, lidot kā bulta . . . Suns nerēja. Tas tikai nesteidzīgi nāca šurp, uz viņas pusi, bet viņa stāvēja, ka zemei piesalusi. Neris nekautrīgi piebāza salto purnu pie Gundegas rokas, un viņa strauji atrāva to, bailēs iztēlodamās, ka jau sajūt balto, stipro zobu pieskārienu ādai. Bet tad notika brīnums. Neris apošņāja zābakus, un viņa aste negaidot sakustē-jās.

Suns pakāpās malā un deva viņai ceļu. rI ikai sekoja līdz pat mājam, soli soli, visu laiku zemu noliecis galvu, ar purnu gandrīz skardams zābakus. Gundega nezināja — kas tas bija: nepārtraukts drauds viņas stilbiem vai saimnieces apavu mēmā, padevīgā pielūgsme? Bet, lai būtu kā būdams, Neris viņu biedēja ar savu — vai tā maz var sacīt par dzīvnieku? — fanātismu. Kā citādi lai nosauc stūrgalvību, ar kādu tas atsakās no piedāvāta kaula, ja to sniedz sveša roka? Kā lai citādi dēvē pazemību, ar kādu Neris luncina asli, kā gribēdams pie labināties diviem apbružātiem gumijas zābakiem, bet pret pašu Gundegu izturas tik nevērīgi, it kā viņa būtu nedzīvs priekšmets?

Viss Gundegas cilvēciskais pašlepnums sacēlās pret šo četrkājaino detektīvu, kurš ar aizdomām sekoja katram viņas solim. Gundegā cīnījās aizvainojums un kauns — kauns par to, ka viņa padodas bailēm, ka gļēvi, nepretodamās iet trula dzīvnieka pazemojošajā uzraudzībā.

Gundega uzkāpa lievenī. Tur Neris vairs nesekoja, un viņa pēkšņi sajuta, ka dreb kājas. Piere bija nosvīdusi pavisam slapja. Un viņu sagrāba aizrautīga, gluži puiciska vēlēšanās: noraut no kājas šo Nera elku — zābaku un mest ar to pa skaisto, bet pretīgo purnu. Diez vai suns uzdrošinātos to plosīt? Varbūt smilkstētu... aiz godbijības . . .

No tumsas viņai pretim vēl aizvien raudzījās divas acis, kas mazlietiņ spīdēja. Gundega bija lasījusi, ka acis spīdot vilkiem. Bet Neris jau nebija vilks.

Viņa uzgrieza tam muguru, atvēra durvis un iegāja virtuvē.

— Kas ar tevi noticis? — Ilma pavērās viņā kā izbijusies.

Gundega gribēja pasmaidīt, bet manīja, ka lūpas ir savādi stīvas, tāpēc ari smaids laikam iznāca tāds pašķībs.

— Vai tu nobijies no Nera, Gunīt? — Ilma pienāca viņai klāt un paraudzījās sejā. — Man likās, ka dārzā zem ābelēm kāds čabinās, un es palaidu viņu vaļā . . .

Ilma redzēja, ka uz Gundegas pieres un deniņiem izspiedušās sīksīkas sviedru lāsītes. Viņa iebāza roku kabatā, izvilka mutautiņu un tuvināja meitenes sejai.

Gundega novērsās.

— Es pati, — tā sacīja, varbūt tāpēc, lai pēkšņā kustība neliktos aizvainojoši asa, un pārbrauca pāri pierei tāpat ar piedurkni.

«Laikam tomēr Neris . . .» nobažījusies nodomāja Ilma, netikdama skaidrībā, kas īsti bija noticis ārā. Viņa saprastu, ja Gundega sūdzētos, pārmestu .. . Nē, aizgriežas. Maigā, pakļāvīgā Gundega . . .

Itel varbūt tur, kolhozā, kāds . . . kaut ko . .. Māte bijusi galīgi bez prāta, viņu laizdama turp . . .

Nāc vakariņās, Gunīt, — Ilma aicināja.

Dzert vien gribas.

Paņem kādus ābolus. Rau, kur, groziņā.

(.nodega noāva zābakus un uzlika uz malkas, lai žūst. Paņēma groziņu klēpī un grauza ābolus, sēdēdama tāpat zeķēs. Pēc brīža Ilma ievēroja, ka viņa nenovērsdamas raugās uz tiem pašiem zābakiem. Paraudzījās arī Ilma. Nez kas tur ir ko redzēt, tikai augšpusē vēl drusku dubļaini, redzams, kādā grāvī tos mazgājusi jau pa tumsu? . . . Varbūt sadūrusi un baidās atzīties?

— Tu neraizējies, tikpat veci jau! — Ilma izlīdzinoši sacīja, bet Gundegas sejā izlasīja izbrīnu — tātad domājusi ko citu. Tā mūždien!

Ilma paslepšus nopūtās un atsāka tikai pēc laba laiciņa:

— Rīt no rīta atbraukšu ātrāk no meža, pa abām nolasīsim pēdējos ābolus. Nebūs jāsargā dārzs. Tu, lūdzama, gan tos burkānus tomēr ienes pagrabā, citādi var uznākt sals, paliksim bešā. Ziemu nebūs ko pie zupas pielikt.

Gundega pamāja ar galvu un nodomāja, ka varbūt rītdien atkal klausīsies tālās balsis viņpus meža, juzdamās vientuļa. Ret tur neko nevarēja līdzēt. Katram savs darbs, un burkānus patiesi klajā laukā ilgi atstāt nedrīkst. Krustmātei jau taisnība, ja . . . ja vien pašlaik nebūtu tik skumīgi ap sirdi.

2

Ceturtdienas vakarā no Derumiem atbrauca divas pavecas sievas. Vasarā viņas pelnījās ar ogām, rudens pusē — ar sēnēm, un, tā kā Noriešu mežos ogu bija nenolasīties un sēņu — vesels lauzums, tad labāku apmešanās vietu kā Mežakaktus nevarēja ne iedomāties. Un bez naktsmājām arī iztikt nevarēja — autobuss no Derumiem te gāja garām tikai vēlā pēcpusdienā, un labi zināms, ka vakara pusē nekāda lādzīga ogošana un sēņošana neiznāk. Ilmai ar sievām bija noruna — vasarā, ogu laikā, tās Mežakaktos var dabūt naktsmājas, toties rudenī tām jānāk viņai palīgā norakt kartupeļus.

Viņas ieradās pievakarē un tūlīt pieskandināja māju ar savām valodām. Cītīgi apskatīja un novērtēja visu turpat Gundegas klātbūtnē, neko nekautrēdamās no tās.

Tiesa, sākumā viņas to aplūkoja greizi, bīdamās, vai tikai nebūs radusies konkurente labākajās baraviku vietās. Viena no viņam, resnākā, pat tieši novaicāja, bet, uzzinājusi patiesību, atplauka smaidā. Atvieglota iečalojās arī otra, augumā mazāka un sīkāka. Tāda Gundega viņām bijusi nebijusi. Cītīgi viņas trina mēles par visu, kam vien acs tika klāt. Izbrāķēja vistas, kas staigāja pagalmā, jo daža laba vēl nebija ataudzējusi izkritušās spalvas. Tūlīt pamanīja, ka pelēcīgais kūts jumts labots ar jaunām, baltām skaidām, un nosprieda — ne pēc kā neizskatoties. Mazā gribēja pat bāzties kūtī pakaļ Lienai, bet tur nu Neris bija priekšā, un ziņkārīgā sieva atsprāga atpakaļ, gandrīz vai izkāpdama no izmītajām kurpēm un suni varcn nikni lamā-dama par sātanu un vēl spēcīgākiem vārdiem. Un Gundega pavisam negaidot, par pārsteigumu sev pašai, sajuta pret Neri tādu kā labvēlību . . .

Resnā aizgāja aiz mājas stūra it kā sevis pēc, bet atgriezās ar vairākiem āboliem brunču kabatās un kraukšķināja paslepen no savas biedrenes, domājams, lai nebūtu jādod arī tai. Tomēr Mazā pamanīja, un tad pārmetumi gāja vaļā. Viņas abas ķīvējās čukstus, atgādinādamas, ko labu darījušas viena otrai pērn, aizpēru un pirms gadiem pieciem, un Gundegai tas likās gan smieklīgi, gan riebīgi . . .

Kad pārradās Ilma, viņas rimās ķīvēties, toties nu sākās nevalodas par to, ka Derumos gandrīz vai nemaz vairs nevarot dabūt smalko cukuru. Pazīstama pārdevēja pa draugam pačukstējusi, ka drīz nebūšot i tā paša graudu cukura, visu vedīšot projām uz Krieviju. Tāpēc Resnā izgudrēm paņēmusi veselu maisu, tikai tas, velns, pieliekamā stāvot, kļuvis tāds kā slapjš, kā putraimains . . . Mazā nogaudās, ka ogas šogad tirgū bijušas aplam lētas, nez vai priekš televizora varēšot naudu sakasīt. Tagad jau esot tādi laiki, strādā, strādā, bet pie pirkšanas netiec. Un Resnā krita vai izmisumā, ka šopavasar tāds milzu gabals no viņas grunts atgriezts, knapi siltumnīcu paturējusi, bet dārzs tikpat sacūkots un ganību vairs nav. Šī dabūjusi nokaut govi. Kad ne — ne, miršot badā. Un viņai — ak, kas viņai bijusi par govi, divdesmit pieci litri dienā, tīrā nauda. Nākuši prasīt, lai pārdod kolhozam. Bet šī nē un nē, kad nav pašai, lai netiek nevienam. Atdevusi kombinātā, lai labāk sabāž desās . . .

Resnās sārtie vaigi runājot taisni vai spīdēja, un vārdus viņa izrunāja, savilkusi muti apaļu, tā ka ari tie iznāca apaļi kā pūpoli. Bet no šiem vārdiem virda tāda žults, tāds naids pret visu un visiem, ka . . .

Gundega satrūkās — Ilma smējās. Nevis nikni, nevis zobgalīgi, smējās no sirds, atmetusi galvu. Gundega skatījās uz to ar klusām cerībām, ka pēkšņi tā piecelsies un . . . un . . . Viņa nezināja, kam vajadzētu notikt, taču katrā ziņā kaut kam tādam, lai šīs divas vecās vārnas salēktos pārsteigumā un izbīlī. Bet nenotika nekas. Tikai iesmējās arī tās, skaļi, vecīgi nespodrās, mazliet ķērcošās balsīs. Kā viņām trūkst, šīm divām? Kas viņām ko atņēmis, nolaupījis? . . .

Resnā slavēja Ilmas māju, vistas, kas rādoties dējīgas sugas, laikus salaboto jumtu un lūdza kādu dzinumu no mežavīniem, lai iestādītu to pie savas mājas verandas Derumos.

Gundega atcerējās, ko Resnā viņas klātbūtnē bija sacījusi pirms nepilnas stundas, un atkal ļoti spēji viņu pārņēma tā pati sajūta, kas radās tanī vakarā, kad Neris pavadīja viņu no ceļa līdz mājām, piebāzis purnu pie viņas stilbiem. Dīvainā, pazemojošā sajūta, ka viņa, Gundega, it kā nebūtu cilvēks. No cilvēka kautrējas. No viņas nekautrējās . . . Neris toreiz luncināja asti, parādīdams cieņu Ilmas zābakiem. Bet kam, kādam elkam luncinās tās divas?

Resnā, saskatījusies ar Mazo, ieminējās, kā tad būšot ar samaksu par kartupeļu rakšanu, šogad jau tie esot varen auguši. Ilma solīja piecpadsmit rubļu par dienu. Derumietes nu bija gaisā — kāpēc tik vien, kāpēc citur maksājot divdesmit pieci.

Nu bija Ilmas reize gausties. Sievām vajadzēja zināt ir to, ka mežā viņa nopelnot tikai maizes tiesu, ir to, ka no Freda neesot nekāda labuma, vairāk aplāpāms un apmazgājams nekā kārtīgs strādātājs, ir to, ka sivēni šogad padevušies īsti ņergas, ka mājai jumts tekot, ka bijusi lietaina vasara un ziemu tāpēc pietrūkšot siena lopiem, ka viņa esot viena, nabaga atraitne, kas visu labumu, ko šīs te redzot, sagādājusi pati ar savām divām rokām . . . Dcrumietes savukārt zūdījās un ņaudēja pretim. Paklausoties varēja likties, ka viņas kurniet mirst badā un ka viņām nepieder nekas, nu, gluži nekas, kā vien tie apnēsātie lindraki, ar kuriem atbraukušas rakt kartupeļus.

Kad beidzas Ilmas un veceņu savstarpējā sūkstīšanās, vārdu izmaiņā sākās jauns posms, kurā abas puses uzskaitīja, kādus labumus sagādājot viena otrai, un tad svaru kausā tika mestas labās melleņu un baraviku vietas, mīkstā guļa un gardie cienasti — no Ilmas puses, un tīri noraktas vagas un mērenība ēšanā no veceņu puses ...

Gundega izgāja ārā un stāvēja vakara dzestrumā. Attapās, viņa taču skatās tumsā turp, kur ceļš ved cauri mežam uz šoseju. Tagad tai pusē nebija nekā. Tikai debesis vīdēja mazliet gaišākas pret egļu smailēm.

Vērās durvis, un iznāca arī Ilma.

— Ko tu aizmuki, Gumt?

Viņa atbildēja klusi, neskatīdamās Ilmā:

— Cik riebīgi . . .

Ilma nesacīja neko, tikai cītīgi virpināja un raustīja pogu, it kā gribēdama pārbaudīt, vai stipri piešūta.

Bija viens no tiem retajiem rāmajiem vakariem, kad lielceļa trokšņi atlidoja līdz pat Mežakaktiem. Viņas skaidri dzirdēja, kā aizrībēja automašīna, debesu malai žigli pārslīdēja pāri palsa gaisma. Ja nebūtu jau rudens, varētu domāt, ka tur plaiksnās rūsa.

— Tāda ir dzīve, — pēkšņi sacīja Ilma, — citādi nevar. Ja katram dosi, cik tas prasa, vajadzēs putēt ārā . . .

Gundega ar nožēlu nodomāja, ka krustmāte, diemžēl, no visa nebija sapratusi nekā. Bet viņa klusēja.

— Iesim uz šķūni, atnesīsim pa klēpim siena, — sacīja Ilma.

Gundega nevaicāja arī to, kam pēkšņi tik vēlu sava-jadzējics siena. Viņas atnesa divas nastas un sagāza turpat virtuvē uz grīdas, pēc tam aizgāja pēc lupatu segām, ko laukos palaikam sauc par zirgu deķiem. Tās pārsedza pāri sienam, un guļvietas kartupeļu racējām bija gatavas.

Gaismu nodzēsa, un visa māja iegrima tumsā. Virtuvē kādu brīdi sačukstējās un čabinājās, pēc tam atskanēja tikai dziļi elpas vilcieni un reta iekrākšanās.

«Mežakaktos ir piecas istabas,» no pirmā vieglā snaudiena Gundegu iztraucēja nelūgta doma. Viņa pūlējās uzminēt, kāpēc tā vispār bija iešāvusies prātā tagad, tik nepiemērotā brīdi, bet kūtrās, miega pilnās smadzenes likās kā smags, neizkustināms, iesūnojis akmens. Un pēc brīža viņa jau bija aizmigusi.

3

No rīta visus pamodināja Sīmanis. Agri, vēl tumsā, pagalmā norībēja rati, nosprauslojās Ingus, klaudzēdamas viena pēc otras atkrita ilksis. Iztraucētas no miega, virtuvē iečalojās derumietes. Bet Ilma, čībām nošvīkstot, metās atbraucējam atbīdtēt durvis.

— Tomēr atbrauci, — viņa nočukstēja, priekšnama pustumsā uz brītiņu piekļaudamās tam.

Sīmaņa rokas bija aukstas un seja tāpat, un tālab Ilmas vaigs likās pat karsts, tas spēja atkausēt, sasildīt. Sīmanis sajuta, cik strauji izzuda, it kā izgaroja viņa īgnums. Kādu mirkli viņi stāvēja apskāvušies, tad, iz-dzirduši soļus, atsprāga viens no otra. Ilma klusināti iesmējās. Sājā noslēpumainajā piesardzībā bija kaut kas no aizliegtas mīlas salduma.

Derumietes ar Sīmani sasveicinājās kā jau ar paziņu, tomēr paslepšus divdomīgi smīkņādamas. Sīs sievas nebūtu tās, kas viņas bija, ja nezinātu par Sīmaņa un Ilmas attiecībām, kuras viņām šķita visai kutelīgas — hi, hi, ne vīrs, ne sieva, bet ... Un tā tālāk.

Sīmanis sameklēja vējlukturi, aizdedza to un ielīda pažobelē pēc maisiem. Viņš izlikās nemanām veceņu smīnīgās sejas, bet pats sevi apmānīt nespēja un jutās neērti šo ziņkārīgo, nekautro skatienu krustugunīs. Viņš nejauši apsvilināja pirkstus sērkociņa liesmā un, līzdams pažobelē, nodauzīja galvu pret stenderi. Bet nepaguva vēl aizvērt durvis, kad jau izdzirda sačukstēšanos. «Lai,» viņš spītīgi domāja, tajā pašā laikā juzdamies kā ar treknām samazgām apliets.

Viņš bija gribējis izdzēst visu apkaunojošo, pazemojošo, kas noticis pagātnē. Viņš centies to izdarīt vairākkārt, cik izmisīgi, tik veltīgi, aizvien no jauna atlap-damies, ka iebridis tajās pašās vecajās dūkstīs. Arī tagad, arī šodien viņš atnācis uz Mežakaktiem ar nepatiesību. Ilmai dotais solījums atkal bija prasījis melus, kaut gan viņš pūlējās no tiem izvairīties. Lai varētu veselas divas dienas izpalikt no darba mežā, it sevišķi pašlaik, mēneša beigās, kad viss gāja pa galvu pa kaklu, vajadzēja iet pie mežziņa un — melot, ka māte slima. Māte savukārt domā, ka viņš ir darbā . . . Pietiek tikai atbraukt kādam no mežniecības un .. . Vienalga, kaut arī varbūt neiegriezīsies neviens, tikpat ir derdzīgi. Viņš nevarētu pateikt patiesību nevienam, pat Ilmai ne, viņam kauns gan no patiesības, gan no meliem ...

Pret šķūņa tumšo sienu mazliet gaišāks atspīdēja Ingus siluets. Sīmanim pienākot, zirgs iebubinājās vientiesīgi un draudzīgi. Sīmanis viegli atglauda tā krēpes, manīdams neskaidru tiekšanos pēc dzīvas būtnes līdzjūtības. Sakaunējās — zirgs taču. Pavilka aiz pavadas un veda projām uz lauku, kur jau iepriekš bija atstāts spīļu arkls.

Rīts ausa negribot, ar netīri pelēcīgu miglu, kuras valgo pieskārienu varēja sajust uz pieres un vaigiem. Bija tāds klusums kā vecā, aizmirstā mājā aiz aizslēģotiem logiem. It kā visam pāri būtu uzvāzta necaurspīdīga stikla bļoda. Skanēja tikai zirga pakavu vienmuļā dipoņa pret zemi. Sīmanis iejūdza Ingu arklā, tas, vecais, saprātīgais zirgs, bez teikšanas un skubināšanas zināja, kas darāms, un nesteidzīgi uzņēma vagu. Zeme bija mīksta, vaga pāršķēlās bez trokšņa, tikai pa brīdim zirga pakavs skāra kādu akmeni. Tad izlēca dzirkstele un nozibēja kā krītoša zvaigzne. Sīmaņa zābaki dziļi grima irdenajā augsnē.

«Sievām būs viegli rakt,» viņš nodomāja. Smadzenes

glii/.i vienkārši atzīmēja šo faktu, un nebija ne prieka, ur gandarījuma.

Pa mežniecības ceļu brauca pajūgs, norībēja rati, un Ingus, pacēlis galvu, ar zviedzienu apsveica savas sugas māsu. Sīmanis neviļus ierāva galvu plecos, it ka viņam aiz muguras būtu kāds nostājies ar sitienam paceltu roku. Tūlīt pēc tam prāts uzvarēja un saspringums atslāba — miglā taču neviens viņu nevarēja saredzēt. Rūgts smīns iezagās Sīmaņa lūpās: «Kā zaglis ...»

Nekad viņš nebija zadzis, nekad viņam nebija nācies sarkt par to, ko viņš darīja. Tikai tagad — piecdesmit gadu vecumā .. . Zagt darba dienas, zagt mīlestību . .. I n galu galā — zagt mātei palīdzību un Ivaram glāstus . . . Katru mēnesi viņš nosūta trešdaļu izpeļņas Ainai un svētku reizēs apsveikuma kartīti bērniem. Nevienam nav bijis iemesla teikt, ka viņš atstājis savu ģimeni novārtā. . . Aina nevēlas, lai viņš bieži apciemo tos. Pāris reižu gadā. Un šogad viņš nav bijis ne reizes. Kaut ka neiznāca. Darbs, rūpes un atkal darbs.

Sīmanis atskārta, ka no jauna pūlas attaisnoties, lai gan taisnošanās nevienam nav vajadzīga.

Viņš dusmīgi uzsauca Ingum:

— Vagu-ū!

Sauciens noslāpa biezajā miglā. Nebija ne mazākās atbalss. Arī mežs klusēja, padziļinādams cilvēka vientulību.

< Kā tas viss beigsies?» viņš vaicāja sev un neatrada atbildi.

Tagad, bez Ilmas siltā, vilinošā tuvuma, viņas tonakt teiktie vārdi izklausījās ļoti cieti un pat nežēlīgi. Vārdi ar griezīgu metālā skaņu. Kādreiz tikpat cieti viņa bija pateikusi Sīmanim: «Izvēlies — tavi bērni vai es?» Pēc tam Aina ar viņu abiem dēliem aizgāja projām, uz kaimiņu kolhozu. Tagad Ilma sacīja: «Tava māte vai es?» Vai maz vēl tālāk var iet? Sīmanis bija kā uz ledus kalna, viņš manīja savu slīdēšanu lejup, lejup, lejup, bet nespēja apstāties, noturēties un nicināja pats sevi par to. Vienreiz šķita, ka paši apstākļi radījuši atbalstu, pieturas punktu — tad, kad no meža pārradās Fricis. Bet pēc tam, par spīti visai viņa apņēmībai, pietika ar vienu Ilmas saucienu . . .

«Mēs neesam piemēroti viens otram,» tā, ļaužu vaicāti, viņš un Aina tagad apgalvoja visiem, lai nebūtu jāsniedz rūgti paskaidrojumi. Līdz karam nekad tas viņiem nebija pat prātā nācis. Gluži otrādi, viņi smējās un brīnījās, kā gada tirgus burzmā pirmoreiz bija varējuši atrast viens otru . . .

Tad sākās karš, un Latviju sagrāba hitlerieši. Sīmanis bija mežsargs lielā apgaitā, kur drūmo egļu vēros pa svaigi iemitām takām staigāja cilvēki, par kuru galvām bija izsolītas prāvas summas ostmarkās. Tādos apstākļos palika tikai divi ceļi — kļūt par partizāņu nodevēju vai atbalstītāju. Un par nodevēju viņš, Sīmanis, negribēja būt . . . Viņu apcietināja bez pierādījumiem, vairāk uz aizdomu pamata vien un vēl tādēļ, lai apgaitā ieliktu «jaunajai kārtībai» un lielsaimniekiem uzticamu mežsargu. Viņu nenošāva, bet, noturējuši vairākas dienas smirdīgā, noglumējušā pagrabā līdzās pagastmājai, tikai nosūtīja pretim lēnākai nāvei — uz koncentrācijas nometni. Garus mēnešus viņš izvārgās Salaspilī, pēc tam vairākās nometnēs Vācijā. Visur bija vienādi — izdru-pējis dēļu klājiens gulēšanai, karātavas nometnes vidū, kolrābju zupa bez tauku piliena, mokošs, izmisuma pilns darbs un sitieni. Un rītausmā barakas bieži vien apstaigāja tā ar izkapti rokā . . .

Sīmanis bija laimīgāks nekā daudzi cili — viņš palika dzīvs un atgriezās. Ar grūtībām atkal sameklēja Ainu, un tad pēkšņi izrādījās, ka viņam ir dēls Edgars. Viņš priecājās par veselīgo, gaišmataino puisīti, un šķita, ka viņu laime ir pilnīga. Sīmanim piedāvāja mežsarga vietu Noriešos, un viņa ģimene pārcēlās šurp, uz divistabu mājelīti sila malā netālu no Derumu ceļa.

Bet tad nez kāda mēle pačukstēja nezin kam un tas atkal tālāk, ka, lūk, Edgars jau nemaz neesot Sīmaņa dēls, bet sadzīvots, jods zina, ar kādu, ko visgudrie zināja pat vārdā un uzvārdā saukt. Sīmanis ar aizdomām sāka rēķināt datumus un nesaprata nekā. Nelīdzēja ne Ainas asaras, ne mātes paskaidrojumi. Agrākā maiguma vietā radās smeldzošs aizvainojums. Viņš sauca atmiņā visas koncentrācijas nometnē pārciestās šausmas, pašmoclbā iztēlodamies sievas dzīvi tai pašā laikā. Viņš slimīgā ziņkārē pētīja zēnu, pūlēdamies, atrast tajā li min nepārprotamu pazīmi, kas sagāztu vai galīgi iiļnllprinatu aizdomas. Bet Edgars tajā pašā laikā raudai ļns viņā ar savām zilajām acīm, smaidīdams rauca го dcgunteli, kas izskatījās i)ēc paprāvākās podziņas, luī vairumam puišeļu šajā vecumā. Tikai, sasniedzis astoņus gadus, Edgars pēkšņi pārvērtās, it kā izkūņojas no iepriekšējās čaulas. Skatīdamies Edgarā, Sīmanis dažu labu reizi prātoja, kur un kad agrāk redzējis Indu pašu zēnu. Atskārta — savā vienīgajā bērnu dienu lolonltēlā ...

Гаг vēlu. Pārmetumi, aizdomas, strīdi un aizvainojumi bija izgrauzuši platu aizu viņu ģimenē. Sīmaņa nialc centās vēl ko saglābt. Un tikai pats Sīmanis zināju, cik tas veltīgi. Mežā jau labu laiku strādāja gados ne vairs gluži jaunā, taču izskatā jaunavīgā Meža-kaktu Ilma, un viņai nebija vīra. Pamāja, ka Fricis Bušmanis slapstoties kaut kur mežos, bet Sīmanim tobrīd viss bija vienalga.

Fricis pārnāca tikai pēc amnestijas. Mežakaktos at griezās krietni nosirmojis un tāds kā apvārtījies vīrs. Nezinātāji Frici varētu noturēt varbūt par Ilmas tēvu . . . Bet Ilma ierosināja Sīmanim: «Man ir vīrs, tev — sieva, paliksim pie savām ģimenēm!» Sīmanis bija domājis, ka dara ļoti daudz, lai dzīve ar Ainu būtu vismaz ciešama, bet pēkšņi, it kā pamodies, atskārta, cik dziļi vainīgs ir tās priekšā, centās visu griezt par labu, un Aina negaidīti atplauka vēlīnā sievišķīgā glītumā. Viņiem piedzima otrs dēls — Ivars, un viņi no sirds cerēja, ka puišelis kļūs par stipru, nesaraujamu saiti starp viņiem abiem.

Bet tad nomira Fricis un Sīmanis sajuta, ka viņam spēji, pret paša gribu, iedrebas sirds. Pēc pāris nedēļām viņš Ilmu sastapa. Viņa krāva žagarus kaudzē, kad Sīmanis brauca netālu garām pa ceļu. Viņa izslējās: «Labdien, Sīmani!» Sīmanis atņēma sveicienu pēkšņi aizsmakušā balsī un paskubināja Ingu. «Sīmani!» Viņš negribēja atskatīties, tomēr paraudzījās atpakaļ. Ilma nāca šurp, čaukstinādama zābakiem ziedošās melleņu mētras. Kāds it kā Sīmaņa vietā pievilka grožus, un viņam neatlika nekas cits kā izlēkt no ratiem . ..

Sīmanis uzšāva zirgam. Ingus apvainojumā un sāpēs satrūkās, un Sīmanim kļuva kauns. Viņš apstādināja zirgu lauka malā un izjūdza. Nu jau būs izarts diezgan vagu — priekšpusdienas cēlienā nemaz nepagūs norakt. Sīmanis dzirdēja, kā pagalmā jau rosās sievas, izvēlēdamās un brāķēdamas grozus. Viņam negribējās ar tām tikties — vismaz ne tūlīt. Viņš saņēma zirgu aiz pavadas un neveda vis dzirdīt uz aku, bet uz strautu. Zirgs nokāpa lejā, knaukšķinādams nagus pret radzēm, un pieliecies dzēra. Pēc tam Sīmanis veda to uz pļavu paganīties.

Klipatā, klipatā, klipatā .. . Pakavi vienmuļi klidzināja uz cieti nomītās takas. Migla bija gandrīz izklīdusi, atausis nespodrs rudens rīts. Virs pašām koku galotnēm karājās pelēki, piemirkuši padebeši.

4

Tā bija drūma, nelaipna diena. Līdz pašam vakaram mākoņi tā arī nepašķīrās, lai ļautu paspīdēt saulei. Brīdi pa brīdim sijāja salts lietutiņš, spiezdamies cauri kartupeļu racēju drānām un nemanāmi nokrāsodams Ingus muguru tumšu. Derumietes sapīkušas čurnēja izartajās vagās, paslepšus kurnēdamas uz Ilmu, it kā viņa būtu atsaukusi lietu. Cauru dienu tās žadzināja neapnikušas un pieskandināja pilnas ausis Gundegai, kas rušinājās šepat blakus vagā. Vai viņa gribēja vai negribēja, bet nācās klausīties Resnās žēlabās par vedeklu, kas visu darot pa savam prātam un šai itin nemaz neklausot. Un dēls, tas jau nemaz neaizstāvot savu veco, vārgo māti, bet zviedzot kā tāds kumeļš par visām viņas sūdzībām. Savukārt Mazā, cik spriežams, vecmeita gan pēc ģimenes stāvokļa, gan pārliecības, neskopojās ar padomiem, kā vajadzētu Resnās dēlu un vedeklu pārmācīt. Apgalvojumos un secinājumos viņa nonāca tiktāl, ka Resnā jutās aizskarta savā mātes mīlestībā un cirta pretim. Nu gāja vaļā kārtējais ļembasts, ka mežs skanēja vien . ..

Gundega raka cītīgi, paceldama galvu tikai tad, kad vajadzēja izbērt grozu saturu maisos. Rokas, pamazām pieradušas, pašas paklausīgi sašķiroja kartupeļus pēc 11« • ļuma, prāvākos mezdamas kurvi pa labi, mazākos li11n i pa kreisi. Rokas bija aizņemtas, bet domas ne. Viņa i iligi N ērsa tās projām no visa, kas notika šeit, uz lauka. Mel nevalodas un veceņu nemitīgā tarkšķēšana ik pa brīdim varmācīgi ielauzās viņas domu pasaulē, apnicīgas un pretīgas vēl jo vairāk tālab, ka nekur no tām nevarēja aizbēgt. Kādu brīdi Gundega centās strādāt veiklāk, lai nIrautos no derumietēm, bet tās, zīmīgi saskatījušās, arīdzan sāka rosīties un kustēties naskāk, un Resnā beigu beigas atklāti nevaicāja, cik Ilma esot viņai sasolījusi par kartupeļu racēju izdzīšanu. Vecenes redzēja tikai savtīgus nodomus ikvienā cilvēku rīcībā . . .

Pa brīdim atbrauca Sīmanis un Ilma ar ratos iejūgto Ingu. Aizsējuši pilnos maisus, viņi veda tos uz bedrem. Gundega daudz labprātāk būtu cēlusi maisus nekā tupējusi vagā kopā ar vecenēm. Bet neko nevarēja darīt. «Tev būs par smagu,» bija sacījusi Ilma, un pret to nebija ko iebilst.

'l’ikai pašā dienvidū, kad, posdamās uz pusdienām, derumietes nokāpa pie strauta nomazgāt rokas, Ilma aizmetās uz mājām un Sīmanis palika viens, Gundega piegāja viņam klāt, lai palīdzētu aizsiet maisus. Pēc tam piedāvājās, ka palīdzēšot arī iecelt.

Sīmanis viņu noskatīja no galvas līdz kājām un smaidot noteica:

— Kodīs kaulā.

— Nekodīs! — viņa attrauca.

— Aplauzīsiet nagus.

— Nav jau vairs ko lauzt!

Gundega pacēla zemainās rokas, izpletusi pirkstus, un abi reizē iesmējās.

Viņa satvēra maisu aiz gala un mēģināja pakustināt. Pakustināja gan, pacēla puspēdu no zemes, bet vairāk nespēja. Maiss būkšķēdams nokrita un apgāzās.

Palieciet mierā, Gundega, — Sīmanis viņu aprāja. — Jums dūšas vairāk nekā spēka un prašanas! Redziet, to dara šādi. Satversim maisu aiz gala. Jūs ar labo roku, es ar kreiso. Tā. Tagad ņemiet šo rundziņu ar kreiso roku, pabīdiet zem maisa, lai arī es varētu satvert. Darīts? Un nu mēģināsim. Tā. Tā. Un tā. Grūti?

— Nemaz.

Gundega nemeloja. Maisu viņi patiešām bija pacēluši apbrīnojami viegli, it kā tas būtu zaudējis lielāko daļu no sava svara. Viņa apņēmīgi pieķērās nākamajam. Abu cēlāju kustībām vajadzēja būt saskaņotām, tad darbs gāja no rokas. Uzcēluši apmēram pusi no maisiem, viņi atpūtās.

Sīmanis zālē apslaucīja kādu nokritušu kartupeli un pasniedza Ingum. Kartupelis bija liels, zirgs uzmanīgi nokoda pusi un kraukšķinādams ēda. Pēc tam pastiepa garas, mīkstas lūpas pēc otras puses. Gundega pacēla mitrās krēpes un paplikšķināja Ingus sirmo kaklu:

— Esat drusku apcirpuši.

— Jā, bizītes vairs nepinam, — Sīmanis atsaucās.

— Pa vasaru garas krēpes vajadzīgas, citādi mušas ēd vai acis ārā.

— Ak tā? — Gundega nobrīnījās. — Bet es domāju —■ tāpat vien . ..

— Slikts frizieris?

— Vai, kāds jūs! Labāk celsim maisus.

Viņi iecēla visus. Gudrais Ingus atskatījās un, sapratis, kas darāms, bez skubināšanas un atgādinājuma izkustināja vezumu. Sīmanis un Gundega soļoja tam līdzās.

— Sēnēs neejat? — Sīmanis ievaicājās. — Nē? Veltīgi! Ar apšu bekām un cūcenēm vēl pilns. Baraviku gan vairs nav. Kā jau pēc salnām.

— Neiznāk laika, — Gundega prātīgi noteica. — Dārzs jānovāc, tad vēl sivēni saradušies.

Viņš savādā līdzcietībā pavērās Gundegā, un viņa piebilda:

— Nav jau grūti. Visiem jāstrādā.

Sīmanis nekā neteica.

— Aizvakar biju pat talkā, — viņa atkal ierunājās.

— Ņēmām kartupeļus tai laukā pie šosejas . . .

Ingus iesoļoja pagalmā, un Gundega apklusa. Durvju priekšā uz sola pusdienu gaidās sēdēja derumietes. Ieraudzījušas viņus, abas žigli sagrūda kopā galvas. Jau nogriezdamās gar šķūņa stūri, Gundega izdzirda Resnās ķiķināšanu:

— ... un tagad stūrē uz to jauno, lii, hi, hi . . .

Viņa sarāvās un paslepus no sāniem pameta skatienu Sīmani. Tā seja bija kā sastingusi maska.

Cik labi, ka viņš nekā nedzirdēja!» ar atvieglinājumu nodomāja Gundega.

Pēkšņi viņš ievaicājās:

— Cik jums gadu?

Gundega pateica.

Tikpat, cik manam Edgaram ... — Sīmanis nezin kādēļ pēc brīža piemetināja un tad sacīja negaidīti skarbi: — Kāpēc jūs vispār braucāt šurp?

Viņa lāgā nesaprata jautājumu un diezgan nesakarīgi, stomīdamās pastāstīja, kālab nebija gribējusi palikt Prie-dienā. Un citur, citur jau nebija, kur braukt . . .

— Jā-ā, — Sīmanis novilka, kā sastapis negaidītu šķērsli. — Es gribēju dot jums padomu: ejiet projām no šejienes.

Visu to Sīmanis pateica ļoti mierīgi, klusi, un tieši šajā mierā bija kaut kas tāds, kam Gundega nezināja vārdu, bet kas viņā viesa spēju satraukumu.

— Kādēļ?

Sīmanis neatbildēja.

Rati griezīgi iečīkstējās, nogriezdamies no ceļa smiltīs. Viņi bija atbraukuši un atkal cēla maisus, šoreiz laukā no ratiem. Ingus stiepās pēc pāraugušas zāles skumšķīša. Sīmanis vairākkārt apmeta grožus ap pusaugu bērziņa stumbru, piesēja un apgriezās. Tagad viņi stāvēja viens pret otru. Sīmanis neizturēja Gundegas trauksmes pilno skatienu un novērsa acis, varbūt nožēlodams, ka spēji saduļķojis tās mieru.

— Šīs mājas ir kā dūksts, — viņš ierunājās negribīgi un skumji. — Kas nespēj no tām aiziet laikā, tas nogrimst . . .

— Es jūs nesaprotu.

Nodūris galvu, viņš bez acīm redzamas vajadzības atraisīja maisa saiti un pēc tam sasēja par jaunu, ciešāk.

— Nezinu, kā lai jums to paskaidroju, Gundega. Pats esmu jau iegrimis līdz kaklam, un man negribētos, ka arī jūs . . . Tāpēc, ka jūs esat pavisam jauniņa, daudz ko nesaprotat un varbūt tik drīz arī nesapratīsiet. Man tikai bail, ka tad, kad sapratīsiet, jau būs par vēlu . . .

Gundegai likās, ka viņš sacīs vēl kaut ko, bet viņš nesacīja. Izbēra kartupeļus, savāca maisus, uzsauca Inguni, un rati ierībējās atbrīvoti un līksmi.

— Sēdieties iekšā, — viņš uzsauca Gundegai.

Tas bija šķietami jautrs, straujš brauciens no kalna lejup, kad zirga kājas vai pie zemes nemetas. Bet Sīmanis sēdēja sakucis uz ratu malas. Un Gundega vēl aizvien nespēja tikt vaļā no neskaidrajām bailēm, ko bija pamodinājis Sīmaņa līdz galam neizteiktais brīdinājums . . .

PIEKTĀ NODAĻA PA LOGU RAUGĀS VIENTULĪBA

Mežakaktu ļaudis uzelpoja, kad pirmdienas vakarā abas derumietes, nesdamas milzīgus sēņu grozus, pazuda ceļa līkumā tai pusē, kur aiz sila stiepās šoseja. Aizgājusi līdz mežmalai, Resnā vēlreiz atskatījās. Pēc tam viņa laikam kaut ko teica Mazajai, jo atpakaļ paraudzījās arī tā, vēl pēdējā brīdī nopētīdama ko tādu, kas palicis neievērots un nenovērtēts. Derumietēm pakaļ atvieglotas nogāgināja zosis, jo viena no tām sakarā ar kartupeļu talku bija gājusi bojā necilā nāvē uz malkas cērtamā bluķa. Par spīti daudzinātajai mērenībai ēšanā, derumietes parādīja varenu cieņu taukos izčurkstinā-tajam cepetim, un pēc tam visu nakti aizdomīgi bieži virinājās ārdurvis, bet Neris sirdīgi rēja . . .

— Uz citu gadu sarunāji atkal? — Liena pavaicāja Ilmai.

Mātes jautājumā tā saklausīja klaju neapmierinātību un strauji izslējās, būdama gatava atspēkot visus iebildumus:

— Ko tad, tavuprāt, vajadzētu iesākt? Rakņāties pašām veselas divas nedēļas? Man darbā nav jāiet? Tāpat jau mežniecībā brēc . . .

Liena smagi nopūtās. Viņa jau priekšlaikus zināja, ka šāda saruna allaž ir kā uguns zaļā kadiķu krūmā. Iz-švirkst vien . . . Labāk klusēt. Ja vienīgi tik grūti ne-litiIii visu paturēt pie sevis, nomākt. Rau, miklas bļoda. Mikla, ir tā rūgst, un pēkšņi, skaties, pārgājusi pāri maļam. Vai atkal ūdens krūze. Rādās, tādu pilic-111iiii vien esi pavairāk pielējusi, bet jau tek pāri ... l a las ir ar visu.

Nu, ko tu ciet klusu, māt? — Ilma atsāka.

Ko lai saku? — Liena lēni teica. — Es tikai nesaprotu, kāpēc tieši uz mūsu mājām nāk tādi pļēguri Mētras, tādas tenku kules kā tās derumietes, tādi . . .

Vari neturpināt, es jau zinu, kas tagad sekos, tavs mūžīgais piedauzības akmens Sīmanis! — Ilma asi sarija, atgrūzdama krēslu. Atzveltne noblarkšķēja pret sienu. Viņa pati satrūkās no šī trokšņa, bet Liena pacēla mierīgas, aiz noguruma mazliet iekaisušas acis.

— Mani nebiedē — nenobiedēsi. Es visu laiku cietu klusu . . .

— Nē, — Ilma iesaucās, — tu visu laiku esi mani zāģējusi!

— Es visu laiku cietu klusu, — Liena atkārtoja, — bet tagad vairs nejaudāju. Man nav spēka, naktīs tirpst rokas. Visu mūžu esmu nostrādājusi, tak nule jūtu, ka vairs neveicas. Viss krīt no rokām ārā, darbi nesokas. Izslaucu abas govis, pirksti dreb. Man rādās, ka es vēl šaudos kā vāvere, ķeru to, tad atkal citu. Ret viss tikai tāds pusdarīts. Ne rokām prieka, ne sirdij. Darbs klausa jaunam un nemīl vecu ...

Ilma pavīpsnāja. Cik savādi māte runāja par darbu! It kā tas varētu paklausīt vai neklausīt, mīlēt vai nemīlēt? Kā kaut kas dzīvs . . . Jocīgā! Viņai pašai darbs bija . . . Ilma neatrada īsto apzīmējumu, tāpat kā nebija atradusi toreiz, kad vajadzēja noskaidrot, kas ir dzīve.

— Nesaprotu. Tieši tagad, kad tev ir palīgos Gundega... — Ilma iesāka pavisam citādi, nekā bija domājusi, bet vajadzēja sacīt kaut ko, lai atvairītu augošās bažas.

— Jauna vēl, — Liena atteica ar to labo, saulaino smaidu, kas atkal un atkal gluži dīvainā kārtā viesa Ilmā pretestību un modināja savādu, grūti izskaidrojamu skaudību, kurā viņa kaunējās atzīties pati sev.

— Jauna . . . Bet mani viņas gados tu jau izprecināji šurp.

Tas nebija sacīts kā pārmetums vai nosodījums. Taču Ilma redzēja, ka māte pamazām saduga. Liena, mazā, sīkā Liena, sarāvās vēl sīkāka, mazāka un pavērās Ilmā ar bailēm, kā cilvēks, kurš tikko saņēmis sāpīgu sitienu un nezina, kas sekos vēl.

— Kad es pārskrēju tonakt un, vai ce|os krizdama, lūdzos, tu, māt, biji kā klints, kad jūdzi zirgu . . .

Liena nolieca galvu, varbūt tāpēc acu dobuļos iegūlās tumšas ēnas.

— Dzīve nav cimds, ko var izārdīt un adīt par jaunu. Vai arī kaut ko pieadīt klāt, kādus raibumiņus vai bārkstis smukumam, — Liena runāja gandrīz čukstus, nevarīgi un veltīgi taisnodamās, un viņas salīkušais stāvs, vājā seja, šaurās, drusku drebošās plaukstas bija vecišķi nožēlojamas. Bet tagad Ilma vairs neredzēja, cik pēkšņi māte pārvērtusies, cik lūdzoši, kā saudzību diedelēdama, tā raugās pretim. Viņa bija apreibusi no atriebības saldmes, un viņai šķita vienalga, vai šī atriebība ir liela vai apkaunojoši sīka:

— Cik tu esi cieta, māt! Tu mani nekad neesi mīlējusi.

— Nē, nē, nav tiesa, — Liena steidzīgi iebilda. — Es taču esmu tā, kas pārdeva Lejaskārklus, lai izglābtu Mežakaktus, kad tie bija jau zem āmura. Tagad es še strādāju un plēšos kā pēdējā kalpone un pati nezinu — kam.

— Tu aizmirsti, ka mums tagad ir Gundega!

Liena atkal pasmaidīja. Šoreiz tas bija dīvains smaids,

kas atstāja nemainīgas acis un gandrīz visu seju — tikai plānās lūpas savilkās:

— Raugies, ka arī viņai nepāriet prieks pēc tā tava labuma.

Lienas skatiens pēkšņi satumsa, un viņa piebilda tikko dzirdami, patiesību sakot, Ilma drīzāk uzminēja nekā saklausīja:

— Tāpat kā Dagmārai . ..

Atriebības saldums izvējoja kā dūmi, palika nomācošās, jau desmitiem reižu pārdzīvotās bailes par Gundegu, pret kurām cīnīdamās, Ilma nogurusi, un tagad ļāvās tām ar katru dienu vairāk. Viņa meklēja vārdus, kas izgaiņātu bailes un aizdomas, vārdus, kas uzceltu žogu, ii«*. ne žogu, mūri, valni ap Mežakaktiem. Bet šo brīnum-vardu nebija. Tāpat nebija ne žoga, ne mūra, un Meža-luīktu kalnā, par spīti augstajām sila malas priedēm, pūta vai visas pasaules vēji . . .

— Ar Gundegu tas nekad nenotiks. — Ilma sacīja ar kaismi. — Es to nepieļaušu! Otrreiz tas vairs nenoliks. Saproti? Lai maksātu ko maksādams. Es Gundegu neparko neatdošu viņiem, neparko!

Saruna viņām abām izvērtās smaga.

Pikai pati Gundega no tās nedzirdēja nenieka. Nupat bija atbraucis Fredis un viņu pasaucis. Viņš ilgi un veltīgi taustījās pa bikšu kabatām, pēc tam pārmeklēja svārkus, līdz visbeidzot cepurē, aiz oderes aizbāztu, atrada nelielu, divkārt salocītu bieza papīra gabaliņu.

— Man to iedeva priekš tevis tas šoferis, nu, Ganča-riks, — viņš paskaidroja, sniegdams papīrīti.

Nepacietīgiem pirkstiem Gundega atlocīja to. Ielūgums uz sarīkojumu! Ar roku rakstīts, acīm redzot, pašu kolhoza jauniešu darbs. Priekšlasījums, pašdarbības koncerts, dejas...

«Ai, dzīve tomēr ir jauka!»

Lija lietus. Dažas lāses nokrita arī uz ielūguma. Viņa tās noslaucīja, rūpīgi, kā nez kādu dārgumu, un iesteidzās virtuvē.

Abas runātājas aprāvās, jādomā, viņa ienākusi nelaikā. Bet vai tagad lauzīt galvu par tādiem niekiem! Viņa piesteidzās pie Ilmas. Tā paņēma ielūgumu un, tuvinājusi acīm, ilgi lasīja.

Ilmas roka ar pirkstos sažņaugto papīrīti beidzot gausi noslīga gar sāniem :

— Ak, tad sestdien tā balle?

Viņa brītiņu klusēja, pēc tam ierunājās no jauna:

— Žēl. Taisni uz sestdienu no Mežuļiem sarunāta kāpostu ēvele. Dod tikai uz vienu vakaru. Jāieskābē ziemai tās pāris mucas kāpostu.

Gundegas pirksti burzīja ielūgumu. Viņa pati neattapās, kā tas atkal nokļuvis viņas rokās. Vienkāršs, nevērtīgs papīrītis . . . Gundega to plosīja smalkās druskās un svieda vējam. Sīkajām papīra plūksnām kāri uzbruka lietus un kapāja tik ilgi, līdz tās bija sajaukušās ar dubļiem.

2

Kāposti, visur kāposti . . . Ar tiem bija piekrauta liela vanna. Virtuvē galds nokopts, un uz tā sarindojušās bālzaļās galviņas. Tāpat uz sola un pat uz grīdas virs paklātajiem maisiem. Pašā plāna vidū — trīs milzīgas mucas kā druknas, cienīgas sievas, kas sajozušas apaļumus ar slīpu jostām. Bet vissvarīgākais, visnepieciešamākais priekšmets visā šajā godībā bija no Mežuļiem atnestā kāpostu ēvele, kas Gundegai atgādināja vienkāršu skārda veļas dēli, kurš pārlikts pāri koka baļļai.

Šķita, virtuve pārvērtusies par darbnīcu, ko piepilda drusku svešādas smaržas. Neskaitāmās kāpostu galviņas šeit ienesušas rūgtenu zemes aromātu. Mucām līdzi no pagraba atnākusi skābuma un pelējuma smaka.

Viņi visi, kā norunājuši, atbraucīja piedurknes pāri elkoņiem, lai gan, piemēram, Fredim, tas bija pilnīgi lieki — viņam tikai jāsanes kāposti no pagraba un vēlāk jāveļ piepildītās mucas uz priekšnamu. Un, taisnību sakot, arī Liena gluži labi būtu varējusi iztikt tāpat, jo piedurknes necik netraucēja, kad vajadzēja galviņām apšķīt ārējās netīrās un apdriskātās lapas vai iemest mucās sāli un ķimenes.

«Arī piedurkņu atrotīšana laikam gan šajā darbā pieder pie lielas,» nodomāja Gundega, ar smagu koka vāli stampādama sasmalcinātos kāpostus.

Ilma sviestiņ uzsvieda kāpostgalvu uz ēveles un. stingri satvērusi ar abām rokām, berza to pret skārda plāksnes asajiem zobiem. Galviņa plaka acīm redzami. Nu jau puse, nu jau ceturtdaļa vien. Tā. Gatavs. Palikusi tikai čaukstoša iezaļganu skaidiņu kaudzīte. Un atkal jauna galviņa noblākšķēja uz ēveles. Bet pa to laiku atkal bija radies darbs arī Gundegai, un neveiklā vāle mīcīja un spaidīja kāpostu druskas plākš, plakš. Jāstampā tik ilgi, kamēr plākšķi pārvēršas par mīkstu «ufcā, ufcā», tā ka šķīst sula, tikai tad var mest mieru. Un tūlīt pat pāri gatavajai, ar sāli un ķimenēm sajauktajai sulīgajai kārtai nobira cita kaudzīte sasmalcinātu kāpostu, un viss atsākās no jauna.

Sis darbs, kā daudzi citi, nelikās nekāds grūtais un kaulus nelauza. Šķistu tīri interesants ar savu neparas-

Iiiiini. Pat Liena, pat tā, lai ari nodzīvojusi^ garu mūžu, kiipostu skābēšanai gatavojās kā kaut kam neikdieniš-Ķmīl. Kur nu vēl Gundega, kas tādā izdarībā piedalījās pirmoreiz.

«Ja vien tas nenotiktu, kā par spīti, tieši šodien...» »auri mundrajam darba ritumam pavīdēja skumīga doma.

Kāpostgalviņa kraukšķēja uz ēveles Ilmas prasmīgajās rokās. Vāles sitieni dobji atbalsojās pustukšajā mucā. Šie trokšņi netraucēja sarunas, bet, šķita, ka nevienam no viņiem pēc tām sevišķi nenesās prāts. Katrs strādāja, domādams savu, apmainīdamies ar retu vārdu, kad tas bija nepieciešami. Sakurinātajā virtuvē kļuva silts, pat pārāk silts, un Ilma līdz galam atvēra vaļā durvis, ļaudama ieplūst rudenīgi vēsam gaisam, kas nelikās drēgns, bet tikai tīkami atveldzēja kaistošās sejas. Tur, kur siltums sastapās ar aukstumu, gaisma ar tumsu, griezās bālgani garaiņu mutuļi. Lampas gaismai pieradušās acis aiz tiem neredzēja nekā, it kā durvju aile vestu uz bezgalīgu tukšumu.

Vakariņot viņi sēdās pavēlu, bet pilnas bija tikai divas mucas. Durvis vēl joprojām stāvēja vaļā, un klusumā, kas iestājies pēc tam, kad aprāvās vāles dobjie būkšķi, viņi saklausīja muziķu.

Gundega sēdēja kā sastingusi.

Šī tālā melodija sauca atmiņā kaut ko labi zināmu, bet aizmirstu. Viņa atcerējās — toreiz, septembrī, viņas abas ar Ilmu gluži tāpat bija klausījušās veco revolucionāru dziesmu, kas arī skanēja iztālēm, tikai no kapsētas puses. Viņa pati nesaprata, kāpēc to vispār pašreiz atminējusies. Nekāda salīdzinājuma taču nebija. Kaut gan .. .

«Tagad viņa piecelsies un aizvērs durvis,» Gundega nodomāja nezin kādēļ ar vieglu smeldzi un satrūkās, kad notika tieši tas, ko viņa bija paredzējusi.

Ilma piecēlās, aizvēra durvis un pavaicāja Gundegai, vai tai neesot vēsi. Nē, Gundegai vēsi nebija. Viņas abas paraudzījās viena otrā, un abas novērsās. Viņai, Ilmai, gan sameties salti. Neesot jau nekāda vasara . ..

Durvis bija aizvērtas, bet Gundegai likās, ka mūzika stūrgalvīgi skan joprojām, tāda pali tāla, tikko dzirdamu meža šalku pavadīta. Ja Ilma gribējusi to pārtraukt, aizvērdama durvis, tad viņa nekā nebija panākusi. Šķita, mūzika plūst cauri aizvērtajām durvīm, cauri sienām, kas celtas stipras un biezas no mūžveciem laukakmeņiem . . .

— Ko tu, Gunīt, nemaz neēd?

Gundegas acis bija meitenīgu ilgu un iekšēja nemiera atblāzma. Viņa atgādināja jaunu dzērvi, kas izmēģinādama izpleš spārnus, ieklausīdamās aizlidojošo gājputnu aicinošajās klaigās . . .

Kāda šausmīga doma! Kas Ilmai vispār bija ienācis prātā! Nē, nē, Gundega nav dzērve, gājputns, viņa drīzāk ir, sacīsim, zīlīte, kas, ziemas salā izsalkusi, ēd pat no cilvēka delnas ...

Fredis nemierīgi sagrozījās, nolika karoti un, iegājis istabā, tur kādu laiciņu kravājās, virinādams skapja durtiņas un klaudzinādams atvilktnes. Iznāca — čikstošos, jaunos zābakos, gaišpelēku, gluži kā no veikala skatloga izņemtu, gaužām vasarīgu žokejcepuri galvā.

Fredis apstājās, gaidīdams jautājumu, bet, tā kā Ilma viņā pat nepalūkojās, beigu beigās sacīja, īsti nevērsdamies ne pie viena:

— Es ta nu aiziešu uz pāra stundām . . .

Ilma atskatījās. Vienā acumirklī viņas acis vaicājoši pārslīdēja pāri Freda stāvam:

— Uz kurieni tad tu tā sapucējies?

— Nu, pie šiem ... — Fredis mazliet sastomījās, — ... pie mūsējiem.

— Un kāposti? — Ilmas balsij bija skarba metāliskā skaņa.

Viņa piecēlās un nostājās Fredim ceļā. Abi viņi bija gandrīz vienāda auguma, un tagad raudzījās viens otram sejā.

— Ej ģērbies nost! — Ilma valdonīgi sacīja. — Jāpabeidz pēdējā muca .. .

Viņš nepakustējās.

-— Fre-di!

Ilmas domas drudžaini šaudījās. Tā jau nebija, ka bez Freda viņas nekādi nevarētu iztikt. Bet kaut kas brīdināja, kaut kas lika būt piesardzīgai. Viņa redzēja, kā Fredī cīnās ierastā paklausība ar kādām savādām,

jaunām izjūtām, kuras viņa īsti nesaprata. Likās, tagad vajag tik aiziet Fredim, lai ... lai ...

Freda deguns piepeši draudīgi noraustījās:

— Dod ceļu!

— Bet kāposti? — viņa turēja šos divus vārdus sev priekšā kā vairogu, nemanīdama, cik tas nožēlojams, neizturīgs.

— Ja tu gribi zināt, — viņš skaļi sacīja, atdalīdams vārdus citu no cila, — lai eņģeļi skābē tavus kāpostus. Tā tas ir, kundze!

Gundegai likās, ka, izdzirdusi šo kaitinošo uzrunu, Ilma tagad iedegsies spējās dusmās, bet, kā par brīnumu, tas nenotika.

Ilma stāvēja apjukusi, it kā neatlaidīgi raudzīdamās uz to vietu, kur Fredim bija notrūkusi mēteļa augšējā poga un lejup karājās tikai melns diega gals.

— Fredi, paklausies! — viņa atsāka, saprazdama, ka nevar taču tā stāvēt un stāvēt, nebilstot ne vārda.

— Es nekā negribu dzirdēt, — viņš atcirta. — Man ir apnicis līdz kaklam.

— Kas?

— Visi šie nolādētie Mežakakti.

— Ja nu to būtu sacījusi es, — Ilma teica ar vieglu pārmetumu. — Bet tās tak tev ir tēva mājas.

— Tēva mājas! — viņš novilka ar rūgtu izsmieklu. — Visu mūžu es esmu bijis tikai kalps bez algas. Kalps tēvam, kalps Fricim un tagadiņ kalps tev.

— Man? — beidzot Ilmā bija uzliesmojušas dusmas, taču šis «man» nez kādēļ izskanēja nevis draudīgi skaļš, bet spiedzīgs. — Tu būtu sen aizgājis postā, ja nebūtu manis un manas mātes. Staigātu ar tukšu vēderu un cauru bikšu dibenu. Mēs tevi barojam, apmazgājam un aplāpām!

Skatiens, šoreiz nevilšs un pavisam negribēts, atkal skāra melno diegu, kas gluži kā klusa apsūdzība bija palicis pogas vietā.

Fredis pasmīnēja:

— Tev gan īsta Bušmaņu mēle — uz mala tā pati vecā dziesma.

— Il kā tu nebūtu Bušmanis!

Freda acīs negaidot iedegās ļauna uguns:

— Mēsls, tu dzirdi, mēsls es vienmēr esmu bijis, šķībais Fredis, Mežakaktu zirgu puisis un pakalpiņš, kas izskrien pretī ciemiņiem, lai piesietu pie sētas viņu zirgus. Un tagad visu, ko saņemu no kolhoza, līdz pēdējai kapeikai es atdodu tev. Bet pēc tam man jāsmilkst kā sunim, lai izlūgtos no tevis priekš paciņas «Prīmas* ...

Ilma nobāla. «Ak dievs, Gundega ...»

— Paliec klusu, Fredi! Padomā, ko tu ...

— Kas man tur ko domāt, — viņš, reiz iekustināts, nebija vairs tik lēli apklusināms. — Es tev sazāģēju un saskaldu malku. Pa vakariem pēc darba ravēju un laistu tavu dārzu. Sanesu ūdeni un kurinu pirti, kad tu sadomā mazgāties. Pļauju tavu pļavu. Graudus, ko es dabūju no kolhoza, tu izbaro savām vistām, bet olas ved uz Sauju. Tev vēl par maz? Esmu darījis pat vairāk. Zagu darvu no ceļa strādniekiem, lai tev būtu ar ko nodarvot jumtu. Čiepu cukurbietes no kolhoza lauka, kad aizpēru tavējās apslīka, cietu klusu, kad tu ziemā vedi . . .

— Nav tiesa, nav tiesa! — spalgā balsī iekliedzās Ilma, viņas seja bija pelēcīgi bāla kā linu dvielis. — Tu tikai gribi mani pazudināt, lai dabūtu Mežakaktus.

— Pēc tava parauga! — Fredis ņirdzīgi atsmēja.

— Pinies ar visvisādiem, bet, kad pārradās Fricis, uzreiz kā uzmedota. Tev labs deguns — jūt, kur manta! Tā jau ir. Ja Fricis toreiz nebūtu kā muļķis ļāvies, lai viņu aptin ap pirkstu, ja būtu padzinis tādu pasaules padauzu no savām mājām, pigu tu būtu dabūjusi, nevis Mežakaktus!

— Ak dievs, Fredi, esi tak . . .

— Patiesība nepatīk, ko? — Fredis pasmējās, bet nu bez ļaunuma, juzdams gandarījumu par Ilmas izbailēm.

— Patiesība daudziem nepatīk, tā tas ir . . . kundze! . . .

Savā šļūcošajā gaitā viņš aizgāja līdz durvīm. Bija

dzirdams, kā tās aizkrīt, attālinādamies pamazām apklusa soļi.

Gundega stāvēja novērsusies.

— Gunīt! — Ilma ieminējās klusi un lūdzoši.

Meitene pagriezās, viņas acīs nebija īsta nosodījuma,

drīzāk apjukums un šaubas.

— Tas nav taisnība, ko viņš teica, — Ilma sacīja viena elpas vilcienā.

Gundega neatbildēja nekā.

— Tu netici? — Ilma pasmaidīja. — Pavaicā mātei... Liena klusēja, klusēja ilgi, stūrgalvīgi, nepaceldama

acu.

Ārā sāka gaudot Neris. No sākuma klusītiņām, tad aizvien skaļāk.

— Nolādētais! — izdvesa Ilma, un šajā vārdā izlauzās viss viņas smagais sasprindzinājums.

Liena izgāja laukā, atstādama durvis pusvirus. No āra bija saklausāma viņas rāmā balss un ķēdes šķinda. Neris apklusa.

3

Neviens no viņiem vairs neatgriezās pie šīs sarunas, tomēr kopš tā vakara Mežakaktos iezagās nelāgs klusums. Ilma ar Fredi gāja viens otram garām, nebilstot ne vārda, un nevarēja saprast, vai viņi nožēlo kaut ko nevajadzīgi asi pateiktu un kaunas par to jeb vai arī vēl joprojām skaišas. Savādais sasprindzinājums, ko Gundega līdz šim bija tikai reizumis pamanījusi pavīdam Ilmas skatienā, tagad šķita izlauzies uz āru. Iejuties šajās mājās kā saimnieks, tas staigāja pa visām istabām, un Mežakaktu iemītnieki to ieelpoja kā gaisu. Vakarā viņi ieslēdzās katrs savā istabā, palikdami vienatnē ar savām domām. Brīžam Gundegai šķila, ka tikai jumts, jumts pāri viņu visu galvām ir tas, kas viņiem palicis kopīgs. Viņa dažbrīd atcerējās Matisones vārdus: «Citreiz cilvēku pilnā mājā ir vēl vientulīgāk...» Taisnība. Varbūt tieši vientulība bija tā, kas Gundegu nospieda kā slogs. Nekad agrāk viņai nebija nācis prātā, ka būt vientuļam ne katrreiz nozīmē — būt vienam. Kāda skumja atziņa! Reiz viņa iedomājās, kas notiktu, ja viņi visi — Ilma, Fredis, Liena un viņa pati — būtu spiesti mitināties vienā telpā. Varbūt tieši istabu sienas ir tās, kas viņus šķir un padara svešus? Taču nē, varbūt nē, droši vien nē . . .

Tikai pāris reižu pa visu šo laiku Ilma bija uzkāpusi Gundegas istabā: pirmajā vakarā, kad meitene tikko atbrauca, un vēlreiz, naktī, pamanīdama apgaismotu jumtistabiņas logu. Ilma nosprieda, ka Gundega vienkārši aizmirsusi nodzēst lampu, bet, atvērusi durvis, ieraudzīja, ka tā sēž pie atvērtas grāmatas un pāri tās vaigam gausi rit asara, mirdzēdama lampas dzeltenīgajā gaismā.

— Kas noticis? — Ilma satraukta iesaucās.

Pēc tā, cik spēji Gundega sarāvās, varēja spriest, ka durvju iečukstēšanos viņa dzirdējusi nebija. Šaurā, meitenīgā plauksta ar ašu, steidzīgu kustību noslaucīja asaras iezīmēto celīti no vaiga.

— Kāpēc tu raudi, Gunīt?

Gundega pūlējās pasmaidīt kā atvainodamās, bet smaids iznāca tāds pašķībs un kokains.

— Tāpat vien .. .

— Kā nu tā, par neko jau neraudāsi? — Ilma sacīja ar pārmetumu.

— Nudien, tāpat . . . Salasījos un . ..

Ilma pastiepa roku un paņēma grāmatu:

— Krieviski lasi?

— Jā, pa reizei.

Ilma pavilcinājās, pirksti kā rotaļādamies pašķirstīja lapas. Tās noņirbēja viņas acu priekšā ar vieglu čaukstoņu, pazibēja vienādas, iepelēkas.

— Es gan tās šolaiku grāmatas ne visai ... — beidzot viņa sacīja. — Man rādās, politika un politika vien . . .

Viņa paraudzījās piesardzīgi un nogaidoši. Gundega laikam vakarā kā sukājusi matus, tā arī nebija sapinusi, tie gulēja uz pleciem, mazliet viļņaini, nespodri dzelteni, kā apsūbējuši, un daļēji slēpa bērnišķīgi tievo kaklu. Arī seja izskatījās pavisam bērnišķīga ar savu uzrauto virslūpu, tikai acis nopietnas kā pieaugušam cilvēkam, vērīgas, skaidras. Varētu varbūt teikt — skaistas, lai gan tādas pelēkzilas, nelielas, ar gaišām skropstām parasti par skaistām nesauc . . .

Gundega negaidot pasmējās, šoreiz brīvi, nepiespiesti, un atglauda matus no pieres.

— Politika vien? Tas nu gan nav taisnība! — viņa iesaucās un ar izstieptu rādītājpirkstu viegli skāra grāmatu. — Piemēram, Solohovs. Viņam ir viss — cilvēki, mīlestība, dzīve .. .

Kas las tāds? — Ilma pārvaicāja un redzēja, ka pārsteigumā Gundega pat iepleta acis.

Solohovs, vai? Tas ir slavens rakstnieks.

Ko nu es viņus visus varu zināt ... — Ilma, maz-licl vilcinājusies, negribīgi atteica.

Gundega gandrīz nespēja noticēt — vai tiešām bija arī tādi, kas nezināja Šolohovu?

— Es jau šolaiku skolās gājusi neesmu, — Ilma sacīja, kā atbildot tieši viņas šaubām.

Gundega gribēja sacīt, ka arī viņas vecmāmuļa šolaiku skolās nebija gājusi un skolā vispār arīdzan ne. Taču noklusēja. Izklausīsies kā pārmetums, kā nosodījums . ..

— Zināt, krustmāt, es jums arī iedošu izlasīt! — viņa moži iesaucās un, pirms Ilma paguva aizkavēt vai atrunāt, bija jau pie kumodes, un, nometusies ceļos pie apakšējās atvilktnes, kravāja grāmatas uz grīdas, meklēdama vajadzīgo un visu laiku runādama: — Tā, kas man uz galda, ir «Plēsuma» otrā daļa, vēl latviski nav pārtulkota. Bet man ir «Klusā Dona» latviešu valodā. Jūs redzēsiet, ka jums patiks. Pag, kur te bija? Es sakravāju pēc autoriem, bet kaut kā sajucis. Remarks ir, Tolstojs ir . . . Ahā, atradu gan . ..

Viņa uzrausās kājās, ar brīvo roku notrauca svārkus un izpūrusi un smaidīga sniedza grāmatu Ilmai.

— Ir gan varen bieza, — tā galvu vien nogrozīja un mēģināja neveikli pajokot: — Rakstnieks saņem naudu, bet citiem pēc tam jāmokās ...

Gundegas sejā atspoguļojās neizpratne:

— Kā tā — jāmokās?

— Nu, jāizburas tam visam cauri.

— Bet tas taču . . .

Gundega neprata atrast vajadzīgos vārdus, viņa tikai stāvēja, joprojām izstieptā rokā turēdama Sololiova romānu. Viņas sejā bija apbēdinājums un tajā pašā laikā neticība visam, ko viņa dzirdēja.

— Bet tas jau ... — Gundega atkal uzsāka, taču Ilma viņu pārtrauca:

— Velti tu meklēji, Gunīt! Vai nu man ir laiks izlasīt šitādu grāmatu! Vakaros gan šad un tad kādu paņemu, ja nenāk miegs. Izlasu lapas pusi, un, skat, acis ciet. Un otrā rītā, sit vai nost, neko vairs nevaru atcerēties. Kad bija dzīvs vēl nelaiķis vīrs, tad gan pa reizei aizbraucām uz Derumiem skatīties tejāteri. Tas pavisam kas cits. Pāris stundās viss cauri, esi nosmējics liks. Nav kā ar tādu grāmatu — kverni te dienām un nedēļām, lai tiktu līdz beidzamajam vākam . . .

Gundegas pastieptā roka beidzot nolaidās, viņa aizgriezās un atkal tāpat, nometusies ceļos, kravāja grāmatas atpakaļ. Šoreiz klusēdama, nomākta. Arī kustībām vairs nebija pirmītējā viegluma, kad katrs priekšmets vai lidot aizlido uz to vietu, kur cilvēks to grib nolikt.

Ilma nožāvājās.

— Būs jāiet gulēt. Rīt agri — uz mežu. Tiku pie vīnakoka mietiņu ciršanas, tur ir iekšā, nav kā ar to velna malku vai žagariem.

Gundega atskatījās pār plecu:

Es nesaprotu — vai tad tur kaut kam jābūt iekšā?

Ilma sāka skaļi smieties:

— Ak dievs, cik tu vēl naiva! Nu, par tiem mietiņiem labi samaksā . ..

— Ak tā? — Gundega novilka ar atslābušu interesi.

— Gudroju, kad ar. tiem sivēniem laist uz Derumiem. Varētu braukt līdzi tu vai atkal Sīmanis. Priekšlaikus jāsarunā tikai kaste. Būs jāpiezvana uz turieni, par cik tagad sivēni iet . . .

Gundega aizvēra atvilktni un piecēlās.

— Ej nu tu, Gunīt, arī pie miera. Sabojāsi acis ar to lampu, dabūsi staigāt briļļaina kā pūce. Rit tāpat — viss kritīs no rokām. Tu man laikam te lasi dažu labu nakti . . .

Gundega neatbildēja.

— Pāris dienās lampa tukša, — Ilma turpināja. — Tā jau mūs petroleja vien izputinās. No debesīm mums nekas nekrīt, — pēdējos vārdus viņa bija gribējusi pateikt kā tādu vieglu joku, bet no Gundegas sejas izteiksmes noskārta, cik rupji bija iznācis.

Gundega uzmeta Ilmai satrauktu, vaicājošu skatienu.

— Es jau tavā labā vien runāju, — Ilma izlīdzinoši sacīja un nožāvājās vēlreiz.

Gundega nodzēsa uguni, bet ilgi gulēja vaļējām acīm, raudzīdamās tumsā. Nezin kādēļ ap sirdi bija ļoti skumji ...

4

Nākamajā vakarā, ieraudzījis Gundegu vienu pagalmā,

IVedis, izjūgdams zirgu, viņai uzsauca:

— Satiku Matisonicti . ..

Viņa piegāja klāt, domādama, ka tas sacīs vēl ko, bet IVedis tikai cilāja sakas.

— Es nolikšu, — Gundega piedāvājās.

Viņa aiznesa, pakāra tās nojumē un atgriezās.

— Jā,— Fredis atsāka, it kā nule atcerējies,— saliku. Vaicāja pēc tevis. Gribēja zināt, kāpēc tu neesi bijusi uz to Oktobra svētku sarīkojumu . . .

Gundega zemu nolieca galvu, sajuzdama šī nevilšā atgādinājuma smagumu.

Freda skatienā paplaiksnījās kā žēlums, kā līdzcietība, bet, neatradis nekā, ko varētu sacīt, viņš tikai nokremšļojās:

— Khm.

Pēc tam viņi abi klusēja.

— Ko tu, cilvēk, padarīsi ... — beidzot viņš pārtrauca klusumu, it kā domādams pie sevis. — Tā tas ir . . . Gundega, vai tu nezini, kur pazudis vecais spainis? Jāpadzirda bulu.

— Es zinu! — viņa iesaucās un, papēžiem zibot, aizmetās uz kūti, priecīga, ka var pakalpot Frcdim. Atgriezās teciņus, spaini šķindinādama.

— Tu esi laba meita, — Fredis silti sacīja. — Viņa arī tāpat teica.

Gundega viegli pietvīka.

— Paslavēja tevi — tu viņreiz talkā esot dūšīgi strādājusi ... Es tev atvedu tik labas ziņas, bet tu pat nepasmaidi.

Gundega domīgi paraudzījās kaut kur Fredim garām:

— Tas bija sen.

— Kas?

— Kad es biju tur . . .

— Ej nu, auša! Diez vai ir maz kādi divi mēneši?

— Bet liekas sen ... — Gundega skumīgi atkārtoja.

Fredis pamīņājās, nezinādams: iet projām vai palikt. Nelikās lāgā — aiziet tieši tagad, kad Gundega nez kāpēc sadrūvējusies.

— Ko tu tāda bēdīga?

— Nekas. Es nemaz neesmu bēdīga.

Tad jau labi . . . Zini, viņa aicināja tevi kādreiz ciemos.

— Nu? — Gundega dzīvi jautāja, bet tūlīt pat viņas možums atslāba un balsī ieskanējās grūtsirdība. — Priekš kam es Matisonei, sveša, — viņa mazliet padomāja, tad piebilda: — Un nav jau ari vaļas.

Redz, kāda tu! — Fredis sacīja ar nožēlu. — Pat nepavaicā, kur viņa dzīvo.

— Kur tad? — Gundega patiešām arī pavaicāja, bet, kā Fredim šķita, bez īstas intereses, vairāk tikai pieklājības pēc.

•— Mežrotās.

— Tikpat nezinu.

— Ceļa malā, drusciņ šaipus ciemata.

— Vienalga. Jūs jau zināt . .. Var būt, kad pārdos sivēnus, varbūt tad . . . Vai arī, kad Liekais paaugsies . . .

Fredis nopūtās un smagiem soļiem beidzot aizgāja uz aku. Liels, sakumpis, šļūkādams izmītām tupelēm. Negants ziemelis plivināja un purināja plānos svārķeļus, līda zem tiem un ar saltiem, ledainiem pirkstiem taustījās ap vājo muguru.

5

Par Lieko vecā Liena sacīja, ka tas drīzāk esot kucēns nekā sivēns. To teikdama, viņa, protams, nedomāja izskatu, bet Liekā parašas un dabu. Audzis groziņā uz siltām lupatām, pēc tam pagaldē, turpat nostrādādams šādus tādus mazus grēciņus, sivēns pie cūkām pa īstam arī nepierada. Par savu māti Liekais laikam uzskatīja to dzīvo būtni, kas viņu baroja un sildīja, tātad nevis Masku, bet Gundegu. Ilma pa reizei gan skaitās uz izlutināto sivēnu, bet dažbrīd atkal no sirds smējās, redzēdama, cik nopietni Liekais čāpo Gundegai pakaļ gan uz šķūni, gan uz aku. Par spīti visām bažām, viņš izauga mundrs un dzīvespriecīgs, melnais punkts uz krustiem pārvērtās par plankumiņu pieckapeiku gabala lielumā. Augumā viņš ne drusku nebija palicis iepakaļ saviem brāļiem un māsām, varbūt tāpēc, ka ārpus kārtējām ēdienreizēm vienmēr prata izubagot kādu gardumu. Brīžam viņa kārajā mutē pazuda arī tādi kumosi, kas nekādos priekšrakstos nav paredzēti sivēnu barībai, piemēram, sviestmaižu gabali, pankūkas un pat desu ādas. Sivēns staigāja pa plašo pagalmu, un neviens nemēģināja ierobežot viņa brīvestību, jo dārzs jau sen bija novākts, un, lai nodarītu kādas cilas, nopietnākas blēņas, tur Liekajam pagaidām trūka saprašanas.

Kad metiens bija apvēlies tik tālu, ka Ilma sāka runāt par braukšanu uz tirgu, gribot negribot vajadzēja apspriesties par to, kas pēdējā laikā jau sen dega mēles galā — ko darīt ar Lieko. Tiesa, kādreiz gan bija nolemts to pārdot kopā ar pārējiem sivēniem. Bet tagad Gundega par pārdošanu negribēja ne dzirdēt. Arī citi mājas ļaudis bija pieraduši pie mundrā, drošā urkšķētāja, kas visiem pinās pa kājām kā kucēns. Beidzot izlēma paturēt.

četrpadsmit sivēnus, kas bija mitinājušies kūtī, kviecošus sabāza garā, redeļotā kastē, un Sīmanis ar Ilmu iecēla to ratos. Liekais visā šajā jezgā gan noskatījās izbrīnījies, taču neizrādīdams ne mazāko baiļu. Rati aizrī-bināja pa ceļu, bet viņš ielīda salmos vēl nosnausties kā saprazdams, ka ir svētdienas rīts un vēl ļoti agrs. Viņš aizmiga, bet pamodies atskārta, ka nokavējis brokastis, un devās uz virtuvi. Taču durvis bija ciet. Viņš nepacietīgi mīņājās, nesaprazdams, kas īsti noticis pa to laiku, kamēr gulējis. Pazīstamā cietā, melnā zeme, pa kuru varēja skraidīt, nagiem knaukšķot, pārklāta ar tādām ka tikko slaukta, nule silītē ielieta piena putām. Liekais piegrūda tām purnu un pārliecinājās, ka šīs putas gan ir baltas, tomēr nav nedz siltas, nedz saldas. Šņukurītis no tām pat nosala gluži sārts, un vēsi sametās arī īsajām kājelēm. Sniegs sivēnam atkal un atkal atgādināja pienu, viņš jutās izsalcis un aizskarts par tādu nevērību, par cieti aizvērtajām durvīm, kuras neprata attaisīt.

Degunā iesitās vārītu kartupeļu smarža, un kājiņas pa sniegu sāka mīdīties vēl nepacietīgāk. Tikai pēc tam I.iekais atskārta, ka tīkamais aromāts nāk nevis no mājas, bet no neizēstās bļodiņas suņa būdas priekšā. Sivēns paspēra dažus soļus uz to pusi, negaidot apstājās, kā pūlēdamies atcerēties ko aizmirstu. Tad pakāpās drusku atpakaļ. Bļodiņa, acīm redzot, kaut kā saistījās ar Nera brīdinoši atņirgtajiem zobiem. Liekais pavilcinājās, bet, tā kā niknais suns nekur nebija redzams, viņš pietipināja pie bļodiņas un, visu aizmirsis, kāri saķēra mutē kartupeli. Tālākais norisa vienā acumirklī. No būdas, ķēdei nožvadzot, izšāvās pelēka, gara ēna, un Liekais paguva tikai skaļi iekviekties izbailēs un sāpēs . . .

Kad Gundega iztrūkusies parādījās virtuves durvīs, nekas vairs nebija labojams. Līdzās apgāztajai bļodiņai, pacēlis asiņaino purnu, stāvēja Neris. Viena priekškāja bija uzlikta uz sivēna sāniem, kas vēl krampjaini raustījās. Neris stāvēja uzvarētāja pozā, un viņa acīs bija truls, mežonīgs naids.

Izskrēja Liena un atņēma sivēnu. Gundega pacēla to rokās. Tas bija vēl silts, taču jau nedzīvs. Pāri Gundegas delnai ātri noritēja asiņu urdziņa, atstādama sarkanu svītru, it kā tur būtu iešņāpts ar asu nazi.

— Liekais, — viņa klusi sacīja.

Sivēna kakls bija saplosīts un krūtis tāpat, bet mugura palikusi neskarta. Uz tās vīdēja pazīstamais apaļais plankumiņš, tumšs kā apsūbējis naudas gabals.

Neris noskatījās, kā aiznes Lieko. Tad piegāja pie savas bļodiņas un ar ķepu sagrozīja to atkal taisni. Viņš bija gudrs suns, šis Neris. Ieraudzījis, ka viens kartupelis izripojis, saņēma to mutē un ielika atpakaļ bļodiņā. Viņš neēda, jo nebija izsalcis . ..

— Ko ar to sivēnu iesāksim? — Liena bēdīgi sacīja. — Zeme jau sasalusi, aprakt lāgā nevarēsim. Aiznes, Gunīt, uz mežu, tā patālāk, un atstāj .. .

Gundega ievīstīja Lieko papīrā un gāja. Uzsnigušais pirmais sniegs kusa, pārvērsdamies netīrā, slapjā putrā. Klajumā gandrīz viss pirmītējais baltais skaistums bija zudis, un koki stāvēja kaili, drebinādamies kā pelēkas, nosalušas būtnes.

Viņa soļoja, čaukstinādama mūžzaļās brūklenāju inelras. Mežs bija kluss, kā izmiris. Nospriedusi, ka aiziets pietiekami tālu, viņa nolika avīzē satīto sainīti zemē un neizvlstljusi ātri devās projām. Bet pēkšņi tepat netālu iedziedājās gailis, un viņa saprata, ka gājusi nepareizā virzienā un nonākusi pie kādām mājām, (iundega atgriezās un paņēma sivēnu. Pēc brīža viņa atrada kādu taku un gausi vilkās pa to, negaidot juzdamās piekususi.

Uz lakas iznira cilvēka stāvs, un Gundega piepeši metās sāņus tieši biezokni, it kā būtu pieķerta noziegumā.

Pagaidiet! — kāds sauca. Aiz muguras lūza sauss zars, atskanēja skuju švīkoņa.

Gundega, smagi elpodama, apstājās, tikai tagad apjēgusi, cik muļķīgi skrējusi projām. Viņa taču te nebija nākusi zagt. lTn mežs, mežs jau piederēja visiem vienlīdz . . .

Viktors pienāca klāt un izbrīnījies aplūkoja viņas slapjo, izbiedēto seju, samirkušo lakatiņu. No koka uz viņas pleca nokrita jauna sniega lēkšķe.

— Vai es izskatos tik briesmīgs? — Viktora sejā atplauka smaids.

— Kāpēc briesmīgs? — Gundega atvaicāja, manīdama, ka vaigi sāk svilt.

— Ko tad jūs no manis mukāt?

— Tāpat vien . . .

— Varbūt nācāt ciemos? — viņš jautāja ar vieglu zobgalību. — Es tepat netālu dzīvoju, dzirdat, kur gailis dzied. Un arī dāvana jums līdz, — Viktors pameta ar galvu uz saini Gundegas rokās.

Viņa pacēla acis un rūgti pasmaidīja, tikko valdīdama asaras:

— Tas? Liekais. Atceraties vēl?

— Atceros, — viņš atteica, nu jau bez pirmītējās ironijas.

— Uz kurieni tad jūs viņu stiepjat?

Gundega brīdi vilcinājās un tad pateica:

— Lapsām . . .

Viņi gāja atpakaļ pa slapjo sniega putru, kurā vīdēja divējas tumšas pēdas,

— Paldies par ielūgumu, — viņa atcerējusies sacīja.

— Nebijāt, — Viktors īsi noteica.

— Nebiju . . .

Abi klusēja.

Atkal sāka snigt. Sniegs krita lielām pārslām. Tās tūlīt izkusa, tiklīdz bija pieskārušās sejai, matiem vai drānām.

Gundega un Viktors izgāja uz takas.

— Jūs, Viktor, nevaicājat, kāpēc es nebiju, — viņa beidzot ieminējās.

— Varu iedomāties. Viņreiz, kartupeļu talkā tāpat. Otrā dienā pazudāt.

Viņa tikai skumīgi pamāja ar galvu.

— Jūs nelaida, Gundega?

— Nē, es pati negāju .. .

Viktors viņai uzmeta ātru skatienu:

— Ak tā?

— Vecaimātei ļoti grūti vienai, — Gundega steigšus paskaidroja, bīdamās, ka Viktors pārpratis.

— Un jums pašai — nav grūti?

— Kas nu man par grūtumu, — viņa atteica un padomājusi piebilda. — Citur jau nav vieglāk.

Viņi vēl aizvien stāvēja uz takas. Atkal tuvējās mājās iedziedājās gailis, un Gundegai bez jebkāda sakara ar visu iepriekšējo ienāca prātā vecu ļaužu sakāmais — gaiļa dziedāšana pievakarē vēstījot laika maiņu. Tātad vajadzētu nākt skaidrām dienām . . .

— Es paiešos kopā ar jums, — Viktors sacīja. — Nez vai maz zināsiet ceļu uz mājām.

Izrādījās, ka viņam taisnība. Gundegai pašlaik nebija ne jausmas, uz kuru pusi ir Mežakakti. Visapkārt vienādas, lielas priedes un zem tām pamežs.

Taka bija šaura, un pa to varēja iet tikai viens aiz otra. Gabaliņu viņi tā arī gāja, klusu ciezdami, pēc tam Viktors sāka soļot blakus, tieši pa sūnām.

— Dodiet man šurp to jūsu nesamo! — viņš ieminējās.

— Nē, nē, — viņa iesaucās, lai gan vīstoklis patiesi bija pasmags. — Es drīz vien to kaut kur nolikšu.

Viktors lāgā nesaprata Gundegas pēkšņo satraukumu un tikai noteica:

— Cik jūs savāda!

Es? — viņa strauji pacēla acis. — Kādā ziņā?

Neparko neesat izraujama no tās Mežakaktu vientulības. Aicināju es — nenācāt. Aicināja Matisone — arī negājāt.

— Vai tad nopietni? Domāju, vienkārši pieklājības pēc. — Viņa laiciņu klusēja un tad noteica: — Es jau

sveša.

— Visi mēs kādreiz esam bijuši sveši.

— Bet... — Gundega iesāka un aprāvās, pēkšņi vienā acumirklī pārsteidzošā spilgtumā atcerēdamās to mazliet dūmakaino rudens dienu, kad tika iepazinusies ar Viktoru. Gundega pat vēlreiz izjuta, kā bija apreibusi galva, kad viņi laidās lielā ātrumā lejup no Kupra pretim zilgajai ielejai . . .

— Matisone gribēja jūs aicināt darbā, — Viktors piebilda.

Gundega nobrīnījās:

— Bet es taču jau . . .

— Strādājat — jūs gribējāt teikt?

Viegla dvesma kustināja Gundegas matu šķipsniņas» kas bija izspraukušās no lakatā apakšas. Acis vērās Viktorā atklāti, uzticēdamās, bet pēkšņi viņš redzēja, ka tās apmiglojas.

— Es nekur netieku, — Gundega bēdīgi sacīja negaidītā vaļsirdībā. — Dažreiz atceros, ko mēs runājām toreiz, mašīnā, par klubu, par ciematu . . .

Viņa nokaunējās un apklusa.

— Nu, nāciet uz klubu, uz pašdarbību, — viņš dedzīgi iesāka, it kā pēkšņi atradis pieturas punktu.

Gundega pakratīja galvu:

— Man nav talanta.

— Kas par blēņām! Katram ir kaut kāds talants!

Viņa viegli pavīpsnāja:

— Jūs runājat kā no avīzes . . .

— Un vai tā nav? viņš nerimās. — Kaut kas jau jūs tikpat interesē. Teātris, grāmatas, kino .. . Nāciet uz kino. Šovakar. Jā?

— Es nezinu, — viņa izklaidīgi atteica, domādama ko citu.

Viktors nopūtās, neslēpdams sarūgtinājumu.

Iestājās nomācošs klusums.

— Man patīk grāmatas, — beidzot ierunājās Gundega.

— Jā? Redzat, mums klubā ir ari bibliotēka. Grāmatu gan nav sevišķi daudz. Vairumu paši sanesām.

Gundega atdzīvojās:

— Zināt, Viktor, mēs Priedienā skolā arī vācām grāmatas. Šefības kolhozam. — Viņa pasmējās. — Tur tādi cienīgi, bārdaini papi, bet mēs, bižainas meitenes — šefi! Jocīgi, vai ne?

Viņi no takas izgāja uz lielāka ceļa. Abpus tā, cieši saspiedušās cita pie citas, pulciņos stāvēja smuidras pusaugu eglītes, līdz pusmugurai apsegušās ar pirmo balto sniegu.

Gundega pastiepa roku:

— Redzat, cik skaisti ...

Skatiens neviļus krita arī uz vīstokli, un Gundega pamanīja, ka papīrs asiņains. Tie bija tik rupji pretstati, ka Gundegai nodrebēja sirds. «Tāda ir dzīve,» viņa gribēja atvairīt nepatiku ar Ilmas iemīļoto teicienu, bet juta, ka nespēj. Varbūt tā bija viņas jaunība, viņas meitenīgās ilgas, kas liedza uzspiest zīmogu «dzīve» netīrajam, derdzīgajam. Viņai drīzāk par baltā sniega apbērtajām zaļajām eglītēm gribējās sacīt — «tāda ir dzīve». Bet vīstoklis novilka roku, tā bija īstenība, no tās nekur nevarēja aiziet. Un pirmītējais prieka vilnis, kas bija uzplūdis tik pēkšņi, tikpat spēji atkal aizplūda, atstādams sīko ikdienas pienākumu čirkstošo smilti.

— Es nolikšu . . . tepat ... — viņa nesakarīgi nomurmināja, iegāja biezoknī un pēc mirkļa parādījās no jauna, nu jau ar tukšām rokām, vīstīdamās mētelī, it kā būtu sameties auksti.

— Kas ar viņu atgadījās? — Viktors pavaicāja par Lieko.

— Neris ... — Gundega atbildēja īsi un nelabprāt.

Viktors saprata.

Gundega pameta viņā tramīgu skatienu un klusi sacīja:

— Pat man no viņa bail. Šodien, kā paskatījos...

Viņa apklusa, tā arī nepateikusi, kā paskatījusies un ko īsti redzējusi, tikai pēc tā, cik acumirklīgi mainījās viņas acu izteiksme, Viktors uzminēja, ka viņa par kaut ko ļoti spraigi domā.

— Jūs vēl neesat pieradusi, — Viktors domīgi teica.

Viņa pavērās neizpratnē.

— Kad es jūs, Gundega, ieraudzīju vizināmies mācītāja mašīnā, nodomāju — skat, pagalam būs!

Viņa pietvīka tā, ka sāka kvēlot seja.

Es nevizinājos, bet braucu no kapsētas uz mājam, — tieši apmulsuma dēļ vārdi izskanēja daudz skarbāk, nekā pašai būtu gribējies. — Vai tad mācītājam nedrīkst būt sava automašīna?

— Drīkst, kāpēc tad ne, — Viklors atteica mākslotā nopietnībā, kas negaidot pārvērtās par klaju zobgalību.

Vēl vairāk, mašīna tam ir pat nepieciešama, lai varētu ātrāk apskraidīt kapsētas un baznīcas, sludinot savu vnren pievilcīgo un jauko aizkapa dzīvi. Kā saka — aira paradīzes palīdzība!

Gundegas sejā paplaiksnījās viegls smaids:

Jūs runājat gandrīz tāpat kā mana vecmāmuļa. Tiešām? Nu, bet tēvs, māte?

Gundega novērsās.

— Viņi ir miruši.

Brītiņu viņa klusēja, it kā baiļodamās Viktoram uzticēt visu līdz galam, tomēr beidzot piebilda:

— Man esot bijis tikai gads. Viņi gājuši pāri Daugavai pa ledu . . . ledus sācis iet . . . un šovasar — arī vecmāmuļa . ..

Viktors atcerējās, cik tieši, varbūt pat mazliet zobgalīgi bija reiz vaicājis Gundegai, kālab viņa atbraukusi šurp, uz Mežakaktiem. Tagad viņam sametās neērti.

— Sakiet, — Gundega atkal atsāka, šoreiz tieši viņa klusēšanas iedrošināta, — sakiet, kā cilvēks var pavisam pazust, neatstājot gluži neko? Un vai tad nav tā . . . vai cilvēkam nebūtu jāsajūk prātā, ja trūktu pārliecības, ka pēc nāves būs vēl kaut kas . ..

Viņas acis raudzījās nopietnas un satrauktas, gaidot atbildi. Un Viktors sajuta, cik smags pienākums negaidot uzgūlies viņa pleciem. Vajadzēja atbildēt un nepievilt.

Tas bija desmitkārt grūtāk nekā aicināt uz pašdarbību vai, teiksim, uz kino. Viņš jau no bērna kājas nekad nebija lauzījis galvu par to, vai dievs ir vai nav, viņš gluži vienkārši nekad nejuta nepieciešamību pēc kādas augstākas pārdabiskas būtnes. Un cilvēka nāve viņa priekšstatos kaut kādā veidā līdzinājās kokā bojā ejai — auga, plauka, ziedēja, sēja ap sevi zaļas atvases, bet, kļuvis vecs, aizkalla un vētrainā naktī nogāzās ... Taču kā lai visu to pasaka šai meitenei, kas viņā raugās uzticēdamās un pilna cerību. Pirmajā brīdī viņam gribējās pa jokot: «Ja tas būtu taisnība, ko jūs sakāt, Gundega, es jau sen atrastos trako namā.» Tomēr klusēja. Saprata, ja pasacīs aplamus vārdus, Gundega atkal ierausies sevī, noslēgsies. Pirmo reizi mūžā Viktors pa īstam sajuta, ka viņam pietrūkst kaut kā, lai spētu izteikt domas, ne tās pierastās, ikdienišķās, ceļu putekļos apputējušās, benzīna smakas piesūkušās, kas iekrīt prātā vai katru dienu, bet pavisam citādas. Kādā ziņā citādas — viņš uzreiz netika skaidrībā arī pats.

— Jūs sakāt, ka cilvēks neatstājot nekā, — Viktors neveikli iesāka. — Man liekas, tā nav, — viņš aši pagrieza galvu un piebilda ar savu parasto dedzību. — Nē, tā nav, Gundega! Tomēr atstāj!

Viņa neticīgi pasmaidīja:

— Ko tad?

— Nu ... to, ko padara, ar vārdu sakot, savu darbu.

Gundega pašūpoja galvu:

— Es saprotu: atstāj lieli mākslinieki, rakstnieki. Atstāj skaistas gleznas un labas grāmatas. Bet mēs, parastie, es, jūs? Nezinu, vai mums no tā kļūst priecīgāk.

— Citi uzceļ ēku, citi, nu, kaut ko izgudro, vēl citi iekopj dārzu vai vismaz iestāda koku . . .

— Jūs domājat, ar to pietiek, ja cilvēks iestādījis vienu vienīgu koku? — viņa noteica ar skumjām. — Vienu vienīgu koku . . .

— Droši vien ir arī tādi, kas neatstāj vispār nekā.

— Varbūt.

Cauri priežu stumbriem pavīdēja klajums, un Gundega ieraudzīja Mežakaktus. Nezin kāpēc viņa palēni-naja soli, beidzot apstājās pavisam un tikai parādīja uz to pusi, kur atradās mājas:

Ja par visu spriestu tā, kā jūs pirmīt sacījāt, tad iznāk, ka krustmāte Ilma pēc sevis atstās Mežakaktus.

Mežakakti jau bija pirms viņas. Viņa tos nevis uzcēla, bet tikai mantoja. — Viņš mazliet vilcinājās un piemetināja: — Tāpat kā mantosiet jūs, Gundega.

Viņas sejā pavīdēja satraukums, bet vārdi noskanēja tikko dzirdami un drusku grūtsirdīgi:

— Un neuzcelšu nekā? ...

— To es nezinu, Viktors atklāti atbildēja.

Gundega nolieca galvu:

Protams, jūs jau nevarat zināt . . .

Tad viņa steigšus pastiepa tam roku un klusi nomurmināja:

— Man nu jāiet, — pēc tam piebilda vēl klusāk, —piedodiet.

— Par ko? — viņš labsirdīgi pasmējās.

— Vadāju jus apkārt, bet varbūt jums bija kaut kur jāiet.

— Šodien jau tikpat svētdiena.

Kalnā ierējās Neris, un Gundega nodrebēja.

— Auksti? — Viktors iejautājās.

— Nē ... tas ir, jā ... — Gundega sastomījās, kaunēdamās atzīties, ka nobijusies no šīm attālajām ķēdē piesieta suņa rejām.

Priežu jaunaudzilcs aizsegā neredzami rībēja rati. Varbūt jau atgriezās Ilma un Sīmanis ... Gundega sarosījās mulsā, drudžainā steigā:

— Es nu iešu . . .

Viņa gāja ātri, gandrīz skrēja, un slapjais sniegs šļakstēja zem kājām.

— Bet kā tad paliek ar bibliotēku? — Viktors nosauca Gundegai pakaļ. — Trešdienās un sestdienās . ..

Gundega atskatījās, nenoteikti pameta ar roku. Viņas kustībās nebija tās brīvības un viegluma, kā pirmīt, kaut vai tur, uz meža takas. Un skriet viņa skrēja it kā stīvam, it kā notirpušām kājām. Nez kāpēc Viktoram ienāca prātā, ka gluži tāpat skrien cilvēks, kad tam uz pleciem smags nesamais.

Ilma un Sīmanis patiesi jau bi ja atgriezušies no tirgus. Pagalma vidū stāvēja rati ar to pašu redeļu kasti, tikai tukšu.

Jau uz lieveņa, nopurinādama sniegu no lakata un mēteļa, Gundega sadzirdēja skaļas valodas. Kaut ko stāstīja un smējās Ilma. Cik spriežams, viņa bija pacilātā garastāvokli, runāja, ātri bērdama vārdus. No visa pa ausu galam dzirdētā Gundega saprata tikai to, ka tirgū paveicies labi un sivēni turējušies cenā, jo tādā slapjdraņķi bijis mazs pievedums.

Viņa atvēra durvis. Uz galda stāvēja pīlādžu vīna pudele un taukains papīra vīstoklltis, no kura rēgojās ārā kūpinātu reņģu astes. Pati Ilma, priekšpusdienā nosalusi, bet tagad no krāsns svelmes un vīna pamazām atsilstot, sēdēja sasārlušiem vaigiem, mirdzinādama zelta priekšzobus. Gundegu ienākam viņa nedzirdēja un turpināja tai pašā neparasti mundrajā balsi stāstīt par kādu svešu pircēju tur, Dcrumos:

— ...Es šim saku: par lielajiem trīsarpus simta, par mazajiem — trīssimt. Šis man pretim — tad es varēšot sēdēt līdz rītam. Nu, un sēdēšu, -— cērtu pretim. Ja tu esi tāds lubraks, kad tev nav pat to nieka triju simtu, tad nepērc. Vai es lev karos kaklā ar saviem rukšiem. Nospļāvās, aizgāja, bet pēc kādas stundas skatos, nāk atpakaļ, un nu tāds kaunīgs un glums. Skaidrs, tik smuku sivēnu kā man vairāk nebija nevienam . . .

Viņa lepni iesmējās un, beidzot pamanījusi Gundegu, cēla klēpī somu un, pačaukstinājusies pa salocītajiem papīriem, izvilka divus sainīšus.

— Nāc šurp, — viņa paaicināja, atplaukusi līksmajā dāvināšanas priekā.

Iztina lielāko sainīti — atklājās svītrains, zili balts audums.

— Tas būs tev stāpelis blūzei. Velc to mēteli nost, pamēģināsim, kā piedien pie sejas.

Ilma, atritinājusi drānas gabalu visā garumā, pastieptās rokās tuvināja to viņai. Gundega dzirdēja drānas vieglo čaukstoņu un sajuta mīksto pieskārienu savam kaklam.

Piestāv, — atzinīgi novērtēja Ilma un pasmaidījusi piebilda, jaunam jau viss piestāv. Aizej zālē pie 11« I:i spoguļa!

lepnajā «zāles» vārdā jau kopš vecā Bušmaņa laikiem \l. /akaklos saucās pati lielākā istaba ar diviem logiem, .11/ kuriem pavasarī smaržoja violetās un baltās ceriņu valdes, bet tagad, vēlā, drūmā rudenī, slejās kaili un Mitīsi krūmi kā zaru slotas. Smagnējā ozolkoka skapja durvis bija spogulis, gandrīz līdz pašai grīdai. Plašā i (ith:i izskatījās tā, it ka tās iemītnieki būtu aizbraukuši prnjam jau sen un viņus neviens pat negaidītu atpakaļ, liluii nedzīvās, mēmās mēbeles, slēpdamas un sargādamas mi\u košumu un spīdumu zem linaudekla pārklājiem. Klusēja pat sienas pulkstenis.

Saja istabā Gundega bijusi tikai pāris reižu. Te viņa nezin kāpēc jutās nebrīva, kā telpā, kur atrodas mironis. Nomin a savada aizmirstības sajūta, savāds skanīgs tukšums . Istaba atgādināja vecu skaistuli, kura aizvada dienas atmiņas un kurai ir tikai atmiņas ...

Kādreiz spodri izmazgāto grīdu sedza plāna, pelēka putekļu kārtiņa. Gundega redzēja, ka uz tās paliek viņas slapjo zābaku melnās pēdas. Ienāca prātā — tādas pašas pēdas kā pirmīt, mežā, kūstošajā, slapjajā sniegā . . .

— Nu? Paskatījies? — no virtuves atskanēja Ilmas balss.

— Tūlīt, — viņa atsaucās un pieskrēja pie spoguļa.

Novakares mijkrēslī jaunā, nopirktā drāna izskatījās

kā zilgana papīra loksne, svītriņas nemaz nevarēja izšķirt. Pēkšņi viņa pati sev likās smieklīga, taisnā auduma gabala aizsegā bezveidīga, ar lieliem, slapjiem gumijas zābakiem, kuru stulmi kūļājās ap slaidajiem stilbiem, vērsdami tos nožēlojami tievus. Viņa piegāja vēl tuvāk spogulim, pieliecās pavisam klāt un lūkojās savā gaišajā sejas ovālā, kurš krēslā šķita maigāks un skaistāks nekā patiesībā bija. Varbūt tās pašas pustumsas dēļ acis likās mazliet domīgas, nē, drīzāk tādas kā drusku apreibušas. Gundega raudzījās atspulgā smaidīdama un, domās iegrimusi, nemaz nemanīja, ka smaida . . .

— Ko tu, Gumt, tur tik ilgi sevi apbrīno? — Ilma vaicāja, nu jau stāvēdama istabas durvīs. Balsī nebija pārmetuma, gluži otrādi, kaut kur dziļi paslēpts ieskanējās pat viegls pamudinājums, sak, patīksminies vien par dāvanu, tu jau pie skaistām drēbēm radusi neesi . . .

Taču Gundega bija zaudējusi interesi un audumu rūpīgi salocīja. Pēc tam atminējusies pateicās:

— Paldies, krustmāti

— Valkā vesela, Gunīt, — Ilma atplauka. — Nāc uz ķēķi, es parādīšu, ko vēl tev nopirku.

Tā bija saktiņa ar zilu stikla aci. Gundega, atkal paklausot Ilmas lūgumam, rotas lietiņu uz bridi piesprauda pie kleitas, bet šoreiz pie spoguļa tomēr negāja.

Arī Liena nebija aizmirsta. Viņa sēdēja savā ierastajā, iemīļotajā vietā — uz bluķīša pie plīts, uzsegusi pleciem jaunu zaļu lakatiņu.

— Skaisti? — Ilma no jauna apvaicājās, kārodama pēc uzslavas un nemaz neslēpdama to.

Gundega paskatījās, bet sazin kāpēc tikai ievēroja, ka Lienai galva balta balta, ka ābele ziedu laikā. Varbūt tā izskatījās tikai pašlaik, pret lakatiņa košo, dzīvespriecīgo krāsu . . .

Ilma saberzēja delnas tai priecīgajā jūtoņā, kad cilvēks apmierināts pats ar sevi un visiem:

— Ar sivēniem tā lieta iet, būtu vēl divtik nekā bija, pārdotu tikpat. Rautin izrauj. Ar cūku barošanu priekš tirgus nav iekšā. Valsts bodē par septiņpadsmit rubļiem kilogramā ņem, cik gribi. Ar sivēniem, ar tiem pavisam kas cits . . . Tad nu es atpakaļceļā nospriedu tā: cūciņu, kas mums mazajā aizgaldā, nebarosim gaļai, paturēsim vēl, paaudzēsim un uz februāri laidīsim pie kuiļa. Lai mums ir divas sivēnmātes!

Ilma pameta visapkārt līksmu skatienu, gaidīdama atzinību, bet, kad neviens neteica nekā, ar izbrīnu vaicāja:

— Ko jūs ciešat klusu, kā ūdeni mute ieņēmuši?

Un pēc tam piebilda ar vieglu šķelmību, kā droši vien bērna dienās bija no mātes diedelējusi krējummaizi vai cukurgraudu:

— Tev tak nebūs par grūtu, māt?

Liena ar saviem sapūdētajiem pirkstiem plucināja jaunā lakatiņa stūri. Pēc sejas nemaz nevarēja pateikt, vai viņa ko dzirdējusi. Un Gundegai negaidot likās, ka

ijn Klusēšanā, šajā šķietamajā vienaldzība ir dīvaina I M'/irnba.

brītiņu pagaidījusi atbildi, Ilma novērsās un, pamazini) iedegdamās, atkal sāka runāt ar to pašu kaismi, ko 11/ mirkli bija mazliet apslāpējusi mātes mēmā ncatsau nlm:

llz pavasari iztaisīsim nelielu aplociņu. Tur varēs laist sivēnus, lai dabū sauli. Es viņreiz Saujā nopirku lādu mazu grāmatiņu. Plāniņa gan, bet gudrības vairāk nekā tajos biezu biezajos romānos. Tur viens profesors vai kā viņu? — docente raksta, ka sivēniem vajagot sauli un kaļķus. Kaļķus nopirktu aplieķī, aploku uztaisītu Fredis, ja ... — viņa pameta ašu skatienu uz Sīmaņa pusi, ja Sīmanis atvestu kārtis.

Ilma pastiepa roku un pieskārās viņa plaukstai lūdzošā, maigā glāstā. Sīmanis pacēla galvu un pasmaidīja. Tas bija piekusuša cilvēka gurdenais smaids, kas izkaisīja daudzas krunciņas nobrūnējušajā sejā.

Ilma uzdedza lampu, nolika galda vidū un mugursomā sameklēja vēl dažus Derumu baltmaizes klaipiņus. Gundega iekūra uguni, lai uzvārītu karstu liepziedu lēju, kas pēc aukstās tirgus dienas lieti derēja. Viņa kustējās kā sapīta — paklupa uz malkas pagales, pie sērkociņa uguns apdedzināja pirkstus, noņēma pavardam vienu riņķi par daudz, tā ka trumulis nobūkšķēdams nogāzās uz liesmām.

— Ko tu tāda kā aizsapņojusies? — izbrīnā noteica Ilma. — A, tu laikam tā nabaga Liekā dēļ? Žēl jau ir.

Viņa brīdi klusēja un tad piemetināja:

— Bet mātei nu gan prāta nav! Lika nest uz mežu. Būtu savārījusi vistām, iedotu ir tam pašam Nerim.

Gundega novērsās.

Liena vēl joprojām nesacīja nekā, tāpat Sīmanis.

Uz sienām, lampas mirgojošās gaismas atspīdumā, kustējās viņu visu melnās ēnas. Kustējās bez skaņas, mēmas un bezveidīgas. Gundega raudzījās, kā tās šūpojās, auga augumā, tad saruka un plaka.

Plīti iesprakšķējās malka, un tieši šo sprakšķu dēļ viņai pēkšņi likās, ka ēnas ir melnas, plandošas liesmu mēles nedzirdamā, nesajūtamā vējā ...

SESTĀ NODAĻA BALTĀS MĀJAS MELNĀ ĒNA

Nokusa pirmais sniegs, ko bija atnesis rietenis smagos, tumšos mākoņos, kas šķita kā piemirkuši pēļi. Ass, salts austrumu vējš vienā naktī kā slaucīt noslaucīja debesi tīru un sasaldēja zemi, pārvērzdams to par cietu, skanīgu akmeni. Aukstums pieņēmās. Katru dienu no jauna pa vizošo debess jumu aizelsies joņoja austrenis, klupdams pret augstāko priežu galotnēm, krita lejup, sasitās pret kukuržņiem un pēc tam līda visos skursteņos izraudaties.

Augām dienām un naktīm tas apnicīgi gaudoja un smilkstēja Mežakaktu dūmvados, bet rūtis sedza bieza, gluži kā ar cukuru apbērta leduspuķu kārta, kurā tikai ar lielām pūlēm varēja atkausēt mazītiņu apaļu lodziņu, tādu kā paprāvāku mēteļa pogu. Ara jau arī nebija nekā sevišķa ko redzēt. Pelēki koki, pelēka, izsalusies, pēc baltās segas noilgojusies zeme. Tikai īsās, pagalam sarukušās dienas pašā vidū zemu virs koku galiem, it kā balstīdamās uz tiem, pārslīdēja pāri debesu pamalei asinssarkana, nežēlīga, salta saule.

Kādā no šim kailsala dienām, pārbraucis no pienotavas un beidzot «atkusis» — ka viņš pats teica — Fredis ieminējās, ka Gundegai pastā esot kāda vēstule. Šodien garām neiznācis braukt, citādi butu pārvedis viņš pats. Ja viņai pietikšot pacietības pagaidīt līdz rītam, tad jau . . .

Nē, pacietības Gundegai nepielika. Viņa tūlīt pat sāka posties. Fredis viņai izstāstīja ceļu: pa šoseju jādodas līdz ciematam, tad pirmā divstāvu ēka pa kreisi. Esot pat uzraksts uz ceļa rādītāja. Gundega apsēja lakatu un uzvilka mēteli. Fredis, brītiņu nolūkojies viņas apģērbā, iemetās priekšnamā un iznāca ar savu puskažociņu rokā. Tas bija apdilis, skābeni oda pēc aitādām un ne jau pirmo gadu sildīja Fredi piena vedēja gailās.

— Velc mugurā, — viņš sacīja, stiepdams Gundegai pretī puskažociņu. — Citādi ar tādu ka ar to tavu mēteli šodien nebūs joki. Līdz lielceļam netiksi, dabūsi griezties atpakaļ. Lepns tas mans praķis jau nav, bet vai tādā salā par lepnību galva jālauza — kad tik dzīvs!

Viņš, acīm redzot, bija sagatavojies uz ilgu pierunāšanu, būdams visai zemās domās par sava necilā apģērba gabala ārējo izskatu, bet Gundega netielēdamās uzreiz piekrita. Fredis palīdzēja viņai uzspīlēt mugurā puskažociņu, kas nebija šūdināts valkāšanai virs mēteļa. Sapogājusies Gundega aplūkoja sevi un iesmējās:

— Ka sīpols!

Patiesi, brūnais mētelis bija pāris sprīžu garāks par kažociņu. Fredis izgāja līdzi uz lieveņa un vēl pēdējā brīdi uzcēla viņai abas apkakles. Un atkal izrādījās, ka mēteļa apkakle platāka un lielāka. Gar Gundegas deniņiem augšup slejās tās abi stūri, atgādinādami divas brūnas, draiskas zaķa ausis.

Viņa no mājām izgāja pavēlu, kad decembra saule jau slīga aiz meža zilganzaļās, tumšās sienas. Ap ugunīgo, kvēlojošo lodi vīdēja violets loks. Gundega iedomājās, cik skaisti šajā iesārtajā, saltajā gaismā dzirkstītu sniegs. Viņa bija pēc tā noilgojusies, tāpat kā visa daba — cietā zeme, sastingušie koki, kailsala izmocītie ļaudis.

Gundega izgāja uz lielceļa. Vējš svilināja seju kā svelme no pārkarsētas krāsns speltes. Tukšs bija sols pie pieturas, bet stabiņš ar autobusu sarakstu stāvēja vientuļš bezgalīgā, melnā lauka malā. Šeit rudenī viņi kolhozam tika rakuši kartupeļus. Tur toreiz atradās kaudze un šeit — ugunskurs. Vējš bija paguvis izsijāt pelnus, spīdīgi, kā ar eļļu aplieli rēgojās tikai pāris nodeguļi. Gundega atcerējās visu līdz pēdējam sīkumam, bet katru vissīkāko atmiņu pavadīja grūtsirdīga doma. nevilša kā nopūta: «Cik tas sen...» Koku puduris viņpus tīruma izskatījās izspūris, un tam apkārt melnā barā klaigādami un žēlodamies laidelējās kovārņi.

Retumis Gundegai garām aizbrāzās automašīnas. Kopā ar vēju sejā tad iesitas benzīna dvinga. Viņa raudzījās, kā mašīna pazūd, sīkā sarkanā signāluguntiņa kā kustin izkusa sabiezējušajā mijkrēslī.

Ienāca prātā, ka varbūt kādā no tām brauc Viktors Gančariks. Viņa pat izraudzījās vienu no automašīnām, iztēlodamās, ka tieši to vada Viktors, un skatījās tai pakaļ, līdz sāka sāpēt acis un no vēja sariesās asaras. Gundega domāja par to, ka viņš tāpat droši vien vai katru vakaru brauc pa šo lielceļu un viņa mašīnas spožās, aicinošās ugunis izkūst tumsas melnajā darvā ...

Iet bija viegli un labi. Gundegai nekad te nebija nācies būt. Viņa redzēja šosejas malā izkaisītas mājas, dūmu strūkliņas, kas cienīgi cēlās no skursteņiem, bet vējā pēkšņi apjuka, sāka svaidīties no vienas puses uz olru un beidzot pārgalvīgi aiztraucās tam līdzi. Gundegai iešāvās prātā, ka cilvēki kurina uguni pavardos, lai ceļinieki sajustu apdzīvota mājokļa silto elpu. Degunu kutināja dažādas ēdienu smaržas, kas sajaukušās ar dūmiem, ar vēja svaigo dvašu, ēstgribu nekairināja. Tās likās piederīgas pie šīm vecajām Noriešu mājām tāpat kā jumts, skurstenis, lievenītis vai akmens pakāpieni durvju priekšā. No šosejas turp veda ceļi, lielākoties apstādīti kokiem. Citur auga vecas liepas, resniem, raupjiem stumbriem. Citur vīdēja smuidri, pie mietiem piesieti bērzu pusaudži, un ēkas uz meža tumšā fona izskatījās jaunas un tīras, kā nomazgātas. Gandrīz visur bija rādītāji ar māju nosaukumiem. Garām iedama, viņa izlasīja, ko vien varēja saburtot. Atrada arī Mež-rotas un atcerējās, ka šeit dzīvo Olga Matisone. Aplūkoja ēkas. Dzīvojamā māja no brūnganiem guļbaļķiem, neliela kūts un aka ar garu vindu, kuras galā sēdēja salā sabozusies vārna. Viss likās pavecs, arī vārna. Tikai dārzs jauns. Nokaļķotie koki bija balti balti un izskatījās apslēptas dzīvības pilni arī tagad, ziemā. Pagājusi garām, Gundega atskatījās, gaidīdama, vai pagalmā neparādīsies kāds cilvēks. Neparādījās. Durvis bija ciet, logi rēgojās tumši, skurstenis nekūpēja. Viņa nosoļoja kādu gabaliņu un vēlreiz paraudzījās atpakaļ. Mežrotas bija paslēpušās aiz bieziem ceļmalas krūmiem . . .

Tā, klāt arī pasts. Liela bulta norādīja uz divstāvu ēku. Gundega iegāja priekštelpā un apstājās, nezinādama, pa kurām no trim durvīm lai iet iekšā. Aiz vienām skanēja zīdaiņa brēkšana, un kāda klusa balss to mierināja. Gundega nospieda rokturi tām durvīm, kas atradās blakus. Slēgtas. Nezinādama, ko darīt, viņa pieklauvēja. Taču atvērās citas, un zīdaiņa brēcieni vai aumaļām vēlās priekštelpā. Iznāca sieviete un uzzinājusi, lins Gundegai par vajadzību, teica, ka pasts esot jau sirgts, darbojoties tikai līdz četriem. Bet, kad Gundega 1:111 pagriezās uz projām iešanu, tā pēkšņi uzsauca, lai uzgaidot, uz mirkli pazuda istabā, atgriezās ar atslēgu un veda viņu pa kāpnēm uz otro stāvu, kur, kā izrādījās, atradās pasts.

Te ir veselas divas vēstules, — pasta darbiniece sacīja, pacilājusi avīžu pakas un pameklējusi pa atvilktni.

Gundega paņēma. Viena bija Ilmai, otra viņai pašai. Gundega pameta acis uz sūtītāja adresi, un prieka vilnis iesitās viņai sejā. Priediena . . . Deviņi vienkārši, parasti, ar violetu tinti uzrakstīti burti. Tie bija burvji, šie neskaidrie burti, vienā acumirklī tie uzbūra veco mājelīti bruģētās ielas malā, puķu dobi ar klinģerītēm un samtenēm, pārceltuvi Daugavas krastā ...

— Iesim nu, — sieviete vedināja.

Pagaisa mājele, dobe, klinģerītes un pārceltuve. Palika deviņi parasti burti uz parastas zilganas aploksnes.

Priediena . . .

Priekštelpā dega vārga spuldzīte, tik tikko izkliedēdama pustumsu. Gundega nostājās zem spuldzes un atplēsa vēstuli. Tūlīt pat ievēroja parakstu — Pumpura. «Atcerējusies...» kaut kur apziņas dziļumos pavīdēja doma. Gundega īsti nezināja, vai tā atnesusi prieku vai kaunu. Viņa taču toreiz, pat neaprunājusies ar šo lādzīgo provizori, bija gandrīz bēgtin atbēgusi no Priedie-nas šurp, uz Noriešiem ...

Viņa izgludināja lapiņu un sāka lasīt. Nē, pārmetumu nebija. Akācija Pumpura ne ar vārdu nepieminēja nedz Gundegas aizbraukšanu, nedz to, ka viņa pa šiem mēnešiem ne reizes nav aizrakstījusi uz Priedienu. Gundega arī pali nezināja, kāpēc to nebija izdarījusi. Netrūka ne papīra, ne tintes, ne laika . . . Aizkavēja pavisam kas cits. No sākuma prieks par Mežakaktiem, lepnums par to, ka viņa būs šīs skaistās, baltās mājas mantiniece — pirmās līksmās, reibinošās izjūtas, kas atbīdīja pavisam maliņā domas par to, ka pasaulē kaut kur dzīvo arī tāda Akācija Pumpura. Bet vēlāk, vēlāk smeldzīga, aizvien pieaugoša, lai gan neskaidra un vārdos īsti neizsakāma vilšanās, par ko viņa kaunējās atzīties pat sev. Viss taču bija tāpat kā pirmajā dienā — māja skaista, krustmāte Ilma laipna, arī Mežakaktu mantiniece viņa droši vien būs, tikai . . . tikai . . .

Reiz vienā no šīm saulainajām sala dienām Gundega bija ievērojusi melnu, lielu ēnu uz pelēkās zemes. To meta Mežakaktu dzīvojamā ēka. Viņa pacēla acis un apžilba no sienu spodrā baltuma. Kā tik balta māja varēja mest tik melnu ēnu? Tā nekustīga un bezveidīga gulēja pāri pagalmam. Ak, blēņas! Visi gaiši priekšmeti droši vien met tumšas ēnas, tur nav nekā dīvaina. Bet negaidītais atklājums, neskaidru baiļu pilnais pārsteigums, ko viņa toreiz bija pēkšņi izjutusi, tomēr palika. Tas snauda kaut kur apziņas dziļumos un pamodās nelūgts, nejaušas domas skarts ...

Papīrs iecaukstējās Gundegas rokās, viņa satrūkās kā no negaidīta pieskāriena un lasīja:

«... Patērētāju biedrībā ir brīva kasieres vieta. Ja Tu gribētu, es varētu aprunāties. Tikai Tu laikam negribēsi atkal mainīt skolu. Tā jau ir, ar tādu pārliecīgu mainīšanu lādzīgi nav. Bet ja tu tomēr . . .»

Gundegas lūpu kaktiņi nodrebēja. Skola . . . Viņa nespēja iedomāties skolu vispār, viņa redzēja tikai to sarkano ķieģeļu ēku, kas slējās Priedienas kalnā netālu no kraujas. Pumpura rakstīja par to kā par kaut ko pašu par sevi saprotamu. Bet viņai . . . viņai skola pēdējā laika nezin kāpēc pat bija piemirsušies. Reiz gan viņa vaicāja Ilmai. Tad izrādījās, ka tuvākā vidusskola esot Saujā. Un Sauja no Noriešiem četrpadsmit kilometru. Kas nu iešot tādu gaisa gabalu dzīties, bija teikusi Ilma. Pēc tam Gundega vairs nerunāja par to . . .

Ja gar Mežakaktiem vismaz kādreiz ietu skolēni, viņa laikam nerimtos tik lēti. Bet tur garām stiepās tikai ceļš uz mežniecību un uz kapsētu, un takas, kas vijās cauri biezokņiem, pie cirsmu gaišajiem klajumiem beidzās un neveda tālāk nekur . . .

Vēstule bija mierīga, bet satrauca Gundegu līdz pašiem sirds dziļumiem. Tā ienesa Priedienas troksni un skolas zvanu, atvēra cerību vārtus un atkal aizcirta tos. Pat tad, ja Gundega gribētu atgriezties Priedienā, viņai taču nebūtu kur dzīvot. Un vai viņa gribēja atgriezties? Vai viņa bija braukusi projām, lai atkal atgrieztos? Viņa nc/maja. Kaul kas viņu rautin rāva turp, atpakaļ, bet kaut kas tikpat stipri viņu turēja šeit . . .

Noklaudzēja durvis.

Jūs vēl šeit! — pārsteigta balss iesaucās.

Gundega atskatījās — tā pati pasta darbiniece, tikai lagad mētelī, ar adītu cepurīti galvā.

Piedodiet, — Gundega mulsi sacīja, salocīdama vēstuli un bāzdama to atpakaļ aploksnē.

Vai. kāda jūs! Varējāt ienākt istabā pie kārtīgas gaismas. Tikai tagad gan, diemžēl, — sieviete pasmaidīja ar mazu šķelmību, — ārdurvis man būs jāslēdz ciet.

Darbodamās ar atslēgu, viņa čaloja:

Bērns piemiga. Aizskriešu uz kādu brītiņu. Klubā mēģinājums.

Viņas abas nonāca uz šosejas. Gundega, mazliet vilcinājusies, pastiepa roku un norādīja uz kādu prāvāku (*ku:

— Vai tas ir klubs?

— Tā ir ciema padome. Klubs tur, — redzat? Ar tiem diviem gaišajiem logiem ceļa pusē . . .

Viņa aizsteidzās gandrīz teciņiem, un brīžam iztālēm kā plīstošs stikls zem viņas kājām ieplakās iešķindējās Iedus.

Gundega palika stāvam pasta ceļa galā. Viņa skatījās turp, kur pāri nelielajām ciemata mājiņām mirdzēja divi apgaismoti kluba logi. To priekšā auga kupls koks, laikam liepa, tagad, protams, kails. Bet visi zari bija tādas dzeltenīgas gaismas pielieti, ka šķila — liepa pilna zeltainu lapu.

Gaišās, laipnās logu acis droši raudzījās tumsā, kur stāvēja viņa, Gundega, svilinošajā, saltajā vējā . . .

Negaidot sāka snigt. Baltie putraimi, cieti kā ledus, cirtās sejā un dzēla. Viņa redzēja, kā viss pamazām izgaisa aiz krītošā sniega aizsega, it kā teātrī būtu aizveries priekškars. Vispirms pazuda klubs, tad apkārtējās mājas. Vēl brīdi pasta ēka rēgojās ka tumša, liela egle ar neskaidriem apveidiem. Tad pazuda arī tā. Visapkārt tikai čaukstēja un šalca gaišais, aizvien vairāk sabiezējošais sniega plīvurs, un zeme zem kājām kļuva pelēcīga kā vadmala, pēc tam balta un gurkstoša kā sāls. Viņa sāka iet.

Pēc brīža putenis mazliet atslāba. Pa labi un pa kreisi no lielceļa brīžam iznira ugunis māju logos. Arī Mcž-rotās tagad dega gaisma. Dzīvojamā ēka izskatījās pēc teiksmaina ciklopa — ar vienu pašu zvērojošu aci. Pa māju ceļu, acīm redzot, nule kāds gājis, jo vēl varēja saskatīt pēdas, ko sniegs nebija paguvis aizputināt. Gundega gausināja soli, it kā gaidīdama kādu uzsaucam vai aicinām.

Nesauca neviens. Gabaliņu pagājusi, viņa tomēr nāca atpakaļ un iegriezās celiņā, kas veda uz Mežrotām. Viņa soļoja kāda cita cilvēka pēdās, kas nekļūdīgi un droši veda pa līdzenākajām vietām. Acīm redzot, tas ir bijis zinātājs, šis iepriekšējais gājējs, droši vien mājinieks. Pagalmā Gundega piesardzīgi apstājās, gaidīdama suņa rejas vai vismaz rūcienu un skatīdamās, no kuras puses varētu iznirt pats četrkājainais sargs. Bet suns neparādījās. Mājas stāvēja klusas — kā aizsnaudušas. Iemītās pēdas vedināja tālāk. Te, pie lieveņa, tas, iepriekšējais gājējs, cik spriežams, bija apstājies un ar strupu zaru slotu slaucījis sniegu no apaviem. Slota stāvēja šepat pieslieta. Savus zābakus apslaucīja arī Gundega, uzkāpa pa trepītēm un pieklauvēja pie durvīm. Joprojām nekas neiztraucēja mājas mieru. Šķita pat, ka tā sastingusi vēl dziļākā klusumā, it kā izbrīnījusies par traucējumu.

Gundega nospieda rokturi — durvis bija vaļā. Viņa neziņā palika priekšnamā, kur valdīja tāda tumsa, ka vai acī durams. Bet te viņa pārliecinājās, ka māja nebūt nebija tik klusa. Kāds šķindināja pannu uz plīts, tad kaut kas krita, jādomā, nazis. Bet vel kaut kur tālāk, droši vien istabā, skanēja radio.

Gundega pieklaudzināja vēlreiz, šoreiz pie tām durvīm, aiz kurām dzirdēja šķindam pannu, un viņai tūlīt atvēra. Tas bija gluži svešs puisis, garš un tievs kā maiksts, ar biezām raga brillēm. Viņš draudīgi — kā Gundegai pirmajā acumirklī šķita — žņaudzīja rokā tuteni, apsējies sievišķīgi rožainu, gaužām īsiņu priekšautu ar volānu.

Gundega, mazliet minstinādamās, vaicaja pec Mati-solies.

Nē, diemžēl, nav, — puisis atteica. — Vēl fermā. Ak, piedodiet, man svilst kartupeļi!

Viņš metās pie plīts, lai glābtu, kas vēl glābjams.

Gundega nezināja, ko iesākt. Viņa mīņājās turpat pie sliekšņa.

Uzgaidiet kādu brītiņu, — beidzot puisis viņu atcerējās. — Sēdieties.

No istabas, uz kuru durvis stāvēja atvērtas, atskanēja balss, kas Gundegai uzreiz likās dzirdēta:

— Arčibald, kas tur atnācis?

Puisis atrūca kaut ko nesaprotamu.

— Arčibald!

— Pagaidi, Žauna, pašlaik man vakariņu gatavošanā visatbildīgākais moments. No izveicības atkarīga kvalitāte.

Gundega atplauka — pareizi, tā taču bija rudmate Žauna no kartupeļu talkas.

— Jūs pazīstamas? — Arčibalds sacīja ar atvieglinājumu. — Lūdzu, ejiet iekšā. Viņa guļ.

Tā bija ar bāli zilām tapetēm izlīmēta istaba. Uz galdiņa stāvēja radioaparāts, arīdzan mazs, tāpat kā šī istabiņa un gandrīz vai viss, kas tanī atradās, — skapis, plaukts, pat vāzīte un naktslampiņa.

Žanna patiesi gulēja gultā.

— Jau? — Gundega pabrīnījās.

— Kas «jau»? Migā?

— Jā.

— Es tā guļu jau pāra dienas. Angīna. Sēdieties šeit. Nē, labāk tur, varbūt slimība ir lipīga. Arčibald!

— Jā? — tas atsaucās no virtuves.

— Kā tad galu galā ir — angīna lipīga vai nav?

Arčibalds kaut ko atteica, bet tā arī nevarēja sadzirdēt,

ko īsti viņš sacīja.

Žaunas mati bija iziruši uz spilvena un pret tā košo baltumu izskatījās nevis kastaņbrūni, bet sarkani kā liesmu mēles. Uz deniņiem cauri gaišajai ādai, kas nekad neiedega, vīdēja zilas dzīsliņas.

Viņa uzsmaidīja Gundegai:

— Tā es pa nedēļai noguļu gandrīz katru rudeni . . . Jāgriež mandeles. Kā sadomājāt atnākt?

Gundega pateica.

Žanna iesmējās;

— No šī viedokļa nebūtu par ļaunu, ja jums vajadzētu

iet uz pastu vismaz reizi nedēļā, vai ne? Cilādi droši vien nemaz nedabūjat izkustēties ārā no ta meža. Es laikam nevarētu tur dzīvot — skumji. — Viņa padomāja un piebilda: Bet varbūt varētu, ja vajadzētu. Nezinu.

Man šeit, Mežrotās, palik tāpēc, ka garām iet ceļš . . .

Es nemaz nezināju, ka jūs dzīvojat šeit.

Pirms mēneša pārvācāmies. Mums par abiem ar Arčibaldu bija neliela istabele, divreiz niecīgāka par šo. Tagad lepni — katram sava. Te pie Matisones dzīvoja divi puiši, bet šoruden aizbrauca uz mehanizatoru skolu.

Viņa paslējās uz elkoņa un domīgi paraudzījās logā, aiz kura tumsā nekā nevarēja saskatīt.

— Te ir labi . .. Es dažreiz atbīdu aizkaru un skatos, kā uz ceļa murd dzīvība, — Žanna neveikli pasmējās, it kā sakaunējusies par saviem vārdiem. — Caurām dienām Matisono projām, Arčibalds projām, tad man vienai, te bezdarbībā valstoties, kļūst tik sērīgi, ka gribas gaudot kā vilcenei . . . Zināt, šodien man ienāca prātā, ka varbūt cilvēkam nemaz nav obligāti kaut kur mūžīgi jāiet vai jābrauc. Varbūt pieliek ar apziņu, ka ir šāda iespēja. Ja gribēsi, piecelsies un aiziesi. Bet, ja ir ceļš, tad vienmēr ir iespēja. Ojārs Vācietis kādā dzejolī saka — vajagot dzīvot ceļa jūtīs, kā stacijā uz čemodāna. Labi teikts, to es saprotu. Esat lasījusi?

Gundega pakratīja galvu:

Šeit es lasu ļoti maz. Avīzes nepienāk, un vispār . . .

Kāpēc?

Gundega novērsās. Tad pastiepa roku pret radioaparātu un, mirkli ieklausījusies mūzikā, sacīja:

— Tas ir Čaikovskis, jā?

— Jā.

— «Gulbju ezers»?

— «Apburtā princese».

Gundegas acīs pavīdēja vilšanās.

— Pat to esmu jau aizmirsusi. Kādreiz zināju.

Uz īsu mirkli viņas seja kļuva gaišāka, it kā to bulu skāris nevilšs saules stars.

Zināt, Žanna, mums Priedienā bi ja tieši tāds pats aparātiņš kā jūsējais . . .

— «Zarja».

— Jā. Bet, kad pārvācos uz šejieni, krustmāte Ilma sacīja, lai pārdodot, viņai esot cits, īsti labs.

— Un vai ir?

— Ir jau, ir. Bet ar to svētdienās klausās dievkalpojumus no Zviedrijas un vakaros dažreiz Amerikas balsi».

— Un viss?

— Reiz ieslēdzu radio, kad bija Balia koncerts. Krustmāte Ilma sacīja, ka tā esot tikai tāda plinkšķināšana, no kuras sāpot galva. Un baterijas jātaupot . . .

Gundega stāstīja šķietami vienaldzīgi, it kā nekas neskartu viņu pašu. Tad brīdi klusēja, nevis gaidīdama jautājumu, bet tikai sakopodama domas, un no jauna ierunājās:

— Šodien biju pie jūsu kluba, stāvēju un skatījos. Domāju, svešiem garāmbraucējiem tā ir tikai skaista ēka. Bet ja zina, kā viņu cēla, pēc darba, pa naktīm, bez atlīdzības . ..

— Jā ... — ar skaudību novilka Žanna. — Es ari to nokavēju. Romantika!

Vienreiz par to pastāstīju krustmātei Ilmai, — Gundega atsāka. — Netic, smejas. Kas nu iešot strādāt par baltu velti?

— Bet jūs, Gundega, taču arī strādājat par velti!

— Es? — viņa iesaucās patiesā izbrīnā. — Es tur dzīvoju, ēdu, man pērk drēbes. Nopirka drānu blūzei . . .

Jums pietiek? Gundega, sauksim viena otru uz «tu». Ko mēs jūsojam kā svešas? Tev pietiek ar to, ko tu saņem Mežakaktos?

Gundega neatbildēja.

— Tu esi komjauniete?

— Nē, — viņa sacīja. — Teicamniece nebiju, nekādu organizatores spēju nav. Tāds raksturs — pati vienmēr bīdāma un stumjama. Tā mani neviens arī neaicināja iestāties . ..

— Vienalga, — ar kaismi sacīja Žauna. — Ej projām no turienes, kas tevi tur?

— Uz kurieni? — Gundega atsaucās kā atbalss.

— Nu, nāc kaut vai šurp! Arčibald!

Viņš parādījās durvīs, šoreiz jau bez priekšauta.

— Gundegai nav kur palikt. Ko tu teiktu, ja viņa nāktu dzīvot pie mums? — Žanna iesāka bez aplinkiem.

Arčibalds vērīgi paraudzījās Gundegā, viņa acis aiz briļļu biezajiem stikliem izskatījās piktas, bet viņš teica:

— Ja vajag, saspiedīsimies.

— Tas nav tiesa, — Gundega steigšus sacīja. — Žanna nerunā patiesību! Man ir kur palikt, un šurp es nenākšu. Negribu nevienu apgrūtināt. Ko es šeit darīšu?

— Strādāsi, tāpat kā es un Arčibalds.

Acumirkli Gundegas acīs pavīdēja cerība, tad tās no jauna satumsa.

Gundega pēkšņi atcerējās kādu mazu sīkumu. Tas notika vakar. Viņa redzēja, ka no Lienas brūnganajām, tievajām rokām, kas drebēja ar katru dienu vairāk, izkrita māla bļoda un uz grīdas pāršķēlās. Viņa dzirdēja Ilmas dusmīgo uzsaucienu: «Cik tu esi šausmīgi neuzmanīga, māt! Mana kūku mīklas bļoda pagalam!» Un Lienas klusos vārdus, tik tikko sadzirdamus, kā nopūtas: «Ak, ja tu zinātu, Ilma, cik gauži piekususi es esmu ...» Gundegas sirds atkal nodrebēja skaudrā žēlumā, un tam līdzi nāca smaga, nomācoša apziņa: viņa taču nedrīkstēja pamest Lienu, viņa taču nedrīkstēja tai, nogurušajai, vārgajai, uzkraut vēl to darba daļu, kuru padarīja pati . . .

Kas par to, ka pasaulē ir Priediena, kas par to, ka pasaulē ir Mežrotas un Žannas mājīgā istabiņa! Gundega nekur nevarēja aiziet. Un pat pirmītējās neskaidrās cerības, ko viņa bija izjutusi tur, pastā, lasot Pumpuras vēstuli, tagad šķita bērnišķīgi naivas un vienlaikus apkaunojošas ...

— Nē, paldies, es tomēr nenākšu, — viņa stingri sacīja, un Žannai palika apslēpts, ko Gundega domājusi šajā īsajā brīdī. . .

Tā Gundega arī aizgāja.

Mežakaktos viņu sagaidīja Ilma, kas, acīm redzot, bija nobažījusies par viņas ilgo prombūtni.

Kas tev atrakstījis? — Ilma tūlīt apjautājās, pat neatplēsusi savu vēstuli.

Priedienas aptieķniece.

Ko ta’ vajag?

Gundega izbrīnā pacēla galvu, viņu pārsteidza Ilmas dīvainais satraukums.

— Tāpat vien... Patērētāju biedrībā varot dabūt kasieres vietu . ..

Bet kas tev par daļu! Tu tak nebrauksi! — Ilma to izteica viena elpas vilcienā.

Meitenes pirksti plucināja aploksnes stūrīti.

— Gunīt!

Gundega redzēja, ka Ilmas roka stiepās pret viņu. Viņa domāja, ka ta grib paņemt vēstuli. Bet nē. Roka stiepās, pieskārās viņas matiem un atkrita atpakaļ. Ilmas acīs bi ja savāds spīdums.

— Ko, krustmāt? — viņa neviļus vaicāja, lai gan nekas nebija sacīts.

Ilma klusēdama aizgriezās. Vēlāk viņa atplēsa arī savu vēstuli un ilgi raudzījās mazajā līnijotajā lapiņā, lai gan tur bija tikai dažas rindas.

— Dagmāra? — Diena minēja.

— Jā ...

Atkal iestājās klusums.

— Vai noticis kaut kas slikts? — no jauna ieprasījās Liena, jo tieši šis nogaidošais klusums viņai likās vēstījam ko ļaunu.

— Nekas ... — Ilma atbildēja un pēc brītiņa steigšus piemetināja. — Es rakstīšu, lai nebrauc.

— Vai tad viņa brauks šurp? Pavisam?

— Nē. Bet tikpat ... Es negribu . ..

Pēc tam visu vakaru Ilma klusēja. Retumis Gundega notvēra tas skatienu. Ilmas acīs bija nemiers un savādas izbailes.

3

Lai gan viņa bija rakstījusi, ka braukšot uz Meža-kaktiem, ierašanas iznāca pavisam negaidīta. Gundega nevarēja saprast, kāpēc Neris nebija rējis. Viņa ienāca bez klauvējiena, un Liena pat neatskatījās, domādama, ka pārradies Fredis. Turpat pie durvīm viņa nolika prāvu, brezentā ievīstītu priekšmetu, kas, piesliedamies sienai, apslāpēti iestrinkšķējās.

Tikai tad Liena ienācējai pievērsa uzmanību.

— Dagmāra!

Svešā apkrita tai ap kaklu, un viņas abas skaļi sabučojās. Pēc tam Liena pazagšus noslaucīja no acīm veca cilvēka vieglās aizkustinājuma asaras.

— Ilma, atbraukusi Dagmāra!

Ilma pārlieku nesteidzās. Iznāca tikai pēc laba brīža, kad Dagmāra jau bija paguvusi sasveicināties ar Gundegu, noģērbt mēteli un sirsnīgi sarunājās ar Lienu, kā maza meitenīte notupusies pie viņas bluķīša. Ilmai ienākot, viņa izslējās. Abas sievietes sasveicinoties sadevās rokām. Likās, katra gaidīja, ka tieši otra būs tā, kas spers soli uz lielāku tuvību. Plaukstas palika savienotas varbūt mazdrusciņ ilgāk, nekā tas parasts, tad izšķīrās.

— Labvakar . . . māt, — sacīja Dagmāra.

— Tomēr atbrauci?

— Kā redzi, — Dagmāra atbildēja bez smaida un pēc tam piebilda: — Garām braucot, iegriezos. Ilgi jau nepalikšu, parīt laidīšu projām. Jābūt darbā.

— Vai turpat vēl strādā, kop teļus tai sovhozā ?

— Turpat.

Tā sarunājas sveši cilvēki, kas autobusā nejauši nosēdušies blakus . . .

Dagmāra sāka kravāties pa somu, izvilka eglīšu svecītes un saldumus.

— Tās sveces jau tu gan vedi lieki, — atkal ierunājas Ilma. — Eglīti dedzinājām jau pa ziemsvētkiem.

— Bet šodien taču vecā gada vakars.

— Vecā gada vakarā nolīdzina visus parādus, — sa‘ zin kāpēc piebilda Ilma.

Dagmāras roka ar tajā sažņaugto svecīšu kārbu sastinga. Viņa pacēla acis, tās bija spožas un gandrīz melnas, un starp tām pēkšņi iezīmējās maza, spītīga krunciņa.

— Kam ir ko nolīdzināt . ..

Gundega no šīs mīklainās vārdu izmaiņas saprata visai maz. Vai Ilma bija ko parādā Dagmārai? Vai varbūt tā Ilmai?

(iundegas skopajās atmiņās Dagmāra bija palikusi kā izstīdzējusi, neglīta, garstilbaina skuķe. Bet tagad Gundega raudzījās pieaugušā sievietē, skatījās ar apbrīnu, ar klusu skaudību: «Cik skaista!» Palikuši tie paši ogļu melnie mati, kas ne vairs taisnām šķipsnām, bet viegliem viļņiem krita uz pleciem, kuri zaudējuši savu neveiklo, puicisko stūrainību. Pilnīgās lūpas kvēloja izaicinošā, dabiskā sārtumā. Un katrs solis bija tik viegls un graciozs, tā ka likās gandrīz vai neticami, ka viņa kaut kur nomaļā padomju saimniecībā nēsā dziras spaiņus un cilā dakšas.

Dagmāra iegāja istaba, pamezdama aiz sevis durvis vaļā līdz galam, izņēma no svečturiem pāri pusei nodedzinātās svecītes un salika tur jaunas, pašas atvestās.

Gundega iegāja viņai pakaļ. Te nu viņa bija, Dagmāra. par kuru Mežakaktos nezin kāpēc runāja tikai pusvārdiem, kuras zīmējumu noplēsa no sienas un iesvieda krāsnī, Dagmāra, kuru šeit negaidīja un labprāt pat nepieminēja. Kāpēc? Ko viņa bija izdarījusi sliktu, ko apvainojusi? Savādi. Viņa tomēr nebija ieradusies kā nožēlniece, viņa atnāca ar smaidu, lepna, brīva, un nezin kāpēc pat briesmonis Neris nerēja uz viņu . . .

— Ko tu uz mani tā skaties? — negaidot vaicāja Dagmāra.

Viņa iestiprināja pēdējo svecīti un raudzījās Gundegā caur zaļajiem eglītes zariem.

Lāgā neatminies vairs? Bet es tevi labi atminos, nēsāju pa mūsu pagalmu kukuragās. Tikai, kad iejūdzu Dūksi un gribēju tevi sēdināt ragaviņās, tu sāki bimbāt. Atceries?

Gundega atcerējās gan, bet ļoti neskaidri, kā raudzīdamas uz visu caur miglu, kas izdzēš cilvēku un priekšmetu noteiktos apveidus.

— Es nobijos no tā, kā viņu, Dukša ... — viņa, kā vainīga juzdamās, pasmaidīja. — Man no suņiem vispār . ..

— Ej nu, trusene! Varbūt tu baidies arī no Nera?

Gundegas plaši ieplestajās acīs paplaiksnījās izbaiļu atblāzma.

-Briesmīgi, — viņa vaļsirdīgi atzinās. — Vai tad tu . . . ne?

Dagmāra skanīgi iesmējās:

Muļķīt, es taču biju tā, kas viņu pārstiepa no Sil-m aliem.

— Tu?

— Kā tad! Pirms diviem, nē, pirms trim gadiem. Viņš bija šausmīgi jauks kucēns, labsirdīgs pēc dabas.

— Labsirdīgs, — Gundegas lūpas sašķobījās rūgtā smīnā.

— Kāpēc tu smejies!

Gundega pastāstīja atgadījumu ar Lieko, atkal pārdzīvodama visas šausmas un riebumu, ko bija izjutusi lai svētdienā, kad uzkrita pirmais sniegs.

Dagmāra klausījās neticīgi.

— Tas nekad nevar būt taisnība! — viņa kaisli iesaucās, kad Gundega pabeidza.

Un, pirms tā paguva ko teikt vai brīdināt, Dagmāra priekšnamā no vadža paķēra kādu apnēsātu apģērba gabalu, Freda svārkus, un izmetās pagalmā. Gundega vienā kleitā izskrēja pakaļ. Neris gulēja, purnu uzlicis uz ķepām, un nogaidoši raudzījās Dagmārai pretim.

— Nevajag! — Gundega iesaucās, bet Dagmāra neklausīja un gāja aizvien tuvāk sunim klāt.

Pēkšņi Neris strauji pielēca kājās un metās Dagmārai virsū. Gundega izbailēs iekliedzās, bet tad attapās — uzlicis priekškājas uz Dagmāras pleciem, suns snaikstījās, par varēm mēģinādams nolaizīt seju, bet viņa, klusi smiedamās, vairījās.

— Nerīt, kucentiņ, vai neliksies mierā! Nerīt . . .

Nočīkstēja ārdurvis. Gundega atskatījās — uz kāpnītēm stāvēja Ilma.

Ne-ri!

Ilma nekliedza, sauciens nebija spalgs vai nikns, bet tas dīvainā kārtā iedarbojās uz suni kā sitiens. Neris sarāvās, viņa spalva sabozās. Lēni, ļengani ķepas noslīdēja no Dagmāras pleciem, acīs kaut kas apdzisa, izplēnēja. Suns paraudzījās visapkārt ar nekā neredzošu, trulu skatienu.

— Būdā!

Nožvadzēja ķēde. Zemu noliecis galvu, viņš aizvilkās.

Dagmāra, tu esi traka, — Ilma sacīja ar atvieglinājuma nopūtu, viņš tak ir īsts zvērs!

Dagmāra neatbildēja, bet stāvēja novērsusies. Kad Ilma un Gundega paraudzījās viņā, tās ievēroja, ka Dagmāra raud. Viņa stāvēja savā melnajā zīda kleita un ielāpainajos Freda svārkos atkušņa dubļu vidū, un viņas krūtis strauji, nevienmērīgi cilājās . . .

Gundega sarāvās, tāpat kā pirmīt Neris, un metās skriet. Viņa pati nezināja, uz kurieni skrien. Mugurā bija tikai kleita vien, kājās čībiņas. Vienalga, vienalga! Bize atrisa, un viņa traucās vējā plīvojošiem matiem, kas pustumsā plandīja kā gaišdzeltens karogs.

Pēc kāda laika viņa apstājās un sajuta, kā sirds pukst — krūtis, kaklā, ausīs. Cauri meža šalkām viņa izdzirda steidzīgus, smagus soļus. Starp kokiem šaudījās vējluktura gaismas blāvais loks.

Tad Gundega atkal metās skriet. Visas pirmītējās izjūtas līdzcietība pret Dagmāru, skaudrs žēlums par Neri, negaidīts protests pret Ilmu — sajaucās, sakusa kopā, pārvērzdamās par bailēm, neskaidrām bailēm no pašiem Mežakakliem, un tās dzina Gundegu uz priekšu kā cirtienam pacelta pātaga: projām, projām, projām . . .

Beidzot viņa sajuta, ka nav vairs spēka gluži kā noklīdušam, piekusušam bērnam. Gribējās nokrist zemē, pieplakt pie slapjās sūnas un nekā nedzirdēt, nedomāt . . .

Kāda roka cieši satvēra viņas plecu, un Ilmas balss sacīja:

— Paldies dievam!

Viņa veda Gundegu ara no meža, bet tā bija tagad aiz noguruma ka sastingusi trulā vienaldzībā pret visu.

Mājas durvis stāvēja vaļā līdz galam, un uz lieveņa Dagmāra lūkoja aizdegt otru, parasti nelietotu vējlukturi, sūkstīdamās un apsvilinādama pirkstus. Ieraudzījusi nācējas, viņa aizsvieda degošo sērkociņu pa roku galam ārā dubļos, kur tas čūkstēdams apdzisa.

Ilma neko nepaskaidroja, un neviens arī nevaicāja.

Krāsns durvis bija vaļā, un tās mute pilna kvēlojošu ogļu, no kurām šur tur vēl iznira liesmiņa. Ogles te satumsa, te iekvēlojās, atbildēdamas vēja brāzmām. Cik labi skatīties lēnām apdziestošās oglēs .. .

Kāds viņai novilka sabrislās čībiņas un atnesa cilas, svešas, bet sausas. Gundegai likās, ka tā bija Dagmāra. Pagrieza galvu — Ilma. Viņas tagad bija istabā divas vien. Eglīte kaktā stāvēja tumša, priecīgi raibām, bet neaizdegtām svecītēm, un tikai viegli smaržoja.

Tu paliksi liet laimes? — Ilma klusi jautāja. — Es sadabūju alvu.

Gundega gurdi papurināja galvu un sacīja kā piekusis bērns:

— Nē, es negribu laimes. Gribu gulēt.

Viņa uzgāja augšā, savā istabiņā. Uzdedza lampu, atgūlās, domādama, ka neaizmigs, bet tūlīt pat iegrima dziļa miega.

īsi pirms pusnakts pa kāpnēm uznāca Ilma, ielūkojās istabiņā un, ieraudzījusi Gundegu guļam, grasījās jau nodzēst lampu un iet projām, kad uz galda pamanīja vēstuli. Tā bija tā pati, no Priedienas aptieķnieces. Acis ātri pārskrēja sīki aprakstītajam papīram, tad pēkšņi tam smagi uzgūlās roka. Pirksti sažņaudzās dūrē, saburzot papīra lapu. Brīdi viņa palika tā, ar sagumzīto vēstuli rokā, un raudzījās uz guļošo Gundegu. Ilmas seja pamazām atmaiga, bet nekļuva tādēļ jaunāka, gluži otrādi, tā bija vecas, savu mūžu nodzīvojušas sievietes seja, kurā laiks ievilcis daudzas rievas.

Ilmas lūpas mēmi sakustējās, bet ko viņa sacīja, nevarēja saprast. Vai viņa lūdza dievu, vai sūtīja kadam lāstus? Kas to lai zina . .. Nebija neviena, kas varētu dzirdēt.

Beidzot viņa lampu tomēr nodzēsa, klusām aizvēra durvis un uz pirkstu galiem kāpa lejup, katrreiz piesardzīgi apstādamās, tiklīdz trepes iečīkstējās. Vēstuli viņa iemeta krāsnī. Papīrs uzliesmoja. Nodzisa. Viņa paņēma kruķi un savandīja melnās plēnes.

Sienas pulkstenis pašlaik sila divpadsmit.

4

Gundega pamodās no tā, ka uz viņas gultas malas kāds apsēdās. Viņa atvēra acis — Dagmāra. Bija vēl tumšs, taču viņa zināja, ka ir jau rīts.

— Laimīgu jauno gadu, Gundega!

Dagmāra noliecās un noskūpstīja viņu uz vaiga.

\ iņas paraudzījās viena otrā. Dagmāras acis blāvi mirdzēja. Galva bija noliekta pāri Gundegai, un abpus vaigiem lejup plūda viņas krāšņie, viļņainie mati, gandrīz skardami spilvenu. Dagmāras seja šķita zaudējusi visu krāsu spilgtumu, tā vidēja kā izzīmēta tikai ar melnajiem un pelēkajiem toņiem vien, bet arī tāda tā patika skaista, varbūt pat vēl skaistāka nekā gaismā. Gundega manīja Dagmāras elpas siltumu. Bija tik neparasti šeit, Mežakaktos, pamosties un sajust dzīvas būtnes dvašu uz savas pieres.

Tu jau sen esi šeit? pēc brītiņa Dagmāra ievaicājās.

Gundega pateica.

— Nabadzīte ... — Dagmāra paklusām sacīja tikai šo vienu vārdu.

Klusumā, kas iestājās pēc tam, varēja skaidri sadzirdēt, kā tikšķ pulkstenītis uz Dagmāras rokas.

— Kur tu gulēji, Dagmāra?

— Es? Lejā pie vecāsmātes.

— Šī ir tava istaba, vai ne?

Bija . . .

Dagmāra!

Jā?

— Ueiz es vecaiinālei jautāju, kāpēc tu esi aizgājusi no šejienes.

I n viņa?

Viņa neatbildēja.

Un Ilmai? Ilmai tu nevaicāji?

— Nē.

— Redzi, Gundega, man nebija Bušmaņu ierauga.

Ierauga?

Varēja redzēt, kā klusos, aizturētos smieklos nodrebēja Dagmāras pleci:

Tu brīnies? Zini, man Mežakakti allaž bijuši tikai vienkārša māja, četras sienas, jumts virs galvas. Man nekad neienāca prātā kaut ko upurēt šīm četrām sienām, pielūgt šīs četras sienas.

-— Cik tu savadi runā, — Gundega domīgi sacīja. — Krustmāte Ilma reiz sacīja, ka tas esot tādēļ, ka . . .— viņa aprāvās, baidīdamās Dagmāru aizvainot.

— Tāpēc, ka es esmu sveša, ka man ir poļu asinis. Jā?

Gundega tikko manāmi palocīja galvu.

Dagmāra savādi pasmējās:

— Ko tu kautrējies? Domā, ka es pati to neesmu dzirdējusi atliku likām. Ikreiz, kad skolā gadījās divnieks, ikreiz, kad darīju ko citādi nekā viņa. Par to, ka nevarēju iemācīties adīt, par to, ka man melni mati . . .

Tu ilgi nodzīvoji šeit?

Vairāk nekā piecpadsmit gadu.

Ilgi . . .

Ilma mani paņēma no patversmes. Pēc tam kad mana māte aizgāja bojā. Viņa bija pagalam no granātas sprādziena jau četrdesmit pirmajā gadā.

— Un tēvs?

— Nezinu, — Dagmāra strupi atteica.

— Kātā — nezini?

-— Tēvu es nepazīstu. Viņš aizdzina manu māti no savām mājām, kad es vēl nebiju nākusi pasaulē. Viņa bija atnācēja no Polijas, laukstrādniece . . .

Lejā vārstījās un atkal aizkrita durvis, bija dzirdami soļi. Acīm redzot, tur staigāja Ilma.

Smīns sašķobīja Dagmāras lūpas:

— Vaktē.

Gundega nesaprata.

— Vaktē, lai es tevi nesamaitāju, — Dagmāra paskaidroja.

Gundega paslējās uz elkoņa:

— Kāpēc?

— Es jau esmu Mežakaktu pazudusī meita, grēciniece, atgriezts rieciens.

— Bet pret mani visi izturas ļoti labi, — Gundega naivi sacīja. — Vakar pat, mani aicināja liet laimes . ..

— Kas tas ir — laime?

— Es nezinu . . . Kaut kur lasīju, ka laime esot tad, kad cilvēks vairs nevēloties nekā.

— Tas būtu pārāk bēdīgi — neko vairs nevēlēties. To es nevaru saprast. Ak, es atkal esmu tik nepiepildāma, bet ne tāpēc, ka būtu nelaimīga. Es varētu jaunajam gadam sastādīt garu garo sarakstu.

— Un ko tu gribētu? — Gundega jautāja ar smaidu.

Nu, piemēram, lai man un Aleksandram nekad nebūtu jāšķiras . . .

Kas viņš tāds ir?

— Aleksandrs? Draugs. Un, ja melns kaķis nepārskries pār ceļu, tad nākamgad — ak jā, tagad jau jāsaka: šogad — mēs apprecēsimies. Gribētos, lai mūsu padomju saimniecības direktors iedotu mums istabu, lai es tiktu uz pašdarbības skali Rīgā, lai . . . Zini, Gundega, es mazdrusciņ dziedu. Kaut varētu iekļūt konservatorijā! Šoruden iestājos vakarskolā, desmitajā klasē, jāiedzen iekavētais. Un vēl es vēlētos, — Dagmāra piebilda smiedamās, — lai nebūtu tik veca: man maijā būs jau divdesmit četri gadi.

— Cik tu esi laimīga, Dagmāra!

— Uja, kāpēc?

— Tāpēc, ka tev ir tik daudz ko vēlēties. Bet es nezinu, ko gribu. Pat tad, ja man kāds dotu trīs vēlēšanās, kā pasakās . . .

Dagmāra iededza lampu. Cilindrs melodiski ieskanējās kā stiga, un istaba pielija ar gaismu.

Gribi, es tev parādīšu Aleksandra fotogrāfiju, — Dagmāra piedāvāja.

Papēžus klaudzinot, Dagmāra noskrēja pa kāpnēm lejā un atgriezās ar pases formāta ģīmetnīti, kurā bija redzama garena, patīkama seja ar smaidīgām acīm.

— Tu viņu mīli, Dagmāra?

— Kā tad citādi!

— Un viņš tevi?

— Protams.

— Tas ir viegli vai grūti? — Gundega vaicāja, pagalam pietvīkusi.

Dagmāra iesmējās:

— Redz, ko izdomājusi! Kā lai tev to pasaka? Tas ir tāpat kā dzīvot — gan viegli, gan grūti, — viņa brīdi padomāja, tad turpināja. — Domā, katru vakaru kulties sešus kilometrus uz skolu ir nieks! Citreiz tāds slapjdraņķis, ka gribas nospļauties un likties gultā. Vienreiz tā arī izdarīju, bet pēc tam bez miega novārtījos visu nakti kā uz eža muguras. Un nākošajā vakarā aizskrēju kā spārnos. Kājām, jo bija tāda atkala, ka nevarēja braukt ne ar riteni, ne slēpēm. Un sit mani nost — nevaru tev pateikt, vai bija grūti vai viegli . . .

Viņas lūpas savilkās tikko jaušamā smaida, kas bija domāts nezin kam. l)n seju apstaroja it kā iekšēja gaisma, visspožāk degdama tieši Dagmāras acis.

— Bet es ... — skumji novērsās Gundega, — es nedaru nekā. Redzu tikai — aiziet diena, vēl viena un vēl. Tā bez gala. Un nav ne īsti grūti, ne īsti viegli . . .

Kā tu vari tā teikt, ja tev ir vesela bagātība — galva uz pleciem un divas rokas!

Gundega pētījoši ielūkojās Dagmāras sejā — vai tā nesmejas? Nē, nesmejas.

— Vai tad pietiek ar divām plikām rokām? — viņa šaubīdamās noteica, it kā skaļi domādama.

Tu runā gandrīz tāpat kā Ilma. Arī viņa skatās uz rokām tikai tālab, lai redzētu, cik vērti ir cimdi.

Ai, Dagmāra, — skumīgi sacīja Gundega, — kālab mums jāstrīdas svētku rīta!

— Vai tad mēs strīdamies, Gundega, mazulīt? Mēs tikai runājam par dzīvi. Labi, ģērbies, iesim lejā . . .

Kad viņas devās pa kāpnēm lejup, Gundegai pēkšņi šķita, ka būtu negaidot strauji aizvērušās zāles durvis, kas pirms tam nezin kāpēc bija stāvējušas pusvirus. Bet tas notika vienā acumirklī, un vēlāk viņa tā arī nelika skaidrībā, vai tiešām ko redzējusi vai ari viss tikai licies. Viņa atcerējās Dagmāras vārdus, bet nespēja tiem noticēt. Kāpēc lai Ilma viņu sargātu no Dagmāras? Kādas blēņas!

Tomēr palika savāds, neizskaidrojams nemiers, un viņa vairākkārt neviļus atskatījās, kā cilvēks, kuru izseko . ..

Atvesto, brezentā ietīto priekšmetu Dagmāra no virtuves ienesa istabā. Liena no ārpuses to aptaustīja un tikpat netika gudra.

— Kas tas ir? — viņa Dagmārai pavaicāja. — Tā kā liela ēvele, kā panna ar garu kālu?

— Ēvele, ha, lia, ha, panna! Vai, vccomāt, tā taču ir ģitāra! Ko tu nopūties?

- Zeķes tu laikam tā ari neesi iemācījusies adīt . . .

— Zeķes es nopērku veikalā.

— Katrai meitai jāprot adīt.

— Tas bija agrāk, tagad . . .

Tagad jāprot spēlēt uz ģitāras, — Liena iemeta starpā, bet Dagmāra jaunā neņēma.

... tagad jāprot spēlēt arī teātri, volejbolu, šahu . . .

— Varbūt arī kārtis?

Dagmāra valšķīgi iesmējās:

Obligāti gan nav.

Varbūt jāslrādā ari nav?

Tu, vecomat, domā, ka es tikai slinkoju? Uz Oktobra svētkiem manu bildi uzlika uz Goda plāksnes.

— Kas tur par labumu?

— Iedeva ari prēmiju.

- Es nerunāju par naudu, — Liena padomājusi piebilda. — Un tu to prēmiju izpirki niekos.

Kāpēc niekos? Redz. iegādājos ģitāru.

Viņa attina instrumentu un kā izmēģinot pastrinkšķi-nāja stīgas.

Rūlu labāk nopirkusi kādus siltākus brunčus, — Liena ieminējās.

— Man jau nesalst, vecomat, — Dagmāra bezrūpīgi atteica.

— Tu esi tāda pati kā agrāk, — Liena sacīja, un no balss nevarēja noteikt, vai viņa priecājas vai sūrojas.

-— Vai tas ir slikti? Vecomat, gribi, es tev uzspēlēšu romanci?

Kas tad ir tā romance?

— Tāda dziesma, parasti par mīlestību.

— Ko nu man vairs tā mīlestība .. .

Taču Dagmāra piemetās uz krēsla malas un, vēl kādu brītiņu pastrinkšķinājusi stīgas, sāka dziedāt, pavadīdama pati sevi.

No virtuves ienāca Ilma, bet Dagmāras sejā nepakustējās ne vaibsts. No augšas pa kāpnēm noskrēja lejā Gundega. Un visbeidzot parādījās ari Fredis, aizvērdams durvis tik klusu, it kā mājās būtu slimnieks.

Viņš palika turpat pie sliekšņa, baidīdamies pakustēties un, nodūris acis, raudzījās uz nobružāto zābaku purngaliem. Viņš neredzēja Dagmāru, un skaņas aizplūda viņam garām, kā migla, kā dūmi. Frcdis ari nejuta gandrīz neko, bez domām šūpodamies it kā viļņos vai ari šūpoles, nemanot sava ķermeņa smagumu. Savukārt Ilma nenovērsa no Dagmāras acu un lūkojās tanī tikai kā jaunā, skaistā sievietē: skaistā — kāda viņa pati nekad nebija bijusi, jaunā — kāda viņa vairs nav un nebūs. Bet Lienai Dagmāra šķila kā krāšņs, svešāds, neizprotams paradīzes putns — viņa vērās, neviļus tīksminādamās par tā skaistumu un tajā pašā laikā it kā nožēlodama, ka tas nedēj ēdamas olas. Un Gundega — Gundega dzirdēja tikai dziesmu.

Skaņas aprāvās. Un visās sejās atkal atgriezās parastā, ikdienišķā izteiksme.

— Tu krieviski dziedi? — Ilma tikai tagad it kā atguvās.

Tie ir Ļermontova vārdi. Tulkojumā nav vairs tas.

Jums tur, sovhozā, laikam tikai krievi?

Kāpēc? Lielākā daļa latviešu, bet ir arī krievi, divi ukraiņi un pat viens gruzīns.

Ilma sāji saviebās:

Un direktors?

- Latvietis. Bet vai tad nav vienalga?

Tev jau vienmēr ir bijis vienalga, — Ilma sacīja ar vāji slēptu nepatiku. — Vienreiz pa vairākiem gadiem iegriezies Mežakaktos un uzreiz svešā valodā.

Vai tas ir pārmetums? Kad okupācijas gados te runāja vāciski, tad .. .

— Nevajag, Dagmāra, — noguruša cilvēka balsī viņu apsauca Liena.

Dagmāra apklusa un vīstīja savu ģitāru atpakaļ brezenta gabalā. Stīgas vairākkārt apslāpēti icstrinkšķējās. Tās bija vienīgās skaņas. Sasējusi auklu, Dagmāra izslējās.

- Koncerts beidzies, — viņa sacīja bez pirmītējā asuma, ar vieglu zobgalības pieskaņu.

Klausītāji sakustējās kā pēc īsta koncerta beigām un gāja no istabas laukā. Iziedami uzmeta skatienu mēmajai ģitārai, kas tagad, brezentā ievīstīta, atkal neizskatījās pēc mūzikas instrumenta, bet drīzāk pēc lielas ēveles vai pannas ar garu kātu, kā iepriekš bija sacījusi Liena.

Gundega nesaprata, kas bija izraisījis Ilmas negaidīto uzbrukumu Dagmārai, kurš gandrīz noveda pie nepatīkamas, skarbas vārdu izmaiņas visu klātbūtnē, ja vien nebūtu iejaukusies Liena. Viņa vēl aizvien atradās dziesmas varā, melodija skanēja ausīs, tāpat vārdi, un likās, vienalga, kādā valodā lie izteikti, ja tikai tie ir skaisti, labi vārdi.

Bet krustmāte Ilma? Kas nepatika tai?

Gundegai bija septiņpadsmit gadu, viņa pazina tikai to labo skaudību, kas robežojas ar klusu apbrīnu un nemudina nedz ko nomelnot, nedz ko atņemt. Viņa nezināja, ka ir vēl citādas jūtas, novītušas pusmūža sievas negantā skaudība, veca kā pati pasaule — par otras sievietes jaunavīgo seju, zīdnnkstajiem matiem un skaisto balsi. Viņa nezināja, kā cilvēku var izmocīt pastāvīgas bailes, viņa nezināja, ka var būvēt cerību celtni uz iedomu irstošajām smiltīm . . . Viņa vēl bija ļoti jauna un nenojauta, ka tas viss gadās cilvēka dzīvē. Liena saprata daudz daudz vairāk . . .

Viņas abas klusēdamas aiznesa uz kūli pilnos spaiņus. Vecā un jaunā, katra ar savām domām .. . Atgriezušās atrada priekšnama durvis pamestas vaļā. Acīm redzot, šurp, uz virtuvi, bija nākusi Ilma vai Dagmāra. Tagad neredzēja nevienu, tikai no istabas skanēja viņu abu balsis. Ko viņas runāja, uzreiz nevarēja saprast.

Taču beidzot Gundega saklausīja, kā Dagmāra uztraukta paskaļāk teica:

— Es vēl nepastāstīju visu, māt. Arī mans līgavainis, tas, kura fotogrāfiju rādīju, ari viņš ir krievs. Tā, tagad tu zini to.

— Bet tu taču vismaz nesareģistrēsies ar viņu? Visu mūžu nodzīvot ar krievu!

— Ar cilvēku! — Dagmāra sacīja ar uzsvaru.

— Tu aiz savas jaunības un mīlestības nekā neredzi. Viņi ir citādi . . .

Tālākie vārdi saplūda nesaprotamā murmināšanā, un negaidot atkal noskanēja Dagmāras izsmējīgais sauciens:

— Cik tu visu labi zini, it kā pati būtu Krievijā dzīvojusi! . . .

Gundega paskatījās uz Lienu. Tā bija zemu zemu noliekusi galvu, slēpdama seju. il kā vairīdamās no kaul kā draudīga.

Bet cauri durvīm Dagmāras skanīgo balsi varēja sadzirdēt tik skaidri, it kā viņa runātu šepat virtuvē:

Saki, kā tev trūkst, māt? Jumta virs galvas, apģērba, maizes? Par kādu trūkumu tu runā? Pirmīt pēc pusdienām, kurās tev bija nevis plika maize vai kartupelis ar sāli, bet cūkgaļa un buberts, tu nezin kāpēc runāji nevis par vižu pīšanu, bet par lakādas kurpēm un televizoru. Tu braukā ar motociklu un prāto, ka tev tas jau par vecu un par prastu, ka vajadzētu varbūt automašīnu . . .

— Man neviens neko nav devis par velti, — sacīja Ilma, — esmu plēsusies dienām un naktīm.

— Vai tāpat tu neplēsies arī agrāk? Un kas tev par to tika?

— Es būtu mantojusi mājas.

— Vai tagad tevi kāds dzen no šejienes laukā?...

Gundega redzēja, kā Liena pēkšņi piecēlās un gāja uz

durvīm. Viņa tipināja sīkiem solīšiem, steigdamās, bet patiesībā virzījās uz priekšu ļoti lēni, saliekusies, it kā Ilmas vārdi tai sāpētu kā krusas graudu sitieni.

— ... Laukā nedzen, bet nevienu bridi nevaru justies kā saimniece savās mājas. Katrs, kam nav slinkums, var bāzt degunu manā kūtī . . . Kādu aploku cūkām es ierīkotu aiz kūts, saules pusē — divdesmit, trīsdesmit barokļu — eksporta bekons. Bet tagad man mežā jākapā žagari, jāravē sējumi un jānoskatās, kā pa manu zemi ņemas kolhoza traktors . . .

— Tu runā kā budzicnc, māt!

Liena bija piegājusi pie durvīm un pastiepa roku pēc kliņķa.

— Es esmu strādniece! — tajā brīdī iesaucās Ilma. — Redzi, kādas manas delnas: vienās vīlēs.

Varēja sadzirdēt, kā istabā noblarkšķēja krēsls.

— Tev, māt, ir strādnieka rokas, bet nav strādnieka sirds, — noskanēja Dagmāras balss.

—... sirdi jau neviens neredz, Dagmāra. Domā, es varu piedot tos gadus, ko Fricim vajadzēja nonīkt kā vilkam mežā. Sabendēja veselību, iegāja vīrs kā ozols, atgriezās sieksta.

Neviens nav vainīgs, ka viņš nekaroja pret hitleriešiem, bet iemuka mežā, lai slepkavotu godīgus cilvēkus.

Paliec klusu, Dagmāra! Ericis nekad nevienam nav piedūris ne pirksta. Viņš tur, mežā, citiem tikai vārīja ēst.

No salaupītiem produktiem vārīja ēdienu slepkavam.

Liena pacēla galvu un paskatījās uz Gundegu, viņas grumbaina seja bija bāla un stinga ka cilvēkam, ko pārsteigusi pēkšņa nelaime. Gundega sēdēja, atbalstījusies ar elkoņiem pret galdu, un nekustīgi raudzījās kailajā, mazliet apkvēpušajā virtuves sienā . . .

Durvis aizcirtās. Šis troksnis pāršķēla visas citas skaņas.

Tādiem pat sīkiem, nevienmērīgiem solīšiem Liena pienāca pie Gundegas, kā piedošanu lūgdama, noglāstīja roku un sacīja smagā pašapsūdzībā:

— Es ... es esmu pie visa vainīga, bērniņ . . .

Ilmu Liena sagaidīja ar to pašu vecum veco, mēmo atgādinājumu, ko ta izlasīja viņas skatienā:

«Ko es teicu? No mājinieka neko nenoslēpsi ...»

Un Ilma atbildēja bez vārdiem:

«Tā jau es paredzēju un nojautu! Tāpēc es negribēju, lai šurp brauc Dagmāra ...»

Bet balsī viņa nekā neteica. Piegāja pie Gundegas, pieliecās, kā gribēdama to apskaut, taču neiedrošinājās. Kaut kas atturēja, brīdināja — bailes tikt atgrūstai, atraidītai, piedzīvot šo kauna mirkli tieši Dagmāras klātbūtnē.

Tu laikam neesi īsti vesela, Gunīt, — viņa tikai sacīja pēc brīža, un viņas balsi nebija pārliecības, tā skanēja nomākta un mazliet aizsmakusi.

Gundega airi pavērās Ilmā, skatienā bija nepārprotamas vilšanās sāpes. Pēc tam viņa piecēlās un strauji pagāja Ilmai garām. Varēja sadzirdēt, kā zem viņas soļiem nočīkstēja kāpnes, tad viss apklusa.

— Viņa ir par daudz jūtīga! — neveikli juzdamās, noteica Ilma.

— Tu vēlies, lai viņa būtu kā koks vai kā akmens, māt? Tu gribi ar viņu izdarīt to pašu, ko ar . . . Neri? — ierunājās Dagmāra.

— Kas tev vispār nāk prātā, Dagmāra! — Ilma nosodoši sacīja. — Nerim tādam jābūt, jo viņam jāsargā manta .. .

— Vai ari Gundegai būs jādara tas pats? Bet ja viņa negrib?

Ilma nesaprata:

— Ko negrib?

— Tavu mantu.

Ilma nogrozīja galvu:

— Tu, Dagmāra, par visiem spried pēc sevis. Kā nu var negribēt mantu!

— Es viņai šorīt vaicāju, ko viņa vēlētos jaunajā gadā.

— Nu, nu, un viņa?

Dagmāra pavīpsnāja:

— Nepriecājies, mantu viņa negribēja. Viņa vēlējās laimi, bet nezināja, kāda tā ir.

— Viņa vēl ir jauna, — Ilma noteica ar vieglu smaidu.

— Tādā vecumā grib vai 11u visu pasauli, vai arī neko.

— Es gribēju kļūt Mežakaktu saimniece.

— Tad tas ir piepildījies . ..

— Toreiz es visu iedomājos citādi, — Ilma klusi sacīja.

Viņa piegāja pie galda un apsēdās uz tā krēsla, kur pirms brīža bija sēdējusi Gundega. Ilma jutās piekususi — no pirmītējā strīda ar Dagmāru, no bailēm par Gundegu, no neziņas, kā tālāk rīkoties, ko darīt, lai visu grieztu par labu. Ilma nespēja līdz galam izprast meitenes izjūtas, un viņa meklēja atbildi pati savās jaunības atmiņās, pūlēdamās atcerēties, ko toreiz domājusi, pēc kā ilgojusies un liekusies. Atminējusies pasmaidīja:

— Man gribējās kādreiz aiziet uz balli. Bet vispirms nelaida māte, pēc tam — vīramāte.

— Un tagad nelaid tu pati.

— Ko nelaižu?

— Kaut vai Gundegu.

— Kas viņai tur ko meklēt? — Ilma steigšus atvairījās, atkal aizmirsusi visu, par ko nupat bija domājusi. — Sveša vieta, sveši ļaudis.

— Vai viņa lai dzīvo te kā mucā!

— Viņa nekad vēl nav sūdzējusies, — Ilma taisnojās.

-— Viņa, manuprāt, nav no tiem, kas sūdzas. Kad

viņai kļūs par grūtu, viņa vienkārši piecelsies un aizies.

Ilma sarāvās:

— Ko tu ar to gribi sacīt?

— To, ko teicu ...

Ilma sēdēja, nogrimusi domās, kā nekustīgs, pelēks tēls. Tikai pirksti neatlaidīgi virpināja uz galdauta nokritušu skuju un acis sekoja zaļās egļu adatiņas ņirbēšanai. Tad tās pacēlās un vērās Dagmārā.

— Tu domā, viņa šovakar gribētu iet?

-— Protams.

Ilma atkal padomāja.

— Labi, ejiet, — viņa beidzot sacīja kā nopūzdamās, nebūdama skaidrībā, vai dara labi vai slikti. Vai šī atļauja tuvinās Gundegu viņai jeb vai gājiens turp, tai pasaulē, no kuras Ilma to visu laiku modri sargājusi, Gundegu no viņas atsvešinās vēl vairāk? ... Kas to lai zina ...

8

Viņas bija nokavējušās. Daudz gan ne, tomēr pietiekami, lai, ienākot zālē, justos mazliet neērti. Lai cik klusi atvēra un atkal aizvēra durvis, dažas galvas tomēr pagriezās atpakaļ. Viņas aplūkoja vairāki ziņkārīgi acu pāri. Dagmāra ar Gundegu piemetās sola galā, un interese par viņām tūlīt izrādījās zudusi.

Skatuves priekškars jau bija atvilkts. Dekorācijas likās gaužām vienkāršas, drusku nemākulīgi gatavotas, acīm redzot, arī mākslinieks, tāpat kā aktieri, nācis še pat no kolhoza ļaužu vidus. Gundega nebija ne lasījusi, ne noskatījusies viencēlienu, ar kuru pašlaik nopūlējās pašdarbnieki. Viņa redzēja cilvēkus staigājam pa skatuvi, runājam, smejamies, bet tam visam uzreiz neizdevās atrast kopsakarību, jo sākums bija nokavēts. Gundega ieklausījās vieglajā šalkoņā, kas brīžam pārskanēja pāri zālei, sajuta Dagmāras silto sānu sev līdzās, saskatīja pustumsā gaistošos augstos griestus virs galvas un apgaismoto, ņirbošo skatuvi. No visa tā uzvēdīja kaut kas pazīstams, tuvs. Viņa netika skaidrībā, kas īsti tas bija, un tikai nodomāja: «Cik labi . ..»

Pirmīt, brienot šurp, vienā kurpē bija krietni iebiris sniegs, zeķe kļuvusi mitra. Tagad kāja tai vietā mazliet sūrstēja. Seja kaisa. Kaisa no vēja un priecīgā satraukuma.

Uzdegās gaisma. Visapkārt skanēja aplausi.

Dagmāra viņai viegli piebikstīja:

— Gundega, tu guli, vai?

Nē, viņa negulēja. Dagmārai pretim paraudzījās gaismā apžilbušas, tādas ka apskurbuša cilvēka acis.

— Patika?

Gundega pa īstam tā arī nekā nebija sapratusi, bet viņai likās kauns atzīties, un viņa palocīja galvu.

Dagmāra pasmējās:

— Tu izskaties, ka no tumsas izvilkta saulē.

— Kāpēc saulē? Deg spuldzes ...

Viņa pacēla skatienu augšup. Tagad griesti vairs nerādījās tik augsti kā pirmīt, bet balti balti. Gludi, bez izgreznojumiem. Ne kroņlukturu, ne kolonu. Nav jau teātris vai koncertzāle, tikai vienkāršs, pašu rokām celts kolhoza klubs. Elektriskās spuldzes matētos kupolos izstaroja maigu, mājīgu gaismu. Šeit nebija atsevišķas telpas dejām, tāpēc krēslu rindas ikreiz nācās izjaukt, aizstumt līdz sienām, lai vidū paliktu brīvs laukums. Tikai egli neaiztika neviens, lai gan tā aizņēma prāvu stūri. Egle šodien bija gavilniece. Lai gan trūka degošu svecīšu dūmainās smaržas, bet laistījās tikai elektrisko spuldzīšu daudzkrāsainais mirdzums, gaisma tomēr bija un zaļums, un svaigo skuju atturīgais aromāts . . . Kāds jokdaris uz zariem bija sakāris kliņģerus un jocīgus piparkūku zvēriņus, kas tievā diegā visu laiku šūpojās

un kustējās, atmirdzēdami drīz zili, drīz sarkani, drīz dzelteni. Augšējos zaros vidēja čiekuri — īsti, rudi, nevis apzeltīti ...

Raudzīdamās uz šo smuidro, tumšzaļo skaistuli, kura ar galotni gandrīz skāra griestus, Gundega atcerējās eglīti, ko Ilma, nākdama no darba, bija pārnesusi Meža-kaktos. Tā bija maza, un viņa, iestiprinājusi to niecīgā koka krustiņā, uzlika uz ķebļa un izrotāja. Ziemsvētku vakarā Ilma aizdedza sveces. Pēc tam viņas abas ar Lienu nodziedāja dažas dziesmas — par klusu nakti, bērniņiem un kaut kādu rozīti. Fredis, kas bija dabūjis no Ilmas dāvanu — pāri flaneļa apakšveļas, ar sainīti klēpī sēdēja tāpat klusēdams. Bet Gundega domīga vēroja, kā svecītes izdega, apdzisa cita pēc citas, gluži kā dzīvas izdvesdamas pēdējo dūmu strūkliņu, līdz beidzot atlika viena. Kad izkūpēja ari tā, viņi palika tumsā ...

Kāds puisis iedarbināja radiolu. Skaļrunis vispirms iepļerkšķējās. Šis troksnis droši vien bija kāds gluži tehniskas dabas traucējums, nebūt nepiederīgs pie valša, kas sāka skanēt tūlīt pēc tam. Senais valsis vecajiem atgādināja jaunību, bet jaunajiem ... Viņiem atgādināt nevajadzēja neko, šodiena bija viņu jaunība . ..

Mūzika skanēja, bet laukums zāles vidū palika tukšs. Puiši vilcinājās, cenzdamies slēpt savu kautrību ar mākslotu nevērību. Tikpat pasvītroti izklaidīgas bija meičas, lai gan sirdis pukstēja trauksmaini, it kā tūlīt, tūlīt būlu jāizšķiras kam ļoti svarīgam. Tad no pulciņa zāles otrajā pusē izspraucās garš puisis tumšzilā uzvalkā un nāca, tuvojās. Tikai tagad Gundega beidzot pazina to. Viktors!

Viņš taču nāca tieši šurp. Paies garām? Nē? Nē!

Gundega nemanīja grīdu zem savām kājām, cilvēki it kā pašķīrās — varbūt tiešām pašķīrās? Viņa neuzdrošinājās paskatīties Viktora sejā un tikai manīja, ka viņa plaukstas ir platas un lielas, jā, pareizi, gluži tādas pašas tās bija gandrīz pavisam mierīgi gulējušas uz automašīnas stūres, toreiz, kad viņi brauca no Saujas . . .

Visi pašlaik droši vien skatījās uz viņiem, visas acis, visa ļaužu pilnā zāle. Vai tiešām pirmīt viņa nemanīja grīdu? Tagad tā pievilka gluži kā magnēts. Un viss ķermenis šķita smags, neveikls. Viņai likās, ka tūlīt pakritīs, aizķersies kaut kur un pakritīs zāles pašā vidū, visiem par lieliem smiekliem. Attapās. Laukums jau pilns dejotājiem. Visi griezās, viss griezās . ..

Gundega pieķērās pie Viktora rokas:

— Vai, es vairs nevaru! Galva reibst.

— Kurš bija tas, kas izbūra jūs no Mežakaktiem? — viņš pasmējās.

— Kā jūs sacījāt? — viņa vispirms pārvaicāja, lāgā nesapratusi, tad pateica: — Dagmāra . . .

— Man gan tas nebija pa spēkam . . .

Gundega nezināja — vai tas teikts ar zobgalību vai nožēlu. Paraudzījās — viņa sejā bija atklāts, labsirdīgs smaids, vairāk nekas.

— Jūs katrreiz man liekaties citāda, — viņš piebilda. — Toreiz mašīnā — tāda maza, sajūsmināta meitenīte . ..

Atcerējusies Gundega nosarka.

— ... pēc tam mežā — nobēdājusies tiktāl, ka mukāt no katra pretimnācēja.

Viņa aizgrieza galvu sāņus, tomēr nenoturējās nepa-vaicājusi:

— Un . .. tagad?

— Tagad izskatāties tik nopietna kā pieaugusi, tikai tā bizi te . . .

Viņa neviļus aptaustīja savu matu pīnīti, nule it kā pēkšņi atskārtusi, cik ta smieklīgi tieva, īsta «peļu astīte».

— Jums .. . nepatīk?

— Nē, kāpēc tad ne. Jums varbūt pat piestāv. Ja vēl iesietu galā, teiksim, lenti . . .

Gundega apjuka:

— Man taču jau ir pilni septiņpadsmit gadi.

— No izskata tomēr nepateiksi, — viņš vaļsirdīgi sacīja. Piecpadsmit, daudz, ja sešpadsmit . . .

— Tiešām? — Gundega pārvaicāja gandrīz ar izmisumu. Tāpat kā visus vasaraudžus, viņu ļoti aizskāra ikkatrs mājiens, ka viņa izskatās jaunāka, nekā patiesībā ir.

Viktoram nesen apritēja divdesmit piektais, viņš jau bija paguvis aizmirst šīs izjūtas un tāpēc jautāja ar neviltotu izbrīnu:

— Bet kas tur slikts?

Gundega apbēdināta novērsās.

Deja beidzās. Gundega burzmā meklēja Dagmāru,

I»raucās starp nepazīstamiem ļaudīm, beidzot apstājās gaitenī pie atvērta loga un ļāva vēsajam gaisam appūst seju. Paraudzījās rūtī, savā atspoguļojumā. Pretī lūkojās skumjas bērna acis, uz pleca gulēja tieva, nožēlojama bizīte.

Viņa negaidot atcerējās, ka bija reiz dzirdējusi, it kā puisis uz pirmo valsi lūdzot savu meiteni. Tagad šis nevilšās atmiņas šķita kā izsmiekla pilns atgādinājums.

Piecpadsmit, daudz, ja sešpadsmit .. .»

Nožēlojami!

— Ja Žauna mūžīgi slimo ar angīnu, tas vēl nebūt nenozīmē, ka jāslimo arī jums! — viņai aiz muguras sacīja Arčibalds tādā tonī, it kā būtu vecs, pedantisks ārsts, nevis nesen Lauksaimniecības akadēmiju beidzis zootcbniķis. — Ja jums nav iebildumu, iesim dejot. Vismaz no veselības viedokļa tas ir derīgāk, nekā sakarsušai stāvēt pie atvērta loga.

Arčibalds jau nedejoja slikti, bet ... Bet tagad tā bija vienkārša, parasta deja, un nekas vairāk. Arī mūzika likās gluži parasta, tāpat egle, apgaismojums, viss. Un sazin kāpēc tagad cili uzgrūdās viņiem vai arī viņi citiem . . .

— Žauna arī ir te? — pēc brīža pavaicāja Gundega.

— Mājās.

— Atkal slima?

— Pazaudēja derības.

— Bet kāds tam sakars?

-— Mēs saderējām tā — kurš zaudēs, neies uz sarīkojumu.

— Tad nu gan! — Gundega noteica ar izbrīnu. — Un par ko derējāt?

— Viņa apgalvoja, ka manā istabā neesot kārtības, iztaisīja ģenerāltīrīšanu, un pēc tam es vairs nevarēju atrast ne savu piezīmju grāmatiņu, ne aproču pogas, ne svētdienas kreklu. Viņa apgalvoja, ka istabā tādu mantu vispār neesot bijis. Tā mēs arī saderējām.

— Un mantas atradās?

— Kā tad citādi? Piezīmju grāmatiņa nez kā iekļuvusi viņas rīta kleitas kabatā, kreklu viņa pati bija izmazgājusi, bet aproču pogas ieliktas kastītē pie retām pastmarkām.

— Tomēr jūs varējāt par viņu apžēloties.

— Mēģināju. Bet viņa nebija ar mieru. Derības paliekot derības. Sēdēšot mājās, audzināšot raksturu un ārstēšot sklerozi.

— Bet . . . bet viņai taču angīna! — Gundega atgādināja, domādama, ka Arčibalds pārteicies.

Tas iesmējās:

— Ar angīnu tādos gadījumos attaisnoties, diemžēl, neizdodas. Skleroze jau ir daudz labāks variants .. .

Pavisam tuvu līdzās Gundega pamanīja Dagmāras melnīgsnējo seju, kas, pietvīkusi vieglā sārtumā, izskatījās kā rožābols, bet acis šķelmīgi un drusku kaitinoši raudzījās puisī. Un tas ... tas bija Viktors.

Pēc acumirkļa citi dejotāji aizsedza skatienam tos abus, un Gundega meklēja veltīgi. Tikpat negaidot, tie iznira no jauna gandrīz blakus. Viņa redzēja tikai Viktora muguru, bet Dagmāra visa, no melnajiem matiem līdz tādām pašām melnām, vieglam kurpītēm staroja izaicinošā skaistumā, kuram līdzās Gundega julās kā pelēks, necils zvirbulis . . .

— Kas jums notika? — iejautājās Arčibalds.

— Piedodiet, es laikam jums uzminu uz kā jas.

Vainīga juzdamās, Gundega pacēla pret Arčibaldu savu

samulsušo seju un atkārtoja:

— Piedodiet.

Arčibalds smaidīja, it kā mazliet brīnīdamies un nožēlodams. Viņa spēji nodūra acis, atminēdamās, ka tieši tāpat pieaugušais uzsmaida apbēdinātam bērnam .. .

Kad deja bija galā, Gundega lēnām virzījās uz izeju. Durvīs viņa atskatījās un uzreiz atkal ieraudzīja Viktoru un Dagmāru. Viņi abi stāvēja un sarunājās, un Dagmāra bija tik ļoti, tik nežēlīgi skaista. Kad ģērbtuvē Gundegai izsniedza virsdrēbes, zālē no jauna ieskanējās mūzika, tur atkal dejoja. Vilkdama mēteli, viņa ar savādu rūgtu pārākuma apziņu nodomāja, ka nav muļķīgākas nodarbības par dejošanu — saķērušies rokās griežas, lec, min viens otram uz kājām un dumji smaida.

Tās bija pirmā valša priekpilnā skurbuma mieles ...

9

Laukā mēness spēlēja paslēpes. Pa brīdim tas patveras aiz mākoņiem, tad zagšus palūkojās lejup, pabāzis mazu mazītiņu zelta maliņu, un visbeidzot parādījās smaidīgs, visā savā mazliet nekautrīgajā spožumā. Pāri zemei plūda palsa gaisma, sniega kristāliem piešķirot metālisku spīdumu, uzzīmējot meža sienu uz zilgan-melnā debesu fona daudz augstāku, nekā to spēja izdarīt saule, un pārvēršot ceļu par aizsalušu svina pelēku upi, kas aizvijās nezin kur. Viss atklājās šajā baltajā mēnesnīcas gaismā, un nekas neatdzīvojās tajā.

No kluba vējš atnesa muziķu. Tā nāca viļņiem, un brīžam šķita, ka mūzikā ieklausās arī tas šķelmis, spožais dālderis pie debesīm, lai pēc mirkļa satrūktos un ar skubu ienirtu nākamajā mākoņu pēlī. Tad pār zemi nolaidās tāda pati palsa, nedzīva pustumsa . ..

Šajā pustumsā Gundega ieraudzīja cilvēka stāvu. Bet, kad mēness atspīdēja no jauna, viņa redzēja, ka tā ir sieviete, lakatā ietinusies, gandrīz melna uz vizmo-jošā ceļa. Viņa panāca to, pagāja garām, atskatījās — patuklā, apaļā sejā pazīstamas smaidīgas acis. Olga Matisone.

— Arī jūs jau uz mājām? — Gundega pabrīnījās.

— Vai tad jums, Gundega, vēl liekas tik agrs? Man atkal šķita, ka esmu noņēmusies dikti ilgi. Būs jau desmit cauri.

— Jūs no fermas?

— Kā tad. Sadomāja man viena sivēnmāte tieši svētkos atnesties.

— Ak tā! Bet es domāju . . . arī jūs no sarīkojuma.

— Neiznāca. Bet jūs bijāt?

Gundega nomurmināja kaut ko nesaprotamu.

Matisone pasmaidīja:

— Nebija pa prātam?

— Kāpēc lai nebūtu? ... — Gundega steidzīgi attrauca.

Matisone vērīgi paskatījās, bet vaicāt vairs nevaicāja nekā.

— Vai jums bieži iznāk tā strādāt pa nakti? — iejautajās Gundega, vairāk tālab, lai slēptu neveiklību.

— Gadās. Vaislinieču kopējām jau tāds nemierīgs darbs. Ar stundām ne katrreiz izmērāms. Nākas, saprotams, arī padežurēt naktī.

— Grūti? — Gundega pateica un iekoda lūpā. «Cik muļķīgi izspruka!» Cik lēti skanēja tie mūžīgie, tukšie jautājumi: ir grūti, nav grūti? Tie it kā vedināt vedināja uz tādām pašām nenoteiktām, bezkrāsainām atbildēm.

Bet Matisone nopietni atteica:

— Katrā darbā jau ir savs grūtums.

Ceļa līkumā iznira Mežrotas. Logi bija tumši, un tajos spoguļojās mēness.

— Žanna droši vien jau guļ, — ieminējās Gundega.

— Vai tad klubā nebija?

Gundega pastāstīja par Žannas derībām ar brāli. Matisone smiedamās nogrozīja galvu.

— Man gribētos būt tādai, kāda ir viņa! — Gundega piepeši strauji noteica.

— Ko jūs sakāt? — Matisone iesaucās patiesā izbrīnā. — Un kādā ziņā?

— Viņai viss izdodas tik apbrīnojami viegli — ko sadomā, to arī izdara. Bet es ... es vienmēr lauzu galvu, šaubos ... un vispār . . .

Viņas bija nonākušas pie Mežrotu ceļa gala, un Gundega apstājās, lai atvadītos.

— Nekas, — Matisone sacīja, — paiešos kādu gabaliņu jums līdzi, pavadīšu.

— Tagad, naktī?

Matisone pavērās apkārt:

— Tāds kluss vakars. Balts, tīrs. īsta atpūta pēc tiem atkušņiem . . .

Arī Gundega paraudzījās uz svaiga sniega pārklātajiem laukiem. Un ienāca prātā — ja viņa būtu māksliniece, uzgleznotu tādu sniegotu ziemas nakti, bet apakšā parakstītu vienu vienīgu vārdu «Atpūta». Vai «Miers», nē, labāk tomēr «Atpūta» . . .

— Ejam? — Matisone ierunājās. — Vai, zināt, labāk ko? Ienāciet pie manis.

— Tagad? — atkal pārsteigta novilka Gundega.

— Jūs taču esat Mežrotās bijusi ciemos tikai tad, kad es nebiju mājās.

Gundega pavilcinājās:

— Es patiešām nezinu . ..

— Apsildīsimies, uzvārīšu tēju... Man šodien bija pasmaga diena, tikpat pēc tam grūti aizmigt.

Nu labi, uz brītiņu.

Ārdurvis nebija noslēgtas, suņa rejas nedzirdēja.

Pareizi,» Gundega atcerējās, «Mežrotās jau nemaz nav mājas sarga.» Savāda sajūta. Nekas it kā neaizkavēja ieiet šajās mājās — ne atslēga, ne suns.

Spilgti iegaismojās spuldzīte pie virtuves griestiem. Matisone pavēra vēl kādas durvis, gaisma iedegās arī lur, tikai ne tik spoža kā šeit, virtuvē, blāvāka un maigāka.

— Nāciet, Gundega, šurp.

Pēc visa spriežot, tā bija pašas Matisones istaba. Arī pašaura, tāpat kā Žannai, tāpēc izskatījās mēbelēm pieblīvēta. Galds, krēsli, skapis — lauku amatnieka darbs, bet uz galda — neliels televizors un tam blakus maza mazītiņa eglīte. Matisone pasniedza Gundegai pāris žurnālu laika kavēklim, bet pati devās atpakaļ virtuvē. Pēc brīža bija dzirdams, kā ar sausu sprakšķi iedegās iekurs, jādomā, tāss, tad omulīgi un klusi ierūcās uguns sausās šķilās.

Tieši Gundegai pretim pie sienas karājās pulkstenis. Tas gāja nesteidzīgi, skaļi un pamatīgi noskaitot ik sekundi, it kā ierakstīdams to milzīgajā laika grāmatā. Pusvienpadsmit. Pēc āra vēsuma istaba likās silta, pat pārlieku piekurināta. Matisone visu dienu bijusi fermā, droši vien krāsni kurinājusi Žauna vai varbūt Arčibalds. Tādas mazas istabiņas jau piesilst ātri.

Gundega nezin kāpēc atcerējās, ka Mežakaktos istabas ir plašas, augstiem griestiem. Pavasaros un vasarās droši vien bija gluži jauki, bet tagad, ziemu, bieži nācās salt, lai gan apaļās, melnās skārda krāsnis sakarsētas tā, ka nedrīkstēja tām gandrīz ne pirkstu piedurt. Protams, salti tāpēc, ka griesti augsti. Bet tagad pēkšņi Gundega iztēlojās, ka drēgni tāpēc, ka telpas lāgā nc-sasilda dzīvu būtņu elpa . . .

Matisone ienesa kūpošu tējkannu un divas krūzītes.

— Redzat, cik ātri, — viņa sacīja. — Žanna jau tēju bija cītīgi glabājusi cepeškrāsnī. Man nācās tikai drusku uzsildīt. Es cienu ļoti karstu tēju, — viņa pasmējās, — lai būtu kā uguns. Tas no evakuācijas gadiem. Iznāca pabūt aiz Urāliem, tur arī pieradu pie karstas tējas un lieliem mežiem.

— Arī šeit taču ir lieli meži, — iebilda Gundega.

— Tas jums tikai tā liekas. Bet Sibīrijā — brauc dienām, gala nav. Mana jaunības puse ir ap Neretu. Biju pieradusi vairāk pie zemienēm, pie purviem. Kociņš paēnai, birzltc sēnēm, bet aizbraucu turp, sākumā tīri bail sametās . . .

Matisone ātrām, veiklām kustībām salika traukus uz galda. Likās pat mazliet pārsteidzoši, cik strauji un viegli kustējās šīs tuklās, smagnējās rokas.

— Un pēc kara? — iejautājās Gundega. — Pēc tam uz savu Neretu vairs nebraucāt atpakaļ?

Matisone papurināja galvu.

— Vīru atsūtīja šurp, uz Noriešiem, par pagasta part-orgu. Tā mēs visi trīs pārcēlāmies uz šejieni.

— Trīs?

— Jā, vēl dēls.

— Bet es domāju, ka jūs esat viena . ..

— Esmu jau arī. Vīru un dēlu bandīti nošāva uz ceļa. No krūmiem. Viņi brauca mājās no Saujas. Un tā . . .

Matisone runāja rāmi, balss pat neiedrebējās. Gundega aši pacēla galvu. Olgas Matisones acis raudzījās bez ierastā smaida, bet tās ne mirkli neaptumšoja nemiera ēna. Augstajā pierē nebija nevienas krunciņas, tikai mutes kaktiņos iezīmējušās divas dziļas rievas.

Pēkšņi Gundegas domas sapinās.

— Vai tas bija .. . viņš? — tā jautāja vienā elpas vilcienā, bīdamās no patiesības un vienlaikus gaidīdama Matisones atbildi.

— Kāds viņš?

— Vai tas bija Fricis Bušmanis . . . tas, kas jūsu vīru? . . .

— Nē, Gundega.

— Tātad krustmātei Ilmai bija taisnība, kad viņa sacīja, ka tēvocis Fricis nevienam neesot piedūris pirksta ... ka viņš tikai vārījis ēst, ka viņš nekad ... — Gundega sacīja ar atvieglinājumu.

— Jā, — klusi sacīja Matisone, — tas ir taisnība. Viņš darīja visādus saimniecības darbus tur, mežā, lai kādas cilas divas rokas atbrīvotu slepkavošanai .. . viņš vārīja esi, lai slepkavu rokām nepietrūktu spēka . . .

(iundega satriekta novērsās.

Kā jums vajag mūs ienīst, — viņa noteica tikko dzirdami.

— Kādus jūs, Gundega?

— Krustmāti Ilmu, tāpēc ka viņa ir Friča sieva .. . Fn arī mani, tāpēc ka es esmu viņu radiniece, tāpēc, ka es Mežakaktos ... — Gundega sastomījās.

— Jūs domājat, ka man tagad būtu jāienīst visi? Arī lie, kas nav vainīgi?

— Tomēr ... es nezinu . . .

Matisone ielēja tēju krūzītēs, tad atcerējusies aizgāja pēc cukura. Mājas mieru pārtrauca tikai tās klusie soļi virtuvē un pulksteņa vienmērīgie tikšķi.

Gundega noraudzījās uz durvīm, aiz kurām tā tikko bija pazudusi. Cik savādi iznācis! Viņa tagad sēž šeit, Mežrotās, pie Matisones, kuras vīru un dēlu nogalināja tie, ar kuriem kopā bijis Mežakaktu saimnieks Fricis Bušmanis. Viņa pašlaik ir te. bet pēc pusstundas, pēc stundas viņa piecelsies, lai ietu uz Mežakaktiem, jo tur ir viņas mājas. Ilma nīst, nīst visu pasauli, par to, ka Fricis iegāja mežā vīrs kā ozols, bet atgriezās kā sieksta. Iegāja mežā . . . iegāja, lai gan neviens viņu nedzina . . .

Matisone ienāca ar medus trauciņu un šķīvīti, uz kura vīdēja puslīkums desas.

— To pavisam negaidīti atradu pieliekamajā kambarī uz sava plaukta kopā ar pavadvēstuli.

Gundega bija tik ļoti iegrimusi domās, ka uzreiz pat īsti nesaprata zīmītes saturu. No blociņa izplēsta rūtiņ-papīra lapiņa, uz tās daži vārdi sasteigtā, grūti saprotamā rokrakstā.

Viņa izlasīja vēlreiz.

«Es jau eju gulēt! Ēdiet desu! Labu apetīti!

Ž.»

«Ž» — la varēja būt tikai Žauna.

— Jūs pirmīt sacījāt, ka gribētu būt tāda kā viņa, — labsirdīgi pazobojās Matisone. — Ja visi līdzinātos Žan-nai, tad pasaulē laikam būtu mūžīgi pali ... Tas tieši labi, ka ikkatrs ir citāds.

Jūs domājat, ka jābūt gan labiem, gan sliktiem cilvēkiem? — Gundega šaubīdamās noteica.

— Nē, nevis labiem un sliktiem, bet straujiem un apvaldītiem, pārgalvīgiem un atturīgiem. Dažādiem, bet godīgiem.

— Tādiem, kas nekrāpj un nezog? — Gundega pārvaicāja.

— Godīgiem arī pret sevi.

Gundega mirkli padomāja un tad atzinās:

— To es nesaprotu.

Redzat, cits, teiksim, nezog tāpēc, ka baidās no soda, cits tālab, ka vienkārši nespēj paņemt kaut ko tādu, kas viņam nepieder.

— Bet ir taču milicija, tiesa, cietumi.

— Tie nebūs mūžīgi, — Matisone vienkārši atteica.

— Jūs tam . .. ticat?

— Kā tad citādi! Protams, ticu. Reiz nebūs ne milicijas, ne cietumu.

— Tas ir, komunismā, jā?

— Jā, Gundega.

— Bet ja izzudīs viss, no kā būtu jābaidās ... — viņa atkal domīgi iesāka un apklusa, nezinādama, kā turpināt.

— Vai tad noziegumus neizdara tikai tāpēc vien, ka baidītos no soda? Vai, teiksim, jūs varētu ieiet cita mājā un paslepšus paņemt ko sev, lai gan neviens neredzētu un neuzzinātu? Esmu pārliecināta, ka jūs to neizdarītu, lai gan jums nav ne jausmas, ka kriminālkodeksa tādā un tādā pantā paredzēts tāds un tāds sods par zādzību. Un jums tātad ir vienalga, vai kriminālkodekss vispār pastāv.

— Man nekad tas nebija ienācis prātā, — Gundega atklāti sacīja un piebilda ar neslēptu apbrīnu: — Jūs tik ļoti uzticaties cilvēkiem. Jums nakti durvis stāv neaizslēgtas. Un pat suņa nav.

Matisone atmeta galvu un sirsnīgi iesmējās:

— Nu, nu, nepārspīlēsim. Naktī man durvis tomēr ir aizslēgtas. Un kāda jēga sunim, ja manis visu dienu nav mājā? Fermā es tikpat nevarētu riešanu sadzirdēt. Kāpēc jūs dzesējat tēju, Gundega? Dzeriet . . .

Pulkstenis nosita vienpadsmit. Un viņas abas neviļus skaitīja sitienus līdzi. Pulkstenis apklusa ar melodisku dūkoņu, kas aprima pamazām un pavisam nemanāmi atkal sakusa ar klusumu.

— Gundega, vai jūs negribat nākt pie mums uz fermu strādāt? — pēkšņi Matisone atkal ierunājās.

— Bet es taču nekā neprotu! — ar nožēlu sacīja Gundega.

Neviens meistars, kā saka, no debesīm nekrīt ...

— Tas ir taisnība, bet . . .

— Mums ir viena grupa cūciņu. Tās būs nākamās vienmetiena sivēnmātes. Pagaidām vairums divus mēnešus veci sivēni. Tos vajadzētu izaudzēt līdz astoņu, deviņu mēnešu vecumam ... Es jums sākumā palīdzētu, tāpat Mārtiņjēkabs . . .

Es jau viņu nepazīstu, — Gundega bikli iebilda, pati manīdama, ka neizklausās necik pārliecinoši.

— Iepazīsieties. Viņš ir zootehniķis un, starp cilu, dzīvo šajā mājā.

— Arčibalds? — Gundegai paspruka.

— Tātad tomēr pazīstat!

Gundega klusēja. Pēc tam viņa pacēla pret Matisoni samulsušas, neziņas pilnas bērna acis un sacīja, it kā vaicādama pati sev:

— Bet kā .. . kā tad būs ar Mežakaktiem?

— Gundega! — Matisone iesāka un apklusa kā šaubīdamās: teikt vai neteikt? Tomēr pateica: — Būšu pret jums pilnīgi vaļsirdīga. Atzīšos — gribu jūs no turienes izraut.

— Bet kāpēc?

— Jūs tur aiziesiet postā.

— Pret mani izturas ļoti labi, — Gundega sacīja bez īstas pārliecības.

— Tāpēc arī nemanāt, kā jūs velk uz leju. Nauda pagaidām mums vēl ir vajadzīga visiem, bet dažreiz tā pārvēršas par akmeni kaklā un velk purvā.

«Šī māja ir kā dūksts ...» Viņa gribēja atcerēties, kas to bija teicis. Šie vārdi skanēja Gundegas ausīs, viņa pat saklausīja, kā tos izrunā cilvēka balss. Bet kurš, kurš? Fredis? Dagmāra? Pēkšņi likās, ka nav nekā tik svarīga kā vien atcerēties, kurš to sacījis. Šķita, ka atminējumam līdzi nāks skaidrība. «Šī māja ir kā dūksts...» Sīmanis! «Kas laikus neizraujas, tas... tas...» Viņa atcerējās, bet gaidītās skaidrības nebija. Šaubas un neskaidras bailes nospieda kā slogs.

— Man nevajag krustmātes Ilmas mantu un māju! — viņa beidzot sacīja. — Es nekā negribu!

— Un tomēr diendienā vairojat šīs mājas bagātību, — Matisone mierīgi iebilda.

— Es nevairoju! Ir taču jādzīvo, jāēd, jāģērbjas. Kā tad var nestrādāt?

— Jūs padarāt vairāk nekā apēdat un uzvelkat mugurā. Pārējais paliek Mežakaktiem. Ja raugās ar Buš-inaņu Ilmas acīm, tad jūs visu saņemsiet atpakaļ, mantojot Mežakaklus.

— Bet ja raugās citādi? — Gundega jautāja ar pamodinātu interesi.

Taču Matisone neatbildēja tieši:

— Cik klases jūs esat beigusi?

Deviņas.

— Un pa šiem deviņiem gadiem neesat samaksājusi ne rubli. Bet skolotājiem tika maksātas algas, tāpat apkopējai un saimniecei, kas gatavoja kopgaldam pusdienas. Lai kāds ziemelis plosījās ārā, klasē bija silti, vai ne? Jūs rakstījāt elektrības apgaismojumā, katru vasaru skolu remontēja, bet tas viss prasa naudu. Vai tā nav?

Gundega palocīja galvu, pārsteigta, ka šo patiesību allaž uzskatījusi par pašsaprotamu un nekad nav pat domājusi par to, tāpat kā cilvēks nedomā, ka ikkatru brīdi elpo.

— Jūs, bez šaubām, esat bijusi pie ārsta, — Matisone turpināja, — taču neesat izdevusi ne kapeiku. Visās pilsētās ir parki un skvēri, arī Derumos un Saujā, un tāpat, domājams, jūsu dzimtajā Priedienā . . .

Gundega atkal klusu ciezdama pamāja ar galvu.

— . . . Derumos to ierīkoja gruvešu vielā. Katru vasaru tur dārznieki stāda puķes, kas izaudzētas siltumnīcās, kuru uzcelšana dārgi maksā un kurās strādā vēl citi ļaudis. Bet, lai ieietu parkā vai skvērā, biļete nav jāpērk . . .

Gundega beidzot apslāpēti iesmējās, iztēlojusies, ka pērk ieejas biļeti pie Priedienas skvēra, kur pazīstams katrs soliņš un kur, smiltīs iezīmējušas rūtis, meitenes lec klases.

— Jūsu vecāmāte saņēma pensiju. Bet kur rodas līdzekļi, par ko ceļ skolas un ambulances, ko maksā pensionāriem, skolotājiem un ārstiem?

— Tos taču dod valsts! — iesaucās Gundega.

— Jā, valsts. Bet tās līdzekļi rodas no strādnieku darba. Vienu, lielāko daļu no tās vērtības, ko pats saražo, strādnieks saņem kā algu, otra, mazākā daļa, aiziet valsts līdzekļos. Tā iznāk, ka tas, kas strādā tikai sev un savai mājai, negodīgi izmanto citu darba augļus.

— Man par to nebija ne jausmas, — Gundega atzinās un pēkšņi pasmaidīja: Atceraties, Zanna toreiz

talkā sacīja, ka jūs esot ministrs. Jums vajadzētu būt, nu, aģitatorei, nevis cūkkopei.

— Tas ir ļoti grūti, — Matisone klusi sacīja.

— Kas tur par grūtumu!

— Grūti ir nevis runāt, izskaidrot, bet grūti ir pārliecināt.

Gundega padomāja:

— Varbūt jums taisnība . . . Bet nu paldies par cienastu, tagad man jāiet.

— Gribat, es jūs pavadīšu.

— Nē, nē, nevajag. Nav jau nemaz tumšs.

— Bet vai tad bail iet vienai cauri mežam nebūs?

— Man ... es .. . — Gundega steigšus iesāka un nosarkusi sastomījās.

Viņas izgāja pagalmā. Mākoņi bija izklīduši pavisam, un mēnesnīca tagad spīdēja gaiši un mierīgi. Sniegs gurkstēja zem kājām — ias uz salu. Abas iegriezās meža ceļā. Priedes smagi elpoja vējā. Dienu piesnigušas, tās tagad birdināja lejup sniega putekļus, atbrīvodamās no savas baltās nastas. Viņas gāja, ieklausīdamās drusku vienmuļajā šalkoņā.

— Es mīlu mežu, — pusbalsī sacīja Matisone.

No ceļmalas egles, mēness gaismā vizēdams, viņām pāri sabruka sniegs. Nu apkakles, pleci un lakati bija balti kā puteņa laikā. Sniegs — matos, uzacīs, skropstās. Gundega noraisīja lakatu un nopurināja. Šmiukstinā-dama aizlēca vāvere, kas šepat kādā kokā bija apmetusies uz naktsguļu. Zars nokustēja vien. Un atkal — tikai sniega gurkstoņa zem kājām un priežu vienmērīgās nopūtas.

Netālu no Mežakaktiem viņas atvadījās un šķīrās. Gundega stāvēja un noskatījās, kā aiziet Matisone. Meža ceļš nakts palsajā gaismā atgādināja līkumotu ieliņu starp senlaicīgām mājām. Veca, aizmirsta, tumša pilsēta, pa kuru kustējās bezgala vientulīgs sievietes stāvs. Pazuda. Un senā pilsēta palika pavisam tukša, biedējoši tukša ...

10

Gundega pieklauvēja pie Lienas istabas loga, bet atvēra Ilma.

— Tu viena?

— Viena.

Taustīdamās priekšnama tumsā, Gundega pagāja garām Ilmai, kas savā garajā, baltajā kreklā izskatījās kā spokaina parādība.

— Ēdīsi kaut ko arī?

— Paldies, neēdīšu.

— Cepeškrāsnī silta zupa, — Ilma piebilda un, šļūkādama mīkstās čībās, steidzīgi panāca Gundegu.

— Kur ta Dagmāra?

— Palika vēl.

— Sastrīdējāties?

— Par ko lai mēs strīdētos.

— Tā jau ir, — Ilma noteica ar atslābušu interesi.

Kāpnes čīkstinādama, Gundega gāja augšā uz savu

istabu, bet pusceļā atcerējās un noskrēja atkal lejā.

— Krustmāt, es gribu iet darbā uz 1'crmu.

— Uz kādu fermu?

— Kolhozā. Cūkas kopt.

Ilma bez acīm redzamas vajadzības pavilka augstāk uz pleciem uzmesto mēteli, it kā viņai saltu.

— Vai tev šeit kā trūkst, Gunīt? — balss šķita mazliet aizsmakusi, kā liela uztraukuma brīžos, lai gan seja izskatījās mierīga. Varbūt tieši tumsa izdzēsa visas izjūtu pēdas, atstādama tikai gaišu, pelēcīgu ovālu ar neskaidrām, kā nedrošas rokas iezīmētām vaibstu līnijām.

— Man nekā netrūkst, bet...

Gundega sastomījās.

Tur, pie Matisones, viss likās tik vienkāršs un saprotams, bet tagad ... tagad .. . Nezin kur pagaisuši paši vienkāršākie un paši nepieciešamākie vārdi. Un bez tiem — kā lai izskaidro? Kā lai apzīmē to, savādo, skumjo, kas vakaros raugās istabas logā kopā ar tumsu un ar nakti, liekot izjust smeldzīgu vientulību? Kā lai nosauc to spēku, kas viņu velk projām no šejienes? Kas ir tas, kurš liek dzirdēt muziķu ari cauri aizvērtām durvīm un logiem, cauri mēmām mūra sienām ...

Gundega nezināja. Ja viņa zinātu, varbūt atrastos ari vajadzīgie, meklētie vārdi ...

— Ko mēs te salstam uz trepēm, — ieminējās Ilma, kad klusuma brīdis ieilga. — Ejam uz manu istabu.

Šeit Gundega bijusi tikai dažas reizes. Istabu uzkopa Ilma pati. Skapis, pie kura retumis piegāja arī Gundega, atradās zālē. Krāsns bija kurināma no Lienas istabas puses, tā ka Fredim, malku nesot, nenācās te sniegainām kājām lāčot iekšā. Pat Liena, pat tā parasti Ilmu vienkārši pasauca, stāvēdama priekšnamā. It sevišķi tad, kad ciemojās Sīmanis. Pirmoreiz to ieraugot, Gundegai pat kļuva mazliet savādi. Stāv Liena ielāpainos brunčos, vecās, ar aukliņām sasietās gumijas botēs pie Ilmas istabas lepnajām, balti nokrāsotajām durvīm un bailīgi klauvē ar aprepējušu, mezglainu pirkstu. Kā ubadze . . . Toreiz Gundega bija aizbēgusi no neizprotama kauna. Bet tagad baltās durvis viesmīlīgi atvērās viņas priekšā.

Ilma salīgi nodrebinājās, piegāja pie krāsns un pataustīja tās melno, spīdīgo sānu. Nometa mēteli pāri krēsla atzveltnei un steidzīgi uzvilka kleitu, tai virsū vēl adītu jaku.

— Kā tad tev trūkst Mežakaktos? — viņa atkārtoja un, nesagaidījusi atbildi, piemetināja. — Paēdusi esi, apģērbusies tāpat, es domāju, ne sliktāk kā tās, no kolhoza. Kas ar tevi runāja par to strādāšanu?

— Matisone.

Ilmas acīs kaut kas spēji uzliesmoja, un viņa, it kā slēpdamās no visas pasaules, žigli nolaida plakstiņus.

— Nevienam tu maizes kumosu, paldies dievam, prasījusi neesi. Kolhozā tu neskaities, un neviens piespiest tevi nevar.

— Mani neviens ari nespiež. Tas vienkārši nav labi — strādāt tikai sev ... — Gundega nedroši iebilda.

— Ha-ha-ha!

Mājas klusumā šie smiekli skanēja pavisam savādi, likās, ka no visiem plašās istabas stūriem nāktu daudzas atbalsis. Dīvaini smiekli — bez prieka, bez līksmes. Dīvainas, ņirdzīgas atbalsis . ..

— Nu, tad ej, plēsies priekš ciliem, — Ilma beidzot sacīja. — Bet vēders, kas aiz bada rūks, tas būs tavējais. Nevienam vēl pagaidām neko par velti nedod ...

— Par velti ir skolas un ārsti, un . . .

— Bet maize, vai maize par velti? Tu vari iet visaugstākajās skolās, tak, ja tev nebūs maizes, ar gudrībām vien kājas nepavilksi. Un cilvēks dienu no dienas ar maizi neiztiks. Ir sunim, ir tam gribas kādu gaļas kriksīti pa retam, kur nu vēl cilvēkam. Paskaties, kā tas sargā savu bļodiņu. Ej pie viņa un aģitierē tu viņu, ka viss jāatdod citiem. Viņš tev parādīs zobus un iekamps kājā . . .

Ilmas vārdi tik secīgi, tik likumsakarīgi virknējās cits aiz cita. Un atkal tāpat, kā tai tālajā svētdienā, kad viņas abas ar Ilmu bija klausījušās dievkalpojumu no Zviedrijas, Gundegai Ilmas vārdi likās kā gludi, apaļi oļi, kuru pieskārieni nesāpēja, bet savādi notrulināja. Ja Ilma nebūtu pieminējusi suni, kas sargā bļodiņu, ja briesmīgā aina ar Lieko no jauna visā spilgtumā neataustu Gundegas atmiņā . . . Taču tas bija noticis — atgādināts.

— Cilvēks taču nav suns! — Gundega iesaucās spējā protestā un satrūkās, cik skaļi bija noskanējusi pašas balss.

— Tas ir katra dzīva radījuma dabā, — Ilma neiekaisdama palika pie sava. — Vajag vispirms izdarīt tā, lai cilvēkam nebūtu jāēd, varbūt tad viņš strādās arī priekš citiem. Mums mežniecības kantorī pie sienas karājas tāds uzraksts: «Cilvēku radījis darba!» To esot teicis kāds no komunistu gudrajiem.

— Engelss.

Ilma negaidot paraudzījās Gundegā ar ātru skatienu, paskatījās kā uz svešinieci. Palūkojās — novērsās.

— Vienalga. Ja es neticētu tam, ka visam iesākumu devis dievs, es drīzāk sacītu: cilvēku radījis vēders!

Cik pretīgi! — izlauzās Gundegai.

— Ak, muļķīt, tu vēl nezini, kā tas pasaulē ir — viens otram gatavs rīkli pārkost. Bet tāda ir dzīve!

— Es nezinu ... — steigšus sacīja Gundega, sacīja klusām, apjukusi šo briesmīgo vārdu priekšā, bet kaut kas kliedza viņā: «Nē, nē, nē!»

Viņas acīs pavīdēja šausmas.

Ko tu, Gumt! Nebaidies! Nevis baidīties vajag, bet.. .

Arā negribīgi, garlaikoti ierējās Neris.

— Nebīsties, caurām naktīm Neris ir nomodā.

— Bet viņai nebija aizslēgtas durvis ... — Gundega nezin kāpēc skumji sacīja.

Ilma uzminēja — kam. Tātad Gundega bijusi tur.

«Nenoturēju ...»

Nera rejas pamazām pārvērtās apslāpētās, smeldzīgās gaudās. Ilma zināja — viņš tup, raugās uz mēnesi un gaudo. Kā vilks . . . Gribējās pieiet pie loga un krietni pabungot, lai rimstas. Negāja.

«Nenosargāju ...»

— Gunīt, tu esi Mežakaktu mantiniece, un tev jāsaprot, ka .. .

— Es negribu Mcžakaktus . ..

To Gundega pateica tik klusi, ka Ilmai likās, it kā bulu pārklausījusies.

— Ko? — viņa pārvaicāja.

Gundega neatbildēja, un Ilma ar bailēm atskārta, ka pirmīt sapratusi pareizi.

— Tā tu nesaki, tā tu nedrīksti teikt! — viņa iesaucās, sajuzdama bezcerības smagumu. — Divas paaudzes te ir ielikušas savas pūles un sviedrus. Cilvēki tecējuši kā skudras un vilkuši pa stiebriņam, pa skujiņai, lai būtu labums ...

— Kam?

— Sev, kā tad citādi. Un arī tiem, kas šeit, Mežakak-tos, saimniekos pēc viņiem. Iznāk, ka ari tev. Mājas katram cilvēkam ir svētums. Tā tas bijis aizvien.

Mantojums ir svēts, un tas jāsaņem tīrām rokām. Katra pienākums ir vairot mājas turību. Es esmu atdevusi visu mūžu, visus spēkus. Atnācu šurp tikpat jauniņa kā tu, bet tagad esmu veca, veca, veca.

Ilma ar visu augumu šūpojās līdzi savu vārdu taktī. Lampas nesaudzīgajā gaismā viņas vēju un sala aprautā seja atklājās sīku rievu un rieviņu izvagota, bet deniņi bija pavisam sirmi.

— Varbūt tas ir liels grēks, bet es ļoti, taisni šausmīgi baidos no nāves. Varbūt tāpēc, ka dzīve nav devusi ne nieka. Nabaga dzīve. Nolādētā dzīve .. .

Jā, Ilma raudāja, stiprā Ilma.

— Krustmāti

Gundega zināja, ka Ilma ir valdonīga un stingra, viņa bija redzējusi, ka tā var būt laipna, pat skumja, tagad izrādījās — ka tā ir arī nelaimīga. Viņai nekad nebija nācis prātā, ka tā var būt nelaimīga. Tas šķita pretrunā ar visu — ar Ilmas raksturu, ar izturēšanos. Bet vai ir tāda rakstura īpašība — būt laimīgam? . .. Vai laime ir kā zīmogs uz cilvēka sejas? Kas tad ir laime? Vai vēlēšanās piepildījums? Bet Ilma taču kļuvusi saimniece Mežakaktos, kā kādreiz bija vēlējusies . . .

Gundega apjukusi noraudzījās, kā asaras rupjām lāsēm ritēja pāri Ilmas vaigiem. Ko viņa apraudāja? Un kāpēc ir grēks baidīties no nāves? Varbūt tāpēc, ka ticība sola vēl kādu dzīvi pēc nāves . . . Varbūt . . . Bet kālab tad jābaidās, ja tic? ...

Ilma piegāja pie gultas, atklāja segu un noslaucīja acis palaga stūrī.

— Ej tagad gulēt, Gunīt! — viņa sacīja svešādā, vārgā balsī.

Viņas plaukstas drusku trīcēja, un tagad tās pārsteidzoši atgādināja vecās Lienas rokas.

Gundega aizvēra durvis un paklausīgi aizgāja, aiznesdama līdzi savas smagās, pretrunīgās domas. Krustmāte Ilma un Matisone . .. Viņai abu bija žēl, un abas tās bija katra ar savu patiesību. Bet vai ir vairākas patiesības? Vai ir divas patiesības? . . .

Tikko dzirdami nočīkstēja kāpnes zem Gundegas soļiem. Tad aprima arī tās. Viņa stāvēja savas istabas vidū, neiedegdama gaismu. Klusums un tumsa tagad valdīja šajā mājā. Mājā, ko nolādēja. Mājā, kam ziedoja mūžu . ..

Gundegu nomāca jautājumi, uz kuriem viņa neprata atrast tādas atbildes, lai tās nevilktu sev līdzi veselu pretrunu jūkli. Un viņa jutās kā maza, apmaldījusies meitenīte ar nepaklausīgu, tievu, muļķīgu bizīti.

«Piecpadsmit, daudz ja sešpadsmit ...»

Kumodes atvilktnē glabājās rokdarbu kastīte. Roka pati tajā sataustīja šķērītes. Tās bija mazas, pie tam neasas, tāpēc nopūlēties nācās krietni. Beidzot! Bize ar mīkstu, vieglu švīkstoņu nokrita uz grīdas.

Gundega ātri pavērās spogulī. Viņai pretim raudzījās nepazīstama meitene ar gaišām, nevienādām pinkām. Viņa iededza lampu. Gaismā mati izskatījās vēl briesmīgāk. Bet svešā, neglītā meitene tur, spogulī, nezin kāpēc skatījās tik izbiedēti, tik tramīgi, ka vajadzētu smieties, ja vien ... ja vien tā nebūtu viņa pati.

SEPTĪTĀ NODAĻA SVEIKI VISAPKĀRT!

1

Viņa gulēja uz sāniem, gluži kā mirusi. Tikai viena roka šķita dzīva, nepiederīga pie vājā, nekustīgā ķermeņa. Tā pastiepās, pirksti krampjaini sažņaudza irdeno sniegu pikā un palaida to atkal vaļā, it kā rotaļājoties. Bet otra roka vēl joprojām turēja spaiņa osu. Cik ilgi viņa tur jau bija gulējusi, neviens nezināja. Fredis vēl nebija atgriezies no pienotavas, bet Gundega aizbraukusi Ilmai līdzi uz mežu pēc žagariem.

Kūts durvis stāvēja vaļā līdz galam, un varēja sadzirdēt govju nemierīgo mīņāšanos un cūku kviekšanu. Neris uztraucies skraidīja ap būdu, cik tālu vien atļāva ķēde, un skatījās šurp, uz neparasto gulētāju. Bet viņai pie pašas galvas sniegā sēdēja melnais runcis un žēlabaini ņaudēja.

Ingus iekrācās un satrūcies apstājās, bet Ilma ar Gundegu reizē nolēca no žagaru vezuma un metās skriešus.

Viņa bija dzīva.

Plati ieplestajās, šausmu pilnajās acīs spoguļojās ziemas padebeši, elpa no krūtīm lauzās īsiem gārdzieniem. Lienu ienesa iekšā un apguldīja. Laukā palika tikai apgāztais spainis, kura dibenā vīdēja drusciņa ūdens ar plānu, caurspīdīgu ledus plēvīti virsū.

Nekad Mežakakti Gundegai nebija likušies tik nomācoši klusi. Mājā it kā neredzami staigāja kāds, ko visi baidījās nosaukt vārdā. Atbraukušais ārsts lika ievērot mieru un vēlreiz mieru. Bet šā miera tagad bija kļuvis jau par daudz tas smacēja kā lietuvēns. Pat sienas pulksteni Ilma apstādināja, lai sitieni neiztraucētu klusumu, un šis dziļais, nedzīvais klusums vakaros neļāva aizmigt.

Viss mājas darbu smagums tagad negaidot uzgūlās Gundegas pleciem. Ilma mājās palika tikai dienas četras, «kamēr ļaunākais būs pāri» — ka viņa pali teica. Pēc tam viņa ik rītus atkal sāka iet uz mežu. Gundega tagad bija gluži viena ar Lienu, kas gulēja dzeltena kā vaska svece un parasti neko nevēlējās. Ne ārsta parakstītās zāles, ne siltu pienu, ne medu. Kad Gundega ienāca, lai piedāvātu kaut ko, viņa ikreiz noraidoši pakratīja sirmo galvu. Bet, redzēdama, ka tā grib aiziet, lūdza vārgā, aizlūstošā balsī:

— Pasēdi, bērns!

Gundega nespēja atteikt. Viena sēdēja, otra — gulēja, un klusēja abas, jo arī daudz runāt ārsts bija Lienai noliedzis. Nabaga vecā Liena. . . Viņa, kas visu mūžu neprata sēdēt ar dīkā saliktām rokām, tagad bija gandrīz nekustīgi piesaistīta gultai, kura pēc garas darba dienas parasti likās tik mīksta, tik laba, bet tagad šķita nežēlīga. Lienas istabā Gundega allaž sēdēja nepacietīga, nemierīga. Ārā, aiz šīs klusās istabas sienām, viņu gaidīja ikdienas rūpes.

Virtuvē caurām dienām kurējās plīts. Milzīgā, melnā grāpī sautējās kartupeļi cūkām, mazākajā — siena smalkne telītei, katlā vārījās zupa pašiem. Kamēr viņa no šķūņa klēpjiem sanesa sienu un sadalīja lopiem, uguns pavardā apdzisa un nācās kurt no jauna. Bet pa to laiku zosu pāris mazajā aizgakliņā aiz nepacietības gāgināja un lamājās tā, ka varēja sadzirdēt pat Lienas istabā. Sēdēdama pie slimnieces, viņa saklausīja nepieēdināmo putnu klaigas un nemierīgi domāja par to, ka zosīm ķipī samērktas garozas, kas jau izmirkušas un bulu nesamas uz sildi. No pagraba jāuznes un jānomazgā burkāni. Netīri vēl stāv brokastu trauki. Jāizplaucē slaucene un kāstuvc ...

Gundegai bija kauns sēdēt pie Lienas gultas, sajust tās rāmo, glāstošo skatienu un lai pašā laikā domāt par nez kādu tur mērcētu maizi un mazgājamiem traukiem. Uzmācās vainas apziņa, lai gan slimā nevarēja uzminēt viņas domas un, ja arī uzminētu, protams, nenosodītu, gluži otrādi, varbūt pat uzslavētu . . . liet nē, tā droši vien darītu veselā Liena, kas caurām dienām rosījās pa kūti, pagrabu un virtuvi. Slimība bija Lienu it kā pacēlusi pāri ikdienai, viņa redzēja visu savu mūžu kopumā, un sīkumiem tur nebija vietas, tie atbirza nost kā putekļi. Palika aizvadītā dzīve un palika vārti, kas vedīs projām no tās, kad būs beigusi pukstēt slimā, nogurusī sirds. Bet, jo vairāk Lienai izdevās pievārēt savu slimību, jo biežāk ikdiena ielauzās viņas domās. Viņa it kā atmodās un pārsteigta atskārta, ka .šī istaba vēl nav visa pasaule, un, tiklīdz tas notika, telpa kļuva šaura. Skatiens aizvien atdūrās pretējā sienā, vienmuļajās, apnicīgajās tapešu puķēs, kurās līdz šim ieskatīties nekad nebija atlicis laika. Bija vienalga, kādas tās ir — zaļas, dzeltenas vai sārtas. Bet tagad šie dīvainie, mazliet izbalējušie ziedi uz sienām vienkārši riebās. Gundega kaut kur atradusi pirmās sniegpulkstenīles, divus baltus, vārus zvaniņus, un ielikusi zāļu glāzītē. Vai patiešām jau nāk pavasaris? Ak, cik ilgi viņa novārtījusies slima! ...

Gundega tagad gulēja ļoti maz. Atkrita uz dažām stundām pašā nakts melnumā, un no rītiem allaž likās, ka nemaz nav bijis īsta miega — tikko aizvērtas acis, skat, jau atkal jāceļas. Reiz, sēdēdama pie Lienas gultas, viņa pēkšņi iesnaudās. Cik ilgi tas bija turpinājies, viņa nezināja. Tikpat negaidīti atkal pacēla galvu un ieraudzīja sev tuvu tuvu klāt Lienas seju.

Gundega uztrūkās:

— Vai jums slikti, vecomāt?

Liena atlaidās spilvenā un neatbildēja. Tikai plauksta, kas bija šajās nedaudzajās nedēļās kļuvusi vēl vā-jaka, pastiepās uz Gundegas pusi, bet, neaizsniegusi tās plecu, atkal nevarīgi nošļuka . . .

— Ko tu tāda bēdīga? — Ilma vakarā vaicāja Gundegai.

— Tāpat vien.

— Pārstrādājies. Lai Fredis vismaz sanes baļļā ūdeni. Fredi, tu dzirdi ar?

Bija dzirdama tikai Freda čību švīkstēšana blakus istabā.

— Klausos, kundze! — viņš pēc brīža atsaucās.

Ilma ienīsto, izsmējīgo vārdiņu šoreiz neievēroja.

— Tev smagi, Gunīt?

Gundega neteica nekā. Atnesa kurvi ar netīro veļu un samērca vanniņā.

— Mazgāsi?

— Jā.

— Es pati piecelšos rīt agrāk, tu paguli.

Un atkal -— nebija atbildes. Ne piekrišanas, ne noraidījuma. Tikai miega pilnas acis.

— Atveseļosies māte, brauksim uz Rīgas tirgu ar teļu. Pie reizes dosim pašūt tev pavasara mēteli. Pelnījusi esi. Gribēju šūt sev, pret vilnu iedeva labu tumšzaļu drēbi. Bet iztikšu ar veco.

Ilma paskatījās un nobijās. Gundega bēra veļas pulveri ūdenī. Bet acis, acis taču ciet!

— Tu guli?

Gundegai nodrebēja plakstiņi un negribīgi pavērās.

— Vai tad tu pa nakti negulēji?

— Lāpīju džemperi. Brūnaļa aizķēra ar ragu. Bet zeķes tomēr nepaguvu .. .

Viņa gausi izvilka no gumijas zābaka vienu kāju. īkšķis rēgojās laukā un spīdēja gaišs pret zeķes tumšo brūnumu. Gundega parādīja to ar tādu kā biedējošu vienaldzību pret visu, iebāza kāju atpakaļ zābakā un gurdi pasmaidīja.

— Ej gulēt, — sacīja Ilma, un viņas balss aizķērās.

Gundega nolika veļas pulvera kārbiņu turpat uz grīdas, it kā visu laiku gaidījusi, ka viņu raidīs projām, un, smagi vilkdama kājas, gāja uz savu istabu.

Nākamajā rītā Gundega pamodās spirgta un izgulējusies, bet smagā, vienmuļā diena, kuras pelēcību neiz-kliedēja ne prieka stariņš, ātri vien atnesa sev līdzi pierasto, kluso grūtsirdību. Viņa atstiepa no pagraba kartupeļus un mazgāja tos pie akas. Slapjie pirksti aukstajā vējā kļuva raupji un smeldza. Brīžam Gundega pārtrauca darbu, pa mežinieku paradumam — kā viņai lo bija iemācījis Sīmanis — sakrustoja rokas virs krūtīm un dauzīja plaukstas pret sāniem, līdz tās sāka vai svilt. Pēc tam kādu laiciņu akas ūdens vairs nelikās tik ledains, un gluži sarkanie pirksti kustējās pa to kā vēžu spīles . ..

Pa mežniecības ceļu brauca smagā mašīna, krustcelēs samazināja gaitu un beidzot nogriezās uz Mežakakticm. Gundega izslējās un, notraukusi slapjumu no rokām pret vateņa drēbi, raudzījās automašīnai pretim. Neiebraucot pagalmā, tā pēkšņi apstājās, kabīnes durtiņas atsprāga, un šoferis, kas bija ģērbies tādā pašā vatenī kā Gundega, nolēca sniegā. Viņa gribēja uzsaukt, ka Ilmas nav mājā, jau paspēra pāris soļu uz to pusi un tikai tad pamanīja, ka atbraucējs ir Viktors.

Tas aizcirta durtiņas, nāca šurp, tieši pie viņas, un pastiepa roku.

— Man jau slapja, — viņa atvairījās.

— Nekas.

Viktors paskatījās uz Gundegas nosalušajiem, līkajiem pirkstiem, pēc tam sejā. Tagad tā bija daudz šaurāka nekā toreiz, Jaungada sarīkojumā, zem acīm iegūlušas tumšas ēnas. Viņam gribējās Gundegai pateikt ko uzmundrinošu, priecīgu, bet viņš nezināja — ko.

— Jūs atbraucāt tāpat vai arī. . . — viņa iesāka.

— Patiesību sakot, biju braucis jūs atkal aicināt uz klubu. Mūsu komjaunieši rīko literāro tiesu par Ojāra Vācieša grāmatu «Tās dienas acīm». Esat lasījusi?

Viktors ievēroja, ka Gundega nevaicāja, kad būs šis sarīkojums, tikai nolieca galvu un tikko dzirdami teica:

-— Es jau tikpat netikšu .. .

Viņa nesūdzējās, viņa nevienam nepārmeta. Viktors atcerējās, cik laimīga Gundega izskatījās toreiz, sarīko-

jumā. Bet pēc tam viņa nez kāpēc nozuda, un tagad viņas seja ir tikai nogurusi un vienaldzīga.

— Atkal neliksiet?

— Vecāmāte slima.

Ari to Gundega pateica vienaldzīgi, tanī pašā skumjajā balsī. Viņai rokas droši vien sala, jo viņa tagad tās bija paslēpusi vateņa piedurknēs.

— Jums auksti.

Gundega mēmi papurināja galvu, raudzīdamās kaut kur projām. Viņa stāvēja blakus savam kartupeļu grozam un vecajai koka baļļai, pret dzīvojamās mājas sienu izskatīdamās maza, pelēka un sarāvusies.

«Mežakaktu mantiniece,» viņš nodomāja ar savādu rūgtumu, bet balsī teica:

— Jūs esat tā pārvērtusies . . .

— Es jau katrreiz esmu citāda, — viņa sacīja ar vieglu izsmieklu.

Viktors atcerējās, ka to bija teicis viņš pats, ari toreiz klubā.

— Nu, kāda es tagad esmu? — Gundega atkal ierunājās. — Droši vien — veca . . .

Viņš pavērās viņā, pārsteigts par to, ka šis vārds patiesi pašlaik kaut kādā ziņā piederējās viņai. Tāda vienaldzība pret visu, tāds gurdums, kāds palaikam piemīt veciem cilvēkiem. Vai tāpēc, ka tiem nav nākotnes? Bet Gundega taču . . .

— Ko jūs uz mani tā skatāties, Viktor?

Viņš skumīgi pasmaidīja.

Vējš kustināja viegli viļņotu matu šķipsniņu pie viņas deniņierm Lakats bija noslīdējis zemu pakausī. Viņš izbrīnā pacēla roku un saudzīgi atbīdīja to vēl vairāk — lakats nošļuka pavisam.

— Jūs esat nogriezusi matus? — Viktors iesaucās un redzēja, cik strauji no Gundegas sejas nozuda vecīgais gurdums. Tā piesarka. Vispirms pietvīkums iesitās viņas vaigos, tad pārklāja pieri, deniņus, kaklu. Viņa nosarka tik stipri, ka acīs pat saskrēja asaras.

— Kāpēc, Gundega?

Viņa neatbildēja. Zilpelēkās acis nopietni, rāmi pavērās Viktorā. Tās it kā apstaroja šauro seju un negaidīti pārvērta to.

— Bet es taču toreiz tikai pajokojos, es nekad nedomāju, ka . . . — viņš taisnodamies iesāka.

Viņa viegli pasmaidīja:

— Vienalga .. .

Gundegas vaibstos iezīmējās kaut kas liegs. Lai cik bērnišķīga šī seja būtu, tajā neviļus atspoguļojās pirmās mīlestības kautrā rītausma.

Negaidītais atklājums Viktoru samulsināja. Viņš nekad nebija domājis, ka retās, nejaušās tikšanās varētu izraisīt Gundegā šādu atbalsi. Viņam tā bija nevis sieviete, pat ne meiča. Meitenīte . .. Meitenīte, kas skrēja kā tauriņš pret Mežakaktu pasaules spožo, vilinošo, nesaudzīgo liesmu . . .

Viktors redzēja, ka Gundegas acis pēkšņi apmiglojās. Vai aiz žēluma pašai pret sevi, vai aiz kauna, vai aiz nojautas, ka neviļus atklājusi noslēpumu, kura esamību pati tikai nule apjauta? . ..

Viņa apcirtās un neatskatīdamās metās projām. Gumijas zābaki nošvikstēja, vējā noplīvoja lakats. Viktors dzirdēja, kā noklaudzēja durvis. Un tikai tad attapās, ka visu laiku uzmācīgi, ka kaitinādams rej Neris. Viņš paņēma sauju sniega, gluži puiciski samīcīja to pikā, bet nesvieda.

Viktors stāvēja pie akas, līdzās baļļai un grozam, it kā vēl gaidīdams. Tad nesteidzīgi devās pie savas mašīnas. Aizbrauca līdz pat pagalmam, lai automašīnu apgrieztu. Bet laukā nerādījās neviens. Māja stāvēja kā aizmigusi, leduspuķu aizvilktām, aizvērtām logu acīm. Tikai skurstenis viegli kūpēja. Un vienīgās dzīvās būtnes bija divi kraukļi, kas kramšķinādami aizlaidās pāri Mežakaktiem, lai pazustu otrajā pusē, aiz priežu cirtainajām galotnēm.

3

— Ja kraukļi ķērkdami lido pārī, tad mirst kāds pārinieks, precēts cilvēks. Bet, ja krauklis laidelējas viens, tad arī nelaiķis būs vientuļnieks, atraitnis vai vecpuisis, un, ja sievišķis, — tad veca meita. Un es iz-gājšnedēļ skaidri dzirdēju, ka ķērca divi, — mierīgi stāstīja Liena, paslējusies gultā uz elkoņa, mēģinādama kaut ko saskatīt cauri aizsalušajam logam.

Varēja dzirdēt — kapsētā zvanīja. Mežakaktos zvanu allaž varēja saklausīt, bet šodien it sevišķi. Gaiss bija salā sastindzis, kristāldzidrs kā daždien ziemas beigās, kad sniegs jau sāk smaržot pēc pavasara . ..

Šoreiz kraukļi gan bija Lienu pievīluši. Nupat apglabātais Bērziņu Arvīds visu mūžu nodzīvojis viens kā pirksts. Pēc bērēm Mežakaktos iegriezās pērminderis Ābels, kurš, kā izrādījās, pats esot aizgājēju apstāvējis. Viņš atnāca izsālies un sapīcis. Tūlīt piemetās uz mūrīša, siltumā, un, izvilcis no krūšu kabatas pīpīti, sāka pakšķināt, pūzdams varen kodīgu zilganu dūmu mutuļus.

— Vai tad bēru nekādu nerīkoja? — noprasīja Ilma.

Pērminderis izteiksmīgi atmeta ar roku.

— I nerunā. Kas tev rīkos, kad radu nav! Bija atbraukusi māsīca, vai. Tā ari esmot tas vienīgais rada gabals. Un tad vēl nevar zināt, kā tur patiesībā . . .

Garus gadus pērmindera amatu pildīdams, Ābels bija kļuvis tīri labs cilvēku pazinējs un saprata, ko nozīmē māka apklust īstajā brīdī. Tā dažreiz svēra vairāk par vietā pateiktu vārdu. Ābela aprēķins izrādījās pareizs. Ilma, kas visu laiku bija jautājusi vairāk tikai pieklājībās pēc, iedegās īstā ziņkārē:

Nu, nu, stāsti!

Vai tev. Ilma, nav kāda drusciņa ugunīgākas mantas? — un Ābels izteiksmīgi uzsita knipi pa izspiedušos ādamābolu.

— Man ir karsta kafija plītskrāsnē.

Ābels nikni nosēcās:

— Tu, cilvēk, izsalsties pa kapiem, izdziedi rīkli, bet viņa tev, ko domājies, ka-pi-ju!

— Vai tās bija manas bēres?

— Kas nu tā runās! Vai atminies, cik skaisti svētajos rakstos teikts par izsalkušā paēdināšanu un izslāpušā padzirdināšanu. «Visi, kas esat izslāpuši...»

Ilma iesmējās:

— Ko nu, Ābel, dziedi, kā rubeņu gailis riestā! Nekur nav sacīts, ka būtu kāds ar šņabi jādzirda.

Ābels nošūpoja galvu:

— Vai, kur tu skopa, Ilma, vai, vai, vai! Kad pats mācītājs atbrauc, tu gatava vai uz vēdera līst, bet kad tik tas nabaga pērminderis, tas baznīcas darba rūķis . . .

— Kuš nu, kuš! — Ilma samierinoši sacīja un atnesa aizsāktu degvīna pudeli.

— Ā, baltā galviņa! — Ābels laimīgi sarosījās, kā puisis, ieraudzīdams savu iemīļoto. — Lai iet uz Bērziņu Arvīda vese . . . tpī tu, uz vieglām smiltīm.

Viņš pielēja paprāvu slīpēta stikla glāzīti, vienā gul-dzienā izdzēra sausu un, labpatikā nosēcies, sāka gremot rupjmaizes gabalu ar speķi.

— Nu, kā tad bija ar to māsīcu? — nepacietīgi atgādināja Ilma.

— Māsīcu? — pērminderis nosmēja sīku smiekliņu.

Runā, ka tā šam esot bijusi veca brūte. Ili, hi, joki!

Es, nelaiķi apstāvēdams, šad tad uzmetu acis. Jauna jau nav, tomēr tā nekas. Gūžās kā lāva, miesa pēc skata vēl gluži stingra . ..

Tanī brīdī ar spaiņiem ienāca Gundega, un Ilma neveikli nokremšļojās. Ābels noskatīja meiteni no galvas līdz kājām, kā novērtēdams tās augumu. Gundega aizgriezās, apjukusi no šī skatiena un Ābela pēdējiem vārdiem, kurus ienākot tomēr bija dzirdējusi.

Nenovērsdams acu no tās, viņš izdzēra vēl glāzīti un labpatikā noteica:

— Smuka tev, Ilma, krustmeita izaugusi, meitiņa kā odziņa. Būtu tik maķenīt apaļāka . . .

Nepagriezdama galvu, it kā nedzirdēdama nekā, Gundega kāsa pienu. Pretim Ābelam rēgojās tikai viņas īsi apcirptais gaišmatainais pakausis un viena gluži sārta pietvīkusi auss.

Ilma nervozi pagrozījās.

Vai ta pats cienīgtēvs nebija? — viņa aši iejautājās, cenzdamās piešķirt sarunai citu virzienu.

— Cienīgtēvs? Bet cienīgtēvs jau aizlidoja tur ... kā viņus . .. ahā — uz Sočiem. Korortā. Uz mēnesi. Tad jau man vienam, kā saka . . .

Viņš aizrijās ar dūmiem un pēc tam ilgi, aizvilkdamies kāsēja.

— Tpi, ka tevi nelabais!

— Ko tu, Ābel, tik stipru tabaku pērc?

— Vai tad pirkta? — Ābels atsaucās, atguvis elpu.

— Tā pali kūtspakaļa. Pirktā man par švakru. Reiz nomēģināju no cienīgtēva, tās ar tiem zelta munštikiem. Glaimi jau ir, bet manām iekšām neģeld.

— Piekvēpināsi plaušas, dabūsi iet un likties tam pašam Bērziņam blakus. Kā tad mēs bez pērmindera iztiksim?

Ābels jutās glaimots.

— Jā, tādu kā Ābelu diez vai dabūsiet! — viņš labprāt piekrita, acīm redzot, vadīdamies pēc parunas, ka nevajag turēt sveci zem pūra. Viņa apaļās, spožās ačeles labpatikā bieži mirkšķinājās. — Bet uz paradīzes dārziem es vel netaisos. Kūpināta gaļa, hi-hi-hi, ilgāk saglabājas. Tas pats Bērziņu Arvīds, diez vai pa visu mūžu kaut vienu papirausu izpīpoja, bet, skat, jau zem velēnām. Mēs esam vienos gados, es ļuļķēju vai rīts vai vakars, bet sveiks kā pimbers. Rastos tik kāda jaunāka nācēja, apsievotos vēl reiziti . . .

Gundega novērsusies mazgāja traukus, bet atkal sajuta pērmindera skatienu uz sava auguma, it kā tas būtu viņai iebakstījis ar pirkstu. Viņai mugurā bija kleita, tai virsū vēl jaka, bet, šo apaļo peles acu apskatīta un aptaustīta, viņa jutās izģērbta kaila un sarka aiz kauna un riebuma.

— Būtu nu kautrējies tādus vārdus mutē ņemt, — viņa sadzirda Ilmas balsī nosodījumu. — Jau četras sievas pārdzīvojis, pašam nāk septiņdesmitais gads, bet viņš vēl runā par precēšanos.

— Vai tad es šās nost situ, vai? Ko es vainīgs, ka dievs paņēma, — Ābels attrauca bez mulsuma. — Cik ilgi tā māsa man vēl čipstēs? Un kad kādu dieniņu atstiepsies, ko tad es, viens vīra cilvēks, iesākšu ar to visu mājas būšanu. Es jau, Ilma, pie tevis tā kā vienā darīšanā nācu. Bet papriekš . . .

Atkal bija dzirdama pudeles kakliņa piesišanās glāzes malai.

— Skuķīt!

Tā varēja būt tikai viņa, Gundega, ko Ābels sauca. Diez vai kādam ienāktu prātā par skuķīti saukt Ilmu!

— Skuķīt, panāc šurp!

vel cītīgāk ar lupatu trina

Viņa neatskatījās, bet

šķīvi.

Noblarkšķēja atgrūsts krēsls. Šurp tipināja sīki, nedroši solīši.

Gundega strauji apgriezās izbīlī un derdzīgumā. Viņai likās, ka tūlīt pat šī mazā, tuklā roka — tāpat kā pirmīt spožo peles acu skatiens — skars viņas seju, kaklu, krūtis, kājas . . .

— Viņa šņabi tikpat nedzers! — steigšus sacīja Ilma.

Ābels nokremšļojās.

— Tas ir labi, ka jaunava nedzer! — viņš beidzot prātīgi teica, cilādams glāzīti. — Lai nu Bērziņu Arvīds dus dieva mierā līdz augšāmcelšanās stundai. Ilgi dzisa, nevarēja izdzist, sirds esot bijusi makten stipra . . .

Gundega sajuta degvīna dvingu, kas nāca no Ābela. Viņa atkāpās pie pašas plīts un gandrīz pakrita uz malkas šķilas, acīs bija slazdā iedzītas vāveres izmisums. Ābels guldzoši iesmējās, uzjautrināts par viņas rneite-nīgajām izbailēm un kautrību. Un Gundegai gribējās pacelt roku un iesist šajā tuklajā alkatīga veča sejā. Viņa nekad nebija situsi cilvēkam, bet pašlaik . . .

— Vai tas ir tas pats Bērziņš, ko jūs mirdinājāt jau toreiz, pa kapusvētkiem? — Gundega to gribēja pateikt izaicinoši, bet balss nodevīgi notrīcēja.

— Ko-o? — Ābels draudīgi novilka. — Ko tas nozīmē — mirdināju? Atkārto!

— Ejiet nost no ceļa! — viņa tam uzkliedza, būdama tuvu asarām.

— Ābel! — pārbijusies sauca Ilma. — Liecies mierā!

Gundega pašāvās pērminderim garām un izskrēja pa

durvīm pagalmā.

«Cik riebīgi! Cik riebīgi!» — viņa domās atkārtoja un redzēja acu priekšā divus cilvēkus. Cienīgtēvu un pērminderi. Mācītāju ar patīkamo seju, zeltainajiem matiem un skaisto balsi. Un Ābelu, Ābelu, uz pusaudzēm kāro riebīgo večuku ar glūnīgajām peles acīm. Kas varēja saistīt divus tādus cilvēkus? Kalpošana baznīcai? Ticība dievam? Vai tiešām ticība dievam ir tik visvarena, kā par to mazliet nesaprotami, bet apgaroti toreiz, kapusvētkos, bija stāstījis pats Krauklītis? Vai tiešām ticība dievam ir tik visvarena, ka tā neļauj pat saskatīt otru cilvēku, redzēt, ka tas, otrais, ir nelietis, žūpa, mēsls .. .

Kā toreiz, rudenī, krustmāte Ilma bija teikusi — «mīli savu tuvāku kā sevi pašu». Vai šī tuvāku mīlestība saista Krauklīti ar Ābelu? Cik tai vajadzēja būt sīkai, netīrai, derdzīgai — šai mīlestībai pret Ābelu ...

4

Istabā pa to laiku Ilma ar pārmetumu sacīja pērminderim:

— Esi gan tu, Ābel! Būtu nu dzēris, bet nevajag žākstīties!

— Apžēliņ, vai tad es ko ļaunu! Ir gan smalka prei-lene, liec tik stikla skapī un atslēgu priekšā! — Ābels, acīm redzami, jutās aizvainots par Gundegas izturēšanos, bet te vēl Ilmas pārmetums piedevām. Ja nebijusi tā darīšana, varētu tagadiņ ņemt un ar cieņu aiziet, tikpat šņabja jau arī atlicies vairs tikai kāda lāse pašā pudeles dibenā . . .

Tomēr viņš palika un nokāsējies iesāka:

— Paklau, Ilma! Kad tu gribēji braukt uz Rīgu ar to savu teļu?

— Un kas tev?

— Ko nu tu uzreiz kā pūce . ..

Ilma neatbildēja.

— Neaiztikšu jau, neaiztikšu vairs to tavu preileni, ja tev nepatīk, — pēc brīža Ābels samierinoši atsāka. — Vai tad es ko ļaunu, vai kā, bet kad šī uzreiz pretim un acis zvēro . . .

— Viņa jau tikpat kā putns, — novērsusies bēdīgi sacīja Ilma, — nobiedēsi, un . . .

— Kbm, — nokremšļojās Ābels, neuzdrošinādamies runāt pretim.

Tā viņi kādu brīdi sēdēja. Pērminderis aiz gara laika izdzēra degvīna paliekas tāpat no pudeles un pēc tam lauzīja rupjmaizes šķēli sīkos gabaliņos un drupaeas veikli meta mutē.

— Gribu to teļu vest jaunnedēļ, svētdienā, — beidzot sacīja Ilma. — Domāju, māte līdz tam tiks uz kājām, rīt jau lūkos celties. Un ko tu gribēji?

Ābels sataisīja varen mīlīgu ģīmīti, smaids veikli iegū-

las viņa apaļīgajā zīdaiņa mutītē, kas vēl pirms brīža aiz apvainojuma bija saviebta gluži kā uz raudāšanu.

— Paklau, māsiņ, paņem manu aunu līdzi. Tev jau viena alga — divi lopiņi vai viens. Sķeteris, nu, šitais Saujā, kas pērk gaļu tai komisijai vai kā viņu, par ne-ramīlu avenu nieku vien dod.

Ābels aiz nicinājuma nospļāvās.

Tad es labāk viņu apēžu pats! Bet tak jau naudas vajag. Rīgā, centrāltirgū, ar to sala laiku esot brangi cēlušās cenas.

Ilmas sejā, kur, Ābelam runājot, visu laiku bija iezīmējusies aizvien pieaugoša interese, pēkšņi parādījās vilšanās.

— Kādas nu tās cenas! Priekš svētkiem vai atkal uz. lielo atkušņa laiku tad gan. Ja tu, Ābel, ceri nez kādu baltu naudu par to savu teķi, stiep tik mierīgs pie tā paša Šķetera.

— Vai, Ilma, ko tu piktojies! Es jau tāpat saprotu — tur par ceļu jāmaksā, tur tirgus nauda, tur cirtējam muguras vai nieru gabaliņš. Tomēr, ja man ši te sola astoņus rubļus, bet Rīgā var dabūt varbūt visus divdesmit .. .

— Ūja, ūja! — Ilma iesaucās, jau pavisam atvēsusi pret paredzamo darījumu. — Viņnedēļ bijusi Mežgaiļu Vilma. Aitas gaļa maksājot piecpadsmit, augstākais, sešpadsmit, bet tad nu labu labā, ne tāda, kā tavs teķis . . .

Ābels aiz sašutuma ieķērcās.

Tu, zinies, manu teķi nešimpē — ciskas kā trumuļi. Neredzējusi neplēt muti!

Viņš šņāca vien, cēlās uz projāmiešanu, bet, tā kā Ilma palikt neaicināja, mirklīti pastāvējis, apsēdās atpakaļ.

— Domā, liela luste man staipīties ar tavu aunu par tukšu paldies! — Ilma uzskatīja, ka pienācis brīdis izrunāties tieši.

— Vai, vai, Ilma, vai, tev tik nauda prātā! — Ābels uzsāka savu parasto vaimanāšanu, it kā būtu satriekts jau par to, ka pasaulē vispār pastāv kaut kas tik rupjš kā nauda, kas aizskar viņu līdz pašiem dvēseles dziļumiem. — Redz, uz ko tu velc! Kauns, kauns man, vecam vīram, maksu prasīt ...

Taču Ilmu pērmindera žēlabas necik neaizkustināja:

— Bet ko man kāds dod par velti?

Manīdams, ka citādi darījums izjuks, Ābels uzreiz kļuva lietišķāks:

— Nu, pusi no ceļa naudas, pusi no tirgus nodevas un vel kvartu piedevām. Līkop?

— Piecdesmit.

Ilma! Friča bērēs es tik . . .

Piecdesmit, Ābel! — Ilma atkārtoja vienaldzīgi, bet nepielūdzami, kā ūtrupnieks, un āmuriņa vietā uzsila pa galdu tāpat ar izstieptu rādītājpirkstu.

Ak tu, velna mātīte! Lai tad ar iet tas piecdesmitnieks!

Aiz izmisuma Ābels ķērās pie pudeles, bet vairāk par trim pilieniem no tās vairs nespēja izdabūt, lai kā spaidīja un žņaudzīja.

Pēc tam saruna ievirzījās daudz mierīgākā gultnē — kad kaus, cikos vedīs, un domstarpību vairs nebija.

Nākošajā dienā Liena patiešām piecēlās. Pagājās pa istabu, bet pēc īsa laiciņa tomēr atgriezās gultā, teikdama, ka viņai kājas liekoties tādas vārgas, kā ar mīkstiem kauliem, un pa lieliem taisni kā skudriņas skraidelējot. Taču pēcpusdienā, atspiedusies uz mezglainas bozītes, ar kuru agrāk bija gājusi ganos, Liena jau aizsteberēja uz kūti. Tiesa, strādāt vēl nestrādāja, tikai aplūkoja visu, it kā būtu atgriezusies no tāla ceļa. Šis tas Gundegas saimniekošanas laikā, acīm redzot, nebija darīts tā, kā pēc Lienas prāta būtu pareizāk. Taču viņa nesacīja nekā. tikai šur tur pielika savu roku. Palaida Brūnaļas ķēdi vaļīgāk, ar bozi pastumdīja sili Maskas aizgaldā. Bet, kad sadomāja pārmainīt padēkli kastītē, kur parasti vistas gāja dēt, pieliekusies vairs lāgā netika augšā. Durstīja zemi ar bozīti, bet nespēja izslieties. Sirmā galva drebēja kā ziedoša ābele vējā. Kad Gundega piesteidzās palīgā, Liena bikli pasmaidīja, kā piedošanu lūgdama par savu nevarību, un noteica:

— Spēka nav.

Otrā dienā viņa atkal bija augšā un atkal staigāja pa kuli, bet lopi viņu apsveica īdēdami, rukšķēdami un blēdami.

Ilma, pavērojusi mātes nedrošo soli, nogrozīja galvu un sacīja Gundegai:

Tāda jau viņa ir izlaikus. Kamēr varēs kustēt, tikmēr kustēs. Mans tēvs vienādi atcerējās viņas izdarības pa kāzām. Kā atbraukuši no baznīcas, no laulībām, tā brūte, nu, mana māte, bijusi no ratiem laukā un ar visu šleijertt kūlī iekšā pie lopiem. Tā ari gājis visu mūžu . . .

Pa atvērtajām durvīm kūts puskrēslā vīdēja uz bozes atspiedies sakumpis stāvs, kas lēnām kustējās no viena aizgalda pie otra.

Bet gan jau līdz svētdienai atkopsies pavisam, Ilma nosprieda. — Tad tu varētu braukt uz Bigu kopā ar mani.

— Es? — priecīga iesaucās Gundega. Ilma redzēja, cik strauji viņas vaigos ievilkās līksmas, šķelmīgas smaida bedrītes.

«Glīta, nudien, aug glīta. Būtu tik apaļāka . . .»

Ilma atskārta, ka nodomājusi tieši to, ko viņreiz bija sacījis Ābels, un šīs atmiņas izraisīja viņā nepatiku.

— Vai mēs uz visu dienu brauksim? — prašņāja Gundega. — Aizpērn no skolas bijām, brīvdienās. Skatījāmies «Traviatu», aizgājām uz Mākslas muzeju . . .

Šoreiz, Gunīt, diez vai iznāks, — sacīja Ilma.

Kamēr gaļu pārdosim. Un vēl tas Ābela teķis ... No rīta par pusvelti aizgrūst projām jau nav māksla. Uz pēcpusdienu, kad tirgus jau pustukšs, tad ir īsta tirgošanās. Ko prasi, to maksā . . .

Manīdama, ka Gundega atkal kļūst izklaidīga, Ilma piemetināja:

— Nodosim tev to mēteli šūt. Un, ja vēl atliks laika un būs kāda laba filma, par mīlestību un ne par tiem mūžīgajiem kariem, varbūt aiziesim uz kino . ..

Gundega atdzīvojās:

— Krustmāt, patiesi! Tik sen neesmu bijusi. Es varētu rīta pusē aizskriet pēc biļetēm.

Ilma pasmējās:

— Rīta pusē tu man pašai būsi vajadzīga. Jābūt kādam, kas visu pieskata. Tu runā krieviski, bet es ar tām krievenēm nevaru tikt galā. Što, što? — šīs vaicā. — Kolka stājit miesa? Es saku: šedesat.

— Vai, krustmāt, kur nu tik dārgi! — smiedamās iesaucās Gundega. — Tas jau ir sešdesmit!

— Man jau beigās arī viena to pateica. Citādi brīnījos, kāpēc visi rausta plecus un iet projām, ja es atdodu par sešpadsmit. Tā jau nav tirgošanās, stāvi kā bez mēles ... Ja ies labi, ieiesim arī kādā veikalā, par palīdzēšanu tev ko nopirkšu.

— Paldies.

Pelēko, smago dienu vienmuļībā likās iespīdējis saules stars . ..

6

Svētdienas rītā viņas izbrauca ļoli agri. patiesību sakot, naktī, jo mežniecības šoferis iegriezās McžakakUVs ap pulksten diviem. Gundega bija gribējusi uzvilkt brūnas, svētkiem taupītas kurpes, bet Ilma no pažobeles atstiepa lieku velteņu pāri:

— Liec tās kurpes nost, apsaldēsi kājas, visu mūžu būsi nelaimīga.

Bija savi divdesmit grādi sala. Ziemeļu vējš dzenāja pa laukiem sniega smalkni. Mašīnas kabīnes lodziņš visu laiku drebēja un trīcēja — vai no vēja, vai no nepārtrauktās kratīšanās. Pēc stundas viņi izbrauca cauri gandrīz pavisam tumšajiem Derumiem. Pilsēta gulēja, tikai ceļi allaž bija nomodā. Pa brīdim līkumā iznira pa zvērojošu, spožu acu pārim, kas tuvodamās kļuva blāvākas. Ikreiz tad garām aizdārdēja kāda automašīna un vienā acumirkli izgaisa. Ceļš bija slidens, šoferis brauca lēnām tiklab pakalnos, kā lejā no tiem. Nebija tā neprātīgā lidojuma, ka toreiz, kad Gundega atgriezās no Saujas, nebija violetās dūmakas, dzeltenās birzs, nebija Viktora ... nebija nekā. Tikai starmešu apgaismota, pelēcīga lielceļa upe, kas nemitīgi plūda pretējā virzienā.

Arī Rīga izskatījās miegaina un klusa. Spuldžu virtenes negribīgi apgaismoja ielas, kur kustējās sētnieki ar sniega lāpstām un kapļiem, ar kādiem Gundega Meža-kaktos kapāja lapas un saknes cūkām.

Bet, jo tuvāk viņi brauca centram, jo vairāk dzīvības manīja. Te bija pati pilsētas sirds, un kā jau sirds — nekad nenorima pavisam, ne nakti, ne dienu. Aizdārdēja vāji apgaismots tramvajs, aizvezdams uz darbu konduktorus un kasieres. Un tad no garāžām uz autoostu it kā pēc pēkšņas pavēles sāka ripot autobusu rindas. Mašīnas piešķīra tukšajām ielām dzīvību ar savām daudzkrāsainajām uguntiņām. Tās iznira no mazajām šķērsieliņām, parādīdamās drīz šeit, drīz tur, un ieplūda bezgalīgajā galvenajā straumē. Tagad nebija vairs nekādu šaubu — pilsēta modās. Un tirgus jau sagaidīja atbraucējus ar balsu murdoņu.

— Būsim vai par vēlu, — bažījās Ilma. — Kamēr apštempelēs gaļu, kamēr izstāvēs rindu pēc svariem, tikām labākās vietas aizņems citi.

Kas tās par labākajām vietām, Gundega tā arī nelika gudra.

Pēc tam Ilma, atstājusi Gundegu par sargu, kaut kur skraidīja, te parādīdamās, te atkal nozuzdama. Vienu mirkli tā Urnu ieraudzīja kopā ar nez kādu baltā ķitelī tērptu vīru, kuram viņa dedzīgi centās kaut ko iestāstīt, brīžam raukdama pieri, brīžam atplaukdama valšķīgā smaida, pret kuru — taisnības labad jāsaka — svešais ķitelī noturējās kā klints un gāja tikai projām. Ilma, gabaliņu atpalikusi, atvēra somu, nez ko izņēma, atkal aizcirta ciet un teciņiem metās vīrietim pakaļ. Viņi abi pazuda Gundegas skatienam.

Gundegai tirgus atgādināja zivju pilnu igvāti, kur visi kustas, murd, grūstās. Tikai trokšņa te bija daudz vairāk, jo ne velti sacīts — «mēms kā zivs», nevis — «mēms kā cilvēks».

Ilma, pilnīgi negaidot, atkal parādījās — sasarkusi, pat nosvīdusi arī šādā sala dienā — un pūzdama atme-tināja vaļā apkakles pogu.

— Viss kārtībā, — viņa līksma sacīja galīgi pārsalušajai Gundegai.

Kas tur īsti bija «kārtībā» — to Gundega atkal nesaprata. Viņu iepriecināja tikai doma, ka, acīm redzot, šai apnicīgajai stāvēšanai un salšanai vienreiz būs beigas. Bet arī paviljonā Ilma iekārtojās pašā stūrī pie durvīm, kur nežēlīgi vilka vējš.

Kamēr kāds cits balti ģērbts tēvainis sacirta viņu atvesto teļu un Ābela aunu. Gundega mīņājās no vienas kājas uz otru, cenzdamās cik necik sasildīties. Ilmai gan bijusi taisnība, kad tā ieteica uzaut velteņus!

Pamanījusi Gundegu drebam, Ilma uzmundrinoši ieteicās:

— Pabeigsim kārtoties, iedzersim karstu kafiju. Atsilsi.

— Žēl, ka nedabūjām labāku vietu, — Gundega sacīja, cenzdamās savaldīt zobus, kas tā vien cirtās kopā.

Ilma iepleta acis:

— Kur nu vēl labāku! Pie pašām durvīm. Kurš pircējs tik nāk iekšā, tam uzreiz ar savu gaļu esi acīs. — Un piebilda klusāk, ar negaidītu, puicisku šķelmību piemiegdama aci: — Kā saka: kas smērē, tas brauc.

— Ko smērē? — Gundega pārsteigta ievaicājās.

— Kuš! Ko tu uzreiz bļauji pa visu tirgu . . .

Ilma vērtējoši noskatīja pārdevēju rindas, kārtodama gaļas gabaliņus tā, lai pievilcīgākā puse bīilu «pircējam acīs».

— Šodien būs laba diena, — viņa beidzot sacīja, visu apvērtējusi un salīdzinājusi.

Gundega bija liela nepraša šajā tirgus pasaulē. Tagad pat. Viņa atkal netika gudra — kāds tur labums, ja cilvēki nepirka. Pienāca, pacilāja gaļu, pabakstīja, bet, apvaicājušies par cenu, lika nost īlenam līdzīgo durstāmo un devās projām. Cils aizgāja klusēdams, nogrozījis galvu, cits nenocietās un izmeta pa vārdam: «Ārprāts!», «Plēš gan!», «Kauna nemaz nav!».

Gundega tādās reizēs kautrīgi turējās Ilmas aizmugurē, bet pati Ilma, šajās kodīgajās piezīmēs saklausījusi apvainojumu savai precei, tirgošanās mākai un godīgumam, cirta ikreiz pretim:

— Vai es tev karos kaklā ar savu mantu? Ja nav naudas, ko pirkt labu gaļu, ej pie citiem, ej, pērc kaulus, pērc cīpslas!

Krievu valodas zināšanu tādam garam penterim nepietika. Tad Ilma gan sagaidīja, gan pavadīja pircējus ar pāris vārdiņiem no sava visai ierobežotā vārdu krājuma: «Kāros mjesa! Kūpi!» — projāmgājējas klusītiņām latviski nolamādama par raganām. Sājā ziņā, par spīli visām labajām krievu valodas zināšanām, Gundega bija vājš palīgs, sarka par kairu pircēja piezīmi, kaunējās par to, cik nekautrīgi Ilma lielīja savu preci un zākājās par citiem.

Diena sliecās jau pret vidu, bel pārdevušas viņas bija tikai kādu nieku. Ar katru stundu aizvien bālākas un nedrošākas vērtās Gundegas klusās cerības tikt vismaz uz kino. Pārdevēju rindas kļuva retākas, un, to redzot, viņai pamazām zuda interese par visu, tikai nemitīgi, mokoši sala, kaut gan bija izdzertas savas trīs glāzes kafijas, kas gods kam gods — likās karsta kā uguns.

Tikai Ilma nezaudēja cerības. Ja citi pārdevēji iegūt pircējus centās ar zemām cenām, strauji, ātri, tad Ilmai šīs bija «medības uz gaidi». «Tas nāks, tam janāk, vajag tikai paciesties ...»

Un patiesi, kad visapkārt letes jau bija gandrīz pavisam tukšas, Ilma sarosījās kā pirms izšķiroša trieciena, pat saslējās, sakārtoja lakatiņu.

— Tagad sāksim!

Un, lai cik pārsteidzoši Gundegai tas liktos, Ilmai izrādījās taisnība. Viss bija mainīgs. Tagad nezin kāpēc par Ilmas atvestās gaļas cenu neviens vairs neteica: «Ārprāts!» un tamlīdzīgi. Gluži otrādi — sastājās pat neliela rindiņa.

Ilma, pārliecinājusies, ka vismaz ar rēķināšanu Gundegai vedas, savu somu un naudas saņemšanu uzticēja lai, pati tikai svērdama un ietīdama gaļu, un aprēķinādama, cik tas vai cits gabaliņš maksā.

Melna soma, kas visu laiku bija gulējusi plāna un bez dzīvības, tagad negaidot atdzīvojās, atplēta muti un alkatīgi, nesātīgi rija vienu naudas zīmi pēc otras. Čaukstēja nauda, čaukstēja ietinamais papīrs. Un Ilma smaidīja — smaidīja pircējiem, Gundegai, raibajiem, vērtīgajiem papirīšiem, kas pazuda rijīgajā, platajā niķelētajā mutē. Soma nobarojās tīri apaļa un aizveroties un atveroties ikreiz izdvesa tādu kā kunkstienu ...

Tā, cauri. Tas izskanēja kā atvieglinājuma nopūta. Un, kamēr paviljonā skanēja sirēna, kas vēstīja tirgošanās laika beigas, Ilma glīti salocīja naudu, bez skaņas kusli nādama lupas, saskaitīja un pārlika to no somas nelielā, šim īpašajam gadījumam taupītā drēbes kulītē, kas,

divām spraužamadatām piestiprināta, pazuda zem mēteļa viņas kleitas izgriezumā.

— Paiesimies pa veikaliem, — beigusi savus rēķinus, Ilma ieminējās. — Būs man jānopērk tev kāda manta par palīdzēšanu. Neņem nu ļaunā, Gumt, tas kino jau šodien neiznāks. Pati redzēji, kā gāja. Tagad jau trīs, sešos — autobuss ...

Gundega tikai pamāja ar galvu. Ko lai viņa iebilstu? Tā jau bija, kā Ilma sacīja ...

Kad viņas ar saiņiem atnāca uz autoostu, Gundegas rokā brūnā siksniņā šūpojās maza somiņa ar dzeltena metālā slēdzi. Viņa pa brīdim uzmeta tai skatienu — skaista, no īstas ādas. Viņai nekad nav bijis tādas somiņas. Tikai vecs, melns dermatīna portfelis ar nodilušiem stūriem, kuru nobrāzumus Gundega allaž centās noslēpt, apsmērējot ar zābakziedi . . .

Vēlāk, braucot autobusā atpakaļ uz Noriošiem, viņa, siltuma un vienmērīgās šūpošanās pievārēta, vairākkārt iesnaudās. Ikreiz, aizvērusi acis, viņa atkal un atkal redzēja tērauda āķos sakarinātu gaļu. Bet pamodusies sajuta savos pirkstos rokas somiņas grumbuļaino virsmu. Tie bija vienīgie dziļie iespaidi, ko viņa veda no Rīgas . . .

Ābels bija klāt tai pašā vakarā. Ilma viņu sagaidīja bez īpašas sajūsmas, atturīga un lietišķa. Jā, ķepa vien esot bijusi ar to teķi. 5>īs dabūjušas nosēdēt vai līdz tirgus beigām. Pilsētnieki izlepuši, treknu negribot ne redzēt, vai lūgšus jālūdzoties ... Ja neticot, lai pavaicājot Gundegai.

Gundega palocīja galvu. Tā jau apmēram bija, ilgi viņas patiesi nosēdēja un kāds no pircējiem, nudien, kaut ko sacīja par gaļas treknumu, tikai . . .

Viņa nepaguva neko pateikt, kad Ilma atsāka. Jā, priekš cita jau viņa gan nebūtu tādu krustu uzņēmusies, i par simtnieku ne. Bet tak jau vienas draudzes ļaudis, jāturas kopā .. .

Ābela acis bieži bieži mirkšķinājās. Jērenes abas ausis bija atsējušās un stāvēja atstatu no galvas. Tāpēc Ābels izskatījās pēc veca, bēdīga zaķu tēva, kas padzīts no kāpostu lauka.

Ilma atnesa no savas istabas naudas žūksnīti un sāka skaitīt, likdama divdesmit piecu un desmit rubļu gabalus uz galda Ābela priekšā. Tas, acu nenovērsdams, sekoja katrai kustībai un skaitīja balsī līdzi, mazliet atpalikdams no Ilmas. Pusceļā viņiem abiem tāpēc nojuka, vajadzēja atkal sākt no gala. Beidzot nauda tomēr bija izskaitīta, Ābels to salocīja un iebāza kabatā.

Un tikai tad Gundega pēkšņi attapās — tik vien? Trūka taču vismaz sešdesmit septiņdesmit rubļu! Ilma būs kļūdījusies vai pārskatījusies.

— Bet te taču nav ... — Gundega iesāka.

Viņas seju skāra Ilmas izbiedētais, brīdinošais skābens, un, lai gan sacīts nebija ne vārds, viņa acumirklī saprata, ka Ilma nav ne pārskatījusies, ne kļūdījusies ..

Arī Ābels paraudzījās šurp, uz Gundegu . ..

Viņa apaļās ačeles vērās tikpat nekautrīgi un bezkaunīgi ka viņreiz. Tiesa, Ilmai viņš gan bija solījies neaiztikt Gundegu. Taču aiztikšana ir pieskāriens, aiztikšana ir vārds, bet — ak tu manu dieniņ! — vai tad skatiens ir aiztikšana?

Gundega atkal sajuta tādu pašu kaunu, tādu pašu derdzīgumu kā pagājušajā svētdienā, bet visu pēkšņi aizslaucīja atriebības saldums.

Viņa apklusa pusvārdā un paraudzījās Ābelam pretim kā uzvarētāja. Nekā nesapratis, tas tikai novaikstījās. Bet Ilma apslēpa atvieglinājuma nopūtu.

7

Fredis bija vairāk nekā desmit gadus jaunāks par Ābelu, kurš, kā zināms, arī vēl grasījās apņemt sievu. Bet, ja Ābelam tā būtu jau piektā, tad Fredis vēl līdz šim bija nodzīvojis vecpuisī. Ja viņām visām trim, Lie-nai, Ilmai un Gundegai, novaicātu, vai vīrieša cilvēkam ir vai nav tiesības apsievoties vismaz reizi mūžā, tad viņas bez domāšanas atbildētu, ka ir. Bet pēkšņi, kad Fredis ierunājās par precībām, viņas to noturēja par kārtējo ēverģēlību.

— Nežākslies nu! — Ilma strupi izmeta savu parasto sakāmo.

Taču dīvaini — Fredis nesāka smieties, bet, gluži otrādi, tāds kā nokaunējies, kā apjucis saraustīja bikšu siksnu:

— Es jau pa īstam.

Pēc tam viņš, galvu nepacēlis, sirdīgi ņēmās lupināt no delnām biezo, sīksto ādu.

Viņas visas trīs pārsteigtas reizē pavērās Fredi. Licna, galvu nogrozīdama, kā par nepiedienīgu joku, Ilma izbijusies, bet Gundega neticīgi. Jau pats vārds «kāzas» viņai saistījās ar jauniem ļaudīm, ar mīlestību un romantiku, ko vecie droši vien, ja arī kādreiz bija pārdzīvojuši, tad noteikti jau aizmirsuši. Un te nu pēkšņi pie galda sēdēja vīrs krietnā pusmūžā, ar pliku galvvidu un pa-sirmām, mīkstām, tādām kā cāļa pūciņām abpus šā plikuma un runāja par precībām.

— Vai tad no tiesas? — Ilma pārvaicāja, un, kad Fredis, beidzot cik necik atguvies, cienīgi pamāja ar galvu, viņa izdvesa:

Kāda nelaime . . .

Ilma skatījās uz Fredi ar tām pretrunīgajām izjūtām, kurās jaucās dusmas, apjukums un izbailes. Fredis atkal nodūra galvu un pievērsās savām delnām. Taču projām negāja, acīm redzot, noskārtis, ka saruna nebūt vēl nav beigusies un vienreiz jāizrunājas tik un tā.

Beigu beigās atkal ieteicās Ilma:

Tad jau tu iesi prom no Mežakakliem, Alfrēd?

Būs tev vairāk vietas, — Fredis atsaucās, nepaceldams galvu, un nevarēja saprast, vai viņš zākājas vai runā nopietni.

— Ko nu par to, — Ilma nopūtās, tā arī nelikusi gudra, ko īsti Fredis domājis, un pēc kāda laiciņa piebilda, vai tev kādreiz sava kakla trūcis? Paēdis esi, aplāpīts, apkopts . ..

Fredis pacēla acis:

— Kad tevī paklausās, Ilma, tad iznāk, ka tu mani būtu barojusi vai ar karotīti.

Ilma Freda zobgalīgos un reizē rūgtos vārdus atstāja bez ievērības:

— Varbūt vēl pārdomāsi, Alfrēd?

Freda plānās lūpas sašķobīja greizs smīniņš, no pirmītējās neveiklības nemanīja ne vēsts:

— Tu jau gribētu gan . . .

Taču Ilma nerimās:

Te tu biji pie visa gatava. Tu tak neproti pat pogu lāgā piešūt . . .

Man jau tagad būs sieva.

— Vai tad tu spēsi viņai kaut maizi nopelnīt?

— Viņa nopelna pati, nebaidies, — Fredis sacīja ar lepnumu. — Būs vai divtik izstrādes dienu kā man pašam.

Lai cik atturīga Ilma centās izlikties, mūžvecā sievišķīgā ziņkārība uzvarēja:

— Kas tad šī tāda ir?

— Tu viņu pazīsti. Margrieta Kurme.

Ilma sašķobīja lūpas:

— Es jau domāju, vai nu labāka pie tevis ies.

Fredis saslējās un neviļus ar plaukstu pārbrauca pāri

zodam kā pārbaudīdams, vai atkal nav izspraukušies bārdas rugāji. Taču šoreiz zods bija tīkami gluds.

— Kas man vainas?

— Nu, priekš tās govju meitas, priekš tās Kurmju Grietas labu labais.

— Govju meita! Runā tā, kā pati būtu kāda smalka madāma. Vai tad tu kūtī mēslus nebrien?

Ilma apķērās, ka uzsākusi par asu.

— Alfrēd! Tu ar viņu pazudīsi. Nav Grietai saimnieces gara . ..

Viņa nekad saimniece nav ari bijusi. Līga pie pagasta saimniektēviem par meitu. Šepat, Mežakaktos, sava laika divus gadus savergoja.

Ilma svētā sašutumā sasita plaukstas.

— Tu paklausies, māt, viņš saka — savergoja. Bet ko es šeit esmu visu mūžu darījusi? Vai es, saimniece būdama, nevergoju ļaunāk par trim tādām Grietām kopā? Vai es neplēšos te no tumsas līdz tumsai? Bet kas viņam, — Ilmas balss kā parasti uztraukuma brīžos kļuva aizvien spalgāka, gandrīz vai spiedzīga, — viņam ienāk kāds dullums prātā un — sveiki! Bet mājas?

— Tas nav manas mājas, Ilma. Un savu daļu es te esmu ielicis. Atliku likām es šeit savu darbu esmu ielicis . . .

Fredis aprāvās, un klusumā skaidri varēja sadzirdēt, kā aizkrāsnē vienmuļi čirkst apmiegojies circenis. Viņš, nē, viņa priekšteci daudzās paaudzēs bija redzējuši, kā šeit, Mežakaktos, ierodas cilvēki un atkal aiziet, dzimst un mirst. Un viņam gar to nebija daļas. Viņa daļa — vakarā dziedāt, un viņa nelaime — iekrist karstos pelnos vai zupas katlā . . . Mežakaktu ļaudis bija pieraduši pie vienmuļās čirkstēšanas, kā pierod pie meža šalkām vai viļņu čalām, vai uguns sprakstoņas, vai palāšu piIešanas . . .

Tagad klusumu neaizpildīja nekādas cilas skaņas, un visi viņi ieklausījās, ko savā klusajā balstiņā par aizkrāsnes siltumu stāstīja circenis.

Aizritēja garas, pelēkas minūtes. Tad Fredis ar troksni atgrūda krēslu un piecēlās.

— Kad tu domā iet prom? — Ihna aizgūtnēm vaicāja.

— Šovakar.

Ilma paskatījās iztrūkusies:

— Tu varēji pagaidīt, kamēr es aizeju pensijā.

— Vēl piecus gadus? Paldies, kundze, — Fredis drūmi pasmējās. •— Neies cauri. Gribi mani izspiest kā citronu un tad padzīt? Es jau diezgan ilgi esmu tev kalpojis par to jumtu virs galvas, par to ķirmju saēsto gultu, par to, ka tu man par manis paša pelnīto naudu uz ziemsvētkiem nopērc pāri parķa apakšbikšu un iedāvini kā nabagam. Un, ja es par tām lupatām kā puika tavā priekšā nepievelku kāju un pie eglītes nenodziedu «Jūs, bērniņi, nāciet», tad tu sāc gudri runāt par pasaules nepateicību. Man pietiek, man jau sen pietiek, līdz kaklam!

. Viņš no jauna grasījās iet projām, un Ilma atkal viņu aizturēja:

— Alfrēd, nu, ja tu tik ļoti gribi, varēsi paturēt sev kādu daļu no tās naudas, ko dabūsi no kolhoza. Saki, — cik tev vajadzētu?

— Nolāpīts! — Fredis iesaucās. — Viņa te vēl sāks ar mani tirgoties! Vai es tev naudu prasu? Liec tu mani mierā, kā es lieku tevi.

— Tev nekur nebūs tik labi kā šeit un . . .

Freda pleci nodrebēja aizturētos smieklos:

— Nāc pie manis par sievu, tad varbūt palikšu!

Beidzot Ilma apskaitās. Jau tāpat bija grūti visu laiku runāt mierīgi, kad ikviens vārds atdūrās kā pret klinti. Tad nu tik tālu jau nonācis, ka viņš sāks ņirgāties . .. šķībais Fredis . . .

— Ak tu pasaules kuilis! Jaunības gados, tad dirnēja puisī, bet, kad nāve degungalā, sadomājis ņemt sievu. Brūtgāns, ha-ha-ha! Un tā vecene — brūte. Tad jau mana veļas baļļa arī var būt brūte!

Neviens nepaguva ne attapties, kad Fredim pēkšņi bija rokā maizes lize.

Ilma iekliegdamās atsprāga atpakaļ un vienā lēcienā bija aiz istabas durvīm. Noskrapstēja āķītis, bet Ilma, nepaļaudamās uz to, laikam turēja durvis vēl ciet, jo brīžiem varēja redzēt, kā nokust rokturis.

Fredis nedzinās pakaļ. Viņš aizsvieda pa roku galam lizi atpakaļ kaktā un noteica savu ierasto sakāmo:

— Tā tas ir, kundze!

Pie tam viņš smējās, smējās savādi, guldzoši, it kā smiekli kaut kur krūšu dziļumos būtu saplūduši ar veca aizvainojuma sāpēm. Tad viņš noņēma no vadža savu veco ausaini un gāja uz durvīm. Pie sliekšņa atskatījās, acīm redzot, gribēdams vēl ko teikt. Tomēr nesacīja ne vārda. Ausaine bija sagriezta grīstē, viņš izgludināja to un uzlika galvā.

Kad durvis aiz Freda bija aizvērušās, atkal noskrapstēja āķītis, un Ilmas balss čukstus jautāja:

— Vai projām?

Tikai saņēmusi apstiprinošu atbildi, Ilma iznāca no istabas.

— Traks un traks!

Ne Liena, ne Gundega viņai neatbildēja. Ieraudzījusi uz ķebļa Freda brezenta dūraiņus, Ilma notrauca tos uz grīdas ar niknu rokas vēzienu. Gundega noliecās pakaļ.

— Lai slāv, — Ilma asi sacīja.

Gundega tomēr pacēla, aiznesa, nolika uz mūrīša.

— Tādam jau nemaz nevar dot rokā cirvi, — Ilma nerimās, — uznāks trakums, pataisīs aukstas mūs visas trīs.

Atkal klusums.

— Skaidas ar, palūk, nav ienesis, slīmests! Un plīts nav kurta.

Gundega piecēlās un aizsteidzās pēc iekura uz šķūni, juzdamās atvieglināta, ka var aiziet no nelādzīgā sasprindzinājuma, kas valdīja virtuvē. Spīdinādama ar lukturi, viņa lasīja priekšautā sausas skaidiņas, kad šķūņa dziļumā kāds ieklepojās.

Kas tur ir? — Gundega satrūkusies uzsauca un pacēla vējlukturi augstāk, bet, gaismas apžilbināta, nevienu nevarēja saskatīt.

Tas esmu es, atskanēja Freda balss. Tanī brīdī Gundega ieraudzīja arī viņu pašu. Fredis sagumis sēdēja uz malkas krāģa.

— Nāciet istabā, tēvoc.

Fredis sakustējās, tumsā kaut kas noplivinājās — viņš droši vien bija atmetis ar roku.

Gundega stāvēja ar skaidu pilnu priekšautu vējluktura gaismas lokā un nezināja, ko iesākt.

Ej vien, Gundega, viņš ieteicās.

bet jūs?

Es vēl pasēdēšu.

— Te ir auksti.

Kā tad žurkas te var dzīvot? — Fredis rūgti sacīja.

— Ai! — Gundega apslāpēti iesaucās. — Vai tad te ir arī žurkas?

Kā tad! Pirmīt tumsā vienu gandrīz sagrābu ar

roku.

brr!

— bail, vai?

— Un jums? Jums nav bail?

— Esmu pieradis, Gundega. Pie visa pierod — pie tumsas, pie žurkām. Saka, pat pie bada pierodot, tikai pie sāpēm ne. Tā jau arī ir: lai sāp vai dienu, vai nedēļu, vai mēnesi, grūti tikpal.

— Tas ir taisnība, Gundega piekrita. Man vienreiz tik stipri sāpēja zobs, ka Iris naktis nevarēju gulēt.

Tad jau vēl nekas, ja tikai zobs . . .

Varēja dzirdēt, ka pa sienu kāds čabinājās. Tā droši vien bija žurka.

— Cik ilgi jūs vēl sēdēsiet, tēvoc?

Aizies gulēt pati lielmāte, tad savākšu mantas un — aida!

— Žēl.

— Kā žēl? — Fredis iesaucās ar neviltotu izbrīnu.

-— Manis?

— Jā, — Gundega vienkārši atteica.

Fredis iesmējās tikpat savādi kā pirmīt virtuvē.

— Jocīgi. Nekad man nebija ienācis prātā, ka būs kādam žēl, kad es aiziešu. Ne tā kā Ilmai, kā kundzei aizbēguša kalpa, bet tāpat — kā cilvēkam cilvēka. Es visu mūžu esmu sapņojis — aiziet no Mežakaktiem, krustcelēs atskatīties un . . . nospļauties.

Fredis strauji sakustējās, un malkas krāģis zem viņa nočīkstēja.

— Tu, Gundega, domā, ka es pirmoreiz te tā kvernu? — viņš paslēja galvu augšup. Rau, kāds \ecs šķūnis, skaidrās naktīs vai zvaigznes var skaitīt. «Alfrēd,» viņa teica, «uz pavasara pusi tev te būs darbs jumtu lāpīt ...» Bet Alfrēds paceļ cepuri — paliec sveika, cienītā kundze! Un kundzei, protams, nepatīk . . . Sis šķūnis ir vecāks par mani. Puikas gados es šeitan gandrīz sprandu lauzu. Uzkāpām mēs pašā čukurā, sākām dauzīties, es — zemē, un atslēgas kauls pušu gan. Ilgi nostaigāju šķībs un greizs. Visu mūžu no la man viena roka palika tāda kā triekas ķerta, labi vēl, ka kreisā. Dienestā neņēma, tāpat karā neņēma. Mans tēvs mīlēja, lai viss būtu lepni un skaisti. Ja kāda sieva nesa Bušmaņu vārdu, tad tai vajadzēja būt kā magonei, bet vīriem — kā briežiem. Es visus darbus darīju ne sliktāk par citiem, vien lielus smagumus nevarēju nest, bet biju un paliku tēva acīs tikai gaudenais... šķībais Fredis . .. Zeņķis būdams, dažu labu reizi, te sēdēdams, nobimbāju savu kārtu, puiša gados šepat sienā gulēju, vēlāk zāģēju un skaldīju malku, un ari šovakar sēžu. Ak tu šķūnīt, brālīt! . . .

Fredis sēdēja un, runādams rāmā veca cilvēka balsī, atvadījās no vēl vecākā šķūņa, kur pa izbirzušo jumtu raudzījās zilgana, mirgojoša zvaigzne.

— Nav labi mirušos pieminēt ar ļaunu, — viņš atkal atsāka. — Es jau arī klusēju un esmu aizmirsis. Tikai kad kāds sāk ar netīram rokām vandīties pa manu dzīvi ... Ar to pašu Margrietu cerējos sen sen, kad viņa šeit bija par meitu, bet tēvs nē un nē. Tā arī palika. Kur mēs bulu abi gājuši, pliki un nabagi, jo Fricis, kā vecākais dēls, mantoja māju. Pēc tam Margrieta izgāja pie vira un nu ir atraitne.

Varēja sadzirdēt, kā Fredis nopūtās.

— Kopā jau mēs tagad būsim, bet nav jau tā prieka vairs, kas būtu toreiz. Divi izdeguši veci cilvēki. Toreiz man tēvs pasolīja dot skolu. Fricis dabūja māju, bet es skolas vietā dabūju — šo te! Pigu es dabūju.

Fredim strauji sakustoties, atkal žēli nočīkstēja krāģis.

— Plēsos ar darbiem, tēvam dzīvam esot. Strādāju no tumsas līdz tumsai, kad Fricis Mežakaktu glaunajā zālē dzirdīja 1‘ričus, rāvos melnās miesās, kad Fricis kopā ar bandītiem klīda pa mežiem. Un tagad vergoju šai te mātītei. Diezgan!

Viņš negaidot pietrūkās kājās:

— Ko es sēžu kā muļķis! Vecais Ādams vēl kaulos . .. Runā ar mani priekšsēdētājs, bet es stāvu, galvu nodūris, kā kad man kāds smagumu bulu pie matiem piekāris. Priekšsēdētājs brīnās: kāpēc es stāvot, deviņos līkumos saliecies? Tfū tu, pašam sametas kauns ... Izsauc mani svētkos pēc prēmijas. Jākāpj uz skatuves. Neeju, slēpjos aiz citu mugurām. It kā varētu kāds iebakstīt ar pirkstu krūtīs un pateikt: «Šķībais Fredis!» Kā teica tēvs . . . Pietiks!

Fredis izgāja no šķūņa, palaizdams Gundegu pa priekšu, rūpīgi aizvēra durvis un gāja tai pakaļ. Istabā viņš sāka vākt kopā mantas, klaudzinādams skapja atvilktnes un čīkstinādams čemodānu.

Ilma vairākkārt nemierīgi sagrozījās krēslā, grasīdamās celties augšā. Izdzirdusi, ka Fredis jau lūko zābakus, viņa beidzot tomēr cēlās un iegāja pie tā.

Alfrēd!

— Ko la vēl teiksi, kundze? Atvadīties atnāci?

— Kā nu tu iesi, Alfrēd, nakts laikā? Kurp?

•— Vai tev nav vienalga — kurp? Ka tik prom.

— Neviens tevi nedzen ... — Ilma iebilda, neatrazdama nekā cita ko sacīt.

— Tu domā, ka man katrā ziņā jāgaida, kamēr dzīs? — Fredis atsaucās, piestampādams ar roku čemodānā juku jukām saliktos veļas gabalus un mēģinādams aizvērt vāku.

Ilma pamīņājās:

— Varēji palikt vismaz lidz tām, nu, līdz kāzām.

— Nekādas kāzas mēs nerīkosim. Aiziesim tik uz ciema padomi, un viss. Būtu precējušies pirms gadiem trīsdesmit, tad gan. Ko nu tagad, veci ļaudis ...

— Redz, kāds liktenis! Tomēr apņemsi to pašu Grietu tagad, pēc gariem gadiem. Un tāpat nebūs nekādas lielās mantas ne tev, ne viņai. Kā toreiz. Ja ar savu nelaiķi viņa neiedzīvojās mantā, tad ar tevi ne tik . ..

— Margrieta izaudzinājusi trīs bērnus. Labus bērnus. Tie ir vairāk nekā manta.

— Tas nu gan, Ilma piekāpīgi sacīja, negribēdama veltīgi atsākt ķildu. Bet tak jau varēji paliki kaut līdz ritam. Vismaz kādu gabalu speķa iedotu līdzi. Kā nu tā iesi, gluži tukšām rokam, kā ubags.

— Skat, kur mans pūrs, — Fredis piesita ar kāju maziņam, apbružātam čemodānam, ko nule bija piekravājis un aiztaisījis. Tas apvēlās pat no šī vieglā grūdiena, nodeldētie slēdži atsprāga vaļā, un uz grīdas izkrita visa bagātība — lēts, sagumzīts uzvalks, daži pāri gaišzilas flaneļa apakšveļas, kamoliņos saritinātas zeķes, divi rūtaini krekli, vasarīga žokejcepure. Viss.

Fredis pieliecās, lai atkal savāktu vienkop visu savu mantību.

— Mēs tak vismaz nešķirsimies kā ienaidnieki ... — atkal iesāka Ilma.

Man šeit kaut kur bija tādu vecu zābaku galvas, — lietišķi viņu pārtrauca Fredis, — tagad nevaru atrast.

— Pažobelē, bet tagad tur tumšs.

Fredis atmeta ar roku:

— Lai stāv. Būs tev par piemiņu.

— Alfrēd!

— Ko ta vēl gribi?

— Ja tu domā, ka tev kaut kas pienāktos ... — viņa samulsa un, mazliet piesarkusi, apklusa.

Ko dziedi kā lakstīgala! Tavu lopu man nevajag.

— Vai nu es par to? ... — Ilma atvairījās, taču pietvīka vēl vairāk.

Fredis paraudzījās viņā, piešķiebis galvu, it kā klusā nožēlā. Tad uzvilka to pašu nodilušo puskažociņu, kurā katru dienu braukāja uz fermām un uz pienotavu, uzbāza galvā ausaini, paņēma čemodāniņu un virzījās uz durvīm. Ilma viņam lēni sekoja. Fredis nevienam nesniedza roku. Vienīgi, iziedams cauri virtuvei, uzsauca:

— Sveiki visapkārt!

Un, nenogaidījis atbildi, aizgāja. Aizgāja vējā un tumsā, tāpat kā toreiz, rudenī, dodamies uz kolhoza klubu. Tikai tagad viņš nesa mazu, apdriskātu čemodāniņu ar visu savu iedzīvi.

Virtuvē gaiši dega lampa. Un, ja krustcelēs Frcdis patiešām atskatījās, kā bija solījies, tad viņš Mežakaktos redzēja vienu apgaismotu logu.

Ilma ilgi neteica nekā. Beidzot pacēla galvu, cieši palūkojās Lienā, pēc tam Gundegā un klusi sacīja:

— Tagad mēs esam palikušas vairs trīs. Tikai trīs . ..

Viņām pēkšņi šķita, ka pagalmā atkal būtu atskanējuši Freda soļi, bet ieklausījušās pārliecinājās, ka līst lielus. No sākuma it kā sīki, nedroši pirkstiņi taustījās ap rūtīm, pēc tam saka bungot un dauzīties, kā nepacietīgi lūgdamies iekšā. Lietus kausēja sniegu, lielus skaloja zemi, lietus gribēja vienā naktī aizdzīt ziemu . . .

Ilma piecēlās un aizšāva durvju bultu.

— Ko jūs abas sēžat, kā ūdeni mutē ieņēmušas! — viņa piepeši skarbi uzsauca. — Es nevaru ciest tādu klusumu!

Viņa iegāja savā istabā un ieslēdza radio. Skanēja maršs. Ilma pagrieza tik skaļi, cik vien varēja, un atstāja durvis vaļā. Skaņas vai plēsa pušu bungādiņas, bet — savādi — likās, klusumu nespēja izkliedēt. Klusums it kā bija viņās pašās.

ASTOTA NODAĻA ĶĒDES

1

Tas tiešām bija pārsteigums, tagad, kad Fredis projām un Liena vēl aizvien pavārga, kad viņām ar Ilmu jādomā ne tikai par to, kā paveikt mājas soli, apkopt un paēdināt lopus, bet arī par malkas saciršanu un ūdens sanešanu, par visu to, ko parasti līdz šim pa vakariem padarīja Fredis.

Gundegai nebija ne jausmas, cik garu pārdomu un šaubu nakti aizvadījusi Ilma, cik grūti tai nācās no rīta pateikt:

— Redzi, Gunīt, ir gan pagājis labs laiciņš, kopš tev Matisone teica par strādāšanu pie cūkām . . . nu, tai cūku fermā. Varbūt tur vairs nemaz nevajag kopējas . . .

Ilma raudzījās Gundegai garām, kaut kur projām. Vēl pirms mēneša, kur nu mēneša, pirms nedēļas, pirms divām dienām, vēl vakar no rīta viņai nebūtu ienācis pat prātā, ka viņa varētu izdarīt ko tamlīdzīgu. Simtām roku it kā stiepās pēc Gundegas, tīkodamas un grasīdamās to viņai atņemt. Viņa bija meiteni sargājusi no visiem un no visa. Un tagad Ilmai bija tāda sajūta, ka viņa bīda Gundegu projām, pretim šim daudzajām svešajām, ienīstajām rokām.

Ilma ātri pameta skatienu uz Gundegu. Viņā pārsteigtas un izbrīnījušās lūkojās pazīstamās, mīļās, pelēkzilās acis.

«Gunīt ...» viņa nodomāja, kā lūgdama piedošanu, neatskārzdama, ka šajā brīdī vairāk žēl sevis pašas, nevis Gundegas.

Es domāju, tev vajadzētu aizstaigāt un aprunāties, Ilma ar pūlēm izteica.

— Par ko. krustmāt?

— Tu tak pali . . . pati tu jau toreiz lauzies uz to fermu . . .

Bet jūs, krustmāt, teicāt, ka vecāmāte vārga. Un

es . . .

Ilma sazin kāpēc pilnīgi nevietā atcerējās, ka cilvēks nevarot pārkāpt pāri savai ēnai. Viņa pie sevis rūgti pavīpsnāja. Nav tiesa — var! Ja ir iespējams pateikt to, ko viņa tagad saka, ja ir iespējams izdarīt to, ko viņa tagad dara, tad nekā neiespējama vispār nav. Tad patiesi var pārkāpt arī pāri savai ēnai . . .

Gundegas apmulsumā viņa samanīja pārsteigumu, priecīgu, katra ziņā priecīgu . .. diemžēl . . . Ak, kādas blēņas! Viņa pali taču pašlaik pierunā Gundegu iet turp. Kādas pretrunīgas domas! Nost ar tām! Nost ar bailēm, ar mazdūšību! Tā vajag. Citādi nevar. Un Gundega... Gundega jau neaizies pavisam. Tikai . . . tikai . . . Viņa cītīgi centās uzvilkt cerību mastā pašapmāna karogu.

Bet vai nu saprāts, vai piesardzība, vai varbūt nojauta ikreiz to norāva atkal zemē.

Lai neļautu vaļu šaubām, lai nogrieztu atkāpšanās ceļu, Ilma steidzīgi uzsāka:

— Tu jau redzi, ka māte tagad ir uz kājām. Pirmo laiku es varbūt tā pavairāk padzīvošu pa māju. to lielumu apdarīšu, — un piebilda, pati nezinot, kādēļ: — Ls jau negribēju, bet tagad citādi nesanāk.

— Labi, — atbildēja Gundega. Pie tam viņa tikko jaušami pasmaidīja, bet šis smaids nebija domāts Ilmai.

«Tā, tagad grozīt tikpat vairs nevar nekā,» Ilmai ienāca prātā, un viņa kādu brīdi jutās atvieglota, atbrīvojusies no mokošajām šaubām. Bet vēlāk, meža vientulībā, tās viņai neatlaidīgi uzmācās no jauna. Neatstāja sajūta, ka noticis kaut kas nelabojams, bet nebija kam pārmest, jo visu izdarījusi taču viņa pati, Ilma. Nevarēdama rimties, viņa pārradās no darba ātrāk nekā parasti. Ceļā viņu sagrāba neprātīga, māņticībai tuva doma — ja Gundega vēl atradīsies mājā, viss būs labi.

Gundegas nebija.

— Viņa nule kā aizgāja, — uz Ilmas jautājumu atbildēja Liena. — Būs minūtes piecas vai desmit. . .

Ilma izgāja atkal ārā. Lēniem soļiem aizstaigāja līdz ceļam, bet neko nevarēja saskatīt. Koku pavēnī mijkrēslis sabiezēja, vērtās par zilganu, pavasarīgu tumsu. Viņa apstājās un ieklausījās. Tālumā, laikam pa šoseju, brauca automašīna. Aizbrauca, apklusa. Un tagad šalca tikai mežs.

Bet Gundega tobrīd jau nogriezās uz lielceļa un ātri devās uz kolhoza ciemata pusi. Pakalnes rēgojās jau gluži melnas. Tikai ieplakās vēl turējās netīrs, graudains, samirkušai sālij līdzīgs sniegs. Šie baltie plankumi atspīdēja jau iztālēm un krēslā atgādināja nepiemērotas krāsas ielāpus uz zemes melnā apģērba.

Ziema bija aizskrējusi kā spārnos. «Nē, nevis aizskrējusi, drīzāk gan aizvilkusies,» Gundega nodomāja. «Smaga, gara, grūta ziema. Tikai tagad, pavasarī, tā liekas īsa. īss ir viss, kas jau pagājis ...»

Kopš Jaungada viņa tikai vienu vienīgu reizi bijusi projām no Meža kaktiem, tosvētdien, uz Rīgas tirgu. No veikala visu vajadzīgo vienmēr sagādāja Ilma, brauka-dama uz Sauju pārdot krējumu un olas. Tāpat Derumos viņas tā arī nav bijušas, prieks par gaidāmo braucienu pamazām izkūpējis kā dumi.

Cilvēkus, kas pa visu garo ziemu iegriezušies Meža-kaktos, varēja saskaitīt vai uz rokas pirkstiem — Dag-māra. Sīmanis, Mētra, Ābels, ārsts. Laikam taču būs visi. Jā, un vienreiz Viktors. Otrreiz ar Freda starpniecību viņš tai bija atsūtījis grāmatu. Nokaudamās ar nevaļu, Gundega to lasīja ilgi. Pabeidza tikai nesen, bet tagad vairs nav Freda, nav neviena, kas varētu grāmatu Viktoram atdot atpakaļ.

Tas bija stāsts par komjauniešiem jaunapgūtajās zemēs, un, jādomā, ne jau nejaušības dēļ Viktors tai bija atsūtījis grāmatu par ļaudīm, kas pārvar visas grūtības. Tomēr viņam varbūt nebija prātā ienācis, ka Gundegai pēc tam ilgi smelgs sirds. Ne jau par grāmatas varoņiem, nē, bet pašai par sevi. Radās sajūta, ka garām aiziet kaut kas skaists, vilinošs, noslēpumains, pati dzīve, bet viņa stāv malā un tikai skumji noraugās pakaļ . . .

Ceļā Gundega sastapa Derumu autobusu. Ar saviem trim starmešiem un mazajām, violetajām spuldzītēm augšpusē tas no tālienes atgādināja izrotātu eglīti ar degošām, krāsainām svecītēm. Autobuss, šļakstinādams sniega putru un dubļus, aizgāzelējās Gundegai garām. Viņa apstājās, paskatījās atpakaļ, redzēja, kā tas pieturēja un, uzņēmis divus pasažierus, aizripoja tālāk. Ienāca prātā — arī viņa tā varētu aizbraukt. Iekāpt, samaksāt par biļeti un braukt. Uz kurieni? Vienalga. Ar šo autobusu uz Priedienu tikpat nevar tikt . . . Tagad Daugavā kuru katru brīdi var sākties ledus iešana. Tad vienmēr ir plūdi. Applūst pļavas viņpus Priedienas, bet tanīs pavasaros, kad ir — ka veci ļaudis saka — «lielie pali», ūdens kāpj augšup arī pa ielām. Aptieka tad pārvietojas uz otro stāvu. Tikai skola savā augstajā kraujā ncapplūst nekad, bet Priedienas bērniem tikpat sākas nekādās izglītības iestādēs neparedzētas brīvdienas . . . Gundega atcerējās, kā toreiz, atbildot uz Akācijas vēstuli, viņa ne ar vārdu nebija pieminējusi skolu. «Tā vajag,» viņa nodomāja un pašai sametās kauns. Pēc tam Akācija atrakstīja vēl. Jā, un ari no padomju saimniecības kā priecīga bezdelīga attrauca vēstule — Dagmāra paziņoja, ka esot izcīnījusi pirmo vietu rajona pašdarbības skatē. Kad tas notika? Februārī, marta sākumā? Sen . . .

Autobuss nozuda, un Gundega atkal soļoja tālāk. Jau pa gabalu viņa redzēja, ka Mežrotās neviena nav. Iegājusi pagalma, viņa pagrozījās, nezinādama, ko darīt. Pagājās līdz dārza malai. Augļu kociņi, tāpat kā ziemu, stāvēja koši baltās zeķēs. Sniegā varēja samanīt nogrieztus zariņus, kas droši vien šķituši lieki, vainagu retinot.

Ja nokaļķolu kokus arī Mežakaklu dārzā, nebūtu slikti. Tikai tur ābeles lielas, stādītas vēl vecā Bušmaņa jaunības dienās. Bet ķirši, kā Ilma stāsta, esot no vēl agrākiem laikiem. Pirms tiem trīsdesmit gadiem, kad viņa, Ilma, atnākusi uz Mežakaktiem, ķiršu koki izskatījušies varbūt tikai kādu drusciņu mazāki, toties varen kupli, un ogas briedušas prāvas kā īkšķu gali. Tagad tie bija apsūnojušiem, līkiem stumbriem un puskailiem apakšējiem zariem. Līdz šim tiklab ābeles, kā ķiršus apraka un mēsloja Fredis. Kas augļu kokus kops tagad? Ilma droši vien ne. Ilma dārzu, cik spriežams, lāgā nemīlēja — maz šķirņu esot un tās pašas visparastākās. Labi nopelnīt varot tikai ar kaut ko neparastu, sevišķu, lai pircējus pārsteigtu. Bet tā — ražas gados met kaut cūkām, neatmaksājoties vest pat līdz Saujai.

«Krustmātei Ilmai varbūt sava taisnība,» Gundega nodomāja, noraudzīdamās Mežrolu dārzā, kurā smuidrajiem, jaunajiem kociņiem kāds, acīm redzot, ziedoja ne vienu vien pavaļas brīdi. Pēc tam Gundega izstaigāja pagalmu un, kad satumsa pavisam, apsēdās uz lievenēm. Nē, tik kluss kā Mcžakaktos šeit gan laikam nebija nekad. Arī tagad kaut kur netālu brauca kāpurķēžu traktors, starmešiem taustīdams zemi. Gaismas staru kūlis lēni līda uz priekšu kā dzeltena, liela čūska. Kaimiņu mājās, šepat otrpus ceļa, čīkstēja vinda, un kāds bērns, izgājis pagalmā, sauca noklīdušu kaķi: «Minci, Minci!» Aizrībēja rati, bet pats ratos sēdētājs svilpoja tik aizrautīgi, ka pāris nervozāku suņu to nevarēja paciest un sāka riol duetā: viens — dobjā basā, otrs — smalkā tenori ņā.

Beidzot Mežrotu māju celiņā iegriezās divas sievietes un runādamās nāca šurp. Tumsā tās Gundegu uzreiz nepamanīja. Pēc balsīm viņa pazina Matisoni un Žannu.

— Skaties, tur viens sēž! — sacīja Žauna. — Arčibald, vai tu tas esi?

Iekams Gundega paguva atbildēt, viņu apžilbināja kabatas lukturīša gaisma, un, nekā neredzēdama, viņa sadzirdēja Žaunas priecīgo saucienu:

— Olga, tā ir Gundega!

Lukturītis nodzisa, un pamazām no piķa melnās tumsas Gundegas acu priekšā iznira abi stāvi.

Ilgi gaidāt? — Matisone pavaicāja, atvērdama durvis.

Ne visai. Gundega atteica. Viņai likās neērti atzīties, ka pirmīt staigājusi pa dārzu un pagalmu.

— Ne visai ilgi, — pazobojās Žanna, — tikai pieliekami, lai pārvērstos par lāsteku.

Gundega sajuta Žaunas drošos, siltos pirkstus pie sava aukstā vaiga.

Protams, ledus gabals! Nāc manā istabā pie krāsns. Šorīt kuram, vēl vajadzētu būt siltai.

Krāsns Žannas istabā patiešām vēl bija itin silta. Gundega ar tīksmi pielika plaukstas klāt. Telpa izskatījās tāda. it kā tās iemītniece, projām iedama, būtu loti steigusies. Gulta gan saklāta un grīda lira, bet uz krēsla atzveltnes mētājās naktskrekls, kuram tur, domājams, parasti nebija viela. Naklslampiņas abažūrs šķībs, gra-niatas uz galda juku jukām. Starp tām Gundega sev par lielu pārsteigumu pamanīja algebras uzdevumu krājumu devītajai klasei.

— Tu mācies? — Gundega nobrīnījās, kad Žanna ienāca.

Tā sāka smieties:

— Vai tad tas ir slikti?

— Cik zinu, iestājoties ģeogrāfijas fakultātē, eksāmens algebrā nav jāliek.

— Tev taisnība.

— Tad es nekā nesaprotu, — Gundega atzinās.

Žanna nogrozīja savu rudmalaino galvu:

— Ak vai, Gundega, tu nezini, kādā muļķīgā situācijā es pirms dažām dienām iekuļos! Saproti, atnāk tāda trausla meitenīte, kā izrādījās, Mirga. Runā ar mani sarkdama un bālēdama. Vārdu sakot, lūgums, vai es pa brīviem brīžiem viņai šad tad nevarot piepalīdzēt matemātikā. Esot uzzinājusi, ka esmu beigusi vidusskolu. Viņa pati mācoties devītajā klasē.

Žanna pēkšņi iesmējās, atcerējusies ko tādu, kas Gundegai nebija zināms:

— Kā lai Mirgai atzīstos, ka tas trijnieks algebrā, kas ierakstīts manā gatavības apliecībā, ir pievilkts aiz matiem. Pēdējos vidusskolas gados, kopš biju pārliecinājusies, ka mans dzīves aicinājums ir ģeoloģija, nevis aviācija, es matemātiku laidu pār galvu. Ak, cik šausmīgas savstarpējas antipātijas mums bija ar mūsu algebras skolotāju! Mēs ienīdām viena otru, kā vien var ienīst tikai divas sarkanmatainas sievietes. Pēdējais vārds tomēr palika viņai. Zini, beidzamajā vakarā, izlaiduma ballē, viņa man pateica: «Bet lo trijnieku es jums, Martiņjēkaba, ieliku tikai par jūsu skaistajām acīm!» Ja toreiz kāds man būtu varējis dot laiku, vismaz mēnesi, es droši vien mācītos caurām naktīm. Aiz atriebības! Lai šī persona būtu spiesta, es uzsveru, būtu spiesta ielikt man piecnieku. Nekas nav briesmīgāks par apziņu, ka gribot negribot jāpieņem žēlastības dāvana no sava ienaidnieka. Kā jau sacīju, la bija mana pēdējā diena skolā. Bet gatavības apliecībā man uz visu mūžu kā kauna traips stāv glīts, apaļīgs trijnieciņš, ko skolotāja Ziediņa aiz žēlastības ielikusi par manām «skaistajām acīm». Es nekad vairs negribu piedzīvot kaut ko tamlīdzīgu.

— Un tu tagad mācies aiz atriebības? — neticīgi iesaucās Gundega.

— Ha-ha-ha! Tik tālu mans entuziasms tomēr nesniedzas. Mācos, lai palīdzētu Mirgai, nu, tai meitenei. Viņa atnāks arī šovakar. Ja es viņai iemācīšu tikai tās gudrības, kas bija manā pūrā līdz šim, arī viņai kaut kāda Ziediņa beigu beigās var ielikt nožēlojamu trijnieciņu tikai «par skaistām acīm» vien.

— Un tās citas grāmatas? Vai tās tev arī par matemātiku?

— Nu, nē!

Žanna pacēla kādu sējumu:

— Rainis. Es mīlu Raini. «Mesti ir kauliņi: brāžat uz priekšu, viesuļi!» Elpa aizraujas!

Žanna stāvēja istabas vidū, sažņaugusi rokā grāmatu audekla vākos. Viņas seja neizprotamā uzbudinājumā kļuva bāla, bet mati naktslampiņas sārtajā gaismā kvēloja kā liesma.

— Es zinu no galvas gandrīz visu «Sudraboto gaismu»... Skolas gados zināju ari Puškina «Jevgeņiju Oņeginu». Man it ka skanētu ausīs, es ieklausos un varu pateikt balsī.

Žanna, pēkšņi juzdamās neērti, mulsi novērsās:

— Sudrabotā gaisma . . . Gundega, vai tu tici mīlestībai?

— Kā tu to domā?

— Redzi, Rīgā mums kaimiņos dzīvoja jauns precēts pāris. Viņi tā izdabāja viens otram, kā bez prāta. Bet pēc gada sieva sadauzīja augļu vāzi pret vīra galvu. Pēc tam «Rīgas Balsī» parādījās šķiršanās sludinājums. Es aizgājusi nebiju, taču stāsta, ka tiesa esot viņus izšķīrusi. Dzīvokli viņi apmainīja. Saki, — vai bija mīlestība? Ja nebija — kas tad viņus tā turēja kopā visu pirmo gadu? Un, ja bija, — kur palika?

— Es nezinu . . .

— Esmu dzirdējusi sakām — ja vīrs sievu sit, tad mīl. Kas tas ir mīlēt? Skūpstīties, dzīvot kopā? Bet palasi: mīlestība ir kā sudrabota gaisma. Solveiga taču mīlēja Pēru Gintu visu mūžu . . . Kas tie ir par cilvēkiem, kurus tā var mīlēt?

Žanna vairs neuzrunāja tieši Gundegu, nejautāja tieši Gundegai. Viņa uzrunāja mēbeles, istabas sienas, pūpolus vāzē. Viņa jautāja dūmakainajai, noslēpumainajai pavasara naktij aiz loga.

Tad pāri viņas sejai pārlaidās atmiņu apstarots smaids:

— Zini, desmitajā klasē es ieķēros vienā zēnā. Viņš skaitījās glītākais visā skolā. Es bi ju galīgi kā bez prāta. Bet reiz redzēju, patiesību sakot, dzirdēju, kā viņš strēba. Un mans ideāls sabruka smalkās druskās, ka uz grīdas nokritusi ģipša figūriņa. Visas manas cēlās jūtas vienā acumirkli pārvērtās par nicinājumu. Kad rudenī ierados te, man iepatikās Oļģerts, brigadieris. Bet tad es vienreiz ievēroju, ka viņam atkārušās ausis . ..

Žauna papurināja cirtas:

— Es esmu šausmīga! Tu labāk manī neklausies!

— Bet ... — kautri ierunājās Gundega un tūlīt manīja — ak, tavu mūžīgo sodību! — ka piesarkst, — bet kā tev patīk . . . Viktors?

Žaunas uzacis saraucās.

— Nekas, — viņa steidzīgi atteica. — Nekas ... — viņa atkārtoja, it kā gribēdama vēl ko piebilst, tomēr nesacīja, bet aizgriezusies ņēmās kārtot galdu. Žaunas kustības bija sasteigtas, tādas kā nervozas, un viņa neviļus nogrūda veselu kaudzīti grāmatu, kas novēlās pie Gundegas kājām.

— Vai! — Žauna iesaucās un liecās grāmatām pakaļ.

Kādai uz vāka Gundega izlasīja uzrakstu — «Cūkkopība».

Vai tad tu lasi arī par cūkām? — viņa izbrīnā noteica.

Par atbildi Žauna iemeta viņai klēpī vēl pāris grāmatu un vairākas brošūras. «Rokasgrāmata cūkkopības fermu vadītājiem», «Cūku slimības», «Mana pieredze sivēnu audzēšanā», «Cūku turēšana lielās grupās» . ..

— Tu esi varen vispusīga, — Gundega noteica ar mazu zobgalību. — Algebra — un te atkal cūkkopība.

— Cūku šķirnes un nobarošanas pamatus apguvu pēc Arčibalda lekciju piezīmēm. Tas taču man ir nepieciešams.

— Vai tad tu gatavojies strādāt par cūkkopi?

— Bet es taču jau divus mēnešus strādāju.

— Atceros, toreiz, kartupeļu talkā, tu Matisonei par cūkām sacīji . . .

— V ai tu gribi piespiest mani sūdzēt grēkus? — Žauna strauji atteica. — Nu, sacīju . . . Nekādā sajūsmā ari tagad neesmu par šiem rukšķošajiem lopiņiem. Bet kādam taču tur jāstrādā. Un, kad neviena nebija un janvāra beigās Olga man piedāvāja grupu, nākamās vien-metiena sivēnmātes, tad es .. .

— Tātad tu?

— Nu jā, es. Ko tu tā sadrūvējies?

— Tāpat vien . . .

— Redzi, — iesāka Žauna, nezin kāpēc it kā taisnodamās Gundegas priekšā, — toreiz mums, laukkopjiem, tieši bija tāds tukšāks laiks. Bet Olga plēsās vai pušu. Un es aizgāju, kā saka, izlūkos, piepalīdzēt. Pēc tam paņēmu grupu. No sākuma bija bail, ka rukši nenokož pirkstus. Arčibalds skrēja skatīties trīs reizes dienā. Kāpēc tur vienam esot zilums un kāpēc atkal tur salmi pārāk mitri, un vai tik es ievērojot pareizās devas? Pārliecinājos, ka mans lādzīgais Arčibalds ir varen pie-kasīgs tips .. .

Tanī brīdī vērās durvis un ienāca neviens cits kā pats Arčibalds. Žanna par to, acīm redzot, necik neuztraucās, toties Gundega apjuka.

— Turpini vien, Žanna, — viņš sacīja ar zobgalību, tātad pēdējo teikumu tomēr bija dzirdējis. — Vai tu Gundegai jau pastāstīji, kā pirmajā dienā es pieķēru lielā aizgalda stūrī savu māšelīti pinkšķam sivēnu ielenkumā?

Arčibalda vārdos laikam bija kāda daļa patiesības, jo Žaunai seja iesitās asinis.

Ej bekot, Arčibald! — viņa atrūca, uzgriezdama brālim muguru un, neko prātīgāku neizdomājusi, gluži bērnišķīgi piemetināja: — Es ar tevi vairs nerunāju.

Gundegai likās, ka nu tie abi sastrīdējušies gan, taču pēc īsa klusuma brīža Arčibalds negaidot sāka smieties. Žanna pašķielēja atpakaļ:

— Kāpēc tu smejies?

— Vai tev nav vienalga? Tu taču teici, ka ar mani vairs nespē . . . tas ir, nerunāšot.

Žanna apklusa.

Arčibalds sarokojās ar Gundegu un apsēdās pretim, otrpus galda.

— Vai jūs gadījumā nespēlējat šahu, Gundega?

Viņa noliedzoši pakratīja galvu, mazliet pārsteigta par šādu jautājumu:

— Man nav it nekādas sajēgas. Saprotu tikai, ka viens uzvarējis un otrs pazaudējis, vai ari neviens nav uzvarējis. Pag, kā to sauc?

— Neizšķirts. Mjā, žēl.

Kāpēc žēl?

— Mūsu komandā nav nevienas sieviešu kārtas šahistes.

— Vai tad Žanna neprot?

— Žanna prot spēlēt tikai uz cūkām.

— ArČibald! — Žanna cieši saknieba lūpas, lai neizlauztos smiekli. Bet Žanna nebūtu tā, kas viņa bija, ja spētu ilgi noturēties nopietna un piepūtusies. Un beidzot tomēr paspruka sīki, nodevīgi smiekliņi. Viņa pielēca brālim klāt un nesāpīgi dauzīja ar savam mazajam dūri lem viņam pa skaustu, takti skaitīdama:

Es spēlēju dambreti, es spēlēju volejbolu, es spēlēju klavieres, es spēlēju . . .

— ... paslēpes, — iemeta starpā Arčibalds, vairīdamies no māsas.

Bet vai . . . ģitāru tu nespēlē? — nezin kāpēc ievaicājas Gundega.

Žannas kareivīgums uzreiz izgaisa:

Ko, arī tu mani apsmej?

— Nē, Žanna, es tikai tāpat . . . Vienkārši ienāca prātā. Dagmāra spēlē ģitāru.

— Kas viņa tāda ir?

— Krustmātes Ilmas audžumeita.

— O, es laikam viņu redzēju sarīkojumā, — ieminējās Arčibalds. — Tā krāšņā tumšmate? Melna roze...

Žanna iespurdzās:

Iedomājies, kas par salīdzinājumu! Melna roze! Ja kāda meitene būs tevi iemīlējusies, tad viņai, izmantojot tavus salīdzinājumus, par tevi vajadzēs teikt — izplaucis telefona stabs!

— Tev ir vienkārši skaudība, māšel.

— Protams, — viņa vaļsirdīgi atzinās, — kā visas neglītas meitenes es apskaužu skaistules. Bet tas, ka viņa spēlē ģitāru, man tomēr imponē.

Negaidot ar Žaunu atkal notika pārvērtība. Spīts viņas sejā apdzisa, un, kā parasti tādās reizēs, vaibsti iezīmējās ļoti maigi.

— Tā man gribas kādreiz piesēsties pie klavierēm. Kad klausos radio, pirksti kustas paši no sevis. Tad ir viena izeja — es svilpoju līdzi.

Žanna ļoti melodiski un pareizi nosvilpoja Oginska Polonēzes pirmās taktis. Un Gundega pēkšņi atkal al-cerējās to seno braucienu no Saujas smagajā mašīnā. Toreiz Viktors svilpoja «Piemaskavas vakarus», diezgan bieži kļūdīdamies. Bet viņas atmiņā viss, kas saistījās ar toreizējo braucienu, šķita skaists, un Viktora nemākulīgā svilpošana saulainajā rudens ainavā neienesa ne mazāko nesaskaņu . . .

Žauna nopūtās.

— Iešu uz klubu un pieteikšos pašdarbībā. Lai ņem mani par pavadītāju solistiem vai dejotājiem. Kā tu domā, Arčibald?

— Ko es varu domāt? Ej un piesakies.

Žauna iesāņus paraudzījās brālī.

— Mums jau tāpat gadās, ka tev nav siltu vakariņu un jāēd sausa maize. Bet ja es vēl biežāk būšu projām . . .

— Es nopirkšu pavaru grāmatu, Žauna, — Arčibalds sacīja, nepretodamies liktenim.

— Ak Arčibald, tev ir nekur nederīga māsa. Mamma pareizi sacīja, ka man vējš svilpojot galvā ...

Durvis pavēra Matisone.

— Varbūt gribat skatīties televīziju? Tūlīt būs filma.

Žauna un Arčibalds atteicās — esot redzējuši jau

klubā. Toties Gundega iepriecināta iegāja Matisones istabā. Tur viss izskatījās tāpat kā viņreiz, tikai eglītes vietā stāvēja māla vāze ar lazdu spurdzēm, kas bija galdautu piekaisījušas ar saviem dzeltenajiem putekšņiem.

Filmu skatījās tikai viņas divas vien. Kādu brīdi Gundega novērsās no ekrāna un ievēroja, ka Matisones acis raugās tieši viņā.

— Vai jūs man kaut ko teicāt? — viņa, mazliet samulsusi, pavaicāja.

Matisone pasmaidīja.

— Es jūs nemaz negribēju traucēt, Gundega, bet seja jums tā staroja . . .

Gundega žigli nodūra acis un kā atvainodamās noteica:

— Es tik sen nebiju redzējusi kino.

Kad pārraide beidzās, Matisone sacīja:

— Tas ir labi, ka jūs atnācāt vismaz ciemos, paskatīties televīziju. Nāciet biežāk, nekautrējieties. Mēs dažu labu vakaru tc nosēžam trijatā. Būsiet vēl jūs — skatīsimies visi četri.

Bija jau vēls, un Gundega saprata, ka tagad vai nu tūlīt jāsāk runāt par to, galveno iemeslu, kālab viņa vispār nākusi uz Mežrotām, vai ari jāatvadās un jaiet projām, tāpēc viņa beidzot ieminējās:

Neatnācu pie jums tāpat vien.

Nu, nu, vai kāda vajadzība?

Jūs, biedre Matisone, man vienreiz piedāvājat darbu fermā, un tagad es . . .

Gundega apjuka. Viņa piepeši paraudzījās uz sevi it ka no malas. Trīs mēnešus viņa nebija likusies ne zinis, nebija pat devusi atbildi Matisonei. Tagad pēkšņi ierādās, Ilmas saskubināta, Ilmas pierunāta. Un šajā brīdī Gundega nojauta, ka aiz visa tā slēpjas kaut kas mīklains, nelāgs, apkaunojošs. Viņa pat nobrīnījās, kā tas neienāca prātā pirmīt mājā, ceļā. Kā tas varēja gadīties, ka viņa nebija iedomājusies kāpēc Ilma viņu sūtīja? Toreiz, Jaungada, atturēja, tagad — sūtīja, pierunāja, pārliecināja. Un ne toreiz, ne tagad Gundega nebija īsti darījusi pēc savas gribas. Toreiz negāja, lai gan ļoti gribējās iet. Tagad gāja, bet ar pretrunu pilnu, smagu sirdi. Viņai gribējās izrauties no Mežakaktu šaurības, bet. . . bet Liena palika pagalma vidū, sakumpusi zem nēšiem, stāvēja vārga, pelēka, gluži kā mēms pārmetums. Divas stiegrainas, trīcošas rokas, kurās Gundega tagad ielika arī savus mājas darbus, it kā lūglin lūdzās pēc saudzības, pēc atpūtas ...

Te Gundega atskārta, ka Matisone kaut ko saka, bet viņa nav nedz dzirdējusi, nedz sapratusi ne vārda.

Ko, lūdzu? — viņa nedroši pajautāja.

Es teicu — darbu var dabūt vienmēr, ja tikai ir vēlēšanās. Protams, tai grupai, par ko toreiz stāstīju, jau ir kopēja .. .

— Es zinu — Žauna.

— Ne viss gāja gludi uzreiz, bet nekas, pastrādās vēl, būs lietas koks. Pats galvenais — viņa visam ķeras klāt ar sirdi.

— Žauna pati saka — viņai galvā svilpojot vējš, — Gundega nez kādēļ atcerējās.

Matisone pasmējās.

— Vējš nav nekas slikts, lai svilpo vien. Tas aizpūš prom visādus gružus un putekļus, bet to, kas turas stingri, parasti izkustināt nespēj. Vienai otrai galvai vējš nemaz nenāktu par sliktu. Izvēdinātu.

Gundega tumši piesarka:

— Man?

Matisone atkal labsirdīgā smaida nozibināja savus apskaužami baltos zobus:

Ko jūs, meitenīt! Jūsu galviņā viss ir savā vietā. Sāksiet vēl strādāt . . .

— Vai tad jūs mani tomēr ņemsiet?

— Es jau toreiz runāju ar Eņģevīru.

Kas viņš ir?

— Mūsu priekšsēdētājs.

-— Vienreiz dzirdēju tādu uzvārdu, bet tas laikam nebija jūsu priekšsēdētājs.

Bridi viņa saspringti domāja, uzreiz nevarēdama atminēties, kad un kādā sakarībā šo uzvārdu dzirdējusi. Un pēkšņi atmiņā atausa apaļā sejiņa ar bezkaunīgajām peles acīm. Gundega pat it kā sadzirdēja drusku svepstošo balsi: «Un Eņģevīrs no piektā gada esot Kauliņa roku darbs ...» Viņa sarāvās no pretīguma, atceroties šo seju un šo balsi, un atkārtoja Matisonei vārdu pa vārdam.

Olga tūlīt saprata:

Jā, tas teikts par mūsu priekšsēdētāja tēvu.

— Bet kas ir Kauliņš?

Tas tolaik bijis mācītājs Noriešos. Piektajā gadā viņš veco Eņģevīru nodevis melnās sotņas nagos. Eņģevīrs nošauts. Tepat mežmalā. Un atstāts. Bet pa nakti cilvēki aiznesuši uz kapiem, uz tiem, kas netālu no jūsu mājām, un slepus aprakuši.

— Nošauts?

Matisones platā, silta delna uzgūlās Gundegas plaukstai.

Viņa nesatrūkās un neatrāva roku, tikai it kā taisnodamās klusi noteica:

— Nekas ... es tāpat vien atcerējos.

— Ko atcerējāties?

Kā pērminderis to sacīja mācītājam kapusvētkos pie mums, Mežakaktos. Teica ar taukainām lūpām, garšīgi ēzdams zosi . ..

— Ā, tad lūk, kāpēc mācītājs Krauklītis, kā stāsta, vēlāk ņēmies Kauliņu mazgāt baltu.

Viss dzirdētais bija satraucis Gundegu, un viņa vēl aizvien nespēja nomierināties.

— Kā viņš man derdzas, tas Ābels! viņa sacīja ar kaismi. Man viņš riebjas tik šausmīgi, ka es pat nepateicu nekā, kad krustmāte Ilma viņu piešmauca. Vedām uz tirgu viņa aunu, un krustmāte Ābelu apmānīja par diviem rubļiem uz kilogramu. Es stāvēju klāt un nekā neteicu.

— Izklausās, — jūs lepojaties, ka palīdzējāt apmānīt vecu vīru, — Matisone piezīmēja.

— Jūs par mani smejaties! — Gundega apkaunējās. — Vai tad jūs pati šādā gadījumā tomēr būtu pateikusi?

— Bez šaubām!

Gundega strauji pacēla galvu un pētījoši ielūkojās Matisonei sejā:

— Es tomēr nesaprotu. Ābels ir pērminderis, bet jūs, partijas biedre, gribat viņu aizstāvēt.

— Es viņu neaizstāvu. Bet, ja es tobrīd būtu jūsu vietā, Gundega, tad skaļi pateiktu, ka notiek krāpšana, jo negribētu atbalstīt to, kas piesavinās svešu naudu. Vienalga, vai man no tā būtu kāds labums vai ne.

Gundega piesarka.

— Es varbūt runāju pārāk skarbi, meitenīt.

Gundega mēmi papurināja galvu un novērsās. Matisone nebija gaidījusi, ka viņas vārdi tā satrieks Gundegu. Meitene sēdēja un nekustīgi raudzījās vienā punktā. Arī Matisone palūkojās turp, kur bija vērsts Gundegas skatiens. Uz galda stūra gulēja gluži jauna, brūna, moderna somiņa ar dzeltena metālā slēdzi . . .

— Es negribēju jūs apbēdināt, Gundega, — pēc brīža Matisone atkal atsāka, tā ari nesapratusi nekā, — bet dažkārt cilvēks nemaz neiedomājas, cik briesmīgs ierocis var būt klusēšana, un . . .

Viņa apklusa, sakopodama domas vai varbūt gaidot Gundegas jautājumu, bet, tādu nesagaidījusi, turpināja:

— ...dažreiz ir grūti pateikt, citreiz pateikt atkal nav izdevīgi. Kad es no govju fermas pārgāju uz Mež-niekiem, pie vaisliniecēm, atklājās visvisādas nebūšanas . . . Cūkkopes ar kolhoza barību ēdināja savus barokļus un vēl pa kluso pārdeva miltus . ..

Gundega pagrieza galvu:

— Bet kādēļ jūs no govīm aizsūtīja uz cūku fermu?

— Mani neviens nesūtīja. Aizgāju pati.

— Vai pie cūkām vieglāk?

— Redzat, Mežniekos daudz kas nebija tā, kā vajag, -Matisone izvairīgi atteica,

— Tātad grūtāk? — Gundega pārsteigta secināja.

Matisone klusēja.

Bet es domāju, reiz jūs esat iestājusies partijā, vai tad ... — Gundega izteica un aprāvās, atskārtusi, ka nerunā pati savus, bet Ilmas vārdus. — Piedodiet, — viņa nomurmināja.

— Es nekad dzīvē neesmu meklējusi vieglumu, — Matisone vienkārši sacīja, — un vismazāk partijā . . .

Viņas abas apklusa, un kļuva dzirdams, kā aiz sienas, otrajā istabā, skan radio un kāds svilpo orķestrim līdzi. Tā varēja būt tikai Žauna. Viņas brīdi klausījās šajā savādajā koncertā, saskatījās un uzsmaidīja viena otrai.

— Man šeit ir tik labi, ka nemaz negribas iet projām, — Gundega bikli teica pēkšņā vaļsirdībā, atvilgusi šīs mājas siltumā kā pēc garas sala dienas.

— Tad palieciet, — Matisone sacīja.

Gundega pasmējās, slēpdama kaunu par savu nevilšo atklātību, kas bija izlauzusies gandrīz pret pašas gribu: Es jau pajokojos.

— Bet es runāju nopietni.

Gundega skumji papurināja galvu:

— Tāpat jau Mežakakti ir gandrīz tukši. Mēs esam vairs tikai trīs . . .Tādā lielā mājā,— viņa padomāja, tad piebilda: — Bet strādāt būtu nākusi, ja . ..

— Labi, strādāt varat nākt. Pēc nedēļas atšķirsim sivēnus no vairākām vaisliniecēm, izšķirosim. Būs jums kopjamie, tādi apvēlušies astoņu, desmit nedēļu ruk-sīši ... kā jūsu nabaga Liekais . . .

Aiz sienas ar skaļu knikšķi tika izslēgts radio, tūlīt pat pie durvīm noskanēja klauvējiens un parādījās Žaunas cirtainā, ugunīgā galva.

— Tu nāc kā saukta, Žauna, — sacīja Matisone.

— Redzi, te būs vēl viena lasītāja tavām grāmatām par cūkkopību.

— Urā! — Žauna iesaucās. — Drīz Mežnieku rukši ar savu cūcisko sveicienu sagaidīs Mežakaktu princesi!

Pēc tam viņa atrāva līdz galam vaļā durvis, kas veda uz virtuvi, un nokliedza bravurīgi un izaicinoši, lai dzirdētu arī Arčibalds savā istabā:

— Man tikai tevi jābrīdina no brāļa. Arčibalds ir reti piekasīgs subjekts.

Viņa brītiņu klausījās, elpu aizturēdama, bet, sadzirdējusi tuvojamies brāļa soļus, ar tādu pašu izaicinošu blarkšķi aizcirta durvis atkal ciet.

3

Tas notika divas dienas pēc tam, kad Gundega bija ciemojusies pie Matisoncs un Žaunas. No rīta Mcžakak-tos, zelēdams sienu, stāvēja iejūgtais Ingus, un pusstundu vēlāk Sīmanis kopā ar Ilmu aizbrauca uz cirsmu. Bet pēcpusdienā pagalmā iegriezās smagā automašīna, kuras kulbā, šķībi sametušās ar priekšgalu uz augšu, slējās Sīmaņa ragavas un tām līdzās nekustīgi gulēja jau gandrīz sastingušais Ingus.

Ragavas nocēla zemē, un Sīmanis, satvēris tās aiz ilksīm, pavilka nostāk. Bet beigto zirgu viņi vienkārši izgrūda no kravas kastes, un mašīna aizbrauca.

Gundega piegāja pie Ingus un noliecās. Zirga ausis bija aukstas. Purns vēl tīkami un ierasti samtains, bet arī jau auksts. Gar mutes kaktiņu lejup notecējusi sīka asiņu urdziņa. Sīmanis iegāja nojumē un atgriezās ar lielu vaskadrānas gabalu, neskatīdamies Gundegā un nesacīdams ne vārda, pārsedza pāri zirga ķermenim un nezin kāpēc rūpīgi sabāza gar malām. Vēlāk, iegājusi virtuvē, viņa atkal ieraudzīja Sīmani, kas tagad sēdēja un raudzījās sienā, nenovērsdams skatienu, it kā tur būtu ieraugāms kas interesants. Bet Ilma runāja, laikam labu brīdi turpinādama pasen aizsāktu sakāmo un jau mazliet apnikusi. No Sīmaņa sejas nevarēja noskārst, vai maz kas no teiktā aiziet līdz viņa apziņai. Kad Ilma apklusa, viņš pat it kā sarāvās.

— Tu nepiekrīti? — Ilma pārvaicāja, bet, atbildi nesagaidījusi, piemetināja: — Tad jau mums nebija nekādas jēgas ņemt mašīnu un vest viņu šurp. Aprakt jau varējām turpat mežā. In ko mežniecībā var teikt, ko neteikt, tas nebija viņu zirgs, bet tavējais, tevis izaudzēts . . .

Taisni tāpēc, — beidzot steigšus, kā aizgūtnēm sacīja Sīmanis. — Es viņu atceros vēl kā kumeliņu.

Tas izskanēja it kā nevarīgi, nevīrišķīgi, bet varbūt tieši tālab ļoti skumji.

— Viņš prata izvilkt maizi no kabatas un atvērt durvis . . .

Ilma paskatījās uz Sīmani ar nožēlu, kā varbūt skatītos uz puišeli, kas dīvainā stūrgalvībā negrib šķirties no veca, noplukuša koka zirdziņa ar norautu asti.

— Beidz, Sīmani! Reiz Ingus tikpat ir pagalam, tad gan tev, gan viņam vienalga, vai viņu aprokam zemē vai atdodam lapsām? Viņš bija labs vezumu vilcējs, bet . . . bet tiem, kas audzē lapsas, taču ar kaut ko tās jābaro.

— Man tur nav nekādas daļas, — strupi atcirta Sīmanis.

— Tu runā kā bērns, — Ilma paraustīja plecus. — Tev vajadzētu priecāties.

— Ko? — viņš draudīgi pārvaicāja.

Bet Ilma nesamulsa:

— Jā, priecāties tev vajadzētu, ka vari nopelnīt, nepakustinot ne pirksta. Es apņemos visu nokārtot. Sadabūt pircējus, iztirgot. Kad viss būs cauri, lūdzams, nāc tik un saņem naudiņu. Puse — tev, puse — man. Par izkārtošanu un visām rūpēm. Cits sacītu paldies, bet tu vēl...

Ne vārda neteicis, Sīmanis piecēlās un izgāja pa durvīm. Viņam pakaļ teciņus izmetās Ilma.

Gundega pa logu redzēja, kā viņi iet pāri pagalmam. Sīmanis lieliem soļiem, galvu nodūris, sadrūmis. Ilma sekoja viņam ieblakus, atpalikusi varbūt par soli, viegla, žigla kā spāre. Gundegai iekrita prātā šis salīdzinājums. Un viņai neviļus atausa atmiņā, cik sarūgtināta un vīlusies kādreiz bija, izlasījusi grāmatā vai žurnālā, ka šī skaistā, sidrabotā spārnaine ir nikna plēsoņa . ..

— Uz kurieni tu ej? — Ilma vaicāja Sīmanim, kad viņi bija nonākuši pie šķūņa.

— Es? Pēc lāpstas un laužņa.

— Tu esi traks! Tad ņem savu zirgu un roc mežā.

Iedegusies dusmās, viņa iemetās Sīmanim pakaļ šķūnī

un gandrīz izrāva no rokas lāpstu:

— Savā zemē es neļaušu rakt!

Viņi turēja lāpstu abi, katrs aiz sava gala. Sīmanis saprata, ka viņam ir pa spēkam to atņemt Ilmai. To saprata arī Ilma. Bet viņa pazina Sīmani . . .

Jā, protams, viņš nepretojās. Izlaida lāpstas kātu no rokām un tikai noteica:

— Es tā kā nekur neredzētu to tavu zemi. Te ir tikai kolhoza un mežniecības zeme . . .

— Nē, tā ir mana. Te var nākt un iet visvisādi vienas dienas saimnieki, tie var mīdīt kājām manu zemi, bet, par laimi, projām aiznest nevar.

— Varbūt man būs Ingus jāuzveļ uz kamanām un pašam jājūdzas ilksīs? — viņš sadruvojies sacīja.

Taču Ilma noturēja to par joku, iesmējās un glāstoši pieskārās Sīmaņa plecam.

— Tu esi kā driģenes saēdies! Ko mēs strīdamies kā muļķi? Ne tu, ne es neesam tādi bagātnieki, lai tīru mantu apraktu zemē un sapūdētu. Ingus ir beigts, un nekādas žēlabas nevar vairs viņu uzcelt augšā. Viņš bija ļoti vecs, tas mūsu nabaga Ingus. Ja arī šodien nebūtu atgadījusies nelaime ar tiltu, cik viņš vairs tev varētu kalpot — gadu, divus . . . Mēs tak to visu labi zinājām — tu un es — mēs par to tikām runā juši.

Sīmanis gan klusēja, bet, likās, viņa pretestība atslāba. Spītīgi uzrautie pleci noslīga, stāvā krunka pierē izlīdzinājās un kļuva gandrīz neredzama, tikai ap muti palika tā pati rūgtā rieva, kas izzustu varbūt tikai tad, ja viņš pasmaidītu.

— Tu esi pārāk jūtīgs pret visu, — Ilma apskāva Sīmaņa kaklu. — Bet tieši tāpēc tu man esi mīļš.

Sīmaņa seja vienā acumirklī pārvērtās, it kā būtu nokritusi maska. Maska, uz kuras ar skopām krāsām uzzīmēta kalsna, nogurusi pusmūža vīra seja. Acīs iedegās silta un maiga gaisma.

Viņš nolieca galvu uz Ilmas pleca. Viņa pacēla roku, drusku pabužinaja Sīmaņa viegli cirtainos matus un nodomāja, ka gandrīz puse no tiem jau ir sirmi . . .

Viņi stāvēja apskāvušies šķūnī, kur pa visām spraugām ložņāja pārgalvīgs, spirgts, pavasarīgs vējš. Un viss būtu labi un tīkami, ja Sīmanis spētu atvairīt kādu uzmācīgu domu. Viņš centās nedomāt ne par ko un tikai izjust Ilmas ilgoto, vilinošo tuvumu, bet acu priekšā atkal un atkal atainojās pagalmā pamestais, ar vaskadrānu apsegtais Ingus. Un Sīmanim šķita, ka viņš no jauna pārdod kaut ko par Ilmas roku un lūpu siltumu, ka viņš atkal sniedz nodevu par retajām, jauneklīgas kaisles pilnajām naktīm aiz Ilmas istabas baltajām durvīm, ka viņš visu dara pret savu gribu un savu pārliecību. Viņam kļuva kauns, un mirkļa burvestība izgaisa. Sīmanis strauji pacēla galvu un ieraudzīja to pašu nožēlas pilno smaidu Ilmas lūpās.

Viņš patiesi jutās nožēlojams. Gribējās aiziet, aizbēgt pašam no savas mokošās mazvērtības apziņas. Bet Ilmas rokas gulēja uz viņa pleciem. No sākuma viņš to pieskārienu sajuta vienīgi kā glāstu, bet tad plaukstas kļuva aizvien smagākas, svina smagumā. Sīmanis bija kapsētās redzējis lielām dzelzs ķēdēm apžogotus vecus kapus. Tagad piepeši likās, ka tādas pašas ķēdes guļ uz viņa pleciem un neļauj aiziet.

Sīmanis manīja, kā straujos elpas vilcienos zem zaļās adītās jakas cilājās Ilmas krūtis. Bet viņas lūpas gandrīz skāra Sīmaņa ausi karstā, aizsmakušā čukstā:

— Te kāds var ienākt. Iesim uz manu istabu . ..

4

Aizvadījusi Sīmani, kas aizgāja kājām, brizdams pāri laukam pa dubļiem un izčākstējušo, slapjo sniegu, Ilma atgriezās istabā un pēc brītiņa iznāca atkal laukā, jau saģērbusies mētelī.

— Aiziešu sarunāt pircējus, — viņa pateica Lienai. — Ka neuznāk silts laiks.

Kur īsti viņa aizgāja un kur tie zirga gaļas pircēji bija tik ātri paķerami — tas Gundegai palika noslēpums.

Bet jau tajā pašā vakarā Mežakaktu pagalmā, dubļaino ūdeni šķiezdams, ieripoja melns «Zims», no tā izrausās apaļīgs vīrelis, sveicienam piesvieda divus pirkstus pie karakulādas ziemas cepures un, runādamies ar Ilmu, pazuda mājā. Un, tiklīdz viņš bija pazudis aiz durvīm, Neris no jauna sāka riet, un Mežakaktos iegriezās vēl viena automašīna — šoreiz gaišzila «Volga» ar sievieti pie stūres. Cik «Zima» vadītājs bija mīksts un sievišķīgs, tik šī vāja un vīrietiski stūraina, cik tas ģērbies ar izmeklētu eleganci, tik šī — ar uzsvērtu nevērību pret savu izskatu: apdilušā ādas jakā, biksēs ar tūtiņveida starām. Sievietei mutē karājās papiross. Atbraucēja izņēma smēķi no mutes, aukstasinīgi nospļāvās uz galīgi saniknotā, rēcošā Nera pusi, uzskrēja uz lieveņa, dimdinādama stulmu zābaku papēžus un bez klauvējiena atgrūda durvis vaļā līdz galam.

Gundega pašlaik slauca kūlī govis. Tikusi galā ar Brūnaļu, viņa palūkojās pagalmā. Abas automašīnas vēl stāvēja turpat. Viņa izkāsa pienu un nosēdās uz ķeblīša pie Ventas. Bet tad izdzirda, ka laukā vairs kaut kas nav tā, kā vajag. Neris rēja, pa starpām skanēja cilvēku klaigas. Gundega palūkojās pa durvju spraugu. Ak tu manu tētīt! «Volgas» īpašniece, piebāzusi savu vīrišķīgo dūri resnītim karakulādas cepurē vai pie paša deguna, la tik gaja šim virsū, tā tik gāja. Vīrietis aizvirzījies jau līdz pašai sienai, tālāk vairs nebija kur atkāpties, bet šī, kaulaina un izģindusi, ādas jakai grabot, mācās šim virsū kā nāve. Kaut ko ātri ātri bēra latviešu v alodā, bet lamājās krieviski. Neris, šīs kņadas satracināts, riņķoja visā ķēdes garumā ap savu būdu uz pakaļkājām vien. Bet Ilma, izskrējusi uz lieveņa, noraudzījās ķildniekos gan mazliet satrūkusies, taču uzjautrināta. Beidzot viņai izdevās daudzmaz nomierināt tos abus, sieviete un resnītis ieslīdēja pa durvīm atpakaļ, kaut kā šķībi sametušies, viens otrā neskatīdamies.

Tā, nu atkal bija miers, un Gundega varēja iet slaukt Ventu. Neris vēl kādu brītiņu rēja, nevarēdams uzreiz aprimt. Bet cik nu ilgi vārstīsi muti pa tukšo! Kad Gundega ar slauktuvi un kannu atkal izgāja pagalmā, mājas durvis atsprāga no jauna. Tajās parādījās «Volgas» īpašniece ar valšķīgu smaidu. Viņai nopakaļ lipināja «Zima» īpašnieks, lepno un dārgo cepuri nesdams abās rokās kā torti uz paplātes. Viņiem sekoja Ilma, smaidīga kā pati aprīļa saulīte.

Motori ierūcās. Gaišzilā «Volga» draiski palēcās peļķē un iešķieda «Zima» stiklos netīru ūdeņu šalti . . .

— Velna sieva! — nosmēja Ilma, un Gundega viņas balsī saklausīja klusu apbrīnu.

Pēc tam Ilma uz virtuves galda pārskaitīja jaunās, tikko kā no bankas nākušās naudas zīmes, salikdama tās divas vienādās kaudzītēs, acīm redzot, sev un Sīmanim.

Kas viņa tāda ir? — pavaicāja Gundega.

Ilma pacēla acis.

Kāda viņa? Ak, tā, tai ādas jakā, — viņa atskārta. — Tāds pats cilvēks . . . Viņai netālu no Dcrumiem ir māja, siltumnīcas un . . .

Bet kaut kur taču viņa strādā?

. . . un lapsu ferma, — Ilma pabeidza.

Gundega pavīpsnāja:

Un mašīna.

Ilmai viņas tonis likās ironisks:

Jā, un mašīna. I.cpna mašīna. Mēs abas ar tevi būtu laimīgas, ja ari mums tāda būtu.

— Nezinu . . .

— Redz, kā cilvēks prot iekārtoties, — tīksminājās Ilma. kuru Gundegas atturība necik nespēja atvēsināt.

Viss iet no rokas, dārzu apkopj īrnieki . . .

Bet . . . bet vai tas ir godīgi?

Ilma neveikli sarosījās:

Ir godīgi? Nav godīgi? Tie ir tikai tādi skaisti vārdi. Kad cilvēkiem nav virs galvas sava jumta, nezinu, vai tad viņi daudz prāto par godīgumu. Derumos ir grūti ar dzīvokļiem, bet katram kaut kur tomēr jādzīvo ... Es šad un tad izprātojos, nebūtu mums tie Derumi lik tālu vai vēl labāk — Rīga. Mums šeit visapkārt mežs, īsta sanatorija. Vasarnieku netrūktu. Žēl, tuvumā upes nav, tāpat ezera. Tik tā tērce. Bet tur dzīvojot zivis — kā viņas? — foreles. Mežakakti būtu skaista vasarnīca, ja varētu paņemt māju un pārcelt vismaz savu simtiņu kilometru tuvāk Rīgai ...

Ilma vēl aizvien turēja rokā dažas naudas zīmes, bet viņas acis raudzījās projām, tās likās tumšas, pilnas ilgu. Un, ja nedzirdētu viņas vārdus, varētu iztēloties, ka Ilma ilgojas pēc mīļa cilvēka tuvuma, nevis pēc šiem raibajiem, nedzīvajiem papīrīšiem, kas brīžam iečauk-stējās viņas pirkstos.

Ilmas lūpās pamazām iezīmējās smaids, bel acis vēl joprojām lūkojās kaut kur projām, it kā nevarēdamas novērsties no iedomu mānīgās ainas. Beidzot viņa pamodās kā no sapņa un iesmējās:

— Tu dzirdēji, kas pirmīt te bija par ļembastu! Ak dievs, pārsmieties varēja. Staigā tie abi kā runči ap karstas putras bļodu. Grib viens otru pārsolīt, bet pārāk daudz negrib maksāt ne viens, ne otrs. Zini, tas otrs bija no drēbnieku arteļa. Aldziņa, uzmini — cik? Es mežā vairāk nopelnu. Seši simti. Seši simti un ne kapeikas vairāk. Bel, skat, ar «Zimu» brauc!

— Kur tad viņš ņem? — Gundega naivi ievaicājās.

— Kur ņem? No pel na! Bēdz, kā cilvēki dzīvo! Bet es, es nevaru tikt pie jauna motocikla. Galva jālauza par tādu nieku . . . Reiz Rīgā, komisijas veikalā, redzēju kažoku. Piecpadsmit tūkstošu! Kā radīts manam augumam. Ja es tādu uzvilktu mugurā, neviens man nedotu vairāk par trīsdesmit gadiem. Kamēr es tur stāvēju kā muļķe, manu acu priekšā no skatloga kažoku izņēma. Kāds laikam nopirka, redz, kādam bija nauda.

— Nezinu ... — atkal domīgi atsaucās Gundega. — Bet man . . . man nekārojas pēc kažoka.

— Tu vēl esi par jaunu . . . Tu redzēji, kāda atbrauca tā, ar «Volgu». Es uz mežu darbā varbūt eju labāk .ģērbta. Bet par viņas māju dod divsimt tūkstošu. Un runā, ka viņai esot auskari ar briljantiem.

— Vai tie ir skaisti, tādi auskari?

Ilma nopūtās.

— Es nekad mūžā tādus pat redzējusi neesmu. Bet viņai pieder. Cilvēki apskauž .. .

— Vai tad tas ir labi, ja apskauž?

Ilma padomāja:

— Varbūt arī nav labi, kas to lai uzmin. Bet tu nezini, cik tas ir patīkami . . .

Ilma piecēlās un savāca naudu, kairu kaudzīti atsevišķi ietīdama papīrā.

— Vai viņa nopirka . . . Ingu? — Gundega pajautāja.

Jā, viņa, tā ādas jaka. Tam vīrelim izrāva acu

priekšā kā burkānu. Ha-ha-ha! Šis palika ar garu degunu. Izbraukājās tukšā. Tāda jau ir tā dzīve — kas māk, tam nāk.

— Bet kā viņi zināja šurp braukt?

— Es jau biju pastā un piezvanīju uz Derumiem Krauklītim.

Gundega iepleta acis:

— Mācītājam? Vai tad viņš ...

— Vai tur kas slikts, ka viņš man izpalīdzēja? — Ilma viņu steidzīgi pārtrauca. — Ingus tikpat pagalam. Vecam zirgam salauzta kāja jau nedzīst. Lūza baļķēns tilta. Laikam bija iztrunējis. Pasaucām Mētru ar bisi.

Gundegas lūpas nodrebēja.

— Žēl jau ir, Gunīt. Bija tik labi. Vai kartupeļi jāvago vai siens jāved -— zirgs vienmēr pie rokas. Ej nu tagad ikreiz uz mežniecību lūgties . . .

— Bet līdzi nepaņēma? — Gundega, acīm redzot, nebija dzirdējusi, ko Ilma nulc sacīja.

— Ko tad?

— Ingu.

— Kur lai ņemtu? «Volga», vai? Rīt atsutīšot smago mašīnu pakaļ. Varētu pie reizes atvest arī lapsēnus, bet vēl jau ir par maziem. Zini, es sarunāju divus lapsēnus — tēviņu un mātīti. Kāpēc mēs nevarētu audzēt sudrablapsas? Uztaisīsim būri. Lai aug un vairojas. Tīrā nauda!

Bet vecāmāte! — Gundega iesaucās. -— Viņai taču būs par grūtu.

— Cik nu tur to pūļu! Tikai divas mazītiņas lapsiņas. Ja labi atmaksāsies, neturēsim varbūt zosis, toties lapsu pavairāk.

Viņa draudzīgi paplikšķināja Gundegai uz pleca:

— Tiksim vēl pie mašīnas . . . Bet tagad jāiziet paskatīties ārā. Ka neuzklīst kāds vilks . . .

Laukā plosījās īsts cīruļputenis. Pārslas jau bija apklājušas visu vaskadrānu, zem kuras gulēja Ingus. Izskatījās, ka pagalma vidū būtu neliels, balts uzkalniņš.

DEVĪTĀ NODAĻA MĪLESTĪBA UN APRĒĶINS

Nākamajā rītā Ingu tiešām ari aizveda, bet vakarā pavēlu Mežakaktos ieradās Žauna ar ziņu — lai pirmdien Gundega nākot uz fermu, un sīki jo sīki izstāstīja ceļu, ja gadījumā viņas ar Olgu jau būtu aizgājušas.

Patiesi, pirmdienas rītā Gundega Mežrotās vairs nevienu nesastapa. Stundas ceturksni vēlāk, vērdama Mež-nieku fermas kūts durvis, viņa pamanīja kādā aizgaldā kustamies tumšā uzsvārcī tērptu stāvu. Tā bija Matisone. Viņa mērca milzīgu otu spainī un cītīgi triepa kaut kādu baltu šķidrumu uz aizgalda sienām. Atbildot uz Gundegas labrītu, viņa pacēla galvu. Arī uz viņas pieres un tumšajos matos Gundega pamanīja baltas lāsītes.

— Krāsojat?

— Nē, tāpat, ar kaļķiem, — Matisone atbildēja, mērkdama otu spainī. — Dezinfekcijai.

Šepat blakus bija vēl viens, jau nokaļķots aizgalds. Šādu — kā teica Matisone — dezinfekciju Gundega redzēja pirmoreiz, jo visa viņas pieredze cūkkopībā līdz šim aprobežojās tikai ar Mežakaktu rukšu paēdināšanu un aizgaldu izmēšanu. Diez vai Ilma tādas «smalkas izdarības» atzītu — cūka paliekot cūka, viņa parasti sacīja.

— Ko es jums varētu palīdzēt? — Gundega piedāvājās.

Matisone vērtējoši aplūkoja viņas drānas:

— Dikti notriepsieties. Ej iet tur, līdz galam, netālu no durvīm pa kreisi ir tāds mazs kambarītis. Tur karājas mans otrs ķitelis. Velciet mugurā un nāciet šurp.

— Man ir līdzi arī pašai savs priekšauts, — ieminējās Gundega, nopriecādamās, ka tomēr attapusies paņemt tik noderīgu apģērba gabalu.

Mazajā istabiņā neviena nebija. Uz vadža Gundega ieraudzīja Žaunas džemperi, bet pati Žauna bija projām. Kaktā uz naglas karājās pelēks uzsvārcis, droši vien tas pats, pēc kura Gundegu sūtīja Matisone. Viņa pārģērbās un, apsiedama lakatiņu, paraudzījās nelielā spogulītī, kas karājās pie sienas. Spogulis rādīja vāju, bet pavasara saules un vēja jau krietni aprautu seju. Gundega uzsmaidīja pati sev, vaigos uzreiz ievilkās bedrītes. Likās, ka nočīkstēja durvis. Viņa apsviedās izbīlī, it kā būtu darījusi nerātnības, taču neviens neienāca. Gundega uzsēja priekšautu un, cieti savilkdama saites, piegāja pie četrrūšu lodziņa, kas apgaismoja telpu.

Vai, aploki, aploki! Pa melno, jau atkusušo zemi staigāja un rakņājās lielākas un mazākas cūkas. Sivēnmātēm kā baltas kreļļu zīlītes nopakaļ ripoja sivēntiņi. Redzēt aizgaldos iesprostotas cūkas bija pavisam kas cits. Laukā tās izskatījās varen bramanīgas. Nebijis nu viņu tik briesmīgi daudz . . .

Gundega atvirzījās nost no loga un gāja atpakaļ pie Matisones. Tā bija iznākusi no aizgalda un atkal maisīja ar ūdeni kaļķus.

— Es jums sadabūju otru sareni! — viņa sniedza drusku mazāku otu. — Mēģiniet nu!

Gundega iemērca sareni kaļķu šķīdumā un, pūlēdamās to nesatricināt, stiepa paceltā rokā līdz aizgalda malai. Uz grīdas palika it prāva balta celītc. Gundega atskārta, ka, acīm redzot, kaut ko nedara īsti pareizi, taču Mati-sonc neteica nekā. Gundega pašķielēja uz viņu. Matisone darbojās ar savu otu viegli, kā rotaļādamās, un Gundega vēlreiz nobrīnījās par šo tuklo, smagnējo roku apbrīnojamo veiklumu. Bet viņai, viņai pašai? Tievas, slaidiem, šķietami žigliem pirkstiem, taču neierastajā darbā neveiklas, kā divas pagales. Un, protams, Matisone savu otu kaļķu šķīdumā jau nemērca tik dziļi kā viņa, it kā noslīcināt gribēdama!

Kaļķojot kaktu, Gundegai nelaimējās. Sari aizķērās aiz kāda izciļņa, vesels baltu lāsīšu spiets ietriecās sejā un nejauki koda acīs. Bet Matisone nekā nesacīja, pat nepavīpsnāja, no kā Gundega baidījās, trīdama vaigus priekšautā un manīdama, ka vairāk izsmērē kaļķus nekā noslauka un droši vien pašlaik izskatās briesmīga.

Vēlāk viņas ķērās pie siļu izplaucēšanas.

— Kāpēc to vajag? — pavaicāja Gundega.

Arī jums taču nepatīk ēst no netīriem traukiem.

— Bet kam tie plauktiņi aizgaldos?

— Tie nav plauktiņi, bet lāviņas. Tur augšā ir migas, kur sivēni guļ.

— Cik jocīgi! To es gribu redzēt!

— Gan jau redzēsiet. Tagad sivēnmātes ir laukā, aplokos. Kad sanāks iekšā, apskatīsiet.

— Un tos m a n u s sivēnus ari?

— Arī jūsējos.

Patiesību sakot, nebija jau nekā sevišķa ko redzēt. Sivēni kā jau sivēni. Gundega gribēja vienu no tiem paņemt rokās, bet tas sāka tik nelabi kviekt, it kā viņa grasītos atņemt dzīvību.

— Jūs jau vēl sveša, — Matisone sacīja. — Gan jau iepazīsieties. Pamazām sāksiet sivēnus barot, piepalīdzot man, ielāgosiet nepieciešamo. Kopš vakardienas sivēntiņus ēdinām no kopējas siles. Lai sarod. Citādi vēlāk, salaisti kopā vienā aizgaldā, dikti kožas .. . Bet tagad aiziesim uz virtuvi. Jāliek sutināt kartupeļi.

Virtuvē bija divas cūkkopes. Tā, kura ar milzīgu mcn-leni kaut ko maisīja melnā, milzīgā grāpi un kurai puķains lakatiņš tik tikko spēja saturēt kuplās, ugunīgās cirtas, protams, bija Žanna. Aprīļa saule viņas mazo, glīto degunteli gluži kā kaisīt nokaisījusi ar vasaras raibumiem. Žanna maisīja un svilpoja.

— Sveika, Žanna!

Svilpošana aprāvās.

— Beidzot! — Žanna sacīja sveiciena vietā. — Domāju. būsi nomirusi, ka nerādies. Pašlaik svilpoju rck-viēmu.

— Izklausījās drusku par jautru, — Gundega smiedamās apšaubīja. — Atnācu jau sen. Kaļķojām aizgaldus.

— A, tad tie ir kaļķi uz tavas sejas!

Gundega ar nevilšu kustību pārbrauca pāri vaigam.

— Vai izskatās briesmīgi?

— Nē, kur nu! — Žanna bezbēdīgi attrauca. — Es domāju, ka tu esi tikai tā pastiprāk nopūderējusies. «la gribi, vari nomazgāties.

Viņa mazliet atgrieza krānu, un ūdens tievā, sudrabainā strūkliņā sāka plūst lejup.

— Redz kā, — izbrīnījusies novilka Gundega, ļau-(lama šai strūkliņai tecet sava sauja. — Jums šeit kā pilsētā.

Žanna kaut ko atņurdēja.

— Ko tu teici?

Bet kartupeļus no pagraba nesam.

— Tas taču . .. tas jau dabiski.

— Da-bis-ki! — Zanna zobgalīgi novilka. — Varbūt arī ūdeni ir dabiski stiept ar nēšiem no akas, bet, palūk . ..

Viņa pamāja ar galvu uz krāna pusi.

Bet Gundega mulsi pasmējās. Viņa iedomājās, cik jocīgi būtu, ja pēkšņi kāds no Mežakaktu ļaudīm ieminētos, ka vajadzīgs krāns, un atteiktos nest kartupeļus no pagraba. Uz tādu pārējie laikam skatītos kā uz jukušu. Bet te . .. Ari Matisone un otra cūkkope piebalsoja Zannai.

Taču vēlāk, pēcpusdienā, kad vajadzēja spaiņiem vien sanest kartupeļus no pagraba un sabērt sakņu skalotajā, Gundega pārliecinājās, ka viegli tas nav. Un tomēr . . . Viņa īsti nesaprata. Te cilvēkiem bija virtuvē krāns, bija sakņu skalotājs un nevajadzēja ledainā ūdenī mazgāt kartupeļus rokām. Taču viņiem vēl nepietika. Viņi gribēja, lai kartupeļus uzburtu augšā no pagraba. Labi jau būtu, bet . . . Gundegai pie visām šīm domām pierast nenācās viegli, jo viņa nekad nebija Mežakaktos skaitījusi lieku soli, lieku spaini, lieku stundu. Mežakaktos vispār neviens to nedarīja, droši vien uzskatot, ka darbam ir jābūt smagam un sūram . . .

Kad viņas abas bija sanesušas kartupeļus, Žanna, rosīdamās pa virtuvi, negaidot sacīja:

— Zini, es šovakar dodos uz satikšanos.

Gundega pavērās neticīgi.

— Kas tur par brīnumu? Augstākā mērā normāli. Man taču drīz jau būs divdesmit gadu, un es tikai reizi mūžā esmu bijusi uz satikšanos. Vēl Bīgā, vidusskolas gados.

Uguns virtuves pavardā bija apdzisuši, un Zanna, uzsviezdama dažas sīkākas pagalītes kvēlojošajām oglēm, nometās tupus un centās uzpūst liesmu. Beidzot tā arī uzšāvās, un katlā ieburbuļojās ūdens.

— Paskaties, kāda velnišķīga deja! — Zanna vēl brītiņu nespēja atraut skatienu no uguns šaudīgajām mēlēm.

— Piedegs.

— Nepiedegs. Tur ir kartupeļi. Kartupeļi nekad nepiedeg, ja vien pietiekami daudz ūdens. Tā arī ir dzīves gudrība, ko es šeit esmu apguvusi ... — Žauna pasmējās, izsliedamas stāvus.

Kas viņš ir?

Kāds viņš? A, v i ņ š. Tu pazīsti.

Es šeit tikpat kā nevienu nepazīstu.

Tomēr. Mini!

Nudien nevaru iedomāties. Oļģerts?

- Nē.

Gundega pasmaidīja:

- Tāpēc, ka atkārušās ausis?

Žauna iespurdzās:

— Ne tāpēc vien. Vispār. Mini vēl!

Gundegas domas sapinās. «Nē, nav tiesa,» viņai gribējās saukt, «es pazīstu vēl tikai . . . bet viņš tas nevar būt ...»

— Cik tu neattapīga! — Žanna noteica it kā ar nožēlu. — Toreiz tu man pat jautāji, kā viņš man patīkot. Nu, Viktors taču.

Gundega klusēdama pacēla spaiņus un izgāja no virtuves. Žanna pārsteigta un apjukusi noraudzījās viņai pakaļ.

Pagalms bija pilns saules. Retie, vēl nesalapojušie bērzi to nespēja aizturēt. Debess izskatījās skaidra, kā tikko nomazgāta, un lielā augstumā, kur vairs nesniedza skatiens, lirināja cīrulis.

Gundega nekad nebija ievērojusi, ka ši žirgtā putniņa dziesma var būt arī skumja. Viņai vienmēr agrāk likās, ka tā ir priecīga, līksma, tāpat kā pavasara saule.

Arī toreiz bija saulaina diena, tikai rudens . . .

«Kāda es esmu muļķe...» viņa sev teica. «Nekā nav, un nekas nav bijis. Un tas taču kļuva skaidrs jau tad. Jaungadā. Meitenīte ar nožēlojami tievu biželi. Un viss ...»

Viņa pēkšņi pati sev likās naiva. Tieši tāpēc, ka bija centusies kļūt pieaugusi, nogriežot ar rokdarbu šķērītēm šo smieklīgo peļu asti. Cik tas vienkārši bija izdarāms,

kaut ar neasām šķērēm! Tikai viņa bija arī pec tam palikusi meitenīte.

Cik viegli izaugt zālei, puķei, pat kokam! Bet cilvēkam .. . cilvēkam grūti.

— Gundega! Kur tu aizmuki?

Žanna panāca viņu, uz tās lūpām bija izbrīna pilns smaids. Tieši no šī smaida Gundega noskārta, ka Žanna, gudriniece Žanna, šoreiz, par laimi, nebija nekā sapratusi.

— Tāpat vien ... — Gundega atteica, juzdamās negaidīti atvieglināta par šo atklā jumu.

— Tu vienkārši vel neesi pieradusi, — labsirdīgi atteica Žanna. — Bet tā mēs te strādājam, — viņa nopietni piebilda kā saimniece ciemiņam, šķērsodama pagalmu un cītīgi laipodama starp peļķēm.

Pat šeit varēja sadzirdēt pavasara ūdeņu mundro čalošanu. Tērce, tā pati, kas tecēja arī garām Mežakaktiem, kā bāli zila zīda lentīte bija ieraugāma starp kailo alkšņu bezveidīgajiem puduriem. Tie auga viņpus aplokiem, kuru četrstūri un trijstūri izraibināja visu Mežnieku fermas kalna nogāzi. Attālākajā aplokā pulciņš cūku ņēmās, rakņādamas zemi. Bet no kūts skanēja daudzbalsīga, nepacietības pilna urkšķēšana un kviekšana — barošanas laiks bija klāt.

Kad viņas abas vakarā izgāja no fermas un nogriezās uz lielceļa, Žanna pēkšņi apstājās un stomīdamās sacīja:

— Gundega ... zini, iesim kopā . ..

Viņas balss bija lūdzoša un bikla, tā it kā nemaz nebija Žaunas balss, kas parasti skanēja draiska un nebēdnīga.

— Bet vai tad tu ej uz māju? — Gundega panaivi apvaicājās.

— Nē, nē, — steidzīgi attrauca Žanna, — es eju uz klubu. Aiziesim uz bibliotēku.

— Vai tur būs ari . . . viņš?

Žannas sejā iesitās asinis.

— Jā, — viņa klusu sacīja atkal tanī pašā svešādajā balsi.

— Es nezinu ... Es patiesībā nemaz nevaru. Apsolījos pārlasīt zirņus rītdienai, jāsalāpa arī cimdi, — Gundega atvairījās.

«Tā tik patiešām vēl trūka,» viņa tai pašā laikā domāja. Viņa nekad nebija gaidījusi, ka Žanna varētu aicināt līdzi uz satikšanos. Bet ... Viņa attapās. Tas patiesi bija liels atvieglinājums, ka Žanna izrādījās tik neapķērīga. Citādi, citādi aiz kauna vajadzētu zemē ielīst!

— Kāpēc es .. . jums esmu vajadzīga?

— Zini, man nez kādēļ bail . . .

Žaunas zaļganajās acīs Gundega redzēja patiesas izbailes. Asinis no Žaunas sejas bija atplūdušas. Tagad tā izskatījās bāla, saspringta un ļoti nopietna, par spīli nebēdīgajiem vasaras raibumiem.

Gundega nekad nebija gājusi uz satikšanos ar puisi. Bet viņa, salasījusies grāmatas, iedomājās, ka pirmā tikšanās — tie ir svētki. Taču Žanna, savādniece, gatavojās uz lo ka uz grūtu pārbaudījumu.

— No kā tu bīsties, Žanna?

— Nezinu. Nekad ne no kā neesmu baidījusies — bet tagad bīstos. Saki, Gundega, kāpēc? Vai tev nekad lā nav bijis?

Brīdi Žanna gaidīja atbildi, taču nesagaidījusi piebilda:

— Bet man — nekad. Tu esi mana draudzene, — viņa lūdzoši piemetināja. — Saproti, es taču nevaru aicināt, teiksim, Arčibaldu vai Olgu . . .

Gundega tā arī netika gudra, kālab Žaunai liekas tik neiedomājami aicināt Arčibaldu vai Olgu, bet viņu gan. Kāda starpība?

Taču Žanna vairs neļāva viņai apsvērt, vienkārši paņēma aiz elkoņa un veda līdzi. No sākuma Gundega mazliet pretojās, bet tad kļuva neērti tā stīvēties ceļa vidū, viņa vairs nemēģināja atbrīvoties no Žannas rokas un klusēdama gāja līdzās.

Toties Žanna gandrīz nepārtraukti runāja. Visam, ko viņa teica, dīvainā kārtā nebija nekāda sakara ne ar klubu, kurp viņas pašlaik gāja, ne ar Viktoru, ar kuru gribēja tikties. Gluži otrādi, Žanna pat il kā centās no-

vērst domas no visa tā. Viņas uzmanību saistīja strazds bērzā, sarkanie mākoņi, skolas bērnu klaigas, televīzijas antenas uz māju jumtiem, sanoņa telegrāfā stabā. Un visu viņa apskatīja un apjūsmoja ar Gundegai neizprotamu izbrīnu kā kaut ko jaunu, neredzētu un brīnumainu. Bet viņas mazā plauksta visu laiku turēja Gundegas pirkstus kā spīlēs, saspiezdama tos gandrīz līdz sāpēm.

Kad viņas bija sasniegušas klubu, Žauna uz mirkli apstājās, nobāla vēl vairāk un saspringti ievilka gaisu līdzīgi peldēt nepratējam, kas gatavojas mesties ūdenī. Bibliotēkā viņas tūlīt pamanīja Viktoru. Tas stāvēja pie galda, šķirstīja žurnālu, ik pa brīdim paceldams acis un pamezdams skatienu uz durvīm. Ieraudzījis Žaunu, viņš strauji pietrūkās kājās, neveikli atgrūzdams krēslu, tā ka atzveltne atsitās pret palodzi.

Viņi gāja viens otram pretim, Viktors un Žanna. Viņi gāja kā caur tukšumu, kur nebija ne Gundegas, ne bibliotekāres, ne grāmatplauktu, ne galdu. Viņi redzēja tikai viens otru, un viņu sejas bija neikdienišķas.

Kāda ziņā neikdienišķas, to Gundega nevarētu pateikt. Vai skaistākas? Vai gaišākas? Katrā ziņā citādas nekā parasti, nekā vēl nule, pirmīt.

— Labvakar, Žanna. Es jau sen gaidu, — viņš sacīja, kā šķita, gribēdams vēl piebilst, bet nezinādams, ko.

Un abi pēkšņi samulsa, it kā šie daži balsī izteiktie vārdi būtu atgādinājuši, ka viņi nav vieni pasaulē.

— Es atvedu līdzi Gundegu, — Žanna sacīja un steigšus piemetināja, — viņa gribēja paņemt kādu grāmatu.

Gundega zināja, ka tas nav taisnība, bet šie mazie meli jau nevienam nekaitēja.

«Labā Žanna . .. Citādi es kā piektais ritenis . . .» viņa nodomāja ar atvieglinājumu un sacīja:

— Es vēl neesmu atdevusi jums to, ko viņreiz atsūtījāt ar Fredi.

Viktora skatiens pievērsās viņai, acis bija laipnas, tāpat seja, bet . . . bet . . . Tagad la izskatījās citāda, tāda kā parasti.

«Ikdiena...» Gundega neatrada citu, piemērotāku vārdu.

— Izlasījāt?

— Jā.

— Nu?

— Patika.

— Kāpēc?

— Nezinu . . . Neprotu pateikt.

Viktors sirsnīgi iesmējās:

— Te nu bija. Patika, bet nezināt kāpēc. Atklāti sakot, arī es ne katrreiz protu pateikt. Es tikai cenšos, — Viktors atzinās tik vaļsirdīgi, turklāt nopūzdamies, tā ka bija jāpasmaida gribot negribot ...

Gundega gan bija nākusi uz bibliotēku, tikai paklausot Zannas lūgumam, taču aiziet projām tukšā viņa nespēja ne vien tāpēc, ka tas būtu neveikli. Grāmatu pilnie plaukti uzvēdīja viņai pazīstamu smaržu, un rokas pašas tiecās pēc tām. Vismaz atvērt, pašķirstīt, sadzirdēt lapu čaukstoņu, sajust tipogrāfijās krāsas īpatnējo, aso aromātu ...

Bibliotekāre izrakstīja kartīti arī viņai. Viktors nez no kurienes sadabūja vecum vecu, jau nodzeltējušu avīzes lapu, un Gundega tajā rūpīgi ievīstīja divus Viļa Lāča sējumus.

Pēc tam viņi trijatā noskrēja lejā pa akmens pakāpieniem un izgāja ārā.

— Gundegai šodien pirmā diena darbā, — sacīja Žauna.

To var redzēt, — ieminējās Viktors.

— Pēc kā? — nobrīnījās pati Gundega.

Viktors viegli ar pirkstu novilka it kā svītru gar viņas deniņiem, tur, kur jau sākās mati.

— Melns?

— Balts.

— Tas būs no kaļķiem. Bet es tik kārtīgi nomazgājos, — viņa, mazliet sarūgtināta, sacīja, gluži bērnišķīgi taisnodamās.

— Kaut ko krāsojāt?

— Kas tad ar kaļķiem krāso, — Gundegas balsī negaidot ieskanējās laba liesa pašapziņas. — Dezinficējām aizgaldus.

— Ak tā?

— Un drīz es dabūšu pati savu grupu .. . kad būšu

visu iemācījusies darīt, ka nakas. Barot un kopt, un svērt.

— A!

Ko jūs visu laiku brīnāties?

-Es nebrīnos. Bet kaut kā man taču ir jāizrāda interese par to, ko jūs stāstāt. Citādi teiksiet, ka es nepieklājīgi klusēju.

Viņi gāja cauri zilgajai pavasara dūmakai. Tas bija tas pats ceļš, pa kuru, pirmīt iedama, Žanna neapturami, satraukti runāja par visu, ko vien skāra viņas skatiens. Tagad viņa gandrīz visu laiku klusēja, lēni soļodama starp Viktoru un Gundegu. 'Tikai reiz pie tā paša bērza, kurā iepriekš bija sēdējis strazds, Žanna mazliet atpalika, pastiepās, nolauza mazu zariņu un parādīja citiem:

— Redziet, jau pumpuri.

Pumpuri neizskatījās ne lielāki, ne zaļāki, bet tieši tādi paši, kādi bija ziemas puteņos un atkušņos šūpojušies kopā ar bērza līganajiem zariem. Lai saskatītu tur kādas pārmaiņas, saredzētu kaut niecīgāko zaļumiņu, vajadzēja nudien bagātu iztēli. Bet Žaunai tās laikam netrūka. Vismaz šodien ne.

Kad es pērn atbraucu, — viņa pēc mirkļa atkal ierunājās, — lapas vēl nemetās dzeltenas. Nu jau drīz būs veseli astoņi mēneši.

— Tas nav daudz, — sacīja Viktors, taču padomājis piebilda, — bet varbūt arī ir daudz.

Pēc jauna klusuma brīža Žanna teica:

— Rudenī domāju palikšu pusgadu, tad redzēsim. Nemaz nepamanīju, kad pagāja šis pusgads, — viņa atziņas. — Tikai šodien pēkšņi atcerējos.

Tikai šodien? Kāpēc?

Nezinu. Varbūt tāpēc, ka mamma atgādināja.

— Viņa atsūtīja vēstuli?

— Viņa aicina uz Rīgu.

Tu... brauksi? — Viktors nez kāpēc paraudzījās Žaunai garam, kaut kur projām.

Žanna lepni saslējās. Kas bija tas, kas uzreiz pārvērta šo meiteni, kura visu laiku neparasti klusēja? Viktora vārdi, šaubas? Tikai la atkal bija nemierīgā, straujā Žanna.

— Ja gribētu, tad nerunātu, bet būtu aizbraukusi, —

viņa spītīgi sacīja. — Autobusi, kā zināms, mums iet garām trīs reizes dienā.

Žanna smējās. Tagad viņa atkal, tāpat kā bibliotēkā, raudzījās Viktoram tieši sejā, tikai šoreiz zaļgano acu melnajās zīlītēs dzirkstīja kaut kas lepns un pārgalvīgs.

— Mēs esam baltie zvirbuļi — Arčibalds un es. Saki, Viktor, — kur tādiem solīdiem un viscaur prātīgiem vecākiem kā mūsējie varēja rasties tādi bērni kā mēs?

— Kas tad jums vainas? Un, kas attiecas uz Arči-baldu, tad viņš man liekas ļoti prātīgs.

Žanna papurināja cirtas:

— Arčibalds nav ne drusku labāks par mani. Vai dzimušam asfalta deldētajam aiziet uz zootelinikas fakultāti nav nekas sevišķs?

— Es domāju . . . man liekas, tā dara daudzi.

Un pamest brīnišķīgu trīsistabu dzīvokli Skolas

ielā?

Viktors paraustīja plecus:

— Nekad neesmu dzīvojis Rīgā un Skolas ielā ne lik. Man grūti iedomāties. Paprasi labāk Gundegai, viņa tomēr nāk no pilsētas, kaut arī mazas. Es gandrīz visu mūžu esmu nodzīvojis šeit, vienīgi dienestā biju Ukrainā.

— Bet es arī Ukrainā neesmu bijusi, — žēlabaini atsaucās Žanna. — Viktor, pastāsti kaut ko par sevi. Es gandrīz nekā nezinu.

— Man ir nožēlojama biogrāfijā.

— Kāpēc nožēlojama? — viņas izbrīnījušās iesaucās gandrīz abas reizē.

— Nožēlojami īsa . . .

Viņas iesmējās.

Ko jūs smejat? Tā ir. Kad man kaut kur jāiesniedz autobiogrāfija, kauns sametas. Lappusīte nesanāk pilna. Sak, vienam tēvam bija septiņi dēli . . .

— Seši gudri, septītais ...

— Esmu pirmais, vecākais. Tātad Viktors, — viņš jokodamies palocījās. — Bez tam vēl Antons un Vladislavs, Ivans un Tarass, Ignats un Vitālijs. Laime vismaz, ka man tik daudz brāļu, kamēr noskaitu visus vārdus, autobiogrāfijā divas rindiņas pilnas.

— Jums tādi savādi vārdi.

— Mēs jau esam no Baltkrievijas. Tas ir, tēvs un 260

$

māte. Tēvs savā laikā bija nācis šurp, pie Vidzemes budžiem, par puisi, māte — par meitu. Šeit ari apprecējušies. Ulmaņa laikā līguši par pāriniekiem, četrdesmitajā gadā šepat Noriešos dabūjuši zemi. Te arī mēs piedzimām un gājām skolā.

— Pabeidzi?

— Septiņgadīgo pabeidzu. Vairāk nesanāca. Aizgāju uz traktora par piekabinātāju.

— Tu esi pavisam citāds nekā es, — domīgi sacīja Žauna, it kā ieklausīdamās viņu visu triju saskanīgajā soju rakstā uz apžuvušā lielceļa. Atkususī, saulē sasilusī zeme brīžam uzvēdīja atturīgu, rūgtenu dvesmu.

Tagad klusēja Gundega, ieklausīdamās Viktora un Žannas vārdos. Viņi abi gāja viens otram blakus, bet viņu rokas nesaskārās. Viņi ne mirkli neaizmirsa, ka blakus iet Gundega, bet šķita, nesajuta tās klātbūtni kā traucējumu. Gundega nodomāja — cik labi tā soļot, nekautrējoties no ziņkārīgām acīm, nekaunoties ne par saviem skatieniem, ne vārdiem, kam nevajag saudzējošās tumsas un aizslēgtu durvju patvēruma.

— Tu esi pavisam citāds ... — atkārtoja Žauna.

— Kādā ziņa?

Visāda. Tu strādāji par piekabinātāju tai laikā, kad es mācījos baleta studijā un gāju uz klavierstundām.

Viktors šķelmīgi pasmaidīja:

— Nu, tajā laikā, par kuru tu runā, es droši vien auklēju brāļukus un mazgāju viņiem autiņus...

— Tiešām?

— Kā tad! Vai nu māte varēja visu pagūt.

Žauna palūkojās Viktorā, neslēpjot pārsteigumu:

Jokainais! — Un pēc brīža piebilda: — Bet mani nemaz nelaida virtuvē.

Kā tā — nelaida? — viņš nesaprata. — Kur tad tu ēdi?

Ēšanai ir ēdamistaba.

Viņš nobrīnījās:

Tu laikam esi no varcn smalkiem ļaudīm!

Cik nu tur smalki! — Žauna izmeta kā atvainodamas. — Tā tikai izklausās — direktors. Patiesībā tēvs ir direktors pavisam parastā bāzē. Un māte pianiste. Arī izklausās nezin kā. Bet patiesībā ne ar kādiem kon-

certiem viņa neuzstājas, vienkārši spēlē pavadījumu mākslas vingrotājām rajona kultūras namā.

— Es sazin kāpēc biju iedomājies, ka tavs tēvs ir jūrnieks, — Viktors atzinās.

— Kāpēc jūrnieks?

— Jums abiem tādi vārdi — Žauna, Arčibalds.

Žanna iesmējās:

— Es ar savu vārdu esmu apradusi, bet Arčibalds savējo neieredz. Tāds muļķīgs savienojums — Arčibalds Martiņjēkabs. Kā feļetona varonim, vai ne? Bez tam cilvēki allaž pārprot. Pat uz pasta pārvedumiem raksta — Mārtiņš Jēkabs Arčibalds. Mūsu abu vārdi cēlušies no tēva romantikas alkām ... it kā vārds nebūtu tikai vārds.

— Tad, skat, no kurienes tev tā kāre pēc romantikas!

Žanna spītīgi saknieba lūpas:

— Negribu tādu romantiku, gribu īstu.

Viktors padomāja.

— Nezinu, kā lai to pasaka, bet . . . man liekas, īstā dažreiz ir ļoti smaga.

Žanna izbrīnā iepleta acis:

— Smaga? Kāpēc tu tā domā?

— Redzi, kad es vēl dienēju armijā, vienam seržantam. sibīrietim, es vēl atceros, viņam bija tāds dīvains vārds — Jevlampijs — vajadzēja uzspridzināt vācu mīnas. Vecas, vēl no kara laika. Tās atrada kādas jaunceltnes būvbedrē un aizveda ārpus pilsētas . . .

Žanna visa iedegās:

— Cik aizraujoši!

— Nez vai. Vēlāk neatrada pat ne apģērba skrandas.

— Kā?

Viņu negaidīts sprādziens saplosīja atomos.

— To . . . ka viņu? — Žanna bija satriekta.

— Jā, Jcvlampiju.

Žanna stipri nobāla, satvēra Viktora roku ar savām abām un sāpīgi saspieda to:

— Un ja tas būtu bijis ... tu?

— Es jau nebiju sapieris, — noteica Viktors. — Braukāju par šoferi un . . . stāvēju patālu. Man sprādziens iesvieda tikai drusku zemes kulbā.

— Vienalga ... — nezin kāpēc sacīja Žanna, ar pēk-

šņām šausmām paraudzījās Viktora sejā, strauji novērsās un sāka iet . . .

Viņi aizvadīja Gundegu līdz tai vietai, kur sākās mežniecības ceļš. Gundega atsveicinājās un gāja projām. Viņa neatskatījās, bet sajuta, ka tie abi vēl joprojām stāv krustcelēs un noraugās pakaļ. Gundega nogriezās ceļa līkumā, bet savādā sajūta palika, un viņa beidzot pavērās atpakaļ. Visapkārt — tikai mežs.

Tad viņa sāka iet lēnāk, iegrimusi domās, satraukta, it kā pati būtu šovakar gājusi uz pirmo satikšanos, nesaprazdama, ko īsti aiznes sev līdzi — skaudību vai klusu apbrīnu.

Viņa atcerējās, kā Viktors un Žanna gāja viens otram pretim tur, bibliotēkā, kustību, ar kādu Žanna nolauza bērza zariņu, meklēdama vēl cietajos pumpuros pavasara zīmes, jūsmu par strazdu un par mākoņiem, drudžainās bailes pirms tikšanās. Vai tāda ir mīlestība? Vai tā atnāk mīlestība? .. .

Viņa atminējās, kā Žanna bija raudzījusies Viktorā — ar mulsu, ar lepnumu, ar maigumu un pat ar šausmām. Kāpēc ar šausmām? Un pēkšņi Gundega atskārta, kas slēpās aiz Viktora izvairīgās atbildes un Žaunas negaidītajām izbailēm. Kā viņa pati to nesaprata uzreiz? Tās bumbas vai mīnas, tās taču bija vedis viņš, Viktors . . .

Viņa pārsteigta apstājās un gluži neviļus ieklausījās, pati nezinot, ko īsti tiecas sadzirdēt. Bet sils bija kā izmiris. Tikai tanī pusē, kur atradās Mežakakti, skanēja tālas suņa rejas.

Kad Gundega iegāja virtuvē, uz galda stāvēja aizsākta degvīna pudele un divi šķīvji — viens ar maizi, otrs ar saceptu speķi. Turpat līdzas Saulvedis Mētra bija nosviedis savu cepuri ar zaļo apmali, bet melnu, spožu lietus mēteli pārmetis pāri krēsla atzveltnei.

Virsmežsargs likās drusku iereibis, ne tik daudz, lai sāktu vāvuļot, bet pietiekami, lai vaigos būtu iesities gluži jauneklīgs sārtums un mēle locītos bez piepūles. Vienu roku viņš bija aplicis ap Ilmas pleciem. Un, kad

Gundega vēra durvis, viņa redzēja, kā Ilma pēkšņā mulsumā atvirzījās nost no Mētras. Kļuva neveikli abām.

Pusbalsī padevusi labvakaru, Gundega ātri izgāja cauri virtuvei un, pat nenovilkusi mēteli, kāpa pa trepēm uz savu istabu. Bet arī šeit varēja dzirdēt, cik skaļi runā Mētra. Gundega atvēra logu. Kūts durvis stāvēja vaļā, Liena droši vien jau apkopa vakara soli. Vajadzētu iet palīgā. Vajadzētu . . .

Gundegai gribējās dalīties visā, kas piedzīvots un padarīts fermā. Tā taču bija viņas pirmā darba diena. Bet Ilma neieminējās ne ar vārdu. Un tur sēdēja tas . .. Mētra.

Būts šķita tīkami vēsa un gluda. Viņa dzirdēja, kā lejā Mētra sāka dziedāt. Par kaut kādu zilu lakatiņu.

«Nav slikta balss,» viņa nodomāja ar vieglu izsmieklu, «tad jau var dziedāt arī svešā mājā.»

Gundega attapās, ka vēl aizvien slāv ar mēteli mugurā. Novilka, uzkāra uz vadža, gausi nosēja lakatu. Kāpnēs Mētras balss bija dzirdama daudz skaļāk. Beidzot apklusa. Pakāpieni žēli nočīkstēja zem Gundegas sojiem. Veci, daudzu kāju izdeldēti pakāpieni . . .

Mētra paraudzījās viņā kā izbrīnījies, kad viņa virtuvē sniedzās pēc vateņa.

— Tā ir tā pati? — viņa sadzirdēja Mētras balsi.

Ilma nesaprata.

— Tā pali, tava audžumeita? Kā izaugusi, kā smukākā kļuvusi . . .

Ilma klusēja.

— Nāc, meitenīt, iedzer tu arī vienu šņabīti!

Gundega noliecās, kur zem sola spainī bija samērktas

garozas un maizes knicīši zosīm, un dzirdēja, kā no-šķinda glāzītes un tika atgrūzts krēsls. Viņa gāja uz durvīm. Bet tieši ceļā jau stāvēja Mētra.

— Saulvedi, paliec mierā! — apsauca Ilma, un viņas balsī bija klaja nepatika. Varbūt viņai ienāca prātā tas nelāgais atgadījums ar Ābelu. Protams, Mētra nebija tik riebīgs kā pērminderis, patiesību sakot, riebīgs viņš nebija nemaz, un varbūt tieši tāpēc Ilma tā uztraucās. Kas to lai zina . . .

Bet Mētra smaidīja. Abās rokās viņš turēja pa glāzītei, kas bija pielietas pilnas. Gundega palūkojās viņa sejā.

Pretim raudzījās izbalējušas dzērāja acis ar sarkanām dzīsliņām.

Gundega iesmējās. No sākuma Mētra pārprata šos smieklus un piebalsoja. Bet beidzot ari līdz viņa apreibušajām smadzenēm nonāca apziņa, ka šī.. . šī spin-dzele par viņu zobojās, par viņu — virsmežsargu.

— Ko jūs smejaties? — Mētra vaicāja, pat it kā nedaudz atskurbis.

— Zināt, kam jūs esat pašlaik līdzīgs?

— Nu? — viņš atjautāja naivā dzērāja cerībā, ka varbūt sekos kompliments.

— Pērminderim ... — viņa teica un, paņēmusi spaiņus, gāja projām.

Mētra samirkšķināja acis, tā arī neticis gudrs, ko Gundega domājusi ar savu dīvaino salīdzinājumu. Toties it glīta un — kā Mētrām šķita — varen iecirtīgā meitene viņam iepatikās ar katru bridi vairāk.

Tikai . . . Durvis aizcirtās, un viņas vairs nebija.

— Oho! — Mētra noelsās vien aiz pārsteiguma. — Kas par lepnību. Domāt — princese! Domāt — nevis samazgu spaini, bet scepteri aiznesa . . .

Viņš sacīja vēl kaut ko, bet Gundega vairs nesadzirdēja. Kūtī tā gandrīz uzgrūdās Lienai. Vecā stāvēja, atbalstījusies pret aizgalda malu, un viņas acis bi ja ciet.

Gundega izbijās:

— Jums atkal slikti, vecomāt?

Acis atvērās.

— Es tikai drusciņ atpūtos. Nekas jau nekaiš, — Licna klusi atbildēja un pēc brīža piebilda: — Vai šis vil ir?

— Mētra? Ir.

Pēc tam viņas klusēja, līdz atgriezās virtuvē. Šķita, ka virsmežsargs aizgājis. No galda pudele bija nozudusi, tāpat cepure. Liena salūkoja vakariņas.

Pasauc Ilmu arī! — viņa sacīja Gundegai.

Gundega izgāja priekšnamā. Viņa jau sniedzās pēc durvju roktura, kad pēkšņi skatiens krita uz pakaramo — veciem brieža ragiem, kas bija piestiprināti līdzās durvīm. Spožs, melns lietus mētelis . .. Mežniecības darbinieka cepure ar zaļo apmali . . .

Roka nošļuka, un Gundega atgriezās virtuvē.

Ilma nenāk?

Gundega mēmi papurināja galvu.

Lienai lakatiņš bija zemu noslīdējis pār pieri. Viņas vakariņoja kā pie bēru galda, negribīgi, nepārmīdamas ne vārda.

Gundega nezināja, ko domāja Liena, bet viņai pašai atkal ienāca prātā Viktors un Žauna . . . Matisone droši vien sēž pie televizora un klausās koncertu, ko pārraida no Tallinas. Varbūt arī Žanna .. . Matisone bija aicinājusi ari viņu, Gundegu.

Mūris ielēca Lienai klēpi un kārstījās pāri galda malai, sniegdamies uz šķīvja pusi. Bet šovakar Liena sa-zin kāpēc to neapsauca un nedzina projām. Tievā plauksta tikai uzgūlās runča melnajai mugurai. Un piepeši Gundega skaidri saredzēja, kā šī roka nodrebēja. Satrūkās pat kaķis un nolēca uz grīdas.

Cauri divējām durvīm atskanēja Saulveža Mētras drusku dobjais baritons:

—Apsegloju melnu kuili . . .

Balss aprāvās tik spēji, it kā dziedātājam kāds būtu iegrūdis dunku sānos.

Gundega redzēja, kā Liena piecēlās un gāja uz durvīm. Bet, jo tuvāk slieksnim, jo lēnāks kļuva viņas solis, un beidzot viņa apstājās pavisam un atskatījās. Seja bija tikai mokas un kauns. Viņa it kā gaidīja nezin ko. Tad nedzirdamiem, sīkiem solīšiem nāca atpakaļ . . .

No rīta cepure un lietus mētelis vēl joprojām karājās uz brieža ragiem pie Ilmas istabas durvīm. Bet aiz tām tagad valdīja pilnīgs klusums.

Gundega pārlasīja zirņus, un Liena mizoja kartupeļus, kad virtuvē ienāca Sīmanis, ienesdams sev līdzi veselu vilni dzestra ara gaisa.

Labrīt!

Viņas abas atbildēja nesaskanīgi.

— Redzat, kāds nobridos, — Sīmanis smējās. — Kā purva velns!

Viņa garie zābaki patiesi bija gandrīz līdz ceļgaliem notriepti ar sarkanīgiem māliem.

— Ceļi rūgst! Pavasaris nāk ar joni. Garām iedams, paklausījos jūsu strautu — krāc un šņāc . ..

Sīmanis ielūkojās abu sieviešu sejās, un viņa smaids apdzisa.

— Kas noticis?

Viņas klusēja.

— Ko jūs tādas drūmas? Varbūt .. . Varbūt Ilma savārgusi?

Viņas bezpalīdzīgi, mokoši klusēja.

Vienā rāvienā Sīmanis bija pie priekšnama durvīm. Tās atvērās, tad aizkrita.

Liena un Gundega raudzījās viena otrā, nezinādamas, ko darīt. Viņas baidījās pakustēties, viņas gaidīja — ko īsti, viņas nezināja, bet katrā ziņa ko briesmīgu.

Bet nekā nebija. Priekšnamā — klusums, visā mājā klusums.

— Aizej paskaties ... — beidzot čukstus teica Liena.

Gundega piecēlās un gāja. Pirmajā brīdī šķita, ka

priekšnamā neviena nav. Nē, tomēr bija. Sīmanis. Viņš stāvēja un, nenovērsdams acu, ar stingu skatienu raudzījās tieši uz Mētras cepuri un lietus mēteli. Viņš stāvēja kā sasalis, sakumpis, nepakustēdamies, un viņa seja bija nedzīva un veca. Sīmanis šajā brīdī pārsteidzoši atgādināja Fredi . . .

Gundega izmetās no priekšnama un aizcirta durvis. Šis troksnis pamodināja Sīmani. Viņš satrūkās un gāja projām. Gundega redzēja, kā viņš aizsoļoja pa ceļu, kā akls brizdams tieši peļķēs. Cepuri viņš bija aizmirsis uzlikt galvā, un vējš plivināja viņa mazliet cirtainos, iesirmos matus.

DESMITA NODAĻA «TĀ TAS IR KUNDZE...»

1

Beidzot Gundegai uzticēja sivēnu grupu. Tā sacīja Matisone, tieši «uzticēja», nevis vienkārši «iedeva» vai kā citādi, un šis vārds Gundegu mazliet biedēja. Viņa bija tā gaidījusi dienu, kad kļūs pilntiesīga cūkkope, nevis tikai izpalīdze, kas izpilda visvisādus norīkojumus, kaut ko aiznes, atnes un visu laiku skatās, skatās, skalās . . . Dabū jusi no Žaunas vajadzīgās grāmatas un brošūras, viņa lasīja daždien līdz vēlam vakaram, nodedzinādama milzum daudz petrolejas. Bet, kā par brīnumu, Ilma nesacīja nekā, no veikala pārveda atkal pilnu kannu un katru vakaru, likās, būdama vēl nepacietīgāka par pašu Gundegu, pārvaicāja, kad tad beidzot došot grupu. Un ikreiz, kad tā atbildēja, ka pagaidām vēl nezinot, Ilma izmeta — kolhozam gan esot varen smalkas cūkas, kopējas nevarot vien izštudierēt gudrības, kā ar šīm apieties. Gundega smiedamās piebalsoja, taču kaut kas Ilmas tonī viņai nepalika.

Beidzot tomēr pienāca diena, kad Gundega varēja ar nopūtu pateikt: rīt. Šajā nopūtā bija gan atvieglinājums, gan gaidāmās atbildības smagums.

«Uzticēja ...»

Viņa aizskrēja uz fermu ļoti agri, ar tādu pašu nepacietību un satraukumu, kāds skolēnu pārņem pirmajā septembrī. Pirms nedēļas viņai ceļš no Mežakaktiem līdz fermai bija licies tāls, bet nu it kā saruka ar katru dienu īsāks. Tā ir aizvien ar daudz staigātu ceļu. Bet kāpēc, pateikt nevar neviens. Arī Gundega to nevarētu pateikt. . .

Aizgājusi viņa atrada priekšā tikai dežuranti, kas arī nobrīnījās par agrīno atnācēju. Ceļā Gundega bija izprātojusi līdz barošanas reizei nosvērt sivēnus un tā ietaupīt laiku. Bet kas to deva! Cūkas nebija, teiksim, akmeņi vai malkas pagales, tās bija dzīvas būtnes, pašlaik ar varen tukšiem vēderiem, toties skaļām balsīm. Kopējas parādīšanās kūtī viņām saistījās ar ilgi gaidīto ēdienreizi — brokastīm, kam, pēc viņu domām, bija pakļaujamas visas pārējās nodarbības. Gundegas sivēni sacēla jandāliņu. Tie aizvainoti spirinājās un cik spēja turējās pretim, kad viņa tos pa vienam mēģināja iedabūt kastē, lai nosvērtu. Drīz vien visa kūts rukšķēja un kvieca, nagi knaukšķēja pret aizgaldiem, un pāri to malām, aizskartas savās tiesībās, no noļukušo ausu apakšas uzstājīgi raudzījās cūkas. Bet mazie, vēl neatšķirtie sivēni, trokšņa pamodināti, pa trepītēm noskrēja lejup no lāviņām un, nepacietīgi urkšķēdami, grūstīdamies līda pie savām mātēm, kurām šāds apciemojums šķita patlaban galīgi nelaikā.

Gundega ar augošām šausmām noklausījās šajā troksni, pārbijusies par nekārtībām, kādas pavisam negribot pati izraisījusi fermas kūtī. Laime, ka vismaz grūsnās cūkas, kas nakšņoja aplokos salmu būdās, vēl klusēja, citādi gan iznāktu tracis vai pa visu kolhozu. Ak, kāds kauns! Un viņa, Gundega, taču bija gribējusi tikai labu!

Viņa aizskrēja uz virtuvi un atveda iepriekšējā vakarā sagatavoto barību saviem sivēniem, bet visu kūti apklusināt nebija viņas spēkos. Troksni viņa pat nedzirdēja, kā vērās durvis. Tikai, ieraudzījusi Matisoni, sajuta, ka pēkšņi it ka akmens noveltos no pleciem . . .

Sivēnus Gundega nosvēra vēlāk, jau pavisam mierīgi un bez sevišķām kļūmēm. Tagad tie bija pavisam citi radījumi, ne tie zvērēni, kas no rīta kvieca un koda pirkstos. Mīlīgi, sārti sivēntiņi, kas vairs tikai retumis palaida kviecienu, un arī tad vairāk aiz gara laika, it kā zinādami, ka plaušu vingrināšana ir veselīga nodarbība.

Kūts ārsienā pret katru aizgaldu bija nelielas durtiņas. Gundega atvēra tas, un sivēni izskrēja ārā, aplokā. Viņa noskatījās smaidīdama, iedomājusies, ka «izskrēja» varbūt nav īstais vārds. Kājeles kustējās tik žigli, tik naski, ka šķita — ruksīši ripot aizripo kā uz ritentiņiem. Priekšējie apstājās, apžilbuši saulē. Bet aizgaldā palikušie spiedās tiem virsu, ar īstu jaunības nepacietību stūma tos projām no izejas, līdz visi bija laukā. Brītiņu sivēni stāvēja kā apreibuši no smaržīgā āra gaisa, tad izgrūda strupu rūcienu un atkal sāka ripot, šoreiz no pakalnes lejā, nevaldāmā priekā par brīvību.

Gundega noskatījās uzjautrināta.

Viss likās priecīgs, gaišs. Viņa gan atcerējās mežonīgo troksni no rīta kūtī, bet . . . bet tas jau nebija nekas sevišķs. Vismaz tā apgalvoja Matisone. Tikai Žanna nevarēja valdīt smieklus — Gundega esot mazdrusciņ pārcentusies. Taču Žanna smējās bieži un labsirdīgi. Arī šorīt, redzēdama, ka Gundegai sametas neērti, viņa atzinās — pašai neesot gājis labāk. Un toreiz . . . toreiz, atklāti sakot, Arčibaldam bijusi taisnība, kad viņš teicis par to pinkšķēšanu aizgaldā . . .

Aizvadītās dienas prieku Gundega pārnesa arī mājās, Mežakaktos. Viņai tā gribējās izstāstīt visu, visus sīkumus, stāstot no jauna pārdzīvot ik niecīgāko atgadījumu, kas tomēr bija pārsteidzoši svarīgs, nozīmīgs, atkal no jauna pasmieties par savām kļūmēm.

Ejot cauri mežam, viņa, degdama nepacietībā, pat kādu gabaliņu skrēja. Varbūt kādam, kas Gundegu redzēja iztālēm, viņa likās tāda pati tieva pusaudze kā vakar un aizvakar. Bet viņa jutās pēkšņi pieaugusi, un ši apziņa reibināja līdzīgi vaivariņu smaržai jūnijā.

Ceļa malā starp pērnajām brūnajām lapām Gundega pamanīja pirmo vizbuli, tik dzidri zilu, trauslu, vienu vienīgu, ka roka necēlās, lai lo noplūktu. Viss Gundegai šovakar šķita neparasts — ir mežs. ir šī vizbule, ir viņa pati. Varbūt pasauli pārvērta prieks. Un viņa steidzās, lai tanī padalītos ar citiem. Gundega atcerējās, cik bieži pēdējās dienās Ilma bija vaicājusi par viņas darbu fermā un zobojusies par kolhoza «smalkajām cūkām». Ak, kā Ilma smiesies tagad, kad Gundega izstāstīs, kā sivēni spirinājās kastē!

Bet savādi, pārradusies Mežakaktos, Gundega atdūrās kā pret sienu. Un visdīvainākais bija tas, ka tieši viņa, krustmāte Ilma, neizrādīja ne mazāko interesi. Brītiņu vienaldzīgi noklausījusies, viņa nožāvājās un, acīm redzot, garlaikota beidzot pārtrauca Gundegu pusvārdā:

— Kad tad viņi tevi ņems tai kolhozā? . . .

Es ... es nezinu. Es taču tikko kā sāku strādāt, — Gundega nomurmināja, pārsteigta par jautājumu.

— Velk gan garumā, — Ilma zūdījās. — Tu uzstāj, lai ātrāk . . .

Gundega sarūgtināta novērsās. Stāstīt vēl kaut ko bija zudusi patika. Viņa iegāja pie Lienas. Tā pilināja uz cukurgrauda zāles, čukstus skaitīdama katru lāsīti. Zem Lienas acīm vidēja tumši loki, varbūt tāpēc lās šķita dziļi iegrimušas dobuļos un deguns likās smails un plāns. Gundega sarāvās: gluži tāds pats smails un plāns deguns izskatījās viņas vecmāmuļai . . . kad tā gulēja jau zārkā.

Gundega nopūtās: «Pārstrādājusies, nomocījusies...»

Prieks apslāpa kā liesma zem pelnu kārtas. Un pasaule negaidot izskatījās peleka, it ka krasas būtu izbalējušas un ugunis apdzisušas.

Viņa tovakar ilgi nevarēja aizmigt. Logs bija vaļā, un spirgtais, jau smaržainais vējš plivināja aizkaru, šķirstīja uz galda atstātu grāmatu un jauca matu šķipsnu uz pieres. Apmākusies debess bija tumša, bez zvaigznēm. Cik varēja būt pulkstenis, Gundega nezināja, bet katrā ziņā jau vēls, kad viņa pamanīja pāri meža svītrai noplaiksnāmies il ka rūsu. Nē, pērkonam vēl par agru. Drīzāk šķita, ka lēca mēness. Taču . . . taču tā jau rietumu puse, un bez tam nakts apmākusies. Blāvais spīdums pamazām iegaismojās spilgtāk, bet pēc brīža negribīgi sāka dzist. Un vēl pēc laiciņa tumšais mežs atkal bija saplūdis kopā ar tumšajām debesīm.

Gundegai nebija ne jausmas, kas norisinājies dažu kilometru attālumā, viņa to uzzināja tikai otrā rītā. Bet tagad viņa aizvēra logu, nopūta uguni, apgūlās un drīz vien aizmiga.

2

Tanī laikā, kad Gundega aizmiga, kaimiņmājās pēkšņi pamodās Viktora māte. No sākuma viņa pat nesaprata, kas viņu uzmodinājis. Pagriezās uz otriem sāniem un lajā pašā acumirkli sadzirdēja noklaudzam skapja durtiņas.

— Kas tur ir? — Gančarikiene čukstus jautāja.

— Es.

Tu, Viktor? Ko tad tu grābsties pa melnu tumsu?

Negribēju tevi uzmodināt.

Krītu no stacijas atvedi?

— Nē.

Varēja saklausīt, kā nošķind pudelītes. Pēc tam kaut kas paukšķēdams nokrita uz grīdas.

— Kur furacilīna smēre, māt?

— Pašā dibenā. Kam tev smēre?

Viktors neatbildēja. Laikam notrieca roku, jo uz brītiņu aprima un tikai sēcoši vilka gaisu caur zobiem.

— Kam tev smēre, es prasu? — matē novaicāja stingrāk.

— Es . .. nu, drusciņ apsvilinājos ...

— Vai, dieniņ!

Gančarikiene vienā mirklī bija kājās un tāpat, kā cēlusies, baltajam kreklam noplandot, metās pie slēdža. Viņas apžilbušās acis brīdi nesaskatīja neko. Vienīgi nāsis kņudināja nepierasta, kodīga deguma smaka. Toties Viktors gaismā tūlīt atrada meklēto ziedes trauciņu.

Viņš pavērās mātei pretim ar samulsušu, kaunīgu smaidu:

— Nav jau nekas liels . ..

Viņa piegāja cieši klāt dēlam un ieraudzīja, ka tam ir apsvilušas uzacis un gandrīz nemaz nav skropstu. Pāri vaigam stiepās sarkana, resna svītra. Svārkos rēgojās caurumi ar brūnām, nelīdzenām malām.

— Parādi rokas, Vičuk!

Smaids Viktora sejā iezīmējās tāds greizs.

— Es jau saku, nekā nav . . .

— Parādi rokas! —viņa uzstāja.

Viktors beidzot paklausīja.

Māte neteica nekā, vienīgi viņas lūpas sakniebās.

Es dabūšu marli, — viņa tikai sacīja un labu brīdi noņēmās ap dēla rokām, apziezdama deguma čulgas.

Mašīna aizdegās?

— Kūts.

— Kura? — viņa pārsteigumā iepleta acis.

— Kaimiņos, «Cīnītājā».

Un tu, skaidrs, tur līdi iekšā pašā peklē?

Līdu, nu, — viņš atbildēja ar mazu izaicinājumu, — Vai man vajadzēja noskatīties, kā sadeg lopi?

Viņa negaidot paraudzījās dēlā ļoti maigi:

— Tādi jūs man esat visi. Visi astoņi . .. No kā ta aizdegās?

— īssavienojums. Ar elektrības vadiem nebija viss kārtībā. Braucu garām, redzu, ka deg . . .

— Vai ta no šiem, no viņiem pašiem, nebi ja neviena?

— Bijusi dežurante, tāds skuķis. Aizskrējusi pēc palīgiem . . .

Viņa neuzmanīgi pieskārās dēla rokai un redzēja, kā tas nobāl.

— Sāp?

— Nesāp ... — viņš spītīgi izdvesa un nikni piemetināja. — Ko tu vari prašņāt!

Gančarikiene smagi nopūtās, taču pēc maza brītiņa atsāka:

— Vai ta tie palīgi atnāca ar?

— Atnāca.

— Bet kā tu tik dikti apdedzināji rokas?

Nomocījos ar bulli. Skaists sugas bullis. Tikai pērn

pārveduši no Siguldas. Tūkstošus piecpadsmit tiem si-guldiešiem samaksājuši, vai cik. Nu, pārbijās šis no uguns, negāja pa durvīm laukā neparko ...

Dod, apsmērēšu seju.

Viktors piegāja pie spoguļa, kādu brītiņu kritiski sevi aplūkoja un tad skaļi nosprieda:

— Apskādēta fasāde, kā saka Arčibakls . ..

— Ko?

Viktors tikai īsi pasmējās.

— Atnes, māt, vateni!

— Kam tev vatenis?

Krītu tak nepārvedu . . .

— Ak stundiņ! Tu jau slims, Vičuk. Kā varēsi braukt!

— Kā atbraucu šurp, tā arī aizkulšos līdz stacijai.

— Viens neiekrausi. Būtu vēl tēvs mājās.

— Cel augšā Vladi!

Māte vēl laiciņu pastāvēja kā gaidīdama, vai Viktors nepārdomās, tad atvēra durvis uz blakusistabu un iegāja tur. Kad viņa atgriezās, Viktors pašlaik ar apsietajām rokām cītīgi mēģināja aizmetināt ciet vateņa pogas. Viņa piesteidzās un aizpogāja pati.

— Zini, māt, tikai, lūdzama, nestāsti nevienam ne vārda, — Viktors ierunājās, neskatīdamies mātē. — Tur cilvēkiem jau tāpat diezgan nepatikšanu un rūpju. Bet tā — viens, divi — izkladzinās pa visu pasauli. Kam to vajag.

Viņa piekrizdama palocīja galvu, pēc tam noskatījās, kā pazuda abu dēlu stāvi pirmsausmas palsajā krēslā, un nopūtās.

Viktora māte gan klusēja, tomēr par notikušo jau nākamajā dienā runāja kolhozā. Tā arī to dabūja zināt Gundega.

Viss sācies ar to, ka «Cīnītāja» partijas pirmorganizācijas sekretārs piezvanījis Eņģevīram un vaicājis, vai tas šoferis, kas palīdzējis viņiem dzēst degošo kūti, neesot kaut cik smagāk cietis. Pie viena viņš Eņģevīram nodevis «Cīnītāja» valdes pateicību. Bet, kad pārsteigtais priekšsēdētājs ieminējies, ka nekā nezinot un laikam būšot noticis pārpratums, kaimiņu sekretārs tikai mazliet aizvainoti piezīmējis, ka šoreiz joki esot galīgi nevietā, un pakāris klausuli, pirms Eņģevīrs paguvis ko noskaidrot.

Priekšsēdētājs nu savukārt piezvanījis «Cīnītājam» un beidzot tomēr uzzinājis par pagājušās nakts notikumiem visu, kas vien bijis zināms pašiem kaimiņiem. Neviens tikai neesot atcerējies šofera vārdu. Vienīgi meitene, kūts dežurante, apgalvojusi, ka smagās mašīnas šoferis bijis no Noriešiem. Taču visi stāstījuši, ka tad, kad ugunsgrēka dzēšana tuvojusies beigām, no automašīnas un paša uzņēmīgā šofera nebijis vairs ne miņas ...

Vakarā, atstājis automašīnu garāžā, Viktors kājām iegriezās Mežnieku fermā, lai uz māju ietu kopa ar Žannu. Mežniekos pašlaik bija arī Oļģerts, ta ka viss tālākais norisinājās Gundegas acu priekšā.

Brigadieris pamanīja pa dienu jau apvazātos pelēcīgos marles apsējus uz Viktora plaukstām, un viņa skatiens aizkavējās pie tiem ilgāk nekā parasti, jo Viktors pēkšņi sabāza rokas bikšu kabatās.

Kas tev? — Oļģerts pameta ar galvu.

— Pušu, nu . . .

— No kā?

— Saskrāpēju. Vai mazums, kur var savainot, ar mašīnu braukājot? . . .

Oļģerts pavīpsnāja un negaidot sacīja:

— Tas taisnība! Zini, tevi meklēja no «Cīnītāja».

Gundega redzēja, kā Viktora apsvilušās uzacis nervozi

saraucās.

Ma ni? Ko tad jums no manis galu galā vajag?

Ko tu kliedz? — Oļģerts nesaprata.

Gundega pamanīja, ka Viktors uzmeta īsu, piesardzīgu skatienu Žannas sejai.

— «Cīnītājā» brīnās, kāpēc tu tik pēkšņi nozudi ...— atsāka Oļģerts.

— Vai man nebija jābrauc pēc krita? Pats taču man liki braukt uz staciju. Un tagad brīnies, velns lai parauj . . .

Brigadiera atkarenās ausis kļuva sarkanas kā uguns, un viņš patiesā izbrīnā nogrozīja galvu:

Ko tu tāds . .. kā iestērķelēts? Cilvēki viņu meklē, lai izteiktu pateicību, bet viņš . . .

Man nepatīk, kad no mušas taisa ziloni.

Kas tad taisa? — Oļģerts naivi ievaicājās.

Jūs . . . nu, jūs visi . . .

Zini, — Oļģerta bērnišķīgi platajās acīs pazibēja dzirkstclīte, — man ir ideja. Es ierosināšu, lai komjauniešu sapulce apspriež šo notikumu. Mums sen nav bijis kaut kas tāds . ..

Viktors pavisam aizsvilas:

— Spriediet, bet bez manis.

Oļģerts atkal paskatījās uz viņa rokām:

— Pie ārsta biji?

— Ko man tur meklēt?

— Iedotu slimības lapu.

Lai es guļu un gaidu, kamēr nāks ar puķēm. Negribu!

Tāds kā joks . . .

Viņi visi trīs noskatījās, kā Oļģerts uzkāpa uz motocikla un aizbrauca. Pēc tam Gundega aizskrēja pārģērbties un tāpēc nedzirdēja, ko runāja Žauna ar Viktoru.

Kad brigadieris bija pazudis, Viktors nožēlā norūca:

— Aizskrēja . . .

Tad viņš paskatījās uz Žaunu un sastapa tās apbrīnas pilnās acis.

— Arī tu tāpat, — viņš sacīja novērsdamies.

— Ko — tāpat?

— Skaties kā uz tādu koka dieviņu.

Viktors pēkšņi manīja uz sava kakla Žaunas mazās plaukstas un juta, kā tiecas pēc viņa meitenes sirds.

— Nevajag ... Žanna.

— Kāpēc?

Viņš vilcinājās.

Žannas rokas smagi atkrita:

— Tu domā, es tikai tāpēc, ka Oļģerts pateica...

Viņi abi klusēja.

Žanna saudzīgi pieskārās apsējiem uz Viktora plaukstām.

— Tev ļoti sāp, — viņa sacīja, balsij aizlūstot. — Tu man pirmīt samelojies.

Viktors pacēla Žannas noliekto galvu. Viņas acis bija ļoti nopietnas, neparasti nopietnas.

— Ne jau tādēļ, Viktor, — viņa lūdzās klusā, pamazām apdziestošā balsī. — Ne jau tādēļ . . . Tā tu nedrīksti domāt . . .

Kad Gundega atkal iznāca ārā, viņa redzēja, ka Žanna kaut ko rāda pamalē. Paraudzījās arī viņa.

Visas debesis bija aizvilktas kā ar biezu, pelēku vadmalu. Tikai pie paša apvāršņa stiepās gaiša, vizoša svītra.

«Sudrabotā gaisma,» nodomāja Gundega.

4

Arī todien Dagmāra ieradās tikpat pēkšņi kā viņreiz. «Uzkrita kā sniegs uz galvas,» būtu teikusi Ilma. Un atkal Neris viņu nerēja, bet, priecīgi iesmilkstēdamies, metās pretim. Tikai tagad Ilma suni neapsauca, varbūt atcerējusies sabojāto vecā gada vakaru, lai gan šoreiz Gundegas nebija mājā .. .

— Caurbraucot iegriezies?

— Kāpēc caurbraucot? — Dagmāra atjautāja, melnajām acīm mazliet viltīgi samiedzoties. — Ierados tāpat .. . ciemos.

— Nāc iekšā!

Dagmāra, mirklīti pavilcinājusies, iegāja. Savus kuplos ' matus viņa bija cieši saspraudusi pakausī, un seja, pavasara saulē aprauta, izskatījās kalsnāka nekā viņreiz, ziemā.

Ilma viņu nopētīja:

— Izkritusies, vai?

— Varbūt kādu drusku.

Viņa uzmeta uz vadža mēteli, uz tiem pašiem nelaimīgajiem brieža ragiem priekšnamā pie Ilmas durvīm, un palika zilā, cieši pieguļošā kleitā.

Ilma pataustīja drānu.

— Smalka.

— Nekas sevišķs. «Luksa» drēbe.

— Pirki vai šuvi?

Tanī brīdī Ilma pamanīja uz kleitas košā ziluma komjaunatnes sarkano nozīmīti. Dagmāra redzēja, cik pēkšņi izzuda pirmītējā, gluži sievišķīgā interese Ilmas skatienā, un tas satumsa.

Atbrauci . .. palielīties?

Dagmāra nesaprata:

Ar ko?

Ilmas rādītāja pirksts ātri pieskārās nozīmītei uz Dagmāras krūtīm.

— Mani uzņēma jau pērn.

— Mums tu nekā neteici.

Dagmāras acu dzīlēs iezibējās stūrgalvīgas dzirkstis:

— Es esmu pilngadīga.

— Tas gan, — Ilma novilka, — bet . ..

— Nesāksim ar naidu . . . māt.

Viņas lūkojās viena otrā un jutās svešas un tālas. Par spīti piecpadsmit kopā nodzīvotiem gadiem, kas izauklējuši pieradumu, par spīti Dagmāras labajiem nodomiem, par spīti visam.

— Mēs esam kā svešinieces, — beidzot Ilma to pateica balsī. — Man tevis žēl.

— Žēl? — Dagmāra pasmējās. — Par ko tad?

— Novājējusi, nodzīta . . .

— Cik jocīgi tu runā — nodzīta! Es šoziem ļoti daudz mācījos, tāpēc. Iekavēts tik briesmīgi daudz, ka mati ceļas stāvus.

— Nu, es jau arī saku.

— Vai, kā tu nesaproti! Neviens jau mani nedzen. Es tikai gribu kaut ko sasniegt.

— Sasniegt! — Ilma pasmīnēja. — Ja man būtu tavs izskats, es pāris nedēļās nomakšķerētu tādu vīru, kam ir sava «Volga» un māja, un kam simtnieks ir tikpat kā man šitais ietinamā papīra gabals.

Ko es gribu dzīvē sasniegt, to tikpat neviens vīrs man neiedos. Tas man pašai savām rokām . . .

— Pašai savām rokām jāpūlas tādai padzīvojušai atraitnei ka man, un arī tad vēl . . . Ilma apklusa un atsāka tikai pēc brīža: — Bet tajos komjauniešos tu gan līdi veltīgi. Ja nu mainās laiki vai kā?

— Vai gribētu gan? — Dagmāra ieminējās.

Ilma izslējās:

— Gribētu, — un piebilda ar neslēptu naidu: — Ej un nosūdzi . . . komjauniete!

Dagmāra iesmējās:

— Visi jau tāpat zina.

Ilmas sejā iesitās izbīlis:

Ko zina?

Ko tu — gribētu! Tikai tas nekad nenoliks.

— Viss dieva rokā.

— Nenotiks! — Dagmāra atkārtoja. — To mēs nepieļausim.

— Kādi «mēs»? — nobrīnījās Ilma.

— Visi, kas neko neesam pazaudējuši tajos vecajos, labajos laikos, kad piena upes tecēja ķīseļa krastos.

Ilma paraudzījās Dagmāra kā parādībā un, negaidot atklājusi visu šīs sarunas apslēpto jēgu, nobāla:

— Pēc tā, ko tu runā, iznāk . . . iznāk, ka tu un es, ka mēs esam ienaidnieces.

Šis atklājums pārbiedēja Ilmu. Viņa no jauna, bet daudz spilgtāk nekā parasti izjuta, kādas briesmas sev līdzi atnesusi Dagmāra, atgrieztais rieciens, Dagmāra, svešiniece .. . Viņas abas varēja izrunāties vaļsirdīgi, varēja strīdēties, viņas abas bija kā divas klintis katra savā upes krastā. Bet Gundega! Gundega — kā putns. Nobiedēsi — aizlidos. Tik tieviņas, gandrīz neredzamas saites tur Gundegu pie Mežakaktiem. Kas to lai zina, varbūt pietiek ar vienu rokas vēzienu, lai tās pārrautu, ar vienu vienīgu vārdu. Un tagad, tieši tagad ieradusies Dagmāra . . .

Ilmu biedēja viss, kā vējainā mēness nakti biedē katra kustīga ēna.

Kur Fredis un Gundega? — kā uzminējusi Ilmas domas, pēkšņi ieprasījās Dagmāra.

— Fredis projām. Apprecējās. Gundega fermā. Kopj cūkas.

— Dūšīga meitene, — Dagmāra nopriecājās. — Un viņa vēl dzīvo šeit?

Kā tad! — Ilma gribēja to pateikt dedzīgi, pašsaprotami, bet pati nomanīja, ka balsī nebija īstas pārliecības.

Viņa steigšus pameta skatienu pulkstenī. Jau vēls. Un pēkšņi tas, ka Gundega vēl nebija pārnākusi, Ilmā iesvēla šausmas. It kā tā vispār varētu neatgriezties Mežakaktos .. .

Pēc brīža Gundega pārradās.

Ilma strauji pietrūkās kājās. Visa viņas būtne tiecās pretim Gundegai, viņa tikko noturējās, lai to neapskauju kā kaut ko negaidīti atgūtu, aizsargājamu no tās tur, otrās.

Šovakar tu tik vēlu, — viņa satraukta sacīja. — Nāc sēdies, es tev tūlīt ieliešu zupu.

Visās viņas kustībās bija apslāpēts nemiers. Ašajos soļos, ar kādiem viņa piegāja pie plaukta, straujajā kustībā, ar kādu paņēma bļodiņu, nervozajā galvas pagriezienā.

Kur tu tik ilgi biji, Gunīt?

Komjauniešu sapulcē, tur . .

Visi sarāvās, kad bļodiņa sašķīda pret grīdu. Ilma pieliecās, lai salasītu lauskas. Palīgā piesteidzās arī Gundega. No sagrieztā pirksta Ilmai lēnām sūcās asinis.

— Dodiet, es apsiešu, krustmāt.

Ilma nekā neatbildēja, tikai, salasījusi lauskas, izslējās un pusbalsī pateica:

— Ari tu . . .

Pirksta galā bija sakrājusies asins lāse. Dīvainā vienaldzība Ilma noraudzījās, kā asinis nopilēja uz grīdas, pēc tam apslaucīja pirkstu priekšautā.

Gundega nesaprata šo divu īso, it kā neviļus izmesto vārdu īsto jēgu un pasmaidīja:

— Nu, jā, es arī. Mani aicināja, jo bija atklātā sapulce. Zini, saucās — «Cilvēks cilvēkam draugs». Runāja ari par vienu mūsu kolhoza puisi — šoferi Viktoru. Viņš ugunsgrēkā izglāba «Cīnītājā» lopus un pat apdedzinājās, viņš .. .

— Ak dievs, līst uguni svešu lopu dēļ! — Ilma nogrozīja galvu.

— Bet viņš taču ... — iesāka Gundega un apklusa.

Ilma redzēja, ka priecīgais mirdzums viņas acīs apdzisa, pārklājās kā ar migliņu.

— Iznes lauskas, — Ilma īsi sacīja, sabērdama trauka drumslas uz liekšķeres.

Gundega paklausīja.

Ilma palika stāvam virtuves vidū, noraudzīdamās tai pakaļ, līdz sāpēm sajuzdama, cik stipri, cik biedējoši stipri pieķērusies šai vājajai, gaišmatainajai meitenei un cik izmisīgi baidās to pazaudēt. Ilmai nekad nav bijis bērnu, viņa savā laikā nebija gribējusi tos, bet tagad zināja, ka mīl Gundegu, kā būtu mīlējusi pašas meitu. Gundegu, kas staigā pa Mežakaktiem tik nerunīga, kas domā savas domas, kas ne reizes Ilmai nav sacījusi tuvo, labo vārdiņu — «māt».

Un, jo vairāk viņa apzinājās savu mīlestību pret Gundegu, jo skaudrāka vērtās nepatika pret Dagmāru. Patiesībā tā vairs nebija nepatika, bet naids. Viņa pašlaik tā ienīda katru, kas varētu sniegties pēc Gundegas. Nekam citam vairs nebija nekādas nozīmes . . .

— Māt!

Tā bija Dagmāra. Ilma atjēdzās.

— Es, māt, neatbraucu tāpat. Atbraucu aicināt kāzās.

— Precies?

— Jā.

— Ar ko tad?

— Es jau tev ziemu stāstīju.

— Ar to ... ar to . ..? — Ilma sastomījās. Likās, viņa nevarēja atrast pietiekoši nicīgu vārdu. Lūpas sakniebās un kļuva plānas plāniņas.

Dagmāra saslējās, aizvainota un pārsteigta par to, kas pēkšņi noticis ar Urnu.

— Gundega, ej uz savu istabu, — Ilma sacīja.

— Lai viņa paliek, — nobālusi iebilda Dagmāra.

— Viņa vairs nav bērns. Un šeit viņai droši vien būs nācies redzēt un dzirdēt ne tikai to, ko tu man tagad vari pateikt.

-— Gundega! — Ilma atkārtoja.

Gundega nepakustējās. Viņas plaši atplestajās acīs bija strupceļā iedzīta meža dzīvnieka izmisīgā drosme.

— Labi, paliec, — piekāpās Ilma. — Nu, tad klausies, Dagmāra, ko es tev teikšu: ja tu sapīsies ar to krievu pavisam, tad vari nespert vairs savu kāju pār Meža-kaktu slieksni.

Dagmāra piecēlās. Viņas seja bija nebalināta linu audekla pelēkumā.

— Ilma, — negaidot iesaucās Licna, bet viņas balss aizlūza, un pēdējos vārdus viņa izteica aizsmakušā čukstā. — Ilma, atjēdzies, meit!

Lienas drebošās rokas saudzīgā glāstā skāra Dagmāras plecu, matus, šīs rokas tiecās paturēt, aizsargāt. Dagmāra stāvēja kā sastingusi, un tās sejā nepakustējās ne vaibsts. Pirksti bija tik stipri saspieduši galda malu, ka izskatījās gandrīz balti.

— Labi! — viņa beidzot stingri teica, tikai balss nodevīgi nodrebēja. — Ja tas ir tavs pēdējais vārds ... tad kāzas mēs varam nodancot arī bez tevis!

Mēteli viņa uzmeta vienkārši uz rokas, otrā paķēra somu un aizgāja. Viņas izdzirda Dagmāras papēžu ieklaudzēšanos uz lieveņa, tad tie nodipēja uz celītes un apklusa.

Un te Liena piepeši iekliedzās:

— Nē, nē! To es nepieļaušu!

Liena atgrūda Ilmu, kas grasījās viņu aizturēt, izmetās no virtuves. Un pēkšņi atskanēja mīksts, smags būkšķis uz lieveņa dēļiem.

Liena bija saļimusi kaut kā savādi, pussēdus.

— Atnes aukstu ūdeni! — Ilma uzsauca Gundegai.

Liena atvēra acis, tanī pašā acumirklī atkal visu atcerējās un no jauna nevarīgi izdvesa:

— Nē ... nē ... nē ... — kā bērns, kas ilgās, veltīgās raudās zaudējis spēkus.

Lienu ieveda istabā un apguldīja. Un negaidot Gundega atkal sajuta spējas bailes. Viņa atcerējās, kā aizgāja Fredis. Pēc tam Sīmanis. Un tagad aiziet Dagmāra.

Dagmāra ir vēl tepat uz mežniecības ceļa, bet patiesībā tā jau ir ļoti ļoti tālu . . . Gundega baidījās, ka varētu aiziet arī Liena. Ne pa mežniecības ceļu, bet pa to otru . . .

Tas tomēr nenotika. Jau otrā dienā, spaiņus grabinādama un šķindinādama, Liena aiztipināja uz kūti. Viss it kā bija palicis pa vecam. Dagmāras vārdu Meža-kaktos nepieminēja neviena no viņām trim. Nepieminēja nevis tāpēc, ka bulu aizmirsušas, bet tieši tālab, ka visu laiku atcerējās to.

Tomēr ar Lienu bija notikusi pārvērtība. Viņa gan nebija kļuvusi ne sirmāka, jo arī līdz tam viņas galva ziedēja kā ābele, ne vājāka, jo ari līdz tam izskatījās trausla kā pusaugu meitene. Tikai Lienas skatiens bija apdzisis, it kā pavērsts uz iekšu. Gundega reiz noskatījās, kā Liena gāja pāri pagalmam, gaišā dienas laikā klupdama pāri oļiem, ar kuriem bija nobērta celīte. Likās, ka viņa tūlīt, tūlīt pakritis. Bet viņa tomēr nepakrita, kaut arī gāja, taustīdamās kā pa piķa melnu nakts tumsu. Bieži viņa iegrima dziļās pārdomās un allaž sarāvās, kad viņu kāds uzrunāja. Ko viņa domāja, neviens nezināja. Viņa atdevās šīm savādajām domām visa, kā bija agrāk atdevusies darbam, kas tagad bēgtin bēga no viņas nevarīgajām rokām.

Kādreiz Gundega redzēja, cik neatlaidīgi, ar veca cilvēka tiepību Liena lūkoja ievērt diegu adatā. Viņa piegāja klāt, ne vārda nesacījusi, izņēma tai no rokām diegu un adatu un vienā mirklī ievēra.

Lienas apdzisušajā skatienā pavīdēja tāla gaišuma atblāzma:

— Tev vērīgas acis . . . saulīte mana . . .

Lienas krunkainā seja bija iekšējas gaismas apstarota.

Un pēkšņi Liena atkal Gundegai tik ļoti atgādināja vecmāmuļu, ka iedrebējās sirds. Viņas abas ne jaunībā, ne brieduma gados nebija līdzīgas. Bet tagad negaidot . . . Kāpēc tieši tagad? Tādas pašas dobuļos dziļi iegrimušas, bet iekšējas gaismas apstarotas acis bija vecmāmuļai, kad . . . kad tā gulēja slimības gultā, no kuras vairs nepiecēlās ...

Gundegas mute sāpīgi sakniebās, kaut kas neatlaidīgi kliedza viņā, gluži tāpat, kā bija kliegusi Liena tovakar, kad aizgāja Dagmāra, lai nekad vairs neatgrieztos:

— Nē ... nē ... nē .. .

Bet lūpas klusēja, lūpām vajadzēja klusēt.

5

Mežakaktos gandrīz pastāvīgi valdīja nomācošs, nelāgs klusums. Gundegai bieži ienāca prātā, cik dažāds var būt pat klusums. Mežā tas atspirdzināja kā dzidrs ūdens. Bet šeit, viņu mājās, tas viesa bezcerību. Tas bija it kā kapsētas klusums. Tomēr nē. Kapsētā šalc koki, pavasari dzied putni un vij ligzdas. Bet Mežakaktos tagad bija palikusi viena vienīga bezbēdīga būtne. Circenis . . .

Katru ritu. aiziedama no šejienes, Gundega aizvien no jauna sajuta atvieglinājumu un kaunējās par to. atcerējusies slimo, vārgo Lienu, kurai mājas solis tagad prasīja gandrīz pārcilvēciskas pūles.

Un katru vakaru Gundega atgriezās kā cietumā. ..

Bet dienas fermā aizskrēja vēja spārnos. Visu Gundegas rukšķošo saimi pārcēla uz salmu būdām. Tagad, apkopdama sivēnus, viņa daudz uzturējās laukā un iedega gluži brūna. Toties mati izbaloja balti kā linu kodaļa, bet vēl baltāki iedegušajā sejā mirdzēja zobi.

Pa vakariem Ilma šad tad klusēdama noskatījās Gundegā, priecādamās, kā viņa atkopusies. Taču priekam allaž piejaucās vērmeļu piliens — Gundega bija atplaukusi t u r, nevis Mežakaktos . . .

Reiz Gundega pastāstīja Ilmai par sakņu skalotāju, kas viņiem esot fermā. Viņai par lielu pārsteigumu, Ilma izrādīja interesi:

— Nudien, nav zemē metams tāds skalojamais. Līstītes es varētu dabūt vai cik, sile ir. Vajadzētu likt uztaisīt . . .

Bet aprāvās pusvārdā, laikam atcerējusies, ka nav taču, kas taisītu — gan Fredis, gan Sīmanis projām ...

Ikreiz, darbodamās ap sakņu skalotāju, Gundega

atcerējās šo sarunu un vienatnē pavīpsnāja par vilšanos, kas toreiz tik neaizplīvuroti bija iezīmējusies Ilmas sejā.

Arī tagad, sabērusi skalotājā pāris spaiņu kartupeļu, viņa atkal to atminējās. Un mēles galā bija teiciens:

«Tā tas ir, kundze!»

Tieši tā būtu sacījis Frcdis, redzot Ilmas skābo seju.

Gundega klusām pasmējās, apslaucīja delnas un ķērās pie skalotāja roktura. Mucveidīgā ierīce viegli griezās ap savu asi, kartupeļi grabēdami bira no vienas malas uz otru un noskalojās lielā, ūdens pilnā skārda silē. Ar katru roktura pagriezienu tie kļuva aizvien gaišāki un tīrāki. Tā, šiem pietiks . . .

Tīros kartupeļus viņa sabēra katlā un nokāpa pagrabā pēc jauniem. Nākdama augšā ar pilnajiem spaiņiem, viņa ieraudzīja Arčibaldu. Gundegai likās, ka viņš kaut ko murmina pie sevis.

Ko jūs tur rūcat, Arčibald? — viņa sauca augšup.

— Es teicu — katorga.

— Kā? — viņa izbrīnījās.

— Katorga, — Arčibalds atkārtoja. Kam tas vajadzīgs, ko jūs pašlaik darāt?

Gundega atmeta galvu:

— Tak jau cūkām! Jums kā zootehniķim to labāk vajadzētu zināt.

-— Cūkām vajadzīgi tikai kartupeļi, bet jūsu staipīšanās najv vajadzīga nevienam.

— Lūk, kā? — atteica Gundega ar smaidu. — Tas laikam par gudru manai saprašanai. Nedzīsim tak pašas cūkas pagrabā!

Arčibalds nerimās:

— Pagrabu zem virtuves gan izgudroja, taču izgudrot kaut ko prātīgāku par vienkāršām trepēm neiedomājās ...

— Kas tie tādi?

— Nu, tie, kas cēla.

Arčibalds izskatījās sadrūmis, turklāt aceņu biezie stikli viņa sejai vienmēr piešķīra varen svinīgu un pat īgnu izteiksmi, kas pilnīgi izgaisa vienīgi tad, kad viņš smējās. Bet pašlaik viņš bija tālu no smiekliem.

— Zināt, Arčibald, — brītiņu viņu pavērojusi, Gundega pēkšņi ieminējās, — jums vienmēr patīk salldzinā-jumi. Ja man kāds pašlaik liktu salīdzināt ar kaut ko jūsu seju, tad es . . . jūs neapvainosieties?

Stāvā krunka Arčibalda pierē sāka izlīdzināties:

— Nē, neapvainošos.

— Zvēriet!

— Tas jau ir no Žaunas leksikas, — Arčibalds mierīgi piezīmēja.

Gundega drusku aprāvās, lai gan, patiesību sakot, īsti nezināja, kas «leksika» ir.

— Pēc kā tad es izskatos?

— Pēc lietainas rudens dienas, kad nepaspīd ne saules stariņš .. . Jūs patiešām tikai neapvainojieties. Es ...

Arčibalds pasmaidīja un sacīja:

— Kā redzat, tomēr paspīd.

Un viņi abi sāka smieties.

— Ļautiņi, šeit notiek kaut kas jautrs bez manas atļaujas, — aiz durvīm atskanēja Žannas balss, tūlīt ienāca virtuvē arī viņa pati un zobgalīgi novilka:

— Skaidrs!

— Kas skaidrs?

Situācija! Mans brālītis, ar vārdu sakot . . .

— Neizliecies nu par viszini, māsiņ. Kādreiz tu lielījies, ka esot cieta kā klints, bet tagad ikreiz sarksti, tiklīdz kāds piemin Vi . . .

— Nekļūsti personisks! — Žanna viņu pārtrauca, bet, lai arī kā turējās, beidzot patiešām tumši nosarka un aizgriezās. Taču jau pēc brīža, kā tas bieži vien notika ar Žannu, viņas mulsums bija vējā: — Saki, Arčibald, kāpēc nevar aizturēt pietvīkumu? Es varu aizturēt šķavas, žāvas, klepu, bet pietvīkumu ne.

— Esmu zootehniķis, nevis psihologs vai fiziologs, un manā praksē nav bijis jāsastopas ar šādiem gadījumiem. Varbūt pietvīkumam ir profilaktiska nozīme?

— Kā tā? — Žanna nobrīnījās.

— Lai cilvēku pasargātu no meliem ...

— Atkal!

Nošvīkstēja drānas, nošķinda spaiņi, un Žanna veikli noskrēja pagrabā.

— Pagaidiet, pie kā tad mēs palikām, — prātīgi atsāka Arčibalds, atradis Gundegā pacietīgu klausītāju.

— Jā, vajadzētu izgudrot kādu ierīci, lai varētu kartupeļus un saknes dabūt augšā bez nešanas.

— To jau mēs pašas zinām, ka vajag! — no lejas atskanēja Žaunas balss. — Bet tu tik daudz nepļāpā, ņem un izgudro.

Gundega bija gaidījusi, ka Arčibalds atkal atbildēs kādu asprātību, bet viņš it kā sakaunējās.

— Esmu jau drusku domājis, — viņš pēc diezgan ilgas vilcināšanās beidzot atzinās. — Uzkricelēju ari uz papīra . . .

Kāpņu lejas galā pavīdēja Žaunas galva.

— Ej nu, ej! — viņa neticīgi sauca. — Vai tad tu kaut ko jēdz no rasēšanas?

Bet Arčibalds, zobgalīgais Arčibalds, kas pērn bija beidzis Lauksaimniecības akadēmiju, stāvēja, nodūris acis, kā pirmziemnieks pie tāfeles:

Tas ir ļoti vienkārši. . . Jāaprunājas ar mehaniza-toriem, protams . . .

— Bet vai tad tas vispār nav jādara tiem mehaniza-toriem? — nesaprata Gundega. — Vai tad jums, ka zoo-tehniķim ...

Arčibalds pameta viņā īsu skatienu un sacīja kā taisnodamies:

Tas jau nav nekas smalks vai sarežģīts . . .

Bādi to papīru šurp! Žauna uzstāja.

Viņš pakratīja galvu:

— Man nav līdzi. Bet tas ir augstākā mērā nekom-pīieēti. Esmu iedomājies — ļ>ēc trīša principa.

— Pagaidi, es pasaukšu Olgu!

Bet Arčibalds viņu steigšus aizturēja:

Nevajag. Es tomēr baidos, vai nebūšu izdomājis kaut ko muļķīgu. Vispirms izstāstīšu jums abām.

Viņš pieveda abas meitenes pie lūkas virtuves grīdā, stāstīja un rādīja ar rokām to, kā vēl nemaz nebija, un pamazām aizrāvās. Beidzot nevarēja vairs saprast, vai tie bija viņa briļļu stikli vai pašas acis, kas mirdzēja.

Bet Žanna un Gundega, kurām tehnika vienmēr likusies stipri pasveša, klausījās, pārsteigumā apklusušas un sajūsminātas, lai gan patiesībā nesaprata gandrīz nekā . . .

Vakarā, pārnākusi mājās, Gundega tūlīt pamanīja pie šķūņa svešu zirgu. Tā bija bēra ķēve ar lauku pieri un īsi apcirptām melnām krēpēm. Ratos rēgojās vesels lauzums dažāda lieluma un biezuma līstīšu. Ieraudzījusi Gundegu, Ilma viņu pieaicināja klāt ar pirksta pamā-jienu.

— Kā tu, Gunīt, domā, vai tās resnākās vai varbūt tās plānākās labāk derētu? — viņa laipni vaicāja, pārcilādama līstītes.

— Kam, kruslmāt?

— Nu, tam skalotajam vai kā viņu, kas jums tur ir fermā. Es tā spriežu, ka resnākās būtu izturīgākas. — Un, kad Gundega bija atbildējusi, Ilma sauca iekšā pa šķūņa durvīm: — Viņa saka tāpat. Tu dzirdi ar?

Tikai lad Gundega šķūņa dziļumā pamanīja Saulvedi Mētru. Viņš ņēmās pa sie.ia pantu. Nevarēja saprast, vai vilka siena klēpi ārā vai varbūt atkal bāza atpakaļ. Beidzot viņš iznāca laukā, miegdams acis gaisma, un rūpīgi notrauca no svārkiem gružus un siena smalkumus.

Pēc tam uzsmaidīja Gundegai, piegāja klāt un sniedza roku. Gundegai nezin kādēļ nekas nepatika viņā. Ne apaļā, patiesību sakot, tīri paglītā seja, ne platais, pieglaimīgais smaids, ne drusku uzbāzīgais brūno acu skatiens. Bet gandrīz kailais galvvidus, kas izskatījās skopi apstādīts ar retiem un droši vien mīkstiem matiņiem, kuri atgādināja putnu mazuļa pūkas, viņai vienkārši riebās. Varbūt citādos apstākļos virsmežsargs Gundegai liktos ciešams, bet kopš tā nelaimīgā, satraucošā rīta, kad aizgāja Sīmanis, viņa, tiekoties ar Mētru, allaž salīdzināja abus un ikreiz novērsās no Mētras, jo salīdzinājums nekad nenāca tam par labu.

Arī lagad viņa ātri izrāva savus pirkstus no virs-mežsarga lielās, siltās saujas.

Mētra nosmējās:

— Kā stirniņa!

Arī viņa smiekli Gundegai nepatika.

— Saulvedi! — nervozi sacīja Ilma.

— Jā? — viņš negribīgi atsaucās, vēl aizvien nenovērsdams skatienu no Gundegas.

Ilma ātriem soļiem piegāja viņam klāt:

— Vai tad tu uztaisīsi, Saulvedi? Citādi būs nenoba-roti jāpārdod abi puscūči. Māte vairs netiek galā. Un, re, — viņa pastiepa tam pretim savas raupjās delnas, — paskaties, kādas briesmīgas rokas paliek no saltā ūdens un dubļiem.

Taču viņai likās, ka Mētra nemaz nepāraugās uz viņas plaukstām. Un, kad Ilma notvēra Mētras skatienu, viņa negaidot ieraudzīja, ka tas pavērsts uz Gundegas slaidajiem, brūni iedegušajiem stilbiem.

Mētra iesmējās mazliet piesmakušā balsī, kā apreibis:

— Lai palūdz ... viņa!

Virsmežsarga smiekli spēji aprāvās, jo ašajā skatienā, ko viņam uzmeta Gundega, viņš izlasīja ne šķelmību, pat ne dusmas, bet neslēptu, spīvu nicinājumu.

Viņš apjucis neveikli nokremšļojās un sacīja Ilmai: Vai tev ir kādi darba rīki, kāds kalts, ēvele. Varbūt vajadzētu arī slīmestu ... es lāgā nezinu . ..

— Man ir pilna kaste! — priecīga atsaucās Ilma un vedināja viņu projām. — Uzkāpsim pažobelē, tur varēsi izvēlēties, kāds vairāk pa rokai.

Mētra paklausīja bez sevišķas sajūsmas, un pēc brītiņa viņi nostiepa lejā visu darba rīku kasti, jo viņš, acīm redzot, nebija varējis uzreiz izvēlēties. Kā tikai tur netrūka — dažāda lieluma naglas, skrūves un cemmes, collmērs un leņķa mērs, visādi āmuri, knīpstangas, spīles un «govs kāja» naglu vilkšanai, kaili un īleni un, protams, arī slīmests; tas — kā izrādījās vēlāk — tomēr nebija vajadzīgs.

Mētra pašaizliedzīgi noņēmās ap sakņu skalotāju četrus vakarus — zāģēja, nagloja, mērīja. Palaikam atskanēja arī visai savādas skaņas — it kā kaut kas brīkšķēdams lūztu, bet tā jau laikam vajadzēja būt, kad cilvēks meistaroja tik sarežģītu ierīci. Beidzot gandrīz melnā tumsā Mētra aicināja visus trīs Mežakaktu sieviešus uz šķūni. Lai komisija pieņemot samontēto mašīnu — kā viņš lepni sacīja.

Sakņu skalotājs viņām visām jau uzreiz rādījās tāds kā pašķībs, kā sameties, bet neviena nesacīja ne vārda,

jo varbūt tur vainīga bija vējluktura šaudīgā gaisma. Tad Ilmai ienāca prātā pagriezt rokturi, bet viņa nezin kāpēc to nespēja izdarīt. Mētra pastūma viņu nost un ķērās klāt pats. Taču pēc brītiņa nokaunējies atzinās, ka nesaprotot, kas varot but par vainu. Varbūt vajagot griezt ar lielāku spēku. Viņš droši vien ari mēģināja ar spēku, jo piepeši kaut kas nokrakšķēja, un rokturis palika Mētras saujā.

Tepat līdzās Gundega turēja vējlukturi. Un Mētra pamanīja, ka luktura gaisma sīki trīsuļo, jo viņas roka dreb no aizturētiem smiekliem.

Viss Mētras apmulsums vienā acumirklī iedegās dusmu liesmās. Viņš pacēla rokturi un slaidi svieda to kaut kur tumsā, šķūņa dziļumā. Pie tam droši vien trāpīja runcim, jo tas, nelabi ievēkšķējies, aizgrabinājās pa skaidām.

Bet Mētrām ar to vēl nebija gana. Viņš iespēra pa savu brāķa skalotāju, un aizvēlās arī tas. Salūzdamas nobrīkšķēja dažas līstītes, kas nebija izturējušas virsmežsarga zābaka zvēlienu.

— Es tev neesmu nekāds galdniekmeistars! — viņš pārskaities uzbrēca Ilmai. — Esmu meža darbu speciālists, un man ar tādiem mēsliem nav jākrāmējas!

Ilma tikai nopūtās. Un Gundega nodomāja, ka viņai droši vien šajā brīdī ienākušas prātā Freda neglītās, lācīgās rokas, kas vai ikkatru nieku prata nodarināt tik rūpīgi uu gludi, ka pat negribot tīksminājās acs.

VIENPADSMITĀ NODAĻA ZEME ELPO

1

Ilma atvēra acis un raudzījās tumsā. Viņa pat atcerējās, kāpēc bija uztrūkusies no miega — Frcdis šķūnī skaldīja malku. Bet, pamodusies pilnīgi, viņa atskārta, ka tas nekad nevar būt — Freda nebija!

Pulkstenis nosita divas reizes. Un, kad tas apklusa, Ilma no jauna izdzirda troksni, tikai šoreiz vieglu, klusi

nātu soļu dipoņu. Viņa ieklausījās: jā, augšā, jumtista-biņā, kāds staigāja, tikko dzirdami, jādomā, uz pirkstgaliem. Sājos klusajos, mazliet nevienmērīgajos soļos jaudās kaut kas pazīstams, sen zināms. Pusaudzes gados tieši tāpat retumis vēlu vakaros pa jumtistabiņu staigāja Dagmāra. Tie bija viņas soļi!

Nē, kādi murgi! Dagmāras nav un nebūs. Nekad viņa vairs nestaigās pa Mežakaktiem. Bet, ka atbildot Ilmas domām, atkal augšā ieskanējās tikko dzirdami solīši. Un šepat tumsā līdzās Ilmas gultai it kā pavīdēja Dagmāras seja.

Viņa pūlējās nedomāt par to, atvairīt, aizdzīt, bet nespēja. Viņa bija padzinusi no Mežakaktiem Dagmāru -svešinieci, Dagmāru — ienaidnieci, bet no šīs sejas viņā raudzījās Dagmāra — bērns, Dagmāra — pusaudze . . . Gadu gaitā viņas abas bija kļuvušas aizvien tālākus viena otrai, un tagad viņas šķīra dziļa, nepārkāpjama aiza.

«Lai, tā jābūt ...»

Ilma atkal ieklausījās. Soļus vairs nedzirdēja, un viņa pamazām nomierinājās. Bet, tikko tas bija noticis, laukā, tumsā no jauna atskanēja pazīstamie Freda cirvja zvēlieni pret bluķi, un viņa visa salēcās.

«Ak dievs, kas ar mani notiek! Kādas šausmīgas bailes!»

Ilmai pēkšņi likās, ka ir pavisam vientuļa, pamesta, aizmirsta, ka šajās piecās plašajās istabās nav neviena, un šeit klīst tikai pagātnes rēgi. Dagmāras soļi . . Freda cirvja klaudzināšana . . . Un pāri tam visam uzvāzts it kā melns kupols — smags klusums. Kaut kur tālumā noplaiksnījās zibens. Rūtis iegaismojās dzeltenas pret negaisa padebesi, un loga rāmji negaidot iznira no tumsas ka liels krusts . . .

Ilma apslāpēti iekliedzās, ar drebošām rokām pasniedzās pēc sērkociņiem un iededza lampu. Istabā ieli ja nomierinoša gaisma. Viss atradās savā vietā. Krusta vairs nebija, tikai balti krāsots loga rāmis.

Ārā plosījās vējš, grabinājās gar pakšiem, svilpa korēs un čabināja nesen uzplaukušās mežavīnu lapiņas. Brīdi pa brīdim atskanēja tāls pērkona dārds.

Ilma piecēlās, šļūkādama čībām, iegāja virtuvē un, ar kausiņu pasmēlusi ūdeni no spaiņa, padzērās. Viņa atkal

izdzirda tos pašus trokšņus, ko pirmīt bija noturējusi par cirvja klaudzieniem, un tagad atskārta, ka vēja brāzmā dauzās viena pret otru šķūņa durvis.

«Sliktas eņģes,» viņa nodomāja, jau pilnīgi nomierinājusies.

Ilma paņēma Lienas veco mēteli, ar kuru māte gāja ganos, uzvilka to, atbultēja ārdurvis un izgāja uz lieveņa. Vējš tūlīt satvēra stērbeles un ņēmās raustīt. Brezenta mēteļa sacietējusī, raupjā apakšmala berzējās gar kailajiem stilbiem. Viņa uzslēja apkakli, lai vējš neplivinālu matus, un, sameklējusi kārts gabalu, gāja uz šķūņa durvīm, lai tās atbalstītu.

Ilma virzījās pāri pagalmam, zibens baltajā gaismā izskatīdamās ka rēgs, kas klīst apkārt naktī nezin kādēļ un nezin kurp. Kārti viņa atbalstīja pret durvīm, un nu tās vairs nedauzījās vēja brāzienos. Taču brītiņu vēlāk viņa apdomājās, atkal noņēma kārti, atgriezās virtuvē pēc slēdzenes un spaiņa, atvēra šķūņa durvis un iegāja iekšā. Malkas grēda, bluķis, siena pants brīžam blāvi iegaismojās zibens uzliesmojumos, brīžam atkal ienira necaurredzamā tumsā, un Ilma taustījās kā akla. Uz priekšu pastieptās rokas atdūrās pret kaut ko čaukstošu. Siens. Viņa aizgāja līdz panta galam, tad nomērīja ar soļiem. Viens, divi, trīs, četri . . . Te! Rokas steigšus rausa sienu, urbās aizvien dziļāk, bet neatrada neko. Ilma aizelsusies izslējās. Nav! Kā tas var būt, ka nav? Katru pievakari šķūni aizslēdz, un atslēga ir laba, stipra. Ar naglu neatmūķēsi vis. Un kas gan iedomātos meklēt, vandīt sienu? Neviens jau nezināja. Nevienam tas nebija jāzina. Pat Lienai ne, un — dievs pasarg! — arī Gundegai ne.

Atvilkusi elpu, viņa atkal ņēmās vandīties pa sienu, un piepeši kāds veiklām, aukstām kājām pārskrēja pāri viņas plaukstai.

«Tpū tu! Kā pārbiedēja! Būs jāpasaka, lai māte sataisa ar biezputru kādu paciņu žurku indes, citādi nav glābiņa. Visur izložņā, visu sagrauž, nolādētās ...»

Bet tanī brīdī roka sataustīja blīvi piebērta maisa stūri. Ir!

«Ņemas te apkārt, garastainās zagles, būs vēl maisus sagrauzušas!» Ilmu bija pārņēmušas ikdienas rūpes, un pirmītējais izbīlis šķita pat smieklīgs.

Viņa parausa nost sienu, sameklēja maisa galu un, atsējusi vaļā, ļāva sīkai auzu strūkliņai ietecēt līdzpaņemtajā spainī. Iebērusi kādu nieku, pataustīja graudus spaiņa dibenā. Maz. Un ļāva strūkliņai tecēt prāvākai, nodomādama, ka vistām labāki gan būtu mieži, bet tie jāpērk par baltu naudu. Iztiks ar auzām, kā iztikušas līdz šim . . .

Atskatījusies viņa satrūkās, pēkšņi pamanījusi pie šķūņa durvīm cilvēka stāvu ar vējlukturi rokā. Ilma skaidri saskatīja gan lukturi, gan roku šaurajā gaismas lokā, kas nesniedzās līdz atnācēja sejai. Viņa nepaguva neko izdomāt, kad Gundega skanīgi teica:

— Kas tur ir?

— Es, Gunīt, — Ilma atsaucās un nepazina savu aizsmakušo balsi.

Ko jūs tur darāt tumsā, krustmāt? — Gundega pabrīnījās. — Vai jums nevajag lukturi?

N-nē, — viņa, mazliet sastomījusies, atteica. — Es jau nāku. Meklēju kādu kārti, ar ko piestutēt durvis. Vējš šausmīgi dauza, gulēt nevar.

— Es jau arī dzirdēju, — Gundega moži iesaucās. — Krustmāt, te pie durvīm jau ir viena kārts!

— Ak tā? Bet es . . . es gribēju sadabūt vēl kādu. Nu, pietiks jau ar vienu.

Ilma atkal veikli aizrausa sienu maisam priekšā un gāja pie Gundegas. Steigā aiz malkas krāģa aizķērās kaut kas no drēbēm un plīsa. Iesūrstējās arī ceļgals.

— Jūs sadauzījāties, krustmāt?

— Nekas, Gunīt. Tā, nu viss kārtībā. Slēgsim šķūni ciet — un pašas pie miera.

Ilma nostiprināja atslēgu, divreiz pagrieza slēdzeni, beigās pieslēja kārti un slepšus atviegloti nopūtās.

Gaiss dunēja no pērkona dārdiem. Mežs visapkārt nevis šalca, bet it kā kliedza. Tikai līt vēl nelija, lai gan zibeņi šaudījās, šķita, tieši virs viņu galvām.

— Vai tad tu vēl negulēji, Gunīt?

— Es lasīju, — mazliet vilcinājusies, Gundega atzinās, baidīdamās, vai nesekos aizrādījums par veltīgu petrolejas tērēšanu.

Taču Ilma bija vēlīga:

— Kādu smuku romānu? Man patīk par agrākajiem laikiem. Par grāfiem un firstiem un par mīlestību. Manējais nelaiķis man reiz vienu iedāvināja. Kaut kādas tur kņazes Bebutovas vai Beibutovas «Kaislību viļņos». Vēl tagad glabāju. Bet tās tagadējās grāmatas ... — Ilma iesmējās, droši vien tāpēc, lai spriedumi neizklausītos pārlieku strupi, — es jau nesaku neko sliktu, bet, cik neesmu mēģinājusi lasīt, neiet pie sirds. Tādu romānu kaut vai es pati varētu uzrakstīt par to pašu mūsu mežniecību. Grāmatā jau cilvēks grib palasīties par to, ka dzīvē nav. Tad ir jēga lasīt.

— Bet es gan neticu grāmatai, ja dzīvē tā nav, kā tur rakstīts.

Viņas šķērsoja pagalmu un brīdi apstājās uz lieveņa.

Manāt, krustmāt, kā smaržo? — Gundega sacīja.

Kas tad te smaržo? Es nekā nemanu. Vakariņās gan cepa gaļu, bet būs jau izvējojies.

— Vai, krustmāti Zeme. Tagad manāt? Šķiet, ka zeme elpo.

Ej nu, niekalbīl! Elpo? Zeme jau nav dzīva. Tu šovakar laikam tai grāmatā salasījies . . .

Zibens uzliesmojumā Ilma redzēja, ka Gundega pasmaida:

— Tai grāmatā jau noteikti ne! Tā bija par ķīmiju.

— Kam tev tā ķīmija?

— Rudenī tomēr gribu iet vakarskolā.

Ilma brīdi klusēja.

— Rudens jau vēl tālu, — viņa pēc tam izvairīgi atteica.

Beidzot ar apdullinošu dārdu debesis pārplīsa, un lejup sāka gāzties lietus šaltis. Dažos mirkļos pāri pagalmam pārskrēja sīkas tērcītes.

Viņas abas iespruka virtuvē.

Gundega vēl brīdi palika durvīs, raudzīdamās laukā, kur viss dārdēja un šalca:

— Vai, krustmāt, cik skaisti! — viņa sacīja un laimīgi iesmējās, kā apreibusi no zibeņu neprātīgās rotaļas nakts melnajā tumsā. — Man pat šķiet, ka . . .

— Gunīt!

Viņa palūkojās atpakaļ.

— Taisi nu durvis ciet. Tāds bargs laiks, iespers vēl!

Brīdi pavilcinājusies, it kā nevarēdama atraut acis

no valdzinošā skata, Gundega paklausīja un devās pa kāpnēm augšup, bet Ilma viņu apturēja:

— Pagaidi! Reiz tā iznācis, ka tu vēl esi augšā, mums būtu līdz galam jāizrunā viena padarīšana.

Ilma apklusa, ka sakopodama domas vai meklēdama vārdus.

— Redzi, gribēju aprunāties par to tavu zemi .. .

Gundega gandrīz nodomāja, ka pārklausījusies:

— Bet man taču nekādas zemes nav.

— Tur jau ir tas joks, ka tev nav. Bet katram kob hozniekam pienākas piemājas zeme, govs, cūka, divas aitas, teļš . . .

Gundega iesmējās:

— Vai, krustmāt, ko es iesākšu ar zemi un lopiem? Es gribu mācīties!

Šajos smieklos Ilma saklausīja vieglprātību un taisni neizprotamu bezrūpību, tāpēc sacīja mazliet nosodoši:

-— Kaut kas jāēd tev tikpat būs.

— Es jau pelnu pati! Kartupeļi, ko man toreiz atveda no kolhoza par to vienu talkas dienu, protams, jau sen apēsti. Bet man tagad krājas izstrādes dienas. Pērn esot maksājuši astoņi piecdesmit par katru, un šogad nebūšot mazāk .. .

— Bet ja mēs, teiksim, gribētu nopirkt televizoru. Tādu īsti labu. Es jau Derumos ievācu ziņas — «Tempu» vai pat «Rubīnu», ko?

— Olgai arī ir televizors, — Gundega izmeta.

Ilma pavērās viņā ar vieglu smīnu:

Mūžam tak neiesi pie Matisones lūgties. Vajag pašiem . ..

— Bet, pa kuru laiku to zemi apstrādāšu, es nezinu . . .

Ilma iesmējās kā par labu joku:

— Tu runā tā, kā kad pašai būtu jājūdzas arklā. Viss paliks tā, kā bija tad, kad te dzīvoja Fredis. Mums ir lieka govs, šī pati mūsu Brūnaļa, kas skaitījās uz Freda vārda . . .

Gundega pacēla neizpratnes pilnas, bērnišķīgi skaidras acis:

— Vai tad Fredim nekas nepiederēja?

— To, kas piederēja, viņš jau aiznesa līdzi, — Ilma sacīja cieti un, kā Gundegai likās, ar vieglu izsmieklu.

Tieši šis izsmiekls Gundegā pēkšņi iesvēla protestu. Viņa pēkšņi atminējās Freda apbružāto čemodāniņu. Viņa redzēja apdilušo veļu, kas bija izvēlusies no tā. Freda bagātība, Freda alga par Mežakaktos nostrādāto mūžu . . .

Cik šausmīgi, cik nožēlojami!

Pēkšņi viņai šķita, ka Mežakaktu māja nav parasta ēka, vienkārša pajumte cilvēkam, bet dzīva būtne, nežēlīga, alkatīga skaistule, kas slēpj savu nekaunīgo kailumu aiz mežavīnu krāšņās rotas ...

— Jā, Gumi, — atsaka Ilma, kurai nebija ne jausmas par Gundegas domām, — prasi to pašu bijušo Freda gabalu. Tur laba kartupeļu zeme. Iznāk vēl savi piecpadsmit pūri ik rudeni ko pārdot. Izgājšmēnes ar traktoru to gabalu gan jau uzara. Bet tu to nesaki Eņģe-viram, kad aiziesi pie viņa. Vēl labāk, nebūs jāar pašiem. Gundega, mīļā, saproti, katra diena no svara. Kolhozs tur taisās sēt cukurbietes. Tiklīdz Eņģevīrs būs teicis «jā», mēs tanī pašā dienā tur sabāzīsim kartupeļus. Kamēr viņi atjēgsies, ka tur jau traktorists uzaris, mūsu kartupeļi būs iekšā, un ārā neviens vairs nelasīs. Tevi vakar uzņēma kolhozā, tagad tu esi pilntiesīga kolhoz-niece, un zeme tev pienākas pēc likuma . . .

Gundega sēdēja Ilmas priekšā kā rātna skolniece, rāmi salikusi rokas uz galda malas, un raudzījās tās sejā. Viņas acis lūkojās ļoti vērīgi, cieši, tikai to izteiksme visu laiku mainījās.

Ilma bija aizrāvusies ar saviem vārdiem, viņa ieklausījās tajos, kā putns ieklausās paša dziesmā, apreibdams no tas.

Un ... un jūs mani sūtījāt tikai tādēļ? — negaidot sacīja Gundega, nenovērsdama skatienu no Ilmas.

Šie vārdi, kas bija pasacīti nespodrā, tādā kā ierūsējušā balsī, vienā acumirklī atskurbināja Ilmu.

«Ak dievs, vai es atkal kaut ko būtu pateikusi ne tā!»

— Kur sūtīju?

Uz kolhozu darbā, uz fermu.

Bet... bet tu taču saproti, reiz mums ir lieka govs . .. Un katru rudeni piecpadsmit pūru . ..

Pavisam negaidot Gundega paslēpa seju plaukstās.

Ilma pielēca kājās, piegāja pie viņas un maigi pēdējās noņemt šis plaukstas. Bet veltīgi. Lai to izdarītu, būtu jā lieto rupja vara.

— Gunlt, mīļā, kas ar tevi notiek!

— Ak, kāds man tagad kauns! — Gundega iesaucās, šūpodama galvu patiesās bēdās, kuru cēloni Ilma nespēja saprast.

Beidzot Gundega pacēla acis:

— Un es paklausīju jums, es vairākas reizes vaicāju, kad mani uzņems kolhozā. Es nezināju . .. Visi citi droši vien zināja, kam tas vajadzīgs, bet es ne. Un man tagad ir kauns. Es neko negribu, negribu ne zemi, ne mantu, gribu dzīvot!

— Tas tak tevis pašas labā, Gunīt! Kam citam paliks viss, kas šeit ir, ja ne tev? Māja, dārzs, mēbeles, viss, kā stāv.

— Es jums, krustmāt, ari esmu tikai tāda mēbele, — Gundega rūgti sacīja un pieklaudzināja ar saliektu pirkstu pie galda. — Mēbele . . .

— Nav tiesa, — Ilma iesaucās ar kaismi, — dievs ir mans liecinieks, kā es tevi mīlu.

Gundega atkal nolieca galvu, zinādama, ka tas ir taisnība. Ilma viņu mīlēja. Bet šī mīlestība nedeva ne prieka, ne gandarījuma, tā bija — slogs, akmens. Agrāk Gundegas priekšstatos mīlestība, lai tā būtu kāda būdama, allaž saistījās ar kaut ko gaišu, labu. Bet Ilmas pieķeršanās Gundegu vilka lejup, lejup, lejup. «Sī māja ir kā dūksts ...» atkal paplaiksnījās apziņas dziļumos. Tātad ir kāds, kas tanī nogrimis, šajā dūkstī. Kurš? Sīmanis, izrādījās, ne. Arī Fredis ne. Tātad Liena, Ilma vai viņa, Gundega? Kāds neprāts! Vai viņa jau nogrimusi? Nē, laikam vēl ne. Un viņa ir jauna un stipra, viņa palīdzēs izkļūt arī Ilmai . . . Cik bezcerīgi toreiz raudāja Ilma, Jaungada naktī, kad visi citi priecājās! Cik nelaimīga ir Ilma! Bet kas vainīgs? Gundega nezināja.

— Ak, krustmāt, kāpēc tāda alkatība? — viņa tikai neizpratnē sacīja.

— Kas nu tur par alkatību? — atsaucās Ilma. — Vai kādam būs sliktums, ja tev iedos to nieka pleķīti?

— Bet, krustmāt, vai tad mums vajag, mēs taču esam . . .

— Kā nu nevajag! Vai tad zemes kādreiz ir par daudz? Agrāk mums bija divdesmit pieci hektāri, un ari tad, tā vien skaties . . .

Gundega nopūtās. Viņas runāja katra savā valodā. Bet ārā grāva pērkons, lietus slacīja zemi, un tā smaržoja, elpoja. Melnā, auglīgā, lepnā . . .

2

— Nē, krustmāt, nepierunājiet, es tikpat neiešu . . .

Ar šiem vārdiem viņas naktī bi ja šķīrušās. Tas izklausījās tik vienkārši. Bet nākošajā rītā pirmoreiz Gundega devās uz fermu ar smagu sirdi un kaunējās no katra pretimnācēja, baidīdamās, ka ikviens varētu nodomāt — lūk, tā baltmate, viņa tikai tāpēc plēsās, lai uzņem kolhozā, ka varen kāro pēc piemājas zemes . . .

Sajūta likās tikpat nelāga kā reiz Priedienā. Vienai zeķei bija atirusi vīle, un viņa, to nezinādama, izstaigāja vai pusi pilsētiņas — iegriezās divos veikalos, bibliotēkā, autostacijā, pastā, un viss šķita ļoti parasti, kā aizvien. Bet tad kāda večiņa pievērsa viņas uzmanību: «Meitiņ, tev zeķe pušu!» Pēc tam uzreiz viss pārvērtās. Cilvēki zīmīgi raudzījās uz viņu, garāmgājēji šķietami atskatījās, paziņas sasveicinoties it kā smīnēja, bet kājas, tās bija kļuvušas galīgi nederīgas — svina smagas, sapītas, bez tam Gundega, gribēdama apslēpt zeķes pušumu, ejot pēdas grieza uz iekšu . . .

Šīs atmiņas šoreiz neizraisīja smaidu. Gluži otrādi, par toreizējo negadījumu viņa nodomāja:

«Cik labi, ja tikai tāds nieks kā caurums zeķē ...»

Iedama gar Mežrotām, viņa ieraudzīja vēl kūpam skursteni. Ābeles stāvēja piebriedušiem pumpuriem, bet vēl pakailas. Toties divi nelielie ķirsīši dienvidu pusē izskatījās kā apsniguši.

Uz brīdi pie mājas parādījās Žauna, iesmēla ūdeni no akas un, ieraudzījusi Gundegu, pamāja ar roku. Šis mājiens varēja nozīmēt tikai vienu: «Nāc šurp.» Gundega bieži vien no rītiem iegriezās Mežrotās, lai ietu kopā ar Žaunu, tikai šodien negribējās ... tieši šodien . .. Taču aiziet garām bija neērti.

Žauna virtuvē vārīja kāliju. Uz galda bija termoss prāvas kanniņas lielumā. Turpat līdzās uz dēlīša stāvēja sagrieztas, vēl neapziestas maizes rikas un gabals sviesta bļodiņā.

Matisone esot aizskrējusi uz fermu jau bez gaismas, viņas grupā sivēnmātei Madei laikam nākot sivēni. Bet Arčibalds aizmeties viņai pakaļ jau pirms kāda laiciņa, ne brokastu nepaēdis.

Aiznesīšu šiem vismaz ko iekost, — Žanna sacīja.

— Palīdzēšu apsmērēt maizes, — piedāvājās Gundega.

Ja, esi tik laba. Šo nazi neņem. Tas ir asais, griešanai. Galda atvilktnē ir otrs. Smērē ar to.

Gundega sameklēja.

Brītiņu darbojusies ap kafiju, kas kūsāja pāri, Žanna atskatījās:

Ko tu tāda klusa? Neizgulējies ...

Taču Gundega nepaguva atbildēt, kad Žanna iesaucās:

— Vai! Gundega, lūdzu, pasniedz dvieli. Vienalga, kuru. Paķer no vadža. Ātrāk! Tas trakais iet pāri.

Tas «trakais» bija kafijas katls, kurā viņa steidzīgi pūta, cenzdamās apvaldīt neprātīgos mutuļus, kas šļācās pāri malām. Nocēlusi to, viņa sasarkusi pabīdīja plīts riņķus, sameklēja pavārnīcu un, atcerējusies pārtraukto sarunu, atsāka:

— Vai tu neesi slima?

— Kur nu! — atsaucās Gundega.

Kāds viņu it kā skubināja visu izstāstīt Žaunai, taču viņa tik daudz nebijās nedz no izbrīna, nedz nosodījuma, kā no vienkāršiem, parastiem vārdiem: «Es jau to nojautu! »

— Nē, nē, — Gundega steidzīgi piebilda, it kā Žanna varētu uzminēt viņas domas. — Es — tāpat vien ...

Par laimi, Žanna bija pārāk aizņemta ar rūpēm par Olgu un Arčibaldu un vairs neko nevaicāja.

Pirmais, ko viņas pamanīja fermas pagalmā, bija Arčibalds. Tas izmetās no virtuves ar kaut kādu kūpošu spaini roka un iesteidzās kūli. Iegāja ari viņas.

Kūts viņā galā, cieši sabāzuši galvas kopā, tupēja

Matisone un Arčibalds, un starp viņiem uz grīdas stāvēja tas pats spainis.

Viņas piegāja klāt. Un pārsteigtas tajā ieraudzīja beigtu sivēnu. Viss jaunpiedzimušā ķermenītis bija iegremdēts ūdenī, tikai galva ar cieši aizvērtajām actiņām rēgojās laukā. Arčibalds turēja spaini, kamēr Mati-sone ar vieglām plaukstu kustībām masēja sivēna sānus.

— Atnes tīrus salmus, — Arčibalds uzsauca māsai.

Žanna aizmetās kā vējš un pēc mirkļa atstiepa milzīgu

klēpi. Kaut kas laikam nebija izdarīts tā, kā vajag, jo viņš greizi paskatījās uz māsu.

Vienu sauju vajadzēja, — viņš norūca.

Žanna, kas parasti nemēdza palikt Arčibaldam atbildi parādā, šoreiz, kā par brīnumu, bijīgi klusēja.

Sivēnu izcēla no karstā ūdens, un atkal Matisone pārmaiņus ar Arčibaldu masēja tā sānus, tikai šoreiz ar salmu vīkšķi. Ruksīša zilganpelēkā āda pamazām kļuva viegli iesārta, un tad viņi visi ieraudzīja, kā sāk cilāties tā sāni.

— Elpo! — noelsās Žanna.

Patiesi, «beigtais» sivēns elpoja. Matisone noslaucīja tā ķermenili sausā dvielī, pec tam rūpīgi ietina siltā drāniņā . . .

— Lai mazulis nesaaukstējas, — viņa sacīja maigi kā par zīdainīti un, galvu nogrozījusi, piebilda: — Man vēl nekad tā nebija gadījies. Trīs aizslāpuši sivēni vienā metienā.

— Bet kur pārējie divi? — Gundega apvaicājās.

— Redzi, kur . . .

Un viņa pamanīja vēl divus tādus pašus drānas vīstok-līšus, kuros kūņojās kaut kas dzīvs.

— Ko tu tā brīnies, Žanna? — Gundega pēkšņi izdzirda Arčibalda jautājumu un atskatījās.

Žanna nekā neatbildēja, tikai lūkojās uz Matisones siltajā ūdenī izmirkušajām, lielajām plaukstām. Paraudzījās arī Gundega, bet nesacīja nekā, vienīgi nodomāja:

«Kādas labas, prasmīgas rokas ...»

Atdzīvinātais sivēns atgādināja kaut ko pazīstamu. Viņa no sākuma neaptvēra, ko īsti, pēc tam atskārta — Lieko. Un tomēr šis jaunpiedzinuišais bija savādāks, citāds ne tāpēc, ka uz krustiem neredzēja melnā punkta, citāds tālab, ka nebija liekais . . .

— Es jums atnesu brokastis, — beidzot atminējās Žanna. Viņa sāka rosīties, čaukstinādama sviestmaižu papīrus, un visās viņas kustībās bija jaušams apslāpēts satraukums. Laiku pa laikam viņa paslepšus uzmeta Matisonei ašu skatienu. Zaļganajās, plaši ieplestajās acīs tad mirkli pazibēja tā pati savādā gaisma, kā . . . ka toreiz, kad bibliotēkā viņa gāja pretim Viktoram.

Bet Gundega aizsteidzās uz aplokiem. Sivēni, icrau dzijuši viņu, cēlās pakaļkājās, lai varētu kaut vai šņukura galu pārbāzt pāri žoga malai, un, kad tas neizdevās, visnekautrīgākajā kārtā lūkoja pakāpties cits uz cita. Tas bija jocīgs skats, bet Gundegai šorīt smiekli nenāca. Tikai tad, kad rukši sāka viņu raustīt aiz piedurknēm un mēģināja nogaršot kādu pirkstu, viņa beidzot neizturēja un pasmaidīja, lauzdamās cauri sivēnu aplenkumam, lai tiktu vismaz pie silēm. Siles, protams, apgāztas.

— Ak jūs resgaļi!

Izdzirduši Gundegas balsi, tie atsaucās daudzbalsīgā korī. Patiesību sakot, sivēniem bija galīgi vienalga, vai viņa tos sauca par «mīluļiem», «resgaļiem» vai «šķībacainajiem», pietika ar to, ka šī pierastā balss skanēja laipni, tad varēja bezrūpīgi saritināt astīti gredzenā, nebēdājot ne nieka, sak, ko tu tik daudz runā, dod labāk ēst. Pašlaik vairāk par visu citu tos interesēja spaiņu saturs.

— Ak tu lielais! Tu man spiedīsi mazo pavisam nost. Redz, kāds bezkauņa!

Gundega viegli uzplikšķināja kādam cūku huligānam pa dibenpusi, un tas satrūcies strupi ierukšķējās it kā sacīdams:

— Ko vajag?

Gundegā nemirkšķinādamas raudzījās divas mazas ačeles ar bezkrāsainām skropstām.

Viņa salēja ēdienu, sivēni sarindojās ap silītēm. Un Gundega, aizmirsusi visas nepatikšanas, nolūkojās ēdējos kā saimniece, kas uzklājusi bagātīgu mielasta galdu.

Lejā, tepat gandrīz līdzās, klusi irdza Mežupīte. Uz aploka žoga uzmetās cielava un šūpojās tik viegli, it kā viņai visur — astītē, kājiņās, kaklā — būtu apslēptas mazas atsperītes. Pamanījis mušu, putniņš sašūpojās vēlreiz kā pietupdamies un nozuda no kārts tik žigli, kā vēja brāzmas aiznests.

Tikai tad Gundega pamanīja, ka viens sivēns palicis savrup. Tas mēģināja šur tur iespraukties, lai tiktu pie silītes, bet ikreiz pēc brītiņa, īsi iekviekdamies, atsprāga atpakaļ un lūkoja citur tikt klāt pie ēdiena. Uz sivēna sāniem rēgojās iesārts plankums. Ruksītis nelaimīgs skraidīja citiem apkārt, meklēdams plašāku vietu, jo pārējie grūstīdamies, acīm redzot, tam sagādāja sāpes.

Gundega pieskārās plankumam, sivēns atrāvās sāņus un atkal teciņus vien riņķoja ap ēdējiem.

Vienā acumirklī cauri Gundegas smadzenēm izšāvās biedējoša doma — sārti vai zilgani plankumi ir sarkan-guļas pazīme. Viņa nekad mūžā nebija redzējusi cūku vai sivēnu, kas sirgtu ar šo kaiti. Visas savas zināšanas viņa smēlusies no Žannas grāmatas par cūkkopību, un tur nekas nebija sacīts par to, vai šie plankumi ir lieli vai mazi, sāpīgi vai bezsāpīgi. Vismaz Gundega pašlaik to neatcerējās. Taču viņa atminējās vienu — sarkan-guļa ir briesmīga slimība!

Gundega drudžaini pūlējās atcerēties, kas vēl par šo kaiti bija rakstīts Žannas grāmatā. Atcerējās kaut ko miglainu par serumu, par potēm . . . Viņa centās sivēnu noķert, bet tas nemaz nebija tik lēti izdarāms. Tuklais slimnieks joņoja ap sili ar taisni apbrīnojamu ātrumu un veiklumu. Beidzot aizelsusies, nobažījusies, būdama gandrīz vai tuvu asarām, Gundega meta mieru un steidzās uz kūti pie Matisones.

Matisone pašlaik beidza vēlīno brokastu. Sēdēja uz ķeblīša tāda pati moža un priecīga kā citiem rītiem, tikai ap acīm ļoti spilgtas, kā ar smaila zīmuļa galu ievilktas, vīdēja daudzas krunciņas. Vienīgi pēc šīm krunciņām varēja noskārst, ka viņa stipri nogurusi . . .

Gundegas izskatā, jādomā, bija kaut kas tāds, kas nodeva satraukumu, jo Matisone iesaucās:

— Kas noticis?

— Man vienam sivēnam — sarkanguļa!

Matisone aši piecēlās:

— Ejam uz aploku!

Jau pa ceļam, iedama lejup no piekalnes, viņa aizlika roku acīm priekšā, vairīdamās no saules un mēģinādama kaut ko saskatīt. Bet lejā ņudzēja tikai sivēnu baltās muguras.

— Kur viņš tev guļ? — viņa beidzot ievaicājās.

Gundega noliedzoši pakratīja galvu:

— Viņš neguļ. Viņš skraida apkārt. Es mēģināju viņu noķert, bet . . .

— Kāpēc tu domā, ka viņam sarkanguļa?

— Sarkans plankums uz sāniem . . . Un, kad citi piespiež, viņš kviec.

Matisone nogrozīja galvu, bet, ko viņa nodomāja, to Gundega, protams, nezināja. Pašlaik šķita, ka šī galvas grozīšana vēstī tikai ļaunu.

Sivēns negulēja arī tagad. Beidzot tas bija iekārtojies ērtāk, siles stūrī, un ēda ar tādu kāri, ka nokarenās ausis plīkšķēja vien. Sākumā Matisone pat nepamanīja slimo, līdz Gundega parādīja.

Kamēr «pacients» mielojas, Matisone apskatīja to.

— Та jau es domāju! — viņa beidzot noteica.

šajos vārdos Gundega saklausīja apstiprinājumu savām aizdomām un vainas apziņā nodūra acis.

— Paskaties! — Matisone sauca. — Redzi?

Arī Gundega pieliecās, lai paraudzītos, ko viņa rāda. Plankums nebija gluds, pašā vidū pacēlās mazs uzkalniņš, kura dziļumos vīdēja tāda ka tumšpelēka svītriņa.

Tu saskati to melnumu? Tur ir ta vaina. Skabarga, liela skabarga. Un jau stipri samilzusi.

Gundegas sejā iesitās asinis. Viņa manīja, kā vaigi kaist un svilst ausis.

«Vienkārša skabarga! Un es .. . es kā muļķe ...»

— Sivēns būs kaut kur berzējies un ierāvis. Bet tu nepamanīji, — Matisone pacēla acis. — Patiesību sakot, pamanīt vajadzēja. Stipri liela . . .

Gundega nolieca galvu zemu zemu. Patiesi, pamanīt vajadzēja . . . Viņai bija tāda sajūta, ka nekā nezina un tagad pelnījusi, lai sivēnu grupu viņai vispār atņem. Ak tu dieniņ! Gudrot nezin ko, par sarkanguļu un serumu, bet nepamanīt vienkāršu skabargu! Kur viņa derēs, ja patiesi notiks kas nopietns!

— Ko tu tur sarksti! — viņa dzirdēja Matisoni sakām un pēc balss saklausīja, ka tā smaida. — Palīdzi man labāk viņu noķert.

Pēc tam, Matisones sfitīla, Gundega atkal aizsteidzās uz kūti un no fermas aptieciņas atnesa vati un ūdeņraža pārskābi. Lejup viņa skrēja, matiem un drānām plīvojot, aizelsusies, juzdamās laimīga, ka viss bija vienkāršāk, nekā viņa baidījusies, bet tai pašā laikā nevarēdama tikt vaļā no pašpārmetumiem.

«Varēja taču sākties asinssaindēšanās vai nezin kas . .. Un vainīga būtu es, protams, tikai es . . .»

Kādu brīdi no aploka skanēja četrkājainā pacienta izmisīgie palīgā saucieni. Ticis vaļā no abu ķirurgu rokām, tas nosprauslojās, kā izkļuvis no ledaina ūdens, un neatskatīdamies deva kājām ziņu . . .

— Paldies! — Gundega mulsi sacīja Matisonei.

— Ne par ko! Vēlāk pavaļas brīdī tu labāk apskati žogu: kurš stabiņš tas vainīgais? Redzi, kā iznāca šodien ar visvisādu dakterēšanu nodarboties! Bet tu mani pirmīt nudien nobiedēji. Sar-kan-gu-ļa!

Matisone lēni kāpa atkal kalnā, un Gundega, palikusi iepakaļ par pussoli, klusēdama viņai sekoja.

-— Nobijos sākumā! Bet tad tu, Gundega, sacīji: šis, tavs slimnieks, skraidot tā, ka neesot noķerams . . .

No aizturētiem smiekliem atkal iedrebējās Matisones pilnīgās lūpas, un tajās negaidot paplaiksnījās pat it kā šķelmība.

Man jau šodien nekas neveicas, — skumji sacīja Gundega.

Kas tad vēl par bēdām?

Gundega aši novērsa acis un klusēja.

Matisone nevaicāja. Viņas jautājums droši vien būtu nobiedējis Gundegas biklo vēlēšanos padalīties ar kādu savās rūpēs, uzticēt neziņu, atzīties kaunā, kas kopš pagājušās trauksmainās pērkona nakts gulēja uz viņas pleciem kā slogs. Bet, tā kā Matisone nesacīja nekā, Gundega beidzot nedroši ieminējās:

— Olga! Es gribēju jums ko vaicāt.

— Nu?

Gundega atkal sakaunējās:

— Sakiet . . . sakiet, — vai man pienākas piemājas zeme ?

— Katrai kolhoznieku ģimenei pienākas piemājas zeme, — Matisone vienkārši atteica.

Bet ja kolhoznieks, teiksim, ja viņš ir viens pats, bez ģimenes?

— Arī tad.

— Tātad jūs, Olga, domājat, ka man pienākas?...

— Ja tev vajag.

Pāri fermai, lielus lokus mezdams, lidinājās stārķu pāris. Ar katru apmestu apli tas slīdēja aizvien zemāk, izlūkodams apkārtni. Beidzot viens nolaidās otrpus tērces un bradāja pa zaļi, augstu cilādams savas sarkanās kājas, bet sivēni, sastājušies rindiņā, aplūkoja to ar tādu pašu aizrautību un apbrīnu, ka bērni skatās leļļu teātri.

Gundega neviļus pasmaidīja, un varbūt tāpēc viņas balss negaidot ieskanējās bezrūpīgāka un priecīgāka:

Kam man vajag? Bet vai kolhozs tāpēc kļūst nabags, ja kādam iedod gabaliņu!

Smaids pēkšņi apdzisa Gundegas sejā. Viņa atskārta, ka runā nevis savus, bet Ilmas vārdus.

Kolhozs jau ne, tur tev taisnība, — Matisone sacīja, atvērdama kūts durvis. — Bet es baidos, ka tu pati tāda nekļūsti.

Viņa devās uz aizgaldu, kur atradās vaisliniece Made, tā pati. kurai šorīt bija saradušies sivēni.

Gundega gausi vilkās viņai nopakaļ:

Ks nesaprotu.

Tu nezini, cik ātri cilvēks kļūst nabags, rušinādamies pa savu dobīti.

— Viņam nav naudas? :— ātrumā izteica Gundega un tūlīt aptvēra, ka ne jau par naudu runā Matisone.

Tā patiesi pakratīja galvu:

— Nē, Gundega, nauda ir. Bet bieži vien viņam pāriet interese par visu citu. Un tad viņš kļūst nabags . . .

— Bet kāpēc tad cilvēkiem vispār dod piemājas zemi?

Matisone atbildēja ar pretjautājumu:

— Bet kālab — kā tu domā — viņam ierāda mazliet vairāk par pushektāru, nevis, teiksim, trīs, četrus, piecus hektārus? Kolhozam jau zemes netrūkst.

— Tas būtu par daudz!

— Agrāk tie zemnieki, kam bija trīs, četri, pieci hektāri, skaitījās nabagi.

Matisone atnesa Madei svaigus salmus, pēc tam aizgāja uz virtuvi pēc kādas īpašas, pirmīt savārītas dziras un atkal atgriezās kūtī. Un visur viņai sekoja Gundega.

— Tad es nesaprotu, — tā beidzot atzinās.

— Redzi, Gundega, agrāk tie daži hektāri zemniekam bija viss. Tur izauga maize. Tur izauga kartupelis pašiem un lopiem. Tur bija i ganība, i pļava, i dārzs. Bet tagad rudeņos mēs labību pārvedam no kolhoza klēts. Aizejam uz kantori, saņemam naudu par izstrādes dienām. Mums, vaislinieču kopējām, papildsamaksā dod pat sivēnus. Vai tad kādam tagad nāk prātā govi ganīt uz piemājas zemes un sēt rudzus? Kolhozs ierāda i ganības, i pļavas gabalu, bet kam nav govs, tiem pienu pārdod.

Matisone pavērās Gundegā:

— Nezinu, vai es protu tev visu pastāstīt, kā nākas. Tu vaicā, kāpēc tā piemājas zeme vispār ir. Tā ir pagaidām, kamēr ciemata veikalā vēl nav ikreiz nopērkams kartupelis vai salāts. Tālab. Bet būs. Mums nebija elektrības, tagad ir, mums nebija ciemata, nebija kluba. Tagad ir un nevis tikai kaut kādos papīros nobildēts ...

Pāri viņas sejai negaidot pārlija gaisma:

— Zini, Gundega, es nevienam to neesmu sacījusi. Ļaudis teiks: «Veca sieva... Nomirs, varbūt pati nemaz neredzēs nekad ...» Bet es . . . zini, sevišķi vakaros, kad garas ēnas. Iedama pa šoseju, es tā pieveru acis un uzreiz saskatu — asfaltētu ielu. lielas mājas daudziem stāviem. Jā, un koki gar ceļmalām. Liepas, ābeles. Iestādīsim, un izaugs.

Matisones acis bija savādi tumšas un sapņainas, tās raudzījās projām, sienā, ar tādu izteiksmi, it kā tur redzētu šīs mājas un ielas, dzirdētu, kā šalc ābeles.

Gundega klausījās savaldzināta, aizmirsusi, ar kādu kautrību un bailēm pati bija uzsākusi šo sarunu. Mali-sone par visu runāja tā, it kā tas būs jau rīt. Bet īstenībā viņa to varbūt nemaz nepiedzīvos. Un viņai nav ari bērnu.

Gundega līdz šim bija iedomājusies, ka sapņot var tikai pie ezera vai upes, vai raugoties liesmās, katrā ziņā skaistā vietā, varbūt naktī, kad mirdz zvaigznes. Bet Ilma sapņoja, apkvēpušajā Mcžakaktu virtuvē. Un Olga šeit, fermā. Ilma sapņoja par raibajiem papīrīšiem, kas saucas nauda, par to, lai mājā dzīvotu turīgi vasarnieki, par lapsu fermu un briljanta auskariem . . . Olga, Olga redzēja skaistus namus, kuros varbūt nedzīvos viņa, bet citi, ielas, pa kuram varbūt nestaigās viņa, bet citi, ūbeles, kuras iestādīs viņa, lai būtu augļi citiem, tiem, kas nāks pēc viņas, kas dzīvos šajos namos un staigās pa šīm ielām . . .

Vērās kādas durvis. Tur staigāja Žanna vai kāda cita cūkkope. Matisonei nodrebēja plakstiņi, il kā atmostoties no miega un apžilbstot gaismā.

— Ir labi kādreiz pasapņot, — viņa sacīja mazliet mulsi, kā atvainodamās. — Es reizēm nodomāju — kāpēc man nav septiņpadsmit gadu. Laimīgie, kam šodien septiņpadsmit! Bet par zemi . .. Tavai krustmātei piemājas zeme ir, un patiesībā saimniecība jums viena. Nu, ko es tev stāstu, tu pati labāk zini! Taču lu neesi adoptēta un pēc likuma skaities sveša ... Ja lu esi pārliecināta, ka tev zemi vajag arī pašai, ja tu bez tās nevari iztikt, tad ej pie Eņģevira un runā . . .

Gundega jutās pārsteigta. Matisone neatrunāja, nc-kaunināja, nebilda ne vārda par alkatību. Gluži otrādi, teica «ej». Ej, ja esi pārliecināta, ja nevari iztikt . . .

Varbūt Matisone zināja, ka tieši šīs pārliecības Gundegai nav. Tāpat kā nebija tad, naktī, kad viņa runāja ar Ilmu . . .

Bažīdamās par sivēnu, kam šodien Matisone bija izvilkusi skabargu no samilzušās vietas, Gundega palika fermā ilgāk nekā parasti. Kad viņa gāja mājup, saule pamalē jau bija sakūrusi sārtu un iesviedusi tajā tumšo, drūmo silu, kas nu sadega rieta ugunīs. Pret sarkanajām debesīm viss izskatījās melns — koki, mājas, žogi.

«Vakaros, kad garas ēnas...» pēkšņi atkal atcerējās Gundega, «es tā mazliet pieveru acis un uzreiz saskatu...» Kāds savāds cilvēks ir Olga! Bet varbūt notiek brīnumi tādās novakarēs?

Arī Gundega pievēra plakstiņus un raudzījās cauri skropstām. Patiešām, viss pārvērtās. Tikai viņa neredzēja mājas un ielas kā Matisone, bet kalnus. Kalnus ar baltām, sniegainām virsotnēm, kas stiepās pret debesīm tādā augstumā, kur spārni nespēj pacelt vairs nevienu putnu . . . Iedoma bija tik spēcīga, ka, arī atvērusi acis, viņa kalnus joprojām redzēja. Beidzot atguvās — mākoņi! Mijkrēslis bija izdzēsis apvāršņa līniju, zeme saplūdusi ar debesīm. Vakaros, kad riet saule, mākoņos var saredzēt visu, ko vien grib. Mežus, jūras, cilvēkus, pilis, auļojošus zirgu barus, kas viegli, gandrīz nemanāmi, visu laiku mainīdami apveidus, slīd pāri šai pašai melnajai zemei, kuras drusciņu var paņemt saujā un sajust rūgteno, valgo smaržu.

Gundega atcerējās: «Zeme — māte, zeme — barotāja.» Pirmoreiz viņa pa īstam sajuta, ko nozīmē šie vārdi. Vakars bija noslēpumaini kluss, kā aizvien pavasarī, kad visa daba, it kā aizturējusi elpu, ieklausās, kā no zemes spraucas asni ...

No uzartā gabala, kas agrāk bija ietilpis Mežakaktu daļā, cēlās migla. Cauri tai Gundega pamanīja lokāmies cilvēka stāvu. Tas nebija nereāls, gaistošs kā iedomu tēls mākoņos, bet īsts, ar miesu un asinīm, tikai ar dīvainu, milzīgu kupri. Cilvēks lēniem soļiem virzījās pa lauku, apstājās un . . . kupri nometa. Ak, tas jau maiss!

Maisa nesējs, acīm redzot, bija pamanījis Gundegu, steigšus izslējās, kā gribēdams bēgt, bet, pazinis viņu, lēniem, lieliem soļiem nāca šurp.

Ilma!

Viņa uzgāja uz ceļa un apstājās gabaliņu atstatu, gaidīdama Gundegu. Kad tā bija nonākusi Ilmai līdzās, viņa sacīja:

— Nu?

Gundega saprata. Saprata ne tikai šo vārdu, bet ari to, ko Ilma nesa maisos.

— To . .. to jūs, krustmāt, tikpat veltīgi. Es nebiju. Un neiešu.

Gundega neapstājās un gausi, bet noteikti pagāja Ilmai garām.

Gundega!

Ilma viņu panāca.

— Gunīt, esi tak prātīga! Tu mani putini laukā! Kāda jēga tad bija līst tai kolhozā . . .

Migla noslāpēja balsi. Un, ja kāds raudzītos iztālēm, tas redzētu tikai divus mēmus, pelēkus tēlus. Brīdi tie virzījās līdzās, tad viens sakustējās straujāk, atstāja otru un pēc mirkļa pazuda skatienam. Bet palicējs devās pēc maisa, gāja smagi, brīžam klupdams, un tāpēc likās, ka viņš tīšuprāt mīda un spārda kājām melno zemi, it kā tā būtu vainīga.

Nākamajā rītā, kad atbrauca traktorists ar sējmašīnu, viņš mazliet pabrīnījās, kas gan tā nopēdojis aizvakar noecētā lauka malu. Ja tīrumā kaut kas augtu, varētu nodomāt, ka zagļi. Bet šeit vēl neauga gluži nekas. Un — ak tu dieniņ — vai nu kāds nāktu zagt pliku zemi!

Ilma vēl nebija aizgājusi uz mežu darbā. Viņa stāvēja, paslēpusies aiz aizkara, un lūkojās ārā ar tādu naidu, it kā traktorists tur kaut ko postītu un ārdītu, nevis kaisītu zemē krunkainās sēkliņas, lai sadīgtu, augtu un briestu cukurbietes.

3

Tas nu gan bija brīnums — kādu dienu Gundegai, ejot garām, šķita, ka Mežrotās dziedātu gailis. Mājās, kur nebija nevienas vistiņas un vispār nekāda lopa, pēkšņi skanēja varen bravurīgi «kikerigū». Gundega no sākuma nosprieda, ka Mežrotās būs nejauši ieklīdis kāds kaimiņu sekstainis, bet, kā izrādījās vēlāk, tas bija pašas Žaunas «personiskais» gailis . . .

Pēdējā dienā pirms vasaras brīvlaika pie viņas atnāca Mirga, tā pati kautrā vidusskolniecīte, kurai viņa ziemā bija palīdzējusi matemātikā. Meitene atnesa parādīt savu liecību, kur greznojās skaists četrinieks algebrā. Viņai līdzi bija atnākusi arī mamma, dūšīga, skaļa atraitne no kolhoza teļkopēm. Tā apbēra Žannu ar tādiem pateicības vārdu plūdiem, ka tā gluži apjukusi nespēja ne atvairīties. Un pašās beigās, kad, likās, viešņas jau ies projām, Mirgas mamma izmetās uz lieveņa un pēc mirkļa atgriezās ar paprāvu skalu grozu, kas bija apsiets ar drāniņu.Tur esot tāds mazs ciemakukulis. Lai nu neņemot ļaunā, ka miesās nebūšot nekāds brangais. Tagad, pavasarī, jau tādi viņi visi palaikam esot.

Taču pavisam negaidot Mirgas mamma sadūrās ar ļoti noteiktu Žaunas pretestību. Viņa negribot ne dzirdēt par kādu tur samaksu. Tad nu savukārt pacēla balsi Mirgas mamma, un viss beidzās ar to, ka Žauna, smagi nopūzdamās, piekāpās. Mirgas mamma, manāmi atžirgusi, sāka raisīt vaļā drānu, ar kuru bija apsiets grozs.

Grozā tupēja gailis ar sasietiem spārniem un kājām. Protams, dzīvs. Viņš šķielēja ar savām izvalbītajām, apaļajām acīm visapkārt un pēkšņi, droši vien iepriecināts par atbrīvošanu no smacīgās tumsas, skaļi iedziedājās.

Žauna uzjautrināta iesmējās. Un Mirgas mamma, kas gluži pareizi nosprieda, ka Žannas smiekli var nozīmēt tikai labvēlīgu attieksmi pret spārnoto ciemakukuli, tūlīt iepriecināta ņēmās stāstīt, kāds varens vistu mīlnieks šis savā laikā esot bijis, bet tagad, uz vecumdienām, sazin kāpēc kļuvis nikns un kauslīgs, un ne acu galā nevarot ieredzēt vīriešus. Uz rudeni jāgādājot jauns gailis, bet no šā iznākšot labu labā zupa ar klimpām . . .

Beidzot Mirga ar mammu aizgāja. Gailis palika sasiets tupam virtuvē uz grīdas. Šoreiz viņš ar nekautrīgu izbrīnu raudzījās tieši Žaunā. Tas bija skaists gailis — stāvu, lepnu seksti, rūsganzeltainām krūtīm un melnām, viegli iezaļganām astes spalvām.

Žauna no galda atvilktnes izņēma aso nazi un piegāja pie gaiļa. Tas notrūcies neuzticīgi pašķielēja uz spožo rīku viņas rokā.

Viņa uzmanīgi pārgrieza saites, gailis mazliet grīļīgi nostājās uz kājām un izstaipīja spārnus. Izrādījās, ka bailīgs viņš nebija — nolasīja maizes drupačas Žaunai no delnas, ne aci nepamirkšķinājis. Un, kad viņa atvēra ārdurvis, tas priecīgs nolēca pa kāpnītēm, nemaz nenojauzdams, ka par mata tiesu paglābies no zupas katla.

Mežrotās viņš ļoti ātri iejutās saimnieka lomā. Jau tanī pašā dienā tas raudzīja nelaist pagalmā Arčibaldu. Stāvēja uz celītes kaujinieciskā pozā, knābi zvēlienam izslējis, ar piešotajām kājām atspēries pret zemi. Par apkaunojumu savai vīrietiskajai pašapziņai Arčibaldam vajadzēja lūkot rungu, pirms viņš tika pats savās mājās.

— Kaut kāds svešs gailis bezkaunīgi saimnieko pa mūsu pagalmu, — viņš ienācis sacīja Žaunai, nomezdams plīts priekšā visai pirmatnējo aizstāvēšanās riku. — Man vajadzēja ielauzties kā cietoksnī. Dzinu projām — neiet!

Žanna šķelmīgi pašķielēja uz brāli:

— Kā lai viņš iet projām, ja tas ir mans personiskais gailis!

Arčibalds nerādījās pārlieku sajūsmināts.

— Mjā, — viņš norūca. — Pirmoreiz redzu, ka cilvēks sāk saimniecību ar gaili.

— Nu, tad, lūdzams, nokauj viņu! Varbūt patiesi izvārīt zupu,ko?

— Es tev neesmu nekāds miesnieks. Un bez tam — tas jau nemaz nav mans gailis!

No rīta viņus uzmodināja nelabi ķērcieni un uztrauktas cilvēku balsis. Pēc tam kāds steidzīgi klauvēja pie durvīm, un, kad Žauna tās atvēra, ienāca kaimiņiene ar lakatā savīstītu mučkuli padusē.

— Ņemiet, — viņa aizgūtnēm sacīja. -Man nav vairs jaudas! Lien pie vistām, mūsējo gandrīz nosita!

No vīstokļa izkārpījās neviens cits ka Žannas rūs-gandzeltenais gailis un, laikam atcerējies pievārēto pretinieku no kaimiņu mājām, visai pašapzinīgi slaistīja galvu.

— Tas ir tikai sākums, māšel! — pesimistiski norūca Arčibalds, kad sieviete bija aizgājusi.

— Lai! — spītīgi atteica Žauna, acīm iespriksloties. — Zini, man viņš tomēr imponē!

Arčibaldam izrādījās taisnība — tas bija tikai sākums. Nākamajā rītā gaili ieslodzīja šķūnītī «pie maizes un ūdens», taču vakarā, kad Matisone vēra vaļā šķūnīša durvis, tas kā zibens pašāvās garām viņas kājām un projām bija. Gaili izmeklējās, izsaukājās, bet veltīgi. Līdz sirds dziļumiem apvainots, tas nerādījās.

Un tikai pēc divām dienām gaili atveda Viktors. Jā, atveda ar savu kravas mašīnu. Izrādījās, Žannas rūsgan-dzeltenais tieši uz šosejas vidus bija uzsācis tik aizrautīgu kautiņu ar kādu baltu savas sugas brāli, ka Viktors gandrīz sabraucis abus. Pēc tam viņš labu brīdi dzinies pakaļ Žannas gailim, līdz grāvī noķēris. Viktors laikam bija gribējis sagādāt Žaunai prieku, bet tā paraudzījās bez smaida:

— Labāk nebūtu vedis.

— Nu? — viņš vīlies noteica, pūlēdamies apslēpt sarūgtinājumu.

— Es esmu piekususi ar viņu, Viktor, — Žauna sacīja, patiesībā vajadzēja viņu nokaut pirmajā dienā. Bet

tagad vairs nevar. Viņš ir tik nemierīgs, tik pārpilns dzīvības, ka neceļas roka, — un piebilda ar jaunām cerībām: — Viktor, varbūt jums vajag gaiļa?

Jau pēc viņa sejas izteiksmes Žanna redzēja, ka Gan-čarikiem gaiļa nevajadzēja. Taču Viktors nosprieda, ka tiešs noraidījums pārlieku sarūgtinātu Žaunu, tāpēc sacīja:

— Nezinu. Mums par lopiem lēmēja ir māte. Ja viņai parādītu, varbūt iepatiktos.

Vakarā viņi noķēra gaili, ielika groziņā, uzsēja virsū drēbīti — gluži tāpat, kā bija darījusi Mirgas mamma — un nesa Gančarikienei. Bet arī tā nelikās sajūsmināta. Viņiem jau esot viens gailis, jaunāks un labākas sugas.

Tā iznāca, ka Viktors un Žanna rūsgandzelteno spārnaini dabūja nest atpakaļ uz Mežrolām. Grozu viņi nesa abi divi, taču bija pārāk nevienāda auguma, lai to spētu noturēt kaut cik taisni, par spīti visām Viktora pūlēm.

Viņš iesāņus paraudzījās uz Žannu, it kā tikai tagad pa īstam atskārtis, cik trausla un maziņa tā ir salīdzinājumā ar viņu, tādu neveiklu, lielu lāci. Viņš varētu to pacelt kā nieku. Ko — pacelt? Pasviest gaisā, ja arī ne līdz kluba, tad līdz Mežrotu griestiem noteikti. Sava spēka apziņā viņš tikko noturējās nepiedāvājies pārstiept pāri ceļam kādu nolūzušu, itin paprāvu apsi. Pēdējā acumirklī apvaldījās, nokaunējies par zēnisko vēlēšanos padižoties:

«Ko es plātos, kā puika ...»

Patiešām, tikai tā vēl trūka, lai sāktu lielīties ar saviem bicepsiem. Kara dienestā viņš bija mazliet nodarbojies ar svarcelšanu, ieguvis pat sporta klasi. Bet . . . bet tagad reiz sarunā Žanna pavisam neviļus pieminēja kaut kādu Emmu Bovarī, un viņš kā muļķis bija no-vaicājis, vai tā esot viņas Rīgas dzīvokļa kaimiņiene. Ak, kāds kauns, toreiz viņš bija gatavs zemē ielīst! Nākošajā dienā paņēma no bibliotēkas Flobēra grāmatu un izlasīja vienā elpas vilcienā. Un, kad kādu citu reizi Žanna, rādīdama uz tārpu krūmā, sacīja: «Skat, kāda mimik-rija!» — viņš bija atbildējis: «Jā, jā!» — iekšēji kaunēdamies par savu neziņu un kautrēdamies atkal kaut ko sarunāt aplam. «Ko tas līdz, ka es varu pacelt kā nieku trīspūru maisu, bet nezinu, kas tas par tārpu, tā mi-mikrija!» Viktors saīdzis domāja. Žanna uz visu raudzījās it kā citādām acīm, visu redzēja it kā dziļāk, krāsaināk. «Kāpēc es neredzu?»

— Citi manos gados jau ir beiguši augstskolu, — Viktors pēkšņi sacīja iecirtīgi. — Man ir jau divdesmit pieci. Šausmīgi daudz, vai ne?

— Ko tu tāds nikns? — nobrīnījās Žanna. — Zini, piecpadsmit gadu vecumā es domāju, ka būšu veca tad, kad man būs divdesmit gadu. Un tagad — cik vairs palicis? — pāris mēnešu. Bet nu divdesmit pieci liekas briesmīgs vecums. Tā tas laikam iet visu mūžu .. .

Viņa atklāti un nopietni pavērās Viktorā:

— Bet ar tevi tā nav. Tu esi jauns. Un droši vien ļoti stiprs. Man nekad nav nācies braukt kopā ar tevi, kad tu vadi mašīnu. Es nezin kāpēc to nevaru pat iztēloties.

— Tas ir tik parasti, Žanna. Tu nevari iztēloties tāpēc, ka tas ir ļoti ļoti vienkārši. Aiz muguras grab kravas kaste, un vienmēr ož pēc benzīna. Un ceļš — kāds nu kuro reizi.

— Kad man būs brīvdiena, aizved mani kaut kur. Vienalga.

— Pat to es nevaru tev solīt. Braucu tikai norīkojumā. Un parasti tās nav nekādas sevišķas vietas, kur mani norīko. Braucu uz staciju, uz Derumiem, uz Laukapgādu, uz lopu uzpirkšanas punktu, uz tirgu.

— Vienalga, — Žanna atkārtoja. — Es braukšu tev līdzi kaut uz Laukapgādu. Vai līdz Saujai. Un atpakaļ pārnākšu kājām . . .

— Es labāk tevi aizvedīšu ar motociklu.

— Tev ir? — viņa moži jautāja.

Viktors iesmējās:

-— Vēl jau nav, bet būs. Krāju naudu. Domāju — uz rudens pusi nopirkšu. Kājām līdz skolai ik vakarus neizstaigāšu.

— Tu mācīsies? — Žanna iesaucās izbrīnā.

— Nu, redzi, tu brīnies. Es jau teicu, ka esmu briesmīgi vecs. Es baidījos, ka tu smiesies . . .

— Vai! Kāpēc lai es smietos? Gundega arī gatavojas mācīties. Paklau, nākamziem man būs veselas divas Mirgas — Gundega un tu!

— Bet kā būs ar tevi pašu?

-— Kā — ar mani?

— Tu taču gribēji studēt ģeoloģiju.

— Jā . . . Bet laikam tomēr ne. Zini, es nezin kāpēc neesmu īsti droša, ka man jāstudē tieši ģeoloģija. Un studēt tikai vispār, bez drošas pārliecības ... es nezinu . . .

— Kādreiz tu runāji citādi.

— Jā, jā, Viktor, — viņa steigšus atteica. — tev taisnība. Redzi, es aizgāju uz fermu tāpat. Tikai pagaidām. Vispirms palīdzēju Olgai, pēc tam iedzīvojos, šo to iemācījos. Bez aizrautības, bez sevišķas sajūsmas. Strādāju, un viss. Bet tad, pavisam nesen, es redzēju, kā beigts sivēns pēkšņi sāka elpot Olgas rokās!

— Kā tā — beigts?

— Aizslāpis. Viņa to atdzīvināja. Bez tam vēl divus. Tu saproti, Viktor? Paņēma beigtu un atdzīvināja. Un it kā nebūtu nekas sevišķs, tāda pati ikdiena kā citas... Tikai mēs divas ar Gundegu redzējām, un vēl Arčibalds. Es pēc tam ļoti daudz domāju. Man, Viktor, vienmēr bija licies, ka nav prozaiskāka darba kā mums, cūkkopēm. Man nekad nebija ienācis prātā, ka arī to cilvēks varētu darīt kā . . . nu, kā mākslinieks . . .

— Tu nezini, cik tu esi jauka, Žanna! — viņš klusu sacīja.

Viņa paskatījās pārsteigta:

— Uja! Kāpēc?

— Man patīk klausīties, kā tu domā,

— Jocīgais! Visi domā. Vai tad tu nedomā?

— Citādi. Nezinu, kā lai tev to pasaku. Žanna, es . ..

Sājā visnepiemērotākajā brīdī, kādu vien var iedomāties, nelietīgais gailis, kas ilgu laiku bija tupējis rāmi un pieklājīgi, ņēmās uzreiz kārpīties tik uzstājīgi, ka šūpojās grozs.

— Ti-ti-ti, gailīt! — lūdzoši to mēģināja pielabināt Žanna. — Ti-ti-ti!

Gailis brītiņu ieklausījās, bet, ta kā pieglaimīgajiem vārdiem nesekoja ne graudiņš, ne maizes drusciņa, tas, vēl vairāk aizvainots, atbildēja ar protesta pilnu «ko-ko-ko», skrapstinādams nagiem pret groza dibenu un cilādams drēbi.

Viktors to klusībā nolādēja.

Pārnesuši rūsgandzelteno, viņi to atkal iesprostoja šķūnītī, bet no rīta, kad Žanna atvēra durvis, no gaiļa vairs nebija ne miņas.

Kur gailis varēja pazust no aizbultēta šķūnīša? Seski Mežrotās nebija manīti. Olga raustīja plecus, tikai Arči-balds aizdomīgi smīkņāja.

— Kur tu viņu esi licis, Arčibald? — Žanna uzstāja. — Atzīsties!

— Es viņam neesmu piedūris ne pirksta.

— Zvēri!

— Zvēru. Es viņu nevarēju ciest ne acu galā, to tavu spārnaino kausli. Tomēr man nav tik daudz entuziasma, lai pulksten četros, mazā gaismiņā, staigātu apkārt pa ciematu ar gaili padusē. Kāds, acīm redzot, viņu nav varējis ciest vēl vairāk nekā es.

Arčibalds viltīgi raudzījās uz māsu, bet la pēkšņi aizgriezās un nevienam vairs neuzmācās ar jautājumiem.

Pievakarē uz fermu atskrēja Mirga un Gundegai vaicāja pēc Žannas. Kad tā pienāca klāt, Mirga pavēstīja, ka šiem jau no paša rīta gailis pārradies mājās. Esot tik priecīgs, tā dziedot, tā dziedot. Viņa atnākusi, mammas sūtīta, — ko Žanna likšot ar gaili darīt?

— Paturiet, — Žanna teica.

Arī Gundega nomanīja, ka atvieglinājums pārāk neslēpti ieskanas tās balsī. Varbūt to sajuta ari pati Žanna, jo mazliet apvaldītāk piemetināja: — Vismaz līdz rudenim paturiet, kamēr izaugs jaunais gailis.

DIVPADSMITĀ NODAĻA KURŠ VAINĪGS?

Kas to lai zina, kāpēc, taču šogad Mežakaktu ķirši bija Ilmu pievīluši. Uz puskailajiem apakšējiem zariem pavasari lāgā neaizmetās ne lapas, ne ziedi. Varbūt ogas kādreiz ari bijušas prāvas, tikai tagad gan vairs ne. Pasīkas, tādas kā izžuvušas, toties saldas kā medus.

Viendien Gundega ieminējās, ka vajadzētu vecos ķiršus nocirst un iestādil jaunus, teiksim, mazos leišu ķirsīšus. Ilma padomāja, bet tad atmeta ar roku, piebilzdama savu parasto teicienu:

— Tur nav iekšā!

Kas tur iešot ar tiem ķiršiem noņemties? Ja varētu iestādīt vismaz desmitus trīs četrus, tad būtu jēga. Bet citādi gan ne. Ievārījumiem pašu vajadzībām pietiekot atliku likām no tiem vecajiem vien. Vai tad ar kilogramiem desmit vai pudu vērts braukt uz tirgu, tērēt dienu? . ..

Ilma sprieda, ka diez vai nebūšot vainīgas vēlās salnas, kaut arī parasti tās šeit, mežā, necik nav spējušas nomaitāt ziedus. Viņpus sila, klajā laukā, tur gan . . . Gundega nekā neiebilda, tikai klusībā nodomāja: «Varbūt vaina tā, ka šopavasar tiem neviens nepiedūra klāt ne pirksta. Nav taču Freda.»

Lai būtu kā būdams, visu pavasari, pat pašā ziedu laikā, ķiršu koki izskatījās tādi kā izspūruši, kā applūku ti, noraudājušies dzidrām sveķu asariņām. Ogu aizmetas maz, bet tagad, kad tās sārtojās, kā melnais tūkstotis bruka virsū strazdi, kuri — kā Ilmai likās — citugad nebija ne tik bezkaunīgi, ne badīgi. Taisni kā par spīli.

Ilma sameklēja pažobelē kādreizējos Friča svārkus, ko vēlāk bija novalkājis Fredis. Turpat atradās arī nosmulēta, saplēsta ausaine. Pēc tam viņa sasēja no diviem kārts gabaliem kaut ko līdzīgu krustam, uzmauca svārkus tā, lai piedurknes paliktu karājamies, pašā galā uzlika cepuri un pakāpusies piestiprināja putnu biedēkli augstākajā ķirsī. Notālēm šķita, ka tur, kokā, stāv pats Fredis un, mētādams rokām, gaiņā nost strazdus no

Ilmas ķiršiem. Ilma labpatikā noskatījās, kā biedēklis kustējās, plivinājās, kratījās.

«Nekas, diezgan iespaidīgi.»

Un pats galvenais — līdzēja. Todien strazdi nenāca ķiršiem ne tuvumā.

Bet, kad otrā rītā Ilma izgāja uz lieveņa, vējš bija rimies un kāds melns bezkauņa sēdēja putnu biedēkļa galā, tieši uz Freda ausaines. Tas, jādomā, nebija neviens cits kā visu šo kārumnieku sargs, jo, tiklīdz parādījās Ilma, atskanēja brīdinošs «čerr!», strazdu bars pacēlās spārnos . . . un nometās attālākajā ķiršu kokā. Strazdi it kā tīšuprāt viņu kaitināja. Bieži vien pa dienu, kamēr Ilma bija darbā, tie nemaz nerādījās un barojās nezin kur. Bet pietika pievakarē viņai pārrasties mājās, un, skat, klāt kā saukti arī strazdi. Tie cītīgi, gluži kā čakli talcinieki, novāca vai katru ogu, kas metās tumšsarkana un likās vilinoši sulīga ... Ja nebūtu šo pastāvīgo strazdu uzbrukumu, kas tik ļoti kaitināja Ilmu, ja šovasar nebūtu tik maz ogu un beigu beigās ja Ilma nebūtu jau sapirkusies cukuru ievārījumam, varbūt arī nekas nebūtu noticis. Varbūt.

Bet tas notika. Svētdienā, kad, ieslēgusi radio, Ilma klausījās kārtējo dievkalpojumu no Zviedrijas, viņa piepeši izdzirda rejam un plosāmies Ncri. Izgājusi ārā, viņa ievēroja, ka suns zvērojošās acis nenovērš no dārza. Paskatījās arī viņa un ieraudzīja . . .

Skaudrs niknums kā uguns izskrēja pa visām dzīslām. Un nebija vairs nevienas domas. Ilmai šķita, ka neko, itin neko viņa nedara pati, bet kāds cits viņas vietā, kāds briesmīgs spēks, kuram viņa ļaujas . ..

2

Gundega augšā, savā jumtistabiņā, mazgāja grīdu, kad kaut kur tepat tuvumā atskanēja griezīgs kliedziens. Nosviedusi lupatu, viņa tāpat slapjām rokām metās pa kāpnēm lejup. Uz lieveņa viņa paklupa. Iesūrstējās nobrāztais stilbs, bet sāpes it kā bi ja kaut kur ārpus viņas. Pirmo Gundega pamanīja Ilmu, kura stāvēja pagalma vidū. Ilmas seja izskatījās sastingusi savādā grimasē —

tajā bija jauns prieks, izbailes un vēl kaut kas truls,

mežonīgs.

Gundega paraudzījās tajā pašā virzienā, kurp skatījās Ilma, un apslāpēti iekliedzās, šausmās aizsegusi ar plaukstu muti. Zem ķiršu koka Neris vazāja tādu kā lielu, ļenganu lelli, šī lelle ievaidējās un tad pēkšņi sāka raudāt spiedzīgā, izmisuma pilnā bērna balsī.

Gundega metās skriet. Viņa skrēja, gandrīz vai grīļodamās. Zem ķirša gulēja zēns — uz mutes, sarāvies, abām rokām aptvēris galvu, sargājot to. Bet līdzās bija Neris, un tam zobos karājās tāda kā asiņaina lupata. Gundegā Neris paraudzījās ar uzvarētāja skatienu. Tas bija tas pats šausmīgais skatiens kā toreiz, kad pie Nera bļodiņas piegāja Liekais . . .

Izmisuma pilnā drosmē Gundega pēkšņi satvēra suni aiz kakla siksnas. Vēl vakar viņa droši vien to nebūtu izdarījusi, vēl pirmīt, pirms pusstundas. Nobītos no asiņu pielijušajām acīm, no baltajiem ilkņiem, kas tagad naidīgi atņirdzās pret viņu draudīgā rūcienā. Likās, tūlīt šie stiprie zobi iecirtīsies viņas rokā. Viņa izdzirda pat, kā tie noklabēja.

Tepat līdzās bija apgāztais putnu biedēklis. Tanī pašā brīdī, kustēdamās it kā sapnī, bez bailēm, bez domām viņa izrāva vienu kārts gabalu no zemē nokritušo Freda svārku mučkuļa un pacēla sitienam.

Taču iesist nepaguva. Ar Neri notika savāda, acumirklīga pārvērtība. Suns sašļuka, sarāvās, iemiedza asti starp kājām. Skatiens kļuva vainīgs un diedelējošs. Gundega atskārta — Neris baidījās no rungas. Niknais Neris, no kura bijās visa apkārtne. Lepnais Neris, kas neņēma kumosu no svešām rokām.

Viņa aiz siksnas veda to atpakaļ uz būdu. Suns lūkojās viņā, luncinādams asti, cenzdamies pieglaimoties un visu laiku ar baltu aci šķielēdams uz koka gabalu viņas rokā . . .

Pirmajā satraukuma brīdī Gundegai pat neienāca prātā, kā suns varējis tikt vaļā no ķēdes. Gribēdama Neri piesiet, viņa atrada nolauztu metālā mēlīti, kas ķēdes galu parasti saturēja ap suņa siksnu. Tātad norāvies .. . Bet negaidot, kā zibens uzliesmojumā, viņa uzreiz atcerējās rudens vakaru pēc talkas, kad Neri

palaida pati Ilma, jo lai bija licies, ka dārzā kāds čabinās. Un ja ari toreiz tur būtu bijis svešs cilvēks? Kādas šausmas! Viņa atminējās Ilmas pirmītējo sejas izteiksmi, to pašu trulo naidu kā . . . kā Nerim pie bļodiņas. Un viņai pēkšņi gribējās šausmās bēgt no šejienes, tāpat kā viņreiz, vecā gada vakarā, matiem plīvojot, kaut naktī, kaut tumsā, vienalga, kurp. Tikai projām, projām, projām . . .

• 3

Bet pa to laiku zēns zem ķiršu koka pūlējās piecelties, taču aizvien atkrita atpakaļ. No saplosītās kājas lejup pa stilbu aumaļām plūda gaiši sarkanas asinis.

Aizelsusies atskrēja Liena un mēģināja zēnu pacelt.

— Lai stāv, — cieti sacīja Ilma. — Kā atvilkās, lai velkas pats projām.

Liena izslējās visā augumā, un tomēr viņa bija tik šika, salīdzinot ar meitu.

— Necilvēks! — Liena sacīja. Viņas mutes kaktiņi nodrebēja kā lielās sāpēs, bet izbalējušās acis raudzījās stingri. — Necilvēks ... — viņa atkārtoja, un balss aizlūza. — Ak dievs, kaut kas jādara, viņš noasiņos, nomirs . . .

Ilmas sejā atspoguļojās neziņa, kuru nomainīja pēkšņas šausmas. Viņa nobāla, lupas sakustējās bez skaņas. Tad viņa bailēs iekliedzās:

— Es tā negribēju . . . Dievs ir mans liecinieks, es tā negribēju . . .

Neviens viņai neatbildēja.

Ilma strauji noliecās, pacēla zēnu uz savām spēcīgajam rokām un skriešus metās uz istabu.

Kad ienāca Gundega, zēns gulēja Lienas gultā. Zobus sakodis, viņš ka vilcēns nolūkojās Ilma, kas noņemas ap viņa kāju, veltīgi nopūlēdamās apturēt asinis.

Beidzot Ilma bezpalīdzīgi nolaida rokas un pacēla acis uz Lienu:

— Māt, es vairs nezinu padoma. Kas notiks, ja viņš nomirs?

— Brauc pēc daktera.

— Es aizskriešu pie šiem.

— Nē!

— Domā noklusēt? Nenoklusēsi. Cilvēka bērns taču, ne kucēns.

Ilma neko neatbildēja, bet pēc brītiņa parādījās durvīs, jau pogādama lietus mēteli, un aizsmakušā balsi strupi noteica:

— Braucu.

Drīz pagalmā norībēja viņas motocikls.

— Es arī aizskriešu, — sacīja Liena.

— Uz kurieni, vecomāt? — strauji ieprasījās Gundega.

— Pie Šiem, pie Gančarikiem.

— Vai tad tas ir ...?

— Kā tad, tas jau ir šo jaunākais. Vitālijs vārdā.

— Un ja ietu es? — nedroši ievaicājās Gundega. — Bfitu ātrāk.

Liena padomāja un skumīgi sacīja:

— Nekas. Tu neesi vainīga, Gunīt. Kamēr es vēl esmu dzīva, negribu, lai tev būtu jādzird kaut viens vienīgs slikts vārds. Mūsu dēļ . . .

Un tā Gundega palika viena. Daudz labprātāk viņa būtu skrējusi zvanīt ārstam, pat iet pie Gančarikiem būtu labāk. Viņa trauktos kā vējš, elpu neatvilkusi, lai tikai nevajadzētu palikt šeit. Bet vajadzēja . . .

No linu dvieļa Ilma bija uztaisījusi kaut ko līdzīgu žņaugam un cieši aptinusi ap zēna gurnu. Bet asinis no ievainojuma sūcās tikpat. Gundega neredzēja ne Vitālija kāju, ne ievainojumu, tikai vēroja, kā sarkanais plankums uz palaga pletās aizvien lielāks. Zēna seja bija dzeltenīgi bāla, acis aizvērtas. Likās, ka viņš ir bez samaņas. Bet te sausās lūpas sakustējās.

— Ej prom! — viņš ļauni sacīja.

Gundega nepakustējās.

— Ej prom, es tev saku!

Gundega pavērās zēnā. Viņa plakstiņi sakustējās.

«Viņam ir tādas pašas acis kā Viktoram,» Gundega nodomāja ar klusu smeldzi, «brūnas un spīdīgas kā kastaņi un drusciņ iešķības ...»

Bet mūsu dārzā ķirši tomēr ir lielāki un gardāki nekā jums, — Vitālijs pēc brītiņa atkal ierunājās, šoreiz ar naivu, puicisku lepnumu.

Šķita, viņš gaidīja Gundegas atbildi, būdams gatavs atspēkot visu, lai ko tā arī teiktu. Bet nesagaidījis pagrieza galvu un pārsteigts ievaicājās:

— Ko tu raudi? — Mazliet padomājis, piebilda: — Tādi jau tie sievieši ir — mūžīgi pinkšķ. Nu, ko tu pinkšķi? Domā, man tādas žēlotājas vajag! Domā — sāp? Ne vel la!

Viņa lūpas bija pavisam zilganas un ap acīm iegūlušas tumšas ēnas.

Gančarikiene atskrēja ātrāk nekā Liena. Viņa iemetās iekšā, atstādama durvis vaļā un noslīga ceļos pie svešās gultas, kurā gulēja viņas jaunākais dēls. Gundega izgāja pa šīm durvīm, kuras, likās, Viktora un Vitālija māte bija atvērusi tieši viņai.

4

Tās pašas dienas pievakarē jumlislabiņas vidū uz grīdas stāvēja čemodāns. Gundega ņēma no kumodes atvilktnēm savas mantas un lika tajā. Turpat uz grīdas, gaidīdamas savu kārtu, grēdiņās gulēja grāmatas, apavi, veļas pauniņa. Viņa saiņoja visu ļoti rūpīgi, kārtīgi, it kā būtu jādodas kaut kur ļoti ļoti tālu.

Kāds no ārpuses nospieda durvju rokturi. Pēc tam atskanēja nepacietīga klaudzināšana:

— Taisi vaļā!

Viņa izslējās, piegāja pie durvīm, pacēla āķīti un atvēra.

— Ko tad tu tā ieslēdzies? — ienākdama Ilma sacīja ar vieglu pārmetumu.

Bet tad viņas skatiens skāra atvērto čemodānu istabas vidū.

Gundega redzēja, kā pakāpeniski sakritās Ilmas seja. Tā nepielūdzami novecoja ar katru acumirkli. Likās, nevis sekundes skrēja, bet gadi . . . Un pēc sasprindzinājuma pilna klusuma brīža Gundegas priekšā jau stāvēja veca, nogurusi sieviete, kas šķita pārsteidzoši līdzīga Lienai.

Ilma bija sapratusi. Taču viņa neatrada neviena vienīga vārda, ar ko varētu atvairīt šo jauno nelaimi. At-

skārta, ka stāv jau muļķīgi ilgi, bet viņa bija kā bez spēka, stiprā Ilma.

Gundega viņā raudzījās nopietni, bez bailēm gaidīdama jautājumu, bet, kad Ilma nevaicāja neko, aizgāja atpakaļ pie sava čemodāna, noliecās un turpināja kravāt mantas. Čemodāns izskatījās tikai drusku prāvāks un mazāk apbružāts nekā Fredim . . .

Ilma nezin kāpēc vairs nespēja atcerēties, kā aizgāja Fredis. Ne viņu toreizējo sarunu, ne to, kā Fredis skrēja viņai virsu ar maizes lizi. Vienīgais, ko viņa atsauca atmiņā, bija klusums, šausmīgais, biedējošais klusums, kas iezagās mājā, tiklīdz uz lieveņa aprima Freda soļi . . .

Ilma il kā atmodās. Viņa paspēra uz priekšu neveiklu soli un apgāza grāmatu kaudzīti. Tās sakrita juku jukām. Virsējā atšķīrās, un caurvējš metās šķirstīt plānās lapas, ātri ātri, ar vieglu šalkoņu. Un Ilmas skatiens sekoja tām, nevarēdams atrauties.

Gundega pastiepa roku un aizvēra grāmatu.

— Ko tu dari? — negaidot Ilma sacīja tik skaļi, ka satrūkās arī pati. Viņa gandrīz kliedza.

Gundega lēni uzslējās kājās.

— Es aizeju, krustmāt.

— Kāpēc? — steigšus sacīja Ilma. Pirmītējais klusais sasprindzinājums bija pārvērties drudžainā rosībā. Viņas rokas nevienu brīdi nestāvēja mierā, noglauda matus, pavirpināja pogu un tad neatlaidīgi ņēmās burzīt apkakles stūrīti. — Kā tev trūkst? Vai es ar tevi apejos slikti?

Lūpas pašas no sevis veidoja ierastos vārdus, bet domās nemitīgi dunēja kā zvans: «Pagalam, pagalam, pagalam ...»

Gundega klusēja.

— Slikti, jā? — Ilma atsāka, atkal raustīdama pogu un beidzot to arī norāva. Savādi paraudzījās uz pirkstos sažņaugto zilo zirnīti, pie kura vēl karājās diega gals, un skaļi iešņukstējās.

— Nē, slikti ne, — klusi sacīja Gundega.

— Nu, kāpēc tad ... Ilma pieķērās šiem vārdiem. Cik maz vajadzēja, lai pamostos cerība, smieklīgi maz!

— Man tikai ir bailes, krustmāt, ka . ..

— No kā?

— Man ir bailes, ka varbūt jau rītdien atkal notiks kas šausmīgs.

— Katru dienu kaut kur pasaulē notiek kāda nelaime ... Tas nav novēršams.

— Bet es vairs negribētu redzēt savām acīm to, ko redzēju šorīt ... Es saprotu, ka cilvēku var nosist krītošs koks, nospert zibens, bet . . . par saujiņu ķiršu . . .

Bet tie taču ir mani ķirši! — Ilma iesaucās un izbīlī steigšus piemetināja. — Un es neesmu vainīga! Dievs mans liecinieks, Nera ķēdei nolūza tas dzelzītis.

Gundega pavērās Ilmā:

— To ... to jau varēja arī nolauzt. . .

Viņas acis bija ļoti tumšas, tās nevairījās, skatījās Ilmai tieši sejā, tās apsūdzēja. Ilma novērsās.

Nē, tā vairs nebija la pali meitene, kas vecā gada vakarii aizskrēja uz mežu vienās čībās un ko varēja paņemt aiz rokas un pārvest mājās. Nebija, diemžēl . . . Kad viņa pārmainījusies? Šodien, vakar vai tai pašā Jaungada naktī? Bija bērns, tagad — pieaudzis cilvēks. Un, liekas, nekas taču it kā nebūtu pārvērties — tā pati seja ar vaigu bedrītēm un bērnišķīgi uzrauto virslūpu, viss, viss tāpat. Un tomēr — citāda, svešāka, bet mīļa, varbūt vēl mīļāka nekā jebkad.

Ja Gundega bulu vienkārša Mežakaktu iemītniece vien, varētu tikai noskatīties, kā viņa aiziet. Apziņa, ka viņa kļuvusi sveša, tad vienā mirklī spētu izdzēst Ilmas pieķeršanos. Aizgāja taču Fredis, pēc tam Sīmanis un visbeidzot Dagmāra. Un nenotika nekas. Bet Gundega . . . Gundega ir Mežakaktu nākotne. Un nākotne ir viss. Ja tās nav, tad nekam vairs nav jēgas.

— Tu man netici, Gunīt? Tas bija nelaimes gadījums.

Klusums.

Par spīti visam savam izmisumam, Ilma jutās tik nevarīga kā nekad. Ar šausmām viņa atskārta, ka allaž bijusi stipra diezgan, kad vajadzēja kādu aizraidīt, padzīt, bet ir bezspēcīga, kad kāds jānotur . ..

Aizkrita durvis. Gundega dzirdēja, cik žēli, kā sūdzēdamās čīkstēja kāpnes zem Ilmas smagajiem soļiem. Parasti Ilma skrēja lejup pa trepēm viegli un ātri.

Pēc tam kādu brīdi virtuvē skanēja steidzīgas, satrauktas balsis, un tad uz kāpnēm no jauna bija dzirdami soļi. Ienāca Liena.

— Ilma stāsta, tu ejot projām, — viņa sacīja aizelsusies, it kā būtu skrējusi, nevis kāpusi lēnām palēnam, solīti pa solītim, pustrepē atpūzdamās.

— Jā.

Varēja dzirdēt tikai Lienas ātros, nevienmērīgos elpas vilcienus.

— Jūs nejautājat «kāpēc», vecomāt?

Te ir grūti dzīvot, — Liena sacīja klusi, kā nopūzdamās.

— Jums jau arī.

— Arī man.

liet var taču aiziet prom! — Gundega dedzīgi teica.

Lienas sejā iegūla tāla smaida atblāzma.

— Ak tu saulīt! Kur es varu aiziet? Kam manis vajag? Tādi ka es no šejienes aiziet tikai pa vienu ceļu.

— Es paņemšu jūs pie sevis!

Liena neticīgi pašūpoja galvu, vēl joprojām smaidīdama. Sīkiem solīšiem aiztipināja līdz Gundegas gultai un piemetās uz maliņas.

Kur nu, bērns, tu mani liksi, tev pašai nav sava kakta. Un cik 11u man vairs ko dzīvot. Vecs cilvēks jau tikpat kā vecs pulkstenis. Iet, iet, tikšķ, tikšķ, sāk pama-zītiņām stāties. Un uz vienu reizi — apstājas pavisam. Ritentiņi nodiluši, atsperītes nodilušas. Un pa kuru laiku, pats nezini. Gadi aiztek kā ūdens upē. Visu laiku tek, tek. Upe būtu it kā ta pati, bet ūdens cits . . .

Liena sakustējās, viņas rokās bija mezglaina bozīte. Ar to viņa kādreiz gāja tikai ganos, tagad — tipināja visur, smagi atmezdamās uz tās. Kad kopa cūkas, atslēja pret aizgalda malu, kad slauca govis — nolika līdzās. Arī virtuvē boze allaž atradās pa rokai. Un tagad augšā pa trepēm viņa laikam gan nemaz nebūtu tikusi bez tās.

Viņa mazliet piedauzīja pie grīdas ar to un sacīja:

— Redz, kur mans spēks sagājis — bozē.

Lienas smaids bija savāds, tikko jaušams. Tāda pati tāla, gaiša atblāzma vēl paliek debesīs, kad saule jau sen norietējusi un nāk nakts.

Kādi Jurģi sanāca, ne domāti, ne cerēti. Neslēpšu, Ilma mani sūtīja, lai tevi aizturot, pierunājot. Bet es nepierunāšu, kaut arī žēl. Ja lu zinātu, saulīt, cik sērīgi ir vecam cilvēkam tādā tukšā, klusā mājā. Kā tādā kapā, aprakts, aizmirsts.

— Bet pasaulē jau nav tikai Mežakakti vien!

— Tev nav, Gunīt. Bet man ir. Man Mežakakti ir pasaule. Es nenieka nezinu no tās šolaiku dzīves. Es par viņu neteikšu slikla, bet nepazīstu. Mana dzīve ir tur, kur manas jaunās dienas. Cilvēks jau dzīvo, saulīt, tikai, kamēr jauns. Vecumā tāpat mētājas, šur tur pieķer roku, atceras jaunību. Skat, kāda valoda iegriezās uz atvadībām.

— Man tevis ir ļoti žēl . .. vecmāmuļ, — Gundegas balss aizķērās.

Liena atplauka.

Saulīte mana labā! Tu nezini, cik labprāt es tevi aicinātu palikt. Bet lev būs labāk tur, projām. Esmu vecs, mūžu nodzīvojis, piekusis cilvēks. Ak, Gunīt, ja lu zinātu, kā esmu piekususi .. .

Liena meklējās pa jakas kabatu un beidzot izvilka divus nelielus sniegbaltus dūrainīšus ar rakstainu malu.

— Še, ņem.

Gundega paņēma.

Ko tu tik bēdīga uz mani skaties, Gunīt?

Gundega vēl aizvien turēja dūraiņus, kā bija tos saņēmusi.

— Uzvelc, pamēģini. Vajadzētu derēt, tev maza roka.

Gundega paklausīja. Cimdi derēja, kā adīti tieši viņai.

Viņa stāvēja savā vasarīgajā kleitā starp mantām, kas bija izmētātas uz grīdas. Viņa dūraiņus aplūkoja ar svešādu skatienu, negaidot metās pie Lienas un apskāva to.

— Kāpēc tu nāci augšā, vecmāmuļ! Tagad man ir tik briesmīgi grūti aiziet.

Liena noglāstīja viņas matus.

— Nekas, bērniņ, tu esi laba, stipra. Jaunībā vajag būt stiprai. Lai pēc tam, vecuma galā, nekā nevajadzētu nožēlot. Grūti ir nožēlot, kad itin neko vairs nevar par labu griezt.

Gundega atsēdās viņai blakus uz gultas malas.

Liena ar nenoteiktu rokas vēzienu parādīja visapkārt:

— Te bija Dagmāras istaba. Un Dagmāra aizgāja. Te bija tava istaba. Un aizej arī tu . . . Aizgāja Fredis. Visi aiziet. Kurš nu uz kurieni. Tagad mēs paliekam Meža-kaktos ar Ilmu vien. Kāda lepna, stalta māja . . . kāda nolādēta māja . . .

Smaids beidzot apdzisa viņas sejā. Un acis kļuva tukšas, bez siltuma, bez dzīvības.

— Man kādreiz te visam gribas pielikt uguni, —• viņa sacīja tikko dzirdami. — Lai deg, lai sadeg. — Tad pacēla galvu un turpināja tai pašā klusajā balsī: — Nebaidies! Tā jau tikai tāda veca cilvēka ērmīga iedoma. Ne jau Mežakakti vainīgi, ne tās četras kailās sienas. Es pati esmu vainīga . . .

Viņa sēdēja nekustīgi saliktām rokām, noliekusi galvu, tāpat kā toreiz, kapsētā.

— Vecmāmuļ, mīļā!

Liena pacēla galvu un atkal vāri pasmaidīja, raudzīdamās projām nezin kurp.

— Neklausies mani, Gunīt. Sadomājos, aizrunājos, — un piebilda aizvien klusāk, — tagad es palikšu viena.

Viņa piecēlās un, lūkodamās uz priekšu nekā neredzošām acīm, gāja kā pa melnu tumsu, izstiepusi roku, lai kaut kam neuzdurtos. Boze ik pa brīdim piesitās pie grīdas — skaļi, vienaldzīgi skaitot katru viņas soli.

Vecmāmuļ!

— Ko teiksi, bērniņ?

Es nevaru ... es palikšu . . .

Tad Gundega ņēma no čemodāna mantas laukā un ņtkal tikpat kārtīgi lika atpakaļ atvilktnēs. Viņa kravāja itin ka svešu veļu, kleitas un grnmatas no sveša čemodānā svešā kumodē, kustējās kā mehānisms, ko uzvilkusi kāda neredzama roka. Tā. Atkal viss bija savā vietā.

Pēc tam viņa piebīdīja krēslu pie atvērtā loga un, atbalstījusi elkoņus pret palodzi, sēdēja ilgi. Neviens nenāca, viņu netraucēja. Pamazām nodzisa diena, ko Gundega bija gaidījusi un kas nesa gaišu, skanīgu nosaukumu brīvdiena. Vasaras debesīs iemirdzējās dažas pavisam retas zvaigznes. Gundega nodomāja, ka tās ir tās pašas, vientuļās, skumjās, kuras caur izbirzušo šķūņa jumtu viņai bija rādījis Fredis.

Ilmas istabā sita pulkstenis. Un pēc tam Gundega izdzirda, kā, viegli iečīkstēdamās, lejā vērās durvis.

Virtuvē klusināti nošķinda skārda trauks, apslāpēti nobūkšķēja bulta. Tas, kurš pirmīt bija gandrīz nedzirdami staigājis pa virtuvi, tikpat klusu izgāja pagalmā, brīdi nevarēja saklausīt neko. Pēc tam atkal vērās durvis, no jauna noklaudzēja bulta. Priekšnamā nācējs iekāsējās, pēc tam viss aprima. «Diez kas tur vēl staigā tik vēlu?» nodomāja Gundega, jau laizdamās miegā.

5

No rīta ieradās Mētra, agri un apbrīnojami klusi. Parasti viņš nekad neatbrauca bez jandāliņa. Neris nezin kādēļ nevarēja virsmežsargu ieraudzīt ne acu galā. Rēja, lēca gaisā un, snaikstīdamies pēc Mētras zābako-tajiem stilbiem, žņaudzās ķēdes galā vai nost. Savukārt virsmežsargs nekad nespēja paiet sunim garām vienaldzīgi un, ja vien sieviešu nebija klāt, apveltīja to ar izmeklētiem lamu vārdiem. Saprotams, ka šādos apstākļos viņu abu attiecības laika gaitā nevarēja kaut cik uzlaboties. Jau pēc Nera plosīšanās vien varēja gandrīz vai pilnīgi droši uzminēt, ka ieradies tieši Saulvedis Mētra un neviens cits.

Bet šorīt pagalmā nopurkšķināja virsmežsarga «Ižs», tūlīt pēc tam atvērās durvis un, smaidīdams pa visu seju, ienāca arī viņš pāls.

— Ko ta Neris, ka nemaz nerēja? — nobrīnījās Ilma.

— Tavs modrais mājas sargs guļ un krāc, ka būdai jumts ceļas nost, — Mētra to pateica tādā kā uzvarētāja tonī, it kā viņam tur būtu kādi sevišķi nopelni.

— Ej nu, ej, — Ilma neticīgi novilka, bet tad pēkšņi saskaitās. — Tā jau mums ne tikai ķiršus var aplasīt, bet arī lopus izvest no kūts. Nu, pagaidi, slīmest!

Viņa izgāja pagalmā. Neris patiešām gulēja būdā, bet par to krākšanu Mētra gan bija piepušķojis klāt.

— Nu, paga! — Ilma atkal noteica, un viņas balss aizlūza no dusmām. — Dabūsi tu man, guļava, trūkties!

Viņa aplūkoja kūtspriekšā abas stibiņas, ar kurām parasti Liena dzina no kūts ārā lopus, un abas izbrāķēja. Tad viņa sadabūja krietnu nūju un piegāja pie būdas.

— Ilma! — viņai uzsauca Mētra.

— Ko-o? — Ilma atskatījās.

— "rikai tāpēc vien, ka viņš uz mani nerēja?... Tu laikam gribi, lai viņš man būtu ķēries pie rīkles?

— Runa nav par tevi. Ja viņš ir suns, viņam jāsarga, jārej .. .

Viņa pieliecās pie būdas un, bakstīdama iekšā, aizvien vairāk iedegdamās, atkārtoja:

— ...jārej ...jārej ...jārej ...

Mētra nepatikā viebās, bet sekot Ilmai Nera valstība, nomīdītajā puslokā ap būdu, kur smiltis bija pelēkas un sausas kā pelni, viņam, acīm redzot, trūka dūšas.

— ... jārej .. . jārej ...

Varēja sadzirdēt, kā nuja dobji būkšķēja būdas iekšpusē, atsizdamās pret ko mīkstu.

Ne smilkstu, ne ienešanās.

Kad pirmais apmātībai līdzīgais dusmu vilnis bija pārskrējis, Ilma, pēkšņi apjukusi, izslējās. Viņa stingi paskatījās uz būdu, tad uz Mētru un atkal uz būdu. Pēc tam nosvieda nūju turpat zemē, pieliecās, saķēra ķēdi un vilka.

Vispirms parādījās Nera galva, pēc tam mugura. Un nu suns gulēja uz sāniem smiltīs pie Ilmas kājām. Nera acis bija atvērtas, bet stiklainas, zobi mazliet atņirgti, likās, ka viņš vēl pēdējā acumirklī grasījies kādam kost. Mutes kaktiņā putas.

— Neri! klusā izbīlī sacīja Ilma.

Viņa pieskārās suņa pelēkajai mugurai. Atskārtusi patiesību, Ilma atkal paķēra nūju, ar kuru pirmīt bija bakstījusi būdā, uzlika pār ceii, ar skaļu brīkšķi pārlauza uz pusēm un aizsvieda.

— Tā es to neatstāšu, — viņa cieti teica, un viņas acis iezalgojās. — Es braukšu pēc veterināra.

Ilma, netrako, — mierinoši ierunājās Mētra.

Veterinārārsts nebrauks viena nosprāguša suņa dēļ.

Ilma spēji apcirtās:

— Tev tas ir tikai nosprādzis suns, bet man . . . mans uzticamais sargs. Ak dievs, ja nu Nerim piemetusies kāda sērga, ja nu visi lopi pagalam . . .

Metra atklāti pasmīnēja:

— Tev jau tūlīt tas babu vaimanas! Sērga! Bus kaut ko tāpat iekampis — un pagalam. Domā, daudz šim vajag.

— Padod nazi! — Ilma īsi sacīja viņam.

Mētra sameklēja kabatas nazi un atvāza to.

Ilma uzmanīgi pārgrieza suņa kaklasiksnu, atsvieda sāņus ķēdi, it kā tāpēc tam kļūtu vieglāk. Tad alkal salieca nazi, neskatīdamās Mētrā, pasniedza to viņam un apņēmīgi sacīja:

— Es tomēr braukšu pēc veterināra.

— Kas ir pagalam, to arī dakteris . . .

Paliec klusu! — pavisam negaidot Ilma Mētrām uzkliedza.

Virsmežsargs patiešām apklusa, vairāk aiz pārsteiguma nekā aiz bailēm.

Ilma izstūma pagalmā savu motociklu, uzsēdās uz tā tāda pati, kāda bija, ar visu priekšautu, un, nesacījusi nekā, pazuda ceļa līkumā. Mētra vēl brītiņu pagrozījās, nezinādams — gaidīt Ilmu atpakaļ vai braukt uz cirsmu vienam. Viņš lūkoja uzsāki sarunu ar Lienu, taču, kā parasti, sadūries ar pilnīgu neatsaucību, galu galā negribīgi devās pie sava «Iža». Kā lai izmelojas mežzinim, ja tas trakais sievišķis atkal sadomās nenākt darbā visu dienu . . .

Nezin kā Ilmai tomēr bija izdevies sameklēt un pierunāt veterinārārstu, — Mežakaklos viņa atgriezās, vezdama uz pakaļējā sēdekļa pusmūža vīru ar acenēm. Ārsts apskatīja Neri un nekādas sērgas pazīmes neatrada. Viņš domāja, ka suns esot vienkārši noindējies.

Tad Ilma veterinārārstu pārsteidza ar jautājumu, sak, vai viņš nevarot izsniegt attiecīgu izziņu. Ārsts mazliet padomāja, izgāja vēlreiz pagalmā apskatīt Neri un atgriezies sacīja, ka bez sekcijas nevarot. Ilma īsu brīdi domāja, sakniebusi lūpas, tad piekrita.

Liena viegli pieskārās viņas elkonim.

— Ko tu gribi? — Ilma, iztraucēta sarunā, nelaipni novaicāja.

— Nevajag . . .

— Kāpēc nevajag? Reiz esmu ķērusies pie visas šīs padarīšanas, atsaukusi ,.. — viņa pameta ar galvu uz ārsta pusi ... — To, ka Neris beigts, es jau pati redzēju. Gribu, kā nākas, līdz galam, līdz saknei . . .

— Nevajag, meit.

Ilma uzgrieza mātei muguru, mazliet kaunēdamās no ārsta par šo, kā viņai šķita, nepiedienīgo iejaukšanos, un sacīja tam, ka suns jāaiznesot aiz kūts, tur esot tāds sols, viņa pati palīdzēšot . . .

— Tagad es viņus nodošu tiesai! — Ilma teica Lienai pēc tam, kad ārsts bija aizvests atpakaļ uz Sauju. Viņas balsī ieskanējās neapvaldāma, pāri kūsājoša līksme.

Liena meitā paskatījās mēmās šausmās.

— Kurus nodosi?

— Ko tad citu — to baltkrievu bandu! Nu viņi dabūs trūkties. No-zā-ļo-tā-ji!

Sīkas rūgtuma rieviņas ievilkās Lienas mutes kaktiņos:

— Tu tā vien skaties, Ilma, ka viņi nenodod tiesai tevi!

Mani! — Ilma nievājoši novilka. — Vai viņiem ir pierādījumi?

— Un tev ir?

Ilma grūda ar pirkstu veterinārārsta atstātajā izziņā, tā ka uz papīra palika naga ievilkta švīka:

Re, melns uz balta.

Liena aizgriezās:

Tikpat labi to Neri varēja noindēt ... arī kāds cils.

Ilma strupi iesmējās:

Kam citam bija vajadzība zāļot Neri? Man varbūt? Tev?

— Tu aizmirsi, ka Neris ņēma ēdienu tikai no manis un no tevis, — Liena atgādināja.

Ilma noelsās. Viņa gribēja teikt kaut ko, bet aprāvās, negaidītās, nepielūdzamās patiesības satriekta. Viņa piegāja pie galda, paņēma veterinārārsta atstāto zīmi, paburzīja stūrīti un nelasījusi atkal nolika.

— Tad viņi to kaut kā apmānījuši, — viņa nedroši iesāka. — Viņiem tur ir vesela varza to puiku. Cits zog ķiršus, cits ... Es redzēju, viņam bija gandrīz pilna kabata . . .

Viņa ieklausījās, it kā sadzirdējusi laukā žvadzam ķēdi, un atskārta, ka tā tikai licies.

— Ak dievs, ko es lagad iesākšu bez suņa! Nevienu nakti vairs nevarēšu aizvērt acis. Jau tāpat, kad vēl bija Neris, man bieži likās, ka visur laužas iekšā, ka slēdz kūts durvis, ka pa lielo istabu kāds staigā. Nolādētie! Nu, ja es nevaru viņus nodot tiesai, tad viņi man samaksās dārgāk! Ar savu govi. Cik tur tādai ragainai muļķei vajag, lai apēstu naglu vai stiklu.

Viņa atmeta galvu un sāka smieties.

Liena sabijās.

— Nedari to! — Viņa lūdzās. — Apsoli man, ka tu to nedarīsi. Ilma, meitiņ!

Bet Ilma smējās.

Taču, par spīti draudiem, Gančariku govs palika sveika un vesela. Varbūt Ilmai pietrūka dūšas slapstīties pa svešām ganībām, varbūt viņu sabiedēja milicijas pilnvarotais, kas ieradās kādu ritu, vai ari viņa atskārta, ka pārlieku viegli ikviens varēs uzminēt vainīgo, ja ar kaimiņu lopiem tieši tagad notiks kāds negadījums .. . Kas to lai zina . . . Bet miliča ierašanās viņu gan pagalam iztrūcināja. Ieraudzījusi to pagalmā, Ilma uzreiz it ka neviļus pastiepās pēc šķūņa atslēgas, ātri nolika uz sola blakus ūdens spainim un uzmeta virsū dvieli.

Nē, viņa tūlīt redzēja, ka milicis nebija ieradies tādēļ.

Ilma to atskārta, ieraudzījusi, kā viņš aplūko suņa būdu, pie kuras zemē vēl gulēja ķēde. Viņa izgāja tam pretim pagalmā. Milicis sveicinādams pielika roku pie cepures.

— Vai tik mūsu kārtības sargs nav dēļ tā nelaimes gadījuma? — Ilma minēja un ar vēlīgu seju aicināja milici iekšā. Taču tas atteicās un lūdza parādīt, kur esot tas ķiršu dārzs.

Ilmas lūpu kaktiņi mazliet sadrebējās, it kā viņa tikai ar pūlēm apvaldītu smaidu: ak, ko nu ķiršu dārzs! Pusducis kociņu. Un tie paši veci, apsūnojuši greizi un pliki, nevis augļu koki, bet malka, biedrs milicis jau pats redzot.

Biedrs milicis jau redzēja gan, taču nedz piekrita, nedz iebilda Ilmai, un tieši viņa klusēšana to sāka uztraukt: «Ja nu tas mērglis tomēr nomiris ...»

— Kur suns? — viņš beidzot novaicāja.

Ak, suns? Biedrs milicis jau pats redzot, suns pagalam. Jā, jā, beigts. Aprakuši. Bet viņai esot izziņa, Ilma sarosījās, jaunas iedomas spārnota. Viņa kā lidot ielidoja istabā un sāka drudžaini vandīties pa atvilktni. Atrada.

Kamēr atbraucējs to lasīja, ilgi grozīdams pirkstos, Ilma aizgūtnēm stāstīja:

— Vai es nebūtu iedevusi pati tam Gančariku jaunākajam kādu ķiršu sauju? Mīļuprāt. Būtu atnācis, palūdzis. Bet tā, gaišā dienas laikā visiem taisni acu priekša kokā un šķin. Pašiem dārzā vesels lauzums, bet, nē, tāda suga, viņam vajag sveša, zagta . ..

Ilma aptvēra, ka ienaids pārāk klaji izlauzies balsī, un pēkšņi pasmējās, nespodri, mazliet aizsmakusi.

— Tādi jau tie puikas izsenis ir, kā saka, hi-hi, svešā dārzā garda kas ogas. Jā, un šitādu nelaimi. Suns tikmēr rāvās, kamēr dzelzītis pie siksnas — pušu gan un pats prom. Kā riktīgs zvērs! Es gan kliedzu, gan saucu — kur nu. No ka viņam tādas dusmas uzradās? Mūždien tāds rāms, paklausīgs.

Milicis pacēla acis no izziņas:

— Vai kāds to redzēja?

— Ko redzēja? — Ilma steigšus pārvaicāja. — N-nē .. . Kā tad, kā nu neredzēja! Radu meitēns, Gundega, un vel māte. Es jau saku, dzelzītis nost un pats prom. Saucu, kliedzu .. .

— To jūs jau stāstījāt, — viņš Ilmu pārtrauca. — Kas bija tālāk?

Ilma manīja, ka rīkle kļūst sausa. Pašas vārdi viņu bija nomierinājuši, viņa, klausīdamās to raitajā plūdumā, pamazām bija atguvusies. Ilmai šķila, ka tikpat pārliecinošiem tiem vajadzēja izklausīties arī svešām ausīm.

— Tālāk? — Ilma atkal pārvaicāja, nevarēdama īsti sakopot domas. — Talak es skrēju, paceļu puiku, ienesu istabā un .. .

— Uzreiz?

«Atkal...» trauksmaini nodomāja Ilma, aiz šī jautājuma sadzirdējusi apslēptu draudu.

— Es biju aiz šausmām kā apstulbusi, bet, tiklīdz atjēdzos . . .

— Tātad neskrējāt uzreiz?

Ilma manīja, ka viņu aizvien vairāk pārņem bailes. Prātā iešāvās, ka tosvētdicn Mežakaktu pagalmā nav bijusi viena, ka no krūmiem un aiz ēku stūriem lūkojušās svešas acis, lai . . . lai viņu tagad pazudinātu. Ja viņi varējuši nozāļot Neri, kas neņēma ne kumosu no sveša cilvēka, tad viņiem neiespējams nav nekas. Kas bija tie «viņi», to Ilma nemaz neapjauta. Kāds mīklains, draudīgs spēks, kas uzglūnēja tagad ik uz soļa . . .

— Tātad ne uzreiz? — milicis pārvaicāja.

— Skrēju, protams, — viņa nenoteikti atbildēja, — paķēru puiku un saucu audžumeitai, lai piesien suni, un pēc tam . ..

— Vai jūs kādreiz laidāt suni vaļā no ķēdes?

— Es? Nē, nekad.

— Kāpēc ne, ja jūs sakāt, ka viņš bijis ļoti rāms?

Ilma saknieba lūpas tik cieši, ka tās pārvērtās par

plānām, bālām svītriņām. Pēc tam sacīja:

— Sunim suņa tiesa.

To jūs labi pateicāt.

Viņa pameta žiglu, aizdomīgu skatienu miliča apaļajā, drusku mūsainajā sejā, bet neattapās, ko atbildēt.’

Vai viņš bieži tā norāvās?

— Vai suns? Nē-e . . .

Vai nav dīvaini, ka tieši toreiz? — milicis atlocīja saburzīto izziņas stūrīti.

— Iedomājieties, kāda sagadīšanās! — Ilma strauji iesaucās. — Taisni neticami! Es neticētu, ja nebūtu pati savām acīm redzējusi. Bet kad tieši kokā, gaišā dienas laikā . . . Un tomēr briesmīgi, šitā klupt virsū, līdz asinīm plēst. Es jau pēc tam spriedu, būs jāšauj tas suns vai nost. Citādi var vēl kāda nelaime notikt, var vēl kļūt traks.

Milicis atkal pagrozīja izziņu:

— Bet varbūt te kāds pārpratums, varbūt viņš nobeidzies no trakumsērgas?

Nē, nē, veterinārārsts taču ... — Ilma iesaucās un aprāvās, atskārtusi, ka palaidusi garām labu izde-vību.

«Ja Neris būtu kļuvis traks! Par traku neviens nevar dot galvu ķīlā, vismierīgākais lopiņš tad pārvēršas par meža zvēru . . . Bet varbūt šis, tas milicis, vaicā tīšām, lai es uzķeros uz makšķeres?»

Kādai vajadzībai jūs no veterināra prasījāt šo izziņu?

— Es ... es gribēju viņus nodot tiesai.

— Ko?

— Gančarikus. Tos, kuriem tas puika.

Kad suns bija beigts?

Nākamajā rītā.

— Vai nakti nemanījāt ko aizdomīgu?

Ilma padomāja. Viņas seja bija nekustīga, pat stinga, tikai acu izteiksme nemitīgi mainījās.

— Man liekas . . . suns pāris reižu tā kā ierējās . . .

— Vai jūs negājāt ārā skatīties?

Nē, ierējās, apklusa. Bet otrā rītā skatos — beigts. Un tad mani pārņēma tāds šausmīgs žēlums un dusmas, un tad es gribēju, lai tiesa . . .

Jūs taču pati gribējāt viņu likt nošaut!

Brīdi Ilma apjuka. Viņai šķita, ka milicis to vadā pa šķietami nevainīgu jautājumu kāpnēm, viņa kāpj, kāpj, un piepeši nodevīgi aizmetas kāja.

Es . .. es tad jau biju pārdomājusi ... — viņa atteica, pati manīdama, ka neizklausās visai pārliecinoši.

Milicis viņai pasniedza izziņu:

Paturiet par piemiņu.

Ko nozīmēja šie savādie vārdi, Ilma tā arī nelika gudra. Brīžam viņai likās, ka tie ir aizdomu pilni, ka tie slēpj sevī neizteiktu draudu. Viņa bijās no visa, no katras kustības, no vārda, no acu skatiena.

Milicis gribēja runāt arī ar Lienu un iegāja istabā. Par ko viņi tur sprieda, Ilma nezināja. Viņa stāvēja virtuvē, sasprindzinājusi ik nervu šķiedru un. aizturējusi elpu, ieklausījās, bet vairāk par klusinātu balsu murdoņu nesaklausīja.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA JAUNAIS NERIS

1

Pamazām aprima satraukums Gančariku Vitālija dēļ. Zēns gan vēl joprojām atradās slimnīcā, bet saplosītā kāja, par kuru iesākumā pat ārsts bija bažījies, vai tikai tā nepalikšot stīva ceļgala locītavā, pamazām tomēr atlaba.

Pāris dienu pēc milicijas pilnvarotā ierašanās Meža-kaktos Ilmai notika nepatīkama saruna ar mežzini. Sākās diezgan nevainīgi — ar pārrunām par sējumu ravēšanas jaunajiem plāniem, beidzās ar visai dzēlīgiem jautājumiem un piezīmēm: vai viņai tur, mājās, gadījumā neesot zvēru dārzs, kur katram ieklīdušam bērnelim gaišā dienas laikā ķeroties pie rīkles, un vai viņa, Ilma, patiešām esot tik trūcīga, ka nevarot savam sunim stipru ķēdi un siksnu nopirkt. Vajagot pildīt normas, tad jau par trūcību žēloties nevarēšot . . .

Mājās Ilma pārradās aiz dusmām zili melna. Pat tajā divpadsmit kilometru garajā ceļa gabalā viņa nebija paguvusi necik atvēst un nomierināties. «Izzvanījuši, nolādētie!» viņa domās lamāja nezin ko. Pievakarē viņa aizbrauca uz ciemata veikalu pēc baltmaizes un tūlīt sajuta, kā izmainījusies ļaužu izturēšanās pret viņu. Citkārt laipnā pārdevēja nepateica neviena lieka vārda, tikai «lūdzu» un «paldies», bet pārējie pircēji, vairums vietējie kolhoznieki, no viņas acīm redzami vairījās.

«Kā no kašķa apsēstas,» Ilmai iekrita prātā.

Kad viņa turpat veikalā piegāja pie pazīstamas sievas, tā visu acu priekšā pēkšņi novērsās. Viņai sejā iesitās asiņu vilnis.

— Ko ta tu, nepazīsti vairs? — Ilma sacīja, atskārtusi, ka izskatīsies vēl muļķīgāk, ja viņa vispār neteiks nekā.

Kaimiņu sieva atskatījās:

— Man arī ir trīs bērni, un es negribu, lai kādam no viņiem kādreiz . . . tāpat kā Gančarikienes jaunākajam ... — un piepeši, vairs nenocietusies, dusmīgi iesaucās: — Ak tu pūķis brunčos! Saraususi mantu un nu nezina, kā sargāt. Noķer mežā vilku un sien pie sliekšņa! Kad puikam par blēņām vajag ar bērza žagaru pa pakaļu, tad šī laiž zvēru virsū!

Visi cilvēki, kas atradās veikalā, klusēdami raudzījās šurp, un šajā klusēšanā bija neizteikts atbalsts tai, kas pašlaik kliedza uz viņu, Ilmu. Viņa jutās tā, it kā apkārt būtu augsts mūris.

— Ejiet kārties! — Ilma beidzot iesaucās aiz niknuma spiedzīgā balsi. — Mana māja, mana manta! Nekā jūs man nevarat padarīt!

Paķēra savu mugursomu ar maizes kukulīšiem, uzmeta vienu siksnu plecā un izdrāzās pa durvīm ārā. No veikala atskanēja skaļa čala, it kā tur visi būtu sākuši runāt reizē, tiklīdz bija aizkrilušas durvis aiz viņas. Ilma nojauta, ka viņai noskatās pakaļ, viņa pat sajuta nosodījuma un dusmu pilnos skatienus, un tādēļ līdz sētmalē pieslietajam motociklam centās iet lepni, ar paceltu galvu.

«Ubagi! Mēsli! Skauģi!...» katrs papēža piesitiens celītes akmentiņiem kā dzirksti izšķīla jaunu, nievīgu vārdu tiem lur, palicējiem.

Arī aizbraukt Ilma gribēja lepni, ātri, lai saceltos putekļu vērpetes, bet tas neizdevās. Motors negribēja klausīt, vecais motocikls izšķirīgā brīdī bija it kā sameties uz vienu roku ar tiem tur .. .

Viņa nomocījās ap motoru labu brīdi, līdz tas sāka pukšķēt. Bet, noripojis metrus divdesmit, atkal apslāpa. Un Ilmai likās, ka sadzird skaļus, zobgalīgus smieklus. Viņa iedegās niknumā pret motociklu, kas bija uzticīgi kalpojis visu savu mūžu. Viņai gribējās to sist, spārdīt kājām kā spītīgu dzīvnieku, ja . . . ja vien tas nebūtu smieklīgi un nožēlojami. Šeit, šosejas malā, gandrīz ciemata vidū.

Līdz mājām viņa tika ar lielām pūlēm.

Viss šis gadījums dziļi iespiedās Ilmas atmiņā, tas bija it kā iekalts akmeni, kur ikvienam uzrakstam spēj tikai pāraugt pāri brūnzaļā sūna, taču pilnīgi izdzēst nespēj pat laiks. Ikreiz, kad Ilma to atcerējās, viņa visa iedegās. Nē, ne kaunā, ne arī nožēlā, bet skaudrā niknumā pret visu un visiem, pret pasauli, kas pletās aiz

Mežakaktu robežām un ko nespēja pārvērst pelnos viņas gruzdošais ienaids .. .

Beidzot ar atvieglinājuma nopūtu Ilma uzzināja, ka «pierādījumu trūkuma dēj» viņai savainotā Gančariku Vitālija dēļ nekas nedraudot. Pamazām aizmirsās bažas un atgriezās pašapziņa. Taču tad atkal norisinājās kaut kas tāds, par ko Ilma bija domājusi ne vienu reizi vien, bet kas tomēr atnāca negaidot — kā jau allaž nelaime.

Kādu nakti ļoti vēlu ieradās Saulvedis Mētra. Meža-kaktos visi jau gulēja, un viņš tos uzcēla, nepacietīgi un skaļi klaudzinādams pie durvīm. Kad pienāca Liena un vaicāja, kas tur esot, viņš tai uzbrēca, lai taisot vaļā un daudz neprašņājot. Parasti Mētra pret Lienu bija izturējies, ja arī ne gluži bijīgi, tomēr ar zināmu cieņu vai, kā viņš pats mēdza sacīt, «meta līkumu». Liena atvilka bultu, nospriedusi, ka virsmežsargs piedzēries. Tomēr piedzēries Mētra šoreiz neizskatījās vis, kaut gan gadā nemaz nebija daudz tādu dienu, kad viņš nebūtu «kunga dūšā».

Ienācis viņš pameta ar galvu uz Ilmas istabas pusi un pavaicāja:

— Ilma iekšā?

— Kur citur lai būtu melnā nakti? — Liena atjautāja ar nepatiku.

Bet Mētrām, kas jau sen pieradis pie tā, ka Ilmas māte viņu nesaņem atplestām rokām, arī šoreiz strupā atbilde bijusi nebijusi. Viņš aizcirta priekšnama durvis, un viņa soļi noskanēja Ilmas istabā.

Liena gribēja iet atpakaļ gultā, taču palika virtuvē. Veca cilvēka miegs tramīgs kā zaķis, iztraucēts tas tagad bija projām.

Viņa dzirdēja, kā Mētra, klusinādams balsi, kaut ko aizgūtnēm stāstīja Ilmai. Nevarēja saprast ne vārda, cauri divējām durvīm skanēja tikai tāda neskaidra murmināšana. Pēkšņi Ilmas izsauciens:

— Dievs tēvs, ko lai mēs tagad darām?

— Klusu, — Mētra nošņāca.

Un atkal tā pati vienmuļā, svepstošā purpināšana.

Atvērās durvis, un ienāca Ilma. Viņa bija pilnīgi saģērbusies, lakats galvā, jaka aizpogāta līdz kaklam.

— Tu neguli? — viņa uzprasīja mātei.

Varēja redzēt, cik nepatīkami pašlaik Ilmai bija tikties ar Lienu.

— Varēji iet un likties uz auss, — viņa pēc brītiņa atkal ierunājās, nesagaidījusi Lienu aizejam.

— Ko tu mani tā raidi prom? — Liena mierīgi sacīja.

— Es tevi neraidu ... — Ilma minstinājās, — ... es tikai domāju . . .

Viņa piegāja pie sienā iedzītās naglas, kur parasti karājās šķūņa slēdzene. Tās nebija.

Kur atslēga? — Ilma nobijusies vaicāja.

— Kam tev vajag nakti?

— Ak dievs, liec tak mani mierā . .. Vai tev viss jāzina!

Es esmu tava māte, un man ir jāzina!

— Paklau, māt, — Ilma zaudēja pacietību. — Neesmu pusaugu skuķe. Nejaucies manās darīšanās. Izrunāsimies citreiz, rīt, parit. Bet tagad dod atslēgu!

— Es jau neesmu ņēmusi.

Melo! Atdod! — Ilma tikko noturējās, nesākusi kliegt, atcerēdamās, ka augšā taču guļ Gundega. — Ak dievs, nevelc garumā, tagad dārgs ir katrs brīdis.

— Redz, kur guļ tava zelta atslēga, — Liena gausi piecēlās, piegāja pie plaukta un parādīja aiz bļodiņu grēdas. — Tu jau kā traka. Sāc glabāt atslēgas un pati vairs neapjaud, kur.

Slēdzene patiešām gulēja pašā kaktiņā, kur neiespīdēja lampas gaisma. Ilma, atcerējusies, ka vakarā pati to nolikusi tur, metās pie plaukta, bet ilgi grābstījās gar sienu tādiem kā stīviem pirkstiem.

Ienāca Mētra, viņš izskatījās izspūris un nervozs.

Ko? Tu vēl kasies, Ilma? — viņš tai uzsauca.

— Klusāk! — Ilma lūdzoši izdvesa. — Gundega . ..

— Klu-sāk! — viņš izsmejoši novilka. — Gan arī tu bļausi, ja tevi bāzīs aiz . . .

— Kuš!

Beidzot Ilmas rokā paspīdēja liela, dzeltenīga metālā atslēga. Lienai bija taisnība, tā izskatījās kā no zelta.

— Mudīgi! — skubināja Mētra. — Man ķēve piebraukta pašā durvju priekšā.

Viņi steigšus aizgāja. Liena dzirdēja noklaudzam šķūņa durvis, rībam ratus. Aizbrauca projām un atkal griezās atpakaļ. Tāpēc Lienai nez kādēļ likās, ka tur ārā tam braucējam piemeties vadātājs. Cilvēks grib tikt projām no šejienes, bet aizvien atgriežas. Viņa nespēj ne uzsaukt, ne atturēt. Viņa var tikai klausīties, vērpt savu domu pavedienu, ieklausīties sevī un sajust, kā sāp sirds .. .

Cik smagi apzināties savu vainu, pusi mūža nest šo vainas apziņu kā akmens bluķi, sajūtot, ka nekas nav līdzams, nekas nav labojams. Ja toreiz viņa nebūtu uzstājusies par šīm precībām . . . Un liktenis taču bija devis viņai vēl vienu iespēju, tad, kad Ilma pārskrēja mājās, ievīstījusi lakatā veco pulksteni. Meita sniedzās pēc viņas, bet viņa... viņa bija it ka atgrūdusi tās roku. Viņa redzēja tikai tos divdesmit piecus hektārus zemes, augļu dārzu, septiņas govis, mājas sienu spodro baltumu, ak, varbūt redzēja arī ko citu, vecā Bušmaņa bramanību, šīs dzimtas šausmīgo alkatību, bet vienkārši centās to nesaskatīt. Pret Lejaskārkliem Mežakakti bija pils. Viņa pati no kalpa meitas bija kļuvusi par saimnieci Lejaskārklos, Ilma ieprecas Mežakaktos, un, kas zina, Ilmas meita varbūt . . . varbūt .. .

Ārā klusināti rībēja rati. Atkal atgriežas!

Ak, cik baigi! Liena pēkšņi iedomājās, ka tie ir bēru zirgi, kas tur brauc. Aizved vienu un atkal griežas atpakaļ. Viņa bija savā mūžā tik daudzkārt dzirdējusi pakavu klidzināšanu uz kapsētu ceļiem. Pirmoreiz sajuta šausmas, kad tēvu no mājas iznesa ar kājām pa priekšu. Viņas palika mātei, kalpa sievai, trīs meitas. Un Lienai, vecākajai, toreiz bija tikko sešpadsmit. Cik tas sen, taisni neticami sen! Liena tā pieradusi, ka ir veca. Liekas dīvaini, ka viņa kādreiz bijusi jauna. Jaunība allažiņ, viegla vai grūta, aizskrien līdzīgi putnam. Tikai vecums velkas, uz ķeģīša atspiedies . .. Liena atcerējās ļaudis sakām — esot žēl aizgājušās jaunības. Ir žēl? Nav žēl? Kas to lai zina . . . Grūti pat iedomāties nodzīvot visu atkal no sākuma. Spēka nav, gribas nav. Vai tiešām viņa kādreiz bijusi veikla, izdarīga, liela smējēja. «Tu jau esi žigla kā cielaviņa,» tā pirmajā gadā Lienai bija sacījis vīrs. Vārdi aiztecēja kā ūdens, bez prieka. Ja to būtu sacījis kāds cits, tad . . .

Jā, apprecējās viņa agri, drīz vien pēc tēva nāves.

Mātei toreiz, tai grūtajā laikā, visprātīgākais likās izprecināt meitas. Bet Martai bija tikai trīspadsmit gadu, Bertai — desmit, un tā izvēle, protams, krita uz viņu, Lienu. Pēterim piederēja nelielas lauku mājas — Lejas-kārkli, zeme nerādījās slikta. Liena bija iztēlojusies, cik skaisti tur ziedēs gaišsārtas pujenes un dzeltenas kreses. Pieticīgās kreses viņai aizvien atgādinās mātes puķu dārziņu, bet pujenes likās viņas ilgu piepildījums. Kalpu gaitās klīzdamas no mājas uz māju, viņas ar māli nekur nepaguva tās īsti ieaudzēt. Parasti pujenes, lepnās, izvēlīgas, neziedēja, tikai riesa lapas. Lai ziedētu, tām vajadzēja mālus, bet saimnieki parasti ierādīja kādu lāgā neiekoptu dārza stūrīti . . .

Cik bērnišķīgi un cik skumīgi sapņi! Bet ko Lienai kāds varēja pārmest, viņai bija sešpadsmit gadu. .la viņai toreiz kāds būtu ļāvis izvēlēties, viņa neparko neietu uz Lejaskārkliem. Bet neviens viņai pat īsti nepavaira ja, un, lai nekļūtu pārāk bēdīgs prāts, neatlika nekas cits kā stādīt mānīgas sapņu puķes dzīves liesajā zemē.

Pēc diviem gadiem viņai piedzima Ilma, un viņa nesūdzējās ne par ko. Bet tad kaimiņu mājās, Kalnakārklos, salīga puisi Jurģi. Un Liena pēkšņi it ka pamodusies apjauda, ka ir nelaimīga. Līdz tam viņa gluži vienkārši nebija zinājusi, kā viņai trūkst. Nu Liena uzzināja, ka viņai trūkst mīlestības . . .

Nē, nē, viņa palika godīga un uzticīga sieva. Un Jurģis . . . jau nemaz nezināja . . . Kauns, kāds kauns, cita vīra sieva, bērna māte, kas nes zem savas sirds jaunu dzīvību! Neprāts! To nedrīkstēja zināt neviens cilvēks visā pasaulē. Un tikai vienam — domām — nekā nevarēja padarīt. Varēja neskatīties uz Kalnakārklu pusi, varēja aizspiest ausis, ja dzirdēja Jurģa balsi. Bet domas gāja savu ceļu, brīvas kā vēji, ko nav iespējams iesprostot nekādā būrī . ..

Liena bija dzirdējusi, ka bērns kļūstot līdzīgs tam cilvēkam, par ko domājusi māte, iznēsādama viņu zem savas sirds. Liena staigāja, neprātīgu cerību spārnota. Bērns piedzima nākamajā pavasarī, kad Jurģis jau atradās tālu, svešā pagastā. Piedzima dēls, kam, protams, nebija ne mazākās līdzības ar Jurģi. Bet Lienas sapņi jau bija tā sajaukušies ar īstenību, ka viņa pati vairs nesaprata nekā. Viņa dēlu iesauca par Juri un atdeva tam visu savu lielo, nepiepildīto mīlestību.

Četru gadu vecumā, pirmā pasaules kara laikā, Juritis nomira ar difteriju. Bāla bēru fotogrāfijā bija viss, kas palika. Ar Jurīti Liena apraka savus sapņus, ilgas, mīlestību, dzīvi. Viņai tad bija divdesmit četri gadi.

Liena atcerējās, ka fotogrāfijā ir skapī zem veļas, bet viņa necēlās, lai sameklētu to. Viņa redzēja to acu priekšā: mazs zārciņš, zēna seja no sāniem, degoša svece. Viss. Viena vienīga zvaigzne dzīves skumjajā, tumšajā naktī.

Ilma bija tikai nemīlamajā vīrā atsitusies meitene — tā piere, mati, stingrām līnijām veidotais zods, tā gaiļa un raksturs. Dzīvais atgādinājums, ka Lienas mūžā nav bijis laimes. Viņa nekad nav mīlējusi Ilmu tā kā Juri, viņa to apzinājās, allaž juzdamās meitas parādniece. Viņa bija Ilmu izprecinājusi uz lepnajiem Mežakakticm, lai nolīdzinātu šo parādu. Bet vēlāk, kad, vecajam Buš-manim dzenoties pēc lielsaimnieka bramanības, Meža-kakti gandrīz nonāca zem āmura, Liena nevilcinādamās pārdeva Lejaskārklus un visu naudu, līdz pēdējam santīmam, atdeva Ilmai . . .

Tagad, sēdēdama pustumšajā virtuvē un dzirdēdama šķūņa durvju virināšanu un apslāpētās balsis, viņa piepeši centās iedomāties, kā izveidotos cilvēku likteņi, ja ... ja viņa toreiz nebūtu pārdevusi Lejaskārklus. Kas būtu noticis ar Ilmu, Frici, Fredi un arī ar viņu pašu? Taču, lai cik Liena domāja, nekā iztēloties nespēja. Viņa nekad nebija nožēlojusi, ka toreiz paglābusi Ilmu no trūkuma, bet tieši šonakt, kad pagalmā rībina rati, kaut kur vezdami zagtu mantu . . .

Mans dievs, kas gan viņai ienāk prātā! Kā viņa bija rīkojusies toreiz, kad Mežakakticm draudēja ūtrupe, gluži tāpat droši vien būtu rīkojusies kura katra māte. Tomēr . . . Tomēr . . .

Kad, pa kuru laiku Liena no «Mežakaktu glābējas», no «mīļās māmuliņas», kurai kā atlīdzību par zaudētajiem Lejaskārkliem solīja mūža maizi, savu istabiņu un bezrūpīgas vecumdienas, bija pārvērtusies par kalponi bez algas? Par kalponi vecajam Bušmanim. Tāpat kā

Fredis . . . Bija labi tādi radinieki — Liena, Fredis. Buš-manim nevajadzēja algot puisi un meitu. Un četrdesmitajā gadā, tad jau viņam bija mute līdz ausīm — kalpu neesot, viss apstrādāts un apkopts pašu rokām . ..

Kad, pa kuru laiku Ilma tā ieauga šajā Bušmaņa alkatībā? Jaunās dienās viņa taču tāda nebija. Gadi, gadi . . . No Mežakaktiem varēja tikai aiziet vai piesūkties ar to visu, līdz pēdējai šķiedrai. Ilma mēģināja aiziet, bet tā bija viņa pati, Liena, kas, iejūgusi zirģeli, to aizveda atpakaļ. Viņa, viņa, viņa . . .

Laukā pletās gaiša vasaras nakts. Varēja sadzirdēt, kā ielejā miegaini griež grieze. Pa atvērto logu kaut kur no tālienes plūda šurp briestošas labības smarža. Un viss izstrāvoja mieru. Tikai Mežakaktos miera nebija.

Liena izdzēsa lampu, bet gulēt negāja, sēdēja tāpat pie virtuves galda, klausīdamās āra skaņās un vairīdamās no tām.

«Cik es esmu piekususi,» viņai atkal ienāca prātā. Bet šī doma nebija pārmetums kādam vai apsūdzība, nē, tā bija gluži vienkārši kā skumīga, ierasta nopūta. Liena atskārta, ka ir piekususi ne vien no šīs dienas darbiem, no bezmiega nakts, no uztraukuma. Nogurusi no dzīves, no smagās vainas apziņas ... Ko viņa darījusi, lai Ilma būtu citāda, kā centusies pasargāt no tā lietuvēna, ko nevar aizdzīt pat ar pīlādža nūju, — no mantkārības, no tās šausmīgās, riebīgās, mūžīgās nepieticības, kad manta pārvēršas par elku, par dievu? . . . Nekā viņa nav darījusi. Un tagad, tagad par vēlu.

Ilma ir itin kā iejūgusi ratos alkatības zirgu un laiž auļiem pāri visam, pāri citu sirdīm un galvām. Un viņa, Liena, ir piesieta pie šiem ratiem, viņa nevar tos apturēt, viņai atliek tikai skriet līdzi, cik ilgi vien pietiks spēka . . .

Atkal!

Liena sarāvās un nodrebēja. Laukā atskanēja smags būkšķis.

«Krauj dēļus...» viņa nodomāja. «Gribēja vest projām rīt pievakarē, bet ved tagad, naktī.»

Kurp ved? Uz citām mājām? Uz mežu? Kas noticis? Ilma nekā neteica, viņa vispār nesaka ne vārda par to, ko abi ar to virsmežsargu kārto. Kāpēc allaž vispirms atved uz Mežakaktu šķūni un tikai pēc tam projām? Dēļus, malku, nez kādus maisus . . .

Zagta manta!

Un Ilma . . . Ilma viņsvētdien nopirka Derumos sev pulksteni, skapī stāv nauda jaunam motociklam . . . Solīja Lienai kurpes.

Viņa atteicās. Ar aukliņām sasietajās gumijas botēs tagad, vasarā, kājas suta nost, bet viņa atteicās. Viņa negribēja . . . par tādu naudu.

Toreiz, kad te bija ieradies milicijas pilnvarotais, Lienu it kā kūdīt kūdīja kāds — pateikt visu, novelt no sevis smagumu, ko nest vairs nepietika spēka. Pēdējā brīdī viņa savaldījās. Ak dievs, ko viņa gribēja darīt — nodot savu meitu!

Un arī tagad, kad, acīm redzot, bija noticis kaut kas nelāgs, ja jau Mētra atskrējis nakts melnumā, viņas sirds drebēja bailēs — kaut nu ar Ilmu neatgadītos kas ļauns. Ar Ilmu, kuras dzīvē vainojama arī viņa. Pretrunas Lienu mala kā divi dzirnu akmeņi.

«Kaut nu viss beigtos labi!» viņa tikai domāja, it kā mēmā lūgšanā grieztos nezin pie kā, pati nezinādama, kādu saturu gribētu ielikt šajā īsajā vārdā — «labi».

Pēc tam vairākas dienas Ilma bija ļoti uztraukta. Gadījās, pēkšņi dienas vidū pārskrēja mājās no meža un aizgūtnēm izvaicāja Lienu, vai neesot kāds nācis un ko vaicājis. Pāris reižu slapstījās pa krūmu malu, kā vil-cene vērodama pati savas mājas. Bet Mežakakti parasti bija klusi un vientuļi, kā aizmiguši. Vienreiz viņa redzēja Lienu ņemamies pa sakņu dārzu, otrreiz mežmalā ganam lopus. Ja Lienai būtu suns, tas noteikti pamanītu Ilmu, bet pati Liena nemanīja. Tikai Brūnaļa pacēla galvu un palūkojās uz to pusi.

Reiz, kad Ilma jau gribēja aiziet, viņa ieraudzīja kādu vīrieti. Tas šķērsoja Mežakaktu pagalmu, mazliet pagrozījies sētsvidū, pamanīja Lienu un nāca šurp, uz pļavmalu. Elpu aizturējusi, viņa mēģināja sadzirdēt, ko tie abi runāja. Taču spēja saklausīt tikai pa retam vārdam, kas bez kopsakara bija nesaprotami un tieši tādēļ likās mīklaini. Bet jebkura mikla var slēpt sevī briesmas . . .

Liena svešajam kaut ko rādīja ar roku, kā Ilmai šķita, tieši uz šķūni. Pēc tam svešais aizgāja. Bet, līdzko svešinieks bija pazudis skatienam, Ilma iznāca no krūmiem un steigšus metās pie Lienas, to pavisam pārbiedēdama. Ko tas vīrišķis prasījis un kāpēc Liena rādījusi uz šķūni.

— Uz kādu šķūni? — tā izbrīnījusies pārvaicāja. — Es rādīju ceļu uz mežniecību.

Bet Ilma nerimās — vai arī Lienai nav licies, ka svešais aizdomīgi aplūkojis ēkas, un kāpēc viņš tik ilgi grozījies pagalmā.

Liena beidzot pavērās Ilmā, kā raugās uz smagi, nedziedināmi slimiem, un klusi sacīja:

Tu esi kā bez prāta!

Izrādījās, svešais esot atbraucis no Cēsu puses, gribot te pieteikties par mežstrādnieku. Liena parādījusi tuvāko ceļu uz kantori.

Taču Ilma neticēja. Viņa aizdomīgi prašņāja atkal un atkal un ilgi nerimās.

Bet vakarā, jau notumsā, Liena, slēgdama kūti, ieraudzīja, ka gar lielo ābeli snaikstās kāds stāvs. Tā bija antonovka, kurai āboli nāca gatavi tikai uz septembra beigām, vecs koks ar dobumu, ko Fredis savā laikā bija solījies aizpildīt ar cementu vai māliem. Šķīt vēl galīgi zaļos un cietos augļus, protams, nevienam nenāca ne prātā.

Liena paklusām piegāja klāt. Ilma.

— Ko tu te dari?

Zemē, zālē, pēkšņi nokrita neliela, sviestpapīrā satīta paciņa.

— Ka tu mani pārbiedēji! — viņa sacīja, gandrīz sastingusi aiz spējām izbailēm, un, tikai cik necik atguvusies, liecās vīstoklītim pakaļ.

— Kas tur ir?

— Klusāk! Ilma nošņāca. — Es te satinu naudu. Tonakt iebāzu . . .

Lienai nevajadzēja jautāt, kas tā par nakti un kur Ilma naudu ielikusi. Kā melna mute ābeles pelēkajā stumbrā vīdēja dobums.

— ... bet tagad man vajag divus trīs simtniekus. Ko šuvējai samaksāt un vēl kurpēm. Gundegai nāk dzimšanas diena.

Ilma vēl pačaukstinājās pa vīstoklīti, pēc tam atlikumu iebāza atpakaļ dobumā.

— Kāpēc tev tā nauda jāglabā nevis mājā, bet šite? — Liena parādīja uz ābeli.

— Ak tā . . . — Ilma mēģināja neveikli pasmieties. — Mežniecībā komisija.

— Vai tā komisija tīko pēc tavas naudas? — Liena turpināja ar veca cilvēka sīksto stūrgalvību.

— Ak, tu nekā nesaproti! — Ilma izvairīgi attrauca un gāja projām. Māte gausi sekoja.

«Kā suns...» viņa domāja par sevi, bet, dīvaini, neizjuta aizvainojumu. Pēc tās mokošās, bezmiegā un rūgtos pašpārmetumos aizvadītās nakts Lienā bija radusies savāda, agrāk nepazīta vienaldzība. Ka priekškars tā atdalīja no Lienas apkārtējo pasauli, dzēsa tās krāsu košumu, bet reizē pasargāja no jaunām sāpēm . . .

Virtuvē Gundega noņēmās ap vecu divriteni. Viņa to bija atradusi pažobelē, pašā kaktā, zirnekļu tīmekļiem un ilgu gadu putekļiem klātu, un nonesusi lejā. Tikai ar slapju lupatu noslaucījusi, viņa ieraudzīja, cik nožēlojams un bezcerīgi sagrabējis ir šis kādreizējais braucamais rīks. Tas, ka trūka riepu, vēl bija pati mazākā vaina. Bet arī rāmis izskatījās pagalam sašķobījies, daudzi spieķi pušu, un viens pedālis karājās ka izmežģīts. Divritenis bija savu mūžu nokalpojis, un droši vien nekāda vara tam vairs nespēja atdot dzīvību . . .

Ilma, brītiņu noskatījusies, kā Gundega tur noņemas, beidzot sacīja:

— Tam tu liec svētu mieru. Negribu, lai nosities. Atbrauktu kāds lūžņu vācējs, atdotu. Būs tā pažobele vienreiz jāizlīra, pievairojies grabažu.

— Es tur redzēju arī tādu tīri labu sienas pulksteni.

Ilmas pierē starp uzacīm ievilkās divas īgnuma rie-

viņas:

— Pulksteni?

Jā, tādu vecmodīgu, ar lielām bumbām.

Ilma nokāsējās:

Izsviedīsim arī to.

— Vai tad neiet?

— Iet vai neiet, vienalga, izsviedīsim, — Ilma noteica stingri, kā pasludinot spriedumu.

— Nesaprotu, — Gundega tomēr iebilda. — Kāpēc jāsviež laukā, ja iet?

Ilma nesacīja nekā.

Apklusa arī Gundega un pacēla šķindošo un grabošo velosipēdu, lai stieptu atpakaļ uz pažobeli. Durvīs viņa drusku aizķērās, un tad «izmežģītais» pedālis ar troksni nokrita uz grīdas. Viņa noliecās un pacēla to.

— Krāms un krāms, — Ilma vēl piebilda. — Žēl, nezināju, ka tev tā kārojas pēc riteņa. Jaunnedēļ tava dzimšanas diena, būtu ņēmusi un uzdāvinājusi.

— Paldies, krustmāt, nevajag ... — Gundega atsaucās. — Gan jau es pati, kad dabūšu avansu . . .

Ilma lūkojās viņā, aizvien no jauna brīnīdamās, cik ļoti, taisni neticami, Gundega pārvērtusies. It kā būtu cita meitene, ne tā, kas rudenī staroja pateicībā par vienkāršo strīpaino štāpeļdrānu, par to, ka viņu nebāra izbērto rozīņu dēļ . . .

— Kāpēc tad ne? — Ilma atsāka, lai saruna nebūtu tik strupa. — Esi jau ne mazumu te strādājusi un plēsusies. Skat, drīz jau būs gads apkārt, kopš tu dzīvo pie mums! Nebūtu man cita dāvana padomā, nudien, uzdāvinātu riteni. Grūti jau katru dienu tev izstaigāt to gaisa gabalu līdz fermai.

— Kas tur par grūtumu līdz fermai vien! — apstādamās uz sliekšņa, Gundega atskatījās. — Bet līdz Sau-jai gan.

— Līdz Saujai tak var likt ar autobusu.

— Autobuss, krustmāt, tā neiet, kā man vajag.

— Kā tad tev vajag?

— Lai es vakarā tiktu atpakaļ.

— Bet ap pusastoņiem jau tieši nāk!

Gundega pat pasmaidīja, mazliet uzjautrināta par Ilmas ncattapību:

— Pusastoņos man par agru. Tad vēl nebūs beigušās stundas.

Ilma veltīgi pūlējās apslēpt savas izjūtas. Gundega tūlīt redzēja, ka jaunā ziņa tai nav pa prātam.

— Tātad tomēr.

— Es jau iesniedzu dokumentus. Man par pirmo ceturksni ir liecība. Sākšu mācīties no novembra. Novembris. decembris . . . Novembrī sniega vēl nebūs, bet varbūt decembrī uzsnigs. Tad es varēšu braukt uz Sauju ar slēpēm . . .

— Un man tu nekā neteici? — Ilma pārmeta, nenoklausījusies līdz galam, un pēkšņi satrūkās no iedomas, ka tūlīt, tūlīt Gundega sasliesies tāpat kā viņreiz Dagmāra un atcirtis: «Es esmu pilngadīga.»

Taču nē, tas nenotika. Gundega tikai nobrīnījās:

— Teicu gan. Pavasarī. Un jūs, krustmāt, jau nekā neiebildāt.

Ilma atcerējās. Tas, ko viņa toreiz bija sacījusi, varbūt patiešām Gundegas ausīs neizklausījās ka iebildums.

— Par . . . par ko tad tu esi tā sadomājusi mācīties?

Gribu vispirms pabeigt vakara vidusskolu.

Un kāds no tā būs labums?

Gundega pacēla acis, tik pārsteigta par šādu jautājumu, ka pirmajā mirklī pat neattapa, ko atbildēt. Viņa tikai pieslēja divriteni pie sienas, pret kuru tas atsitās nošķindēdams, ka sūdzēdamies par to, ka iztraucēts no pažobeles mierīgā pakrēšļa.

— Es, krustmāt ... es taču daudz ko zināšu. Un, ja paveiksies, tad varēšu mācīties tālāk, varbūt studēt.

Rakstīt tu proti un grāmatā lasi . . .

Ret ar to vel ir par maz! — Gundega iesaucās.

Maz? Bet saki man: kas ir daudz? Ņem to pašu, to tavu sarkanmataino, kā viņu . . .

— Žauna.

Jā, Žauna. Tu stāstīji, viņa vidusskolu beigusi. Domā, tām Žaunas cūkām dikti vajadzīgas viņas gramatikas vai trigametrijas? Tām cūkām no viņas gudrībām i aste nepakust. Vai ņem to garo šķeislu, viņas brāli, zoolehniķi. Esot pašu augstskolu, kādu tur akadēmiju pabeidzis. Tak tādus pašus mēslus brien pa tām kūtīm kā cits bez visas študierēšanas. Es nezinu, cik tādam maksā algu, bet diez vai būs maz pilns tūkstotis.

— Ja visu pārvērš tikai naudā ... — iesāka Gundega, bet Ilma no jauna viņu pārtrauca:

— Atceries to sievišķi no Dcrumiem ādas jakā, to, kas nopirka Ingu. Viņa labi ja pāris ziemas skolā gājusi un braukā ar «Volgu» kā lielmāte. Bet viņas lepnajā mājā īrē istabu rūpkombināta grāmatvede un pa brīviem brīžiem ravē viņas dārzu. Tā grāmatvede maksā par deviņus metrus lielu istabiņu pusotra simta un vēl ravē. Bet šī, tā ādas jaka, komandierē. Redz, kā tai dzīvē ir!

— Tādu ādas jaku nav daudz! — ar kaismi sacīja Gundega.

Ilma nemaz nedomāja iebilst un lēnprātīgi piebalsoja:

— Skaidrs, ka nav daudz. Bet kāpēc, teiksim, man un tev ncbfit starp tiem nedaudzajiem, kas braukā ar savu automašīnu un neskaita kapeikas? ...

— Es tomēr iešu uz skolu, — Gundega cieti teica.

— Bet darbs?

— Strādāšu tāpat kā līdz šim.

— Redzi, — Ilma sacīja ar zināmu nedrošību, — ja tu dienu būsi fermā, bet vakaru skolā, kas tad notiks ar vecomāti? Viņa tāpat jau tikko turas kājās . . .

Gundegai tikko jaušami nodrebēja mutes kaktiņi. Ilmai likās, ka visu izlasa meitenes atklātajā sejā. «Nu ir trāpīts ...»

— Citi veci cilvēki viņas gados un tik slimi sēž uz mūrīša, Gunīt. Bet mūsējā kustas — vai rīts vai vakars. Man sirdsapziņa neatļauj uzkraut viņai vēl vairāk darba.

— Kā jūs teicāt, krustmāt?

— Es sacīju, man sirdsapziņa . . .

Ilma aprāvās. Ap Gundegas muti bija rūgts smīns.

Nē, patiesi, šo skuķi viņa vairs nepazina, vai tad tā bija kautrā, bailīgā Gundega? ...

3

Matisone, droši vien labu gribēdama, bija izkārtojusi Gundegai šo dienu brīvu. Bet pati Gundega, Lienas vietā izdzinusi lopus ganos, skumji nodomāja, ka labāk būtu tur, fermā. Liena atkal bija savārgusi un no rīta ilgi grozījās, kāsēja un pat aizelsās, pirms tika uz kājām. Iemīcīja mīklu, lai izceptu kliņģeri, nolika raudzēt uz plīts malas, bet pati no jauna atlaidās guļus. «Tikai uz mazu brītiņu,» viņa kā atvainodamās sacīja. Taču pēc j>āris stundām, kad Gundega pārnāca no ganiem, mikla jau gāja pāri malām, bet Liena vēl aizvien necēlās.

— Padod bozīti! — viņa palūdza vārgā balsī.

Guli, vecomāt!

Nē, nē, — Liena tiepīgi iebilda, — dod šurp. Jā, vispirms atnes zāles. Tās, ar to zilgano zīmīti, cukurs man ir tepat kaut kur pašai.

Gundega redzēja, kā izžuvusī, dzeltenā roka pazuda zem spilvena, lai izvilktu papīrīti ar diviem cukurgraudiem.

— Iedzeršu drapēs, — Liena runāja, — celšos augšā un izcepšu. Tāpat jau tev, bērns, tāda sērīga tā dzimšanas diena. Un ko uzdāvināt arī nav nekā jēdzīga.

— Nevajag, vecmāmuļ! — Gundega sacīja, skaitīdama zāļu pilienus. — Divdesmit, divdesmit viens, divdesmit divi . . . Tas taisni ir labi, ka man ir brīvdiena. Tu vari pagulēties, atpūsties. Divdesmit deviņi, trīsdesmit . . . Pieliks?

— Bet kad tu pati pūtīsies?

— Es jau esmu jauna . . . Še, ņem zāles ...

— Gunīt?

— Jā?

Atver lādi. Parakņājies tur pašā apakšā, tur jābūt tādām siltām zeķēm.

Vai tad tev salst, vecomāt? — pabrīnījās Gundega, taču pacēla lādes vāku un pec brītiņa zeķes patiešām atrada. — Vai vilksi kājās?

— Kur nu es, zem biezās segas? Tās es izadīju pa vakariem. Ņem, bērns, sev. Nekā cita man nav ko tev dāvināt. Rupjas jau ir, un tagad jaunie uz tām plānajām, smalkajām . . .

Zeķes tiešām likās parupjas, diezgan asas, bet tām ziemas salā vajadzēja būt siltām. Lienai, adot pēdu, bija nosprucis valdziņš . . . Gundega atcerējās apbrīnojami rūpīgi nostrādātos baltos dūrainīšus, ko Liena viņai dāvinājusi viņreiz . .. Dūrainīši un . . . un šīs zeķes. Tie bija vienlaikus gan vienkārši priekšmeti, gan kilometru stabi Lienas ceļā, tie apliecināja, cik milzīgas, diendienā gandrīz nemanītas pārvērtības notikušas ar Lienu.

Kāda nežēlīga, cieta roka it ka aizžņaudza Gundegas

M8 kaklu. Gribējās raudāt. .. tieši par to nosprukušo valdziņu.

— Bet es, vecmāmuļ, tev neesmu uzdāvinājusi neko, — viņa pēc brītiņa sacīja ar pašpārmetumu. — Ko tu gribi, kad es saņemšu avansu?

Lienas pleci nodrebēja klusos smieklos:

— Vai, saulīt, man jau nekā nevajag! To, ko vajag, tu jau redzēji turpat, lādē.

Gundega atcerējās, ka redzējusi divas segas, palagus, lielu villaini. Ak jā, un melnu kleitu, un tādu pašu melnu šalli ne šalli, lakatu ne lakatu. Atgaiņādama šīs domas, viņa steigšus sacīja:

— Es zinu, uzdāvināšu tev kurpes. Brūnas. Tu gribi ar siksniņu vai šņorīlēm? Tev būs labāk ar šņorītēm, tad tu varēsi iet ganos, citādi ar tām . . .

Viņa pacēla vienu boti, kas mētājās turpat pie gultas. Kādreiz droši vien to varēja aizpogāt, taču laika gaitā pogas bija izplīsušas, un Liena ar īlenu bija izdūrusi caurumiņus un ievērusi saites. Bet arī saites izskatījās jau nodilušas, divās vietās sasietas rupjā, neglītā mezglā. Purngalā zole bija atplīsusi, un tāpēc šķita, ka bote skumji smaida ar lielu bezzobainu muti.

Gundega pieliecās un nolika atpakaļ saplīsušo gumijas apavu, kas bija tāds pats vecs un droši vien tāpat ilgojās pēc miera kā viņa saimniece.

Liena atkal lūkoja celties, bet pēc tā, cik viegli viņa padevās Gundegas pierunāšanai, varēja noskārst, ka patiesībā viņa jūtas ļoti vārga.

— Nu, labi, — Liena teica, — ja tu gribi . . . Sašķin pupas, saroc kartupeļus un sasutini. Un pienu, kad izslauksi, ielaid akā. Ilma teicās nākt pusdienās, salūko kaut ko. Bet es varbūt līdz tam laikam piecelšos. Gurķi palika neiesālīti. Ak tētīt, un lapas vajag cūkām . . .

Lai visu apdarītu, Gundegai nācās rosīties teciņus vien. Un atkal, tāpat kā ikreiz, kad viņa mājās palika saimniekot viena, Gundega ar izbrīnu, neticību un pat šausmām domāja par to, kā Liena diendienā varēja tikt galā ar visu šo saimniecību. Kā visu to spēja paveikt veca, slima sieviete, kas no rītiem tikai ar lielām pūlēm piecēlās no gultas?

Un negaidot atkal iznira bērnības aina ... Uz apledojuša bruģa bija pakritis maizes izvadātāja zirgs, bet vedējs, nepacietībā un dusmās iededzies, ar pātagu to sita..... Pakavi slīdēja uz glumajiem akmeņiem, zirgs kādu bridi izmisīgi pūlējās piecelties, bet pēc tam nemēģināja vairs, tikai ar briesmīgu vienaldzību panesa sitienus. Beidzot cilvēks apžēlojās un bēri izjūdza. Zirgs uzslējās uzreiz, nesteigdamies, bet ari nevilcinādamies, ar to pašu trulo vienaldzību, bez prieka par atbrīvošanos no sāpēm . . .

Pusdienās pārradās Ilma. Izlīda no krūmiem, atkal pa ieradumam kādu mirkli cauri alkšņiem pavērojusi mājas. Mētra vēl joprojām nerādījās. Patiesību sakot, viņi tonakt tā arī bija norunājuši, ka viņš nebrauks, «kamēr viss būs cauri». Bet nu pagājušas jau pusotras nedēļas. Un šodien atsveķotājs, cirsmai garām braukdams, bija apstājies un pastāstījis jaunumus. Virsmež-sargs esot atlaists no darba. Pirmajā satraukumā Ilma jau bija nolēmusi pēcpusdienā sēsties uz motocikla un aizbraukt uz kantori pēc noteiktākām ziņām. Taču drīz viņa pārdomāja: diez vai bulu gudri patlaban pašai bāzt degunu mežniecība. Un Metram taču vajadzēja atnākt, viņš nemaz nevarēja ta pazust.

Virsmežsargs nav rādījies? — bija Ilmas pirmie vārdi Gundegai.

— Nē, krustmāt.

Ilmas pierē ievilkās ierastā īgnuma grumba, tad tā pamazām sāka izlīdzināties, jo viņa, acīm redzot, atcerējās, ka Gundegai ir dzimšanas diena.

— Apsveicu tevi, Gumt. Šorīt aizskrēju mazā gaismiņā, nemaz nepaguvu. Nāc uz istabu, parādīšu tev, ko gribu dāvināt.

Gundega iegāja.

Tas bija dārgas dāvanas. Maksaja droši vien ne mazāk par divriteni, pēc kura kāroja Gundega. Kleitas drāna bija smalka un balta, zīds ar liegu čaukstoņu izslīdēja caur pirkstiem. Arī kurpes — baltas, tāpat nelielā rokassomiņa.

Ilma beidzot apskāva Gundegu un noskūpstīja to uz pieres:

— Uzvelc mugura!

Gundega pieķēra sevi pie nepiedienīgas domas: viņa šajā brīdi bija atcerējusies, ka jānokāš kartupeļi veprim, lai nepārplīst miza. Atskārta — šīs ikdienas rūpes ienākušas prātā tādēļ, ka nav īsta prieka.

Viņa uzāva jaunās kurpītes ar augstajiem papēžiem un pēkšņi atminējās Lienas boti ar saitītēm un atņirgto purngalu. Paņēma rokā somiņu un nolika atkal atpakaļ, atcerējusies to otro, brūno ar dzeltena metālā slēdzi, to, kas pirkta par Ābela naudu. Drāna vieglās krokās slīdēja lejup ap viņas stāvu.

Tā ir vislabākā zīda drēbe, kādu tik redzēju I)e-rumos, Ilma nenocietās. — Tev laikam tāda kleita nekad nav bijusi . . .

Nē, tādas Gundegai nav bijis, tikai vienreiz punktota zīda blūze, pārtaisīta no vecmāmuļas kleitas . ..

Tagad viņai vajadzēja ieiet istabā, lai, Ilmai par prieku, apskatītu sevi lielajā spogulī. Ilma brīžam šur tur pielika roku, lai nolīdzinātu kādu krociņu, savilktu ciešāk jostu, pieglaustu Gundegas matus.

Viņa neslēpti tīksminājās ap savu audžumeitu. Prātā ienāca neglītais, vājais pīlēns, kas bija ieradies pērnruden Mežakaktos ar diviem čemodāniem dzirnakmeņu smagumā. Pārvērtusies, atkopusies, kļuvusi pavisam glīta. Ja dzīvs vel būtu vīratēvs, arī tam viņa droši vien liktos pa prātam. Nopietna un tāda lepna. Taisni tāda, kādai jābūt tai, kas saņems mājas — vecā Bušmaņa, bet pēc tam Ilmas lepnumu un lolojumu. Paskat, uzvilka skaistu kleitu un uzreiz kļuva citāda. Ej ar viņu, kur gribi, kaunā jāpaliek nebūs . . .

Arī Gundega vērās savā attēlā ar patiku. Tomēr skaisti. Zīds čaukst kā putas. Žēl tikai, ka kleita balta. Ļoti būs jāuzmanās, lai nenotraipītos. Un tāda jocīga, līdz potītēm.

— Paldies, — viņa beidzot sacīja, atskārtusi, ka vilcinājusies jau nepieklājīgi ilgi.

Ilma atplauka:

— Tev patīk?

— Jā-ā . . . likai drusku par garu.

— Bet tā tak jābūt, Gunīt, vajag pavisam garu. Un tu būsi tur vissmalkākā no visām.

— Kur? — viņa ievaicājās izbrīnā.

Ilma manīja, ka pēc pirmītējās sajūsmas sirdij it kā uzgultos slogs.

— Iesvētībās . ..

Notika tas, no kā Ilma bija baidījusies. Gundegas sejai pāri pārlaidās ēna, bērnišķīgi apaļīgās lūpas sakniebās un to kaktiņos iegūla divas īsas, stūrgalvīgas rieviņas.

— Jūs jau zinājāt, krustmāt, ka es negribu ... ka es neiešu . . .

Ak jā, Ilma jau zināja gan. Bet viņai likās — ja viss tiks sagādāts, tad Gundegai nebūs izvēles. Vai tad meitene, kas staigājusi katūnā, spēs atteikties no baltā, čaukstošā greznuma, vai tā varēs atturēties, lepna un skaista neparādījusies cilvēkiem, kad, izejot no baznīcas, daudzas acis pavērstas pret iesvētāmajām meitām?

Bet, nē, atteicās. Kas bija tas — untums, lepnums, spītība? Tās pašas Ilmai svešās, neizprotamās izjūtas, ar kurām Gundega reiz bija atteikusies no Dagmāras skaistās, zaļās kleitas, ar kurām viņa bija cieti sacījusi: «Es negribu ne jūsu māju, ne mantu!»

Vai tiešām Ilmai viss būs jāpārdzīvo otrreiz?

«Dagmāra — Gundega, Dagmāra — Gundega» . .. viņai galvā dunēja kā zvani. Kas par sērgu bija aplipinājusi tās abas? Viņa to nesaprata toreiz un nesaprot arī tagad. Kur slēpās tas vilinājums, kas viņas abas, Dagmāru un Gundegu, rāva projām no šejienes? Nekur neviens nedos par velti ne kapeiku, bet šeit viņa, Ilma, ieliek rokās veselu māju ar piecām istabām, baltām sienām un spodriem logiem, dārzu, mēbeles, skapjus, pilnus ar mantām, šķūni ar lietas kokiem . . .

Domas aprāvās. Šķūnis tagad gandrīz tukšs. Un būšot jauns virsmežsargs. Ak dievs! Patiešām, nelaime nekad nenāk viena.

— Tu jau velc nost, Gundega? — Ilma sacīja it kā pamodusies.

Gundega patiešām bija novilkusi kleitu un uzlikusi uz Ilmas dīvāna. Noāva arī baltās kurpes un, ne vārda neteikusi, gāja projām.

— Kur tad tu? Jau atkal uz savu virtuvi?

— Kartupeļi savārīsies putrā, nevarēs nokāst, — viņa atbildēja lietišķi un mierīgi, un Ilma atkal nesaprata,

kā tik rāmi, bez nožēlas viņa varējusi nolikt sāņus skaisto, vizuļojošo kleitu, pirmo zīda apģērbu savā mūžā. Tā būtu spējusi izdarīt Dagmāra, bet ne . ..

Durvis aiz Gundegas aizvērās.

Ilma paņēma tērpu un iekāra skapī.

«Noderēs pašai,» viņa domāja aizvainojumā.

Attapās — viņa taču droši vien nekad vairs nevilks baltu kleitu. Iesvētības garām, kāzas garām. Piecdesmit gadu . . . Tikai zārkā dažreiz liek ar baltu tērpu sievietes viņas gados, bet arī tad vecmeitas . . .

Ilma aizgāja atpakaļ uz cirsmu, nepārmijusi ar Gundegu vairs ne vārda. Bet, pirms viņa vakarā atgriezās, Mežakaktu ceļā parādījās divi stāvi — Žanna un Viktors.

Gundega pašlaik krāva mēslus ķerrā, apbruņojusies ar nolešķējušiem sekumiem. Ieraudzījusi nācējus, viņa uzsvieda dakšas uz piekrautās ķerras un, pretēji vispār pieņemtiem pieklājības likumiem, nevis gāja ciemiņiem pretim, bet teciņiem pazuda virtuves durvīs, lai vismaz nomestu netīrās koka tupeles.

— Kas tur ir? — Liena vaicāja no savas istabas.

Vai! Vecmāmuļ, pie manis nāk no fermas ... —

Gundega ne visai sakarīgi attrauca, raisīdama nost apvazāto priekšautu.

Žanna ienāca ar puķēm rokās.

— Skaista uzņemšana! — viņa zobgalīgi smējās.

— Kā ieraudzīja mūs, tā, vārdu sakot, laida ļekas vaļā . .. Kāpēc neatnāci uz fermu vismaz parādīties? Es tur biju ierīkojusi tādu mehanizāciju! Kā tu vērtu durvis, tā šis puķu pušķis tev pie kājām.

Vai arī uz galvas, — piemetināja Viktors.

Nu, ko tu! — Žanna savilka lūpas kā spītīgs bērns.

— Tev, es skatos, pielipuši Arčibalda niķi.

— Paldies par puķēm, — sacīja Gundega.

— Man tu nesaki paldies, — atsaucās Žanna. — Tās dālijas tev no Olgas, viņa šovakar dežurē kūtī. Viņa gaidīja, ka tu atnāksi pa dienu.

Gundega nolieca galvu:

— Es netiku. Man vecmāmuļa atkal tāda savārgusi.

— Ko tad tūlīt neteici? — Žanna uzreiz klusināja balsi, un pāri viņas sejai pārslīdēja mulsums. — Bet mēs te bļaustāmies. Taisni neērti.

Liena laikam bija savā istabā arī izdzirdusi Žannas vārdus, jo no turienes tūlīt atskanēja tās vārgā, rāmā balss:

— Nekas, nekas. Es tikpat jau tūlīt celšos.

Žauna ar viņai raksturīgo tiešumu tūlīt palūkojās pa durvīm un uzreiz pazuda aiz tām, saukdama:

— Pagaidiet, tautiņ, es jums palīdzēšu.

Gundega uzsmaidīja Viktoram:

— Žauna paliek Žauna.

Viņa redzēja, ka, šo vārdu pieminot vien, Viktora seja kļuva it kā gaišāka. Un atkal, gluži tāpat kā viņreiz, Viktoram un Žaunai satiekoties bibliotēkā, Gundega nesaprata, vai apskauž viņus vai apbrīno. Varbūt vienlaikus apskauž un apbrīno, jo diez vai šīs izjūtas maz ir tik pretrunīgas, ka tās nevarētu rasties reizē. Vai arī Gundegai reiz būs tā kā Žaunai? Ne Ilmas aprēķina pilnie, derdzīgie, pazemojošie sakari, bet mīlestība, sudrabotā gaisma . . .

Balstīdamās uz bozītes, durvīs parādījās Liena.

Redzat, es jau uz pekām! — viņa gribēja to pateikt moži, bet balss tikpat izskanēja tāda kā nespodra, kā aizsmakusi. — Gumt, salūko nu ciemiņiem kādu cienastu. Pag, kur tas kliņģeris? Jūs tikai, bērniņi, neņemiet ļaunā, pārrūga un pēc tam sakritās . . .

Liena gribēja pati iet uz pieliekamo, bet pusceļā smagi apsēdās uz krēsla un bikli pasmaidīja, kaunēdamās par savu nevarību.

— Sēdiet, tanliņ, mēs pašas, — ātri sacīja Žauna.

Tu, Gundega, tikai mani izrīko, saki, kas jādara.

Ko dzersim pie kliņģera, pienu vai kafiju? — apvaicājās Gundega. — Kā tu, Žanna. domā?

— Vienalga!

— Un tu, Viktor?

— Man arī vienalga.

— Ak jūs vienaldzīgie! Vārīsim kafiju . ..

Kamēr meitenes kūra uguni, bet Viktors, paņēmis tukšu spaini, aizgāja pēc ūdens, Liena visu laiku sēdēja, gandrīz nepakustēdamas, vēl joprojām rāmi smaidīdama. Likās, tas nav dzīvs cilvēks, bet statuja, kas acumirklīgu smaidu spēj saglabāt gadu simtiem ilgi, pelēks tēls. kurā izcēlās viens vienīgs gaišs plankums — baltie mati.

— Es gandrīz aizmirsu pašu galveno, — piepeši iesaucās Žauna, bērdama no turziņas traukā cukuru. Viņa nolika papīra kulīti uz galda. Nez, kur Viktors būs nolicis? Viņš nesa.

Tanī brīdī ienāca arī Viktors, un viņi tūlīt atrada meklēto. Tas bija plakans priekšmets, ievīstīts brūnā ietinamā papīrā un apsiets ar aukliņu.

Žanna pasniedza to Gundegai.

Tā ir kolektīva dāvana no fermas ļaudīm nākamajai skolniecei.

Gundega, mazliet piesārtusi, pateikdamās paņēma. Viņai bija neērti raisīt vaļā sainīti šeit, visu acu priekšā, gribējās nolīst kaut kur stūrīti, lai neviens neredzētu viņas pēkšņo saviļņojumu. Pirksti šķila stīvi, kā nosaluši, viņa neparko nevarēja atknubināt mezglu, beidzot vienkārši paņēma dunci un auklu pārgrieza. Portfelis!

— Paldies, — viņa nomurmināja vēlreiz.

— Citādi, braucot ar riteni, piecnieki izbirs uz Saujas ceļa, — pasmējās Žanna.

Gundegas roka darbojās ap gludo, auksto slēdzi. Ar vieglu knikšķi tas atlēca vaļā.

— Skaists. Tikai . .. tikai, kā būs ar to braukšanu, pati vēl nezinu.

Bet tu sacīji, ka jums kaut kur bēniņos vai pažobelē esot viens pavecs velosipēds. Viktors varbūt varētu savest kartībā. Viktor, tu saremontēsi?

Gundega neticīgi nogrozīja galvu:

Diez vai.

Pasaulē nav nekā tāda, ko nevarētu dabūt gatavu. Kamēr kafija uzvārīsies, parādi!

— Tur ir tumšs, — iesaucās Gundega, iedegdamās cerībā. — Bet es tūlīt nonesīšu lejā. Pagaidiet!

Taču arī pati viņa pažobelē vairs nevarēja sameklēt nolūzušo pedāli. Uzrāva sērkociņu un ieraudzīja veco divriteni visā tā nožēlojamajā izskatā. Savādi: kad velosipēdu neredzēja, tas nezin kāpēc likās ciešamāks. Bet tagad — grausts, ģindenis . . . Nest to lejā Viktoram bija vienkārši neērti. Tikpat salabot šo mūžveco braucamo rīku droši vien nav iespējams. Tad jau ar sildīšanu varētu atdzīvināt arī miroņus . . .

Gundega nokāpa lejā ar tukšām rokām.

— Kur tad ir? — ievaicājās Žanna.

— Pagalam. Es vairs nevaru atrast pedāli.

— Bet varbūt derētu vismaz muzejam? — pasmējās Viktors.

Žannai iesprikstējās acis:

— Zini, ar kādu uzrakstu: atrasts pirmais alu cilvēku velosipēds . . .

— Bez spieķiem un ar vienu pedāli, — papildināja Gundega. — Nāciet, ciemiņi, pie galda!

Kamēr jaunieši čalodami ēda kliņģeri un dzēra kafi ju, Liena klusējot sēdēja pie savas tasītes, negribīgi drupinādama pirkstos ogumaizes šķēlīti, un il kā sildījās viņu bezbēdīgās jautrības siltumā.

Zināt, Gundega, — beidzot sacīja Viktors, — es jums varu aizdot naudu, par ko nopirki divriteni. Ar atdošanu līdz Jaungadam, — labi? Man arī pašam .. . laikam nāksies pirkt. Ar mieru?

—• Bet tu, Viktor, taču gribēji?... — Žanna pameta jautājošu skatienu viņa sejā. — Nē, mīļie, būs labāk, ja tevi, Gundega, vedīs Viktors. Vai nav ideja?

Gundega papurināja galvu:

— Viktors jau nevarēs triekt katru vakaru mašīnu uz Sauju. Pat ja gribētu, neatļaus.

Kāpēc triekt mašīnu, ja ir motocikls?

— Vai tad ir?

Tas bija varbūt pārāk tiešs jautājums, kas Žannu nedaudz samulsināja.

Nu. neteiksim, ka ir . . . Bet būs! — Žanna atteica jau ar pārliecību, tomēr redzēja, ka Viktors nezin kāpēc par viņas «ideju» nav necik sajūsmināts: — Tu... negribi?

Viktors atbīdīja krūzīti un ar vainas apziņu palūkojās Žannā:

— Es nevarēšu ...

Kā nu tā — nevarēsi?

Tā . . . Gluži vienkārši — motocikla pagaidām nebūs.

Ko nozīmē — «pagaidām» . • •

Viņš, mazliet neveikli juzdamies, mēģināja visu pārvērst par joku:

— Kā Gundega vienmēr atbild: tāpat vien . . . Vienkārši sakot, līdz turpmākajam . . . Drīz pārnāks Ignats no dienesta, sāks strādāt. Varbūt tad.

— Tev pietrūkst naudas? — viņa uzminēja. — Bet tev taču . . .

— Iznāca neparedzēti . . . brālis . . .

Viktors nepabeidza, bet visi uzreiz saprata, par kuru no saviem sešiem brāļiem viņš runā. Arī Viktors, šķita, tikai tagad aptvēra, ka patiesībā varbūt nemaz nevajadzēja spert kāju pāri šis mājas slieksnim. Varbūt kāds nodomās, ka viņš nācis... izlīgt. Nekad! Viņš saknieba lūpas, un vaigos savilkās muskuļi. Viņš pameta skatienu sāņus uz Lienu. Nē, tas tūlīt bija redzams — Liena tā nedomāja. Viņas acis raudzījās lejup, uz galdu, sejā — smaga, mokoša pašapsūdzība.

Pēc pirmītējām bezbēdīgajām čalām klusums likās nospiedošs, dziļš.

Beidzot ierunājās Žauna, viņa griezās pie Viktora:

Cik tev trūkst?

Vai nav vienalga!

Žauna nopūtās, viņa sazin kāpēc neprata uzsākt sarunu:

— Viktor, kāpēc tu esi tāds? Oļģertam taisnība, tu esi kā ezis, tiklīdz tev kaut kas drusku nav pa prātam.

Viņa uzacis izlīdzinājās.

— Kas tev vēl mani nepatīk? Bet, paklau, Žauna, vai mums nebūtu laiks iet projām?

Žauna saprata — Viktors negrib tikties ar Ilmu.

Liena sarosījās:

— Pasēdiet, pasēdiet, mīļie! Cik tad nu jums tālu līdz mājām! Var aizstaigāt ir pa notumsu.

Paldies, viņi tomēr iešot. Atsveicināšanās bija sirsnīga, taču kaut kas it kā palika neizteikts, kaut ko viņi it kā par varēm centās nepieminēt. Viņi — no kuriem vainīgs nebija neviens . . .

Tomēr no tikšanās ar Ilmu, diemžēl, izvairīties neizdevās. Viktors un Žanna gandrīz saskrējās ar viņu uz lieveņa. Vienā rokā viņai bija kaplis garā kātā, otrā — aukla, kuras gala brīžam skrēja, brīžam, ar visām četrām atspēries, vilkās neliels vilku sugas kucēns.

Nepadevusi pat labvakaru, Ilma pameta Viktorā neslēpta, sīva ienaida pilnu skatienu un pagāja garām. Suns pastiepās, lai apošņātu Viktora roku, un palun-cināja smieklīgi tievo, pelēko astīti. Tad Ilma strauji parāva auklu tā, ka šunelis gandrīz apvēlās augšpēdus: — Es tev rādīšu, sātanam! Nāc .. . Neri!

Durvis ar lielu troksni aizkrita aiz viņas.

4

Kas tad īsti bija nolicis cirsmā un no kurienes tur, meža vidū, Ilma bija rāvusi šo mundro kucēntiņu?

Patiesībā viss notika tā.

Pievakarē, atgriezdamās no pusdienām, Ilma atkal devās uz izcirtumu ravēt meža sējumus. Agrāk te bi ja slējušās lielas, sirmas priedes. Vēl tagad šur tur rēgojās veci, aptrupējuši celmi, kurus skudras pārvērtušas par ērtiem mājokļiem. Mazliet vēlāk te zaļoja avenāji, un ogas bija sulīgas un rupjas. Tikai pats izcirtums atradās par tālu — no ceļa, no autobusa pieturas, no mājām. Un tā dažu labu gadu, kad jūlijs padevās sevišķi sauss un karsts, avenes drīz apbira, atlikušās aplasīja putni, un cilvēkam no saldajam ogām iznāca pamaz labuma.

liet tagad te auga jaunās priedites. Tiesa, tās bija grūti pamanīt. Sīciņas, labi, ja pussprīža garumā. Tā vien skaties, ka meža zāle, skostas un dzīvīgie aveņu dzinumi nenomāc mazo, adataino skaistulīti. Un Ilmas uzdevums bija gādāt, lai tas nenotiktu.

Nevarētu sacīt, ka Ilma mīlētu šo darbu. Un arī viegli nebija. Visu dienu tveicē, bez pavēņa kauties ar aklo dunduru bariem, bet, līdzko saule tuvojas koku galotnēm, sadzirdēt kareivīgo, sīcošo odu bataljonu tuvošanos. Kad no ceriem saulgozī sildīties izlien čūska, tad var līdzēt kaplis vai runga. Bet ko tu, cilvēks, iesāksi ar odiem!

Ilma prātoja, ka ravēt pašu dārzā kaut vai bietes un burkānus ir daudz patīkamāk. Gan zeme mīkstāka, gan visvisādu lidojošu mošķu mazāk. Bez tam tāda biete vai burkāns, tas tev izaug vienā vasarā. Rudeni ej un vāc nost. Un, ja vien neesi žēlojis mēslu vezumu un sausā laikā ūdens lāsi, tad tu zini, ka tev būs ko novākt un tas būs tavs. No laiku laikiem meži jau auguši tāpat, un nevienam vēl nav pietrūcis baļķa mājas sienai vai malkas pagales plītij.

Ilma nievājoši palūkojās uz mazajām prieditēm, ko viņai vajadzēja apkopt. Kādi punduri, lik tikko līdz potītēm sniedzas! Saprotams, kādreiz jau izaugs lieli, tādi paši kā tie, viņpus izcirtuma. Bet kas gan tas ir — «kādreiz»? Tukšs vārds. Tāpēc, ka nebūs vairs viņas, Ilmas. Kādam reiz iznāks labums no šīm priedēm. Bet kas viņai galu galā daļas gar to? Viņai labuma nebūs! Mežakaktiem labuma nebūs! Ak dievs, kas vispār noliks ar Mežakaktiem, kad viņa nomirs? Kam viņa ir strādājusi, taupījusi, krājusi? Kam? Vai lai skuķei, kas staigā pa Mežakaktiem kā svešiniece, kā īrniece ... Roka neceļas, lai tādai norakstītu mājas.

Ilmai gribējās pacelt kapli un ar tā aso malu nopļaut kādu no spurainajām, spītīgajām priedītēm, kuras sakņojās un auga nezin kam, nevis viņai . . . Ilma patiešām arī pacēla kapli, bet saprāts uzvarēja. Viņa nocirta kaķpēdiņu puduri un atsvieda malā. Kas viņai vispār bija ienācis prātā! Ko tas līdzētu, ja viņa nomaitātu pāris kociņu? Jaunais virsmežsargs varbūt tikai izbrāķētu viņas darbu . . .

Jaunais virsmežsargs . . . Ak dievs, bet Saulvedis! Kas noticis? Kāpēc viņš nerādās?

Pa ceļu, kas bija iebraukts stigas vietā, aizrībēja rati. Ilma izslējās un ieraudzīja Sīmani. Pamanīja tikai viņa muguru rūtotā kreklā un pakausi. Aizbrauca, neatskatījās.

«Lai . . .» viņa gribēja šo īso vārdu pasacīt spītīgi, bet tas lāgā neizdevās. Pašai sevi apmānīt nemaz nebija tik viegli. «Lai!» Ilmas lūpas klusi atkārtoja, bet viņa jau domāja par ko citu, par to, ka Sīmanim no mežniecības, acīm redzot, iedevuši jaunu zirgu Ingus vietā. Ja viņa to būtu zinājusi toreiz . . .

Bet, nē, ak dievs, ko gan viņa te atkal prātoja! Sīmanis ir izdziedāta dziesma . . . Viņš nevienā ziņā nevar tikt līdzi Saulvedim. Ja tikai Mcžakaktos it visur netrūktu Sīmaņa roku, ja kartupeļi nestāvētu nevagoti, ja nebūtu sagāzusies aploka sēta, ja šķūnī pa cauro jumtu lietus laikā netecētu ūdens . . . ja . .. ja . ..

— Labdien, Ilma! Ko tu tur pētī?

Viņa atskatījās, sejā iesitās asinis, kā nedarbā pieķertai.

— Ak, kā tu mani sabiedēji! — viņa nomurmināja, cenzdamās slēpt apjukumu.

Parasti Mētra brauca ar motociklu, bet šoreiz bija atnācis kājām. Ilma, mazliet atguvusies, gribēja mesties Mētrām pretim, taču viņa izskatā jaudās kaut kas tāds, kas atturēja.

— Tu kājām, Saulvedi? — Ilma jautāja, lai gan tas bija acīm redzami. Tikai tad viņa ievēroja, ka Mētra nav viens. Viņam līdzi bija mazs vilku sugas kucēns, piesiets auklas galā. — Tu . . . pastaigājies? — Ilma pavaicāja un pati tūlīt apķērās, ka Saulveža ausīs šis jautājums droši vien izklausījās diezgan muļķīgs.

Mētras lūpas sašķobīja greizs smīniņš.

— Kā redzi, esmu palicis kājniekos. Un . . . un arī pastaigāties gaišā dienas laikā man tagad neviens vairs nevar aizliegt. Brīvs cilvēks, bumbulē, cik gribi, — viņš neskanīgi pasmējās.

Tu esi piedzēries!

Netrāpīji! Es šodien esmu skaidrs kā «Kristāldzidrais». Pat motocikla naudu aizsūtīju prom, lai nekārdina.

— Kādu motocikla naudu?

— Pārdevu «Ižu».

Ilma redzēja, ka pa šīm nieka pusotrām nedēļām sa-kritusies Mētras seja. Dienas trīs četras veci bārdas rugāji, vaigos rievas. Bet acīs patiešām nebija iereibuša cilvēka stiklainā spīduma. Lai cik brašs un pat drusku nebēdnīgs centās izlikties Mētra, viņa izskatā bija kaut kas tāds, kas modināja žēlumu un vienlaikus nicību. Nez kāpēc šajā pavisam nepiemērotajā brīdī Ilma atcerējās zilu balonu, ko Fricis reiz bija pārvedis no Rīgas sešus gadus vecajai Dagmārai. Kārota, lepna, skaista rotaļlietiņa, kas no viena niecīga adatas dūriena pārvērtās par nožēlojamu gumijas lupatiņu.

«Ak, kādas blēņas!» viņa nodomāja, pati brīnīdamās par sevi.

— Nebija vairs tik jauns, lai būtu vērts staipīt to gaisa gabalu, — sacīja Mētra tai pašā māksloti mundrajā balsi, un Ilma pamodās kā no miega.

— Kādu gaisa gabalu?

—*Paklau, Ilma, es rit braucu prom no šejienes!

— Kāpēc?

Mētra uzmeta viņai īsu skatienu, it kā sacīdams: «Vai tad tu nezini? Prasa! Tā ir gan nolādēta sieviešu indeve — prasīt to, ko pašas labi zina ...»

Viņš nopūtās:

— Mani atlaida no darba.

Suns, ieraudzījis zeme nometušos putniņu, saitē sāka raustīties. Mētra noliecās un noglauda suņuka muguru:

— Paliec nu mierā, Pelēcīt!

Ilma ievēroja, ka smaids Mētras acu kaktiņos ievilka veselu sīku krunciņu vēdekli. No tā seja kļuva vecāka, bet labsirdīga, kādu Ilma to nebija nekad redzējusi.

— Es jau esmu dzirdējusi, ka tevi atlaiduši, — viņa atsāka, nomanīdama, ka Mētra lāgā negrib atgriezties pie iepriekšējās sarunas. Bet vienreiz jāizrunājas tik un tā.

Nē, tādu spēju dusmu uzliesmojumu viņa tomēr nebija gaidījusi.

— Dzirdējusi, dzirdējusi! — Mētra pēkšņi viņai uzkliedza. — Piešmucēja darba grāmatiņu. Labi, ka šo to biju paguvis norakstīt, citādi tiesātu. Pašam mežzinim stingrais rājiens par sliktu darbu ar cilvēkiem. Viņam pat sapnī nebija rādījies — plāni izpildīti un vispār . . .

Ilma noelsās.

— Ko nu pūt! Neesi maziņā. Kad glabājās tavā šķūnī, tad tu . . .

— Kuš, nekliedz, — viņa pieskārās Mētras plecam, tad lūgdamās mēģināja apskaut tā kaklu: — Nekliedz, mīļais, dieva dēļ . . .

Viņa rokas nepacēlās, ne lai apkamptu, ne lai atgrūstu. Viņš tikai teica, raudzīdamies tai garām:

— Beidz blēņoties, Ilma. Es neesmu Sīmanis.

Viņa atsprāga atpakaļ.

— Tā nu tas ir, — viņš cieti sacīja. — Tu esi negausīga kā naudas, tā visādā citādā ziņā. Tu, Ilma, esi akmens pie vīrieša kakla. Ja tas drusciņ neuzmanīsies, noies dibenā, nomurdēs vien. Gandrīz līdz liesas solam tu mani aizdabūji. Paldies, tālāk es vairs negribu.

— Es? — viņa iesaucās, un, kā parasti dusmu brīžos, balss kļuva spalga, spiedzīga.

Taču Mētra šo saucienu atstāja bez ievērības. Viņš vispār bija gribējis aiziet no Noriešiem klusām, bez pārmetumiem, bez izskaidrošanās, taču Ilma, tās skatiens, kurā jaucās nicinājums ar bailēm par savu ādu, viņu satracināja:

— Esmu žūpa un pļēgurs, to es zinu. Bet tu no manis iztaisīji arī zagli. Veselas autokravas malkas pa kreiso, auzas no mežniecības zirgiem, naudiņa par nedarītiem darbiem, siens un . ..

Klusē, es tevi lūdzu, Saulvedi, — atkal vienā acumirklī šausmīgas izbailes noslāpēja Ilmas dusmas. Ja 11u kāds pašlaik lasa ogas otrpus izcirtuma . . .

Saruna, ko, pretēji Mētras gribai, viņa pati pirmīt bija atsākusi, tagad Ilmai likās kā bedrains ceļš, pa kuru viņa gāja, pati nezinādama, kur paklups, kur iekritīs nākamajā brīdī.

Suņuks, kas sākumā, varen garlaikots, raustījās saitē un klusi smilkstēja, beidzot bija atradis sev nodarbību viņš ķēra odus, priecīgi ieriedamies.

Saulvedi! — Ilma klusu sacīja.

— Ko? — viņš atbildēja, arī pamazām norimdams.

Niknums viņā it kā bija izsīcis. Varbūt viņš atskārta,

cik muļķīgi ir pārmest, kliegt, plosīties tieši tagad, kad neko vairs nav iespējams griezt par labu un padarīt par nebijušu. To lapiņu no darba grāmatiņas var izplēst, pašu grāmatiņu sadedzināt, noslīcināt upē kā kaķēnu. Tikai no dzīves neko nevar nedz izplēst, nedz izdedzināt, nedz noslīcināt.

— Uz kurieni tu brauc?

Braukšu uz Dundagu. Tur man mežniecībā brālis . . .

Tik tālu . . . Ja tu nolūgtos, varbūt tevi paturētu

tepat.

Viņš Ilmas skatienā atkal ieraudzīja to pašu apslēpto nicinājumu.

«Nolūgtos... Kā puika: — Es vairs tā nedarīšu...»

Mētrām kļuva savādi. Tad, kad viņš patiešām bija smieklīgs, Ilma uz viņu raudzījās ar apbrīnu. Bet tagad . . .

«Sievietes nemīl neveiksminiekus,» viņam ienāca prata kādreiz dzirdētais teiciens. «Bet nē . . . Ilma mani vispār nekad nav mīlējusi. Ilma mīl, pareizāk sakot, dievina tikai vienu — naudu.»

Balsī viņš neteica nekā.

Ilma pasmaidīja — mazliet nievājoši, kā cilvēki dažkārt smaida par citu vājībām, apzinādamies, ka viņiem pašiem tās nepiemīt:

— No pārliecīga lepnuma maizi necep . . . Redz, kā es nemaz nekautrējos, pasaku atklāti: savu «Ižu» tu gan varēji atstāt man.

No lepnuma maizi necep, bet no bezkaunības gan, — viņš sacīja. — Vai es tev būtu ko parādā palicis? Cik atceros, mēs visu naudu vienmēr dalījām uz pusēm.

Viņa neveikli pasmējās:

— Vai, ka tu nesaproti jokus!

— Zini, — Mētra ieminējās, — es tev došu kaut ko labāku par motociklu.

— Nu? — Ilma bija pati uzmanība, viņas vaigos pat ielija satraukuma sārtums.

Mētra pameta ar galvu uz kucēna pusi.

Ilmas seja iegūla viegla vilšanās.

Vai ir īstas sugas? — viņa tikai pavaicāja.

Pirku pats sev. Samaksāju trīs simtus.

Ilma uzmeta suņukam atzinīgu skatienu:

— Bet vai ir nikns? Man vajag niknu.

Mētra klusēja.

— Trīs simti, lini. Bet par cik tu man viņu atdosi? — Ilma mazliet šķelmīgi jautāja.

Viņš sajuta riebumu. Viņš sevi nolamāja par muļķi, ka jauko, pelēko kucēntiņu nolēmis atdot Ilmai. Būtu labāk iegrūdis motociklu šajās alkatīgajās rokās, nedzīvu mantu, nevis šo labsirdīgo, priecīgo radībiņu. Bet, pie velna, nekā tur vairs nevar līdzēt. Rīt autobusā ar suni neviens neielaidis. Un sameklēt citu saimnieku vairs nevar pagūt. Viņš jau bija izvaicājis visā apkārtnē — nevienam nevajadzēja.

— Nu, ko tu tik ilgi gudro? Došu piecdesmit, būs tev ceļa nauda.

Viņa atpleta kucēna žokļus, lai redzētu, vai ir melnas aukslējas. Pārvilka ar roku pāri pakausim, vai ir izcil-nītis. Melnās aukslējas bija, tāpat ka Nerim. Izcilnītis bija. ari tāpat kā Nerim.

— Nu . .. •— viņa mirkli vilcinājās, — septiņdesmit pieci ?

Mētra novērsās.

— Es tev viņu atstāšu par velti, tikai zini, Ilma . . . paklau, nesit viņu. Atceries, kā tu toreiz ar nūju būdā . . . Viņu sauc par Pelēclti.

— Kas nu tas par suņa vārdu? — saviebās Ilma.

— Še, — viņš tai pasniedza saiti.

Ilma paņēma.

Tad 11u es iešu, — Mētra, mazliet sastomījies, sacīja, jo palikt vēl šeit patiesi vairs nebija nekāda iemesla. — Sveiki!

Pat nepasniedzis roku, viņš pagriezās un gāja projām. Suņuks kādu brītiņu raustīja auklu, gribēdams Mētrām sekot. Bet, kad tas nozuda, kucēns beidzot aprima un tikai klusītiņām smilkstēja, uzlicis purnu uz priekš-ķepām, skatīdamies uz to pusi, kur bija izgaisis Mētras stāvs.

Tam pakaļ noskatījās arī Ilma. Brīdi viņa izjuta nožēlu nevis par to, ka Mētra brauc projām un droši vien nekad vairs šurp neatgriezīsies, bet par to, ka šķiršanās bija tik lietišķa. Viņa būtu bijusi ar mieru pat nobirdināt dažu asaru uz Mētras pleca, kā tas piederas, diviem mīlētājiem atvadoties. Bet Mētra šķīrās no viņas kā no vecas, apnikušas, nederīgas mantas. Kad atstāj piecdesmit gadus vecu sievieti, tad laikam gan nav vērts liekuļot pat skum jas . . .

Bet, tiklīdz Mētra nozuda aiz pusaugu priedītēm, Ilmai pašas sievišķīgais vājums, vēlīnās ilgas pēc tā, kas neapstrīdami bija jaunības daļa, uzreiz likās muļķīgas, smieklīgas. Un atkal viņa redzēja sagāzušos sētu un šķūņa cauro jumtu. Un no jauna viņu sagrāba bažas:

kā būs ar Mežakaktiem . . . Cik ilgi noslēps, ka ir divas govis, nevis viena, kā citiem? Cūkas var nobarot kaut vai pagrabā, bet kur tu, cilvēks, grūdīsi govi? . . .

Saule lēni grima aiz kokiem, lūkodamās starp stumbriem un nokrāsodama tos gandrīz sarkanus. Viss mežs bija pilns noslēpumainu ēnu. Pa dienu piekārsušais izcirtums smaržoja pēc aveņu ievārījuma. Tikai no biezokņa vilka vēsa, drusku valga pūsma. Ilma nekā nedzirdēja, nekā neredzēja, nekā nesajuta.

Tikai kad suns, pietrūkdamies kājās, strauji parāva saiti, viņa atjēdzās un notrīcēja no vakara dzestruma. Kucēns vaicājoši paraudzījās Ilmā, it kā brīnīdamies, ko viņi tik ilgi te tūļājas, kad derētu kāda lāse silta piena.

— Pareizi ir, — Ilma viņam pusbalsī sacīja, paņēmusi kapli un ievīstījusi nazi lupatā, — iesim mājās... Neri!

ČETRPADSMITĀ NODAĻA KAD NODZIEST VĒJLUKTURIS

Visu nakti Pelēcītis smilkstēja pagalmā pie būdas. Gaudot viņš laikam vēl neprata. Kaucieni būtu iztraucējuši cilvēkus no miega, žēlie smilksti neiztraucēja nevienu. Mētra droši vien suņuku vēl nekad nebija sējis ķēdē, un, patiesību sakot, tā viņam arī bija par daudz smaga. No sākuma Pelēcītis gribēja aizbēgt no tās un laida riksi ap būdu, bel ķēde, žvadzēdama un saceldama putekļu vērpeti, skrēja viņam pakaļ. Tad viņš ņēmās kost un skrāpēt to, bet piekusis iesmilkstējās klusā, žēlā kucēna balsī. Tā turpinājās trīs naktis. Pa dienu Pelēcītis bija jestrāks. Rīta pusē, nogulējies pāris stundu, viņš ikvienu mājinieku apsveica ar jocīgu, smalku riešanu; aizmirsis, ka ir piesiets, grasījās cilvēkam doties līdzi, bet uz robežas starp nomīdīto, smilšaino pusloku ap būdu un pagalma zaļo mauru siksniņa ikreiz aizžņaudza viņa kaklu un nelaida projām.

Aiz gara laika viņš patramdīja melno vistu, kas pēc

Nera nobeigšanās bija ieņēmusies būdā dēt, un par to Ilma Pelēclti pirmo reizi nopēra ar paresnu, lokanu stibu. Sitienu vietā spalva vēl krietnu laiku palika nespodra, spuraina. Kucēns izskatījās sabozies ka pelēks zvirbulis salā. Visu vakaru pēc tam viņš nelīda laukā no būdas, tikai tās dziļumos pustumsā spīdēja viņa acis. Par spīti visai Ilmas labināšanai, Pelēcītis pie bļodiņas negāja.

«Skat, kāds pintiķis, bet ar karakteri,» Ilma pie sevis nosmēja, pirmoreiz par Mētras suņuku nodomādama ar atzinību. «Būs lietas koks!»

Kādureiz Liena ieminējās, ka Pelēcītim vajadzētu ļaut izskrieties. Ilma atkliedza, ka viņa audzējot suni nevis smukuma pēc, bet mājas sargāšanai. Tādi kvekši, kas vazājoties apkārt, nekad neesot īsti nikni.

Pēdējā laikā Ilma bieži vien uzkliedza mātei pat par niekiem: par lieku sāls šķipsnu, kas piemetusies zupai, par piena litru, ko vakaros no govīm izslauca mazāk, par skābāku krējumu, par biezām kartupeļu mizām un pārlieku ātri iztērētiem miltiem. Ilmā pastāvīgi it kā kaut kas virda, kūsāja, rūga, tiekdamies iet pāri malām. Viņai likās, ka visi pret viņu ir sazvērējušies: cilvēki, dzīve, liktenis. Mētra ir projām, no Gundegas mājās nekāda lādzīga palīga nav. Un māte, miesīgā māte, pat tā! Tagad, kad Ilmai visgrūtāk, viņa čīkst, vārgst. Kā par spīti . . .

Uz Ilmas uzbrēcieniem Liena parasti neatbildēja. Ja bilstu ko pretim, droši vien izceltos skaļš, nelāgs tracis ar nevajadzīgiem, rūgtiem apvainojumiem. Bet tā Ilma parasti pakliedza, pakliedza un apklusa līdz nākamajai reizei, jo viena pagale jau nedeg.

Nāk rudens. Būs jānovāc dārzs, jārok kartupeļi, abām cūkām gaidāmi sivēni. Kas gan to visu darīs, kas kops, kas tecēs, neskaitot ne soļus, ne stundas? Jau tāpat, apkopjot mājas soli vien, māte vairs netiek galā. Mizo, mizo kartupeļus, pēkšņi noliek nazi, notrin rokas priekšautā un, nekā neteikusi, tipina atgulties.

«Viss iet uz putēšanu!» tā bija kļuvusi Ilmai jau ierasta doma gan cirsmā, gan mājās. Gadījās pat, ka viņa naktī piepeši uztrūkās no miega, it kā istabā kāds būtu skaļa balsī izkliedzis šos vārdus:

— Viss iet uz putēšanu!

Lai cik bieži šī atziņa nāca prātā, nekas nemazināja tās skaudrumu.

Dažbrīd Liena ieminējās, ka varbūt varētu pārdot vienu govi un no barokļiem paturēt tikai vepri, nu, un vēl vienu sivēnu piedevām. Bet ikreiz Ilma šo iespēju noraidīja ar niknumu, ar sašutumu, it kā māte viņu mudinātu uz nodevību vai pašnāvību.

— Nekad! Nekad! — viņa kliedza aiz dusmām pārvērstā balsī. Viņu tracināja nevis apziņa, ka māte runā blēņas. Gluži otrādi, veselais saprāts teica, ka Lienai taisnība, ka tā ir vienīgā prātīgā izeja. Kamēr nav par vēlu . . .

Nē, Ilma nespēja.

«Tieši tagad, kad no malas nenāks nekas ...»

Viņa domās ne vienreiz vien nolādēja Saulvedi Mētru, it kā tas bulu viņu piekrāpis, kaut vai ar to vien, ka vairs nebija virsmežsargs.

«Pasaule iet bojā,» viņa domāja, pati manīdama, ka sevi pieviļ. Un līdz ar atziņu, ka tas ir pašapmāns, modās kaisla, neprātīga vēlēšanās, lai patiešām notiktu kas briesmīgs. Lai nāktu pastardiena, lai sāktos karš, lai atombumbas saārdītu visu līdz pamatiem, tos viņu ciematus, tās viņu fermas, to v i ņ u spēkstaciju. Visu — pa tīro. Lai arī viņi, tāpat kā Ilma, sauktu, ka pasaule iet bojā!

Bet dzīve ritēja uz priekšu kā aizvien, no rītiem tāpat lēca saide, dziedāja gaiļi, viņpus meža dūca kombaini un tarkšķēja pļaujmašīnas. Un vakaros, pārnākusi no fermas, Gundega bieži vien kaut ko aizrautīgi stāstīja Lienai. Reiz šo to pa ausu galam dzirdēja arī Ilma. Mežniekos esot beidzot iekārtots nez kāds tur sakņu pacēlājs. Oktobrī viņi visi iešot kopīgi stādīt kolhozam dārzu, tūkstoš piecsimt ābelīšu un plūmīšu jau esot sarunāts. Jā, un Mežsaulēs pie lielās govju novietnes nākamgad celšot lopkopēm māju ar vannām . . .

«Ar vannām!» nicīgi domāja Ilma. «Grūdīs nu taksim taukus!»

Bet, lai cik nievājoši un neticīgi Ilma izturējās pret visu to, ko Lienai stāstīja Gundega, vienu viņa nespēja noliegt: tie tur, aiz meža, kaut kam gatavojās, kaut kam ticēja. Viņiem pasaule negāja bojā . . .

Pat Sīmanis, pat tas . . . Viņa tīšuprāt meklēja aizskarošu vārdu, kā gribēdama tam atriebties, pati nezinot par ko. Sīmanis aizbraucis uz kaut kādiem kursiem, liek kaut kādus eksāmenus. Bet jaunais virsmežsargs aicina Ilmu uz lekciju: «Kā cilvēks radījis dievu»! Tfft! Antikristi, ķeceri nolādētie! Tāpēc jau tagad viens otram vai rīkli kož pušu, viens otru apzog, ka nav sirdī dieva! Kā toreiz dārzā, ķiršos, gaišā dienas laikā, gandrīz pilna kabata piestūķēta . . .

Bīdamās, ka varētu kāds arī ar viņas āboliem «piestūķēt kabatu», Ilma dārzu novāca agri, kamēr augļi vēl bija stipri zaļi. Daļu sagrieza un sažāvēja ziemai. Tie, kam bija kāds tārpu grauzums vai sasitums, sapuva, pārējie izžuva, sačervelējās un kļuva neēdami. Toties no zagļiem vairs nebija jābaidās, tieši šoruden, kad trūka vecā, uzticamā Ncra . . .

Retajos brīžos, kad Ilmai bija labs garastāvoklis, viņa piegāja pie Pelēcīša, lai to paglaudītu vai iedotu kādu gardāku kumosu.

Ātrāk audz liels, Nerīt! — viņa tam sacīja kā dēlam.

Kucēns stāvēja un klausījās, gaužām jocīgs ar savām nesamērīgi lielajām ausīm, kas nule tikai sāka slieties stāvus, kā tas piederas vilku sugas sunim. Asti viņš nekustināja, jo spītīgi negribēja atzīt savu jauno vārdu, lai gan Mežakaktos jau bija nodzīvojis veselu mēnesi.

— Nerīt!

Nē, klāt viņš nenāca, bet, kad Ilma pacēla roku, lai to noglaudītu, pēkšņi pieplaka zemei, kā vairīdamies no sitiena. Viņa acis izbailēs kļuva pat mazliet iezaļganas, kā pudeļu stikls.

— Muļķis! — Ilma sapīka.

Labais garastāvoklis bija vējā.

2

Bet, kamēr Ilma tā noņēmās ar savu suni, no fermas, saposušās uz mājām, iznāca Gundega un Žauna. Kad viņas bija aizgājušas līdz ceļam, kas griezās nost no šosejas uz Silmaļiem, Žanna palēnināja soli, kā šaubīdamās — apstāties vai iet tālāk. Uzmeta Gundegai īsu skatienu, kurā pavīdēja nedrošība, kas viņai nebūt nebija raksturīga.

— Gundega!

— Jā?

— Paklau, Gundega, vai tu nevarētu kaut ko izdarīt manā labā?

Žanna apstājās un, neskatīdamās ne pa labi, ne pa kreisi, vērās tieši ceļa rādītājā, uz kura gan nebija uzrakstīts nekas tāds, kas viņai līdz šim būtu palicis nezināms. Tikai vārds «Silmali» un 0,3 km.

— Protams, — Gundega sacīja, lai gan līdz šim nekā nebija sapratusi. Ak, pareizi, Silmaļos taču dzīvo Gan-čariki.

Žanna izņēma no somas aploksni. Tā bija pavisam balta, bez uzraksta un pastmarkas.

— Redzi, es tevi gribēju lūgt, lai tu aiznestu šo te.

— Kam?

Žannas skatienā pavīdēja tāds kā izbrīns, kā pārmetums par Gundegas neattapību, un tā beidzot atskārta:

— Viktoram?

— Ja tu vari . . .

— Es uz mājām iešu caur mežu, tad man būs gandrīz vai pa ceļam.

— Cik tu laba! — strauji iesaucās Žanna. — Lūdzu, nodod un pasaki .. . Nē, nav vajadzīgs. Nekā nesaki. Tikai iedod. Un . .. un atpakaļ neņem.

— Ko neņemt atpakaļ?

Žanna iekoda apakšlūpu zobos un brīdi paminstinājās.

— Nu, tā . . . neko neņem.

Gundega beidzot pasmējās:

— Kā saka: visai izsmeļošas instrukcijas!

Izklaidīgi iesmējās arī Žanna, it kā domādama ko

citu, bet tad sacīja satraukta, ar to pašu drudžaino nemieru un nepacietību, kā toreiz, iedama uz bibliotēku, uz tikšanos ar Viktoru:

Ja tev nav nekas pretim, es paiešos tevi kādu gabaliņu pavadīt.

Viņa aizvadīja Gundegu gandrīz līdz pašām Ganča-riku mājām. Tikai tad, kad Gundega, labu domādama, ieminējās, ka Žanna jau varētu nākt līdzi un pati pateikt savu sakāmo bez kādām vēstulēm, viņa satrūkās, sāka cītīgi iegalvot, ka neiešot, neparko neiešot. Nu, ja Gundega tik ļoti gribot, viņa, Žauna, varot uzgaidīt tepat ceļmalā.

Silmaļu pagalmā neviena neredzēja. Tikai piegājusi mājai pavisam klāt, Gundega pamanīja uz soliņa loga priekšā sēžam zēnu. Tas bija Vitālijs. Viņš drāza ar nazi koka puļķi, un viņam līdzās, pie sola pieslieta, stāvēja nomizota bozīte. Gandrīz tāda pati kā Lienai, tikai jaunāka, baltāka.

Izdzirdis nācējas soļus, zēns pacēla galvu, un Gundega tūlīt pat redzēja, ka Vitālijs to pazinis, jo viņa seja uzreiz satumsa.

Kad Gundega vaicāja pēc Viktora, viņš spītīgi pasmīnēja un tieši noprasīja:

— Bet kam tev vajag?

— Atnesu vēstuli.

— Tu pastniece^vai?

Šķita, zēns par visu vari pūlējās atnācēju nokaitināt, taču, nekā nepanācis, pameta ar to pašu puļķi uz durvju pusi un īsi noteica:

Viktors ir iekšā.

Tomēr Gundega uzreiz negāja:

— Tu jau sen esi ārā no slimnīcas, Vitālij?

Brūnās, kastaņiem līdzīgās acis nozibsnīja.

— Bet kam tev jāzin?

— Vai pavaicāt nedrīkst?

— Ceturtdien izlaida, nu . . .

Tikai tagad, savus pienākumus atcerējies, pie Gundegas pieļepoja mazs, melns kveksītis un ņēmās vaukšķēt.

— Muša, paliec mierā! — tam uzsauca Vitālijs un, kā atvainodams sunīti, piemetināja:

— Muļķe vēl, maziņa . . .

Gundega neviļus pasmaidīja:

— Kāds jocīgs vārds — Muša.

— Melna, tāpēc Muša.

— Kāpēc tad tā? Melna ir, piemēram ... arī vabole.

— Mēslu, vai? — zēns zobgalīgi novaicāja. -— Ko tu te stāvi un mani pratini, ja tev Viktora savajadzējies?

Gundegai neatlika nekas cits kā iet iekšā.

Piecēlās ari Vitālijs un stiepa roku pēc. bozītes, bet tā sakustējās un sāka slīdēt gar sola malu. Slīdēja, kamēr ievēlās zālē. Gundega ātri pieliecās, pacēla un sniedza zēnam. Viņu abu acis uz brīdi sastapās, un Gundega redzēja, cik drūms ir Vitālija skatiens.

— Ļauj, es tev palīdzēšu! — viņa nedroši sacīja.

Zēns strauji izrāva savu elkoni no Gundegas rokām:

— Nevajag! Neaiztiec!

Un pēc brīža ļauni piebilda:

Gribējāt, lai tas jūsu vilks, tas Neris pārkož man rīkli? Bet skatieties — staigāju! Ārsts teica, drīz staigāšu bez nujas. Par spīti!

Gundega nobāla. Viņa nemēģināja taisnoties. Vitālijam vienalga, vai viņa ir vainīga vai nav. Vitālijam pietiek, ka viņa ir no Mežakaktiem . . .

Gančariku māte saņēma Gundegu laipni un viesmīlīgi, saprazdama daudz vairāk nekā dzīvē maz pieredzējušais jaunākais dēls. Pavērusi dibenistabas durvis, viņa uzsauca Viktoram:

— Mežakaktu Gundega atnākusi!

Un, lai gan Gančarikiene, acīm redzot, nebija domājusi nekā slikta, tas viens vārds it kā iedūrās Gundegas sirdī. Viņa saprata, kā tam vajadzēja skanēt šeit, šajā mājā, kur staigāja zēns, atbalstīdamies uz baltas nūjiņas.

Istabā, kur ieveda Gundegu, atradās trīs gultas, apklātas ar vienādām zaļām flaneļa segām, skapis un liels galds, uz kura stāvēja pats Viktors, paklājis zem kājām izplestu avīzi. Griestu lampu viņš bija pilnīgi izjaucis. Tepat uz avīzes rēgojās matēts kupols, metālā caurule, spuldzītes, knaiblītes, āmurs un dažādi āķīši un riņķīši. No griestiem karājās tikai pliks elektriskās auklas gals.

— Acumirklīti, — Viktors sauca no saviem augstumiem. — Es tūlīt kāpšu lejā. Atradu vainu. Jau veselu nedēļu nedega!

— Nebiju gan gaidījusi, ka atradīšu tevi gandrīz pie griestiem karājamies, — Gundega pajokoja, raudzīdamās augšup.

Viktors paskatījās lejā un nosmējās:

— Varbūt tu biji gaidījusi, ka atradīsi mani izšujam rišeljē vai aužam prievītes?

— Neproti?

— Vaļsirdīgi atzīstos. Māku tikai mazgāt veļu, vārīt ēst un lāpīt.

— Tu būsi labs vīrs Žannai, jo viņa apgalvo, ka tieši tas viņai neveicoties.

Nevarēja saprast, vai Viktors dzirdējis, vismaz viņš nekā neatbildēja un sāka svilpot «Entuziastu maršu». Viņš svilpoja tāpat kā viņruden, bieži kļūdīdamies.

Bet Gundega uzreiz atminējās pirmo braucienu no Saujas, neprātīgo lidojumu no Kupra pretī ielejai. Tā bija atmiņu grāmatā palikusi kā krāsaina lappuse, ko gribas aizvien no jauna uzšķirt un papriecāties par bērziem ar salnas aizkostām dzintara lapām, par augstajām, dzidri zilajām rudens debesīm, par violeto dūmaku ieplakā, it kā nekad agrāk un nekad pēc tam nebūtu bijis tik dzeltenu birztalu, tālu padebešu un noslēpumainu dūmaku. Viktors toreiz bija pirmais, kas mēģināja izkliedēt viņas naivo jūsmu par Mežakakliem. Ak, vai patiešām tā bija viņa pati, Gundega, kas priecājās, ka kļūs šo māju mantiniece?

Viktors nolēca no galda, un Gundegas doma pārtrūka. Tas raudzījās viņā jautājoši, un iešķībo acu skatiens likās drusku šķelmīgs. Skropstas bija ataugušas, uzacis tāpat. Gundega paskatījās uz viņa rokām — plaukstas virspusē divas rētas, vienīgās liecinieces par nemierīgo ugunsgrēka nakti toreiz, pavasarī. Gundegai ienāca prātā ļaužu teiciens — laiks aizskalojot visu. Nē, droši vien visu ne, paliek, nu, teiksim, rētas, kā uz Viktora rokām, paliek atmiņas, viss atstāj kādu zīmi, kādu vilcienu sejā, sirdī. Cik labi, ka laiks neaizskalo visu, tad cilvēki kļūtu nabagi. Kā Olga saka . . .

— Ko tu uz mani tā skaties? — Viktors pavaicāja.

— Tāpat vien, — viņa ātri atbildēja, iebāza roku kabatā un izvilka vēstuli. — To tev sūta Žauna.

— Vēstule? — viņš pārvaicāja izbrīnījies un pat it kā satrūcies. — Vai Žannai kas noticis?

Gundega pasmaidīja:

— Nekas viņai nav noticis. Viņa slāv uz ceļa.

Gundega izteica un iekoda lūpā — to nu viņa droši vien nemaz nedrīkstēja stāstīt.

— Vai viņa tur sen mani gaida? — Viktors atdzīvojās un grasījās neatplēsto vēstuli jau bāzt kabatā.

— Tad nē jau, Viktor, viņa gaida mani . . . Šurp viņa neparko negribēja nākt.

— Nu? — Viktors tikai noteica.

Viņš paņēma kādu no rīkiem, kas mētājās Šepat uz avīzes, atplēsa aploksni vajā un izkratīja tās saturu uz galda.

Gundega pārsteigta ieraudzīja, ka tur nebija nevienas aprakstītas papīra lapiņas. Tikai žūksnītis naudas zīmju: vairāki zaļie piecdesmitnieki un daži zilganie divdesmil-piecu rubļu gabali. Viktors uz tiem noskatījās tā, it kā naudu vispār būtu ieraudzījis pirmoreiz mūžā. Tad ātri sarausa to atkal kopā, sabāza aploksnē un, nesacījis ne vārda, izmetās pa durvīm, atstādams Gundegu vienu.

Viņa tam lēni sekoja, virtuvē atvadījās no Gančariku mātes un izgāja pagalmā. Viktora nekur neredzēja, uz soliņa pie loga nesēdēja vairs arī Vitālijs. Pieļepoja klāt tikai mazā, melnā Muša.

3

Vasara bija aizgājusi. Tā tas ir aizvien — vasara aizskrien kā dienvidu vēja brāzma, bet ziema velkas gausi, kā brizdama pa kupenām.

Septembris atnāca ar pirmajām saltajām rudens lietavām, bet mēneša otrā pusē kādu rītu zeme jau kļuva palsa.

«Šodien aprit tieši gads, kopš esmu atbraukusi šurp,» domāja Gundega, iedama uz darbu.

Likās, ka tas nolicis sen sen, tālā bērnībā, kad viņa ieradās te ar saviem smagajiem čemodāniem un satraukta nolūkojās pakaļ aizbraucošajam autobusam. Toreiz viņa tikai pirms dažām stundām bija atvadījusies no dzimtās Priedienas, un Noriesi šķita sveša mala, cila pasaule. Lai ko viņa šeit redzēja vai iepazina, viss prasīt prasījās pēc salīdzinājuma ar tuvo, vienīgi pazīstamo — ar Priedienu. Toreiz tā vilka viņu atpakaļ ar tūkstoš atmiņu saitēm, bet biedēja ar vecmāmuļas klusās istabiņas vientulību . . .

Cik tas sen! Tagad Priediena viņai ir bērnība, pagātne . . .

Gundega gāja uz fermu cauri saltajam rītam, pretim maigi sārtenajām debesīm austrumu pusē, kur aiz apvāršņa slēpās saule. Lai gan apritēja tieši gads kopš viņas ierašanās šeit, viņai tā bija parasta diena, aizpildīta ar darbu, ar nemieru, kad stunda dzinās pakaļ stundai un it kā lūkoja cita citu apsteigt.

Bet kādam citam cilvēkam šī diena bija ļoti ļoti gara un minūtes vilkās smagas, kā piekusušas vai nesdamas neredzamu nastu.

Liena piecēlās agri, vēl pirms gaismas, lai pagūlu apdarīt visu. Gundega izslauca govis, palīdzēja pabarot cūkas un aizgāja. Pabrokastojusi un paņēmusi paciņā līdzi pusdienu tiesu, uz mežu devās Ilma.

Kad salna nokrita, Liena pa ieradumam izdzina lopus ganos, bet, brītiņu pasēdējusi uz akmens mežmalā, uzreiz sajuta tādu nespēku, ka vairs nejaudāja piecelties. Pakrūtē bija savāds tukšums. Dīvaina sajūta! Brīžam Lienai likās, ka viņa lido kaut kur izplatījumā, nemanīdama savu svaru. Bet, tiklīdz mēģināja uzslicties kājās, uzreiz kļuva tik smaga kā šis pats akmens, uz kura sēdēja.

Liena redzēja, ka lopi iet tieši uz dārzu, bet viņa nespēja piecelties un atgriezt. Viņa tikai sauca, sauca, taču pati nedzirdēja savu balsi. Skat, Brūnaļa jau burkānos, aitas plūkā un vazā pupu stublājus, kas samesti stirpā aiz šķūņa.

— Brūnaļa, Brūnaļa! Kur iesi?

Ne skaņas. Tikai ausīs nepārtraukti vienmuļi šalca, kā mežs, kā upe. Ļaudis saka. šalcot ari jūra un esot skaista. Liena nekad nav redzējusi jūru. Droši vien nomirs neredzējusi. Bet laikam gan skaista . . .

— Brūnaļa!

Pat Pelēcītis, nomanījis, ka šeit kaut kas nav īsti kārtībā, ņēmās riet. Bet govīm tāda suņu pusaudža vaukšķēšana bijusi nebijusi.

«Vai, kā šalc! Laikam jūra!»

Liena nedzirdēja vairs Pelēcīša rejas, neredzēja govis, viņa tikai ieklausījās šalkās, kas gluži kā ieaijāja. Gribējās laisties snaudā, visu aizmirst, nedomāt.

Bet pēkšņi viņa satrūkās no tā, ka sāka dunēt zvani. Šalkoņa kaut kur atkāpās, tā skanēja tikai kā vienmuļš pavadījums. Zvani sauca, modināja, kliedza kaut kur Lienā pašā. Nē, tā jau sirds, sirds pukst . . .

Pelēkais plīvurs acu priekšā pārplīsa uz pusēm, un viņa no jauna ieraudzīja govis sakņu dārzā. Nē, viņai jāiet, viņa nevar tā slinkot, sēdēt ar klēpī saliktām rokām. Viņa mēģināja atspiesties uz bozes, bet tā izslīdēja no stīvajiem pirkstiem. Liena liecās pakaļ, kamēr pakrita. Boze bija tepat priekšā, viņas roka sniedzās pēc tās, ķerdamās zālē, taču nespēja aizsniegt. Viņa rāpoja uz priekšu un pēkšņi sajuta nodeldēto, glumo bozes resgali savā saujā. Beidzot viņai izdevās piecelties uz ceļiem. Viņa stāvēja pie baltā akmens, kā pielūgdama to, auksto, vienaldzīgo, kas nespēja vairs sniegt atbalstu. Tad, saņēmusi spēkus, drebēdama aiz sasprindzinājuma, uzslējās kājās.

Mežs griezās, māja griezās, bel zeme viļņojās kā ūdens vējainā laikā. Viņa vilkās uz dārza pusi, sakopojusi visus spēkus, lai nepakristu, baidīdamās, ka otrreiz vairs nespēs piecelties. Viņa dzina lopus uz kūti, pa brīdim atpūzdamās te pie ābeles, te pie žoga. Ar lielām grūtībām beigu beigās sadzina visus kūtī, bet netālu no sliekšņa atkal pakrita uz cieti nomītās celītes. Vēl kādu mirkli kā pēdējā liesma izplēnošā ugunskurā viņas smadzenēs atplaiksnīja doma, ka govis taču palikušas nepiesietas, pēc tam viss apdzisa. Un ne vairs saprāts, ne doma, bet dīvains zemapziņas spēks viņu dzina uz istabu. Liena rāpoja uz māju. bet atrisušais priekšauts vilkās nopakaļ kā salauzts putna spārns. Viņa tika līdz gultai, iekrita tanī uz mutes, ar drēbēm un tām pašām gumijas botēm. Bet visas durvis tā arī palika vaļā līdz galam.

Kad Liena atkal atvēra acis, viņa saprata, ka ir jau novakare. Rietošās saules stari, izlauzušies cauri aizkaram, uz pretējās sienas veidoja smalku, rožainu zīmējumu. Visapkārt bija dziļš, baigs klusums, tikai aiz sienas, Ilmas istabā, mirkļus skaitīja pulkstenis. Liena uzslējās, nolaida kājas uz grīdas, pārsteigta un pat izbrīnījusies, ka vispār to spēj. Pa vaļā pamestajām durvīm staigāja tikai gaisa pūsmas, nāca iekšā un gāja atkal ārā, kā dzīvas, bet neredzamas būtnes.

Nē, tur bija vēl kāds, Liena sadzirdēja soļus. Uz lieveņa noklaudzēja zābaki. Durvīs parādījās Ilma.

— Kur tev lopi? Skatījos — nav, kūts vaļā!

Liena klusēja un tikai stingi raudzījās meitas sejā. Ilma gaidīja atbildi, gaidīja veltīgi, manīdama, ka izbrīns pamazām plok, dodot vietu nepacietībai un dusmām.

— Ko tu boli acis! Runā, kad tev prasa!

Klusums.

Ilma piecirta kāju:

— Vai valodu pazaudējusi? Kur lopi, es tev prasu?

— Es nezinu . . .

— Kā nezini?

Liena pēkšņi ieraudzīja pavisam klāt meitas seju. Acis, pieri, muti ar plānajām lūpām, aso zodu . . . Vaibstus bija izķēmojis gandrīz vai bezprāta niknums.

— Man kļuva slikti ... es atgūlos. Droši vien iegāja mežā ... — Liena sacīja tik tikko dzirdami un joprojām nenovērsdamās raudzījās Ilmā.

Tā visa uzliesmoja un sāka kliegt:

— Tu ... tu man to saki tik mierīgi. Slik ti! Tagad, kad ievārījusi putru, meklē visvisādus ieganstus. Slikti! Bet, kad man nelabi, vai mani kāds saudzē, — taču, kad Liena vēl aizvien neiebilda nekā un pat nepakustējās, Ilma galīgi zaudēja pašsavaldīšanos: — Spītējies? Kur, kur, kur ir mani lopi? Atdod manus lopus!

Lienai tikai viegli nodrebēja baltās skropstas, kā aizmigušam cilvēkam, kad plakstiņus skar žilbinoša, asa gaisma. Skatiens palika neizteiksmīgs, nedzīvs.

— Tu kā bez prāta, meit! Vai man vajag tavus lopus? Atjēdzies . . .

Ilma sakampa galvu rokās un kādu laiku staigāja turp un atpakaļ, vaimanādama:

— Pagalam, pagalam, pagalam . . .

Tad, apjēgusi, ka ar vaidēšanu nekas nav līdzams, izskrēja laukā, lai, kamēr vēl daudzmaz gaišs, lūkotu saskatīt pēdas.

Liena atkal palika viena. Un pēkšņi sajuta neizskaiti rojamas bailes, bailes no vientulības. Gribējās otra cilvēka tuvuma, otra cilvēka siltuma. Viņa it kā gribēja sekot Ilmai, pagāja dažus soļus, pastiepa rokas, bet tās atkrita atpakaļ, atdūrušās pret durvīm.

Viņa bija viena, viena, viena!

Notumsā viņa atkal izdzirda uz lieveņa soļus.

«Gundega, saulīt ...»

Tā nebija Gundega. Atkal ienāca Ilma, šoreiz ar aizdegtu lukturi rokā.

— Paskaties, — ieraudzījusi māti, tā sašutusi iesaucās,

— paskaties, viņa sēž! Es skraidu, es meklēju, es sitos ārā no spēkiem, bet viņa sēž kā lielmāte! Ak dievs, ja kādu lopu nenoplēsīs vilki, tad aizies uz svešām mājām, aizies vēl pie tiem Gančarikiem! Kas tev atdos! Varbūt govis vēl atdos, bet teļiem un aitām nazis pār rīkli, āda pār kārti un gaļa baļļā. Ja jau nomaitāja Neri, vai tad aitu laidīs sveikā. Un visiem būs acīs tās mūsu divas govis. Ko tu esi izdarījusi, nolādētā vecene!

Liena nekā neatbildēja. It kā no liela tāluma šurp plūda pazīstamās, vienmuļās šalkas. Viņa tām cauri tikai ar grūtībām dzirdēja Ilmas balsi. Lienas nogurušajās smadzenēs atkal nebija vietas nedz asākām domām, nedz spilgtākām izjūtām. Visam pārklājās pāri pelēcīgais vienaldzības auts.

— Nē, to Neri, to noindēju es! — viņa negaidot sacīja ar to pašu savādo vienaldzību. — Ar tavām žurku zālēm!

— Ārā, ārā no manas mājas! — Ilma sāka kliegt spalgā, spiedzīgā balsī, kas niknumā piepeši aizlūza.

— Ārā!

Viņa pieskrēja klāt un atvēzējās sitienam. Pretim raudzījās Lienas stingās, stiklainās acis. Tajās nebija nekā — nedz šausmu, nedz baiļu, nedz lūguma pēc saudzības. Tukšas acis, nekā neredzošs skatiens.

— Ārā! Ej meklē un bez lopiem mājās nenāc. Prom! Prom!

Liena sakustējās. Viņa gāja nevis aiz bailēm no šīs paceltās, draudīgās rokas, viņa gāja bez domām, un saucieni: «Prom, prom!» — viņas smadzenēs atbalsojās skaļi, dārdoši, bez jēgas.

Prom, prom, prom!»

Garām iedama, Liena uzstreipuļoja virsū Ilmai, it kā to nemaz neredzēdama. Viena roka bija pastiepta uz priekšu kā aklai. Ilma tajā iespieda vējlukturi. Liena klupdama pārgāja pāri istabai un pazuda aiz durvīm.

4

Kad pārnāca Gundega, Mežakakti bija kā izmiruši. Te valdīja tumsa un klusums. Viņa atrada mājas durvis noslēgtas. Toties kūts stāvēja vaļā līdz galam. Kad viņa iegāja tur. kaktā ierukšķējās cūkas un iegāginājās zosis. Bet govju un teļu stāvvietas rēgojās tukšas, tāpat aitu aizgalds.

Gundega sameklēja slēdzeni un atvēra mājas ārdurvis. Virtuve izskatījās savandīta, piemētāta. Uz grīdas pie plīts izbiruši sērkociņi. Turpat līdzās atradās paprāva peļķīte, kas jau iztālēm oda pēc petrolejas. Uz galda Lienas cimdi. Plīti uguns izdzisusi, bet, cik spriežams, arī tā krietni ilgi kurējusies bez cilvēka uzraudzības, jo cūku kartupeļi novārījušies gandrīz sausi, un miza saplaisājusi, atklājot baltu, miltainu mīkstumu. Gundega grāpi nocēla, gribēdama nokāst, bet pašā dibenā palikusi tikai tāda lāse brūngana šķidruma, tā ka nemaz nevajadzēja kāst. Plīts bija pavisam auksta. Vakariņas nekur nevarēja atrast.

Šā tā nokopusi virtuvi, nezinādama, ko lai domā par tādām dīvainām nekārtībām, Gundega izdzirda, ka pagalmā kāds iebrauc ar motociklu. Tā bija Ilma. Viņa vispirms pabāza galvu kūtī, pēc tam lieliem vīrieša soļiem nāca šurp un virtuvē smagi atkrita uz bluķīša.

— Kas noticis, krustmāt?

Nepaceldama galvu, Ilma īsi atteica:

— Lopi pagalam.

— Kā — pagalam?

— Iegājuši mežā. Es izbraukājos pa visiem ceļiem, pēdas meklēdama. Krietnu gabalu aiz lielā cirtuma tā kā pamanīju. Bet tās bija aļņa vai zirga. Un jau vecas, smilšu gandrīz aizputinātas . ..

Pēkšņi Ilma izslējās, sasprindzināti klausīdamās:

— Vai kāds nav istabā?

— Nav neviena. Es pati pirmīt atslēdzu durvis. Gundega ieklausījās un beidzot piebilda: — Tas ir pulkstenis, tikšķ.

— Jā, pulkstenis, — pēc brītiņa Ilma piekrita. — Bet man likās, tā vecā atkal pārvilkusies.

Gundega nesaprata:

— Kāda vecā?

— Māte, — Ilma nelabprāt noburkšķēja.

— Bet kur tad īsti ir vecmāmuļa? — bažīgi ieprasījās Gundega.

— Mežā. Meklē, ko pazaudēja.

Gundega ievēroja, ka Ilmai dusmās nodreb balss, jau Lienu pieminot vien.

«Cik viņa briesmīga!» neviļus Gundegai ienāca prātā. «Kur palikusi pērnā rudens laipnā, labā krustmāte?»

— Lopus meklē? — viņa pārvaicāja.

— Ko tad citu?

— Bet kā varēja pazust?

Ilmas acīs iedegās nemierīgas uguntiņas:

-— Kā varēja pazust, tu man prasi ... Es tev prasu to pašu. Pārnācu, skatos: šī guļ. Un no lopiem ne vēsts. Es jau vienmēr domāju, ka ar to viņas mūžīgo vārtīšanos gultā pa dienu mēs reiz iekļūsim nelaimē!

— Viņa ir ļoti slima! — iesaucās Gundega.

— Sli ma! — novilka Ilma.

— Vai viņa jau sen projām? Ka tik viņai nekļūst tur mežā slikti . . .

Ātriem soļiem Gundega piegāja pie atvērtajām durvīm. Debesīs joņoja pelēki mākoņi, gandrīz skardami augstāko priežu galotnes.

— Tumsā ... — viņa piebilda ar augošām šausmām.

— Viņai ir vējlukturis.

Tumsā ... — domīgi atkārtoja Gundega un piebilda: — Nevajadzēja laist . . .

Ilma pietrūkās kājās tik spēji, ka apgāza bluķīti, Lienas vienkāršo, iemīļoto sēdekli pie plīts. Tas nobūkšķēdams apkrita un pavēlās uz priekšu.

— Nemāci mani! — Ilma negaidot uzbļāva Gundegai.

Es skraidu par velti, es esmu piekususi ka suns, bet viņa — mācīs.

— Nekliedziet! — cieti sacīja Gundega. — Jums nav tiesību lopu dēj ļaut vecam, slimam cilvēkam . ..

— Ļaut! — Ilma izsmējīgi novilka. — Es pati viņu aiztriecu. Lai iet!

— Krustmāt, jūs . . .

— Klusu! — Ilma piecirta kāju. — Es tev esmu piedevusi visus tavus untumus — tavu skraidīšanu pa skolām, tavu vīzdegunību, kad tu nevarēji pat tik daudz kā parunāt par zemi, kad tu, Mežakaktu maizi ēzdama, ne .. .

— Es neesmu lūgusi piedošanu! — klusi, bet dīvaini skarbi teica Gundega.

Ilma atguvusies pameta izbiedētu skatienu viņā.

«Otra Dagmāra! Gaišmataina, zilacaina Dagmāra. Nolādēts!»

Bet Gundega, uzmetusi plecos jaciņu, izskrēja ārā.

— Vecmāmuļ! — Ilma saklausīja tās balsi. — Vec-māmuļ, atsaucies! . ..

Balss aizķērās.

Gundega bija izskrējusi laukā tāpat bez luktura. Rudenīga, bieza tumsa stāvēja visapkārt kā siena, un viņa paklupusi gandrīz iesteberēja grāvī. Viņa dažbrīd sauca, apstājās, bet dzirdēja tikai sila nopūtas un Mežupītes burzguļošanu. Mežā tumsa likās vēl melnāka. Tikai debesis vīdēja mazliet gaišākas, un priežu vainagi pret tām izskatījās kā izspūrušas milžu galvas.

Kaut kas nočabēja Gundegai aiz muguras, un atskatījusies viņa ieraudzīja divas acis. Bet, pirms viņa paguva nobīties, visas šaubas izkliedēja padevīgs ņau-diens. Mežakaktu melnais runcis, Lienas mīlulis! Pārliecinājies, ka Gundega neizturas noraidoši pret viņa patvaļīgo līdznākšanu, runcis sāka justies drošāk. Tipināja aiz muguras, turēdamies viņas pēdās, un tikai retumis pameta kādu līkumu sāņus. Tad varēja sadzirdēt klusu skrapstināšanu — kaķis asināja nagus pret kādu stumbru . . .

Viņi abi gāja bez ceļa. Gundega jau labu laiku vairs netika gudra, kādā virzienā iet, naktī visi koki izskatījās vienādi un visi krūmi tāpat. Aizkususi viņa apstājās un pameta skatienu augšup. Mākoņi joņoja, joņoja, kā steigdamies nez no kurienes un nezin kurp. Baiļu viņa nejuta, jo visu laiku skaudri sāpēja sirds. Viņa atpūzdamās mirkli stāvēja, piespiedusies pie priedes stumbra, palūkojās augšup un pēkšņi nodomāja: «Kādas aukstas, vienaldzīgas debesis ...»

— Vecmāmuļ, vecmāmuļ, atsaucies!

Mežs atbildēja ar priežu kluso šņākoņu vējā.

Gundega attapās, ka atkal sākusi iet. Kājas pinās kazenājos, un šķita, ka daudzas svešas rokas, stiepdamās no necaurredzamās tumsas, sniedzas viņai pakaļ un cenšas satvert, lai viņu aizturētu. Pēc tam zeme kļuva gluda kā ceļš, slidena no daudzajām skuju adatiņām, debesis gandrīz pilnīgi aizsedza milzīgi egļu vēdekļi, un klusumu starp divām vēja pūsmām aizpildīja vientuļa, krītoša čiekura čaboņa, kas atgādināja apslāpētus čukstus, čiekurs vēlās no zara uz zaru, līdz nopakšķēja uz zemes, un atkal viss aprima.

— Vecmāmuļ, ū-ū!

Balss noskanēja dobja, pārvērsta, it kā Gundega sauktu lielā, tukšā istabā, zem egļu vēdekļu zaļajiem griestiem.

Pāri kokiem neredzama un nedzirdama pārlaidās pūce, bet tad putna redzīgās acis tumsā pamanīja vēlīno gājēju, un mežu piepildīja tā kliedzieni. Šķita, ka brīžam ieraudātos bērns, tad kāds it kā ievaidējās neizturamās sāpēs, bet pēc tam visam pāri pārskanēja skaļi, guldzoši ārprātīgā smiekli, kuriem cauri lauzās elsas. Savāds putns...

Runcis beidzot bija nokusis, tas nepārtraukti ņaudēja. Gundega apžēlojās un paņēma to uz rokām, sajuzdama delnās siltumu no otras dzīvas būtnes, lai arī četrkājainas un nesaprātīgas . . . Kaķis nomierinājās un tikai skaļi ņurrāja, droši vien aizmirsis, kāpēc nācis šurp uz mežu, un pussnaudā varbūt juzdamies kā virtuvē uz mūrīša.

Izcirtumā Gundega apstājās, lai varbūt mēģinātu saskatīt Lienas luktura uguntiņu. Nebija nekā. Un pēkšņi Gundegu sagrāba vientulības un bezpalīdzības sajūta, viņai likās, ka meklē to, kā nav, iedomu, nevis cilvēku šajā tumsas jūrā, kurā ir tikai koku šalkoņa un pūces brēcieni. Putns ņirgājās par viņas veltīgajām pūlēm atrast Lienu, tas smējās par viņu. Gundegai likās, ka viņa zaudē dārgus, neatgriežamus mirkļus, tie aizplūda kā ūdens upē, bet viņa bija nevarīga, gluži kā sasietām rokām.

Tad viņa ūjināja, kliedza, sauca, līdz aizsmaka un zaudēja spēkus, bet, nesadzirdējusi pat atbalsi, pēkšņi ieraudājās balsī.

5

Gaismas kūlis no virtuves loga pāri pagalmam bija uzzīmējis nespodri dzeltenu celīti. Liena vispirms virzījās pa to. Sasniegusi tumsas joslu, viņa pirmoreiz apstājās un atvilka elpu. Tikai tagad viņa sajuta, ka smeldz labās rokas delna. Droši vien viņa to bija sadūrusi vai nobrāzusi krītot tad, priekšpusdienā. Iesāpējās no katra bozītes resgaļa pieskāriena, bet sāpes bija trulas, it kā viņa tās sajustu pa miegam.

— Nekas, — Liena sev sacīja pusbalsī.

Bāza roku kabatā pēc mutauta, lai aptītu to ap bozes galu, bet plauksta stūrgalvīgi slīdēja kabatai garām. Tad viņa nemēģināja vairs un steberēja tālāk tāpat.

Naktī viss šķita citāds. Viņa beidzot ieraudzīja savu akmeni, uz kura parasti sēdēja ganīdama. Tas patiesi izskatījās spokaini balts. Un Liena atcerējās, cik ļoti tumsā no ta baidās mežinieku zirgi. Viņai ienāca prātā, ka reiz dzirdējusi sakām — baidoties tikai tie, kam esot ko pazaudēt. Un negaidot viņas sejā paplaiksnījās vārs smaids, kā tāla rūsa plaiksnās pamalē vasaras debesīs, lai vienā acumirklī apdzistu. «Kas tad ir ko zaudēt tādam muļķa zirgam? Tak ne jau auzu kule vai siena tarba. Tak jau tā pati dzivībiņa. Cik tas jocīgi iekārtots — dažreiz jābaidās pat no tāda nedzīva, mēma akmens ...»

Liena atskārta, ka domā nezin ko. Pareizi, viņai taču jāmeklē un jāatrod lopi . . . Viņa lēni pagāja garām akmenim un iegriezās mežā. Boze dziļi iegrima mīkstajā zemē, ko bija sacilājis kurmis. Viņai likās vienalga, kurp un kāpēc iet. Patiesībā iet nemaz negribējās. Gribējās apsēsties un tā sēdēt ilgi ilgi . . . Viņa nožēloja, ka nebija apsēdusies jau uz baltā akmens. Bet tur uguni no mājām varētu ieraudzīt Ilma. Lai gan lukturi jau varēja arī apdzēst . . .

Cik briesmīgs nespēks! Kā svina gabals tas gūlās uz viņas pleciem, uz krūtīm, uz plakstiņiem . . .

Liena paklupa pret kādu sakni un smagi nokrita uz viena ceļgala. Viņa tā arī palika, nevarēdama piecelties un juzdama gandrīz nepārvaramu dziņu mesties sūnās uz mutes un gulēt, nekā nedomāt, nekā nesajust. Cauri brunču malai un zeķei viņa manīja sūnu miklumu un vēsumu. Sejā dvesmoja rūgta liesās, pelēkās sila zemes smarža. Viņa pacēla skatienu augšup un starp joņojošajiem mākoņiem ieraudzīja zilganu, mazu zvaigzni. Tā spīdēja nemirgodama.

«Kāda laba, mierīga zvaigzne! Viena vienīga ...»

Bet visu laiku kāds nemitīgi kliedza Lienā, mudināja uzslieties, piecelties.

«Kāda laba, mierīga zvaigzne ...» viņa atkal atcerējās. Bet zvaigznes vairs nebija. Tikai mākoņi, mākoņi . . .

Visa trīcēdama kā apse vējā, viņa beidzot tomēr uzslējās, bet, pagājusi dažus soļus, priekšā pamanīja tādu kā baltu stabu un izdzirda šalkoņu. Ak, tas jau bērzs! Piepeši tas sakustējās. Viņa iekliedzās, bet dzirdēja tikai zaru švīkstoņu un lapu čabēšanu. Koks gāzās tieši viņai virsū. Liena pakrita. Visapkārt šalca, šalca . .. Bozīte izslīdēja no pirkstiem. Vējlukturis apgāzās un nodzisa. Un tad bija tikai tumsa.

6

No rīta mazā gaismiņā atskrēja Mirga, tā pati Zannas audzēkne, un jautāja, vai Mežakaktu ļaudīm neesot pazuduši lopi. Vakar vakarā, jau pilnīgā tumsā, divas govis, divi teļi un trīs aitas ar jēriem esot iznākušas no meža netālu no viņu mājām. Mamma esot lopus salaidusi viņu pašu šķūnī. Govīm bijuši stipri pierietējuši tesmeņi, tādēļ mamma tās izslaukusi. Bet tikai šorīt paskatījusies, ka vienai tāds plankumiņš uz tukšumiem.

Un mamma teikusi, diez vai nebūšot Mežakaktu govs, tai laikam ari esot tāds zīmīgs raibumiņš. To visu Mirga izstāstīja vienā elpas vilcienā, bet Ilma, pēc uztraukumiem un negulētās nakts kļuvusi tīri slābana, pēkšņā nespēkā atslīga uz sola. Tas ilga tikai vienu mirkli. Tad Ilma sāka rosīties, sameklēja stibiņu, ar ko lopus pārdzīt mājās. Mirga piebilda, lai paņemot kādu kannu vai spaini. Mamma svešo govju pienu salējusi atsevišķi, to varēšot pārnest līdzi. Ilma brītiņu apdomājās, tad kā nokaunējusies kannu tomēr paņēma .. .

Lopi bija mājās, bet vēl joprojām nebija Lienas. Gundega nostaigāja pa mežu gandrīz visu nakti. Pārnāca nobridusies, sagurusi, ielūkojās Lienas istabā un ilgi stāvēja uz sliekšņa, atspiedusies pret durvju stenderi.

Pēc tam viņa aizgāja uz fermu, steigšus apdarīja rīta darbus un atkal atskrēja. Matisone bija teikusi: ja vajadzīgs, lai paliekot kaut līdz vakaram. Gundega cerēja, ka nebūs vajadzīgs. Viņa centās sev iegalvot, ka nebūs vajadzīgs ...

Bet Lienas nebija.

Gundega aizmetās līdz mežmalai, pūlēdamās saskatīt kādas pēdas. Bet neko neizdevās ieraudzīt. Lietus krietnu laiku nebija lijis, un cietajā zemē nekādas pēdas nepalika. Viņa nonāca norā, pie baltā akmens, un tad uz svaigas kurmju cilas pamanīja Lienas botes nospiedumu. Tātad droši vien tā vakar vakarā gājusi šeit .. .

Gundega klīda pa mežu. Lopu un sēņotāju iemītās, tik tikko saskatāmās taciņas veda un vijās cauri krūmiem. Viņa vairākkārt atgriezās pie kurmju rakuma un atsāka meklēšanu, mezdama aizvien lielākus un lielākus lokus. Bet tad, spraukdamās cauri kadiķiem, aizķērās ar kāju aiz kādas saknes, gandrīz paklupa un negaidot ieraudzīja kaut ko spīdam. Tas bija apdzisis vējlukturis, kura stiklos kā dzeltens šķēps, izlauzies starp koku zariem, spoguļojās saules stars. Tepat gulēja arī Liena.

Viņa gulēja uz sāniem zem vientuļa balta bērza, kas visu laiku klusi šalca un bija saudzīgi sakaisījis viņai pāri savas zeltdzeltenās lapas.

PIECPADSMITA NODAĻA VIENA

Torte bija izcepta. Ilma, saslapinājusi nazi aukstā ūdeni, uzmanīgi visgarām apgrieza malas. Pēc tam paņēma tūbiņu ar krēmu un ilgi gudroja, kādi izgreznojumi būtu vispiemērotākie šādam gadījumam. Rozes, protams, nederēja. Lai arī torte palika torle, tikai tāds našķis un kārums, tomēr bēru namā visam jābūt nopietnam, svinīgam, tādam, kas parādītu nelaiķei godu. Kad nomira vīramāte, Ilma torti bija izgreznojusi ar baltā krēmā veidotiem pūpolīšiem. Bet toreiz bija pavasaris, tagad pūpoli nederēja. Brīdi Ilma stāvēja neziņā, tad izdomājusi sāka rosīties. Rožainais krēms spiedās ārā no tūbiņas gala un pakļāvīgi gūlās skaisti veidotos burtos*. Pabeigusi Ilma pakāpās atpakaļ. Iztālēm uzraksts bija salasāms gandrīz vēl skaidrāk nekā tuvumā:

«Dusi saldi!»

Viss būtu labi, tikai gar tortes malām likās pārlieku tukšs un pliks. Ilma vēlreiz ķērās pie krēma tūbiņas un tukšajās vietās izveidoja tādus kā zarus. Gribēja, lai tie būtu tieši palmas zari, bet tas nu, diemžēl, neizdevās. Izskatījās drīzāk kā lapas nometis kails koks.

«Labs vien būs,» Ilma sevi mierināja, «bērinieki apēdīs tāpat. Nav jau nez kāda smalkā beķereja.»

Torti viņa ielika saplākšņu kastes dziļumos, apsedza ar dēļa galu. lai peles netiktu klāt, un nonesa pagrabā. Uznākusi atkal augšā, saoda kaut kas svilst. Kā tad — teļa ciska dega cepeškrāsnī, pa durtiņu šķirbu plūda zilgana, tieva dūmu strūkliņa. Tā sasodītā sveķainā malka! Ilma steidzīgi izrāva pannu no plīts un, apdedzinādama pirkstus, ņēmās graizīt nost apsvilušās vietas. Kaut nu neiznāktu vismaz rūgta mērce!

Pie joda, nekas šodien nevedās!

Kamēr Ilma plūca zosi, sakritās ogumaizes mīkla. Pīrāgi saplaisāja un tagad atgādināja vecas pastalas. Nupat apdega cepetis.

Kūtī cūkas kvieca tā, ka ne aizklausīties, bet viņa nevarēja atlicināt brīdi, lai tās pabarotu, citādi tā teļa ciska vēl pārvērtīsies par ogles gabalu. Un bietes rasolam vēl ne mazgātas, ne vārītas, diez vai maz pagūs līdz govju slaukšanas reizei . . .

«īsta elle!»

Ilmai likās, ka tas, ko viņa pašlaik dara, nav vairs parasts darbs, bet tāda skraidīšana kā vāverei ritenī, tāda ķerstīšana, kad viss slīd no rokām ārā un paliek pusdarīts. Viņa nejaudāja ar visu tikt galā, nogura un sapīka. Viņai gribējās uz kādu sakliegt, izgāzt īgnumu, dusmas, bet neviena nebija.

Govis ganīt pietrūka laika. Ilma tās vienkārši piesēja noras vidū, iedzinusi zemē mietus ar lielu koka āmuru. Bet teļš un aitas palika vaļā. Un šie nešķīstie lopi gāja, kur gribēja, bradāja, kur gribēja. Kad Ilma, kādu brītiņu uzkavējusies virtuvē, beidzot atkal izgāja ārā, viņa pamanīja aitas pie pagraba. Kā tad, tur pa iekšu jau ņēmās kāds, ka blākšķēja vien! Ar pavārnīcu rokā Ilma metās turp. Teļš ar saviem mūždien niezošajiem ragu aizmetņiem, acīm redzot, mēģinājis badīt pagraba durvis, atgrūdis tās vaļā un patlaban ar gardu muti mielojās ap mannas uzpūteni. Ilma, skaļi iekliegusies, ņēmās ar pavārnīcu tam dauzīt pa krustiem. Teļš laizīdamies izskrēja ārā, viņa dzinās tam pakaļ pa visu pagalmu, apzinādamās, cik muļķīgs un uzjautrinošs šis skats varētu likties iztālēm, un šī doma iesvēla viņā vēl negantākas dusmas. Beidzot, galīgi aizelsusies, Ilma meta mieru, rcizīti iebelzusi ar to pašu pavārnīcu pa muguru arī Pe-lēcītim, kas visu laiku bija jandāliņu pavadījis ar skaļu, jūsmīgu vaukšķēšanu.

Ilma atgriezās virtuvē un smagi atkrita krēslā. Šausmināja apziņa, ka viņa viena netiek galā ar saimniecību. Labi, šodien vēl tā pošanās bērēm, rīt bēres, bet ko lai dara parīt? Aizparīt? Uz mežu būs jāiet, tas jaunais virsmežsargs jau brēc par katru dienu, kad viņa neierodas cirsmā. Solījās pat sūdzēt mežzinim . . .

Un atkal ausīs iezvanījās:

«Pagalam, pagalam!»

Tikai šoreiz šajā ierastajā vārdā jaudās cits saturs. Te nebija vairs neskaidrās, ķaut varbūt arī tuvās nākotnes jausmas. Tā bija tagadne, šodiena, no kuras nekur nevarēja aizbēgt.

Kaut kas jāizdomā, tūlīt, šovakar!

Bet, lai cik viņa domāja, viss šķita vienlīdz slikti. Lai kā prātoja, iznākums allaž bija viens — vajadzēja pārdot lielāko daļu no lopiem.

«Nē, nē, tikai ne to!» Ilma ikreiz šo atrisinājumu noraidīja tik dedzīgi, ar tādu sašutumu un niknumu kā cilvēks, kam jānoposta tas, ko pats cēlis.

«Nekad! Tad piepildīsies taisni tas, ar ko māte man vienmēr bāzās acīs. Pārdot lopus ...»

Ilma sajuta skaudru ienaidu pret Lienu. Pēkšņi šķita, ka māte izdarījusi nodevību, nomirdama tagad, kad viņai, Ilmai, vēl jāstrādā mežniecībā, kad līdz pensijai palikuši gandrīz pieci gadi. Ka tā ir Lienas atriebība par visu . . . Nodevēji, visi nodevēji — Fredis, Gundega, pat miesīgā māte . . . Arī tagad, pat pēc nāves, tā neguļ zārkā kā citi cilvēki, mierīgi, kā aizmiguši, kā mazdrusciņ smaidīdami, ar rāmi saliktām rokām. Māte guļ mazliet uz sāniem, kā bija sastingusi tur, mežā. zem bērza, seja saviebta kā sāpēs vai bailēs, rokas — tīrās malkas pagales. Ilma tajās gribēja iespiest dziesmu grāmatu vai vismaz sakrustot tās uz krūtīm, kā jau kārtīgam kristietim pienākas. Nekā! Stūrgalvība! Lai visa pasaule redzētu, ka viss nav bijis pa godam!

Ierējās Pelēcītis, un Ilma pietrūkās kājās, par spīli visām pirmītējām smagajām, niknajām domām, juzdamās mazliet atpūtusies, atvilkusi elpu pēc tās nebeidzamās, drudžainās rosīšanās un skraidīšanas. Pareizi — vēl tak teļa receklis jānoliek vēsumā!

Viņa paņēma bļodiņas, izgāja ārā un ieraudzīja div us pazīstamus stāvus iegriežamies ceļa likumā.

«Ak tu, tētīt, tā tik pašlaik trūka, ar to visu nevaļu! Klāt gan! Ne lūgtas, ne aicinātas!»

Jau piekalnē tās abas divas palēnināja soli, beidzot apstājās pavisam un sagrūda galvas kopā. Pēc tam Resnā ar pirkstu rādīja uz nenovākto dobju pusi. Paskatījās arī Ilma. Kā tad, zosis saimnieko pa dārzu, šķin nost visu, kam tikai liek klāt. Bet tā 1 lērumu ragana neiet vis dzīt ārā un vēl ņirdz!

Ienākušas pagalmā, derumietes kārstīja galvas uz visām pusēm, smīkņādamas vien par Pclēcīša rejām. Bet, kad Resnā gribēja pabāzties kūtī, kur agrāk Nera dēļ nebija varējusi spert ne kāju, šunelis, varbūt sašutis par tādu bezkaunību, negaidot ieķērās viņas brunču malā. Resnā atsprāga atpakaļ, apstulbusi aiz pārsteiguma, uztentērēja virsū Ilmai un gandrīz izgrūda tai no rokām recekļa bļodu.

Pēc tam viņas abas ņēmās stāstīt, viena otru pārtraukdamas, ka šogad uz kartupeļu talku atbraukušas maķenīt agrāk nekā citiem gadiem, sak, domājušas, tāds labs laiciņš pieturoties, varbūt drīzumā atkal sākšot līt, bet Ilmai jau būšot vairāk pa prātam, ja kartupeļus norakšot sausus.

Ilmai tā vien niezēja mēle atcirst, ka neesot ne lūgusi, ne aicinājusi šās braukt ātrāk, tomēr viņa savaldījās un klusā, sēru pilnā balsī pavēstīja, ka mirusi māte un ka notikšot nevis kartupeļu talka, bet bēres. Ilmai par lielu izbrīnu derumietes nelikās necik pārsteigtas, saskatījās pat tīri tādas kā iepriecinātas, un pēkšņi Mazā no savas somas dziļumiem izvilka kortelīti degvīna un tējdesas struņķi un, pasniegdama Ilmai, piemetināja, ka tā būšot viņu tiesa bēru mielastā. Lai ņemot par labu.

Nodevušas ciemakukuli, viņas tūlīt sāka justies kā pilntiesīgas bērinieces un viešņas. No viņu ziņkārības nepaglābās ne šķūnis, ne dārzs, ne nojume. Visu vajadzēja apskatīt un, lai būtu vēl drošāk, apčamdīt rokām. Pāris stundās viņas daudz ko zināja labāk vai par pašu Ilmu, piemēram, to, ka brūnganā vista taisoties tā kā uz perēšanu, bet puscūcim žulgas acis, vajagot pataustīt cirkšņus, vai neesot karstumi. Šīs jau mēģinājušas, bet tas, muļķis, neļaujoties, gandrīz nokodis Mazajai pirkstu. Beidzot viņas uzdūrās pieliekamajam, kam priekšā karājās paprāva atslēga. Brītiņu papukstējušas, viņas atkāpās šī neieņemtā cietokšņa priekšā.

Lienu derumietes atcerējās tikai pašā vakarā. Līdz šim viņas daudz vairāk bija nodarbinājis viss, kas sautējās katlos un brūninājās cepeškrāsnī. Tikai tad, kad bēru mielasta gatavošana tuvojās beigām, viņas ieminējās, ka būtu jāaplūko arī pati nelaiķe.

Līdzjūtīgi pūzdamas — sak, mēs jau arī abas esam dieva rokā, — viņas sataisīja svētsvinīgas sejas, kas pēc priekšlaikus bagātīgi iebaudītajiem mielasta labumiem arī izdevās itin brangi, un iesoļoja Lienas istabā, kur Liena tagad gulēja bruņa zarka. Viņam pakaļ iegāja ari Ilma.

Pārnākdama no fermas, Gundega redzēja, ka viņas visas trīs pazuda aiz durvīm.

«Nabaga vecmāmuļa!»

Bija dzirdams, ka istabā sačukstējās, pēc tam atskanēja klusa murmināšana, tur laikam skaitīja pātarus.

Cik savādi sagadījies, ka vecmāmuļas bērēs būs tieši tās, ko viņa, dzīva esot, neieredzēja ne acu galā! Tās aplūkos viņas zārku, viņas drānas, viņas seju un pēc tam pārspriedīs, aprunās, kā agrāk bija runājušas par to, ko Liena dara, ko liek galdā ... Un neviens viņu neaizsargās pret nekautrīgiem skatieniem, neviens neaizslēgs durvis šo ziņkārīgo acu priekšā . . .

«Vecmāmuļ,piedod,ka arī es tevi nespēju pasargāt...»

Par visu bija gādāts, viss rīt, bērēs, būs labs. Atbrauks mācītājs, Ābels cītīgi zvanīs, zārks nopirkts dārgs, un mielasta galds tiks klāts bagātīgs. Viss, viss būs labi, tikai . . . tikai . . .

2

Ābels patiešām zvanīja cītīgi. Bērinieki vēl nebija sasnieguši kapu ceļu, kad pāri koku galotnēm pacēlās zvana skaņas. Cauri mežam, kur pirms dažām dienām melnā tumsā gluži vientuļa bija gājusi Liena, zaudēdama pēdējos spēkus, tagad viņu veda ar zirgu, un smilšainais ceļš likās dzeltenzaļš no sakapātajām skujām. Appušķoto vārtu priekšā jau stāvēja Jēkaba Krauklīša pelēkais «Moskvičs».

Sola pie kapa vairs neredzēja. Tā vietā bija izrakta bedre. Zārku nolika blakus smilšu kaudzei, un Ābels sāka dziedāt augstā, sievišķīgā balsī, bet nedaudzie bērinieki tam visai nesaskanīgi piebalsoja. Mazajai bija tāda pati spiedzīga balss kā Ābelam, toties Resnā rūca basā. Abas derumietes droši vien lāgā nezināja vārdus, jo spiedās un grūstījās ap atvērtu dziesmu grāmatu.

Viss bija tā, kā paredzēts. Ilma raudāja. Bērinieki dziedāja. Vainagi smaržoja. Un mācītājam mugurā bija melns, svinīgs talārs, jā,'un sērīga izteiksme skaistajā, labi koptajā sejā.

Apses drebēja vējā, tāpat kā toreiz, pirms gada, kad Liena te sēdēja uz soliņa ar klēpī rāmi saliktām rokām, uz kurām pilēja asaras. Tāpat koki šalks arī pēc gada, pēc desmit gadiem, varbūt pat pēc piecdesmit. Tikai veco vietā izaugs jauni . . . Lienai būs labi gulēt zem šīm mūžam čukstošajām, slaidajām apsēm. Miers, klusums . . . Atpūta divām ļoti nogurušām rokām ...

Gundegas domas pārtrauca mācītāja balss:

— Šo vietu, kur mēs tagad stāvam, var nosaukt par sadegušu mūžu dārzu. Arī šodien mēs šurp esam atveduši, lai atdotu smiltājam, vēl vienu mūsu draudzes locekli, esam atveduši tās pīšļus, lai guldītu mūžīgā mierā. Mēs visi esam pazinuši nelaiķi, viņas dievbijību un strādīgumu, saticību un viesmīlību. Un tagad skumstam kopā ar viņas vienīgo, sēru un bēdu sagrauzto meitu . . .

Te Ilma piepeši ieraudājās balsī. Viņai mugurā bija tas pats melnais apģērbs, kas toreiz, kapusvētkos, tas pats melnais lakats, tikai briļļu trūka. Viņa bija pats bēdu un sāpju iemiesojums . . . Varbūt viņa nožēloja, varbūt vismaz tagad, vismaz pašlaik viņa būtu gribējusi kaut ko par labu griezt? Salīkt zem pašpārmetuma nastas? . ..

Vai Ilma to spēja? Un vispār — vai var ar lepnu zārku, ar labu kapa vietu, ar vainagiem, ar asarām, kuras tiek birdinātas visu acu priekšā, kā parādē, atpirkties par to nakti, izdzēst, izsvītrot, padarīt par nebijušu? Kam ir tiesības piedot? Tikai Lienai, bet Lienas vairs nav. Nevienam citam nav tiesības piedot, ne mācītājam ... ne dievam . . . Viss pārējais ir spēle, liekulība, divkosība, pašapmāns . . .

Gundega negribēja klausīties Krauklītī, bet tā balss atkal un atkal viņu it kā atmodināja no rūgtajām domām.

— Šī pasaule ir bēdu leja. Mums visiem jāiziet tai cauri, līdz dibenam jāiztukšo sāpju kauss. Šaubīgie un mazticīgie to dara, zūdīdamies uz dievu un grēcīgā apsūdzībā vērsdami savas acis pret debesīm. Bet mūsu dārgā aizgājēja ir tukšojusi šāvu bēdu kausu padevībā un dievam tīkamā pazemībā. Aizgājējas mūža taka nav bijusi viegla. Mēs visi pazinām viņas strādīgumu, kristieša labo tikumu, viņas tuvāka mīlestību, ar kādu viņa locīja savu muguru dārzā, pļavā un laidarā līdz pat tai dienai, kad dievs viņu aicināja pie sevis. Nelaiķe neklausījās pat savā mīlošajā meitā, kas alka mātei sagādāt bezrūpīgu, mierīgu un klusu mūža vakaru . . .

Iešņukstējās arī abas derumietes.

«Nav tiesa!» gribēja iekliegties Gundega. «Melo!»

Viņa pirmīt bija kļūdījusies. Krauklītis nekā nesacīja par piedošanu. Lai runātu par piedošanu, jārunā arī par vainu. Bet te . .. visu nolīdzināja, visu noklusēja, visu apraks kopā ar Lienu. Un Ilma cilvēku acīs būs tīra, balta, bez vainas. Varbūt tā arī vajag viņu dieva priekšā, kurš visu redzot un dzirdot un bez kura ziņas pat mats nenokrītot no galvas . . . Tātad ar dieva ziņu Ilma padzina māti, ar dieva ziņu Krauklītis Ilmu attaisno . . . Tātad ticība liedz tikai slepkavot ar nazi, ar akmeni, ar lodi, bet neliedz aizdzīt cilvēku naktī, mežā, nāvē ... ar vārdu . .. Kur šajā ticībā beidzas grēks un sākas paštaisnums? Kur ir tā robeža? ...

Jēkabs Krauklītis pārlaida skatienu pāri bērinieku retajam pulciņam un sastapās ar divām tādām kā redzētām, kā pazīstamām acīm. Tās raudzījās tieši viņa sejā, pārmetuma un apsūdzības pilnas. Bet tā taču . . . Pareizi, tā jau tā pati mīlīgā, gaišmatainā meitenīte, ar ko viņš runāja pērn pēc kapusvētkiem!

Mācītājs nokremšļojās un turpināja kaparunu, pats pret savu gribu vairīdamies skatīties uz šo ienaida pilno acu pusi:

— Visā savā mūža takā cilvēks iet cauri daudziem pārbaudījumiem, lai kļūtu tīrs un šķīsts tam brīdim, kad vaļā vērsies viņpasaules gaišie vārti. Jo vairāk dievs kādu izredzējis, jo vairāk pārbaudījumu viņš liek tam dzīves ceļā. Tāpēc Mateja evaņģēlija desmitajā nodaļā ir sacīts ...

Krauklītis atsita vaļā grāmatu, kur starp lapām bija ielikta balta papīra strēmelīte, un nolasīja:

— «Es esmu nācis cilvēku savest ienaidā ar viņa tēvu

un meitu ar viņas māti, un vedeklu ar viņas vīra māti. Un cilvēka ienaidnieki būs viņa paša mājas ļaudis . . .» Taču dievs mums dod arī savu žēlastību un spēku pretoties pret ... f

Vējš satvēra balto strēmelīti, un tā aizvirpuļoja pāri

bērinieku galvām. Tanī brīdī Jēkabs Krauklītis ieraudzīja, ka viņa aiziet. Nočirkstēja grants, un pēc tam iečabējās uz celītes nokritušās apšu lapas. Lapu bija daudz, un zem viņas kājām tās šalca, kā iztālēm šalc jūra. Viņa aizgāja neatskatīdamās un pazuda aiz atvērtajiem, eglītēm izpušķotajiem vārtiem.

3

Gundegas aiziešanu redz visi. Ilma satrūkusies pamet īsu skatienu mācītājā, ar šausmām nodomādama: «Ārprāts!» Gundega nesacīja ne vārda, bet visa viņas izturēšanās bija smaga apsūdzība tam, kas šeit notika, tas bija kā skali izkliegts protests: «Nav tiesa!»

Arī Jēkabs Krauklītis, uzreiz nevarēdams atgūties, vēl kādu brīdi ar skatienu seko virpuļojošajai papīra strēmelītei, ko satver jauna vēja pūsma un sajauc kopā ar zcltsarkanām, krītošām apšu lapām. Kad Gundega nozudusi aiz vārtiem, mācītājs atģidies strauji atsāk savu kaparunu, bet vārdi nezin kāpēc vairs nevirknējas kā apaļas, gludas krellītes, un viņš ātri beidz, nepaguvis vairs nevienu bērinieku saraudināt.

Kad Lienu aprok un kājgalī iesprauž krustu, laukumiņā, kam visapkārt lapainais dzīvžogs, ir divas kapu kopiņas, viena otrai cieši līdzās. Trešajai te vietas vairs neatliek . . .

Ilma pārrodas mājās noskaitusies, juzdamās apvainota un sašutusi par Gundegas izdarībām.

«Tas nu vienreiz par traku! Jebkurai bezkaunībai ir savas robežas! Apkaunoja mani visu acu priekšā . . . Aizskrēja kā apsvilusi!»

Ilmai ienāk prātā, ka tagad šo riebīgo skuķi, šo pieklīdušo bāreni, kurai viņa devusi pajumti un maizi, bet kura atmaksāja ar nepateicību, vajadzētu bērinieku, pērmindera, mācītāja klātbūtnē izsunīt, padzīt no mājām. Parādīt durvis, lai iet, lai negriežas atpakaļ . . .

Domas sapinas. Bet . . . bet Mežakakti? Viņa tad šeit paliks viena, gluži viena. Nē, nē! Viņa liks Gundegai nolūgties, atzīt vainu, bet piedos . . . Citādi nevar. Citādi nekam nav jēgas. Ja būtu vēl kāds radu bērns, varētu paņemt vietā. Vislabāk tāds mīlīgs, paklausīgs meitēns, kā . . . kā Gundega pērnruden. Taču Bušmaņu zarā ir tikai veci ļaudis. Un no mātes dzimtas Gundega ir pēdējā.

Bet durvis Ilma atrod noslēgtas. Gundegas nav mājā. Un atkal Ilmu pārņem vilšanās īgnums:

«Aizbizojusi uz to savu fermu! Tāda ir tā šolaiku jaunatne, pat nelaiķi nevar izvadīt pa godam. Nevienu nemīl, nekam nepieķeras ...»

Uz ciemiņu jautājumiem par Gundegu viņa atbild nevērīgi, it kā uzsvērdama, cik nesvarīgs, nenozīmīgs viņai pašai šķiet atgadījums kapsētā. Toties dedzīgi skubina netaupīt mielasta gardumus.

Tā pamazām pienāk vakars, laukā sabiezē zila tumsa, taču Gundega vēl aizvien nepārrodas. Bērinieki sāk runāt par projām iešanu. Arī mācītājs pošas ceļā. Abas de-rumietes, liekas, pavisam piemirsušas, ka braukušas uz kartupeļu talku, nu vīkšķas un taisās atpakaļ uz De-rumiem, tiklīdz radusies iespēja tikt uz turieni ar tādu smalku, lepnu braucamo kā paša cienīgtēva «Moskviču» un turklāt par baltu velti.

Ilma noskatās, kā tumsā izgaist automašīna. Pēc tam vēl kādu brīdi var sadzirdēt balsis — lur, manāmi iereibuši, skaļi runājas tie, kas no Mežakaktu bēru mielasta uz māju dodas kājām. Viņa stāv pagalmā un klausās, līdz apklust arī šīs skaņas. Tad ieiet iekšā un ātri aizbultē durvis, kā bīdamās no kāda, kas varētu tagad ienākt.

Bet tas ir ienācis. Tas var ienākt arī caur aizbultētām durvīm. Mēmais, izmisuma pilnais klusums ... Viņa bija baidījusies no šī klusuma vienmēr, jau tad, kad aizgāja Fredis. Tomēr viņa nebija varējusi iztēloties, ka patiesībā viss būs tik briesmīgi!

Ilma paņem no mielasta galda aizdegto lampu un, abām rokām turēdama, apstaigā istabas, it kā ko meklēdama.

Visur viņu sagaida baigs, mēms klusums un tumsa. Viņa uzkāpj arī augšā pa trepēm. Gundegas jumtista-biņas durvis ir tikai pievērtas. Ilma atgrūž tās ar elkoni. Ieklausās, pūlēdamās sadzirdēt elpas vilcienus, labi zinādama, ka šeit neviena nav.

Viss istabā izskatās tāpat kā parasti. Gulta glīti

uzklāta, galds apsegts un uz tā vēl gluži svaigas mēļas asteres māla vāzē. Tikai kumodes virsma, kur parasti mētājās šādi tādi nieciņi, gluži tukša. Taču nē, tur tomēr ir kaut kas. Ilma pieiet klāt un paņem. Līni jota, acīm redzot, no burtnīcas izplēsta papīra lapa.

«Krustmāti

Es aizeju projām no Mežakaktiem. Es tā vairs nevaru dzīvot. Un arī negribu.

Gundega.»

Ilmas skumjas vienā acumirklī nomaina dusmas. Viņai pēkšņi šķiet, ka Gundega viņu nekrietni piekrāpusi, pievīlusi jau ar to vien, ka aizgājusi pati. Vēl vakar nebija par vēlu padzīt, pierādīt, ka neviens nesodīti nevar nodot Mežakaktus! Pierādīt . . . Kam? Gundegai? Sev?

Papīrs notrīc Ilmas pirkstos un nolido uz grīdas. Viņa noliek turpat blakus lampu un atver kumodes atvilktnes. Tās ir tukšas. Tikai vienā stūrī vīd papīrā satīta paka un tai virsū sakliņa ar stikla aci. Ilma pazīst šo saktiņu — tā pati, ko viņa reiz pārveda Gundegai no Derumiem. Attin vaļā vīstokli un atrod tanī vadmalu, kuru pati dāvinājusi Gundegai un no kuras vēl aizvien nav pašūts mētelis . . . Iedama lejā, Ilma sainīti paņem līdzi. Bet visas atvilktnes tā arī paliek vaļā . . .

Vadmalu viņa aiznes uz savu istabu, atver skapja durtiņas un tūlīt pamana balto kleitu, iesvētību tērpu, ko Gundega tāpat atstājusi Mežakaktos. Skaistais, čaukstošais zīda apģērba gabals karājas blakus zaļajai vilnas kleitai, ko aiziedama šeit pametusi Dagmāra . . . Sainīti ar mēteļa drānu Ilma novieto pašā stūrītī zem drēbēm, bet arī skapis paliek vaļā līdz galam.

Viņa apsēžas uz dīvāna, tad strauji saslienas ieklausīdamās. Nekā nav, itin nekā. Tad viņa ievēro, ka sienas pulksteņa vēzeklis nemaz nekustas. Pulkstenis apstājies. Viņa pakāpjas un uzvelk atsperi. Atskan vienmuļi tikšķi, ļoti skaļi šajā mēmajā istabā. Ilma raugās uz melnajiem rādītājiem. Un pēkšņi viņai šķiet, ka tikšķi skan nevis istabā, bet ka tie nāk kaut kur no augšas, no pažobeles, kur starp citām bezvērtīgām mantām mētājas vecum vecais pulkstenis ar smagajām bumbām.

Mēbeles, priekšmeti, pat sienas vēl glabā citu cilvēku roku un dvašas siltumu. Bet nekas vairs nespēj atvairīt to, kas saucas nežēlīgā vārdā — vientulība.

— Es esmu viena! — viņa pēkšņi saka balsī.

Un viņai liekas — lielais, dziļais, mokošais klusums beidzot sabrūk pār viņu un aprok kā grūstošas, irdenas smiltis.

SATURS

Pirmā nodaļa. Mežakaktu mantiniece...... .

Otrā nodaļa. Ērzelis ar bizīti..........

Trešā nodaļa. Drūma pūce kailā zarā.......

Ceturtā nodaļa. Līdz galam neizteiktais brīdinājums .

Piektā nodaļa. Pa logu raugās vientulība.....

Sestā nodaļa. Baltās mājas melnā ēna......

Septītā nodaļa. Sveiki visapkārt!.......

Astotā nodaļa. Ķēdes............

Devītā nodaļa. Mīlestība un aprēķins.....

Desmitā nodaļa. «Tā tas ir, kundze ...».....

Vienpadsmitā nodaļa. Zeme elpo........

Divpadsmitā nodaļa. Kurš vainīgs?.......

Trīspadsmitā nodaļa. Jaunais Neris.......

Četrpadsmitā nodaļa. Kad nodziest vējlukturis . . .

Piecpadsmitā nodaļa. Viena.........

Regīna Ezera VIŅAS BIJA TRĪS

Redaktore E. Grīnberga. Māksi, redaktors A. Jēgcrs. Tehn. redaktore D. Pastare. Korektore I. Kopiņa. Nodota salikšanai 1963. g. 4. martā. Parakstīta iespiešanai 1963. g. 23. maijā. Papīra formāts 84X108/32. 12,5 fiz. iespiedi ļ; 20,5 uzsk. iespiedi.;

22,01 izdevu. 1. Metiens 15 000 cks. JT 19652. Maksā 81 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevu. Nr. 16511/D2251. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 195.

L2

Регина Эзера

ИХ БЫЛО ТРОЕ Роман

Ытвийскос Государственное издательство

На латышском языке

Content

Ezera Regīna Viņas bija trīs

PIRMĀ NODAĻA MEŽAKAKTU MANTINIECE

OTRĀ NODAĻA ĒRZELIS AR BIZĪTI

TREŠĀ NODAĻA DRŪMĀ PŪCE KAILA ZARĀ

CETURTĀ NODAĻA LĪDZ GALAM NEIZTEIKTAIS BRĪDINĀJUMS

PIEKTĀ NODAĻA PA LOGU RAUGĀS VIENTULĪBA

SESTĀ NODAĻA BALTĀS MĀJAS MELNĀ ĒNA

SEPTĪTĀ NODAĻA SVEIKI VISAPKĀRT!

ASTOTA NODAĻA ĶĒDES

DEVĪTĀ NODAĻA MĪLESTĪBA UN APRĒĶINS

DESMITA NODAĻA «TĀ TAS IR KUNDZE...»

VIENPADSMITĀ NODAĻA ZEME ELPO

DIVPADSMITĀ NODAĻA KURŠ VAINĪGS?

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA JAUNAIS NERIS

ČETRPADSMITĀ NODAĻA KAD NODZIEST VĒJLUKTURIS

PIECPADSMITA NODAĻA VIENA

SATURS