Hilla Melisa

Zem citām zvaigznēm

Melisa Hilla

Zem citām zvaigznēm

Pateicības

Milzīga pateicība un mīlestība mammai un tētim, Amandai un Šēronai un visiem maniem draugiem, kuri sniedz nebeidzamu iedvesmu un vienmēr ir gatavi piedalīties sarunās par tēmu: un ja nu? Un Patai un Sjū - mūsu sarunas jau tagad ir piespēlējušas man ideju!

īpaša pateicība Kevinam, kurš, būdams lielisks vīrs, reizē ir arī fantastisks padomdevējs un spēj izdomāt atrisinājumu itin visam. Un Homēram, kuram mūždien izdodas mani sasmīdināt.

Sirsnīga pateicība un atzinība Poolbegam - Kjeranam, Lindai, Nīam, Deividam, Konoram un jo īpaši Polai - neapturamai komandai, kas nemaz neapzinās savu lieliskumu. Jūtos pagodināta par iespēju sadarboties ar jums visiem.

Geijai Šortlendai, kuras ieguldījums šajā un visās citās manās grāmatās ir tik milzīgs, ka es nevaru vien spēt pienācīgi par to pateikties.

Milzīgs paldies Šeilai Kroulijai, kura ir ne tikai brīnišķīga aģente, bet arī īsta draudzene - šī grāmata ir veltīta Tev. Paldies arī visiem AP Watt darbiniekiem par tik lielu nopūlēšanos manā labā.

Emmai Volšai, nenogurstošajai čempionei, sabiedrisko attiecību burvei (un mūžam aizrautīgajai iepirkšanās kompanjonei!) -Tu esi vislabākā.

Paldies grāmatu tirgotājiem Īrijā, Anglijā un citur par tik necerētu atbalstu manām grāmatām - esmu par to ļoti pateicīga.

Visiem maniem fantastiskajiem atbalstītājiem mājās - Tipā, jo īpaši Bridžetai Kaminsai, Džerardīnei Hikijai, Mārtinai Ferelai, Lo-rēnai Braunai un Noriņai Kvinnai, kuras mani uzmundrināja kopš pašas pirmās dienas. Milzīgs paldies!

Un vēlreiz liels paldies visiem visā pasaulē, kas pērk un lasa manas grāmatas, kā arī tiem, kas sūta man vēstules uz mājas lapu www.melissahill.info. Liels paldies, man patīk saņemt no jums ziņas, un es augstu vērtēju katru no tām.

Patiešām ceru, ka jums visiem patiks šī grāmata.

Šeilai Kroulijai, manam laimes amuletam

1

.

1. Uzzināt pēdēja i

Anna Edvardsa baudīja glāzi sava iecienītākā vīna kopā ar savu iecienītāko ēdienu un lieliski pavadīja laiku savā iecienītākajā Dublinas restorānā, kad vīrietis, kurš sēdēja viņai pretī, piepeši ņēma un visu sabojāja, izteikdams bildinājumu.

- Nu, - Deniss skubināja, turēdams rokā mirdzošu gredzenu un gaidpilni urbdamies draudzenes sejā ar skatienu. - Kāda būs tava atbilde?

- Ak, jā! - meitene, kura sēdēja Annai līdzās, skaļi iespiedzās, pirms pietrūkties kājās no krēsla, apskriet apkārt galdiņam un mesties sava jaunā līgavaiņa apskāvienos. - Jā, Denis, skaidrs, ka es precēšos ar tevi!

Kamēr laimīgais pāris skūpstījās un apskāvās pārējo vakariņotāju acu priekšā, Anna iedzēra malku no glāzes un mēģināja atstāt tos abus zināmā divvientulībā. Te nu bija mierīgas vakariņas kopā ar draugiem. Vismazāk viņa bija gaidījusi, ka Deniss izteiks bildinājumu Lorīnai ļaužu pilnā restorānā, jo īpaši otra pāra klātbūtnē. Ņemot vērā iecerēto, vai vakariņas divatā ar draudzeni nebūtu iederīgākas tā vietā, lai vilktu sev līdzi vēl arī citus cilvēkus? Un, godīgi sakot, viņi nemaz nebija tik tuvi draugi: lai arī Lorīna un Anna labi sapratās, patiesībā viņas bija kolēģes, nevis sirdsdraudzenes!

No otras puses, tas bija gluži tipiski Lorīnas draugam, vai ne? Anna mazliet ļauni sprieda, ka viņš ir lielīgs, lai neteiktu vairāk. Bet tajā pašā laikā - kāda nozīme tam, kā viņš to izdarīja? Nu labi, viņas un Ronana klātbūtne šeit lika sajusties neomulīgi (viņiem), taču Lorīna bija septītajās debesīs, un Anna zināja, ka viņas kolēģe sākumskolā, kur abas strādāja par skolotājām, bija uz kaut ko tādu cerējusi jau ļoti ilgu laiku.

Anna paslepšus uzmeta skatienu savai otrajai pusei, Ronans vēroja notiekošo ar interesi, vieglam smaidam rotājoties lūpu kaktiņos. Viņa ieprātojās, ko gan viņš par to visu domā, cenšoties iztulkot Ronana sejas izteiksmi.

Tomēr Annai neizdevās neko daudz izprātot, jo Lorīna atkal apsēdās viņai līdzās ar priekā un satraukumā piesārtušu seju un laimes asarām acīs.

- Ak mans dievs, vai tas nav skaists? - viņa lepni jūsmoja, pastiepdama uz priekšu saderināšanās gredzenu, uz kura bija uztupināts briljants neliela helikoptera lielumā. - Viņam ir tik lieliska gaume - tas ir tieši tāds, kādu es pati būtu izvēlējusies!

- Tas ir lielisks, - Anna atbildēja, silti apskaudama draudzeni, taču klusībā domādama, ka viņai būtu bail aiziet tālāk par mājas ārdurvīm, ja kļūtu par tik milzīga briljanta īpašnieci. Lai gan viņai nemaz nebija jāraizējas par tādām lietām, Anna ironiski nodomāja.

Tika ātri atnesta šampanieša pudele (kuru Deniss acīmredzot bija pasūtījis jau iepriekš) un, kamēr viesmīlis lēja glāzēs dzērienu, Ronans paspieda Denisa plaukstu.

- Apsveicu, vecīt! Es teiktu, ka tev nācies pa kluso uzsist gaisā vairāk par dažiem vāģiem, lai samaksātu par to akmeni, - viņš pajokoja, atsaucoties uz Denisa automašīnu pārdevēja profesiju.

- Nē, pietika ar kādu pārīti, - Deniss atbildēja ar pašapmierinātu smaidu, un Anna klusībā novaidējās.

Patiesībā viņa nemaz īsti nezināja, ko lai domā par draudzenes līgavaini. Viņi ar Lorīnu bija kopā jau kādu laiku, un, kamēr Lorīna jūsmoja par Denisa brīnumaino dāsnumu, Anna sprieda, ka viņā jaušas kas klīrīgs un pašapmierināts - šīvakara bildinājums to tikai lieku reizi pierādīja. Un tomēr - kāda gan nozīme tam, ko domā viņa? Tas puisis darīja Lorīnu laimīgu, un jādomā, ka tas bija galvenais, vai ne?

Un Deniss pilnīgi noteikti šovakar bija padarījis Lorīnu ļoti laimīgu. Viņa gluži vai staroja pēc saņemtā bildinājuma, un, kad Anna pacēla šampanieša glāzi un visi saskandināja par viņu saderināšanos, viņa klusībā sevi norāja par to, ka ir tik slikti domājusi par Denisu, apņēmās sapurināties un svinēt, kā pienākas. Dieva dēļ, kas gan viņa bija par draudzeni, tā kritizējot Lorīnas izvēli? Galu galā tas bija mazliet ironiski.

Anna iedzēra malku no savas glāzes un izbaudīja to ļoti reto sajūtu, kāda radās, šampanieša burbuļiem saskaroties ar mēli.

- Nu, es biju domājis, ka mēs varētu ātri tikt ar visu galā un nodarīt to pēc iespējas žiglāk. Ko tu teiksi? - Deniss apvaicājās Lorīnai, kura uz mirkli izskatījās samulsusi. - Es runāju par visu to kāzu padarīšanu. Es pats īsti neticu tām blēņām ar ilgstošo saderināšanos. Galu galā, tiklīdz cilvēks ir pieņēmis lēmumu spert izšķirošo soli, nav nekādas jēgas vilkt garumā, ko?

Šajā brīdī Lorīna pietvīka un iesānis uzmeta skatienu Annai.

Kad draudzene uzreiz neatbildēja, Deniss turpināja.

- Nu, labāk visu nodarīt viens un divi, jo nav nekādas jēgas ņemties riņķī un apkārt.

Pie joda, Anna nodomāja, cenzdamās noslēpt smaidu, cik gan daudzas klišejas tas puisis ir spējīgs iepīt vienā teikumā?

- Nu, nav lielas nozīmes tam, kad mēs to izdarīsim, - Lorīna kautri noteica, acīmredzami juzdamās neērti, apspriežot šo tematu. - Taču neaizmirsti, ka mums vajadzēs laiku, lai visu noorganizētu - baznīcu un kleitu, un...

- Nu, tas viss lai paliek tavā ziņā, - Deniss iejaucās, pēc Annas domām, pārlieku noraidošā tonī. - Galu galā es esmu paveicis pašu svarīgāko, un pēc tam viss pāriet sievietes rokās, vai ne? - Viņš iedunkāja Ronanu, kurš izmocīja smaidu. - Lai vai kā, -Deniss turpināja, pievērsdamies Lorīnai, - mēģināsim to nodarīt vismaz līdz Ziemassvētkiem - jādomā, ka nākamā gada sākums būs svarīgs auto tirgotājiem, un es negribu, lai kaut kas novērstu manu uzmanību.

Kad Lorīna mazliet sašļuka, to dzirdot, Anna sabozās. Vēl viena Denisa īpašība, kas viņai nepatika, bija vīzdegunīgais tonis, kādā viņš bieži vien runāja ar Lorīnu. Lai nu viens padomā - uzskatīt, ka paša kāzas varētu novērst uzmanību no naudas pelnīšanas! Lai arī Anna nojauta, ka tieši šī nauda palīdzēs Lorīnai sarīkot vērienīgas kāzas, atļauties lielu Dublinas lauku māju un greznu dzīvesveidu, pēc kāda viņa tik ļoti alka. Nu, nekā nevar darīt, ja tas nozīmēja nepieciešamību turēties pie tāda lempja kā Deniss, Anna sprieda, juzdamās atvieglota par to, ka Ronans gan tāds nav. Lai arī viņš pelnīja tikai kādu ceturto daļu no tā, ko Deniss, viņam (laimīgā kārtā) piemita četras reizes vairāk pieticības.

- Runājot par kāzām, kad jūs abi grasāties mest kopā kauliņus? - Deniss apvaicājās. Anna vienā mirklī sastinga. Ņemot vērā šovakar notikušo, sarunai neizbēgami vajadzēja pavērsties šajā virzienā, taču viņa bija cerējusi, ka Deniss un Lorīna būs tik ļoti aizņemti paši ar sevi, ka neveltīs uzmanību citu laulību plāniem.

Vai arī tādu trūkumam.

- Nopietni, - Deniss turpināja, - cik ilgi jūs jau esat kopā? Lorīna teica, ka kopš skolas laikiem, vai ne? - Viņš paraudzījās uz Ronanu, gaidot apstiprinājumu.

- Tieši tā. - Ronana sejas izteiksme pauda savaldīšanos.

- Un cik ilgi jūs jau esat saderinājušies?

- Sešus gadus.

- Tad kas par lietu? - Deniss neatlaidās, nolūkodamies no Annas uz Ronanu.

- Mīļais, neesi tik ziņkārīgs, - Lorīna viņu sarāja, juzdamās satriekta par Denisa tiešumu un klusībā spriezdama, ka runas par Annas un Ronana kāzu datumu droši vien ir sāpīgs punkts viņu attiecībās. Taču, tā kā Anna nekad par to nerunāja, viņa nevarēja būt īsti pārliecināta par to.

- Kāpēc lai es būtu ziņkārīgs? Es tikai uzdodu vienkāršu jautājumu, - Deniss atbildēja, nikni palūkodamies uz savu jauniegūto līgavu un tad iztukšodams savu atlikušo šampanieti.

Anna sagrozījās krēslā.

- Mēs vēl neesam tik tālu tikuši, - viņa klusi noteica. - Viss ir pavisam vienkārši.

- Ak tā, skaidrs. - Denisa sejas izteiksme ātri nomainījās pret to, pie kuras Anna nu jau bija pieradusi - samulsuma un līdzjūtības sajaukums. Anna to redzēja katru reizi, kad tika skarts viņas un Ronana kāzu jautājums.

Tomēr Anna nevarēja sniegt ne Denisam, ne kādam citam konkrētāku atbildi par to, kāpēc viņi nav noteikuši kāzu datumu, tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņa pati nezināja atbildi uz šo konkrēto jautājumu.

- Nu labi, jādomā, ka gan jau kādu dienu jūs tiktāl tiksiet, -Deniss noteica, beidzot apjauzdams, ka ir rīkojies mazliet netaktiski.

- Par to es nešaubos, - Anna pamāja, veltīgi cenzdamās notvert Ronana skatienu. - Lai vai kā, nepievērsiet mums uzmanību, šovakar ir jūsu svētki! - viņa jautri piebilda, mainīdama tematu un apņemdamās neļaut savai situācijai aptumšot Lorīnas triumfu. Tad viņa satvēra savu šampanieša glāzi un pacēla to gaisā. - Par jūsu lielo dienu!

- Par mūsu lielo dienu! - Lorīna atkārtoja, starojoši smaidīdama, un viņas milzīgais gredzens spoži iemirdzējās sveču gaismā.

- Tas bija interesants vakars, - Ronans noteica, kad vēlāk tajā pašā vakarā viņi ar Annu bija ļāvuši Lorīnai un Denisam turpināt saderināšanās svinības un atgriezušies savā kopīgajā mājā Dublinas priekšpilsētā.

Anna novāca žaketi, kuru viņš bija nevērīgi nometis uz dīvāna.

- Es to nebiju gaidījusi, tas nu gan ir skaidrs.

- Viņam mazliet par daudz patīk zīmēties, ne? - Ronans iegāja virtuvē un ieslēdza tējkannu. - Kāpēc viņam vajadzēja uzaicināt mūs vakariņās un tad mesties viņai klāt ar gredzenu? - Viņa balss sasniedza Annu gaitenī.

Izskatījās, ka Ronans šo jautājumu uztver gluži mierīgi, viņa sprieda, novietojot uz pakaramajiem abu mēteļus. Paldies dievam! Viņa bija noraizējusies par to, ka Denisa tiešais jautājums varētu izraisīt sen atlikto sarunu par viņu pašu plāniem.

- Man šķiet, viņam patika doma par publiku, - Anna noteica, ienākdama virtuvē un atbalstīdamās pret galda virsmu. - Jo īpaši tad, kad viņš izvilka to milzu gredzenu.

- Salīdzinājumā tavs gredzens liekas sīks, vai ne? - Ronans noteica, ar pirkstiem viegli pieskardamies Annas mazajam, sešus gadus vecajam vītajam gredzentiņam.

Pašai negribot, viņa sajuta, kā rīklē sakāpj kamols.

- Tu zini, ka manās acīs tādām lietām nav nekādas nozīmes, Ronan, - viņa noteica, strauji atvilkdama roku.

- Zinu, un tomēr man būtu gribējies atļauties ko skaistāku. Tagad šis gredzens izskatās ļoti vecmodīgs. Un tomēr jādomā, ka seši gadi...

Viņš tīšām apklusa, un Anna saprata, ka Denisa pratināšana par viņu abu kāzām patiešām ir ķērusies Ronanam pie sirds. Tomēr viņa aptvēra, ka nespēj par to runāt, katrā ziņā ne tagad.

- Nu, man gredzens patīk, un tas ir galvenais, - viņa noteica, piešķirdama balsij bezrūpīgu toni, pirms strauji mainīt tematu.

- Vai tu gatavosi tēju tik vēlu? - Viņa ielūkojās pulkstenī. - Ja tā, es tevi netraucēšu - gribu rīt agrāk piecelties.

- Ak, vai tu kaut kur dosies?

- Tikai rīta skrējienā, - viņa ātri atbildēja, izdomājusi attaisnojumu no zila gaisa.

Ronans pasmaidīja, taču viņa ievēroja, ka smaids gluži neaizsniedzas draugam līdz acīm - tām pašām aizraujoši zilajām acīm, kuras Anna pamostoties redzēja katru rītu jau desmit gadu garumā, taču bija pazinusi sava mūža lielāko daļu. Patiesībā viņa nedomāja, ka varētu atsaukt atmiņā kaut vienu bērnības vai pusaudžu gadu dzīves epizodi bez Ronana - tik ilgas un dziļas bija viņu attiecības. Dzīvojot tikai divas mājas tālāk tajā pašā ielā, Ronans bija klāt ikvienā dzimšanas dienas ballītē, ikvienos svētkos, ikvienā nozīmīgā Annas dzīves gadījumā, un viņa gluži burtiski nespēja iedomāties savu dzīvi bez viņa.

Tad kāpēc gan, Anna domāja, noskūpstīdama savu bērnības sirdsāķīti pirms gulētiešanas un viena pati dodamās uz guļamistabu otrajā stāvā, kāpēc pēc tik daudziem draudzības gadiem un vēl sešiem saderināšanās gadiem viņiem nācās tik grūti noteikt kāzu datumu?

2

.

2. Uzzināt pēdējai

Iva Kalagana atvēra ārdurvis, apzinādamās, ka sejā redzamais smaids izskatās kā pielipināts. Durvīs stāvēja Sāra no netālās kaimiņu mājas kopā ar savu deviņus mēnešus veco dēlēnu Džeku.

- Sveiki, - īva noteica, nedroši izbraukdama ar pirkstiem cauri savai izspūrušajai gaišo matu kodeļai. Viņa zināja, ka matus vajadzēja no rīta izmazgāt, taču nebija atlicis laika. Tagad viņa izskatījās pēc putnubiedēkļa salīdzinājumā ar mūždien kopto Sāru.

Viņas kaimiņiene savilka seju vainīgā izteiksmē, acīmredzami neinteresēdamās par to, kā īva izskatās vai neizskatās.

- īva, es kārtējo reizi ļoti atvainojos - tu jau zini, cik ļoti man nepatīk sagādāt tev neērtības...

Sāras balsī jautās tik patiesa nožēla, ka, par spīti savai apņēmībai, īva nespēja neapžēloties.

- Kā jau es tev pirmīt teicu pa telefonu, kantorī ir radusies ārkārtas situācija, un man neatlika laika iedomāties ne par vienu citu, nemaz nerunājot par...

- Tas nekas, Sāra, - īva pasmaidīja un atgaiņājās no kaimiņienes nožēlas pilnajiem vārdiem. Nu labi, šī nebija pirmā reize, kad Sāra atstāja bērnu pie īvas pēdējā brīdī, kad pašai radusies "ārkārtas situācija", taču kaimiņiene patiešām izskatījās nogurusi. Un jādomā, ka viņa jau tāpat jutās pietiekoši vainīga par to, ka nākas atstāt Džeku, tāpēc īvai nebija nekādas vajadzības likt viņai sajusties vēl ļaunāk. - Viņu nemaz nav grūti pieskatīt, un nevar būt ne runas par kādiem apgrūtinājumiem. - Viņa sirsnīgi iepleta acis. - Kā jau pirmīt teicu, es šā vai tā būšu mājās.

- Ak, īva, tu esi dzīvības glābēja - es patiešām palieku tev parādā. - Sāras atvieglojums bija gluži vai sajūtams. - Man tikai... nu, ir grūti atteikt darbā - jo īpaši tāpēc, ka viņi līdz šim bijuši tik pretimnākoši. Un tu jau zini, ka man nekādi neizdodas sameklēt piemērotu aukli.

Kā nu ne, īva sāji nodomāja.

- Vai tu esi paņēmusi līdzi mantas? - viņa apjautājās, izņemdama bērnu Sārai no rokām.

- Viņa soma un pārnēsājamā gultiņa ir mašīnā - tūlīt aiziešu pakaļ.

Kamēr Sāra gāja pēc mantām, īva piespieda aizmigušo bērnu ciešāk pie krūtīm. Viņš bija burvīgs mazulītis, tik jauks un mīļš -bet vai tādi nebija visi mazuļi? Piekļāvusi mazo ķermenīti sev klāt, īva atminējās, cik ilgs laiks pagājis, kopš viņa šādi auklēja kādu no savējiem - divi gari gadi kopš Maksa un... ak kungs, vai tiešām pagājuši jau septiņi gadi kopš Lilijas? Cik ļoti viņai patiktu vēl viens tāds, tik sīciņš un prasīgs, un atkarīgs no mātes pilnīgi

visā! Tomēr, ņemot vērā viņas pēdējā laika attiecības ar Līamu, tas nešķita ticami...

- Jādomā, ka tavs vīrs nupat jau ir gatavs mani nožņaugt, -Sāra sērīgi noteica, atstādama mazuļa mantas priekšnamā. - Viņam droši vien ir noriebies līdz nāvei, ka es uzgrūžu Džeku tev uz galvas katru reizi, kad mani izsauc uz kantori.

Ivas sirds ietrīsējās kā jau katru reizi, kad kāds nosauca Līamu par viņas vīru, taču, kā parasti, viņa nepūlējās izlabot Sāru. Kāda tam jēga? Kaimiņiene tikpat labi varēja turpināt uzskatīt, ka viņi ir precējušies, jo tā taču praktiski ir, ja reiz cilvēkus saista māja, divi bērni un attiecības astoņu gadu garumā.

Un, taisnību sakot, īvai allaž bija licies mulsinoši atzīties, ka viņi nav precējušies. Vēl mulsinošāks bija fakts, ka viņas ilgtermiņa partneris un bērnu tēvs vispār nešķita daudz interesējamies par to, kā visu nokārtot oficiāli tuvākajā nākotnē.

- Nepavisam nē, mēs labprāt izpalīdzam, - viņa sacīja Sārai, ar nevērīgo toni maskēdama savu neērtību. - Lai vai kā, Līams šonedēļ būs komandējumā - viņš šovakar dodas uz Sicīliju un paliks tur vairākas dienas. - Iva ieskatījās pulkstenī. - Starp citu, drīz viņam vajadzētu būt atpakaļ no skriešanas treniņa. Man pēc pusdienām jāved viņš uz lidostu.

- Cik brīnišķīga nodarbošanās, - Sāra sapņaini nopūtās. - Man šķiet, ka tas varētu būt mans sapņu darbs.

īva iesmējās.

- Tā saka vairums cilvēku, uzzinot, kāda ir viņa nodarbošanās, taču tas nemaz nav tik jautri - vismaz man nē!

Līams Kroulijs strādāja vīna importa uzņēmumā un pavadīja krietni daudz laika ārzemēs, apmeklēdams vīna dārzus un vīna darītavas dažādās pasaules malās.

Šobrīd viņam bija daudz darāmā Austrālijā, kur Līams jau vairākus mēnešus centās sameklēt mārku, kas būtu piemērota ienākšanai aizvien prasīgākajā Īrijas tirgū. Taču pēdējais komandējums

bija salīdzinoši īss - kārtējais četras dienas ilgais brauciens uz vīna dārzu Sicīlijā.

Līama darbs nozīmēja, ka īva varēja sēdēt mājās viena pati ar bērniem nedēļām ilgi, kamēr Līams atradās projām un baudīja dzīvi kādā vīna ražotāju zemē. Dažkārt tas nebija viegli, taču nu jau īva bija pie tā pieradusi. Un, godīgi sakot, patiesībā citādi arī nebūtu iespējams. īvai patika būt Lilijas un Maksa mammai, un Līama alga nozīmēja, ka, atšķirībā no nabaga Sāras, kura bija šķīrusies, viņai nevajadzēja iet uz darbu, neredzot, kā bērni aug. Lai arī viņa neapceļoja visas tās eksotiskās valstis, uz kurām devās Līams, īvas loma ģimenē bija tikpat svarīga - ja ne vēl svarīgāka.

Sāra papurināja galvu.

- Zini, tu esi fantastiska. Nesaprotu, kā tu to visu dabū gatavu ar bērniem un visu pārējo. Es labākajā gadījumā spēju tikt galā tikai ar Džeku. - Sāras vīrs, slaists un dzērājs, kurš īvai nekad nebija paticis, bija aizbēdzis kopā ar citu sievieti neilgi pēc Dže-ka piedzimšanas, un tas bija vēl viens iemesls, kāpēc īva parasti bez tielēšanās piekrita kaimiņienei izpalīdzēt.

Sāra atkal ieskatījās pulkstenī.

- Laikam jau vajadzētu kustēt - man pašai drīz jābūt lidostā.

- Un kurp tu dosies šoreiz? - Atšķirībā no sava nekam nederīgā vīra, kurš, cik īvai bija zināms, nebija nostrādājis nevienu dienu viņu laulības laikā, Sāra strādāja Dublinas reklāmas firmā un, cik īva varēja spriest, ieņēma visai augstu amatu. Katrā gadījumā viņai vajadzēja būt visai labai speciālistei, lai tiktu sūtīta uz ārzemēm pēdējā mirklī kā tagad.

- Ak, jāatzīst, ka tas nebūs ne tuvu tik eksotisks brauciens kā tavam laimīgajam vīram, - Sāra atbildēja un novaibstījās. - Tomēr pietiekoši patīkams, ja es dabūšu kaut ko no tā redzēt. Viņi grib, lai es aizlidotu uz Londonu un mēģinātu atgūt neapmierinātu klientu.

Nu, īva domāja, apcerēdama savus ikdienas cīniņus ar Maksu un Liliju, kaimiņienes situācija nebūt nebija apskaužama.

Bet tik un tā darba dzīve likās tik spoža! īva nopūtās, ilgpilni pašūpodama galvu.

- Nu labi, mēģini tik un tā izspiest no tā kādu prieciņu - pat ja tas ir tikai darbs. Un daudz neraizējies par Džeku - mēs viņu kārtīgi pieskatīsim.

- Par to es nešaubos. Piezvanīšu tev, lai paziņotu, cikos rīt atgriezīšos, labi? Un vēlreiz liels paldies par to, ka tu biji ar mieru viņu pieņemt bez brīdinājuma, īva. No manis pienākas, patiešām. Mums vajadzēs kādreiz sarunāt un kaut kur aiziet kādu vakaru. Ko tu par to teiksi?

īva pasmaidīja.

- Labprāt, - viņa pieklājīgi atbildēja, tajā pašā laikā labi apzinādamās, ka nez vai kaut kas tāds izrādīsies iespējams. Pat ja Sā-rai izdotos atrast aukli, jāšaubās, ka īva varētu tikt prom no mājām uz veselu vakaru.

Līamam nācās grūti tikt galā ar bērniem, kad viņš ar tiem palika viens, un tagad, kad Makss bija iegājis niķīgā divgadnieka vecumā... Tomēr nevajadzēja atmest cerību, viņa nodomāja, uzsmaidīdama Sārai, kura izbrauca ārā uz ielas spīdīgā jaunā mašīnā. Vai viņa jutās vainīga bērna priekšā vai nē, taču Sāra acīmredzami izbaudīja savas karjeras priekšrocības.

Kad kaimiņiene bija aizbraukusi, īva pameta sērīgu skatienu uz viņu vecāko un krietni vien blāvāko Volksivagen. Ģimenes auto, ja tāds vispār bija, viņa nodomāja, piepeši sajuzdamās garlaikota un atgriezdamās mājā.

Neilgi pēc tam, kad viņa bija iekārtojusi mazo Džeku gultiņā un sākusi gatavot vakariņas, Līams atgriezās no pēcpusdienas skrējiena.

- Tikai nesaki, ka tu atkal pieskati tās sievietes bērnu! - viņš novaidējās.

- Sārai bija vajadzīgs pakalpojums, - īva nevērīgi paraustīja plecus.

Līams papurināja galvu.

- Zini, man šķiet, ka viņa tevi izmanto, tā atstādama bērnu šeit katru reizi, kad ienāk prātā. Mums te nav nekāda mazbērnu novietne.

- Viņa ir mūsu kaimiņiene, kas nonākusi sprukās, tāpēc es nespēju atteikt. Mazo nav grūti pieskatīt, un man šā vai tā jābūt mājās.

Līams kaut ko noņurdēja.

- Man tā vien liekas, ka viņa mūždien ir sprukās.

Šajā brīdī mazais Makss izgrūda priecīgu saucienu no savas vietas uz grīdas, un vecāki reizē pagriezās, lai ieraudzītu, ka viņu divgadnieks, acīmredzami negribēdams gaidīt vakariņas, bija nolūkojis vienu no īvas dekoratīvajiem augiem un tagad apmierināti bāza mutē mitru zemi un kompostu. Nemaz nerunājot par to, kas bija izbārstīts pa grīdu un nonācis viņam uz drēbēm.

- Ak, Maks! - īva aši paķēra virtuves dvieli, lai noslaucītu rokas, taču viņai par atvieglojumu Līamam izdevās nonākt notikuma vietā pirmajam.

Notraucis lielāko daļu komposta dēlam no drēbēm, viņš mēģināja panākt, lai bērns izspļautu pārējo.

- Paldies, dārgais, - īva noteica, juzdamās apmierināta, tomēr mazliet apjukusi par to, ka Līams bija tik ātri iejaucies. Pēc bērnu piedzimšanas un arī pārējā laikā Līams lielākoties atstāja rūpes par viņiem draudzenes ziņā. Tomēr īva pēdējā laikā bija ievērojusi mazliet lielāku maigumu viņa attieksmē pret Maksu, jo īpaši dēlam pieaugot. īva sprieda, ka Līams ir daudz atturīgāks pret Liliju galvenokārt tāpēc, ka viņa bija meitene, arī tāpēc, ka Lilija bija neplānots bērns - neplānots neprecētiem vecākiem, kuri viņas ieņemšanas brīdī bija kopā ne vairāk kā sešus mēnešus.

Iva klusībā pasmaidīja, atcerēdamās, cik šokēts Līams bija juties toreiz, uzzinot par viņas grūtniecību. Viņa arī pati bija šausmās, lai gan daudz mazāk par grūtniecību, bet vairāk par to, ko gan teiks vecāki un vai Līams paliks kopā ar viņu. Lai arī vecāki patiešām bija izrādījuši vilšanos, Līams (Ivai par lielu atvieglojumu) tūlīt pat apsolīja visos iespējamajos veidos atbalstīt viņu un bērnu, tāpēc vecākiem vairs nebija lielas teikšanas. Skaidrs, ka attiecīgi divdesmit un divdesmit viena gada vecumā viņiem ar Līa-mu nācās meklēt māju un novīt ligzdiņu ātrāk, nekā tas notiktu citos apstākļos, taču viņi bija neprātīgi iemīlējušies, un tāpēc tam nebija lielas nozīmes.

Pēc īvas domām, viņu īsajam kopā būšanas laikam pirms Lilijas nebija it nekādas nozīmes - viņi šā vai tā bija svētlaimē, tāpēc jaunā māja un bērns nekur nepaliktu. Skaidrs, ka būtu patīkami noiet visu ceļu līdz galam un apprecēties, jo īpaši tad, kad piedzima otrs bērns, taču bildinājumu no Līama viņa tā arī nebija sagaidījusi.

īva centās pārāk daudz neaizdomāties, kāpēc tā noticis; izskatījās, ka Līamu neuztrauc viņu abu attiecību legalizēšana - tad kāpēc lai viņa par to raizētos?

Jo īpaši, viņa sev atgādināja, vērodama tēvu un dēlu kopā, tāpēc, ka kopš sākta gala viņi bija absolūti laimīgi (neskaitot pašu sākumu, kad Līams cīnījās ar miega badu un naudas trūkumu).

- Paklau, vai tu varētu beidzot atnākt šurp un satīrīt visu šo nekārtību? - Līams ierunājās, un Ivas apbrīnotās tēvišķās jūtu izpausmes ātri vien nozuda. - Man jāsagatavo mantas braucienam.

Kādas mantas? Viņa nodomāja, piepeši juzdamās aizkaitināta par to, ka Līams ne minūti nespēj pabūt kopā ar Maksu, labi redzot, ka viņai jau tā ir darba pilnas rokas ar vakariņu gatavošanu. Galu galā viņa bija tā, kas izvēlējās Līama drēbes un sakravāja viņa ceļasomu visiem ārzemju braucieniem. Un, tā kā viņai vajadzēja sagatavot vakariņas tik agri galvenokārt šī komandēju-

ma dēļ, tad mazākais, ko viņš varēja darīt, bija mazliet piepalīdzēt!

Palūkojies uz Ivas seju, Līams vienā mirklī aptvēra, ka ir nošāvis greizi.

- Labi jau labi, es to izdarīšu, - viņš noteica, ieceldams Maksu viņa augstajā krēsliņā, tad paķerdams slotu un sākdams slaucīt piebirušo grīdu.

- Paldies, - īva atbildēja, juzdamās mazliet aizkaitināta par to, ka pēdējā laikā Līams šķita izvairāmies no kontakta ar bērniem. Labi, viņas uzdevums bija rūpēties par Liliju un Maksu, kamēr Līamam vajadzēja doties pasaulē un nomedīt mamutu, taču tie bija arī viņa bērni! Un viņiem pietiekoši reti radās izdevība satikt savu tēvu vai pavadīt kādu laiku kopā ar viņu!

īva pasniedzās pēc gaļas griežamā dēlīša. Godīgi sakot, viņa jutās mazliet dusmīga uz Līamu par to, ka viņš devās nākamajā garajā komandējumā tik drīz pēc iepriekšējā, kura laikā bija pavadījis Austrālijā trīs nedēļas. Un tagad nāca šis četras dienas ilgais nedēļas nogales brauciens uz Sicīliju, kas, stingri ņemot, izklausījās pilnīgi idillisks, kaut gan runa bija tikai un vienīgi par darbu.

Taču, bez šaubām, Līams nestrādāja augām dienām un naktīm, vai ne? Grūtas darbadienas beigās viņas mūža mīlestība varēja atļauties tādu greznību kā atpūsties un pasēdēt kādā fantastiskā trat-toria ar skatu uz Vidusjūru, baudot espreso kafiju (vai drīzāk glāzi Sicīlijas vīna). Atšķirībā no īvas, kura pēc smagā nedēļas darba, noņemoties ar saimniecību un bērniem, parasti piektdienu vakaros bija atrodama sēžam pidžamā ar kakao krūzi rokā un skatāmies "Vēlā vakara šovu". Viņa klusībā nopūtās. Pēdējā laikā īva bieži par to aizdomājās, spriezdama, ka Līamam ir izdevies labi iekārtoties, kamēr viņa izrādījās tā, kurai nākas sēdēt mājās un pieskatīt bērnus. Bet, no otras puses, tieši to jau viņa bija vēlējusies, vai ne? īva pati bija uzstājusi, ka viņiem jārīkojas tieši tā.

Un tomēr īva vairs nespēja atcerēties pēdējo reizi, kad viņai bijušas brīvdienas, jo Llamam labpatika pavadīt brīvo laiku mājās. Viņa sprieda, ka tas ir saprotams, ņemot vērā drauga biežos izbraucienus, taču viņai tā arī neradās vajadzība izrauties ārpus mājas. Un bija pagājuši jau vairāki gadi kopš pēdējās reizes, kad īva un Līams kaut kur devās tikai divatā - viņi nebija varējuši ne tik daudz, kā pavadīt brīvdienas Maijo, nemaz nerunājot par Vidusjūru!

Domājot par Sāru, savu strādājošo kaimiņieni, kura arī bija devusies aizraujošākā un patīkamākā izpriecas braucienā, īva sāka sajust pieaugošu nomāktību.

Ak, liecies nu mierā, viņa sevi norāja. Sāra nebūt nebija septītajās debesīs par iespēju traukties uz Londonu, vai ne? Nē, viņa bija nobēdājusies par to, ka nākas visu pamest un atstāt Džeku svešās rokās. Patiesībā īva atminējās, ka viņa bija izskatījusies neapmierināta, pat neskatoties uz ceļojuma galamērķi. Laikam jau šie komandējumi nemaz nebija tik aizraujoši, kā izklausījās un kā Līams apgalvoja neskaitāmos izdevīgos gadījumos.

- Ja es nekad vairs neredzēšu lidmašīnu no iekšpuses, būšu laimīgs, - viņš bija novaidējies pēc transatlantiska pārlidojuma ar vairākām nosēšanās reizēm uz Kaliforniju neilgi pēc Maksa piedzimšanas.

Tā ka, lai arī Sāra un Līams šajā nedēļas nogalē apmeklēja šikas vietas, varbūt nevienam no viņiem neradīsies iespēja apskatīt skaistos skatus, pat nerunājot par to apbrīnošanu. Tātad varbūt viņa veltīgi abus apskauda.

- Sveika, mammu! Kas būs vakariņās? - Lilija iemetās virtuvē, taču momentā aizmirsa par vakariņām, gultiņā ieraudzījusi mazo Džeku, kuru viņa dievināja. Patiesībā Lilija dievināja visus bērnus un mazuļus kā tādus. Kāda māte, tāda meita, īva domāja, sirsnīgi viņai uzsmaidīdama. Lai gan, uzlūkojot meitenes tumšās acis un gandrīz kraukļmelnos matus, bija grūti noticēt,

ka viņas ar īvu ir radinieces - Lilija lielā mērā bija mantojusi tēva ārieni.

- Ak, vai mēs varam izvest viņu pastaigā ratiņos, mammu, nu, lūūūdzu? - viņa pielabinājās.

- Ne tagad, mīļā - man nav laika. Tētim vēlāk jābrauc uz lidostu, tāpēc es gatavoju vakariņas agrāk.

- Bet es varētu viņu izvest, - septiņgadīgā meita nopietni paziņoja. - Kā būtu, ja es apietu tikai apkārt mājai un atpakaļ?

īva papurināja galvu.

- Lilij, piedod, taču tu esi pārāk maza, lai vestu Džeku laukā viena pati, un mums viņš ir jāpieskata Sāras uzdevumā. Ja vien tētis negrib iet pastaigāties kopā ar tevi? - Tomēr, spriežot pēc Lī-ama iztrūcinātās sejas, īva uzreiz saprata, ka no šīs idejas nekas nesanāks.

- Varbūt vēlāk, - Līams noteica, pat negrasīdamies darīt neko tamlīdzīgu.

- Tagad tētim jāiet un jāsagatavojas darbam, un drīz mēs ēdīsim vakariņas.

Acīmredzami sarūgtinātā Lilija uzmeta lūpu un izsoļoja ārā no virtuves.

- Man nav laika, īva! - Līams uzstāja, kad viņa tam uzmeta izteiksmīgu skatienu.

Tomēr tev bija pietiekoši daudz laika, lai ietu izskrieties pa parku, vai ne? Šie vārdi īvai bija uz mēles, tomēr viņa nevēlējās uzsākt ķildu. Ne tagad, kad Līams drīz aizbrauks un viņi to neredzēs vairākas dienas.

Lai vai kā, īva nosprieda, ka viņai paveicies, pirmīt piedabūjot Līamu palīdzēt Maksam. Pieskatīt vēl vienu bērnu vienas dienas laikā - tas neapšaubāmi būtu par daudz prasīts!

Pēc vakariņām īva sasēdināja bērnus mašīnā, un, Līamam sēžot pie stūres, visa ģimene devās uz lidostu.

- Es pirmīt paskatījos televizorā - laiks Sicīlijā šobrīd esot brīnišķīgs, - viņa sapņaini noteica, viņiem braucot pa piekrastes ceļu uz pilsētas ziemeļiem. - Divdesmit seši grādi dienā un mazliet mazāk vakarā - paradīze! Vai nebūtu jauki, ja mēs kādreiz varētu aizvest bērnus uz dienvidiem?

Taču Līams nelikās ieinteresēts.

- Varbūt. Vai tu ieliki somā manu zilo kreklu? Jā, un to jauno kaklasaiti, kuru es nopirku pagājušajā nedēļā?

- Jā, ieliku gan, - viņa atbildēja, juzdamās vīlusies, ka Līams nav uztvēris mājienu par viņas vēlmi pēc brīvdienām, pēc nedēļas nogales ārpus mājas - vienalga kā, lai tikai izrautos no vienmuļības uzspiestās rutīnas.

Taču tieši šajā brīdī Makss sāka raudāt aizmugurējā sēdeklī, un nu vairs nebija jēgas mēģināt kaut ko apspriest. Drīz vien mazais Džeks pievienojās korim.

- Kuš, kuš, nav nekādas vajadzības raudāt! - īva izmēģināja visu iespējamo, lai nomierinātu abus atlikušā brauciena laikā, taču veltīgi. Un, kad viņi beidzot nonāca lidostas autostāvvietā, Lī-ama sejā bija manāms nepārprotams atvieglojums.

Vai viņš tā jutās katru reizi, atstājot viņus, īva samulsusi prātoja. Tomēr, ja jāizvēlas starp mierīgu viesnīcu ārzemēs vai mašīnu, kas pilna ar raudošiem bērniem, kurš gan nejustu to pašu?

- Tiksimies pēc dažām dienām, - Līams noteica, aši noskūpstīdams īvu un pēc tam arī Liliju un Maksu, lai gan viņa greizsirdīgi ievēroja, ka bērni tika arī pie kaut kā līdzīga apskāvienam.

- Dod man ziņu par ielidošanas laiku, lai zinu, kad atbraukt tev pakaļ, - īva noteica, uzsmaidīdama viņam. - Un patīkamu ceļojumu!

-Jums tāpat, - Līams izklaidīgi atbildēja, aizvērdams automašīnas durvis. Viņa domas acīmredzami jau kavējās pie gaidāmā lidojuma.

īva ietrausās šofera sēdeklī.

- Neilgojies pēc mums pārāk daudz! - viņa uzsauca, taču, spriežot pēc Līama muguras, kura aizvien vairāk attālinājās, Ivai nācās secināt, ka viņa runā pati ar sevi.

i

3

.

3. Uzzināt pēdējai

Cienījamā Sama!

Nupat pabeidzu lasīt "Laimes bērnu" un, tā kā grāmata man ārkārtīgi patika, taisnā ceļā devos uz veikalu un nopirku arī jauno - “Laimes zvaigzne". Esmu jau tikusi līdz pusei, un man tā tik ļoti patīk, ka nespēju noturēties, neuzrakstījusi vēstuli un to nepavēstījusi. Tavi tēli ir tik reāli, un tā vien šķiet, ka tu instinktīvi izproti, kas vajadzīgs mūsdienu britu sievietei! Paldies par daudzām fantastiskas (un bezrūpīgas) lasīšanas stundām.

Kvēla pielūdzēja

Sama Kalagana viegli pasmaidīja un aizsprauda vienu vidēji garo un gaišo matu šķipsnu aiz auss, lasīdama jaunāko pielū-

dzejas vēstuli. Nu, viņa gan neteiktu, ka zināšanas par to, ko mūsdienu sievietes vēlas vai domā, ka vēlas, būtu instinktīvas, taču viņa pilnīgi noteikti centās pēc labākās sirdsapziņas.

Tomēr, spriežot pēc vēstulēm, kuras Sama pēdējā laikā saņēma no lasītājiem, izskatījās, ka viņa kaut ko dara pareizi! Šī konkrētā vēstule bija viena no daudzajām, kuru bija pārsūtījusi Sa-mas izdevniecība un kas bija šodien pienākusi viņas Londonas dzīvoklī.

Atsaucība pēc viņas jaunākā romāna "Laimes zvaigzne" iznākšanas likās vēl plašāka nekā pēc pirmās grāmatas - "Laimes bērns", kas bija publicēta pirms gada. Nez kāda iemesla dēļ un laimīgā kārtā, Sama nodomāja, saviebdamās par šo kalambūru, viņas stāsti par parastām sievietēm, kuras saskārās ar parastām problēmām, bija iekarojuši sieviešu dzimuma lasītāju sirdis, un kopš pirmā romāna iznākšanas iepriekšējā gadā Samas pēdas tikpat kā nebija pieskārušās zemei. Viņa nemūžam nebūtu varējusi iztēloties, ka kaut kas tāds varētu notikt ar tādu būtni kā viņa -parastu meiteni no Dublinas, kura sākotnēji ieradusies Londonā, lai sameklētu žurnālistes darbu.

Pārcēlusies uz pilsētu pirms daudziem gadiem, Sama vispirms bija nodrošinājusi sev darbu, periodiski piedāvājot savus rakstus dažādām Anglijas avīzēm, un brīžos, kad nerakstīja tām, viņa turpināja darbu pie sava romāna, kas gadu laikā tika noraidīts ne reizi vien.

Lai arī Samai patika žurnālistika un jo īpaši Londonā piekoptais dzīvesstils, kas līdzinājās svaiga gaisa malkam pēc Dublinas, viņas galvenā aizraušanās bija romānu rakstīšana, un, neskatoties uz visiem šķēršļiem un saņemtajiem noraidījumiem, viņa tik un tā bija pilnībā apņēmusies nopublicēt savu grāmatu. Nelaime bija tāda, ka tas, par ko Sama rakstīja - normālas ikdienas sievietes ar normālām ikdienas problēmām, likās izgājis no modes, un izskatījās, ka izdevēji alka tikai pēc stāstiem par spožām liktenī-

gājām sievietēm, kuras, šķiet, nedarīja neko citu, atskaitot iepirkšanos un ielaišanos dēkās. Taču, tā kā Sama nepiederēja pie tādām sievietēm un viņai ar tām nebija nekādas pieredzes, nekas cits neatlika, kā vien turēties pie tā, ko bija darījusi līdz šim, un cerēt, ka mode grāmatu izdošanā varētu mainīties.

Beidzot viņas vēlēšanās bija piepildījusies.

Vairākus gadus pēc žurnālistes karjeras uzsākšanas Londonā Sama nolēma uzrakstīt analītisku rakstu kādai avīzei par sabiedrības spiedienu uz mūsdienu britu sievietēm - parastām, ikdienišķām sievietēm. Un, kad raksts beidzot tika nopublicēts, viņa drīz vien atklāja, ka neviļus ir uzķērusi aktuālu stīgu, kas nodrošināja atzinīgu sabiedrības reakciju un vēlāk arī izdevēju interesi par Samas iepriekš noraidīto romānu.

Kad romāns pirms gada nonāca grāmatnīcu plauktos, Sama vairs neskatījās atpakaļ. Viņas ikdienišķais rakstības stils un necilās, uz katra soļa sastopamās varones bija ieguvušas milzīgu popularitāti Anglijas un Īrijas lasītāju vidū.

Sama priecājās par savu karjeru un jauniegūto popularitāti Anglijā, taču bija jo īpaši sajūsmināta, atklājot, ka viņas panākumi nebija palikuši nepamanīti mājās Īrijā. Nevarētu teikt, ka viņai jebkad būtu gribējies kļūt populārai vai slavenai - patiesībā vienīgais, ko Sama vienmēr bija vēlējusies, bija kārtīgs darbs, taču tajā pašā laikā mājās viņa tika uzskatīta par atzītu rakstnieci, un šajā faktā slēpās kaut kas ārkārtīgi patīkams. Tas nozīmēja, ka viņas lēmums pamest Dublinu drīz vien pēc izglītības iegūšanas bijis attaisnots, pat neskatoties uz māsas apgalvojumu, ka viņai tikpat labi būtu klājies arī mājās.

Taču tolaik Londonas vilinājums ar visu tās spožumu un iespējām Samai bija izrādījies nepārvarams, un viņa priecājās par iespēju izrauties no dzimtās pilsētas un izmēģināt kaut ko citu.

Tagad, sēdēdama savā Klepemas dzīvoklī un izskatīdama pārējās pienākušās vēstules, Sama apjauta, ka šai lasītājai var-

būt ir taisnība: iespējams, viņai tiešām piemita zināma spēja sajust to, ko izjūt mūsdienu sieviete līdz ar visu to spiedienu, kam viņa ir pakļauta. Lielbritānija izjuta ko līdzīgu ekonomiskai lejupslīdei, un sievietes mēģināja atrast vidusceļu starp nepieciešamību strādāt algotu darbu un vēlmi palikt mājās un audzināt bērnus - situācijas, kādas viņas plaši aprakstīja savos romānos.

Sama iedomājās par savu jaunāko māsu īvu, kuru nekad nebija plosījušas šādas pretrunas. īva nekad nebija vēlējusies neko citu kā vien vīru un ģimeni - un pēc pirmā bērna piedzimšanas pirms septiņiem gadiem doma par jebkādu darbu ārpus mājas viņai šķita pilnīgi sveša. Sama sprieda, ka šajā ziņā Iva sekoja viņu mātes pēdās. Liliāna vienmēr bija jutusies vislaimīgākā brīžos, kad varēja bez atlikuma nodoties mājas darbiem un appuišot vīru un meitas. Sama pasmaidīja, iedomādamās par saviem vecākiem, kuri bija miruši pirms dažiem gadiem. Ko gan viņi būtu teikuši par meitas panākumiem? Ja godīgi, tad droši vien nemaz nejustos īpaši pārsteigti. Samai allaž bija piemitusi apņēmība veidot karjeru un godkāre, un viņai nebija laika vīt ģimenes ligzdiņu un audzināt bērnus, tāpēc šajā viņas ar mazo māsu nevarēja būt vēl atšķirīgākas.

Tomēr Sama jutās gandarīta, domājot par to, ka viņas grāmatas kļūst par zināmu mierinājumu citām sievietēm: tas attaisnoja visu smago darbu un domas, kuras viņa bija ielikusi to radīšanā. Un, lai arī viņas grāmatas vēl gluži nebija iekļuvušas bestselleru sarakstos, Sama cerēja, ka kādu dienu tas varētu notikt, katrā gadījumā viņa jutās apmierināta ar visu līdz šim sasniegto.

šajā brīdī Samas draugs Dereks Grīns ienāca dzīvojamajā istabā, aptinis ap kailo augumu dvieli. Tā kā viņi vakarā grasījās iziet ārpus mājas, viņš no darba bija taisnā ceļā devies uz Samas māju, lai sapostos, nevis braucis visu to garo ceļa gabalu līdz Vimbldonai, kur dzīvoja pats.

- Vēl aizvien lasi? - viņš apjautājās, ar ieplestām acīm uzlūkodams uz rakstāmgalda sakrautās vēstules. - Sama, vai tu atceries, ka galdiņš restorānā ir pasūtīts uz astoņiem?

- Protams, - viņa izklaidīgi atbildēja, ar skatienu pārskriedama pāri nākamajai vēstulei.

Cienījamā Sama!

Tāpat kā Keisija "Laimes zvaigznē", arī es neciešu situāciju, kad nākas atstāt bērnus kopā ar svešiem cilvēkiem un pašai doties uz darbu, taču ģimene nespētu finansiāli izdzīvot, ja es to nedarītu. Lasot par Kei-sijas dzīvi, man gandrīz vai likās, it kā es lasītu par savējo.

- Sama, pulkstenis ir pusastoņi piektdienas vakarā - met tām vēstulēm mieru, labi?

Viņa apgriezās otrādi savā krēslā un veltīja Derekam vainīgu smaidu.

- Labi, labi, es tikai pabeigšu šīs un tad sākšu posties, sarunāts?

Tā kā Dereks bija filiāles vadītājs vienā no pilsētas bankām, viņa darbs sastāvēja no garlaicīgas piecu dienu nedēļas, strādājot no deviņiem līdz pieciem, ne mazāk un pilnīgi noteikti arī ne vairāk, un viņš vēl īsti nebija paguvis aprast ar faktu, ka draudzenes nodarbošanās nepieprasa noteiktu darba laiku. Tā kā viņi ar Dereku bija sākuši satikties laikā, kad Sama vēl aizvien bija neatzīta un nepublicēta rakstniece, viņas panākumi un ar to saistītā popularitāte dažkārt Derekam krita uz nerviem. Šis vakars acīmredzami bija viena no tādām reizēm.

- Sama, lūdzu, - viņš noteica, dodamies uz guļamistabas pusi. Viņa tonis bija nepacietīgs. - Man nācās lūgšus izlūgties to galdiņu - mēs patiešām negribēsim nokavēt.

Sama piecēlās no rakstāmgalda.

- Tu zini, ka man būs vajadzīgas tikai dažas minūtes, lai sagatavotos, - viņa mierināja, juzdamās mazliet vīlusies par šo

traucējumu. - Neraizējies - mums atliks pietiekoši daudz laika, lai tur nokļūtu.

Dereks kaut ko norūca, taču neko neatbildēja.

Kāpēc visa šī steiga, viņa nobrīnījās, sekodama Derekam guļamistabā un taisnā ceļā dodamās pie skapja, lai izvēlētos tērpu. Taču Sama nosprieda, ka galu galā viņš mūždien bija tāds, vai ne? Vienā mirklī viņa izšķīrās par vienkāršu, pieguļošu melnu kleitu ar lielu muguras izgriezumu. Būdams pārāk pieradis pie tā, ka padotie bez ierunām izpilda ikvienu viņa iegribu, dažkārt Dereks gaidīja to pašu arī no viņas. Sama iecietīgi uzsmaidīja draugam, kurš drudžaini susināja matus ar dvieli. Pēc gandrīz diviem kopā pavadītiem gadiem viņš jau nu būtu varējis pazīt draudzeni labāk.

Kā jau solījusi, Sama bija apģērbusies, nokrāsojusies un gatava iziešanai pusstundas laikā. Patiesībā tas izrādījās Dereks, kurš beigās aizkavējās, un Sama ievēroja, ka viņš šķiet neparasti nervozs un uzvilkts, viņiem abiem braucot taksometrā pa Londonas ielām. Laikam slikta diena darbā, viņa nosprieda.

Restorāns atradās Čelsijā, un, kad viņi ar Dereku sekoja zāles pārzinim pie galdiņa, Sama nespēja neievērot dažus ieinteresētus skatienus no citu viesu puses. Būt atpazītai - tas nebija nekas tāds, kas Samai liktos ļoti patīkams, taču tajā pašā laikā tas piederējās pie darba tik plaši pazīstamā britu avīzē kā Mail. Viņas sleja galvenokārt sastāvēja no komentāriem par dažādiem jautājumiem saistībā ar mūsdienu britu sievietēm un, lai arī Sama parasti centās izteikt savus uzskatus pārdomas raisošā manierē, avīze deva priekšroku provocējošākai nostājai. Šī iemesla dēļ Sama ilgojās pēc dienas, kad viņa labāk būs pazīstama kā bestselleru autore, nevis mazliet provokatīva skribente.

Viņa tikai nupat bija pabeigusi otrās grāmatas reklāmas kampaņu, un dažu pēdējo nedēļu laikā dzīve bija izrādījusies tik saspringta, ka Sama tikpat kā nebija redzējusi Dereku un zināja, ka

viņš par to nebūt nejūtas iepriecināts. Lai arī viņš izskatījās tikpat sajūsmināts kā Sama, kad viņai tika piedāvāts pirmais grāmatas publicēšanas līgums, Dereks nebija gaidījis nedz milzīgo ažiotāžu, nedz arī papildu pienākumus, kurus šī un nākamā romāna panākumi uzkrāva Samas pleciem. Samai pret to nebija nekādu iebildumu. Interviju, fotosesiju un lūgtu viesību ņudzeklis, kas pavadīja grāmatu reklamēšanu, likās kā piepildījies sapnis, un viņa nemainītu to visu ne pret to ko citu. Taču pēdējā laikā viņai bija pietrūcis kopā ar Dereku pavadīto stundu, un, tā kā drīzumā nāksies sākt vākt materiālus nākamajai grāmatai, laika kļūs aizvien mazāk, tāpēc patīkami izklaidējošs vakars divatā bija augstākā mērā noderīgs viņiem abiem.

Kad vakariņas bija apmēram pusē, Sama apjauta, ka, atšķirībā no viņas nepārtrauktās pļāpāšanas par visu un visiem, Dereks nebija izteicis gandrīz ne vārda. Viņa saliecās uz priekšu krēslā.

- Derek, kas noticis? - viņa klusi ievaicājās. - Tu izskaties ļoti nomākts. Vai darbā valda stress?

Dereks palūkojās viņai tieši sejā, ieurbjoties ar savām zilganpelēkajām acīm Samas zaļajās.

- Nē, darbā viss ir kārtībā - patiesībā es esmu aizdomājies par ko citu.

- Par ko tad? Pasaki man. Ja varu kaut ko darīt lietas labā...

- Vai tu mani mīli, Sama? - viņš pārtrauca, liekot viņai aiz pārsteiguma gandrīz nomest dakšiņu.

Kā gan saruna piepeši bija iegriezusies tik nopietnā gultnē? Te nu viņa bija, pļāpādama par kaut ko tik nebūtisku kā nākamajā dienā paredzētā iepirkšanās, un tad viņš ņem un uzdod tamlīdzīgu jautājumu! Sama palūkojās apkārt, baidīdamās, vai kāds pie blakus galdiņa nenoklausās, lai arī viņas raizēm šajā sakarībā nebija nekā kopīga ar bailēm no atpazīšanas. Nē, šoreiz Sama to darīja tāpēc, ka atkal skaidri zināja, kas sekos. Ak kungs!

- Derek, tu zini, ka jā, - viņa atbildēja, juzdama, kā sirdī ielīst smagums pirms gaidāmajiem vārdiem.

- Tātad, - Dereka skatiens likās kā pielīmēts viņas sejai, - tad jau tu zināsi, ko es tev jautāšu, vai ne?

Nelaimīgā kārtā viņa to zināja. Viņš bija uzdevis šo jautājumu jau divas reizes un katru reizi saņēmis vienu un to pašu atbildi.

- Nu, vai tu esi ar mieru?

Ilgāku laiku Sama nolūkojās viņā, cenzdamās izdomāt pareizākos vārdus. Tomēr beidzot viņai nācās novērst skatienu.

- Derek, - viņa iesāka, dziļi nopūzdamās, - es... es nemaz nezinu...

- Labi, - viņš atbildēja, ātri iebāzdams sev mutē uz dakšiņas uzdurtus dārzeņus. Viņa sejas izteiksme bija grūti izdibināma.

- Es tikai...

- Es teicu, ka viss ir labi, vai ne? - Dereks viņu pārtrauca. - Tu vēl aizvien negribi ar mani precēties. Labi. Varbūt mēģināšu vēlreiz pēc gada... vai arī, - viņš piebilda, izaicinoši paraustīdams plecus, - varbūt es to nedarīšu.

- Ak, dieva dēļ! - To izdzirdējusi, Sama papurināja galvu. - Tu varētu vismaz noklausīties to, kas man sakāms.

- Kāpēc? Vai tas atšķirsies no tā, ko tu teici pagājušajā reizē? Vai arī pirms tam?

- Nu, ne gluži, bet...

Sama īsti nezināja, kāpēc viņa turpina noraidīt Dereka bildinājumus. Viņi bija kopā kopš iepazīšanās pie abu kopīgajiem draugiem pirms diviem gadiem, un, lai arī Sama bija pārliecināta, ka mīl Dereku, sirds dziļumos viņa zināja, ka nejūtas gatava omulīgai ģimenes ligzdiņai.

Un diemžēl tieši to Dereks vēlējās. Viņš gribēja ne tikai uzmaukt gredzenu Samai pirkstā: viņš gribēja arī māju Kotsvoldā, bērnus, labradorus, papagailīšus un tā tālāk. Un vēl ļaunāk, Sama zināja, ka Dereks gribētu, lai viņa izmestu no galvas domas

par savu rakstnieces karjeru, kuru viņa dievināja un bija smagi nopūlējies veidojot.

- Es gribu, lai manus bērnus pieskatītu viņu māte, nevis kaut kādi sveši cilvēki, - Dereks bija viņai paziņojis, pirms sāka skaidrot, ka viņa paša attiecību problēmas ar māti sakņojas bērnībā, kad māte bija atstājusi viņus abus ar brāli aukles uzraudzībā, neskatoties uz to, ka bērni vēl bija pavisam mazi.

Sama jutās apjukusi, taču tajā pašā laikā ne pārāk pārsteigta par viņa tradicionālajiem uzskatiem. Dereks bija tradicionāls daudzējādā ziņā. Un varbūt viņa spēja saprast drauga steigu: trīsdesmit astoņu gadu vecumā viņš bija septiņus gadus vecāks par Samu un vienīgais vēl aizvien neprecētais vīriešu dzimuma pārstāvis savu draugu un kolēģu vidū.

Tomēr piekrišana Dereka bildinājumam pamatīgi apcirstu spārnus viņas pašas centieniem, un Sama zināja, ka nav gatava tā rīkoties. Tikai tagad viņas karjera bija sākusi uzņemt apgriezienus pēc bezvēja joslas, kad viņa prātoja, kāds gan varētu būt nākamais ar rakstīšanu saistītais darbs, un centās aizdabūt līdz publicēšanai savu romānu.

Tomēr ne ar vienu citu viņai negribējās būt kopā vairāk kā ar Dereku, un Sama bija pārliecināta, ka, pienākot īstajam brīdim, viņa samazinās tempus un padomās par laulībām un ģimenes dzīvi. Bet tikai ne tagad.

Mēģinājums izskaidrot to visu Derekam bija grūts uzdevums.

- Derek, šobrīd laiks patiešām nav piemērots tādām runām. Varbūt tad, kad es būšu pabeigusi jauno grāmatu, mēs varētu...

- Un kā tad ar aiznākamo grāmatu? Un aizaiznākamo? Atzīsties, Sama, tu mīli tās stulbās grāmatas daudz vairāk nekā mani!

- Tā tas nav, - viņa atspēkoja, pārsteigta par to, ka Dereks šķiet tik kareivīgi noskaņots pret to visu. jā, viņa zināja, ka visa tā reklāmas padarīšana, ar ko viņai vajadzēja tikt galā, Dereku kaitina, bet "stulbās muļķa grāmatas"? Te nu bija lepošanās ar viņu!

- Tas nav godīgi, Derek, - viņa atbildēja mierīgā tonī. - Tu labi zini, ka es tevi mīlu, taču man ir paveicies atrasties tur, kur es atrodos, un es nevaru šobrīd no tā visa atteikties. Tas nebūtu godīgi^1

- Godīgi pret ko?

- Nu, pret mani - un jādomā, ka arī pret maniem lasītājiem, -viņa piebilda, mazliet apdomājusies.

Dereks nosprauslājās.

- Un viņiem nav pietiekoši daudz idiotisku grāmatu, no kā izvēlēties?

- Paldies, Derek! - Sama noteica, sakrustodama rokas pār krūtīm ar drūmu sejas izteiksmi. - Milzīgs paldies.

Viņš labi zināja, cik daudz laika un pūliņu tika veltīts šīm “idiotiskajām grāmatām", un tas vien, ka viņš pats tās nelasīja, nenozīmēja, ka tās nebūtu tikpat vērtīgas kā jebkas cits grāmatu plauktos!

- Piedod - tas bija nevajadzīgi, - Dereks atzina, acīmredzot sapratis, cik ļoti ir aizvainojis Samu. - Un tomēr es vēl aizvien nesaprotu, kāpēc tu gribi gadu rakstīt grāmatu un pēc tam pavadīt visu savu brīvo laiku, reklamēdama iepriekšējo. Nemaz nerunājot par to, ka tu turpini rakstīt sleju avīzei, kaut arī tev tas nav jādara - vismaz ne no finansiālā viedokļa, - viņš piebilda, kad Sama jau atvēra muti, lai iebilstu.

Varbūt viņam bija taisnība par papildu laiku, kuru viņa pavadīja, reklamējot grāmatas, taču iziešana no mājas un satikšanās ar cilvēkiem bija Samas lielākā balva par visiem šiem vientuļajiem mēnešiem, kas bija aizvadīti, klabinot taustiņus pie rakstāmgalda. Turklāt viņai patika prieks un spožums, kas pavadīja katru jaunu izdevumu, grāmatu parakstīšana, intervijas ar presi un fotografēšanās - visa šī noņemšanās. Taču jā, varbūt Derekam bija taisnība tajā ziņā, ka viņai vairs nevajadzēja turpināt slejas rakstīšanu. Patiesībā viņas redaktora pieaugošā ietekme uz slejas sa-

turu un toni jau bija sākusi Samai likt justies neomulīgi. Pēc Džailsa domām, jo provokatīvāk viņa izteicās, jo labāk - neatkarīgi no temata. Tomēr žurnālistika bija viņas dienišķā maize dažu pēdējo gadu garumā, un tagad bija sarežģīti mesties nezināmajā un atteikties no visa cerībā, ka grāmatas aizies tautās.

- Nu labi, varbūt es patiešām par daudz daru publicitātes dēļ, taču tas viss ir ārkārtīgi svarīgi, lai izveidotu ilgtermiņa karjeru rakstniecībā. Sabiedrības interese nozīmē visu, kā jau tu labi zini. Paklau, tas tā nebūs mūžīgi, - Sama piebilda, uzlikdama savu plaukstu uz Dereka delma. - Šobrīd man veicas labi, un izskatās, ka cilvēkiem patiešām patīk manas grāmatas, bet varbūt iedarbojas tikai jaunuma faktors. Šobrīd man ir svarīgi nodrošināt, lai uz-rāviens turpinātos un es izveidotu stabilu ilgtermiņa karjeru.

Tomēr izskatījās, ka tas nenotiks tad, ja Derekam būs kāda teikšana.

- Es tikai domāju, ka tas šķiet mazliet dīvaini, - viņš sacīja. - Tev ir trīsdesmit viens gads, Sama. Jādomā, ka šajā dzīves posmā vajadzētu nopietni padomāt par ģimenes izveidošanu tā vietā, lai ar apsēstību nodotos tā sauktajai “karjerai". Tu labi zini, ka es varētu atļauties uzturēt mūs abus ar manu algu.

Sama sakoda zobus. Kāpēc viņš to nesaprata? Kāpēc viņš nespēja aptvert, cik daudz viņai nozīmēja neatkarība? Kāpēc domāja, ka tagad, kad draudzenes karjera beidzot sāka nostabilizēties, pēc ilgiem smaga darba gadiem viņa upurēs to visu, lai kļūtu par mājsaimnieci?

Skaidrs, viņas māsa bija to izdarījusi, un jā, Iva likās pietiekoši laimīga, taču, no otras puses, ģimenes ligzdiņas iekārtošana un bērni bija vienīgais, ko viņas jaunākā māsa vēlējās no dzīves, vai ne? Bērnībā Iva allaž bija tā, kura ģērba lelles un vizināja tās apkārt rotaļu ratiņos, kamēr Sama sēdēja stūrī, ieurbusies kārtējā Enidas Blaitonas bērnu grāmatā. Viņas ar īvu allaž bija ļoti atšķirīgas šajā ziņā.

Varbūt, ja Sama būtu atradusi dzīves piepildījumu tikpat agri kā īva, viņa varēja kļūt par mājsaimnieci, taču tagad viss tikai īsti sākās, un viņa negrasījās no tā atteikties tikai tāpēc, lai nomierinātu Dereku. Kāda jēga no precēšanās, ja tikai viens no partneriem guva no tā prieku? Jādomā, ka abiem vajadzēja spert tik nozīmīgu soli ar plaši atvērtām acīm, apzinoties visas gaidāmās grūtības, vai ne tā?

Tāpēc, lai cik ļoti viņa mīlētu Dereku, dziļi sirdī Sama apzinājās, ka nespēj dot jāvārdu tikai tāpēc, lai draugu iepriecinātu. Viņa mūžam nožēlos neizmantotās iespējas un beigās pat varētu sākt viņu nicināt.

Kad Sama centās to visu izskaidrot Derekam, viņš dziļi nopūtās.

- Nu labi, Sama, - viņš noteica, atslīgdams savā krēslā. - Izskatās, ka man nav citas izejas.

- Ko tu ar to gribi teikt? - Viņai nepavisam nepatika drauga balss tonis.

- Paklau, es tevi mīlu. Mēs esam bijuši kopā gandrīz divus laimīgus gadus, un es patiešām ceru, ka mēs būsim kopā vēl ilgi pēc tam.

To dzirdot, Sama mazliet nomierinājās.

- Taču, Sama, es patiešām nevaru gaidīt mūžīgi. Lai arī saprotu, ka karjera tev ir svarīga un tu gribi izmantot visas iespējas, es netieku gudrs, vai tu esi labi apdomājusi manis piedāvāto iespēju. Kā, tavuprāt, es jūtos pēc visiem šiem noraidījumiem?

- Zinu, un man ļoti žēl, bet...

- Paklau, tu teici, ka gribot drīzumā ķerties pie materiālu vākšanas jaunajai grāmatai?

Viņa pamāja, prātodama, kas nu tagad sekos.

- Es ierosinu paņemt pārtraukumu vienam no otra, kamēr tu to darīsi - padzīvot atsevišķi, lai padomātu, kurp mēs ejam. Patiesībā es domāju, ka tā ir daļa no problēmas. Tu nedomā nopiet-

ni par manu piedāvājumu, tāpēc ka zini - beigās es tik un tā būšu tepat tuvumā. Bet, Sama, varbūt es nebūšu. Varbūt man apniks lūgties un saņemt atraidījumus. Varbūt man nekas cits neatliks, kā meklēt kur citur.

Samai krūtīs iedūrās greizsirdības dzelonis, iedomājoties De-reku kopā ar kādu citu.

- Tu gribi padzīvot atsevišķi, lai varētu sameklēt kādu citu? -viņa noprasīja, juzdamās aizvainota par šādu perspektīvu.

- Nē, gribu padzīvot atsevišķi, lai tu varētu pajautāt sev, kāpēc tu visu laiku mani atraidi. Vēlos, lai tu nopietni par to padomātu, Sama. Un drīz vien es tev vēlreiz pajautāšu, vai tu gribi ar mani precēties, taču šī reize būs pēdējā.

- Tātad tu uzstādi man ultimātu, - viņa noteica, viegli apvainojusies, ka Dereks to izsaka tik tiešā tekstā, taču tajā pašā laikā visu labi saprazdama. Galu galā tā bija taisnība - vai tad viņas atraidījums nesagādāja Derekam sāpes? Sama viņu bija atraidījusi jau divreiz, un nemaz nebija tik daudz vīriešu, kuri pēc tam būtu ar mieru turpināt attiecības.

- Es gluži tā neteiktu, - viņš noteica, balsij mazliet atmaigstot, - taču man ir jāzina, kur es atrodos, man jāzina, vai tu kādreiz būsi ar mieru mainīt savas domas par kopdzīvi ar mani - pretējā gadījumā mēs abi tikai veltīgi šķiežam laiku.

Sama klusējot pamāja, gandrīz vai baidīdamās ierunāties. Ultimāts - ak kungs! Viņai nebija ne jausmas, ka viss nonāks tik tālu. Dereks patiešām bija apņēmies likt viņai izdarīt svarīgu izvēli, vai ne? Viņas karjera vai laulības un bērni? Kāpēc viņa nevarēja dabūt abus? Lai arī tas nekad nebija atradies viņas prioritāšu saraksta augšgalā, Sama jutās visai pārliecināta, ka kādu dienu viņa gribēs bērnus, skaistu māju un visu pārējo, taču nebija domājusi, ka būs spiesta pieņemt lēmumu jau tik drīz. Un tomēr viņa mīlēja Dereku no visas sirds. Viņiem piemita līdzīga humora izjūta, līdzīgas intereses, un vismaz līdz šim brīdim viņi bija

veidojuši lielisku komandu. Un Sama labi apzinājās, ka tādi vīrieši kā Dereks apkārt nemētājas. Viņa patiešām nevēlējās zaudēt draugu, taču negribēja ari atteikties no savas karjeras. Tomēr Dereks bija skaidri licis manīt, ka viņš negrasās gaidīt... Samas dūša saskrēja papēžos, beidzot apjaušot savas izšķiršanās nozīmību.

- Nu, ko tu par to teiksi? - Dereks beidzot jautāja, vieglai smaida atblāzmai mazliet kliedējot nopietno noskaņojumu.

Runājot pavisam godīgi, izskatījās, ka viņš ļoti labi apzinās sarežģīto situāciju, kādā nupat nostādījis savu draudzeni.

- Kā tu domā, vai varēsi iztikt bez manis dažu nākamo nedēļu laikā?

Sama ieskatījās Dereka laipnajā, glītajā sejā, kuru tik labi pazina, un aptvēra, ka šāds lēmums droši vien būs vissarežģītākais

viņas mūžā.

/

- Es par to ļoti šaubos, - viņa noteica, skumji uzsmaidīdama viņam. - Taču mūsu abu dēļ domāju, ka man vajadzēs pamēģināt.

4

Brūka Reinoldsa atzvila grozāmajā biroja krēslā un, dziļi iegrimusi domās, palūkojās ārā pa desmitā stāva kabineta logu, no kura pavērās brīnišķīgs skats uz Sidnejas ostu.

Šī ir laba, viņa nodomāja, bezmērķīgi vērodama, kā prāmji atstāj krastmalu un dodas opernama virzienā, ēkas slavenajam, burai līdzīgajam jumtam spoži mirdzot pēcpusdienas saulē. Pirmās nodaļas sākums uzreiz bija piesaistījis viņas interesi, un Brūka uzskatīja, ka autore ļoti veiksmīgi manipulē ar viņas pieņēmumiem par to, kas notiks tālāk. Jā, šis stāsts pilnīgi noteikti izraisīja līdzpārdzīvojumu: pagaidām viņai patika visi tēli (jo īpaši Iva ar savu nesavtīgo attieksmi un atkarīgo dzīvesveidu), un viņai gribējās uzzināt vairāk par to, kāpēc Anna un viņas līgavainis vēl aizvien kavējās izvēlēties kāzu datumu un ko Dereka ultimāts nozīmēja Samai.

To gribētos vairumam lasītāju.

Viņa atgriezās pie rakstāmgalda un pārcilāja manuskripta atlikušās lappuses. "Uzzināt pēdējai". Arī nosaukums bija visai piemērots.

Spriežot pēc attēlotās vides un dialogiem, autore, visticamāk, bija īriete, kas, pēc Brūkas domām, bija vēl viens liels pluss. Iru autoru sieviešu romāni allaž bija guvuši lielu popularitāti Austrālijas lasītāju vidū - un ne tikai pie viņiem vien.

Tātad, ja Bruka, nesen iecelta par Austrālijas "Horizonta grupas" iepirkumu daļas redaktori ar specializāciju sieviešu romānos, iegādāsies šo jauno īru romānu, izdevniecības direktore varēs priecāties. Taču, iespējams, Brūka nebija objektīva, jo arī pati bija pa pusei īriete, tomēr autores stilam neapšaubāmi piemita kas ļoti iedarbīgs. Turklāt viņai patika mūsdienu Dublinas vide un tas, cik veikli autore iezīmējusi vietas un raksturus.

Viņa pasmaidīja. Fakts, ka grāmatas darbība norisinājās Dublinā, iespējams, bija īstais iemesls, kāpēc tā vispār bija nonākusi uz viņas rakstāmgalda. Šajā pēcpusdienā Brūka bija atgriezusies no pusdienām un ieraudzījusi tur atstāto manuskriptu ar vākam pielīmētu dzeltenu lapiņu: "Domāju, ka šis noteikti varētu tevi ieinteresēt!"

Droši vien to atstājusi realizācijas daļas vadītāja Kārena, spriežot pēc nevērīgā toņa, vai pat Mērija, viena no izdevniecības grāmatu lasītājām. Abām piemita laba intuīcija, viņas nojauta, ko var pārdot.

Lai kura tā būtu, viņai izrādījusies taisnība: grāmata patiešām bija nesalīdzināmi labāka par pēdējā laikā lasīto, Brūka saviebusies nodomāja.

"Horizonts" vienmēr bija gatavs jauniem atklājumiem - jaunam talantam, kas remdētu Austrālijas sieviešu romānu pielūdzēju apetīti, un bija pagājis krietns laiks, kopš pēdējoreiz ienācās kas tamlīdzīgs - grāmata, kas bija pelnījusi nopietnu attieksmi.

Bieži vien manuskripti, ko viņi saņēma no daudzsološiem autoriem, bija ierindojami drīzāk Mills&cBoon nekā Meivas Binčijas kategorijā, un dažkārt Brūka nespēja noturēties, neapšaubot dažu jauno talantu veselo saprātu. Nesen viņa bija saņēmusi romānu, kura galvenā persona ir zeķu atvilktne, cits slavināja brokoju labās īpašības, kamēr trešais centās pārliecināt Brūku, ka šis ir stāsts, ko viņa ilgi gaidījusi. "Ātri pieņem lēmumu, kamēr cita izdevniecība nav tevi apsteigusi!" autore skubināja savā pavadvēstulē, kas bija tapusi aptuveni pirms pusotra gada. Piedod, drau-dzenīt, Brūka tobrīd bija nodomājusi, izskatās, ka es būšu palaidusi garām savu izdevību. "Šis ir ārkārtīgi oriģināls stāsts, kādu jūs nekad agrāk nebūsiet lasījuši!" rakstniece jūsmoja, tūlīt pat ķerdamās pie sava "ārkārtīgi oriģinālā stāsta" izklāsta par pusaudžiem, kuri mācās burvju skolā.

Brūkai nebūtu iebildumu, taču "Horizonts" parasti nepublicēja tāda veida literatūru, un viņu manuskriptu iesniegšanas noteikumos bija skaidri un gaiši teikts, ka pieņemta tiek vienīgi mūsdienīga proza. Taču acīmredzot vairums autoru vai nu nepievērsa uzmanību noteikumiem, vai arī uzskatīja, ka viņu teksti ir tik īpaši, ka izdevniecība pagriezīsies par trīssimt astoņdesmit grādiem un nopublicēs tos šā vai tā. Tas patiešām bija nožēlojami, ņemot vērā visu to darbu un enerģiju, kas bija ieguldīta rakstīšanā, - nosūtot savu darbu nepareizajai izdevniecībai, autori tam atņēma pat visniecīgākās izredzes. Taču par nožēlošanu Brūka tur nekā nevarēja darīt.

Tā nu, pievārējusi neskaitāmas nederīgu manuskriptu lappuses dažu pēdējo nedēļu laikā, viņa jutās atvieglota par to, ka beidzot ir atradusi kādu lasāmvielu, kas atbilst "Horizonta" prasībām, turklāt sajūsmina arī viņu pašu.

Un tomēr, lai arī grāmata bija labi sākusies, viņai vajadzēs izlasīt daudz vairāk, lai saprastu, kāds ir autores rakstības stils un vai stāsts patiešām attīstīsies tālāk. Ikviens varēja uzrakstīt da-

žas sakarīgas nodaļas - grūti parasti izrādījās nākamie simts tūkstoši vārdu. Tāpēc Brūka apņēmās pagaidām neizrādīt pārmērīgu sajūsmu!

Paņēmusi manuskriptu, viņa iekārtojās atpakaļ krēslā un atsāka lasīt.

Cerams, ka "Uzzināt pēdējai" attaisnos viņas sākotnējās cerības.

5

.

4. Uzzināt pēdējai

Atstājusi Llamu lidostā, Iva nolēma atpakaļceļā iegriezties nelielā lielveikalā, lai nopirktu šo un to, kas palīdzētu viņai izturēt kārtējo piektdienas vakaru vienatnē. Viņa šaudījās starp ejām, paķerdama svaigas krēma kūciņas, čipsus un šokolādi, kas bija brīnišķīgi nomierinošs ēdiens, tomēr nespēja nenoturēties, nepaka-vējusies pie plaukta ar šokolādes iepakojumiem, lai izlemtu, kurā no tāfelītēm - Crunchie vai Kit-Kats ir mazāks kaloriju saturs. Sama to, bez šaubām, zinātu - slaida būdama, māsa neapšaubāmi bija eksperte kaloriju jautājumos.

Taču, labi apzinādamās, ka ir atstājusi mazos mašīnā Lilijas uzraudzībā, tāpēc nav daudz laika pārdomām, Iva beigu beigās nolēma ņemt abas šokolādes. Galu galā ar tām pietiks pāris nedēļām - tas ir, kamēr Llams netiks tām klāt. Lai ari viņi abi bija lieli kārumnieki, īva centās dot bērniem pēc iespējas mazāk saldumu - tikai īpašos gadījumos, ja viņi bija pelnījuši kaut ko uz kārā zoba.

Viņa ielika izraudzītos pirkumus groziņā, kas jau bija piepildīts ar sāli, taukiem un kalorijām pārbagātiem produktiem, un devās taisnā ceļā pie kases. īva bija tā iegrimusi domās par Līamu un to, vai viņš būs vai nebūs mājās, lai apēstu šokolādi, ka nemaz nepamanīja, ka ir apgājusi rindu.

Sev aiz muguras Iva sadzirdēja strauju elpas ievilkšanu, kam sekoja nepārprotama mēles noklakšķināšana, un, beidzot apjautusi savu kļūdu, viņa pagriezās, lai atvainotos.

- Ak, piedodiet, es nepamanīju, ka...

- Ir nu gan nekaunība! - pusmūža sieviete, kura stāvēja viņai aiz muguras, vērsās pie savas draudzenes. - Tikai tāpēc vien, ka viņa ir kaut kāda liela zivs Anglijā, šī domā, ka var te iepeldēt un nostāties visiem priekšā!

Atkal jau, īva nodomāja, klusībā nopūzdamās un mēģinādama nostāties rindas galā, jo viņai nepavisam nebija noskaņojuma ielaisties diskusijās.

Otra sieviete pamāja.

- Patiešām. Un tā pati, kas televīzijā vēl aizvakar lielījās par to, cik piezemēta viņa esot. - Tad sieviete ļauni piebilda: - Biju dzirdējusi, ka kamera pieliekot desmit mārciņas klāt, taču viņas gadījumā drīzāk izskatās, ka tās bija pazudušas!

īva apstājās kā iemieta un pagriezās, lai uzlūkotu sievietes ar saspringtu smaidu sejā.

- Patiesībā es nemaz neesmu Samanta Kalagana, - viņa noteica klusā balsī, neļaujot tajā ieskanēties pazemojumam. - Esmu viņas māsa.

Viņas mocītājas palika ar vaļēju muti, sejām piesarkstot ar katru sekundi vairāk, līdz šausmās aptvēra savu kļūdīšanos.

- Zinu, ka mēs esam ļoti līdzīgas, - Iva turpināja. - Protams, atskaitot tās liekās desmit mārciņas, - viņa dzēlīgi piebilda, un, to izdzirdušas, abas sievietes kaunā novērsās. - Bet, kā jau jūs droši vien redzat, - viņa sacīja, norādīdama uz savām acīmredzami pieticīgajām drēbēm, kas sastāvēja no džinsiem un zaļa vilnas svītera, - es neesmu nekāda lielā zivs.

To pateikusi, Iva apgriezās uz papēža un devās tālāk, atstājot abas sievietes mēmi nolūkojoties viņai pakaļ.

Juzdamās pazemota un pēc izteikumiem par savu svaru pazaudējusi vēlēšanos gremdēties vēderpriekos, Iva nostājās rindas galā. Lai tās sievietes iet ieskrieties, Iva domāja, ar katru mirkli aizvien vairāk raizēdamās, ka ir tik ilgi atstājusi bērnus vienus mašīnā. Lai gan Lilijai neapšaubāmi varēja uzticēties mazuļu pie-skatīšanā, viņai tomēr bija tikai septiņi gadi. Bet ko gan viņa varēja darīt?

Iva nopūtās. Tā nebija pirmā reize, kad atgadījās kas tamlīdzīgs - tā kā viņas ar Samantu izskatījās ļoti līdzīgas, Iva mūždien tika noturēta par māsu, taču viņa būtu vēlējusies, lai tas notiktu brīdī, kad viņa iepirktu pārtiku visai ģimenei un būtu piekrāvusi ratiņus ar veselīgiem svaigiem augļiem un dārzeņiem, nevis brīdī, kad viņai sameties sevis žēl un sakārojies pēc piektdienas vakara našķiem.

Taču tā nu reiz bija cena, ko nācās maksāt par māsas slavu, Iva prātoja, pasniegdama naudu kasierei, kura laimīgā kārtā, šķiet, nebija viņu atpazinusi.

Iva paņēma savus maisiņus un devās atpakaļ uz mašīnu, juzdamās krietni vien nomāktāka pēc iepirkšanās lielveikalā.

Varbūt Sama to varētu izmantot kādā no savām avīzes slejām, viņa domāja, braukdama uz māju pusi: ja jums gadās ieraudzīt sievieti, kura piepilda iepirkumu ratiņus ar kalorijām bagātiem našķiem, papūlieties viņai pavēstīt, ka viņa nav nekas cits kā resna rīma - tas varētu likt viņai piebremzēt.

Katrā ziņā īvai tas bija licis piebremzēt. Nonākot mājās un noliekot bērnus gulēt, viņai vairs nepavisam negribējās palutināt sevi ar neveselīgu barību.

Tā vietā vēlu vakarā viņa atvēra vīna pudeli no Līama rezerves krājumiem un pavadīja vakara atlikušo daļu, spaidīdama televizora pulti. Ivai bija paveicies, ka pieslēgums ietvēra arī angļu kanālus - ja vajadzētu samierināties tikai ar vietējiem, viņa sajuktu prātā! īva atklāja, ka BBC raida kaut ko par atvaļinājuma plānošanu, un mazliet atplauka - tas viņai varētu patikt.

īva iedzēra vīna malku, atzvila uz dīvāna un sapņaini nolūkojās uz gandrīz hipnotiskajām palmām, kas viegli šūpojās vējā, zaļzilo ūdeni, kas maigi apskaloja neiedomājami tīru pludmali ar obligāto laimīgo, šūpuļtīklā guļošo pāri. Viņa aizvēra acis, cenzdamās iztēloties, kā tas būtu - šobrīd atrasties tik saulainā un siltā vietā. Ak, tas būtu brīnišķīgi, īva nopūtās, cenzdamās atvairīt domu par to, ka viņas otra pusīte atrodas tieši šādā pasaules malā, kamēr viņa pati kārtējo reizi spiesta kver-nēt mājās pie televizora.

Beigu beigās īva iemiga, sapņodama par Līamu un bērniem, kuri priecīgi spēlējās baltās smilšu pludmalēs, viņu smiekliem atplūstot līdzi vieglajam vasaras vējiņam, kamēr viņa pati atradās fonā - ar putekļu sūcēju rokā.

Nākamajā rītā īvu sešos pamodināja Maksa raudas no augšstāva. Samiegojusies viņa pietrausās augšā no dīvāna, locekļiem smeldzot pēc neērtās gulēšanas un galvai dunot pēc izdzertā vīna, lai ātri steigtos augšā uz Maksa guļamistabu. Viņa nespēja noticēt, ka varējusi tā iemigt uz dīvāna un...

- Ak, Maks! - Ieraudzījusi, ka dēlam naktī ir sameties slikti, īva novaidējās. Un, spriežot pēc palagiem, lielais komposta daudzums, ko viņš bija paspējis norīt iepriekšējā vakarā pirms vakariņām, bija krietni vien palīdzējis šajā ziņā.

Makss turpināja raudāt, un viņa skaļās vaimanas atbalsojās Ivas smadzenēs, liekot tām vibrēt. Iepriekšējā vakarā izdzertais vīna daudzums šajā ziņā nepalīdzēja nekādi.

- Viss ir labi, Maks, mammīte ir tepat.

Kad viņa bija nomazgājusi Maksu un nomainījusi viņam gultasveļu, Iva nokāpa lejā virtuvē, dēlam neveikli grozoties viņas rokās un skaļi paziņojot pie pašas auss, ka viņš gribot "iet ārā!"

- Tu nevari iet ārā, mīļais, - īva atbildēja maigā balsī. - Vēl ir ļoti agrs, un tu pamodināsi putniņus. - Nemaz nerunājot par kaimiņiem, viņa sāji nodomāja. Viņi noteikti nepriecāsies par bērnu klaigām mauriņā pirms pulksten septiņiem sestdienas rītā. Taču Maksam tas nemaz nepatika, un viņš izrādīja savu neapmierinātību ar klaigāšanu visu brokastu laiku. Mazais Džeks bija īsts mie-ramika salīdzinājumā ar viņas pašas briesmoni, īva sprieda, gatavodamās pabarot Kalaganu - Krouliju ģimenes viesi.

Tad ap pulksten desmitiem parādījās Lilija, un meitas drūmais izskats liecināja, ka īvai būtu vajadzējis nomierināt Maksu un ļaut meitai kārtīgi izgulēties sestdienas dienā.

- Kāpēc tu neļauj viņam paskatīties bērnu filmas televīzijā vai tamlīdzīgi? - viņa norūca. - Tas Maksam uz kādu laiku aizbāztu muti.

- Vai es tev ļāvu darīt visu, ko tu vēlējies, kad biji viņa vecumā, tikai lai aizbāztu tev muti? - īva atbildēja, juzdama, ka četras no rīta izdzertās kafijas tasītes jau sāk iedarboties.

- Nē, un tu vēl aizvien man to neļauj. - Lilija ar sapīkušu sejas izteiksmi atvēra virtuves skapīti un izņēma brokastu pārslu paku, acīmredzami apņēmusies likt mātei ciest par šādu miega traucēšanu.

Nu, izskatījās, ka visa ģimene šorīt ir uz nažiem, īva nodomāja, dodamās augšup ar putekļusūcēju rokā un atstādama Džeku gūginām savā gultiņā. Makss bija droši novietots rotaļu sētiņā un nepavisam nejutās ar to apmierināts, spriežot pēc kliedzieniem, kas atskanēja no virtuves, kamēr Lilija visu brokastu laiku nosēdēja sapūtusies.

īvai nebija ne jausmas, ko viņa šoreiz nav izdarījusi meitai pa prātam, lai ari Lilija pēdējā laikā bieži bija īgna. Ak kungs, tam bērnam taču ir tikai septiņi gadi, īva raižpilni domāja, ar putekļusūcēju darbodamās ap meitas gultu. Viņa cerēja, ka šis nav neliels ieskats tajā, kāda Lilija kļūs pusaudzes gados.

Pa vidu bērnu pieskatīšanai Iva pavadīja visu rītu, sūcot paklājus un slaukot putekļus guļamistabās, tīrot vannas istabu un beržot virtuvi.

Un tad, īsi pirms pusdienām, iezvanījās telefons.

- Sveika, sen nedzirdētā, - noteica balss otrā vada galā.

- Vilku piemin, vilks klāt, - īva iesaucās, nopriecādamās par māsas zvanu. Viņas nebija runājušas jau kādu laiciņu.

- Ak jā. Ko tad Līams saka par mani šoreiz? - Sama sāji pajokoja.

Lai arī īvai bija siltas attiecības ar māsu, pēdējā laikā viņas nebija īpaši labi informētas viena par otras dzīvi - daļēji tāpēc, ka Sama dzīvoja Londonā, un daļēji tāpēc, ka viņi ar Līamu īsti labi nesapratās.

Nez kāda iemesla dēļ viņi nekad nebija viens otram patikuši. Līams allaž izturējās aizdomīgi pret Samu un nespēja izprast abu māsu attiecības. Varēja padomāt, ka viņš uzskata Samu par savu sāncensi, ar kuru jācīnās par īvas simpātijām. Savukārt Sama uzskatīja Līamu par garlaicīgu un pārāk mierīgu. īva sprieda, ka viņai tā liekas kontrastā ar pašas aizraujošo dzīvi - viņa bija labi pazīstama angļu avīzes slejas autore un pēdējā laikā arī romā-niste.

Gadu gaitā abu vienaldzība vienam pret otru nebija daudz mainījusies - drīzāk tā kļuva izteiktāka. Lai arī vecākā māsa nekad neko nebija izteikusi skaļi, īvai bija aizdomas, ka Sama neatbalsta Līama biežos komandējumus uz ārzemēm, savukārt Līams neatbalstīja vai drīzāk apskauda Samu par viņas aizraujošo dzīvesveidu.

- Viņai ir gandrīz trīsdesmit gadu, un viņa vēl aizvien lidinās no viena vīrieša pie otra - tas ir nožēlojami, - viņš bija sacījis vēl pirms Samantas satikšanās ar Dereku. Patiesību sakot, māsa tolaik tiešām mainīja draugus biedējošā ātrumā, taču viņa vēl aizvien bija jauna un bez kādām saistībām - tad kāpēc ne? Katrā gadījumā Londona bija tik spoža un pilna ar izklaidēm, turklāt pilnīgi atšķirīga no šejienes dzīves. Kāpēc lai viņa to neizbaudītu?

Dažkārt īvai gribējās, lai viņi ar Līamu būtu ilgāk padzīvojuši kā pāris, pirms novīt savu ligzdiņu ar mājas hipotēku un bērniem, taču šādas domas ātri pagaisa un parasti uzpeldēja brīžos, kad bērni niķojās vai Sama pastāstīja māsai par kārtējām aizraujošajām un lieliskajām viesībām, kuras viņa bija apmeklējusi Londonā.

Taču, gadiem ritot, un jo īpaši kopš jaunā karjeras pavērsiena Sama šķita nomierināmies, un tagad viņas sabiedriskā dzīve lielākoties grozījās ap jaunās grāmatas reklamēšanu un klusākiem vakariem kopā ar Dereku, kurš bija vecāks un salīdzinājumā ar vienu otru no Samas agrākajiem draugiem atstāja uz viņu ļoti nomierinošu iespaidu.

Lai arī Samas panākumiem dažkārt bija arī negatīvā puse -vismaz no viņas viedokļa, īva nodomāja, atcerēdamās vakardienas incidentu lielveikalā, viņa ļoti lepojās ar māsu un priecājās, redzot, ka viņa beidzot ir pievērsusies kaut kam vienam un jūtas apmierināta ar dzīvi.

- Nu, kas jauns notiek? - īva apjautājās. - Vai tu priecājies par savas jaunās grāmatas panākumiem? Te visi par to vien runā.

- Tas ir lieliski, un jā, domāju, ka man ir pamats priecāties, -Sama atbildēja, - taču, manuprāt, Derekam ir izdevies mazliet pievilkt grožus.

- Ko? Kā tad?

- Viņš mani bildināja.

īsu brīdi īva sajuta sirdī ieduramies pārsteidzošu skaudības īlenu, taču to ātri vien nomainīja sirsnīgs prieks.

- Sama, tie ir brīnišķīgi jaunumi! - viņa iesaucās. - Apsveicu! Tu droši vien esi sajūsmā! - Taču viņas aizrautība noplaka, kad Sama neatbildēja. - Vai tad tā nav?

- Ne gluži, - māsa noteica neizteiksmīgā balsī. - Un, godīgi sakot, īva, šī nav pirmā reize, kad viņš to dara. Dereks mani ir bildinājis vēl divas reizes pirms tam.

īvas sirds atkal iedrebējās. Viņa bija gaidījusi bildinājumu (vienu vienīgu!) no Līama dievs viņu zina, cik ilgi, bet izrādījās, ka Samai tas ticis izteikts jau neiedomājami daudz reižu... nemaz nerunājot par to, ka tas bija pilnīgi netaisnīgi. Un tomēr, lai kā viņa šajā brīdī apskaustu savu māsu, īva nekādā gadījumā negrasījās to izrādīt.

- Tu joko! Tu gribi teikt, ka Dereks tevi ir bildinājis jau agrāk, bet tu neesi man neko teikusi? - īva nespēja aptvert, kā māsa varējusi noslēpt kaut ko tik svarīgu.

- Tur nebija nekā, ko teikt.

- Kā to saprast? - īva nepacietīgi iejautājās. - Ak, - viņa apķērusies piebilda, - tu viņu atraidīji.

-Jā.

- Ak, Sama, tikai nesaki man, ka tu atkal esi viņu atraidījusi.

Sama nopūtās.

- Man nācās to darīt, īva. Man tas nav tik pašsaprotami kā... kā dažiem citiem.

īva palaida gar ausīm šo piezīmi un mēģināja pievērsties sarunai, kas raisījās ap Samu un to, ko vēlējās Sama, nevis viņa pati.

- Bet kāpēc ne? - viņa apvaicājās. - Dereks tev ir ideāli piemērots - viņš labi izskatās, viņam ir daudz naudas un, šķiet, arī galva uz pleciem.

- Godīgi sakot, tā ir daļa no problēmas, - Sama noteica. - Dažreiz viņš ir par daudz ideāls.

Iva iepleta acis.

- Cerams, tu tagad joko.

- Nē. Paklau, to ir grūti izskaidrot, un jā, viņš ir vienreizējs, taču es nezinu, vai esmu gatava jau šobrīd uzsākt ģimenes dzīvi.

- Jau šobrīd? Sama, tev ir trīsdesmit viens gads! Es nesaku, ka ir svarīgi, cik tev gadu, bet galu galā - es uzsāku ģimenes dzīvi, kad man bija divdesmit viens, un neko nenožēloju.

- Pilnīgi neko?

- Nē - nu labi, varbūt dažreiz. - Iva paraudzījās uz Maksu, kurš tieši šajā brīdī drosmīgi centās ar zobiem izgrauzties cauri savai sētiņai. Augstais dievs! - Reizi pa reizei man nav viegli, un, ja pavisam godīgi, man patiktu, ja Līams būtu mājās biežāk. Taču patiesībā dienas beigās es nemainītu to, kas man ir, ne pret ko citu.

Sama neizklausījās pilnīgi pārliecināta.

- Tiešām nemainītu? Es negribu par to jokot, Iva, un zinu, ka tev tāda dzīve patīk, bet vai tu gribi man iestāstīt, ka nemainītu mūžīgu apkraušanos ar mājas darbiem un vīrieša un divu bērnu aptekalēšanu pret bezrūpīgu iepirkšanos pilsētā un vakara ballītēm kopā ar meitenēm?

Iva nopūtās. Viņa vairs nespēja atcerēties, kad pēdējo reizi ir bijusi iepirkties, ja neskaita pārtikas iegādi.

- Nu, varbūt dažreiz, bet...

-Tieši tā, varbūt dažreiz. Taču zināmā mērā tu esi izbaudījusi tādu dzīvi un zini, ko zaudē, vai ne? Dereks grib, lai es apmainītu savu dzīves stilu pret pilnīgi citādu - par to man ir nojausma, vienīgi pateicoties ciemošanās reizēm pie tevis.

Jā, taču galvenais ir tas, ka Dereks tev lūdza kļūt par viņa sievu, Iva klusībā strīdējās pretī. Tur ir liela atšķirība.

- Gribu teikt, ka uzreiz pēc apprecēšanās viņš gaida, lai es taisnā ceļā kļūtu par mājsaimnieci un māti, bet tu zini, ka mani tas nekad nav īpaši saistījis, un...

- Nu, jādomā, ka vēlme nodibināt ģimeni nav nekas slikts, ko?

Sama nopūtās.

- Viņš grib ne tikai ģimeni. Dereks vēlas, lai es mestu pie malas žurnālistiku un varbūt pat vispār pārstātu rakstīt. Taču man patīk rakstīt, un man patīk žurnālistikas sagādātā finansiālā neatkarība. Un... negribu tevi apvainot, Iva, taču man šķiet, ka es drīzāk sajuktu prātā, ja man nāktos augām dienām sēdēt mājās un neko nedarīt.

Izdzirdot pēdējo piezīmi, Iva pārsteigumā iepleta acis, un piepeši viņā kaut kas pārtrūka.

- Neko nedarīt? - viņa iekliedzās, sašutusi par šādu noniecinājumu no māsas puses. - Pati pamēģini tikt galā ar nepakļāvīgu septiņgadīgu bērnu un visu laiku izdabāt gražīgam sīcim! Pamēģini pastāvīgi pieskatīt kaimiņienes zīdaini un tīrīt māju, kas visu laiku šķiet netīra! Pati pamēģini sakravāt Līama koferus pirms kārtējā komandējuma uz ārzemēm, zinot, ka tu arī gribētu turp doties, bet tev uz to nav ne mazāko cerību! Nebeidzami kravāt koferus vīrietim, kurš zinātu, kas ir bildinājums, tikai tad, ja tam klāt būtu pievienots produkta apraksts! Samainies vietām ar mani, Sama, un tad tu zināsi, cik tas ir sasodīti viegli!

Vada otrā galā iestājās nomācošs klusums, un pēc šī jūtu izvirduma īvas seja pietvīka un roka nodrebēja, ciešāk satverot klausuli. Viņa īsti nesaprata, no kurienes tas viss bija izlauzies, taču māsas vārdi viņu patiešām sadusmoja - jo īpaši pieņēmums, ka Iva visu dienu neko nedara tāpēc vien, ka nestrādā. Un cilvēkam, kurš rakstīja par mūsdienu sievietēm un kuram līdz ar to būtu vajadzējis viņas saprast, tas pilnīgi noteikti bija divkārt nepiedodami. Nemaz nerunājot par to, ka dažkārt šo faktu pieminēja arī Līams, kurš pieņēma, ka īvai ir milzum daudz brīva laika, lai darītu, ko vien vēlas, un pilnīgi nemaz nerēķinājās, ka divu bērnu pieskatīšana nozīmē darba pilnas rokas.

Katrā ziņā Līama māte pamanījās daudz par to uzzināt savu daudzo nepieteikto apmeklējumu laikā. Tomēr īva nebija gribējusi izpaust savu sašutumu un pilnīgi noteikti nevēlējās runāt ar Samu tik asā tonī. Viņa cerēja, ka māsa nenoturēs viņu par jukušu, un krietnu brīdi gandrīz vai baidījās ierunāties no jauna.

Sama bija satriekta.

- Ak kungs, Iva, piedod man, lūdzu, - viņa beidzot noteica. - Man nenāca ne prātā teikt, ka tu... Laikam man patiešām nav ne jausmas, kā tas viss ir, un...

- Nē, tev nav gan, - Iva atbildēja, taču nu viņas balsī vairs nebija ne miņas no rūgtuma. Viņa nokremšļojās. - Paklau, tu esi piezvanījusi nejaukā dienā. Es nemaz tā nedomāju. - Iztrūkusies par to, ka likusi savai dzīvei izklausīties tik nožēlojamai, viņa mēģināja atkāpties. - Un viss nemaz nav tik traki, kā es nupat iztēloju.

Taču Sama, šķiet, vairs neklausījās.

-Iva, kad tu pēdējo reizi esi atpūtusies, tā kārtīgi atpūtusies?

īva sarauca pieri.

-Tu domā atvaļinājumu? Nekad, un tu to zini.

- Nē, ne īstu atvaļinājumu - teiksim, izbraucienu nedēļas nogalē vai iepirkšanos visas dienas garumā?

- Es nekad nebraucu uz pilsētu kopā ar bērniem. Tur ir grūti atrast stāvvietu, nemaz nerunājot par visām tām vienvirziena ieliņām un...

- Es nedomāju kopā ar bērniem, bet vienatnē vai kopā ar kādu no draudzenēm.

īva ieķiķinājās.

- Ar kādu no draudzenēm? Sama, vairums no manām draudzenēm atrodas vienā laivā ar mani - pārāk aizņemtas ar rūpēm par ģimeni, lai klīstu apkārt iepirkdamās. Turklāt tas tāpat būtu neiespējami - tā kā Līams tik bieži ir prom, nav neviena, kas varētu pieskatīt bērnus.

- Tev esmu es, - māsa klusi atbildēja.

- Tu? - īva nespēja novaldīties nepasmaidījusi. - Sama, tu esi mana māsa, un es tevi bezgalīgi mīlu, taču, godīgi runājot, tu esi pēdējais cilvēks, kuram lūgtu pieskatīt savus bērnus. Neuztver to kā apvainojumu, - viņa steigšus piebilda, - tas ir tikai tevis pašas dēļ. Kā jau tu pati pirmīt atzini, tu neesi īsti piemērota mājas dzīvei.

Sama iekoda lūpā.

- Nu, varbūt tā arī ir atbilde, īva. Varbūt man vajadzētu noskaidrot, vai varu tai piemēroties.

- Nūjā, bet kā...

- Paklausies, - Sama pārtrauca māsu. - Piedod, ka tik vīzdegunīgi izteicos par tavu dzīvi - es tā nebiju domājusi. Varu tikai iztēloties, cik grūti ir mēģināt noturēt visas tās bumbiņas gaisā. Taču, īva, šī saruna man ir devusi ideju.

- Tiešām? - īva nopriecājās. - Kādu?

- Nu, kā jau tu zini, es parasti rakstu par strādājošām sievietēm - par sievietēm, kuras mēģina sabalansēt mājas dzīvi ar darbu.

- Es to zinu. - īva visā nopietnībā uzskatīja, ka sievietei pirmkārt jābūt mātei un jāstāda savu bērnu labklājība augstāk par visām iespējamajām karjerām. Taču tās bija viņas domas, un, bez šaubām, visi cilvēki jau nebija vienādi.

- Nu, varbūt ir pienācis laiks uzrakstīt kaut ko no tādas sievietes viedokļa, kurai nav jāžonglē ar mājas dzīvi un karjeru, bet tik un tā jātiek galā ar veselu problēmu buķeti.

īva saknieba lūpas.

- Es neesmu teikusi, ka man būtu grūtības tikt ar kaut ko galā. Man tikai dažreiz uzmācas pagurums.

-Jā, taču tu teici, ka labprāt izbaudītu atvaļinājumu vai kādu brīvu brīdi, vai ne?

Atcerējusies redzētās televīzijas pārraides, Iva sapņaini pamāja.

- Tas būtu brīnišķīgi, taču ir pilnīgi neiespējami. Ņemot vērā Līama nostāju...

- Uzklausi mani vienu mirklīti, - Sama pārtrauca, šoreiz jau uzstājīgāk. - Tev ir vajadzīga atpūta neatkarīgi no tā, vai Laeims ir tuvumā. Es nupat tev atklāju, ka esmu noraidījusi Dereka bildinājumu, jo nespēju pierast pie domas, ka man nāksies atteikties no savas pašreizējās dzīves, upurējot to uz mājas ērtību altāra -dzīvot tādu dzīvi, kādu dzīvo tu, tikai ar to atšķirību, ka man par to nav īstas nojausmas. Un, runājot pavisam godīgi, es domāju, ka man patiktu to izmēģināt, izmantot šo iespēju, lai savāktu vairāk materiāla savai nākamajai grāmatai. Bet vēl svarīgāk - man varētu palīdzēt pieņemt lēmumu reizi par visām reizēm par kopdzīvi ar Dereku. Tad kāpēc tu nevarētu ļaut man aizbraukt pie tevis un pāris dienas par visu parūpēties, kamēr tu atpūtīsies?

Iva iepleta acis.

- Vai tu runā nopietni?

- Kāpēc ne? Tu teici, ka Līams drīzumā atkal braukšot komandējumā, vai ne?

- Jā, viņš atkal brauks uz Austrāliju aiznākamajā nedēļā.

- Labi. Tas mums dos ideālu iespēju, vai ne? Viņa prombūtnē vismaz man noteikti būs daudz vieglāk, - viņa noteica, viegli pasmaidīdama, un Ivai nepalika ne mazāko šaubu, ka māsa runā par savu un Līama abpusējo nepatiku.

Tik un tā Līams dabūtu trieku, uzzinot, ka Sama gatavojas pārņemt saimniecības vadīšanu izpētes nolūkā, kamēr Iva vienā mierā dosies atpūsties!

Katrā ziņā, viņa domāja, atgaiņādamās no šīs idejas, Sama tikai plēš jokus. It kā Iva varētu ļaut māsai ierasties un uzņemties viņas pienākumus! Nu labi, Iva šobrīd bija nogurusi, un viņai bija apnikuši šie mūžīgie pienākumi, bet ne jau tik ļoti!

- Un kā tad ar bērniem? - viņa ieminējās, juzdamās pārliecināta, ka tā būs liktenīgā kļūda Samas labi pārdomātajā plānā. Kamēr īva allaž bija dievinājusi bērnus, Sama nelikās ar viņiem īpaši aizrāvusies. - Vai tu gribi teikt, ka labprāt ieradīsies un pieskatīsi bērnus, pat ja tuvumā nebūs neviena, kas varētu tev palīdzēt? Celties visneiedomājamākajā laikā kopā ar Maksu, vest Liliju uz skolu un palīdzēt viņai pildīt mājasdarbus, turklāt viņus abus barot, apģērbt un spēlēties ar viņiem?

Uz kādu mirkli Samas aizrautība šķita noplokam, taču nākamajā brīdī viņa jau atkal bija zirgā.

- Nu, būtībā jau tieši tas ir mans īstais nolūks, vai ne? - viņa deva pretī. - Lai noskaidrotu, vai es varētu justies apmierināta, darot visus šos darbus, ja izlemšu noenkuroties kopā ar Dere-ku. Un, bez šaubām, man vajadzēs uzzināt no pirmavota, par ko es īsti runāju, ja nolemšu to aprakstīt savā nākamajā grāmatā, vai ne?

- Bet ko tad, ja tu nospriedīsi, ka tev tas nepatīk - vai vēl ļaunāk, ja kaut kas noies greizi?

- Paklau, ja kaut kas noies greizi, es taču varēšu tev piezvanīt, ne? Un kas gan varētu noiet greizi? Tās būs tikai pāris dienas, ne vairāk.

īva pavērsa skatienu pret debesīm.

- Un kur tad būs mana vieta šajā tavā iztēles ainiņā?

- Nu, tā kā es to daļēji daru arī tavā labā, varētu gan domāt, ka tu jutīsies mazliet pateicīgāka, - Sama indīgi noteica. - Kāpēc tu nevarētu atbraukt un apmesties manā dzīvoklī, lai pavazātos apkārt un atpūstos?

- Braukt visu to ceļa gabalu līdz Londonai? Vienai pašai?

- Iva, Londona neatrodas miljons jūdžu attālumā! Tagad, kad es tā padomāju, apmešanās šeit ir lieliska doma - tieši tas, kas tev vajadzīgs. Tu varēsi aiziet iepirkties, uz kādām pāris teātra izrādēm, izbraukt ārā no pilsētas... Es varētu palūgt meitenēm tevi kaut kur aizvest, ja tu vēlēsies... viņas tevi lieliski izklaidēs, un tu varēsi aizņemties visu, kas tev iepatiksies no manas garderobes.

- Ha! It kā tavas drēbes varētu man derēt! - Iva novīpsnāja, iztēlodamās Samas kopto un tvirto augumu un uzmezdama paslepenu skatienu savam paplūdušajam viduklim.

- Nu... tādā gadījumā izvēlies tumšākas drēbes, - Sama ieteica, un īva nošņācās vien, uztverdama to kā apvainojumu. - Ak, dieva dēļ, - aizkaitinātā Sama turpināja. - Tu neesi daudz smagāka par mani - tev vajag tikai mazliet patrenēties! Bet ko tu par to teiksi? Izklausās labi, vai ne?

Iva iekoda lūpā. Viņa patiešām nožēloja savu pirmītējo jūtu izvirdumu, kas bija licis viņas dzīvei izklausīties tik briesmīgai. Viss nemaz nebija tik ļauni - galu galā tā bija tikai skaudība par Samas saņemto bildinājumu, kas likusi māsai sajusties tik noniecinātai.

Satraucošā kārtā Sama, šķiet, nolasīja viņas domas.

- īva, es nezināju, ka laulības ar Llamu tev ir tik svarīgas, -viņa klusi noteica. - Pēc visiem šiem gadiem es domāju...

- Nav jau arī! - īva viņu pārtrauca. - Es nemaz nesaprotu, kāpēc vispār to pateicu - laikam tas vienkārši izlauzās, kad tu pieminēji Dereka bildinājumu. Patiesībā man tas nemaz nav svarīgi.

Lai vai kā, patiesība laikam bija nepārprotami nolasāma viņas balss tonī, jo Sama atbildēja:

- Zini, tev nav jāgaida, kamēr viņš to izdarīs.

- Ko izdarīs?

- Bildinās tevi.

- Ko? - īva skaļi iesmējās. - Tu domā, ka man vajadzētu bildināt viņu? Vai tu esi zaudējusi prātu?

- Kāpēc ne? Jūs abi esat kopā jau gadiem ilgi, un jums abiem ir bērni un māja, tāpēc nez vai viņš varēs atteikties.

Varbūt varēs. īva nespēja atbrīvoties no šīs domas.

- Nē, nē, nē, - viņa noteica, noraidoši purinādama galvu, lai nedomātu par šādu iespēju.

Samai tas varbūt likās normāli, ņemot vērā viņas neatkarību un visu to Londonā iegūto pašapziņu, bet vai viņa nesaprata, ka tādas lietas gluži vienkārši nenotika šeit? īva nemūžam nevarētu pati bildināt Līamu. Nekādā gadījumā.

- Paklau, tas ir bezjēdzīgi, - viņa sacīja māsai. - Mēs ar Līamu jūtamies pilnīgi apmierināti ar pašreizējo situāciju, un papīra gabals neko nemainīs.

Izskatījās, ka Sama ir apjautusi, cik aplami būtu turpināt cilāt šo jautājumu.

- Ja tu tā saki. Bet, ja tu nospriedīsi, ka gribi apprecēties, es nesaskatu nekādu iemeslu pacietīgi gaidīt, kamēr viņš tev to piedāvās.

- Es nemaz pacietīgi negaidu, Sama, - īva atbildēja caur sakostiem zobiem, gandrīz vai nožēlodama, ka māsa beidzot ir piezvanījusi šajā pēcpusdienā un piebāzusi viņas galvu pilnu ar visādām muļķīgām idejām. - Un paldies par piedāvājumu dažas dienas mani aizstāt, taču es patiešām nedomāju, ka būtu tāda vajadzība. Man nekas nekaiš.

Sama atkal šķita nojaušam īvas aizkaitinājumu.

- Nu labi, jādomā, ka varam beigt šo sarunu. Man drīz jādodas projām.

- Ko Dereks saka par tavu atraidījumu? - īva ziņkārīgi apvaicājās. Viņa bija satikusies ar Samas draugu tikai pāris reižu kopš viņu iepazīšanās, un, lai arī Dereks likās gluži patīkams, viņš atstāja tāda cilvēka iespaidu, kurš pieradis dabūt tieši to, ko vēlas.

Samas tonis kļuva saspringts.

- Nu, tur jau tā lieta, īva... patiesībā mēs šobrīd esam tā kā mazliet pašķīrušies. Šoreiz viņš man uzstādīja ultimātu. Dereks grib, lai es nopietni apdomātu mūsu nākotni un manu gatavību meklēt kompromisu.

-Ak!

- Godīgi sakot, laikam tas ir īstais iemesls, kāpēc man gribētos uz kādu laiku aizbraukt no mājām. Galarezultātā tas tev, protams, sagādās izklaidi, taču es to piedāvāju arī savtīgu iemeslu dēļ. īva, tas patiešām varētu būt noderīgi mums abām, - Sama atkal kļuva uzstājīga. - Tu uz kādu laiku atpūtīsies no mājas darbiem un bērniem, kamēr man radīsies iespēja apdomāt Dereka bildinājumu un iegūt sapratni par to, ko īsti nozīmē būt mājsaimniecei.

- Nu, ja tu gribi redzēt, ko tas īsti nozīmē, tu varētu vienkārši atbraukt šurp un reizi pa reizei pavērot, ko es daru. Lai gan, - īva smaidot piebilda, - tas droši vien liktu tev atteikties no šīs domas uz mūžīgiem laikiem!

- Tas nav gluži viens un tas pats, - Sama uzstāja. - Vienīgais veids, kā kaut ko iemācīties, ir lēciens uz galvas ūdenī. Un kāpēc tu esi tik ļoti noskaņota pret šādu iespēju? Brīvdienas tev nāks tikai par labu, uz galvošanu!

Runas par brīvdienu nepieciešamību īvai jau sāka spriesties kaklā. Patiesībā šī saruna jau kļuva neciešama.

- Paklau, Sama, paldies par piedāvājumu, taču man patiešām nav ne mazākās vēlēšanās kaut kur aizplivināties un atstāt bērnus tikai tāpēc, lai ļautu tev sarīkot kaut kādu eksperimentu.

Sama nopūtās.

- Ak, dieva dēļ, tu taču neatradīsies otrā pasaules malā! Ja kaut kas atgadīsies, būsi sazvanāma un varēsi atgriezties jebkurā laikā. Es varētu nokārtot jautājumu par lidmašīnas biļetēm. Taču viss būs kārtībā, īva - es zinu, ka būs. - Kad īva neko neatbildēja, Sama turpināja. - Paklau, tev tā būtu izdevība atbrīvoties no rūpēm un mazliet izklaidēties - tu neesi to atļāvusies jau gadiem ilgi. Vai tu nevarētu vismaz apdomāt šādu iespēju?

Pēc māsas balss toņa īva saprata, ka viņai tā nav tikai kārtējā trakulīgā ideja. Viņa runāja pilnīgi nopietni.

- Lūdzu?

Tomēr īva tikai papurināja galvu.

- Piedod, Sama, taču nē. Varbūt tev ir vajadzīgas pārmaiņas, taču man noteikti nē. Patiesībā, - viņa izaicinoši piebilda, apņēmusies reizi par visām reizēm šai sarunai pielikt punktu, - es jūtos pilnīgi apmierināta ar savu dzīvi, un šobrīd tā ir tieši tāda, par kādu esmu sapņojusi.

6

.

5. Uzzināt pēdējai

Bija nākamā otrdiena, un īva nepacietīgi gaidīja Līamu atgriežamies mājās no Sicīlijas - tik nepacietīgi, ka bija iecerējusi pagatavot īpašu maltīti, lai nosvinētu viņa ierašanos šajā pašā vakarā.

Patiesībā viņa reizē jutās arī mazliet vainīga par to, ka bija visā nopietnībā apsvērusi - lai arī tikai uz īsu mirkli - Samas piedāvājumu, ko māsa bija izteikusi pirms pāris dienām. It kā viņa varētu ņemt un tik viegli pamest bērnus!

Nu labi, varbūt viņa varēja saprast māsas vēlmi izmēģināt mājas dzīvi bez kādām saistībām, bet ko gan darīja katra otrā sieviete pasaulē? Ģimenes dzīve nebija kas tāds, ko varēja “izmēģināt", lai redzētu, vai tā piestāv - atšķirībā, piemēram, no jauna matu sakārtojuma. Ģimenes dzīve bija kas tāds, ko cilvēki uzsāka, kļūs-

tot par aktīviem dalībniekiem. Un, runājot pavisam atklāti, vai Sama tiešām gaidīja, ka māsa ļaus saviem bērniem kļūt par daļu no materiālu vākšanas procesa jaunajai grāmatai?

Šajā rītā piecēlusies krietnu stundu agrāk un pavadījusi lielu daļu no šī laika, tīrot māju no apakšas līdz augšai, pēc pusdienām Iva nolika Maksu pagulēt un sev par pārsteigumu atklāja, ka viņai ir vesela brīva stunda laika un nav nekā darāma līdz pat brīdim, kad vajadzēs sagaidīt Liliju pēc skolas un doties uz lidostu pretī Līamam.

Viņa pakavējās pie virtuves loga un nolūkojās ārā uz dārzu. Mauriņš noteikti bija jāpļauj un puķu dobes izskatījās mazliet pāraugušas. īva ielūkojās pulkstenī. Pustrīs. Ja viņa ķertos pie darba bez kavēšanās, varbūt visu varētu pagūt šīs stundas laikā, ieplānojot mazliet laika, lai pārģērbtos un...

Tad viņa aprāvās, atcerējusies sarunu ar Samu pirms pāris dienām: "īva, tev patiešām ir vajadzīgs laiks, ko veltīt tikai sev pašai!" Viņa iekoda lūpā. Dārzu varēja atstāt kādai citai reizei un izmantot šo stundu, lai darītu... lai nedarītu neko, vai ne?

Taču nē, to viņa nevarēja, dārzs aizaugtu vēl vairāk, un kas to lai zina, kad viņai vēlreiz radīsies izdevība tajā kaut ko padarīt, jo, tiklīdz Līams atgriezīsies mājās, vajadzēs izkravāt viņa ceļasomas, izmazgāt un izgludināt drēbes, sagatavojot tās ceļojumam uz Austrāliju nākamajā nedēļā, un tad...

īva aprāvās un papurināja galvu. Nav nekāds brīnums, ka viņa jutās uzvilkta! Nevis Līamu un bērnus, bet viņu pašu vajadzēja vainot par šo spriedzi, par to, ka viņa pati sev izveidoja nebeidzamu vāveres riteni. Un ne tikai to vien - nez kāda iemesla dēļ viņa šķita apņēmusies noturēt nežēlīgi strauju tempu!

Pat viņas septiņgadīgā meita redzēja, ka māte dara par daudz - vai Lilija allaž viņu neķircināja par to, ka viņa nekad nespēj iziet no mājas, neatrodot kādu noklīdušu gludināmu apģērba gabalu vai kārtējo istabu, kuru vēl vajadzēja izsūkt ar putekļusūcē-

ju? Dieva dēļ, viņa pati bija sev ļaunākā ienaidniece! Nē, šoreiz viņa necentīsies iespiest savā brīvajā laikā kārtējos mājas darbus - tā vietā viņa to patiešām uzskatīs par savu brīvo laiku!

Aizgriezusies no loga (jo citādi dārzs turpinātu viņu mocīt), Iva apņēmīgi devās pie kafijas automāta, kuru Līams viņai bija uzdāvinājis pagājušajos Ziemassvētkos, un pagatavoja sev tasi kafijas - kārtīgu kafiju, nevis šķīstošo suslu, kuru viņa parasti dzēra, lai ietaupītu laiku. Pēc tam īva atvēra jaunu šokolādes cepumu paciņu un, paņēmusi otrā rokā patīkami kūpošo kafijas tasi, iegāja dzīvojamajā istabā un ieslēdza televizoru.

Ak kungs, viņa nodomāja, satverdama savu kafijas krūzi un šūpodama kājas pāri klubkrēsla malai, sajūta bija gandrīz tāda, it kā viņa darītu ko neatļautu - tik dīvaina bija šī atļaušanās izbaudīt brīvu brīdi dienas vidū!

Samai bija pilnīga taisnība, viņa atzina, malkodama kafiju un aizvien vairāk aizraudamās ar modes raidījumu televīzijā: viņai patiešām vajadzēja pacensties un laiku pa laikam atslābināties. Nebija nekāds brīnums, ka viņa pēdējā laikā jutās tik saspringta un nodzīta - ikviens daudzmaz saprātīgi domājošs cilvēks secinātu, ka nebeidzamais, neapturamais mājas darbu riņķa dancis spēj stāvus iedzīt zemē. Un vai šie televīzijas raidījumi par modes un pavārmākslas jaunumiem nebija paredzēti tieši tādām mājsaimniecēm kā viņa - jādomā, ka tos skatījās tādas pašas sievietes kā Iva, jo citādi jau to televīzijā nemaz nebūtu. Vai viņa vienīgā bija tik stulba, lai pavadītu katru mīļu brītiņu tīrot un beržot, ja varēja rīkoties tāpat kā jebkura normāla mājsaimniece un reizi pa reizei atpūsties? Acīmredzot, Iva domāja, košļādama kārtējo cepumu. Nu tad tā vairs nebūs. Kopš šī brīža viņa grasījās to darīt biežāk - daudz biežāk, un nekādā gadījumā vairs...

- Skatos, ka tu esi smagi nostrādājusies.

īva pielēca kājās, izdzirdējusi sev aiz muguras atskanam balsi, un pagriezusies sev par lielām šausmām ieraudzīja Līama māti, kura stāvēja dzīvojamās istabas durvīs.

- Noriņa! Tu mani izbiedēji līdz nāvei! - viņa paziņoja, ātri pieceldamās kājās un vēl aizvien ēzdama cepumu.

Noriņa viņu vērtējoši uzlūkoja.

- Pagalma durvis bija vaļā, tu neatbildēji uz manu klauvējienu, tāpēc pieņēmu, ka esi ārpusē un žauj veļu vai tamlīdzīgi... -viņas skatiens aizslīdēja līdz televizora ekrānam. - Redzu, ka būšu kļūdījusies.

īvai gribējās apgulties un apraudāties. Kāpēc tieši šodien Noriņai Kroulijai vajadzēja uzrasties un pieķert viņu pēcpusdienā slaistāmies pie televizora? Turklāt viņa bija doktore Noriņa Krou-lija - ar diplomiem apkārusies klīniskā psiholoģe un karjeras sieviete augstākajā pakāpē, un piedevām vēl sieviete, kura nekad nebija slēpusi savu nosodījumu par to, ka īva neiet strādāt un ir pilnībā atkarīga no viņas dārgā vienīgā dēla!

Pat Līams uzskatīja, ka viņa māte ir pārāk aizrāvusies ar savu karjeru, lai tas būtu veselīgi, un, lai arī abiem bija sirsnīgas attiecības, īva zināja, ka, kļuvis par nieka vīnu izplatītāju, Līams uzskata sevi par galīgi caurkritušu uz mātes milzīgās godkārības fona. Katrā ziņā Noriņa nebija velti tērējusi laiku, iedvešot šādas domas.

- Tavas prāta spējas tiek izšķiestas, darot ko tamlīdzīgu, - viņa bija noraidoši noteikusi, kad drīz pēc atklājuma par īvas grūtniecību Līams piekrita darīt pirmo pagadījušos darbu - kļūt par jaunāko pārdevēju Morrison&cCo Dublinas vīna importa uzņēmumā. - Tu būtu varējis izstudēt medicīnu.

- Tā bija tēta izvēle, nevis manējā, - Līams bija atcirtis. Viņa tēvs, kurš bija izšķīries no Noriņas, kad Līamam bija desmit gadu, strādāja par konsultantu Blekrokas klīnikā un, ņemot vērā spiedienu, kādu abu vecāku karjeras atstāja uz viņu laulību, Līamam nebija ne mazākās vēlēšanās sekot viņu pēdās. Katrā ziņā ne tēva pēdās, izvēloties sievieti, kas izpostīja ģimeni, būdama tik ļoti apmāta ar karjeru.

Tāpēc teikt, ka viņa māte bija vīlusies ne tikai sava dārgā dēliņa karjeras, bet arī dzīves draudzenes izvēlē, nozīmēja nepateikt neko.

Un, bez šaubām, tas, ka šī pati dzīves draudzene bija palikusi stāvoklī dažus mēnešus pēc viņu iepazīšanās, nepavisam netika uztverts ar prieku, tāpēc Iva tagad sevi šaustīja par to, ka bija ļāvusi sevi pieķert tik kompromitējošā pozīcijā - ar kafiju rokā, cepumu mutē un augšup saceltām kājām pie televizora - jo īpaši šīs strādājošās paraugsievietes priekšā.

- Vai gribi kafiju? - īva piedāvāja, apslēpjot nepatiku ar sirsnīgu toni. - Es ātri sev pagatavoju tasīti, pirms iet uz skolu pakaļ Lilijai un...

- Un kas tad ir dienas kārtībā šodien? - Noriņa novilka, nosodoši palūkodamās uz televizora ekrānu. - Tenkas no ziepju operām? Vai varbūt šodien ir lielā pārvērtību diena? - Pat televīzijas programmai neizdevās izbēgt no Noriņas Kroulijas nicinājuma.

- Godīgi sakot, es nekad neesmu sapratusi, kāpēc gudras sievietes ļauj sevi tā pazemot. Vai varbūt smadzenes tik ļoti atmiekšķējas no nekā nedarīšanas augām dienām, ka jaunas pīrādziņu cepšanas receptes apgūšana tiek uzskatīta par stimulējošu?

- Tas ir nekaitīgs izklaidējošs televīzijas raidījums, - īva noteica, cenzdamās nepievērst uzmanību Līama mātes sarkasmam un acīmredzamajam izsmieklam. Tomēr viņa nespēja noturēties, nemēģinot sevi attaisnot. - Parasti es to neskatos vispār, taču, kā jau teicu, man atradās pāris brīvas minūtes, tāpēc...

- Nu, jādomā, ka viena no mājsaimnieces priekšrocībām ir atļaušanās paslinkot un darīt to, kas patīk.

Tikpat labi viņa būtu varējusi runāt par to, ka Iva ir prostitūta

- tik liels bija Noriņas vārdos jaušamais nicinājums, īva sabozdamās nodomāja.

- Man gan tas pilnīgi noteikti nebūtu piemērots, - Noriņa turpināja. - Palikšana apritē nodarbina manu prātu un saglabā ķermeni aktīvu un enerģisku, kamēr slaistīšanās apkārt treniņtērpā, skatoties, kā viens idiotu bariņš spriež par citu idiotu bariņu, padarītu mani vai traku.

Nu tad ņem un apsēdies, vecā čabata, īva gribēja atcirst, taču viņa pievaldīja mēli. Pie joda Samu ar viņas apgalvojumiem, ka māsa varētu pa reizei atpūsties dienas vidū! Tagad Krouliju mammai bija viss nepieciešamais materiāls, lai atbalstītu teoriju par to, ka tādas mājsaimnieces kā īva ir slinkas un parazītiskas, un neko citu nedara, kā vien gulšņā pie televizora augām dienām! Arī agrāk viņa bija devusi tādus mājienus. Vēl ļaunāk, šķiet, Noriņa allaž bija sajutusi īvas slēpto nedrošību par to, ka Līams nav viņai lūdzis kļūt par viņa sievu, un nemaz nekautrējās izrādīt savu pārākumu arī šajā ziņā.

- Es saprotu, ko tu gribi teikt. - īva nožēloja, ka viņai nav drosmes sacelties pret šo veco pastalu un pavēstīt, ka viņa savā mājā var darīt visu, ko vēlas, taču patiesībā viņai īsti nebija argumentu. Galu galā Noriņa bija tikai apstiprinājusi īvas pašas vainas apziņu par atļaušanos pabaudīt brīvu brīdi, jo īpaši tad, kad viņa būtu varējusi padarīt vēl miljonu dažādu darbu. Un, runājot par to, viņai jau vajadzēja modināt Maksu no miega, ļaut viņam dažas minūtes pavalstīties pa gultu un kārtīgi pamosties, pirms viņi dosies uz skolu sagaidīt Liliju.

To darot, viņa vismaz izvairīsies no sēdēšanas šeit, mēģinot attaisnoties Noriņas priekšā.

Dodamās uz virtuvi, īva pagriezās un mīļi uzsmaidīja Līama mātei, kura, acīmredzot zaudējusi interesi par "nožēlojamo" televīzijas raidījumu, bija pievērsusi uzmanību mājas logiem, kas tā vien prasījās pēc mazgāšanas. Pēdējās dienās laiks nebija nekāds labais, un īva gaidīja kādu dienu bez lietus, kas viņai dotu iespēju ķerties klāt un... Ak kungs, tas bija neticami!

- Vai tu teici, ka dzersi kafiju, Noriņa? - viņa apvaicājās, aizturēdama elpu un klusībā lūgdamās, kaut nu otra sieviete neievērotu zirnekļu tīklus, kurus viņa bija palaidusi garām, no rīta slaukot istabā putekļus.

- Noteikti nē, - Līama māte atbildēja aizvainotā tonī. - Man nepatīk barot savu ķermeni ar mākslīgiem stimulantiem, Iva - un tu to zini.

Iva tik tikko noturējās, lai neizbolītu acis pret griestiem.

- Protams, ka tā - piedošanu, man bija izskrējis no prāta. Vai gribi kaut ko citu? Varbūt glāzi ūdens?

- Apelsīnu sula būs gana laba - ja vien tu vari izbrīvēt laiku, -Noriņa indīgi piebilda.

Izdzirdējusi šos vārdus, Iva saviebās, kaut ko atcerējusies.

Sūdu būšana!

- Patiesībā, - viņa ierunājās, gribēdama ielīst vai zemē, - tā ir izbeigusies. Biju ieplānojusi aiziet uz veikalu pēcpusdienā, taču tas man bija pilnīgi izkritis no prāta... - Tad tāpēc viņai bija gadījies šis pilnīgi negaidītais "logs" pēcpusdienā! Viņai bija vajadzējis iet un iepirkt pārtiku visai nedēļai! Vēl viens punkts Noriņas labā.

- Tas nekas, mīļā, - viņas sodība atbildēja. - Esmu pārliecināta, ka tev nav viegli paturēt prātā tik grūtus uzdevumus. Ak jā, un, tā kārtīgi paskatoties, tev vajadzētu padomāt, vai nenoalgot kādu, kas sakopj dārzu. Es vēl nekad neesmu redzējusi tik pāraugušu puķu dobi.

Vēlāk pēcpusdienā, braucot uz lidostas pusi, Iva visiem spēkiem centās aizmirst aizkaitinājumu un pazemojumu, ko bija sagādājis Noriņas apciemojums. Izmantojusi visas savas iespējas, doktore Kroulija beigu beigās bija devusies mājās uz savu iestēr-ķelēto māju Dramkondrā, pirms Iva teciņus metās uz skolu.

Tagad Iva centās ļauties priecīgajam satraukumam par Līama atgriešanos. Savā ziņā atšķirtība varbūt atstāja pozitīvu ietekmi uz attiecībām ilgtermiņā, vai ne? Attālums pastiprināja ilgošanos un tamlīdzīgi. Jā, viņa necieta Līama aizbraukšanu un ļoti ilgojās pēc viņa prombūtnes laikā, un tomēr tas likās tā vērts, pateicoties satraucošajām gaidām pirms viņa atgriešanās. Un jādomā, ka arī viņš jutās tāpat? Jādomā, ka Līams ilgojās pēc īvas un bērniem tāpat kā viņi pēc tēva un tieši tāpat priecājās par atgriešanos mājās?

Taču, kad viņa beidzot pamanīja Līamu gaidām agrāk norunātajā satikšanās vietā Dublinas lidostā ar skaidri redzamu aizkaitinājumu glītajā un iedegušajā sejā, īva sāka mainīt savas domas. Viņa pasignalizēja, lai piesaistītu viņa uzmanību, un māja, redzot, kā Līams ar ceļasomām rokā sāk nākt uz mašīnas pusi.

- Pie joda, kur tu biji? - viņš norūca, sastūķēdams savas somas bagāžniekā un tad apsēzdamies priekšējā sēdeklī līdzās īvai. - Es tevi te gaidu jau veselu stundu!

īva jutās samulsusi.

- Ko? Bet tu man teici, ka lidmašīna ielidojot četros...

- Es tev neesmu teicis neko tamlīdzīgu. Goda vārds, īva, dažreiz es nesaprotu, kā tu vari staigāt apkārt, ja tava galva atrodas mākoņos! Lidmašīna ielidoja precīzi trijos, un, tā kā es no rīta esmu agri cēlies un pēc tam četras stundas nosēdējis lidmašīnā, tu vismaz būtu varējusi ierasties laicīgi.

īva nespēja tam noticēt. Viņa bija pārliecināta, ka Laeims runāja par pulksten četriem. Tad viņa kaut ko iedomājās.

- Bet tu taču zināji, ka es nevaru te būt trijos. Man vajadzēja sagaidīt Liliju pēc stundām. - Un pēc tam viņa bija atstājusi Liliju meitas draudzenes Reičelas mājā, kur viņa gatavojās pavadīt visu pēcpusdienu.

- Un cik ilgs laiks ir vajadzīgs, lai sagaidītu viņu pēc stundām? Ne vairāk par desmit minūtēm, sasodīts! Lai gan, spriežot pēc tā, kā tu viņu lutini...

īva nespēja tam noticēt. Te nu bija romantiskā atkalsatikša-nās.

- Atvaino, Līam Kroulij, taču es nelutinu mūsu bērnus. Lai gan, ja es to darītu, tas tikai kompensētu viņu tēva nevērību!

- Ak, liecies nu mierā, īva. Es esmu pavadījis šajā valstī tikai divas minūtes, un tu jau sāc mani zāģēt.

- Divas minūtes? Man likās, iu teici, ka esot ielidojis pirms stundas? - viņa atcirta, aizvainota par apsūdzību zāģēšanā.

- Tu saprati, ko es gribēju teikt! - viņš iesaucās tik skaļā balsī, ka Makss, kurš bija priecīgi trinies aizmugurējā sēdeklī, gaidot, kad tētis pievērsīs viņam uzmanību, sāka izmisīgi raudāt.

- Cik burvīga sagaidīšana! - Līams īgni nopūtās, nolūkodamies, kā Iva cenšas iekļauties blīvajā satiksmes plūsmā.

Atlikušo ceļa gabalu līdz mājām viņi nobrauca, nepārmīdami vairs ne vārda.

Vēlāk, juzdama iekšēju neapmierinātību, kas noteikti būtu izpelnījusies televīzijas pavāres Dīlijas Smitas nosodījumu, īva gatavojās celt galdā vakariņas. Viņa bija izmēģinājusi jaunu recepti, kuru uzskatīja par ideāli piemērotu šim gadījumam - vistas gaļas un makaronu sacepumu, kas izskatījās un izklausījās kārdinošs pavārgrāmatā, taču nu uz šķīvja likās sauss un nemaz nebija kārdinošs. Protams, pie tā droši vien daļēji bija vainojama nepieciešamība atteikties no zaļajiem un sarkanajiem pipariem, kas sagādāja Lilijai gremošanas traucējumus, taču nu īvai nekas cits neatlika, kā pasniegt ēdienu tādu, kāds tas bija.

Viņi ar Līamu vēl aizvien nesarunājās, taču bērnu dēļ īva cerēja, ka viņi spēs aizmirst par savām domstarpībām pie vakariņu galda un izturēties tā, kā pieaugušiem cilvēkiem klājas. Un viņa cerēja, ka jaunā recepte atstās uz Līamu pietiekoši lielu iespaidu, lai viņš vismaz izteiktu kādu piezīmi par īvas pavārmākslu.

Taču izskatījās, ka viņa kārtējo reizi ir kļūdījusies, novērtējot savu otru pusīti.

- Es neko neēdīšu, paldies, - Līams nīgri noteica, kad Iva bija nolikusi šķīvi viņam priekšā.

- Ko? Bet tu taču droši vien neesi ēdis kopš...

- Iva, godīgi sakot, man ir apnicis visu laiku ēst vienu un to pašu. Katru otrdienu bez izņēmuma man jāēd makaroni, katru trešdienu kaut kāds jēra gaļas sautējums, katru piektdienu ganu pīrāgs. Un tas viss, pateicoties tiem krietnajiem ļautiņiem, kuri gatavo pusfabrikātus. Zini, nebūtu slikti reizi pa reizei pabaudīt ko jaunu.

Iva jutās nepatiesi apvainota.

- Šis ir kas jauns, Līam - es izmantoju pilnīgi jaunu recepti.

- Paklau, es gluži vienkārši neesmu izsalcis, labi?

- Neticami! - viņa nočukstēja, negribēdama sarīkot scēnu bērnu klātbūtnē. Tomēr Līamam, šķiet, nebija tādu problēmu. - Vai varu ar tevi mazliet aprunāties? - Iva apjautājās un iestūma viņu dzīvojamajā istabā, lai viņi varētu atrisināt savas domstarpības, bērniem nedzirdot. - Tas vien, ka tu esi pieradis pie restorānu ēdiena komandējumu laikā, nenozīmē, ka tu vari sagaidīt tādu pašu apiešanos šeit. Es gatavoju savai ģimenei, Līam, nevis tāpēc, lai saņemtu Michelin zvaigznes!

Viņš nopūtās.

- Paklau, es nupat teicu, ka neesmu izsalcis. Tam nav nekāda sakara ar to, pie kāda ēdiena esmu pieradis ārzemēs, lai gan jāatzīst, ka varbūt tas pieder pie problēmas. Varbūt, pateicoties restorānu ēdienam, manas garšas kārpiņas ir kļuvušas mazliet izsmalcinātākas un...

- Ak tu uzpūtīgais... - Iva nespēja izteikt teikumu līdz galam. - Paklau, tas vien, ka tu esi vīnu eksperts, nenozīmē, ka tev ir tiesības kritizēt manu ēdiena gatavošanas prasmi. Un vai tev neienāk prātā, ka varbūt es izmantoju gatavās mērces un tamlīdzīgus produktus tāpēc, ka esmu pārāk noslogota, lai rīkotos citādi? Esmu pārāk aizņemta ar šīs mājas tīrīšanu un tavu bērnu pieska tīšanu!

Viņi bija kopā jau gandrīz astoņus gadus, un lai tagad Llams būtu nospriedis, ka viņam negaršo Ivas gatavotais ēdiens? Pie joda, kas gan viņam īsti kaitēja?

- Klau, es tikai teicu, ka man nekārojas pēc tā, ko tu esi pagatavojusi šovakar. - Viņa tonis mazliet atmaiga. - Turklāt esmu noguris, un mana ikdiena ir mazliet sajaukta šī komandējuma dēļ -darbs bija visai saspringts, un lielākoties es netiku gultā ātrāk par rīta gaismu.

šī atzīšanās Ivu pamatīgi aizkaitināja. Tātad viņš ir ballējies uz velna paraušanu, kamēr viņa bija ieslodzīta mājās, spiesta tīrīt Maksa vēmekļus, turklāt jutās vainīga par katru vietējā veikalā nopirkto cepumu paciņu!

- Vai tu neesi varen labi iekārtojies? - viņa iekliedzās. - Ak kungs, ko visu es neatdotu par tādu "saspringtu" komandējumu uz Vidusjūras salām? Taču man nav nekādu cerību tikt pie kaut kā tāda, vai ne, Līam? Nē, tu gribi paturēt visas izklaides pats!

- Izklaides? Izklaides? Tu laikam esi aizmirsusi, ka tas ir mans darbs - tas palīdz uzturēt mūsu ģimeni, ļauj tev palikt mājās un sacelt kājas gaisā, kamēr es skraidu apkārt, lai mums būtu ēdiens, ko likt galdā!

Apvienojumā ar Līama mātes pirmītējiem dzēlieniem šī replika īvu apvainoja tik ļoti, ka viņai gandrīz vai bija bail ierunāties. Sacelt kājas gaisā? Vai Līams un viņa augstprātīgā māte patiešām iedomājās, ka viņa augām dienām to vien darīja? Viņš, kurš nenogurstoši atkārtoja, kā šī pati māte nekad nav bijusi viņam līdzās bērnībā un pusaudža gados! Un kurš, šķiet, nenovērtēja to, ka, neiedama uz darbu, Iva atradās līdzās Lilijai un Maksam! Kā viņš iedrošinājās viņu tā noniecināt, piešķirot tik maz vērtības viņas lomai mājas dzīvē un tik maz vērtības viņai kā partnerei, kuru pēc visiem šiem gadiem vēl aizvien nebija padarījis par savu sievu? Kā viņš iedrošinājās?

- Ēdiens, kas tev acīmredzami ir par prastu, - Iva beidzot atbildēja klusā balsī, pirms izsteigties ārā no istabas, asarām plūstot pār seju.

Un, kad viņa bija tikusi galā ar bērniem, kuri, šķiet, bija tikpat skeptiski noskaņoti pret viņas kulinārajiem centieniem kā tēvs, Iva reizi par visām reizēm nolēma, ka kaut kam ir jāmainās.

Pēc pusstundas viņa nocēla telefona klausuli.

- Sama, - Iva sacīja māsai, rokām vēl aizvien dusmās trīcot, -esmu mainījusi domas - viņi ir tavā rīcībā.

7

Ak tā, tātad tas būs stāsts par apmainīšanos vietām, Brūka apjauta, nolikdama malā nupat izlasītās manuskripta lappuses. Nebija slikti, taču žēl, ka nekā oriģināla.

Un tomēr viņa jutās pārliecināta par to, ka grāmatā atrodamie raksturi bija pietiekoši interesanti, lai to piepildītu - Samas karjera atradās patīkamā kontrastā ar nabaga Ivas nomācošo mājas rutīnu. Brūka bija nostājusies Ivas pusē jau no paša sākuma, ņemot vērā viņas pašnoniecinošo izturēšanos un aizņemto ģimenes dzīvi. Nemaz nerunājot par to, ka Brūka juta līdzi sievietes aizvainojumam par ilggadējā partnera nevēlēšanos uzņemties pilnīgu atbildību. Nelaimīgā kārtā ari viņai pašai bija iznācis saskarties ar līdzīgu problēmu! Viņa šķībi pasmaidīja, iedomādamās par Viļu, savu draugu nu jau astoņpadsmit mēnešu garumā.

Viņi iepazinās sērfotāju pasākumā un bija pazīstami jau kādu laiciņu, pirms sāka nopietni satikties, un, lai arī Brūka zināja, ka ir kā bez prāta Viļa dēļ, pateicoties viņa tumšajiem matiem, nopietnajai sejas izteiksmei, platajam smaidam un trenētajam augumam, viņa nejutās īsti pārliecināta par partnera atbildes jūtām. Viņi abi bija aizrautīgi sērfotāji un pavadīja augas dienas, ķerdami viļņus Kūgijā un Bondi, un allaž lieliski izklaidējās, dodoties uz pilsētu. Brūka zināja, ka viņa Viļam patīk, jo citādāk viņš neizrādītu nekādu vēlēšanos satikties, taču īstais jautājums bija par to, cik lielas ir šīs simpātijas?

To bija grūti noteikt. Patiesībā vispār bija grūti uzminēt, ko Vils domā kādā konkrētā brīdī. Kaut arī tas Brūku neizsakāmi kaitināja, Viļa personības slēptā puse nebeidza viņu intriģēt.

Šobrīd viņš atkal atradās ārzemēs, organizēdams kaut kādu eksporta darījumu Singapūrā. Vils strādāja tirdzniecībā un pavadīja vairāk laika ārpus Austrālijas nekā mītnes zemē, un tas bija vēl viens iemesls, kāpēc Brūka dažkārt jutās mazliet neapmierināta ar abu attiecībām.

Viņai bija aizdomas, ka Viļa prombūtne uz viņu iedarbojas spēcīgāk nekā parastos apstākļos, jo Brūkas māte bija mirusi neilgi pēc viņu abu iepazīšanās, un Brūka paļāvās uz to, ka Vils palīdzēs tikt galā ar šo zaudējumu, kā arī sniegs nenovērtējamu atbalstu Linnas slimības laikā. Tas bija smagi, Brūka atzina, ar asarām acīs atceroties šo grūto dzīves periodu, taču viņai vismaz bija daudz draugu un kaimiņu, kuri sniedza palīdzīgu roku. Beverli-ja, ilggadējā kaimiņiene un mātes senākā draudzene, kļuva par lielisku atbalstu, un viņas ar Brūku bija pavadījušas daudz laika, gremdējoties atmiņās par laimīgajiem laikiem, kad Linna vēl bija vesela. Tas palīdzēja Brūkai tikt galā ar sākotnējām bēdām, un kaimiņienes klātbūtne kliedēja vientulību, kuru viņa bieži vien sajuta, atgriežoties tukšajā mājā - tajā pašā Manlijas mājā, kurā viņa bija dzīvojusi kopā ar māti.

Viņa varēja aiziet pie Beverlijas vēlāk pēc darba - kārtīga izpļāpāšanās un pasūdzēšanās par Viļu palīdzētu Brūkai izmest no prāta viņa prombūtni un beigt gausties par viņu attiecībām.

Lai vai kā, tagad vajadzēja atkal ķerties pie darba. Papurinājusi galvu, viņa steigšus atgriezās tagadnē, atkal pievēršoties manuskriptam.

Tas viņai sāka iepatikties aizvien vairāk un vairāk, un, lai ari Brūka īsti netika gudra par to, kurš viņai to ieteicis (visticamāk, grēkāža lomu bija uzņēmusies Mērija pirms došanās atvaļinājumā), tagad viņa jutās visai droša, ka te patiešām kaut kas ir. Šī bija tieši tāda tipa grāmata, kādas "Horizonts" publicēja, un noteikti piederēja pie tām, kādas sieviešu dzimuma pircējas labprāt lasīja. Tēli bija saistoši un patīkami, atsevišķās sižeta līnijas aizraujošas un simpātiskas, un piedevām autores stilā jautās intriga, kas liecināja par briestošu drāmu. Acīmredzami daudz ko varēja izspiest no krasajām atšķirībām abu māsu starpā, taču Brūkai vēl vajadzēja noskaidrot, kā sižetā bija iesaistīta Anna. Kāda bija viņas saistība ar īvu vai Samu? Tas likās ļoti intriģējoši.

Bez šaubām, viņai vajadzēja iedot grāmatu izlasīt vēl kādam izdevniecības darbiniekam, lai tiktu pie otra viedokļa - varbūt lūgt, lai kāds no pārdošanas direktoriem uzmet aci manuskriptam, taču, spriežot pēc pagaidām izlasītā, viņa juta, ka manuskripts slēpj ievērojamu publicēšanas potenciālu. Žēl gan, ka Mērija nebija iedomājusies atstāt vairāk informācijas par tā iesūtīšanu pirms došanās atvaļinājumā. Brūka atkal pāršķīra lapas un izvilka laukā manuskripta titullapu, cerēdama iegūt kādu priekšstatu par iesniegšanas laiku. Nē, nelaimīgā kārtā datuma uz tās nebija. Ja stāsts ieinteresējis viņu, tas varēja ieinteresēt arī citus, un Brūka patiesi cerēja, ka grāmatu jau nebija pārtvēris kāds no konkurentiem.

Tāda iespēja pastāvēja vienmēr, jo pirmajā reizē autori parasti izsūtīja materiālu vairākiem izdevējiem vienlaikus, cerot, ka vismaz ar kādu darbam paveiksies. Taču, tā kā Mērijas nebija tuvumā, lai apjautātos par manuskripta iesniegšanas laiku, un viņas atvaļinājums turpināsies vēl divas nedēļas, Bruka nevarēja būt droša, vai "Horizonts" jau nav palaidis garām iespēju nopublicēt manuskriptu. Varbūt būtu prātīgāk sazināties ar autori un noskaidrot, vai grāmata vēl aizvien ir pieejama? Tomēr nebija jēgas to darīt, kamēr viņa nebūs pilnīgi pārliecināta, ka šī ir īstā grāmata. Sazināšanās ar autori varētu iesvelt viņā veltas cerības, un tas nepavisam nebūtu godīgi.

Brūka nocēla no manuskripta kārtējo lappušu kaudzīti un ielika tās savā dokumentu mapē, pirms doties mājup. Viņa izlasīs pāris nodaļas prāmī, kas sešos atgāja no ostas uz mājām Manli-jā, un varbūt vēl kādu daļu vakarā pēc atgriešanās no Beverlijas, un tas, cerams, palīdzēs viņai pieņemt galīgo lēmumu par "Uzzināt pēdējai".

8

.

6. Uzzināt pcdcjai

- Nu, bija jau arī pēdējais laiks, - Anna noteica, kad īva pavēstīja draudzenei par gaidāmo izklaides braucienu uz Londonu. - Es tev esmu ieteikusi darīt ko tamlīdzīgu jau gadiem ilgi, taču tu manī neklausījies.

Tā kā īvas māja atradās netālu no skolas, kurā Anna strādāja par skolotāju, viņa bija iegriezusies pie draudzenes pa ceļam uz mājām. Viņa kopš bērnības bija pazīstama ar Ronanu, un Anna bija izaugusi tajā pašā rajonā, kur viņas līgavaiņa labākais draugs Līams, šī iemesla dēļ abi pāri bieži satikās.

- Es īsti nezināju, kā to nokārtot, - īva atbildēja, ar slotu rokā turpinādama slaucīt mikroskopiskus netīrumus no virtuves grīdas. - Galu galā es nebūtu varējusi kaut kur vienkārši aizbraukt viena pati. Kurš tad pieskatītu bērnus?

Viņa nu gan nekad nemainījās, Anna ar sirsnību nodomāja, sēdēdama pie īvas virtuves galda un noskatīdamās, kā draudzene mēž grīdu, mūždien meklēdama kādus nepadarītus saimniecības darbus. Visu šo gadu laikā, kopš viņa draudzējās ar īvu Ka-laganu, Anna nekad nebija redzējusi viņu sēžam mierā kaut pāris minūtes - nē, viņai allaž atradās kaut kas svarīgs slaukāms vai mazgājams.

Anna nedomāja, ka īva būtu pārlieku lepna par savu māju -viņa redzēja, ka draudzene īsti nespēj samierināties ar apkārtējo priekšstatu par viņas sēdēšanu mājās, neko nedarot. Tāpēc doma vien, ka īva grasās pieņemt vecākās māsas piedāvājumu un doties prom no mājas un bērniem uz veselu nedēļas nogali, šķita kas neiedomājams.

- Nē, tikai tad, kad Sama ieteicās, ka viņa gribētu izmēģināt mājas dzīvi, mums pēkšņi ienāca prātā šī ideja. - īva uz mirkli apklusa, lai iedzertu malku no kafijas krūzes, kas atradās uz galda līdzās Annas kafijai. - Un, runājot pavisam godīgi, man jau bija līdz kaklam Līama un Noriņas vīzdegunīgās piezīmes un kaimiņu lūgumi izpalīdzēt. - Viņa izbolīja acis. - Sāra aizvakar atkal bija klāt ar mazo Džeku - šoreiz lai aizietu pie friziera. Man nav grūti reizi pa reizei izdarīt viņai pakalpojumu, taču nu jau tas sāk kļūt smieklīgi!

- Nu, savā ziņā man prieks, ka tava pacietība beidzās un tu saprati, ka kaut kas ir jādara. Tu pārāk ilgi esi ļāvusi citiem sevi izmantot, īva.

- Tieši to pašu teica arī Sama, - īva atsāka slaucīšanu, kamēr Anna turpināja dzert kafiju. - Un, tā kā arī viņai ir vajadzīgas pārmaiņas... - Viņa paraustīja plecus.

- Kāpēc? - Anna ievaicājās.

- Kas kāpēc?

- Kāpēc Samai ir vajadzīgas pārmaiņas? Spriežot pēc tā, kā tu par viņu runā, Samas dzīve izklausās lieliska. - Anna nekad nebija tikusies ar Ivas māsu un visu, ko par viņu zināja, bija apguvusi no īvas un dažiem avīžrakstiem par viņas grāmatām, lai gan Anna vēl nebija nevienu no tām izlasījusi. Izskatījās, ka Sama bija pārcēlusies uz Londonu vēl pusaudzes gados un, lai arī Anna zināja, ka abas māsas ir tuvas, īva atzinās, ka viņas satiekas daudz retāk pēc vecāku nāves pirms vairākiem gadiem. Neskatoties uz savām labajām attiecībām, māsas likās tik atšķirīgas kā uguns un ūdens - īva ar mīlestību pret ģimenes dzīvi un Sama ar ārkārtīgi veiksmīgo žurnālistes karjeru.

- Viņas draugs izteica bildinājumu, bet Sama nav pārliecināta, vai gribētu šobrīd kļūt par mājsaimnieci, ņemot vērā karjeras pavērsienus, - īva pārstāstīja Annai. Viņa pasmaidīja. - Godīgi sakot, Sama īsti nepieder pie tām, kuras mēdz precēties.

Anna pacēla galvu.

- Pareizi. Vai viņa noraidīja bildinājumu?

- Nē, viņi nolēma, ka padzīvos dažas nedēļas atsevišķi, lai Sa-mai rastos iespēja apdomāties.

- Skaidrs. - Annai gribējās piezīmēt, ka Samas vēlme padomāt uzskatāma par pietiekoši skaidru atbildi abām pusēm, taču tad viņa aptvēra, ka tas izklausītos pavisam muļķīgi, ņemot vērā viņas pašas situāciju.

- Lai vai kā, - īva turpināja, - pagājušajā nedēļā mēs pļāpājām pa telefonu, un es mazliet sadusmojos par kaut ko no viņas teiktā. Vārds pa vārdam, un Sama apjautājās, vai es negribētu ļaut viņai pieskatīt bērnus, kamēr pati došos izklaidēties.

To izdzirdējusi, Anna tūlīt pat sajutās vainīga par to, ka nav iedomājusies ierosināt to pašu. Taču abu pazīšanās laikā īva šķita priecājamies par savu mātes un mājsaimnieces lomu (lai arī īvas gadījumā viņa bija un palika neprecēta mājsaimniece).

- Patiesībā tam vajadzētu nākt par labu mums abām, - īva turpināja, saslaukot netīrumus liekšķerē. - Es veltīšu kādu laiku sev, bet Sama dabūs izbaudīt, ko īsti nozīmē būt mājsaimniecei un mātei.

- Tātad tava māsa domā, ka tas viņai varētu palīdzēt izšķirties - pieņemt vai noraidīt tā puiša bildinājumu?

īva pamāja.

- Nu, viņa grib izmantot šo pieredzi arī kā materiālu savam jaunākajam romānam, taču daļēji tāpēc, jā. Un tas bija viņa trešais bildinājums, tici vai nē, - viņa nopūzdamās piebilda.

-Ak.

- Es zinu. - īva drūmi saviebās.

- Runājot par bildinājumiem, - Anna ierunājās, piepeši atcerējusies vēl vienu. - Tu taču pazīsti manu draudzeni Lorīnu - viņa strādā skolā par otro klašu skolotāju.

- Laikam gan - viņai bija draugs, kurš tev lāgā nepatika. Kas tad ir ar viņu?

Anna iekārtojās ērtāk krēslā.

- Nu, pirms pāris nedēļām mēs visi bijām aizgājuši vakariņās - es ar Ronanu un Lorīna ar Denisu, un vai zini ko? Viņš bildināja Lorīnu mūsu abu acu priekšā! - Anna papurināja galvu. -Vai tas nav neprāts? Godīgi sakot, es jutos pazemota - jo īpaši tāpēc ka, kā jau tu atzīmēji, Deniss man īpaši nepatīk, un bildinājumu taču nevajadzētu izteikt citu cilvēku klātbūtnē. - Viņa turpināja nosodoši šūpot galvu, gaidot, ka īva tūlīt pat pievienosies, sakot, ka jā, tai patiešām vajadzēja būt ļoti neērtai situācijai. Taču īva izskatījās mazliet sadrūmusi, un, to ieraugot, Annas sirds salēcās piepešā apjausmā, ka visas šīs runas par bildinājumiem draudzenei droši vien ir grūti izturamas. Tā kā īva bieži vien jokojās par Līama vilcināšanos ar svarīgā jautājuma noskaidrošanu, Anna nekad nebija jutusies pilnīgi pārliecināta, vai sirds dziļumos precību problēma īvu vispār satrauc, bet tagad viņa atskārta, ka otras sievietes acīmredzamā vieglprātība šajā sakarībā patiesībā ir bijusi uzspēle, lai slēptu savu vilšanos.

- Viņa droši vien bija sajūsmā, - īva klusi noteica, un Anna rūgti nožēloja, ka nav turējusi muti ciet. - Tas laikam ir gaisā, un es to nevaru notvert.

Anna dzirās ko teikt, taču Iva viņu apsteidza.

- Es gribu sacīt, ka te ir Dereks, Samas draugs, lūdz - nē, izlūdzas viņas roku. - Iva izteiksmīgi uzlūkoja Annu. - Un te esmu es, astoņus gadus kopā ar Līamu, divu viņa bērnu māte un sieva visos aspektos, tikai ne uz papīra, un tomēr viņš ne reizes nav neko pieminējis par precēšanos - kur nu vēl ar mani! Ko es daru nepareizi, Anna?

Anna nezināja, ko lai atbild.

Līama acīmredzamā nevēlēšanās apprecēt savu ilgtermiņa partneri un bērnu māti likās neizprotama daudziem cilvēkiem. Vienīgais saprātīgais izskaidrojums bija tāds, ka pēc pieredzes ar vecāku neizdevušos ģimenes dzīvi Līams vienkārši nevēlējās precēties, un cauri.

Acīmredzot īvai nav viegli samierināties ar šo Līama nevēlēšanos, Anna nodomāja, jo viņa to mīlēja no visas sirds un nespēja iztēloties savu dzīvi bez viņa. Gandrīz tāpat kā Anna, kura nespēja iztēloties savu dzīvi bez Ronana, tikai pavisam citu iemeslu dēļ. Dīvaini, kā viss dažkārt iegrozās, viņa domīgi secināja.

- Diez vai tu kaut ko dari nepareizi, Iva, - Anna uzmanīgi ierunājās. - Līams gluži vienkārši ir tāds, kāds viņš ir, un tas arī viss.

- Mmm, - draudzene nomurmināja, nelikdamās gluži pārliecināta. - Sama domā, ka man pašai vajadzētu viņu bildināt.

Anna gandrīz aizrijās ar kafiju.

- Tev vajadzētu bildināt Līamu?

Iva izbolīja acis.

- Zinu. Vai tu spēj iztēloties, cik pazemojoši tas būtu?

- Nedomāju, ka tā ir laba doma, Iva. Vismaz ilgtermiņā ne. Pat ja Līams piekritīs, tu nebeigsi prātot, kāpēc viņš tā ari nav pats tevi bildinājis un vai viņš ir piekritis tikai tāpēc, ka tu tā vēlējies.

- Zinu, taču dažkārt kļūstu vai traka, cenšoties izdomāt, vai viņš kādreiz domā to darīt.

- Dīvaini, vai ne? - Anna piekrita. - Šķiet, ka vīrieši nekad neraizējas par to, ko mēs patiesībā domājam, kamēr mēs visu laiku cenšamies izprātot, kas notiek viņu galvā.

- Nu, varbūt dažreiz tā arī ir, taču pilnīgi noteikti ne tavā gadījumā, - Iva pasmaidot sacīja.

Daudz tu zini, Anna gribēja atcirst, tomēr to nedarīja.

- Lai vai kā, atpūta nāks tev par labu un palīdzēs izvēdināt galvu, - viņa noteica, tīšām nepievērsdama uzmanību īvas piezīmei un cerēdama uzlabot viņas noskaņojumu. - Nekad jau nevar zināt - varbūt tu pārradīsies mājās un secināsi, ka Līams nemaz nav tas, ko tu vēlies. Tas viņam noteikti izsitīs pamatu zem kājām!

Iva iepleta acis.

- Jācer, ka nē, - viņa smiedamās noteica. - Tiklab bērnu, cik manis pašas dēļ! Anna - es grasos doties prom uz nedēļas nogali, nevis uz gadu. Nu labi, pēdējā laikā nav bijis viegli, taču domāju, ka man pietiks ar pāris dienām, lai atpūstos un sakopotu domas. Kamēr Samai pietiks ar tām pašām pāris dienām, lai izbaudītu to, kas viņu gaida, ja nolems upurēt savu dārgo karjeru un apprecēties ar Dereku. Galu galā tā būs tikai viena nedēļas nogale. Kas gan varētu mainīties tik īsā laika sprīdī?

9

.

7. Uzzināt pēdējai

Pēc dažām dienām Anna pārliecās pāri tualetes podam un izvēmās kādu piekto vai sesto reizi šajā rītā. Viņas galva reiba no nespēka un nelāgām aizdomām par nelabuma iemesliem.

Tas nevarēja būt noticis. Tikai ne tagad - un tikai ne ar viņu.

Lai ari viņa visiem spēkiem bija centusies nepievērst uzmanību pēdējā laikā vērojamajiem reiboņiem, norakstīdama tos uz pārstrādāšanās un stresa rēķina, tagad vairs nebija iespējams ar to pašu izskaidrot arī nelabumu un vemšanu. Un atzīstot, ka dažu pēdējo dienu laikā viņa ir jutusies mazliet dīvaini, Anna centās sev iestāstīt, ka tas ir saistāms ar saspringumu viņas un Ronana starpā pēc Lorīnas saderināšanās.

Kopš tā brīža Ronans sev piemītošajā ironiskajā manierē vairākas reizes bija ieminējies par viņu pašu kāzām, taču tajā pašā laikā Anna nojauta, ka viņš sāk kļūt mazliet nemierīgs, jo Anna atšķirībā no Lorīnas nav sajūsmā par iespēju drīzumā sagaidīt savu "lielo dienu".

- Viņi pilnīgi noteikti neļauj akmeņiem iesūnot, vai ne? - viņš sacīja, kad neilgi pēc kopīgajām vakariņām abi saņēma ziņu, ka Lorīna un Deniss ir vienojušies par kāzu datumu nākamā gada septembrī. - Mēs salīdzinājumā izskatāmies pēc bruņurupučiem.

- Lorīna pieder pie tāda tipa meitenēm, - Anna bija jautri attraukusi, cerēdama, ka Ronans nesāks izdarīt secinājumus. - Viņa droši vien ir nodarbojusies ar lielās dienas plānošanu gandrīz visu mūžu, arī tobrīd, kad līgavainis nebija padomā. - Viņa centās runāt nepiespiesti, tajā pašā laikā klusībā aizturēdama elpu.

- Un kā tas gadījies, ka tu nemaz neinteresējies par tādām lietām? - Ronans atbildēja, pasniegdamies uz priekšu un viegli noskūpstīdams viņu uz pieres. - Lai gan droši vien tā daļēji ir mana vaina, ka tu esi kļuvusi par tādu puikskuķi. Es nepazīstu daudz tādu meiteņu, kuras drīzāk būtu ar mieru ložņāt pa alām un klīst pa mežiem, nevis ģērbt Bārbijas!

Atcerējusies viņu bērnības izklaides, Anna pasmaidīja. Viss bija daudz vienkāršāk toreiz, kad vajadzēja raizēties vienīgi par nākamo piedzīvojumu. Viņi bija raduši ņemt par paraugu Enidas Blaitonas grāmatu "Slavenais piecnieks" un "Slepenais septītnieks" varoņus, lai arī lielākoties viņi bija divi vien un klusajā un ģimeniskajā priekšpilsētā, kurā dzīvoja abu vecāki, nebija daudz piedzīvojumu meklēšanas iespēju un atklājamu noslēpumu.

Bet tagad, kad Ronans atkal ierunājās par to, kam, pēc Annas domām, būtu vajadzējis kļūt par viņu visu laiku lielāko piedzīvojumu, viņa nožēloja, ka nespēj pagriezt laiku atpakaļ un atkal nonākt bērnībā, kad viņi abi bija tikai draugi un rotaļu biedri un neko negaidīja - vismazāk jau nu viens no otra.

Taču tas viss bija mainījies, abiem nobriestot par pieaugušiem cilvēkiem, kad nobrieda ari viņu attiecības. Un tas, ka viņi bija tik lielu daļu savas dzīves dalījušies visā pieredzētajā, padarīja Annas pašreizējās izjūtas vēl grūtāk izprotamas un izskaidrojamas.

- Jā, tā noteikti ir tikai tava vaina, - viņa atbildēja, tīšām runādama pēc iespējas možākā tonī. - Bet vai zini ko - nekas tev neliedz iet un sameklēt pašam savu Bārbiju, ko apprecēt.

- Nemūžam, pat ja es nodzīvotu miljons gadu, un tu to zini, -Ronans sacīja, un šoreiz viņa tonis bija neparasti nopietns. Tad viņš nopūtās un novērsa skatienu, itin kā būtu gribējis izteikt šos vārdus jau kādu laiku, bet nespētu saņemties. - Mīļā, es zinu, ka tevi neinteresē visa tā ņemšanās, bet vai tev neliekas, ka pēc tik ilgas saderināšanās mums vajadzētu vienreiz saņemties un izvēlēties datumu?

Anna centās saglabāt neitrālu sejas izteiksmi. Viņa nebija gaidījusi, ka Ronans saņemsies un to pateiks - pateiks, ka grib spert soli tālāk. Parasti viņš bija uzmanīgi pieskāries šim jautājumam, mazliet pajokojis, un Annai bija radies iespaids, ka viņš ir ar mieru precēties tad, kad viņa to vēlēsies. Taču acīmredzot viņa bija kļūdījusies un Lorinas saderināšanās atkal visu iekustinājusi.

Kā lai viņam pasaka, ka viņa nevar izvēlēties kāzu datumu tāpēc, ka vēl aizvien nav pilnīgi pārliecināta, ka tiešām grib precēties ar viņu? Ka pēdējā laikā ir tā sapinusies pati savās izjūtās, ka vārda "kāzas" pieminēšana vien viņai uzdzina nepatīkamus drebuļus?

Anna ar grūtībām norija siekalas un atkal pacentās notēlot jautrību.

- Zinu, zinu - mēs esam bezcerīgi, mums patiešām vajadzētu pamēģināt to visu noorganizēt. Bet, Ronan, vai tev maz ir kāda nojausma, cik liela ķēpa ir kāzu organizēšana mūsdienās? Ar visām viesnīcām un floristu, un muzikantiem, nemaz nerunājot par pašu baznīcu - tas ir gandrīz pilnas slodzes darbs! - Viņa izteiksmīgi izbolīja acis. - Un ir skaidrs, ka nevienam no mums šobrīd nav laika ar to nodarboties. Tu esi aizņemts darbā, un tas ir lieliski, bet man ir jāsagatavo klase iestājeksāmeniem, tā ka... - Teikuma atlikusī daļa iestrēga viņai rīklē. - Šobrīd nav pats labākais laiks.

- Droši vien tev taisnība. - Izskatījās, ka šis arguments Rona-nu ir pārliecinājis. - Turklāt visa organizēšana, visticamāk, būtu jāuzņemas tev - mēs abi zinām, ka man tādas lietas nepadodas.

Viņa pasmaidīja.

- Taisnība.

- Ak, gan jau beigās mēs tiktāl nonāksim, - viņš beidzot noteica, pirms atkal pievērsties savi avīzei. - Galu galā mēs tikpat kā esam precējušies - ko gan nozīmē vēl kāds gads vai divi?

- Tieši tā, - Anna nepiespiesti atbildēja, taču viņas acīs bija asaras, kad viņa aizgriezās un atvēra jaunu brokastu pārslu paciņu.

Tagad, kad lielākais nelabums jau bija pārskrējis, Anna aizgriezās no tualetes poda un noslaucīja muti ar salveti. Tad viņa piecēlās un noraudzījās uz savu izmocīto seju un spokaino ādas krāsu spogulī.

Ko lai viņa tagad iesāk?

Ronans noteikti drīz kaut ko ievēros - patiesībā viņš jau bija izmetis piezīmi par viņas drūmo noskaņojumu un netipiski apātisko izturēšanos. Paldies dievam, ka viņš bija devies uz darbu ātrāk un neredzēja notiekošo, citādi neapšaubāmi būtu kaut ko nojautis.

Tomēr, simptomiem kļūstot ar katru dienu aizvien ļaunākiem, viņa nevarēja to noslēpt no Ronana mūžīgi. Ko lai iesāk?

Sirdij strauji pukstot nelabuma vai stresa iespaidā - Anna nebija par to īsti droša -, viņa izgāja no vannas istabas un iegāja virtuvē, lai paņemtu glāzi ūdens. Aukstais ūdens, kas ielija rīklē, sniedza nelielu pārejošu atvieglojuma sajūtu, un dzerot Anna aptvēra, ka viņai nāksies pieņemt lēmumu - drīz vien. Šīs dažas pēdējās dienas un nomācošais rīta nelabums nozīmēja, ka viņa vairs nevar to atlikt uz ilgu laiku.

Nolikusi glāzi, Anna pasniedzās pēc telefona klausules un uzgrieza numuru.

- Es gribētu pierakstīties pie daktera Raiena, - viņa ierunājās, izdzirdējusi atsaucamies kādu balsi.

- Protams, - administratore atbildēja. - Kad jūs gribētu atnākt? Anna iekoda lūpā un nolūkojās uz nesen uzņemto fotogrāfiju,

kurā bija redzami viņi abi ar Ronanu. Viņš jautri smaidīja objektīvā, taču viņas acīs nepārprotami jautās atsvešināta un izklaidīga izteiksme. Gandrīz neapzināti viņas plauksta pieskārās vēderam.

- Pēc iespējas ātrāk, - viņa apņēmīgi atbildēja.

Vēlāk tajā pašā nedēļā viņa sēdēja pretī dakterim Raienam viņa kabinetā.

- Nu tā, Anna, tavas aizdomas ir izrādījušās pareizas, - dakteris sacīja laipnā balsī, bažīgi viņu uzlūkodams pāri rakstāmgaldam.

Lai arī viņa teiktais nebija nekāds pārsteigums, un vismazāk jau nu viņai pašai, Annai pakrūtē savilkās kamols un pirksti cieši sažņaudza somiņas rokturi.

- Skaidrs, - viņa atbildēja, cenzdamās izskatīties nevērīga un lietišķa. - Tad kādas ir manas iespējas?

Dakteris Raiens, kurš tobrīd pārlapoja viņas slimības vēsturi, pacēla galvu. - Tavas iespējas?

- Jā, manas iespējas. Kas notiks tālāk?

- Nu, pieņemu, ka tagad tev vajadzēs to paziņot savam vīram

- nē, līgavainim, vai ne? Un pēc tam...

- Tas ir pilnīgi izslēgts, - viņa strauji atbildēja drebošā balsī.

- Viņam labāk nevajadzētu neko zināt šajā... šajā stadijā.

Ārsts viņu kādu bridi pētoši uzlūkoja.

- Nu, bez šaubām, tas ir tikai tavs lēmums, Anna. Tomēr es sirsnīgi ieteiktu...

- Dakter, es negribu būt rupja, taču man patiktu paturēt to visu pie sevis. Neesmu ieplānojusi iesaistīt kādu - ne Ronanu, ne ģimenes draugu, nevienu - pagaidām.

Redzēdams viņas spurainību, ārsts paliecās uz priekšu, un viņa tonis ievērojami atmaiga.

- Tādas ir tavas tiesības, dārgā, un es pilnīgi noteikti negrasos uzspiest tev ko tādu, kas tev nepatīk. Tomēr tev jāapzinās, ka viss, kas notiks turpmāk, atstās uz tevi pamatīgu iespaidu - ne tikai fizisku, bet lielā mērā arī emocionālu. Vairumam cilvēku ir vajadzīgs kāds, ar ko dalīties šajā nastā.

- Tikai ne man, - Anna izaicinoši atbildēja. - Es visā pilnībā spēju tikt ar to galā saviem spēkiem.

Apspriedusi ar ārstu dažādas iespējas, Anna izgāja no kabineta un devās uz māju pusi.

Gaidot pie gājēju pārejas, viņai līdzās nostājās māmiņa ar mazuli ratiņos. Anna centās saglabāt nopietnību, kad mazā meitenīte notvēra viņas skatienu un pasmaidīja. Bērna milzīgās zilās acis un glītās vaigu bedrītes nespēja neizsaukt atbildes smaidu. Tas viss notiek pārāk strauji, Anna nodomāja izsliedamās un novērsdama skatienu, un, kad luksoforā beidzot iedegās zaļā gaisma, viņa apņēmīgi šķērsoja ielu, atstājot māti un bērnu aiz muguras.

Neļauj novērst savu uzmanību, viņa sevi brīdināja, soļodama tālāk pa ielu. Domā par to, kas tev darāms.

Taču kādam gan vajadzēja būt viņas nākamajam solim? Annas kājas sāka kustēties ātrāk un ātrāk, gandrīz vai pašas no sevis. Kas patiesībā bija labākais risinājums? Vai viņai vajadzēja doties mājās un atklāt visu Ronanam, lūgt viņam "dalīties savā nastā", kā bija izteicies ārsts? Bet kā gan viņa to varētu - kā viņa varēja sagaidīt, ka Ronans palīdzēs tikt tam visam pāri? Jo īpaši tāpēc...

Nē, viņa nevarēja nopietni par to domāt - tas nebūtu godīgi. Labāk šoreiz paturēt to pie sevis, līdz viņa būs izdomājusi, kā rīkoties. Taču šajā brīdī Anna sirds dziļumos apzinājās, ka ir tikai viens ceļš, ko viņai vajadzētu izvēlēties - ceļš, kas būtu vislabākais visiem.

10

.

8. Uzzināt pcdejai

Nākamajā nedēļas nogalē Līams devās savā divas nedēļas garajā komandējumā uz Austrāliju - šoreiz lielā mērā Ivai par atvieglojumu. Tā kā viņa bija pateikusi Līamam par Samas priekšlikumu pieskatīt bērnus, bet nebija papūlējusies paskaidrot, kas īsti ir pamudinājis māsu to izteikt, tas lika Ivai sajusties gluži kā kādai no tām sievietēm, kuras pameta savus bērnus autobusa pieturās vai durvju priekšā.

- Tu atstāsi mūsu bērnus kopā ar pilnīgu svešinieci tikai tāpēc, lai varētu pablandīties pa Londonu? - Līams bija brēcis.

- Sama nav pilnīga svešiniece, viņa pieder pie ģimenes! - īva atbildēja, gandrīz nožēlodama savu lēmumu viņam to vispār izstāstīt. Viņa tikpat labi būtu varējusi ļaut, lai viņš aizlido uz

Austrāliju, neko nezinot. Patiesība Sama tieši to ari bija ierosinājusi!

- Tas, ko Līams nezina, viņam nekaitēs, - māsa bija teikusi, abām pārrunājot savu vienošanos. - Un, ja tu viņam pateiksi, viņš droši vien liks tev sajusties vēl divreiz vainīgākai, jo tu atstāj bērnus.

- Varbūt, taču es nevaru aizbraukt, viņam neko nepateikusi -pat ja tas ilgs tikai trīs vai četras dienas, - Iva uzstāja.

Lai ari, godīgi sakot, Līams nez vai spētu noteikt atšķirību. Kad viņš atradās ārzemēs, un jo īpaši tad, ja komandējums bija uz Austrāliju, viņš varēja nezvanīt un nekādā veidā nesazināties ar tuviniekiem veselu nedēļu. Laika zonu atšķirības acīmredzot padarīja kontaktus gandrīz neiespējamus, tāpat kā Līama neregulārais darbalaiks. Lai arī īva neredzēja iespēju, kā viņam to nepateikt, nebija arī nekā tāda, ko viņa iegūtu, pavēstot par saviem plāniem.

- Paklau, pēdējā laikā esmu pārāk nogurusi. - Iva bija skaidrojusi, cerēdama, ka viņš sapratīs. - Tāpēc nespēju atteikties no Samas piedāvājuma nākt man palīgā.

- Es arī esmu noguris, īva, taču nesāku slaistīties pa Londonu, meklējot izklaides, kad man sāk kļūt par karstu, vai ne?

- Jā, taču tu neesi augām dienām ieslēgts mājās kopā ar bērniem un nebeidzamiem mājas darbiem, turklāt tu pavadi daudz laika projām...

- Jā, taču es nebraucu sauļoties, Iva, tas ir darbs! Turklāt sasodīti smags darbs salīdzinājumā ar to, ko nākas darīt tev. Kaut es veselu nedēļu varētu nedarīt neko citu, kā vien aizvest bērnus uz skolu un augām dienām skatīties televīziju, graužot cepumus!

Spriežot pēc tā, kā viņš to pateica, īva saprata, ka viņš runā par to pēcpusdienu, kad viņa māte nebrīdinot bija ieradusies ciemos. Sasodītā Noriņa jau nu gan prata visu iztēlot tā, it kā īva augām dienām nodarbotos ar niekiem! Viņai gan būtu vajadzējis zināt, ka Noriņa skriešus aizsteigsies pie Līama, lai piestāstītu viņam pilnas ausis ar pasakām...

Varbūt Samai bija taisnība, varbūt viņa justos labāk, ja neko nebūtu pateikusi Llamam, taču Iva nekad nebija piederējusi pie noslēpumu glabātājām un negrasījās kļūt par tādu tagad.

- Satiksimies pēc divām nedēļām, - Līams noteica, sniegdams viņai kārtējo paviršo atvadu skūpstu, kad Iva izlaida viņu no mašīnas lidostā.

Iva uzsmaidīja.

- Novēlu tev patīkamu ceļojumu, mīļais. Piezvani man, kad būsi Sidnejā, lai es zinātu, ka esi drošībā.

Līams papurināja galvu.

- Var gadīties, ka man tas neizdodas, Iva. Tu jau zini, cik sarežģīti ir ar visām tām laika starpībām, un gandrīz visas dienas man būs aizņemtas ar sapulcēm...

- Nu labi, piezvani mums, kad varēsi - vismaz paziņo, ka vēl esi dzīvs, - viņa noteica humorpilnā tonī, cerēdama noslēpt savu vilšanos par to, ka viņš nenovēl īvai labi pavadīt nedaudzās dienas Londonā. Vai viņš tiešām tik ļoti nosodīja īvu par šo atļaušanos pabūt īsu brīdi prom no mājām?

Viņa iekoda lūpā, kamēr Līams savāca savas ceļasomas un pamāja uz atvadām. Varbūt tā tomēr bija viena liela kļūda. Varbūt viņai vajadzēja piezvanīt Samai un pateikt, ka no mainīšanās nekas nesanāk. Taču ceļojuma biļetes jau bija rezervētas, un Samai vajadzēja ierasties ceturtdien...

Nē, Iva nosprieda, braukdama prom no lidostas, viņa piektdien dosies uz Londonu un darīs visu iespējamo, lai izbaudītu savu nelielo atvaļinājumu. Tas nemaz nebija tik sen, kad viņa ar ilgošanos skatījās brīvdienu raidījumus, un patīkami relaksējoša nedēļas nogale noteikti bija gandrīz vai tikpat laba. Līams gluži vienkārši nesaprata, cik liela kļuvusi viņas slodze, tas bija viens no dažu pēdējo nedēļu strīdu iemesliem. Un, ja ar dažām dienām

Londonā prom no bērniem un mājas darbiem pietiks, lai kaut vai zināmā mērā mazinātu šīs slodzes smagumu, tad tam vajadzētu dot labumu visai ģimenei, vai ne?

Bez šaubām, Iva sev iestāstīja, tagad juzdamās pilnīgi pārliecināta, ka tas nedos neko citu kā vien labumu.

Vēlā ceturtdienas pēcpusdienā Sama ienāca Dublinas lidostas sagaidītāju zālē, vilkdama aiz sevis smago ceļasomu. Pirmīt viņa bija saķīvējusies ar lidsabiedrības pārstāvi Getvikas lidostā, kad sieviete Samai par lielu nepatiku uzstāja, lai viņa nodod bagāžā savu vidēja izmēra koferīti uz ritentiņiem, taču nebija pamirkšķinājusi ne acu, ieraugot vīrieti ar ceļasomu nelielas valsts lielumā! Viņas soma bija rūpīgi sakravāta, lai nenāktos mocīties neciešamajā gaidītāju pūlī pie slīdošās lentes, tāpēc ierēdnes pie-kasīšanās bija Samu ne pa jokam saniknojusi - tāpat kā viņas atteikšanās ieklausīties Samas lūgumos.

- Paklausieties, man nebūs laika to gaidīt pēc ielidošanas, -viņa protestēja. - Tā ir tikai neliela soma - apsolu, ka tā nevienu netraucēs.

- Kundze, man ļoti žēl, varbūt soma liekas neliela jums, taču patiesībā tā ir daudz lielāka par pieļaujamo, - atbildēja reģistratore ar akmenscietu sejas izteiksmi.

- Un tā puiša golfa nūjas tādas nav? - Sama piesarkusi atcirta, taču no tālākas strīdēšanās nebija nekādas jēgas. Viņas somu nācās nodot bagāžā, turklāt tā izrādījās pēdējā, kas parādījās uz slīdošās lentes.

Tāpēc taksometra gaidītāju rindā pie Dublinas lidostas tumšā un mitrā novembra vakarā stāvēja nogurusi un saniknota Sama, ilgojoties pēc mašīnas, kas ātrāk viņu aizvizinās uz Ivas māju. Viņa klusībā nolamājās, ieraudzījusi rindas garumu un tipiski ierobežoto automašīnu piedāvājumu. Ak, kāpēc viņa nebija izmantojusi īvas piedāvājumu sagaidīt māsu lidostā, viņa sev jautāja, kad pūlis sāka virzīties uz priekšu par dažām collām. Ja viņa būtu to izdarījusi, tad tagad sēdētu patīkami siltā mašīnā un droši vien jau atrastos pusceļā uz īvas māju pilsētas dienvidu daļā, nevis saldētu savu pēcpusi kārtējā lidostas rindā. Taču Sama bija noraidījusi māsas laipno piedāvājumu, uzskatot, ka Ivai jau tāpat ir pietiekoši daudz darba arī bez neizbēgamās mīcīšanās pa sastrēgumstundas satiksmi, lai sagaidītu viņas lidmašīnu.

- Neraizējies, es noķeršu taksometru un būšu klāt vienā mirklī, - Sama bija uzstājusi, vieglprātīgi izmezdama no galvas to, ka taksometram nāksies cīnīties ar to pašu sastrēgumstundas satiksmi. Tā ka viņa labākajā gadījumā nokļūs galā pirms nākamās dienas rītausmas, nemaz nerunājot par ierašanos uz vakariņām. Sama novaidējās vien par savu muļķību.

Un tomēr viņa priecājās par iespēju dažas dienas pabūt prom no Londonas kņadas un vairāk nekā tikai viena iemesla dēļ vien priecājās, ka Iva tomēr piekritusi samainīties vietām. Skaidrs, ka Sama bija to ierosinājusi, galvenokārt savtīgu interešu vadīta, taču tajā pašā laikā likās patīkami izdarīt kaut ko māsas labā un ļaut viņai kādu laiku pabūt vienai. Pēc vecāku nāves viņu abu dzīves bija pilnīgi atšķirīgas, pēdējā laikā māsas bija sākušas attālināties viena no otras, un šī varētu kļūt par lielisku iespēju atkal atjaunot ciešās attiecības, kas starp viņām valdīja bērnībā, pirms Sama pārcēlās uz Londonu. īva bija mīļa, taču viņas uzupurēšanās ģimenes labā reizē ar faktu, ka Līams tik bieži atradās projām, nozīmēja, ka māsu ciemošanās reizes bija retas un neregulāras, tāpēc nenāktu par ļaunu izmantot izdevību dalīties un izbaudīt ko vairāk vienai no otras dzīvesveida.

Un, lai kā viņa centās sev vai īvai iestāstīt, ka dara to, lai savāktu materiālus savai nākamajai grāmatai, nebija noliedzams, ka drīzāk tas bija mēģinājums piemērīt sev ģimenes dzīvi. Tas bija muļķīgi un varbūt ļoti naivi, un Sama to zināja, taču atšķirībā no Ivas viņa nebija gatava uz galvas mesties nezināmajā, kļūstot

par sievu un māti. Viņai tas nelikās pats par sevi saprotams, un sirds dziļumos Sama zināja, ka viņai patiešām ir nopietni jāapdomājas, pirms tik dramatiski mainīt dzīvi. Runa nebija tikai par Dereku un viņa bildinājumu, bet arī par pašu Samu un viņas vēlēšanos (vai nevēlēšanos) pieņemt pārmaiņas.

Mazpamazām taksometra gaidītāju rinda sāka sarukt, un drīz vien Samai tika norādīts uz nākamo brīvo mašīnu. Viņa atvēra tās durvis un pateicīgi ieslīga aizmugurējā sēdeklī, novietodama par strīdus ābolu kļuvušo ceļasomu sev līdzās.

- Vai gribat, lai es to ieliktu bagāžniekā? - šoferis apjautājās.

- Ir labi tāpat, - Sama atbildēja, noraidoši novēcinādama roku un sākdama rakņāties somiņā, lai sameklētu precīzu īvas adresi. Viņi ar Līamu bija pārcēlušies uz citu māju kopš Samas pēdējās apmeklējuma reizes, un viņai nebija ne mazākās jausmas, kur ģimene dzīvo šobrīd. Skaidrs, ka viņai vajadzēja izzvejot no somiņas to sasodīto adresi jau sen pirms iekāpšanas taksometrā - tagad viņa tikai aizkavēja sevi vēl vairāk.

Viņa turpināja rakņāties pa somiņu, atklājot, ka vispār nav paņēmusi līdzi zīmīti ar informāciju. Pie joda, kā īsti sauca to rajonu, kurā dzīvoja Iva? Sīvjū vai Sīfīlda - vai tas bija kas tāds? Nē, tas nebija neviens no abiem variantiem, un Sama vairs neparko nespēja atcerēties, kas tas īsti par vārdu. Viņa zināja tikai to, ka īva bija pieminējusi - viņas māja atrodoties desmit minūšu gājiena attālumā no ostas... bet kā īsti sauca to rajonu?

Beigu beigās šoferis pagriezās, lai viņu uzlūkotu.

- Nu labi - kur tad mēs brauksim? - viņš miermīlīgi apjautājās.

- Ak, dodiet man brītiņu laika, labi? - viņa nošņācās. Tad, aptvērusi, ka viņas tonis bijis nevajadzīgi ass, Sama pacēla galvu. - Piedošanu, - viņa iesāka jau pielaidīgākā balsī. - Man likās, ka esmu paņēmusi līdzi adresi un...

Taču atlikusī teikuma daļa palika iestrēgusi Samai rīklē, tiklīdz viņa ielūkojās sejā taksometra šoferim. Un nezin no kurienes viņa sajuta piepešu grūdienu, triecienu... gandrīz atklāsmi. Tā vien likās, ka ikviens nervu gals viņas ķermenī ir momentā mobilizējies, ikviena sinapse nonākusi harmonijā ar pārējām.

Un vienā sekundes simtdaļā viņa sajuta ko tādu, kas bija pilnīgi negaidīts, absolūti iracionāls un neiespējami dīvains - tomēr tajā pašā laikā pārliecinošāks un noteiktāks par visu citu, ko viņa jebkad bija sajutusi savā mūžā.

Sama blenza uz vīrieti, kurš sēdēja netālu no viņas un pilnīgā apskaidrībā domāja: Tas ir vīrietis, ar kuru es pavadīšu visu savu atlikušo mūžu.

Viņai bija vajadzīgas pāris minūtes, lai pēc tam saņemtos, tomēr kaut kā Samai izdevās nomurmināt, ka būs labi, ja viņš to aizvedīs līdz ostai un tad jau viņa pati atradīs ceļu. Acīmredzami šoferis, pievilcīgs puisis, kuram varēja būt ap trīsdesmit gadu, nebija pārdzīvojis Samas pārsteidzošo atklāsmi. Tā vietā viņš sāka klusītēm svilpot, izbraukdams no stāvvietas uz ielas, laimīgā kārtā neko nenojauzdams par savas pasažieres nupat sajusto satricinošo atklājumu.

Cik dīvaina, Sama domāja, automašīnai velkoties uz priekšu pa divvirzienu joslu uz pilsētas dienvidiem, un cik neiedomājami reāla bija šī sajūta. It kā viņas pasaule būtu pārstājusi griezties šajā mirklī, šajā sekundē, kad viņa tam uzmeta pirmo skatienu. Un lai arī puisis bija glīts, viņš nepiederēja pie satriecošajiem skaistuļiem - nē, viņš drīzāk izskatījās pēc kāda no "Kronēšanas ielas" statistiem savos nobružātajos zilajos džinsos un maisvei-dīgajā vilnas džemperī. Tad kas īsti nupat bija noticis?

- Nu, vai bijāt kādā patīkamā nostūrī? - viņš apjautājās, un, izdzirdējusi viņa balss skaņu, Sama gandrīz palēcās.

- Kā, lūdzu?

Viņa ielūkojās šoferim acīs atpakaļskata spogulī. Tās bija patīkamas acis - laipnas acis, Sama nodomāja, cenzdamās atraut skatienu.

- Es iedomājos, ka jūs droši vien atgriežaties mājās pēc atvaļinājuma vai tamlīdzīgi, - šoferis atkārtoja.

-Jā... tas ir, nē, - Sama atbildēja, prātodama, kāpēc viņas sirds bija pārvērtusies par atskaldāmo āmuru. Pie joda, kas viņai lēcies? Labi, uz šo puisi bija patīkami paskatīties, taču viņam pilnīgi noteikti nepiemita nekā no tā šarma un pievilcības, kas viņu parasti saistīja. Tad kāpēc viņa jutās tik neveikla un stostījās? - Tas ir, esmu atbraukusi tādā kā atvaļinājumā, taču vispār dzīvoju Londonā.

- Ā, Londonā, lieliski, - viņš atbildēja, vēl aizvien nepamanīdams savas pasažieres apmulsumu. - Es bieži tur apgrozos, tā ir superīga vieta - visu laiku kaut kas notiek. - Viņš ieslēdza pagrieziena rādītāju un mainīja joslu. - Tātad jūs tur strādājat vai tamlīdzīgi, ja? Spriežot pēc izrunas, jūs acīmredzot neesat no vietējām.

Sama kautrīgi pasmaidīja.

- Nē, esmu īriete - tāpat kā jūs, taču nu jau ilgus gadus dzīvoju Londonā.

- Vai jūs bieži braucat uz mājām?

- Ne pārāk. Man te nav atlicis daudz piederīgo - tikai mana māsa, vairums draugu ir pārcēlušies uz dzīvi citur. - Sama prātoja, kāpēc ir tik vaļsirdīga pret viņu, ja parasti nemēdza pļāpāt ar Londonas taksistiem un viņiem līdzīgajiem. Taču šim puisim piemita kaut kas pilnīgi atšķirīgs - un Sama to zināja. Kas tāds, kas bija reizē satraucošs un uzbudinošs. Bet ko viņai vajadzētu darīt tagad, kad bija to apjautusi? Mēģināt iesaistīt vīrieti sarunā, varbūt sākt dot viņam daudznozīmīgus mājienus? Ak kungs, nē, viņa to nespēja - turklāt nebija radusi pataisīt sevi par muļķi! Un pat ja būtu, pēc vīrieša balss toņa bija skaidrs, ka viņš pārmij šīs nedaudzās frāzes aiz gara laika, tieši tāpat, kā viņš to darīja katru dienu un ar visiem saviem pasažieriem. Viņš pilnīgi noteikti nemēģināja uzsākt ar viņu nopietnu sarunu! Ak kungs, viņš pat varēja izrādījies precēts!

- Un darbs ir ļoti saspringts un... - Sama nodrebinājās, nospriezdama, ka būs labāk, ja viņa uz kādu laiku apklusīs.

- Ak, mūžīgais stāsts, - viņš nevērīgi atbildēja, neatraudams skatienu no ceļa. - Dažkārt es nespēju saprast, vai mēs dzīvojam, lai strādātu, vai strādājam, lai dzīvotu. Mana draudzene ir tāda pati, dažkārt nostrādājas ar melnu muti, un bieži vien nākas pabrīnīties, kam tas viss? Taču dienas beigās mēs laikam varam būt laimīgi, jo mums vispār ir darbs. - Tad, palūkojies uz Samu atpa-kaļskata spogulī, šoferis sarauca pieri. - Vai es gadījumā neesmu jūs vizinājis jau agrāk? Jūs izskatāties patiešām pazīstama.

- Nē, pilnīgi noteikti nē. - Sama tikai pa pusei klausījās, tik pārsteidzošs likās sirdī iedūries dzelonis, kad viņš pieminēja savu draudzeni. Bet tad viņa steigšus sevi aprāja. Tas bija nožēlojami. Nu labi, viņa bija kaut ko sajutusi, pirmoreiz uzlūkojot šo puisi, taču viņš bija aizņemts, turklāt - ak kungs, viņa taču arī! Sama piepeši atcerējās patieso iemeslu, kāpēc te atradās - lai palūkotos, vai spēj visā nopietnībā apsvērt iespēju saiet kopā ar Dereku! Un šajā pašā brīdī Samu pārņēma jau otrā atklāsme vienas dienas laikā, un viņa pilnīgi skaidri saprata, ka pēc satikšanās ar šo puisi arvien grūtāk būs atbildēt uz Dereka pirms divām nedēļām uzdoto jautājumu.

11

.

9. Uzzināt pēdējai

- Neticami, ka tu nezināji, kur ir mana māja! - īva jutās sašutusi, uzzinājusi, ka Sama atrodas tuvējā tirdzniecības centrā.

- Dieva dēļ, es taču esmu tava māsa! Kā tu varēji aizmirst?

- Zinu, un man ļoti žēl. - Sama, sēdēdama Ivas Volkswagen pasažiera sēdeklī, vainīgi pamāja. - Taču es neesmu ciemojusies jaunajā mājā pēc jūsu pārvākšanās - patiesībā tev ir paveicies, ka es neaizbraucu uz veco.

- Sama, mēs dzīvojam šajā mājā kopš Maksa piedzimšanas

- nez vai to varētu dēvēt par jaunu! - īva noklakšķināja mēli.

- Vienalga, es nespēju saprast, kāpēc tu man neļāvi sagaidīt sevi lidostā, bet tā vietā gribēji izmest traku naudu par taksometru.

Sama sarāvās, izdzirdusi pieminam taksometru, un atcerējās savu dīvaino un šobrīd pilnīgi mulsinošo reakciju, ieraugot tā vadītāju.

Gaidot Ivas ierašanos pie veikala, viņa bija ātri atjēgusies un tagad vēlējās pēc iespējas ātrāk izmest šo stulbo pieredzi no galvas. Tomēr viņas sirds atkal iepukstējās straujāk, skaidri atceroties grūdienu, ko Sama bija sajutusi, nonākot aci pret aci ar taksometra vadītāju - vīrieti, kuram viņa pat nezināja vārdu.

Pie joda, kas gan viņai bija uznācis? Kā gan pilnīgs svešinieks -cilvēks, kuru viņa nekad agrāk nebija redzējusi un droši vien tā arī nekad neieraudzīs, varēja atstāt uz viņu tādu iespaidu? Sama papurināja galvu par šo muļķīgo iedomu un nopūtās, nospriedusi, ka viņai ir nepieciešams kārtīgi izgulēties.

- Vai tu jau sāc pārdomāt? - Iva apjautājās, sadzirdējusi māsas nopūtu.

- Skaidrs, ka nē - godīgi sakot, nevaru ne sagaidīt vides maiņu.

- Tas nu ir garantēts, - īva, šķībi smaidot, piekrita, viņām braucot uz mājas pusi.

- Kur tad ir bērni? - Sama apjautājās. Spriežot pēc īvas teiktā, parasti viņai nācās tos vienmēr vadāt sev līdzi. - Pat sasodītajā dušā, - viņa reiz bija Samai teikusi, kad Maksam bija sācies viens no krīzes periodiem. Nu, kad Sama ņems visu savās rokās, nekas tāds nenotiks, tas nu bija skaidrs. - Vai viņus pieskata Līams? Vai tad viņš vēl nav aizbraucis uz Austrāliju?

Sama izmisīgi cerēja, ka plāns nebūs mainījies, atstājot viņu ne tikai kopā ar bērniem, bet arī ar Līamu. Šajā gadījumā viņas lēmums par nepieciešamību noenkuroties tiktu pieņemts pavisam ātri. Pēc Samas domām, Ivas otrā pusīte bija savtīgs ēzelis, kurš pietiekoši nenovērtēja viņas māsu un kura egoistiskā rīcība lielā mērā bija noteikusi šī apmeklējuma nepieciešamību.

-Anna. Vai pazīsti manu draudzeni, kura dzīvo dažas mājas tālāk? - Iva noteica, un Sama pieklājīgi pamāja, lai arī viņai nebija ne jausmas, par ko māsa runā. - Viņa bija atnākusi ciemos, kad tu piezvanīji, tāpēc palika mājās, lai pieskatītu mazos, kamēr es braucu tev pakaļ.

- Tas ir ļoti mīļi no viņas puses.

īva pasmaidīja.

- Tev nav ne jausmas - pietiks, ja pateikšu, ka Anna un mazi bērni nav īsti radīti viens otram.

- Tātad viņa nepieder pie mātišķā tipa?

- Tas būtu par maz teikts, - īva sirsnīgi noteica. - Lai gan es domāju, ka viņa būtu fantastiska māte, ja kādreiz izlemtu spert šo soli. Viņa ir skolotāja, tāpēc pieradusi pie bērniem, taču, pazīstot Annu, domāju, ka viņai labāk patīk tos izrīkot, nekā pieskatīt.

- Jādomā, ka tas nav domāts visām, - Sama atbildēja, prātodama, vai mātes laime kādreiz varētu kļūt par reālu iespēju viņai pašai. Pēc dažām dienām viņai par to būs labāka nojausma. Tajā daļēji slēpās visa šī pasākuma jēga, vai ne? Tajā un vēl arī praktiskā pieredzē, ko nozīmē būt mājsaimniecei un mātei. Viņa jau bija iecerējusi dažus sižeta pavērsienus savai jaunajai grāmatai, un redaktore, šķiet, uztvēra šo domu ar sajūsmu. Sama cerēja, ka drīz vien spēs rakstīt ar daudz lielāku pārliecību par to, ko patiesībā nozīmē pilna laika mājas dzīve, nevis izdarīt aklus pieņēmumus vien.

- Nu jā, eksperimentē, ja vēlies, taču tajā pašā laikā pārāk ne-attālinies no tā, ko tu dari tagad, - Elizabete sacīja, kad Sama viņu informēja par saviem plāniem attiecībā uz nākamo grāmatu. - Tieši to cilvēki vēlas.

- Bet atbildot uz tavu jautājumu, jā, Laeims aizbrauca uz Austrāliju pagājušajā svētdienā, - īva noteica un tad piebilda ar šķību smaidu: - Tā ka vari netaisīt tik raižpilnu seju.

Sama pasmaidīja, taču tik un tā jutās atvieglota, ka īvas otrā pusīte ir prom no acīm.

- Vai viņš vēl kaut ko teica par manu nolūku apmesties mājā un tavu braucienu uz Londonu?

īva iekoda lūpā.

- Godīgi sakot, neko daudz vairāk. Viņš likās par daudz aizņemts ar savu braucienu, lai īpaši satrauktos par to, ko daru es.

Tipiski, Sama klusībā nodomāja. Pārāk aizņemts, raizējoties par sevi, kā jau parasti. Ja Līams būtu daudzmaz saprātīgs, viņš jau sen būtu ierosinājis īvai atpūsties vai vismaz izrādījis uzmanību, aizvedot viņu kaut kur nedēļas nogalē, vai arī piedāvājis pasēdēt pie bērniem, lai viņa varētu kaut kur iziet ar draudzenēm. Taču tas nozīmētu padomāt par kādu citu, vai ne? Cik Sama viņu pazina, Līams Kroulijs nebija spējīgs uz ko tādu.

- Pēdējā laikā darbā neiet pārāk gludi, - īva klusi piebilda. - Līams domā, ka uzņēmums zaudē lielu tirgus daļu konkurences dēļ. Viņi ieved lētākus vīnus no jaunākām valstīm un pārdod tos ar lielāku peļņu. Tāpēc Morrison & Co patiešām vajag noturēt tempu, viņš tik smagi strādā ar to Austrālijas darījumu.

Sama, kura vēl aizvien prata viegli atšifrēt savu māsu, zināja, ka īva šobrīd, visticamāk, jūtas vainīga, jo nespēj dot savu finansiālo ieguldījumu mājsaimniecībā, un varbūt divkārt vainīga, jo gaudusies par Līama prombūtni, kamēr viņš to vien darījis, kā centies uzturēt ģimeni. Sama zināja, ka viņiem nav daudz liekas naudas, tāpēc arī bija piedāvājusies noorganizēt īvas lidmašīnas biļetes uz Londonu. Taču nē, īva uzstāja, ka brauks ar daudz lētāko prāmi līdz Holihedai un tad ar vilcienu līdz Londonai. Tas bija garāks un salīdzinājumā ar piecdesmit minūtes ilgo lidojumu daudz nogurdinošāks ceļojums, taču, neskatoties uz visiem Samas centieniem, īva bija palikusi pie sava maršruta izvēlē.

Patiesībā sirds dziļumos Sama jau bija zinājusi, ka īva nemūžam neņems naudu no viņas, ļaujot samaksāt par biļetēm, tomēr viņai negribējās samierināties ar māsas knapināšanos. Viņa zināja arī to, ka īva nemūžam netērēs saimniecības naudu par lidmašīnas biļeti, jo īpaši tāpēc, ka ģimene pilnībā iztika no Līama algas un viņas māsai nebija savas naudas, lai to tērētu par tādu greznību.

Pēc Samas domām, tādi uzskati bija vēl viens iemesls, kāpēc īva un Liams bija kopā tik ilgu laiku, tomēr vēl nebija noslēguši oficiālu savienību. Izskatījās, ka Līams ir pilnīgi apmierināts ar savu apgādnieka lomu, kamēr Iva, kura jutās atkarīga no viņa un viņa naudas, atteicās pati no savām vēlmēm.

Nelaimīgā kārtā kļūšana par Līama sievu un viņa bērnu māti bija vienīgais, ko Iva jebkad bija īsti vēlējusies. Sama atkal sajutās gandrīz vai vainīga, ka viņai vajadzīgs laiks, lai apdomātu Dere-ka bildinājumu, jo īpaši tāpēc, ka Iva būtu ar mieru atdot jebko, lai nonāktu viņas vietā, un nedomātu ne mirkli, nemaz nerunājot par divām vai trim reizēm. Taču tāda bija dzīve, vai ne, viņa domāja, mašīnai piebraucot pie īvas mājas, un dažkārt viss notika ļoti netaisnīgi.

Izcēlusi savu ceļasomu no mašīnas bagāžnieka, viņa sekoja māsai siltajā divstāvu divģimeņu mājā, kurā viņi bija ievākušies pirms diviem gadiem. Tas, ka Sama vēl nebija redzējusi māju, liecināja tikai par aizņemto dzīvi Londonā un to, cik ilgs laiks pagājis, kopš viņas ar īvu pavadīja kopā kaut cik ievērojamu sprīdi. Ņemot vērā viņu tuvās attiecības bērnībā, tas bija kauns un negods, ka pēdējā laikā abas tik reti satikās. Patiesībā, neskatoties uz Ivas aizkaitinājumu, ka Sama aizmirsusi viņas adresi, viņa pati ne reizes nebija spērusi kāju Samas Londonas dzīvoklī, tāpēc viņai nemaz nebija tiesību kaut ko pārmest māsai.

Sama jau grasījās atgādināt īvai šo faktu, kad gara auguma, vijīga un satriecoši skaista tumšmate parādījās dzīvojamās istabas durvīs.

- Sveika, tu droši vien esi īvas māsa - priecājos iepazīties, -viņa ierunājās, ienākdama priekšnamā. - Es esmu Anna.

Sama nolika savu ceļasomu un sarokojās ar otru sievieti, uzreiz nospriezdama, ka viņai patīk īvas draudzene - daļēji tāpēc, ka viņa likās ļoti mīļa un draudzīga, bet daļēji tāpēc, ka Anna izrādījās pirmais cilvēks nezin cik ilgā laikā, kurš, ieraugot Samu, uzreiz nesāka runāt par viņas sleju vai grāmatām. Taču, bez šaubām, tagad viņa bija atpakaļ mājās, un Īrijā cilvēki reti tā jūsmoja par slavenībām kā Anglijā.

- Priecājos iepazīties. īva droši vien tev jau būs izstāstījusi par manu atmiņas zudumu vai, pareizāk, - nodevusi mani. - Sama uzmeta māsai iešķību skatienu un sekoja Ivai uz silto, glīti iekārtoto dzīvojamo istabu.

- Lai nu viens padomā - neatcerēties, kur dzīvo tava miesa un asinis! - īva nopurpināja.

- Zinu, zinu, taču beigu beigās es tomēr esmu te nonākusi, vai ne? - Sama noteica, izbolīdama acis un pateicīgi atslīgdama uz īvas dīvāna. - Tad kur ir bērni?

Anna pagriezās pret īvu ar vainīgu sejas izteiksmi.

- Ē, man vajadzētu tev pateikt, ka tavas prombūtnes laikā Maksām sanāca neliels nelaimes gadījums ar puķpodu, - viņa noteica, vainīgi novaibstīdamās. - Viņš laikam bija iedomājies, ka tas augs ir ēdams.

- Tikai ne atkal! - īva novaidējās. - Kur ir tas velnēns? Goda vārds, tas bērns pilnīgi noteikti dienās kļūs par ainavu arhitektu vai ko tamlīdzīgu!

- Nodomāju, ka labāk ielikt viņu sētiņā, - Anna noteica, un Sama piecēlās un sekoja abām sievietēm uz virtuvi. - Es satīrīju zemi, taču, kad pamanīju, ar ko viņš nodarbojas, Makss jau bija norijis kādu daļu. Piedod man, īva, - tu atstāj mani vienu pašu uz desmit minūtēm, un, lūk, kas notiek.

- Tev nav nekādas vajadzības atvainoties - tā nebija tava vaina, - īva uzmundrinoši noteica, izņemdama savu delverīgo (taču, pateicoties Annai, visai tīro) dēlu no sētiņas un paceldama rokās. - Tas mazais blēņdaris izdarīja to pašu manu acu priekšā pirms kāda laiciņa, vai ne? Patiesībā es ņemu atpakaļ savus vārdus, Maks, - tu nebūsi dārznieks, tu būsi pirmšķirīgs CIP spiegs, jo tev labi izdodas aizlavīties prom nepamanītam! - Tad viņa palūkojās uz Samu un pasmaidīja. - Ceru, tu saproti, kādā afērā esi iesaistījusies?

Sama ar grūtībām izspieda smaidu, iekšēji uzdodama sev to pašu jautājumu. Godīgi runājot, viņa bija aizmirsusi, ka, ņemot vērā līdzšinējo Londonas aizņemtību, ir pagājuši jau gandrīz astoņpadsmit mēneši, kopš viņa pēdējoreiz redzēja savu māsasdēlu - dažas nedēļas pēc viņa piedzimšana«, un bez šaubām, toreiz Makss bija izskatījies pēc sīciņa un nekaitīga mazulīša. Muļķīgā kārtā nez kāpēc Sama bija iztēlojusies, ka tagad viņš būs tāds pats, nevis pārvērties spēcīgā un neapšaubāmi nepaklausīgā Līama miniversijā! Kārtējais pierādījums tam, cik maz pieredzes viņai bija šādās lietās.

- Oho, viņš ir tā izaudzis! - Sama noteica, pakutinādama māsasdēla pazodi, kamēr bērns nolūkojās uz viņu ar aizdomīgu skatienu.

- Jā, diemžēl ar bērniem tā notiek, - Iva iesmējās, piespiezdama Maksu ciešāk sev klāt. - Viņi nepaliek visu laiku sīciņi, bezpalīdzīgi un burvīgi, tāpēc es plijos virsū Līamam, lai viņš padomātu par vēl kādu.

- Vēl vienu bērnu? Tik ātri? - iesaucās Anna. Viņa izklausījās mazliet šokēta par tādu iedomu, un Sama atcerējās, ko Iva pirmīt mašīnā bija teikusi par draudzenes nevēlēšanos tikt pie bērniem.

- Jā, taču šobrīd es tikpat labi būtu varējusi runāt ar sienu! -Iva iesmējās. - Nemaz nerunājot par to, ka mums tikpat kā nerodas izdevības, jo viņš pārāk daudz laika aizvada komandējumos. Starp citu, kur ir Lilija? Ā, tūlīt uzminēšu - viņa vēl aizvien ir apvainojusies, ka es neļāvu viņai iet pie Reičelas.

Anna pamāja.

- Laikam gan - viņa nav nākusi ārā no savas istabas kopš tavas aizbraukšanas.

- Apvainojusies? - Sama atkārtoja. - Tas nemaz neizklausās pēc Lilijas.

Iva izbolīja acis.

- Sama, kad tu pēdējoreiz redzēji Liliju, viņa bija jauka, piecgadīga meitenīte, kura bija tik kautrīga, ka ne acis pacelt - tici man, laiki ir mainījušies!

Sama, kura bija iztēlojusies savu māsasmeitu kā mīļu bērniņu, nevis untumainu septiņgadīgu meiteni, atkal jutās satriekta, ka tik ilgi nav pavadījusi laiku kopā ar māsu, nemaz nerunājot par viņas bērniem!

Iva jautājoši viņu uzlūkoja.

- Vai tu vēl aizvien esi pārliecināta, ka gribi to darīt? Zini, mums jau tas nav jādara - tu katrā laikā vari paciemoties pie mums nedēļas nogalē, un es nekur nebraukšu...

- Skaidrs, ka es gribu to darīt, - Sama uzstāja. Nu labi, viņa bija aizmirsusi, ka bērni būs mazliet lielāki, taču, atceroties māsas nervozitāti telefona sarunā pirms divām nedēļām, viņai nenāca ne prātā tagad izstāties no spēles. īvai tas bija vajadzīgs, un, lai arī mazākā mērā, tas bija vajadzīgs arī viņai pašai. - Neraizējies, esmu pārliecināta, ka ar mums visiem viss būs kārtībā.

Beigu beigās, sajutusi īvas vilcināšanos un Samas šaubas, ierunājās Anna.

- Es brīdi pa brīdim iegriezīšos, lai tev nevajadzētu garlaikoties, Sama, ja vien vēlies. Un es grasījos uzaicināt jūs ar bērniem uz mūsu mājām rīt vai parīt - uz svētdienas pusdienām vai varbūt kādām vakariņām. Vai jūs gribētu atnākt?

- Paldies! Tas būtu brīnišķīgi! - Sama jutās neizsakāmi pateicīga par to, ka nākamo dienu laikā viņai būs vēl kāds atbalsts, ja neskaita Ivu gadījumā, ja kaut kas saietu grīstē.

- Un, runājot par vakariņām, Ronans drīz būs atpakaļ no darba, tāpēc es labāk iešu uz mājām un ļaušu jums abām netraucēti izrunāties, - Anna noteica, savākdama savas mantas. - Sama, bija patiešām patīkami ar tevi iepazīties. - Tad viņa pagriezās pret Ivu un sirsnīgi viņu apskāva. - Satiksimies pēc tavas atgriešanās no Londonas. Lai tev izdevušās brīvdienas, un centies tās izbaudīt, labi?

īva arī apskāva draudzeni.

- Norunāts. Drīz tiksimies, un paldies, ka pieskatīji bērnus.

- Tas nebija grūti, piedod par to puķpodu. - Viņa atkal vainīgi novaibstījās Maksa virzienā.

īvas divgadīgais dēls šobrīd klusītēm sēdēja mātei pie kājām un izskatījās pēc paklausīga jēriņa, nevis puikas, kurš mēdz saēsties zemi.

- Un, Sama, es tev varētu brīvdienās piezvanīt, kad tu jau būsi daudzmaz iekārtojusies.

- Tas būtu lieliski, - Sama neliekuļoti atbildēja. - Paldies tev.

- Tu esi pārliecināta, ka Ronans atkal būs ar mieru ielaist savā mājā šīs mazās šausmas? - Iva mīļi uzsmaidīja Maksam.

- Nu, tu jau pazīsti Ronanu - katrā laikā! Viņš dievina bērnus, - Anna paskaidroja Samai, un, lai arī viņa smaidīja, to sakot, Sama jutās pārliecināta, ka saskata Annas vaibstiem pārslīdam kādu ēnu. - Nu tad uz drīzu redzēšanos. Atā, Maks!

īva pavadīja draudzeni līdz ārdurvīm.

- Vēlreiz paldies, un pasveicini Ronanu no manis.

- Viņa liekas ļoti jauka, - Sama noteica, kad Anna bija aizgājusi un īva atgriezās istabā. - Bija ļoti mīļi no viņas puses uzaicināt mani vakariņās. Ceru, ka viņa nejutās spiesta to darīt tikai tāpēc, ka esmu tava māsa.

īva pasmaidīja.

- Nē, Anna ir ļoti patiesa savās izpausmēs. Un Ronans tāpat.

- Viņas vīrs?

- Nē, līgavainis.

- Ak tā. - Sama ievēroja nelielu aizķeršanos īvas balsī, to sakot, un atkal sajutās vainīga. Vēl viens cilvēks no īvas tuvāko draugu un radu loka bija tuvu tam, lai zvērētu uzticību līdz kapa malai, kamēr viņa pati vēl aizvien bija nožēlojami neprecēta. - Un kad būs kāzas?

Iva paraustīja plecus.

- Godīgi sakot, nav ne jausmas. Viņi ir saderinājušies jau veselu mūžību, taču izskatās, ka nepavisam nesteidzas ar precēšanos. Laikam jau daži cilvēki tādi ir. Un, kā jau teicu, Anna nav īpašā sajūsmā par iespēju tikt pie vīra un bērniem. Viņa nekad nav to izteikusi skaļi - tas ir, mēs neesam to tik sīki apspriedušas vai tamlīdzīgi, taču dažiem cilvēkiem tas ir skaidri nolasāms no acīm, vai ne?

Sama to zināja.

- Man liekas, ka tas gluži vienkārši nav viņas raksturā, - noteica Iva, viltīgi piebilzdama: - Tāpat kā vēl vienam otram.

Sama iecēla mazo Maksu sev klēpī, un viņas ceļgali iesmeldzās zem bērna negaidīti iespaidīgā svara. Taču viņš vismaz nebija izraudājis acis, viņu ieraugot, un tas Samai likās ļoti pozitīvs iesākums.

- Nu, nu, drīz mēs uzzināsim, vai tas ir manā raksturā vai nav, -viņa apņēmīgi paziņoja.

12

10. Uzzināt pēdējai

Agri nākamajā rītā, atstājusi sīkus norādījumus par saimniecības vadīšanu, Iva izbrauca no mājas, lai pagūtu uz prāmi, kas veda uz Angliju, un pēc tam ar vilcienu dotos uz Londonu. Viņa nevarēja nonākt Samas dzīvoklī ātrāk par vēlu piektdienas pēcpusdienu, un Sama no sirds cerēja, ka māsai izdosies bez starpgadījumiem sameklēt viņas dzīvesvietu. Iva nekad nebija ciemojusies Londonā viena pati, un Sama klusībā lūdzās, kaut nu visa tā jezga un troksnis māsai neliktos pārāk biedējošs. Viņas abas bija kārtīgi izrunājušās iepriekšējā vakarā, un, lai arī Iva bija skumusi, ka jāpamet bērni, viņa likās patiesi priecīga par iespēju mazliet atpūsties. Sama atkal sajutās lepna, ka viņai ienākusi prātā šāda doma.

Tomēr viņa nebūt nepriecājās, ka nācās visu laiku nenogurstoši staigāt pakaļ Maksam. Tas bērns varēja kļūt par īstu velnēnu, ja pats to vēlējās, un īsi pēc Ivas iziešanas pa durvīm sāka īstu plosīšanos ar kaut kur atrastu krītiņu. Sama bija uzgriezusi muguru tikai uz mirkli, lai saliktu veļas mašīnā drēbes, bet bērnam neizskaidrojamā kārtā izdevās pārklāt ar neregulārām koši sarkanām svītrām četras sienas ne tikai virtuvē, bet arī dzīvojamajā istabā!

- Kā viņam tas izdodas? - Sama apjautājās Lilijai, juzdamās patiesi izbrīnīta par ātrumu un acīmredzamo vieglumu, ar kādu viņas māsasdēls sacēlis tādu nekārtību. īva bija prom tikai dažas minūtes, un Sama jau gandrīz izsmēlusi savu pacietības limitu. Viņas abas ar māsasmeitu nometās tupus dzīvojamajā istabā un visiem spēkiem nopūlējās vērst par labu postījumus.

- Tas nav nekas jauns, - Lilija paraustīja plecus. - Viņš ir briesmīgs nekārtības cēlējs. Tomēr, lai ko darītu, tētis tik un tā uzskata viņu par brīnišķīgu.

Sama iekšēji pasmaidīja, atcerēdamās, kā, būdama vecākā māsa, viņa arī bērnībā uzskatīja īvu par gatavo traucēkli. Lai gan par godu vecākiem vajadzēja atzīt, ka viņiem nebija mīluļu - katrā ziņā ne līdz brīdim, kad nabaga īva lika viņiem vilties, neprecēta paliekot stāvoklī. Tomēr visi vecāki vēl saviem bērniem tikai to labāko, un galu galā ar īvu un Līamu viss bija nokārtojies. Nu, vismaz zināmā mērā, Sama sprieda, atkal atcerēdamās Līama nevēlēšanos nokārtot attiecības oficiāli.

- Ak, tu jau zini, kādi ir tie vīrieši, - viņa sacīja Lilijai. - Viņiem nav ne jausmas par patiesajām vērtībām. Lai vai kā, esmu pārliecināta, ka tētis uzskata par brīnišķīgu arī tevi. Pilnīgi noteikti. - Viņa iesānis pavērās uz Liliju. - No rīta dzirdēju, kā tu savā guļamistabā dziedi. Tev ir lieliska balss.

Lilija pietvīka.

- Ak nē, es tikai jokojos. Patiesībā nekā no manis nav.

- Ir gan. Es jau sāku brīnīties, vai tikai pie mums nav ieradusies Madonna! - Sama pajokoja, un Lilijas seja pietvīka vēl sārtāka. - Domāju, ka tu esi lieliska!

- Es gribētu kādu dienu kļūt slavena, - Lilija noteica, knibinādamās ap sarkanās krāsas atliekām uz grīdlīstes.

- Nu, spriežot pēc tā, kā viss virzās, domāju, ka tā tas arī notiks, - Sama viņu uzmundrināja, un acīmredzot būdama ar to mierā, Lilija turpināja berzt krītiņa atstātās pēdas bez kādas kurnēšanas.

Viņas nupat bija ķērušās pie dzīvojamās istabas sienām, kad atskanēja durvju zvans. Sama piecēlās un devās atvērt, prātodama, kurš gan varētu nākt tik vēlu piektdienas pēcpusdienā. Viņa cerēja, ka tas nebūs kāds apdrošināšanas aģents vai kas tamlīdzīgs: no viņiem bija neiespējami tikt vaļā, un Sama patiešām nebija tādā noskaņojumā...

Viņa atvēra durvis un ieraudzīja pievilcīgu jaunu tumšmati, kura ar saviem minisvārkiem, zābakiem un biezi sakrāsoto seju izskatījās tā, it kā būtu iecerējusi jautri pavadīt laiku pilsētā, ja neskaita faktu, ka viņa turēja rokās mazu bērnu.

- īva, - sieviete ātri iesāka, - vai tu gadījumā nevarētu... ak! -Teikuma pārējā daļa palika nepateikta, kad viņa apjauta, ka nerunā ar īsto personu. - Atvainojiet, es meklēju Ivu.

- Viņas šobrīd šeit nav, - Sama sacīja.

- Nav? - Sieviete izskatījās noraizējusies. - Un kad viņa atgriezīsies? Es gribēju, lai viņa šovakar pieskatītu Džeku manā vietā...

Sasodīts, Sama nodomāja. Iva laikam bija aizmirsusi pateikt, ka ir piekritusi pieskatīt kādu svešu bērnu. Sama jau nu negrasījās to darīt - lai kā arī nebūtu ar Maksu (ar kuru jau tā bija pietiekoši grūti), viņai nebija ne jausmas, kā tikt galā ar zīdaiņiem.

- Man ļoti žēl, taču viņa aizbrauca uz visu nedēļas nogali, un es visu pieskatu, kamēr viņas nav mājās. - Sama visiem spēkiem centās paust nožēlu. - Droši vien viņa būs to aizmirsusi, jo pilnīgi noteikti nav man neko teikusi par...

- Ak, es viņai neko nebiju teikusi, viss notika pēdējā brīdī, -sieviete aši nobēra. - Man tikai vajadzēja kaut kur aizskriet uz pāris stundām, un īvai parasti nekas nav iebilstams.

Ak tā gan, ko, Sama nodomāja, uzreiz aptverdama, ko tas īsti nozīmē. Šī acīmredzami nebija pirmā reize, kad šī sieviete atstāja savu bērnu īvai, iepriekš nepabrīdinājusi, un, bez šaubām, īvas labā sirds nebija viņai ļāvusi atteikt. Patiesībā tagad, labi apdomājoties, Sama atcerējās īvas sūrošanos pirms dažām nedēļām par piespiedu izpalīdzēšanu kaimiņiem.

- Ja jau viņas te nav, varbūt jūs varētu...? - Sieviete uzmeta Sa-mai lūdzošu skatienu.

- Kā, lūdzu? - Jādomā, ka viņa nemēģināja tagad uztiept aukles pienākumus Samai! Tā meitene redzēja viņu pirmo reizi - vai viņa patiešām bija ar mieru uzticēt savu mazuli pilnīgi svešam cilvēkam?

- Es tikai... es tiešām domāju, ka īva būs mājās, tāpēc neapķēros, ka vajadzētu noorganizēt... paklausieties, man tiešām jāsteidzas, es jau kavējos, tāpēc, ja jums nebūtu iebildumu... - Viņa dzīrās pastiept bērnu Samai.

- Patiesībā man ir ļoti lieli iebildumi! - Sama šausmās iekliedzās, instinktīvi atkāpdamās tālāk priekšnamā. - Zināt, man ļoti žēl, ka manas māsas te nav, lai jūs atbrīvotu un jūs varētu doties uz pilsētu izklaidēties, vai kur nu jūs dodaties, - viņa piebilda, nopētījusi sievietes apģērbu un sakrāsoto seju, - taču baidos, ka jums nāksies sameklēt kādu citu, ko izmantot.

Sievietes acis iepletās.

- Jūs nevarat tā rīkoties! Man ir plāni, ļoti svarīgi plāni. Es nevaru ņemt un vienkārši neierasties.

- Nu, jums vajadzēja padomāt par to, pirms uzgrūst savu bērnu kādam bez brīdinājuma, vai ne?

- Tas ir neticami! Iva nekad man nav atteikusi, - sieviete no-šņaukājās, acīmredzami sākusi apjēgt, ka viss nenotiks pēc viņas prāta. Tad viņa kaut ko iedomājās. - Un Lilija? Viņa varētu to uzņemties.

Samai jau bija līdz kaklam. Viņa nespēja noticēt šādai nekaunībai - vispirms cerēt, ka izdosies uzgrūst bērnu Samai, pilnīgai svešiniecei, un pēc tam Lilijai, kura pati vēl bija tikai bērns.

- Lilijai ir septiņi gadi! - viņa iesaucās. - Un man tā vien šķiet, ka īva jums izpalīdz tikai tāpēc, ka viņai nav citas izvēles. Taču man tāda ir, tāpēc, ja jūs mani atvainotu, man ir darāms kas svarīgāks par veltīgu laika šķiešanu, apspriežot ar jums šo jautājumu.

- Govs! - Sama dzirdēja otru sievieti nošņācamies, pirms viņa aizcirta durvis tai degunpriekšā.

- Neticami! - nošūpodama galvu, Sama sacīja Lilijai, kura stāvēja durvīs. - Ko tā sieviete no sevis iedomājas?

- Sāra vienmēr tā dara, - Lilija noteica, viegli paraustīdama plecus. - Pagājušajā nedēļā mēs bijām sataisījušies iet uz veikalu, kad viņa atstāja pie mums Džeku bez prasīšanas, taču nebija atnesusi viņa ratiņus, tāpēc mēs nekur netikām. Viņš ir jauks bērniņš, bet man liekas, ka mammai labāk patiktu, ja viņa zinātu, kad vajadzēs Džeku pieskatīt.

- Tu gribi teikt, ka viņa nekad nepabrīdina tavu mammu iepriekš? Viņa vienkārši ņem un atstāj bērnu pie jums?

- Jā, un tas padara tēti vai traku, bet tu jau pazīsti mammu. Viņai patīk bērni, tāpēc viņa nekad neatsaka.

- Un tomēr... - Sama nespēja noticēt, ka Iva ļauj sevi tā izmantot. It kā viņas māsai jau tāpat nebūtu pietiekoši daudz darāmā, pieskatot pašai savus bērnus, lai viņai uzgrūstu vēl arī kaimiņienes zīdaini.

Viņai vajadzēs nopietni parunāt par to ar Ivu, kad māsa atgriezīsies, un panākt, lai jaunākā māsa iemācās pastāvēt par sevi, nevis ļaut, lai visi apkārtējie viņas pakalpojumus uzskatītu par pašsaprotamiem.

- Ē, tante Sama? - Lilijas balss atgrieza viņu atpakaļ realitātē.

-Jā, mīļā?

Lilija nopūtās un norādīja uz dzīvojamās istabas sienām, kuras, kā Samai šķita, viņas nupat bija notīrījušas, bet tagad - neiedomājami! - tās bija pārklātas ar violetām švīkām.

- Man šķiet, ka Makss atradis vēl vienu krītiņu.

13

11. Uzzināt pcdejai

Nākamajā rītā Sama pamodās agri, un, atverot acis, viņai bija vajadzīgas vairākas sekundes, lai saprastu, kur atrodas. Gurdeni izstaipījusies gultā, viņa uzmeta skatienu modinātājpulkstenim un, ieraudzījusi, cik tas rāda, uzreiz atkal aizvēra acis. Septiņi no rīta? Nemūžam!

Savās mājās Londonā Sama sestdienas rītos reti cēlās agrāk par vienpadsmitiem, un, neskatoties uz sarakstu ar mājas darbiem, kurus saskaņā ar Ivas norādījumiem viņai vajadzēja padarīt šajā dienā, nebija nekādu cerību, ka kaut kas spēs izdabūt viņu no gultas jau tagad. Patiesībā viņai nebūt nebija raksturīgi tik agri mosties... Sama nožāvājās, pagriezās uz sāniem un atkal pārvilka segu pāri galvai.

Viņa jau grasījās atkal ieslīgt atpakaļ miegā, kad sadzirdēja kādu skaņu - dīvainu klaboņu, kas, kā Sama tagad saprata, pirmīt bija viņu pamodinājusi.

Sasodīts, kas gan tas varētu būt, viņa prātoja, nospriedusi, ka skaņa pilnīgi noteikti nāk no pirmā stāva. Pie joda, viņa cerēja, ka tie nebūs zagļi vai tamlīdzīgi. Bet kas cits gan tas varēja būt tik agrā rīta stundā? Jādomā, ka bērni vēl nebija pamodušies un...

Sama pietrūkās augšā kā dzelta. Sūdu būšana - bērni! Vai, pareizāk, Makss! Vai tam mazajam velnēnam kaut kādā veidā bija izdevies izlauzties ārā no savas gultiņas? Vakarā Sama nespēja vien uzveikt viņa apņemšanos nelikties gulēt, un, kad viņa mēģināja Maksu iecelt gultiņā, viņš sāka atgādināt kaķi, kurš cenšas izvairīties no iemešanas ūdenī, kulstīdams rokas un kājas uz visām pusēm.

Samai bija vajadzīga krietna pusstunda, lai beidzot iedabūtu viņu tajā sasodītajā gultā, nemaz nerunājot par aizmigšanu! Tomēr laimīgā kārtā viņš likās visai noguris pēc tiem priekiem, ko sagādāja jauna upura mocīšana, un pēc nebeidzamajām rotaļām ar krītiņiem.

- Tev paveicās, - Lilija bija paziņojusi lietpratējas tonī pēc tam, kad divgadīgais puika beidzot iesnaudās. - Mammai parasti vajag vairāk par stundu, lai piedabūtu viņu aizmigt.

Taču acīmredzot viņš bija izgulējies, Sama nodomāja. Viņa novaidējusies atmeta segas un devās palūkoties, kas notiek. Sama no sirds cerēja, ka Makss nebūs izbēdzis no gultiņas: dievs vien zina, kādas palaidnības viņš būtu varējis sastrādāt!

Taču nē, ielūkošanās Maksa guļamistabā atklāja, ka šoreiz troksni nebija sacēlis viņš, un Sama sarauca pieri, uz pirkstgaliem tipinādama uz Lilijas istabas pusi, kas izrādījās tukša. Ko gan tas nozīmēja? Sama nespēja iztēloties, ka viņas uzvedīgā māsasmeita būtu varējusi piecelties un sacelt tādu jezgu šajā rīta stundā, taču nekad jau neko nevarēja zināt, vai ne? Vai Iva nebija minējusi kaut ko par viņas garastāvokļa maiņām un īgnuma lēkmēm? Un tomēr - ko gan viņa varēja tur sadarīt?

Uzrāvusi mugurā rītakleitu, Sama aizzagās lejā uz virtuvi, no kurienes, šķiet, nāca troksnis. Un, ieejot tur iekšā, Sama gandrīz nespēja noticēt savām acīm.

Sadeguša ēdiena smaka uzreiz iesitās viņai nāsīs, un virtuve... tā vien likās, it kā tur būtu sprāgusi bumba. Apgāzta piena pudele mētājās uz grīdas pie ledusskapja: tās saturs bija izlijis pa visu grīdu, tukšas olu čaumalas bija izkaisītas pa galda virsmu līdzās pustukšai miltu pakai, kuras saturs, šķiet, lielākoties bija izmantots darba virsmu apkaisīšanai. Līdzās tosterim bija sakrauta uz pusēm pārgrieztu nomelnējušu tostermaižu kaudzīte, un tur - visam šim haosam pa vidu atradās septiņgadīgā Lilija, kura bija vai ietinusies miltos un krāva šķīvī svaigi ceptas pankūkas.

- Lilij, kas te, pie joda, notiek? - Sama noelsās.

Lilija pagriezās. Viņas seja bija balta kā spokam ne tikai tāpēc, ka tā bija pārklāta ar miltiem.

- Ak, tante Sama, - viņa iesaucās. - Tam vajadzēja kļūt par pārsteigumu!

- Kam vajadzēja kļūt..? - Tad viņai pielēca. Piens, tostermai-zes, olas...

- Es piecēlos agrāk, lai pagatavotu tev brokastis gultā. Iedomājos, ka tas varētu būt jauks pārsteigums par godu pirmajai dienai kopā ar mums, taču nu viss ir sabojāts. - Lilijas apakšlūpa notrīcēja, un viņa izskatījās tik ļoti nobēdājusies, ka Sama jau sāka raizēties, vai viņa nenometīs bļodu. - Es pagatavoju pankūkas un tostermaizes un nupat grasījos sasildīt ūdeni tējai...

- Tas ir ļoti mīļi no tavas puses, sirsniņ, paldies tev. - Samai nebija dūšas ieminēties par briesmīgo jucekli, ko Lilija radījusi, ķeroties pie savas slepenās misijas. Kā lai viņa to spētu? Galu galā tas patiešām bija ļoti mīļi.

- Oho, pankūkas! Tu taču esi prasmīga saimniece!

- Nu, šī ir pirmā reize, kad gatavoju pankūkas viena pati, -Lilija noteica, mazliet nomierinājusies. - Parasti es palīdzu mammai, bet viņa tās gatavo tikai Pankūku otrdienā, taču televīzijā rāda, ka viņi vienmēr ar tām cienā viesus brokastīs, tāpēc nodomāju, ka tev tās varētu garšot.

- Tā arī ir - paldies, - Sama norīstījās, prātodama, cik daudz miltu Lilija izlietojusi pankūkām, ja pakas lielākā daļa, šķiet, nonākusi uz māsasmeitas drēbēm.

- Labāk ēd, citādi pankūkas atdzisīs, - Lilija noteica, pasniegdama Samai šķīvi ar glumu masu.

- Nu, tādā gadījumā varbūt mēs varētu tās mazliet dažas minūtes pacept uz pannas, - Sama atbildēja, nervozi iesmiedamās, taču viņas smaids drīz vien nozuda, novērtējot plīts izskatu. Tā pati biezā masa klāja plīts riņķus un tuvāko apkārtni, un tā vien likās, ka mīkla jau sākusi sacietēt un pamatīgi salipuši. Ak nē, viņai vajadzēs veselu dienu, lai visu satīrītu!

- Vai garšīgas? - Lilija cerīgi iejautājās, kad "pankūkas" bija gatavas un viņas abas apsēdušās pie galda.

- Burrrvīgas! - Sama ar pilnu muti atbildēja, negribēdama aizvainot savu mazo māsasmeitu, taču nepavisam nepriecādamās par gaidāmo tīrīšanas operāciju. - Tās ir lieliskākās brokastis, kādas jebkad esmu baudījusi!

Tajā pašā pēcpusdienā viņai piezvanīja Anna.

- Kā tev klājas? - Ivas draudzene apjautājās, viegli smaidīdama. - Vai tavs veselais saprāts vēl aizvien ir neskarts?

- Par mata tiesu! - Sama atbildēja caur sakostiem zobiem, atcerēdamās šīrīta darbus. Viņai bija vajadzīgas pilnas divas stundas, lai atkal piešķirtu virtuvei normālu izskatu, un visu līdz pēdējam nācās darīt vienai pašai. Liliju tīrīšana neinteresēja tik ļoti kā nekārtības radīšana, un pēc brokastīm viņa bija ātri vien nozudusi, paziņojot, ka ies paciemoties pie draudzenes blakus mājā. Tomēr mazā meitene bija tik ļoti nopūlējusies, mēģinot sagādāt tantei pārsteigumu, ka Sama īsti nevarēja neko teikt.

- Tā vien šķiet, ka tante Sama ir krietni stingrāka par mammu īvu, - viņa sacīja Annai. - Pirmīt Makss sarīkoja kašķi, atsakoties ēst pusdienas, un tā vietā, lai sāktu viņu mīļi pierunāt, kā to droši vien darītu mammīte, es gluži vienkārši aiznesu viņu atpakaļ uz istabu un ļāvu iztrakoties tur. Lilija izskatījās vareni iespaidota. Viņa man teica, ka Iva nemūžam nedarītu neko tādu. - Sama negrasījās atzīties Annai, ka šajā brīdī viņai jau līdz kaklam apriebušās māsasdēla izdarības un viņa labāk redzēja puiku aizejam - kaut vai uz īsu brīdi. Tajā pašā rītā, kamēr Sama bija noņēmusies ar virtuves tīrīšanu, viņš patiešām devās izlūkos, acīmredzot nolēmis pilnā mērā izmantot tantes neuzmanību. Kamēr Sama bija pārliecināta, ka viņš atrodas drošībā savā sētiņā, mazais Hudīni kaut kādā veidā izlauzās no tās un ielavījās dzīvojamajā istabā, kur iebāza videomagnetofonā cepumu. Samai vēl nebija izdevies dabūt to ārā. Pēc tam, īsi pirms pusdienām, kad Sama tīrīja vannas istabu saskaņā ar Ivas norādījumiem, viņa ieraudzīja vienu no savām kurpēm tualetes podā. Tas bērns bija pilnīgs terorists - kā viņam vispār izdevās dabūt gatavas tādas lietas? Abas reizes Sama burtiski bija izlaidusi viņu no acīm uz pāris sekundēm, un - skāde nodarīta!

- Šķiet, viņa ir par daudz mīkstsirdīga, - Anna ieminējās, turpinot tematu par Ivas izturēšanos pret savu jaunāko.

- Pilnīgi noteikti, un vai nu tas mazais ziķeris to nezinās -viņam ir tikai divi gadi, un viņš jau tagad tin viņu ap pirkstu! Kāds tēvs, tāds dēls! - Tiklīdz vārdi bija nākuši pār lūpām, Sama sarāvās, prātodama, vai viņa nav pateikusi par daudz. Galu galā vai Iva nebija pieminējusi, ka Anna un viņas līgavainis esot seni Līama draugi? Un Sama nupat viņu tā noniecināja!

Tomēr izskatījās, ka sarunas biedrene ir sajutusi viņas nedrošību.

- Ivai pilnīgi noteikti ir ko noņemties ar vīriešiem savā dzīvē, tas nu ir skaidrs, - viņa pajokoja. - Taču, klau, es negribu tevi aizkavēt. Vēlējos tikai apjautāties, vai jūs ar bērniem būsiet ar mieru rit atnākt uz pusdienām - teiksim, pusdivos?

- Vai tu esi pārliecināta, ka jums nebūs iebildumu? Nez vai jums vajadzētu upurēt svētdienas pēcpusdienu mūsu dēļ un...

- Skaidrs, ka mums nav iebildumu. Paklau, kā jau agrāk teicu, tas nebūs nekas šiks, un mums patīk sabiedrība. Ronans bija sajūsmā, kad pateicu viņam, ka tu atvedīsi bērnus. īva bieži mēdza ciemoties pie mums, kad Makss bija mazāks, bet, kopš viņš iemācījās staigāt...

- Varu iztēloties, - Sama sāji novilka, tagad pilnībā izprazdama, kāpēc īva tik reti kaut kur dodas kopā ar bērniem. - Tātad man nevajag iepriekš tevi brīdināt par nepieciešamību pienaglot mēbeles pie grīdas, ko?

- Tas jau ir izdarīts, - Anna iesmējās. - Mūsu māja ir kļuvusi par bērniem draudzīgu zonu.

Tā nu svētdien ap pusdienlaiku Sama un bērni nosoļoja īso attālumu līdz Annas mājai, Lilijai visu ceļu stumjot Maksa ratiņus.

Sama jutās patiesi pārsteigta par māsasmeitas labajām manierēm un izpalīdzīgo izturēšanos, lai arī viņa pilnīgi noteikti būtu varējusi iztikt bez iepriekšējā rītā brokastu fiasko. Un tomēr Lilijas sirds atradās īstajā vietā, un īva māsai pirms apciemojuma bija teikusi, ka Lilija izjūtot zināmu godbijību pret Samas panākumiem ar sleju un grāmatām un skolā esot ieguvusi lielu popularitāti sakarā ar to, ka viņas tante ir "slavena". Neskatoties uz īvas pieminētajiem niķiem un garastāvokļa maiņām, Sama uzskatīja māsasmeitu par īstu jaukumiņu, lai ari viņas labo uzvedību varbūt varēja izskaidrot ar to, ka šī bija pirmā reize, kad viņa pavadīja ilgāku laiku kopā ar savu tanti, kura tika uzskatīta par spīdekli.

Lai gan šajā konkrētajā dienā Sama nebūt nejutās spoži. Domādama, ka viņa pavadīs lielāko daļu brīvdienu telpās un darot mājasdarbus, viņa nebija paņēmusi līdzi citas drēbes kā vien ikdienišķas blūzes, džinsus un sporta bikses. Un, tā kā vienīgais pieņemamais kurpju pāris, kuru viņa bija papūlējusies iemest ceļasomā, bija noslīcināts kanalizācijā, tagad viņai nekas cits neatlika, kā ķerties pie savām uzticamajām sporta kurpēm. Tomēr savā ziņā Samai tas nerūpēja. Viņai gluži labi patika staigāt apkārt bez grima, ļaujot saviem parasti iztaisnotajiem matiem lokoties un darīt visu, kas tiem iepatīkas.

Atšķirībā no Londonas neviens viņu te nespieda izskatīties labi - un Sama klusībā un visai negribīgi sev atzinās, ka nav arī nekāda spiediena no Dereka puses. Lai arī viņš nekad neko nebija teicis skaļi, Sama zināja, ka draugam patīk, ja viņa pacentās, kad viņi kopā kaut kur devās, un jo īpaši tad, ja tie bija pasākumi ar draugu piedalīšanos.

Taču parastos apstākļos Samai nenāktu ne prātā ierasties ciemos pie kāda tik nevērīgā apģērbā: tagad viņa nožēloja, ka nav paķērusi līdzi neko elegantāku. Ģērbusies sporta kurpēs, džinsos un melnā svīterī (vienīgajā no īvas visai novecojušās garderobes, ko viņa bija ar mieru vilkt mugurā), Sama juta, ka izskatīsies pelēka - jo īpaši līdzās skaistajai Annai!

Taču, spriežot pēc tā, ko viņa bija uzzinājusi par Ivas draudzeni, Anna neizklausījās pēc tādas, kam patiktu sacensties, un nez vai viņa pievērsīs lielu uzmanību tam, kā Sama izskatās.

Un tomēr nācās grūti pārkāpt pāri ieradumam raizēties par savu izskatu sabiedrībā, jo īpaši cilvēkam, kurš pieradis pie super-modemās un sacensību gara pārņemtās Londonas.

- Vai tev patīk ciemoties Annas mājā? - Sama bija apjautājusies Lilijai, kura, šodien ģērbusies džinsu svārkos, getrās un modemā sārtā krekliņā, arī lika Samai sev līdzās nobālēt. - Viņa šķiet ļoti jauka.

- Viņa ir jauka, - māsasmeita atbildēja. - Tikai tētim gan viņa īpaši nepatīk.

- Tiešām? - Sama atkārtoja, pārsteigumā saraukdama pieri. Vai Iva nebija teikusi, ka Līams, Ronans un Anna bērnībā bijuši lieli draugi? - Kāpēc ne?

Lilija paraustīja plecus.

- Nezinu, taču viņš nekad tā īsti nesarunājas ar Annu, kad viņa iegriežas mūsu mājā. Viņš drīzāk runā ar Ronanu par futbolu un tādām lietām.

Ak! Sama pasmaidīja par māsasmeitas naivumu un to vienkāršību, ar kādu septiņgadīgā meitene uztvēra pieaugušo uzvedību.

- Kāds ir Ronans? - viņa apjautājās.

- Viņš ir ļoti jauks, - Lilija ar uzsvaru atbildēja, un, uztvērusi Lilijas skatienu, Sama redzēja, ka viņas māsasmeita pietvīkst.

Oho, viņa nodomāja, iekšēji pasmaidīdama - vai īva maz nojauš, ka viņas septiņgadīgā meita ir mazliet ieķērusies šajā Rona-nā? Viņas uzvedība pilnīgi noteikti par to liecināja!

- Tiešām? - viņa paķircinājās. - Tātad viņš ir izskatīgs?

- Nēēēē! - Lilijas pietvīkums kļuva vēl tumšāks, un viņa papurināja galvu. - Tikai jauks.

- Ak tikai jauks. Skaidrs.

Taču viņām vairs nebija laika iedziļināties šajā jautājumā, jo nu jau visi trīs bija nonākuši pie Annas mājas vai mājas, kurai saskaņā ar Samas aprēķiniem vajadzēja būt Annas mājai. Viņa atkal ielūkojās papīra gabalā, uz kura bija uzrakstījusi adresi.

- Tā ir īstā, - Lilija apstiprināja, atvērdama vārtiņus un uz-stumdama Maksa ratiņus uz celiņa. - Laikam Ronans vēl aizvien ir darbā. Piebraucamajā ceļā nav mašīnas.

- Darbā - svētdienā? - Sama pārsteigta atkārtoja. - Ko tad viņš dara?

- Vai mamma tev nepateica? - Lilija apjautajas, pirms pasniegties un nospiest Annas durvju zvanu. - Viņš ir taksometra šoferis.

- Sveika, Lilij. Sveiks, Maks, esiet sveicināti.

Ieraugot durvīs stāvošo Annu, kura bija saposusies un izskatījās tā, it kā nupat būtu nokāpusi no "mēles", Samai dūša sašļuka papēžos. Mans dievs, šī sieviete nu gan bija žilbinoša! Viņas vidēji garie kastaņkrāsas mati seksīgi vijās ap seju, un viņa bija uzvilkusi zaļraibu kleitu kopā ar augstpapēžu zābakiem, kas patiesi izcēla viņas slaido stāvu un lika Samai sajusties kā visno-plukušākajai sievietei zemes virsū. Tā kā šāda sajūta viņai bija gluži neierasta, Sama uzreiz sāka atvainoties.

- Anna, piedod, ka es izskatos tik noplukusi, taču neesmu paņēmusi līdzi neko daudzmaz pieklājīgu, ko uzvilkt mugurā, un...

- Nerunā blēņas. - Anna tūlīt pat aizgaiņāja atvainošanos, un pamāja, lai Sama ar bērniem seko viņai iekšā. - Tu izskaties lieliski - un neskaties uz mani, es parasti arī tā neģērbjos. Tas ir tikai tāpēc, ka mēs vēlāk iesim ciemos pie Ronana tēva. - Kad viņi bija nonākuši ērti iekārtotajā dzīvojamajā istabā, Anna turpināja. - Rīt aprit gads kopš Ronana mātes nāves, un šovakar ģimene rīko piemiņas dievkalpojumu. Tāpēc arī tādas drēbes.

Sama bija šausmās.

- Ak mans dievs, es jūtos tik briesmīgi par tādu ielaušanos pie jums. Tev tiešām nevajadzēja teikt...

- Nē, nē, nevajag tā justies, jūs nemaz neielaužaties. Es jūs ielūdzu, atceries? Un nē, mēs iesim pie viņiem tikai vēlā vakarā, un, godīgi sakot, Ronanam nenāks par ļaunu novērst uzmanību. Tas nebija domāts kā apvainojums, - viņa aši piebilda. - Es tikai gribu teikt, ka tas viņam bija liels trieciens, tāpēc tava un bērnu klātbūtne šodien viņam palīdzēs tik daudz nedomāt par bēdīgām lietām. - Viņa pasmaidīja. - Tad nu tagad tu zini, ka mani apsvērumi, jūs uzaicinot, nav bijuši pilnīgi nesavtīgi.

Sama atbildēja uz viņas smaidu, lai ari vēl aizvien jutās neveikli par tādu ielaušanos.

- Nopietni, Sama, viss ir kārtībā. Ja jūsu te nebūtu, mēs ar Ro-nanu pavadītu visu dienu, bezmērķīgi slaistoties un gaidot aizbraukšanas brīdi. Toties tagad mēs ar tevi varam kārtīgi izpļāpāties, un Ronans var noņemties ar bērniem. Jebkurā gadījumā tas viņam padodas vislabāk.

Sama atkal sajuta, ka Annas bezrūpīgais tonis, to sakot, viegli mainījās.

- Tāpēc nemaz neraizējies, - Anna turpināja. - Kā jau teicu, mēs priecājamies par jūsu klātbūtni. Tā, - viņa izveicīgi mainīja tematu, - pastāsti man, kā tev izdodas tikt galā ar Trako Maksi! -Viņa uzsmaidīja mazulim, kurš vēl aizvien bija iesprādzēts ratiņos un gandrīz apriezies tajos otrādi, lai izlīstu laukā.

Nu, Sama nodomāja, ja reiz Anna tik strikti pastāvēja uz to, ka viņi neielaužas, tad tam varēja arī noticēt. Viņa iesāka stāstīt Annai par Maksa mēģinājumiem pārveidot dzīvojamās istabas sienas, kad tas notika.

Atkal.

Viņa nebija dzirdējusi piebraucam mašīnu un sēdēja uz dīvāna ar muguru pret durvīm, kad tās atvērās, taču, kad Annas līgavainis ienāca dzīvojamajā istabā, pat nepaskatījusies uz viņu, Sama jau zināja. Viņa zināja tāpēc, ka ikviens matiņš uz skausta sacēlās augšup un ikviens ķermeņa nervs saspringa tāpat kā pirms dažām dienām.

Tas bija viņš.

- Ronan, redz, kur tu esi! Tev ir paveicies - mēs jau gribējām sākt ēst bez tevis.

Sama šausmās sēdēja kā sastingusi, kad Anna pastūma savu līgavaini uz priekšu. Nē, nē, tas bija neprāts, tas nevarēja notikt, tas ne...

- Ronan, tā ir īvas māsa Sama. Sama, tas ir Ronans.

Sama pagriezās pret vīrieti, šo parasto nekaitīga paskata vīrieti, kurš nebija nekāds siržu lauzējs, nekāds žilbinošais skaistulis, un tomēr atstāja uz viņu gandrīz maģisku iespaidu - tieši tāpat kā pirmajā reizē. Un, ieskatoties viņam acīs, Samas prātā uzplaiksnīja tā pati doma. Tas ir vīrietis, ar kuru kopā es pavadīšu visu savu atlikušo dzīvi.

Un viņš bija Annas mīļotais līgavainis.

- Ak, tā esi tu! - Ronans iesaucās, pienākdams klāt, lai paspiestu Samai roku, un uz mirkli viņa iedomājās, ka varbūt efekts nav tik vienpusējs, kā viņai bija licies, - vai gan citādi viņš būtu viņu tik ātri atpazinis? - Es zināju, ka tev jābūt kaut kādos rados ar Ivu - tu izskaties tieši tāpat kā viņa.

- Ak... pareizi. - Bez šaubām, Sama domāja, neveikli sarokodamās ar vīrieti, kamēr domas šaudījās vēja ātrumā. Tovakar taksometrā viņš bija centies pateikt, ka viņa tam kādu atgādina, taču, būdama pieradusi pie tā, ka cilvēki viņu atpazīst pēc slejas fotogrāfijas avīzē, Sama nebija par to daudz aizdomājusies.

- Un, bez šaubām, viņa ir ļoti labi pazīstama ar savām grāmatām un avīzes sleju, - Anna piebilda, taču Ronans nolūkojās viņā ar neizpratni.

- Vai tad tu nezini, ka viņa raksta Daili/ Mail, turklāt ir nopublicējusi vairākas grāmatas? - Anna izbolīja acis. - šejienes avīzes visu laiku viņu piemin. Patiešām, Ronan, dažkārt tu esi tāds ne-zinītis!

- Jā, taču tu mani mīli tik un tā, vai ne? - viņš paķircinājās, aplikdams roku ap līgavas pleciem un viegli noskūpstīdams viņu uz pieres.

Samai pakrūtē kaut kas nodrebēja. Kas te īsti notika? Kāpēc šis vīrietis atstāja uz viņu tādu iespaidu? Viņš bija neprātīgi iemīlējies Annā - to varēja redzēt katrs muļķis.

- Piedod, Sama, - viņš noteica, veltīdams viešņai vainīgu skatienu. - Anna ir vienīgā lasītāja šajā mājā. Lielākoties es nepiepūlos ne tik daudz, lai nopirktu avīzi - pēdējā laikā tajās atrodams pārāk daudz nomācoša.

- Neraizējies, - viņa ar mokām atbildēja, izspiezdama vārgu smaidu. - Tas, ko es rakstu, šā vai tā nevarētu tevi ieinteresēt.

- Pareizi. Sveika, Lilij, sveiks, Maks! - Acīmredzot Samas klātbūtne nebija iedarbojusies uz Ronanu ne uz pusi tik spēcīgi kā viņējā uz Samu, jo namatēvs strauji pievērsa savu uzmanību bērniem. - Kā jums iet? Lilij, tu esi pamatīgi izaugusi kopš pēdējās reizes, kad tevi redzēju. Un kā uzvedas tavs brašais brālis? - Ar plašu vēzienu viņš pacēla Maksu gaisā un turēja augstu virs savas galvas, kamēr mazais priekā ķiķināja par šādu aušību.

Sapratusi, ka Sama jūtas neērti, lai arī tas nebija viņas iedomātā iemesla dēļ, Anna viņai uzsmaidīja un iecietīgi pamāja uz Ronana pusi, kā sacīdama: "Vai tagad tu saproti, ko es gribēju teikt?"

Taču, vēl aizvien satricināta līdz sirds dziļumiem par Ronana atkārtoto parādīšanos un to, kas viņš patiesībā izrādījās, nemaz nerunājot par viņa atstāto iespaidu, Sama tik tikko spēja pamāt par atbildi.

- Nu, tā kā mēs visi esam sanākuši, es nu sākšu pasniegt pusdienas, - Anna enerģiski noteica. - Sama, vai gribi tikmēr kaut ko iedzert? Tas neaizņems vairāk par desmit vai piecpadsmit minūtēm. Varbūt glāzi vīna? Parasti mēs to nedzeram, taču Līams pirms kāda laika uzdāvināja mums veselu kasti, un ledusskapī ir palikušas vēl pāris pudeles.

- Jā, lūdzu, - Sama automātiski pamāja, nospriedusi, ka beidzot jāmēģina nomierināt nervus.

- Viņš un viņa sasodītais pompozais vīns. Žēl gan, ka viņš nestrādā Guinness alus darītavā, - Ronans nomurmināja, acīmredzami nejuzdamies iepriecināts par drauga devīgo žestu. - Un ko nozīmē tās desmit vai piecpadsmit minūtes? Tas ir briesmīgi ilgs laiks, ko strādājošam cilvēkam nākas gaidīt, lai saņemtu sa-

vu ēdmaņu, - viņš pajokoja, sekodams Annai uz virtuvi vēl aizvien ar Maksu rokās.

- Kāpēc tu nevarētu izpalīdzēt un ieliet glāzi vīna mūsu viešņai? - Viņa izdzirdēja Annas šķelmīgo atbildi. - Varbūt tad tu tiksi pie savas "ēdmaņas" mazliet ātrāk.

- Zini ko, es varētu tev palīdzēt tikt galā ar pusdienām. - Sama piešāvās kājās no krēsla, šausmināta par iespēju pavadīt kādu laiku divatā ar Ronanu - neskatoties uz viņa pievilkšanas spēku. Tā bija pilnīgi neizskaidrojama un acīmredzami veltīga pievilkšanās. Un, lai ari bērni bija tepat tuvumā, Sama nedomāja, ka spēs uzturēt nenozīmīgu sarunu.

Anna negribēja ne dzirdēt par viņas palīdzību.

- Nekādā gadījumā - tu esi viešņa! - viņa protestēja, atkal ienākdama istabā.

- Es patiešām labāk kaut ko padarītu, turklāt izskatās, ka bērni labprātāk pavadītu laiku ar Ronanu nekā ar mani. - Viņa izmocīja kaut ko līdzīgu sirsnīgam smaidam. - Lūdzu, ļauj man.

- Nu labi.

Sama sekoja Annai virtuvē, kur kārdinošais ceptas cūkgaļas aromāts bija vēl spēcīgāks.

- Te nu bija nekā īpaša! - Viņa noteica viegli pārmetošā tonī. - Tas smaržo fantastiski. Anna, tev patiešām nevajadzēja tā nopūlēties!

- Tās nav nekādas pūles, turklāt mums ir iemesls - mēs priecājamies par tavu apciemojumu, - Anna noteica, atvērdama no ledusskapja izņemto pudeli. Tad viņa paņēma tukšu glāzi no skaisti veidota virtuves galdiņa un ielēja Samai glāzi baltvīna. Noraugoties, kā Anna sniedz viņai dzērienu ar tik sirsnīgu un laipnu smaidu, Sama ieprātojās, kā gan viņai varētu nākt prātā sacensties ar šo burvīgo sievieti, cenšoties piesaistīt sev viņas dievinošā līgavaiņa uzmanību.

14

- Tev vajag vairāk laika? Cik daudz laika? - Brūkas dūša sašļuka papēžos, šodien viņa bija noorganizējusi pusdienas ar vienu no "Horizonta" labākajām autorēm Margo Vaitu. Margo grāmatām bija milzīgi panākumi - tās visas iekļuva Austrālijas bestselleru sarakstos, un viņas plašās vēsturiskās sāgas reizi pēc reizes sajūsmināja milzīgos fanu pūļus. Taču viņas jaunākais romāns, kuram vajadzēja iznākt pēc trim mēnešiem, vēl aizvien nebija iesniegts, un, cik nu Brūka spēja uzzināt no Margo, tas vēl aizvien nebija ne tuvu nobeigumam. Situācija bija sarežģīta, un Brūkai vajadzēja rīkoties ļoti uzmanīgi.

Viņa bija uzaicinājusi rakstnieci un viņas aģentu šodien pusdienās, lai mēģinātu noskaidrot, kad grāmata varētu tikt pabeigta. Viņām bija pievienojusies arī "Horizonta" pārdošanas daļas direktore Kārena, un Brūka bija izvēlējusies šim gadījumam piemērotu dārgu restorānu ostas pasažieru terminālī. Restorānu sauca "Krastmala", un no tā pavērās fantastisks skats uz ostas tiltu labajā un opemamu kreisajā pusē.

- Nu, domāju, ka ar sešiem mēnešiem pietiks, - Margo aģents Pīters paziņoja, kamēr "Horizonta" zvaigzne sēdēja, nevērīgi pētīdama ēdienkarti, it kā nekas no šeit runātā uz viņu neattiektos.

- Seši mēneši? - Brūka noelsās, nespēdama noslēpt savas šausmas.

Savas karjeras pirmajos gados Margo bija rakstījusi pa grāmatai gadā un piedevām vēl strādājusi algotu darbu. Tagad, kad rakstīšana bija kļuvusi par viņas vienīgo nodarbošanos, Margo bija izvēlējusies rakstīt pa grāmatai divos gados, kas "Horizontam" bija pa prātam, ja vien manuskripts patiešām tika saņemts reizi divos gados. Taču nu jau izskatījās, ka būs vajadzīgi vai visi trīs.

- Jūs zināt, ka Margo talants ir ļoti saudzējams, - aģents brīdināja, un Margo viņam pateicīgi uzsmaidīja.

Tāpat kā mūsu iespiedgrafiks, Brūka nodomāja, raižpilni saskatīdamās ar Kārenu. Kāpēc Margo nebija to pateikusi pirms trim mēnešiem tā vietā, lai uzstājīgi apgalvotu, ka viss rit labi un izdevniecība var mierīgi iekļaut viņas jauno grāmatu katalogā? Tagad nāk šis trieciens, un visas reklāmas aktivitātes, kuras viņi bija iecerējuši sakarā ar grāmatas izdošanu, kļuva pilnīgi nevajadzīgas.

Aģents turpināja runāt.

- Jūs zināt, ka tādas lietas prasa laiku - viņa nav nekāda mašīna.

Brūka to zināja, bez šaubām, zināja, taču Margo un viņas aģents pietiekoši ilgi strādāja šajā sfērā, lai apzinātos, kādu iespaidu šāda novēlošanās atstās uz viņiem kā izdevējiem.

Ja viņa būtu ņēmusi un pirms pietiekoši ilga laika atzinusies, ka nav gatava, viss būtu kārtībā, taču nelaime slēpās faktā, ka viņa bija rīkojusies gluži pretēji.

"Skaidrs, ka jūs to dabūsiet laikus," Margo bija apgalvojusi Brūkai agrāk, kad beidzās pirmais nodošanas termiņš.

- Es šobrīd esmu aizņemta ar dažām citām lietām, tas ari viss.

Brūkai bija zināma nojauta par to, kas varētu būt tās dažas "citas lietas". Kopš Margo zvaigznes uzlēkšanas fantastiskie panākumi bija sakāpuši viņai galvā, un viņu ātri vien iekārdināja medaļas spožā puse. Izskatījās, ka tagad ballīšu un sabiedrisku pasākumu virpulis bija aizrāvis jaunizcepto rakstnieci sev līdzi, un Brūka klusībā domāja, ka tas ir kauns un negods, jo sākumā Margo Vaita bija izrādījusies viena no vismazāk pretenciozajām autorēm, ko viņa pazina.

- Bet vai jūs domājat, ka ar sešiem mēnešiem pietiks, lai to pabeigtu? - Kārena nepacietīgi iejautājās, un Brūka viņai uzmeta brīdinošu skatienu.

- Varbūt, tas ir, ja es varēšu pastrādāt mierā un klusumā. - Izskatījās, ka Margo visa šī saruna garlaiko. - Tik daudzi cilvēki mani aicina piedalīties vienā pasākumā un atklāt otru. - Viņa pavērsa acis pret griestiem, itin kā slava būtu pārāk nogurdinoša.

- Varbūt es kādu laiku varētu paceļot pa Eiropu, palūkoties, vai varu pasmelties tur kādas idejas.

- Klausieties, ja "Horizonts" nav ar mieru gaidīt, daudzi citi ir, - rakstnieces aģents iejaucās ar vāji slēptu draudu. - Galu galā Margo ir liela zvaigzne.

Brūka dziļi ievilka elpu un aizskaitīja līdz desmit. Te nu viņām ar Kārenu vajadzēja rīkoties piesardzīgi.

- Mēs visi to zinām, - viņa noteica, uzsmaidīdama Margo.

- Tāpēc jau mēs un viņas pielūdzēji nespējam ne sagaidīt, kad tiksim pie jaunas grāmatas. Taču neapšaubāmi saprotam, ka procesus nedrīkst sasteigt.

Pēc divām stundām pārgurusī Brūka un tikpat novārdzinātā Kārena atvadījās no savas izdevniecības zvaigznes un viņas aģenta, beigu beigās vienojušās par grāmatas pabeigšanas termiņu pēc astoņiem mēnešiem.

- Man viņa patika labāk, kad valkāja Target drēbes, - Kārena pajokoja, kad viņas ar Brūku bija palikušas divas vien, lai sagaidītu pelnīto desertu, jo pārdošanas daļas direktorei vajadzēja mazliet nomierināties, pirms doties atpakaļ uz darbu. - Tagad viņa ģērbjas tikai Collette Dinnigan un Dianne Von Furstenberg zīmo-los... drēbes par lielu naudu un atbilstoši liela patmīlība.

Brūka iekoda lūpā.

- Ak, Margo patiesībā vēl nav nemaz tik ļauna. Godīgi sakot, es domāju, ka tā lielākoties ir Pītera vaina. Vai tu redzēji, kā viņš luncinājās viņai apkārt, izturēdamies tā, it kā viņa būtu dieviete vai kas tamlīdzīgs? Ja man kāds visu laiku stāstītu, cik fantastiska esmu, gan jau man arī sakāptu galvā.

- Tu gribi teikt, ka jaukais Vils nepilda šo funkciju?

Brūka iesmējās.

- Tas nav viņa stilā - par nožēlošanu!

Kārena pasmaidīja un ielēja sev vēl vienu vīna glāzi.

- Žēl gan. Man šķiet, tas ir skumji, ja rakstnieki pārāk sadomājas, kā šajā gadījumā, un aizmirst to, kas viņus ir padarījis ievērojamus, proti, rakstīšanu.

- Zinu, taču gala beigās Margo ir profesionāle, un esmu pārliecināta, ka grāmata būs lieliska, kad tā būs gatava. - Brūka pasmaidīja, kad viesmīlis ieradās ar milzīgu šokolādes krējuma kūkas porciju. Lai diēta iet pie velna - šoreiz viņa grasījās sevi palutināt!

- Cerams, ka tas izrādīsies visu to galvassāpju vērts, kas mums tagad būs jāpiedzīvo sakarā ar grafiku. - Kārena pašūpoja galvu. -Dažkārt es prātoju, vai mums labāk nevajadzētu koncentrēties uz autoriem, kuri patiešām vēlas tikt publicēti, un... Ak jā, runājot par to, es gandrīz aizmirsu tev pateikt - man patiešām patīk tas jaunais romāns, kuru tu man iedevi - atceries, tas, kura darbība norit Īrijā?

- “Uzzināt pēdējai"? - Brūka iepriecināta atsaucās. Viņa bija atdevusi pirmās simts lappuses Kārenai, lai noskaidrotu viņas viedokli, pirms izlemt, vai ir vērts domāt par publicēšanu. Tā kā Kā-rena bija pārdošanas daļas vadītāja, viņai parasti bija ievērojama teikšana par visiem manuskriptiem, kurus "Horizonts" beigu beigās izvēlējās publicēt, tāpēc Brūkai kārojās uzzināt, kādas ir viņas domas, pirms nākt klajā ar šo ideju iepirkumu daļas sanāksmē. Turklāt viņas kolēģe mēdza būt nežēlīgi godīga, runājot par romānu tirgus potenciālu, tāpēc Brūkai viņas viedoklis likās jo īpaši nozīmīgs.

Kārena pamāja.

- Jā, pirmā nodaļa mani patiešām aizrāva, un raksturi ir lieliski, ļoti labi iezīmēti, taču visvairāk man patīk šī burvīgā rotaļāšanās ar vārdiem - kas tur īsti ir ar tiem īru autoriem? - Viņa pa-virpināja ap pirkstu garo un gaišo matu šķipsnu un pasmaidīja. - Taču ir skaidrs, ka es sprediķoju ticīgajiem, vai ne? Tu jau esi nogrābusi īru ērzeli burvīgā Viļa personā.

Bruka pasmaidīja.

- Tas nebija tikai akcents vien, Kārena. Vils ir lielisks puisis.

- Zinu, esmu viņu redzējusi uz sērfinga dēļa, oho! - Kārena apbrīnā papurināja galvu.

- Labi, uz mirkli atgriezīsimies pie darba, - Brūka aši noteica. Viņai negribējās šobrīd runāt par Viļu. - Ko tu domā par manuskriptu? Vai, tavuprāt, tam piemīt pietiekoši liels potenciāls?

- Nu, es pilnīgi noteikti domāju, ka mums ir jāizlasa viss, pirms pieņemt galīgo lēmumu. Tomēr tam ir dažas izteiktas stiprās puses. No tēliem man tūlīt pat iepatikās Iva, bet nezin kāpēc nespēju sajust lielas simpātijas pret... kā sauca to meiteni, kura bija stāvoklī?

- Anna.

- Jā, pret Annu. Godīgi sakot, man viņas tēls liekas mazliet vēss, taču gribas uzzināt, kāpēc viņa tā pārdzīvo par savu grūtniecību un kāpēc negrib precēties ar savu draugu - tur ir pietiekoši daudz intrigas, lai liktu lasītājam pāršķirt lappuses, un tas pilnīgi noteikti ir pluss. Un vēl es gribu uzzināt, vai tā otrā, Sama, beigās mēģinās nocopēt viņas līgavaini. Nezinu, kāpēc, bet man šķiet, ka viņa man arī patīk. Tāpēc jā, domāju, ka tajā grāmatā noteikti kaut kas ir. - Kārena paņēma savu vīna glāzi un iedzēra malku.

Brūka pamāja. Viņa bija domājusi to pašu par Samu, un tas viņu pārsteidza, jo parasti no redaktora viedokļa viņa raizējās, ja sieviešu tēli sāka medīt precētus vai aizņemtus vīriešus - lasītājām bija daudz grūtāk izjust simpātijas pret tādiem. Tomēr interesanti, ka šajā gadījumā viņa patiešām bija izjutusi simpātijas pret Samu.

- Tāpēc jau man tas patīk, - viņa sacīja Kārenai. - Tas savā ziņā nedod man mieru. Es to lasīju viņdien uz prāmja pa ceļam uz mājām un nepaguvu ne attapties, kad mēs jau atradāmies otrā pusē. Sen tā nebija gadījies.

- Vai Džūlija to jau ir redzējusi?

Džūlija bija tā persona, kurai vajadzēja pieņemt galīgo lēmumu par grāmatas publicēšanu.

- Nē, sākumā es domāju, ka viņa varētu būt tā, kas man piespēlējusi manuskriptu, taču viņa neko par to nezina, tātad acīmredzot tā ir kāda no lasītājām. Nedomāju, ka ieteikšu to Džūlijai, kamēr nebūšu izlasījusi atlikušo daļu. Bez šaubām, es gribēju zināt, ko tu domā, tāpēc ka tieši tev tas būs jāpiedāvā tirdzniecībā.

Kārena paraustīja plecus.

-Šajā ziņa man nebutu nekādu raižu - esmu pārliecinātā, ka grāmatu pirktu labi. Iru grāmatas parasti atrod savu auditoriju. Un, bez šaubām, mūsu sarakstā nav bijis neviens īru autors kopš Keitijas Makartijas aiziešanas, un, kā tu zini, viņu pirka kaudamies - un diemžēl pērk vēl joprojām. - Īrijā dzimusī, taču Melburnā dzīvojošā rakstniece Keitija Makartija nesen bija pametusi "Horizontu", pārejot pie konkurentu izdevniecības, kas nozīmēja, ka tagad viņu izdotajām grāmatām nācās sacensties ar Keiti-jas romāniem. - Nu, šķiet, vienīgais, ko mēs no tā esam ieguvuši, ir retāki braucieni uz Melburnu, - viņa piebilda, šķībi pasmaidot, - un tas ir milzu atvieglojums.

Pati būdama sidnejiete, Brūka zināja, ka no viņas tiek gaidīts atbalsts otras pilsētas nopelšanā, taču patiesībā viņai patika Melburnas kompaktums, pilsētas daudzveidīgā arhitektūra un nepiespiesti bohēmiskais gars. Lai arī agrāk Melburna bija komerciāli nozīmīgākā no abām lielākajām Austrālijas pilsētām, tagad tā tika uzskatīta par otro pēc elegantās, izcili pašapzinīgās un pasaulslavenās Sidnejas. Rezultātā konkurence starp abu pilsētu iedzīvotājiem bija tik liela, ka klīda runas par Kanberas kļūšanu par Austrālijas galvaspilsētu tikai tāpēc, ka tā atradās gandrīz pa vidu abām pārējām. Brūka klusībā pasmaidīja, zinādama, ka Kāre-na nejutīsies sajūsmināta, ja viņa atzīsies savos periodiskajos izpriecas braucienos uz Viktorijas pavalsti.

- Starp citu, kāds ir autores vārds? - Kārena apjautājās, pabeigdama ēst savu desertu. - Vai tas ir kārtīgs īru vārds kā Keiti-jai?

Brūka papurināja galvu.

- Iedomājies, es patiesībā to vēl nemaz nezinu - titullapā tas nebija ierakstīts. Taču Mērijai droši vien ir visas ziņas sākotnējā pavadvēstulē - es vismaz domāju, ka tā bija Mērija, kas atstāja manuskriptu uz mana rakstāmgalda, taču pēc atgriešanās man vēl nav bijusi iespēja to pajautāt. Pēc tam vajadzēs piezvanīt.

- Dari tā, jo tur neapšaubāmi kaut kas ir, - Kārena noteica, pamādama viesmīlim, lai atnes rēķinu. - Vai vari man piespēlēt pārējo daļu, kad būsi tikusi ar to galā?

- Protams, un es tev paziņošu arī autores vārdu - redzēsim, vai tas būs kārtīgs īru vārds, - viņa smaidot piebilda.

- Varbūt autore ir imigrējusi?

- Tā varētu domāt. Ja viņa dzīvotu Īrijā, tad droši vien vispirms būtu iesniegusi manuskriptu tur, vai ne? Vai arī Anglijā.

- Zinu. Iedomājos, ka varbūt viņa ir kāda pasaules apceļotāja vai tamlīdzīgi. - Kārena ielūkojās pulkstenī. - Laikam mums vajadzētu doties atpakaļ pie virpas.

-Jā gan.

Samaksājušas rēķinu, viņas piecēlās, lai dotos projām. Diena bija karsta, un gaisa mitrums smacējošs, taču, dodoties pa krastmalu darbavietas virzienā, vēsa gaisa pūsma no ūdens puses sniedza abām nelielu atvieglojumu.

- Šaubos, vai viņa varētu būt pasaules apceļotāja, Kārena, -Brūka ierunājās, turpinādama viņu sarunu par "Uzzināt pēdējai" autori. - Man šķiet, ka viņa izklausās daudz vecāka. Turklāt vai tādi pasaules apceļotāji ar mugursomām nav pārāk aizņemti ar dzerstīšanos un izpriecām, lai rakstītu par pārgurušām mājsaimniecēm un kāzu datumiem?

Kārena iesmējās un uzlika saulesbrilles.

- Tev taisnība - ja kaut kas ienāksies no pasaules apceļotāja, tas drīzāk būs kāds Alekša Gārlenda atdarinājums, vai ne?

Brūka piekrītoši pamāja un sāka stāstīt par visiem "Harija Po-tera" un "Da Vinči koda" atdarinājumiem, kurus viņi vēl aizvien saņēma.

- Vēl aizvien? To taču jau ir kaudzēm! Kad tas vienreiz beigsies?

- Zinu, zinu. Un neviens no viņiem, šķiet, nesaprot, ka mēs nepublicējam tādas grāmatas. Mēs specializējamies sieviešu romānu izdošanā!

- Nu, ja to var pārdot tāpat kā oriģinālu, varbūt mums vajadzētu uzmest aci kādam Braisa Kortnija atdarinājumam, - noteica Kārena, saglabādama savu parasto pārdošanas daļas vadītājas pieeju. - Tikai lai tur nebūtu nekādu sazvērestības teoriju un mugursomnieku banalitāšu.

- Runājot par mugursomniekiem, - Brūka nopūtās, kaut ko atcerējusies. - Vai esmu tev teikusi, ka Vils grib, lai mēs Ziemassvētkos dotos uz tropiem?

Tiem vajadzēja kļūt par pirmajiem Ziemassvētkiem kopš mātes nāves, un Bruka nebija droša, ko viņa vēlētos darīt. Vils bija pārliecināts, ka viņai vajadzētu kaut kur aizbraukt, kamēr Bever-lija bija viņu uzaicinājusi pavadīt Ziemassvētku vakaru kopā ar savu ģimeni. Skaidrs, ka nedēļa Kvīnslendā pie rifiem izklausījās labi, taču tajā pašā laikā Brūka nebija pārliecināta, vai viņa negribētu gluži vienkārši nolīst Manlijas mājā, kurā viņas ar māti bija nosvinējušas tik daudzus kopīgus Ziemassvētkus. Tā kā Brū-kas tēvs bija gājis bojā nelaimes gadījumā drīz vien pēc viņas piedzimšanas, viņa to neatcerējās, taču atmiņas par māti, ar kuru viņu saistīja cieša tuvība, vēl aizvien bija ļoti mīļas, lai arī sāpīgas. Nez kāda iemesla dēļ Brūka uzskatīja, ka viņas pienākums pret Linnu ir pavadīt Ziemassvētkus mājās, pēcpusdienā dodoties uz pludmali kopā ar draugiem un kaimiņiem, kā viņas to parasti mēdza darīt.

Taču Viļam kārojās darīt ko aizraujošāku.

- Pilnas divas atvaļinājuma nedēļas - nezinu, kad vēl tā gadīsies, tāpēc mums tās jāizmanto pēc iespējas saprātīgāk, Brūka, -draugs bija sacījis drīz pēc atgriešanās no nogurdinoša komandējuma Eiropā. Uzņēmums, kas apmaksāja Viļa vīzu un ļāva viņam strādāt Austrālijā, pēc Brūkas domām, nostrādināja viņu pārāk smagi, un viņam reti kad iegadījās brīva nedēļas nogale, nemaz nerunājot par divām nedēļām. Patiesībā vēl tikai iepriekšējā nedēļas nogalē Viļam nācās atcelt tikšanos sakarā ar kaut kādām steidzamām darba darīšanām, un tieši šī iemesla dēļ Brūka bija strauji mainījusi tematu, kad Kārena pirmīt ieminējās par Viļu. Dažkārt tas bija tik kaitinoši! Tomēr, tā kā viņš tik smagi nostrādājās, droši vien nevajadzēja pārmest vēlmi pēc iespējas labāk pavadīt brīvo laiku. Taču, no otras puses...

- Laimīgā - tas izklausās lieliski! - Kārena likās tikpat sajūsmināta par iespējamo ceļojumu uz tropiem. - Un uz kurieni jūs dosieties?

Brūka viņai uzmeta šķību skatienu.

- Droši vien uz Kēmsu.

Kolēģe apstājās pussolī.

- Kēmsu? Tu domā tūristu apsēsto Kēmsu? Kāpēc uz turieni?

Tā kā caur turieni veda ceļš uz Lielo barjerrifu, šajā gadalaikā

populārā tūrisma pilsēta neapšaubāmi solījās būt pilna līdz lūpai ar tūristiem un atpūtniekiem. Rezultātā vairums austrāliešu vēlējās aizmukt projām no turienes, labāk izvēlēdamies apmesties netālajā un daudz mierīgākajā Portdaglasā.

- Viļam tur patīk, - Brūka viņai paskaidroja. - Tas īsti nesakrīt ar maniem priekšstatiem par atvaļinājumu, taču, lai kāda arī būtu pilsēta, niršana ir lieliska.

- Bet kāpēc neizmēģināt Vaitsandeju? Mēs ar Gregu aizbraucām tur ar laivu pirms dažiem gadiem, un tas bija sasodīti lieliski. Ziemassvētki Kērnsā izklausās... nu, tas neizklausās neko diži, Brūka.

- Zinu, - viņa drūmi noteica.

- Cik Viļam īsti ir gadu?

- Divdesmit astoņi. Zinu, - viņa novaidējās, kad Kārena likās pārsteigta, - varētu padomāt, ka viņš izvēlēsies tūristu neapsēstu vietu, taču, no otras puses, viņš ir īrs, tāpēc viņam tas nešķiet nekas īpašs. Un izskatās, ka daži viņa draugi arī grasās doties turp, tāpēc... - Brūka paraustīja plecus un apklusa.

- Nu, ja līdzi brauks vesels bars, tas laikam varētu būt jautri, -Kārena beidzot noteica, un Brūka pamāja, nejuzdamās par to pārliecināta.

īsi pēc tam, kad viņas ar Kārenu bija atgriezušās darbā, Brūka nolēma uzmeklēt Mēriju, lai noskaidrotu, ko viņa zina par "Uzzināt pēdējai" autori un pārliecinātos, ka tā tiešām bijusi Mērija, kura ieteikusi viņai grāmatu.

- Mērija šodien ir paņēmusi slimības lapu, - Sallija, viena no sekretārēm, paziņoja Brūkai pa telefonu. - Vakar viņa bija spiesta aiziet mājās agrāk nejaukas migrēnas dēļ, nabadzīte.

Tipiski, Brūka nodomāja.

- Labi, paldies, Sallij. Kad viņa atgriezīsies, palūdz, lai man piezvana, labi? Man viņai jāpajautā par manuskriptu, kuru viņa iedeva pirms kāda laika.

- Ak jā, man šķiet, ka viņa kaut ko tādu pieminēja, - Sallija aizrautīgi noteica. - Tev tas patika?

- Nu, pagaidām viss ir kārtībā.

- Labi! Es viņai noteikti pateikšu.

- Sarunāts. Paldies, Sallij, - Brūka atbildēja, pirms nolikt klausuli.

Vienalga, autore bija imigrante vai nē, izskatījās, ka Brūkai nāksies vēl mazliet pagaidīt, lai kaut ko par viņu uzzinātu, taču pozitīvi bija tas, ka Kārenai grāmata patiešām patika, un tas tikai nostiprināja pašas Brūkas pārliecību, ka tajā kaut kas ir. Bija vērts izlasīt "Uzzināt pēdējai" līdz galam.

Grāmatas autore (kura nebija īru imigrante, kā uzskatīja Brūka un Kārena, bet patiesībā dzīvoja Dublinā), priecājās, kad, kādu rītu pamodusies, atrada savā pastkastītē vēstuli no Austrālijas.

Viņa nopriecājās tik ļoti, ka tūlīt pat paķēra telefona klausuli, lai paziņotu šos jaunumus vēl kādam.

- Manuskripts ir pie viņas, - autore sacīja, kad klausule otrā galā tika pacelta.

- Ko? Tu esi pārliecināta? - otra sieviete piesardzīgi iejautājās. - Kā tu to zini?

- Nupat saņēmu elektroniskā pasta vēstuli, kas to apliecina.

- Skaidrs. Un?

- Un tas ir izraisījis viņas interesi.

Viņas sarunas biedre strauji ievilka elpu.

- Vai mēs zinām, cik daudz viņa ir izlasījusi?

- Acīmredzot visu vēl nē.

- Un ko mēs tagad darīsim? - otra sieviete apjautajas, izklausīdamās visai nervoza.

Autore ciešāk satvēra klausuli.

- Gaidīsim.

15

.

12. Uzzināt pēdējai

Pavadījuši visu pēcpusdienu Annas mājā, Sama un bērni beidzot devās uz mājām ap pusseptiņiem vakarā, un Sama vēl aizvien jutās kā apreibusi ne tikai no otrās satikšanās ar Ronanu, bet arī no apjausmas, kas viņš patiesībā ir un, vēl ļaunāk, ar ko viņš ir saderinājies.

Kad viņa bija nolikusi Maksu gultā - šoreiz bez lielas pretošanās (viņš acīmredzot bija sācis apgūt robežas attiecībās ar Samu), viņas ar Liliju mazliet paskatījās televīziju, līdz māsasmeita ap septiņiem uzgāja augšā savā istabā. Tā kā televīzija nepiedāvāja neko interesantu un nebija arī nekā cita darāma, Sama nolēma atpūsties uz dīvāna un varbūt mazliet palasīt. Lai arī viņa jutās nogurusi un emocionāli iztukšota pēc dienas notikumiem, bija pārāk agrs, lai domātu par gulētiešanu, turklāt Ivai droši vien kaut kur bija vismaz dažas sakarīgas grāmatas, vai ne?

Tomēr māsa nebija pārāk liela lasītāja, tāpēc vienīgā lasāmviela, ko Sama spēja sameklēt dzīvojamajā istabā un īvas guļamistabā, bija apdriskāts Stīvena Kinga "Tribīnes" eksemplārs un Cos-mopolitan numurs, tik vecs, ka informēja lasītājas par to, ka septiņdesmito gadu stila kļošenes esot pēdējais modes kliedziens.

Viņa ieprātojās, vai Līamam te kaut kur varētu būt kāda sakarīga grāmata. Ņemot vērā biežo ceļošanu, gan jau viņš palasīja pa kādam trillerim, lai nosistu laiku lidmašīnā.

Un tomēr, meklēdama lasāmvielu, Sama nevēlējās rakņāties pa māsas māju. Tā būtu jaukšanās viņas privātajās lietās, un tas viņai nepavisam nepatika. Ko niekus, ar "Tribīni" vajadzēja pietikt - pat ja tā būs otrā vai trešā pārlasīšana.

Sama jau bija sākusi iedzīvoties sižetā, kad iezvanījās telefons.

- Sama, es pavadīju burvīgu dienu, braukājot apkārt autobusā ar vaļēju platformu! - īva nobēra, kad Sama atsaucās. - Kā jums tur iet? Vai bērni ir gultā? Biju cerējusi atgriezties krietni agrāk, taču Ziemeļu metro līnijā bija kaut kas noticis, un tas bija tik briesmīgi...

Sama smaidīja, klausoties, kā māsa pārstāsta skumjo stāstu par Londonas metro. Iva bija zvanījusi katru dienu pēc ierašanās Londonā un visu laiku informēja Samu par savu notikumiem bagāto nedēļas nogali. Neskatoties uz Samas piedāvājumu palūgt kādai no savām draudzenēm paņemt Ivu savā paspārnē, kamēr viņa būs Londonā, Iva bija izvēlējusies pati savu ceļu, nobaudīdama visu, ko vien pilsēta varēja piedāvāt. Iepriekšējā vakarā viņa viena devās uz kādu izrādi Vestendā, vēl dienu pirms tam staigāja pa veikaliem. Sama nespēja noticēt, ka īva tik viegli apradusi ar lielpilsētu, un priecājās par māsas lielisko izklaidi.

- Tad kā jums tur iet? - īva atkal apjautājās. - Vai bērni ilgojas pēc manis? Vai Makss uzvedas labi?

- Viss ir kārtībā, Iva, Maksam nekas nekaiš, Lilijai nekas nekaiš, un man ari nekas nekaiš. - Samai jau bija sācis apnikt šis skaitāmpantiņš. - Mēs pirmīt bijām Annas mājā uz pusdienām.

- Ak, tātad tu iepazinies ar Ronanu. Vai viņš nav jauks?

Sama norija siekalas.

- Jā, pilnīgi noteikti.

- Ak kungs, ceru, ka bērni uzvedās labi. Makss taču neizdarīja neko pārāk briesmīgu, ko?

- Makss bija uzvedīgas nevainības iemiesojums, īva. - Beidzot, Sama klusībā piebilda.

- Ak bija gan? - māsa atkārtoja asākā tonī. - Tas izklausās pēc gluži cita Maksa, nevis tā, kuru es pazīstu. Sama, ja es tevi tik labi nepazītu, būtu gatava apzvērēt, ka tu piejauc kaut ko viņa ēdienam. Tu taču to nedari, ko?

Sama pasmaidīja. Viņa nevarēja noliegt, ka ir par to domājusi. Taču nebija jēgas satraukt īvu, sākot iztirzāt Maksa varoņdarbus.

- Skaidrs, ka nē. Godīgi sakot, Iva, viņš šad un tad par daudz aizraujas ar savām rotaļām, taču man šķiet, ka tagad Makss ir iemācījies vairāk savaldīties. Katrā gadījumā mana klātbūtne bērniem ir kas jauns, tāpēc pret mani viņi izturas iecietīgāk nekā pret savu garlaicīgo veco māti.

- Vai Lilija tev to teica? - Iva izklausījās sāpināta.

- Ko teica?

- Ka es esmu garlaicīga.

- Ak, dieva dēļ, īva, viņa neteica neko tamlīdzīgu. - Sama aizkaitinājumā izbolīja acis. Ak kungs, tas bija pilnīgi neiespējami! - Tas bija tikai joks - es neko ar to negribēju teikt.

- Tiešām?

- Tiešām, - viņa apgalvoja caur sakostiem zobiem.

- Nu, ja vien tu esi par to pārliecināta.

- Skaidrs, ka esmu pārliecināta. Labi, nerunāsim par mums. Kā tev tur iet? Vai vēl aizvien jautri?

- Sama, tas ir fantastiski! - māsa priekā iesaucās. - Pēc vakardienas sarunas ar tevi es devos uz to Harrods veikalu un nespēju vien beigt jūsmot par tām mantām. Pilnīgi debešķīgi! Ak dievs, ja vien man būtu kredītkarte!

- Tev nav kredītkartes? - Sama neticīgi sarauca pieri.

- Skaidrs, ka nē. Es noteikti izdarītu kādu neprātību, ja man tāda būtu.

- Tad ko tu dari, ja gribi kaut ko nopirkt?

Iva izplūda smieklos.

- Un kā tu domā, ko es varētu darīt? Prasu naudu Līamam, lūk, ko es daru.

- Ak tā. - Sama nespēja noticēt, ka mūsdienās tāda sieviete kā īva varētu būt tik ļoti atkarīga no vīrieša katrā sīkumā, pat tik vienkāršā nodarbē kā jaunu drēbju iegāde. Taču, no otras puses, īva nestrādāja, tāpēc viņai nebija savas naudas, ko tērēt, vai ne? Un Sama drūmi nosprieda, ka īsti nespēj iztēloties, kā Līams varētu mudināt viņas māsu iztērēt kaut ko savām vajadzībām. Tam puisim patiešām vajadzētu šo to paskaidrot.

Vai drīzāk īvai.

- Katrā gadījumā, kā jau teicu, es šodien braukāju ar autobusu un ieskrēju dažos no tiem muzejiem, par kuriem tu mūždien runā, - Iva sacīja Samai. - Tomēr tas bija diezgan nogurdinoši, tāpēc šovakar varbūt palikšu mājās un paņemšu kādu videofilmu vai tamlīdzīgi.

- Tas izklausās labi. Runājot par to, es gribēju aizvest bērnus uz kino rītvakar, kad Lilijai beigsies stundas. Ko tu par to teiksi? Tur rāda leļļu animācijas filmu, un man šķiet, ka viņiem varētu patikt.

- Ak, viņi būs sajūsmā!

- Un pēc tam mēs varētu aiziet ieēst saldējumu vai tamlīdzīgi.

- Vai tu esi pārliecināta, ka varēsi pati aizvest viņus uz pilsētu? - Iva iejautājās raižpilnā tonī.

- īva, viņi ir bērni, nevis savvaļas suņi. Gan mēs tiksim galā.

- Nu, ja tu esi pilnīgi pārliecināta, - īva noteica, pati nebūt tāda neizklausīdamās. - Ko Anna šodien pagatavoja pusdienās?

- viņa turpināja saviesīgā tonī. - Viņa lieliski gatavo, vai ne?

- Cūkgaļas cepeti - un jā, tas bija lielisks. - Sama mēģināja izmest no prāta atmiņas par Ronanu, kurš bija sēdējis pie galda tieši viņai pretī. Lai arī pusdienu laikā viņi ar Annu pļāpāja ar Samu un darīja visu iespējamo, lai viņa sajustos nepiespiesti, Sa-mai tas viss sagādāja īstas mocības. Viņa mazliet pavilcinājās, pirms pajautāt:

- īva, kas īsti ir ar tiem abiem?

- Ar ko - ar Annu un Ronanu?

- Jā. Tu teici, ka viņi esot saderinājušies jau ilgu laiku, taču nekas nevēstot par kāzām.

- Kāpēc tu jautā? Vai viņi izturējās kaut kā dīvaini tavā klātbūtnē?

- Nē, nē, nē - es tikai netieku gudra, tas arī viss.

īva nopūtās.

- Nu, gadu gaitā viņiem gāja kā pa viļņiem - augšā un lejā, laikam jau tāpat kā mums visiem. Ronana māte pērn nomira pēc grūtas slimības, un es zinu, ka viņam bija vajadzīgs ilgs laiks, lai tiktu tam pāri. Un, kamēr māte slimoja, viņš acīmredzot bija ļoti aizņemts, jo bija spiests ar daudz ko tikt galā viens pats - viņam ir māsa, taču viņa dzīvo ārzemēs, šķiet, Francijā, - īva piebilda.

- Tā nu Annas un Ronana dzīve bija visai saspringta. Anna bija tikpat noraizējusies un nobēdājusies kā Ronans, jo Ronana māte bija viņas draudzene un viņa to pazina gandrīz vai tikpat ilgi kā pašu Ronanu.

- Ak tā.

- Taču Anna un Ronans ir bijuši kopā kopš laika gala, un, lai cik grūti arī kādreiz būtu, viņi ir visu izturējuši un kļuvuši stipri kā klints. Zini, viņi ir bērnības draugi - īsti bērnības draugi, - īva

sirsnīgi noteica. - Viņi dzīvoja viens otram kaimiņos bērnībā un bija labākie draugi skolas laikā, apmeklēja viens otra debitantu balles - tādā garā. Tāpēc jau Anna tik labi pazina Ronana māti un droši vien bija vienīgā, kas zināja, ko puisim nācās izturēt, kamēr viņa slimoja.

- Un viņi ir kopā kopš bērnības un visu laiku? Nekad nav satikušies ar kādu citu? - Samai šī iedoma likās neticama.

- Cik zinu, neviens no viņiem ne reizes pat nav paskatījies uz kādu citu, nemaz nerunājot par satikšanos, - Iva atbildēja. - Es zinu, tas ir mīļi, vai ne?

- Ļoti mīļi, - Sama noteica, jūtot, kā dūša saskrien papēžos. - Un tomēr šķiet dīvaini, ka viņi nav nolikuši kāzu datumu, vai ne?

Tur vajadzēja būt kam vairāk par acīmredzamo, viņa domāja, cenzdamās attaisnot savu mulsinošo reakciju uz Ronanu. Varbūt Anna un Ronans vilcinājās tāpēc, ka viņiem nemaz nebija lemts būt kopā?

Ivas balss pārtrauca viņas pārdomas.

- Ak, esmu pārliecināta, ka gan jau viņi beigu beigās apprecēsies. Man šķiet, viņi uzskata, ka nekur nav jāsteidzas. Es gribu teikt, ka tiem abiem nav jāraizējas, ka kāds varētu iejaukties un atņemt viņiem vienam otru vai tamlīdzīgi, vai ne?

- Nē, laikam gan nē, - Sama norija siekalas, nespēdama izskaidrot, kāpēc sajūta, ka viņa, nevis Anna ir tā, kurai lemts būt kopā ar Ronanu, ir spēcīgāka nekā jebkad agrāk.

16

13. Uzzināt pēdējai

īva Londonā jutās savā elementā. Viņai gandrīz vai likās, ka ir nokļuvusi tādā kā pasakā.

Pirms došanās uz prāmi piektdienas rītā Sama bija raksturojusi savu dzīvokli kā tādu, kas "nav pieminēšanas vērts vēstulēs uz mājām", taču īvai tā bija pilnīga paradīze. Nu labi, salīdzinot ar viņas un Līama ģimenes māju, šis divistabu dzīvoklis bija samērā mazs, taču tas bija tik omulīgs un tik... tik moderns, un tik tīrs! Iva gandrīz bija apkritusi, kad Sama paziņoja, ka apkopēja ieradīšoties sestdienas rītā. Apkopēja - padomā tikai! Iva nespēja iztēloties, kāda būtu viņas dzīve, ja kāds viņas vietā berztu tualetes un sūktu putekļus. Taču, bez šaubām, viņa tik un tā pielūkoja, lai tai nabaga sievietei nevajadzētu daudz nopūlēties.

- Es to zināju! - Sama iesaucās, kad Iva viņai todien pa telefonu paziņoja, ka ir "mazliet piekopusi" pirms apkopējas ierašanās. - Tu nespēji pretoties kārdinājumam, vai ne? Iva, galvenā jēga šim pasākumam ir tāda, lai tu uz dažām dienām aizmirsti par mājas darbiem un ikdienas rutīnu. Kā būtu, ja tu nomierinātos un uztvertu visu vieglāk?

Taču Iva darīja arī to. Ierodoties viņa bija apgādājusies ar žurnāliem un tagad lēnām, bet apņēmīgi urbās cauri šai kaudzei. Turklāt viņa bija strauji uzņēmusi tempu, arī apstaigājot fantastiskos Londonas veikalus. Samas dzīvoklis atradās pietiekoši tuvu metro stacijai, un, pārvarējusi savas sākotnējās bailes no trokšņa un drūzmas, kas saistījās ar pazemes transporta sistēmu, tagad Iva spēja bez kādām grūtībām pārvietoties pa pilsētu. Patiesībā tagad, gaidot Pikadillijas stacijā vilcienu, kas viņu aizvestu atpakaļ uz Samas dzīvokli, viņa sprieda, ka jūtas tā, it kā būtu to darījusi visu mūžu.

Neatkarības izjūta bija reibinoša. Iva vēl nekad nebija jutusies kā neatkarīga pilsētas meitene, un tagad viņa sāka saprast, cik daudz palaidusi garām. Protams, viņa nebija ar mieru mainīt Liliju ne pret ko citu pasaulē, taču meitas piedzimšana un ģimenes dzīves uzsākšana tik agrā jaunībā nozīmēja, ka viņa patiesi bija palaidusi garām tāda veida izpriecas. Kad viņa pēdējo reizi bija varējusi viena pati dīki pētīt veikalu skatlogus Grafton St (pat nemaz nerunājot tieši par Grafton St, kad viņa pēdējoreiz vispār bija varējusi vienatnē iepirkties?) vai pavadīt veselu pēcpusdienu, sēžot omulīgā kafejnīcā un lasot žurnālu pie karstas šokolādes krūzes?

Taču, neskatoties uz savu apņemšanos mazliet atpūsties mierā un klusumā, Iva secināja, ka miers un klusums Samas dzīvoklī ir mazliet par lielu, tāpēc viņa mēdza pavadīt vairāk laika ārā, kur bija daudz cilvēku un liels troksnis. Ieraduma spēks, viņa sprieda - ja Sama agrāk bija likusies visai intraverta, Iva nekad nebija jutusies īpaši labi vienatnē.

Vēlāk vakarā, patīkami pavadījusi pirmdienas pēcpusdienu pastaigā pa pilsētu, Iva devās uz tuvāko metro staciju, lai sagaidītu vilcienu, kas viņu aizvizinātu atpakaļ uz Samas mājām.

Taču sagadīšanās pēc kustības grafikā atkal bija kārtējais pārrāvums, un īvai līdz ar simtiem citu neapmierinātu Londonas braucēju nekas cits neatlika kā gaidīt, kamēr satiksme atjaunosies. Viņa nespēja noticēt, ka kaut kas tāds var notikt tik bieži: vēl tikai vakar viņa bija sūrojusies par šiem kavējumiem Samai pa telefonu.

Nezinādama, kā citādi lai nokļūst atpakaļ Klepemā un neuzdrošinādamās kāpt taksometrā aiz bailēm no nolaupīšanas, Iva centās nepievērst uzmanību savām nogurušajām kājām, četrdesmit piecas minūtes gaidot metro vilcienu sasmakušajā gaisā un nospiedošajā karstumā.

Tad, sajutusies gandrīz vai kā visu pieredzējusi Londonas metro profesionāle, kas veikli maina platformu pēc platformas, viņa beidzot nokļuva atpakaļ Samas dzīvoklī un, pirms darīt ko citu, atkal piezvanīja vecākajai māsai, lai palūkotos, kā viņai klājas. Viņa bija nolēmusi šoreiz piezvanīt mazliet agrāk - vakar vakarā Sama jau bija gatavojusies gulētiešanai reizē ar bērniem.

Agra došanās pie miera pilnīgi noteikti bija kas jauns viņas sabiedriskajai māsai, un īva ar apmierinātu smaidu nodomāja, ka tas vien liecina par to darba daudzumu, kas viņai bijis jāpaveic Īrijā.

Taču nē, drīzāk viņas māsa nevis grasījās doties gulēt, bet gan lasīja grāmatu - rets gadījums īvas mājā, jo lasīšana nekad nebija atradusies īpaši augstu viņas pašas prioritāšu sarakstā. Godīgi sakot, lielākoties viņa jutās laimīga, ja atrada laiku izlasīt uzrakstu uz piena pakas - nemaz nerunājot par pārsimt lappusēm! Taču Sama allaž bija tāda pati, un abu meiteņu bērnībā vecākās māsas deguns vienmēr bija iebāzts kādā garlaicīgā grāmatā, kamēr īva deva priekšroku rotaļām ar lellēm. Tāpēc nebija nekāds lielais pārsteigums, ka viņu dzīve, ari pieaugot, bija ritējusi pa tām pašām sliedēm, Samai kļūstot par rakstnieci, bet īvai - par mājsaimnieci un mammu.

Telefons zvanīja otrā galā bez atbildes, un Iva sprieda, ka tas ir mazliet dīvaini. Nu labi, viņa pamēģinās piezvanīt vēlāk, īva nodomāja, nolika klausuli un devās un virtuvi.

Kamēr Sama un bērni, šķiet, labi izklaidējās arī bez viņas, īva vēl aizvien izmisīgi ilgojās pēc viņiem un priecājās par drīzo atgriešanos mājās. Jā, dažas dienas ilgusī atpūta bija lieliska, taču viņa jau bija izpriecājusies un tagad jutās vairāk nekā gatava atgriezties atpakaļ un atsākt pildīt savus mājsaimnieces un mammas pienākumus. Šis pārtraukums tikai kārtējo reizi apliecināja, cik ļoti īvai patīk ierastā ikdiena ar visu, kas pie tās piederas, un cik ļoti viņa mīl savu ģimeni. Nu, labi, dažreiz šis un tas sāka likties nomācošs, bet vai tā nebija ar visiem? Un pēc ilgstošas atšķirtības no Līama īva patiesi bija sākusi ilgoties arī pēc viņa, lai ari pilnīgi noteikti nebija sajūsmā par iespēju sagaidīt viņu lidostā! Atceroties, ka pēc pārsēšanās lidmašīna no Hītrovas uz Dublinu parasti ielidoja vienos naktī, īva samierinājās ar to, ka viņu sengaidītā atkalsatikšanās izrādīsies ļoti nogurdinoša.

Un tomēr būs brīnišķīgi, ja visa ģimene atkal sanāks kopā un šoreiz viņa papūlēsies Līamam pagatavot ko tādu, kas viņam patiešām garšos un liks viņa “izsmalcinātajām garšas kārpiņām" lēkāt no prieka!

Taču šobrīd galvenais bija tas, ka viņai vajadzēja izdomāt, ko pašai šovakar ēst vakariņās, lai arī nebija īpaši patīkami gatavot vienai personai, īva sprieda, atvērdama Samas ledusskapi un atrazdama tajā to pašu garlaicīgo veselīgo pārtiku, kas tur atradās jau kopš viņas ierašanās dienas. Māsai par godu vajadzēja atzīt, ka viņai allaž bijusi lieliska figūra, taču tas nebija nekāds brīnums, ja reiz Sama savos ēšanas paradumos bija kļuvusi par īstu svēto! Ne miņas no šokolādes, saldējuma, kaut vai šokolādes cepumiem... Patiešām, Iva pati vien bija vainīga, ka atpakaļceļā netika iegriezusies Marks&cSpencer veikalā turpat netālu un sapirkusies kādus krājumus. Pagaidām viņa visu nedēļas nogali bija rīkojusies ļoti drosmīgi, pirkdama ceptas zivis un kartupeļus no netālās ēdienu piegādes bodītes un pa reizei iekozdama pilsētā kādu sviestmaizi, pirms nosēsties televizora priekšā ar šokolādi un vakara gardumiem. Varbūt viņa tomēr aizies uz veikalu, īva nodomāja, dusmodamās uz sevi, ka nav iedomājusies par to agrāk, jo citādi viņai nekas cits neatliktu, kā vien mēģināt iztikt vakariņās ar dabisku jogurtu un selerijām - fui!

Taču, kad viņa jau vilka mugurā jaku, lai atkal ietu ārā, iezvanījās telefons.

- Sveika, Sama, te zvana Glorija, - ierunājās sievietes balss otrā vada galā. - Pirms tu ko saki, es zinu, ka ir vēls, un es apsolīju, ka likšu tevi mierā no sabiedrisko attiecību viedokļa uz pāris nedēļām, taču tu tam neticēsi: "Džeka Neitana šovs" grib dzīvo radio interviju ar...

- Ē, atvainojiet, - Iva nodomāja, ka labāk jāiejaucas, jo izskatījās, ka šī sieviete var runāt, pat neievelkot elpu. - Patiesībā Sa-mas šobrīd nav mājās.

- Ha, vecā labā Sama - ļoti smieklīgi. Nopietni, tev nāksies to darīt, tu zini, ka tāda veida reklāmas iespējas apkārt nemētājas un...

īvas acis iepletās, kad sieviete turpināja tarkšķēt, it kā viņa neko nebūtu teikusi.

- Nopietni, es neesmu Sama, - viņa apgalvoja jau mazliet striktāk. - Esmu viņas māsa īva.

Glorija teatrāli nopūtās.

- Labi, lai notiek, es saprotu, ko tu dari. Tēlo vien dīvu, ja tev tā patīk. Bet vai tu nedzirdēji, ko es teicu? Tas ir "Džeka Neitana šovs", Sama! Continental nebūs laimīgs - tu zini, ka viņi parasti ir gatavi plēsties ar zobiem un nagiem par tāda veida reklāmu.

Ivas sirds sāka pukstēt straujāk. Šī sieviete viņai neticēja un uzskatīja, ka Sama patiešām izliekas par kādu citu, lai tikai viņai nevajadzētu parādīties kaut kādā šovā. It kā viņas māsa jebkad darītu ko tādu. Par ko gan šī sieviete viņu uzskatīja?

- Paklausieties, es jums zvēru - neesmu Sama. Esmu te apmetusies tikai uz pāris dienām, kamēr viņa auklē manus bērnus. Īrijā, - viņa izpalīdzīgi paskaidroja.

- Tu runā nopietni?

-Jā.

- Bet Sama nav neko teikusi par braucienu uz Īriju, - spriežot pēc viņas toņa, varēja padomāt, ka Sama ir nelegāli aizbēgusi no valsts. - Sasodīts! Nu viņa ir mani pamatīgi iegāzusi. Ko lai es saku BBC? Vēl ļaunāk - ko lai es saku Elizabetei, kad viņa izdzirdēs, ka mums vajadzēja noraidīt "Neitana šovu"?

īva pa ausu galam bija dzirdējusi, ka Continental ir Samas izdevniecība, tāpēc zināja, ka šai sievietei acīmredzot ir kāds sakars ar to. Un vai māsa nesen nebija minējusi, ka viņas redaktore Elizabete pilnībā atbalstot jaunās grāmatas ideju? Taču šī sieviete izklausījās pilnīgi satriekta, un vēl vairāk, lika manīt, ka Samas darba devēji arī būs satriekti. Sasodīts! Laikam vajadzēs piezvanīt Samai un izskaidrot situāciju. Varbūt māsa varēs sniegt interviju pa telefonu?

- Paklausieties, kundze... Glorija, vai ne? - Iva turpināja. - Es varētu piezvanīt māsai un palūgt, lai viņa ar jums sazinās. Varbūt jūs varētu kaut ko izdomāt, kad viņa būs atgriezusies?

Otra sieviete dramatiski nopūtās.

- Labi, brīnišķīgi - dari tā, tikai liec, lai viņa man piezvana pēc iespējas ātrāk, labi? Te būs numurs...

īvas galva vēl aizvien dūca, noliekot klausuli. Kas tā bija - šī trakā sieviete? Lai kas arī Glorija būtu, skaidrs, ka viņa ir svarīga Samas kolēģe. īva vieglītēm bungoja ar pirkstiem pa galda virsmu, sastādot savu mājas numuru. Jācer, ka nu jau Sama būs atgriezusies.

Taču zvans tāpat kā pirmīt skanēja bez atbildes, un īva jau grasījās ļauties satraukumam, kad atcerējās, ka Sama iepriekšējā dienā bija minējusi kaut ko par bērnu vešanu uz animācijas filmu.

Viņa nogaidīja trīs ceturtdaļstundas, pirms mēģināt vēlreiz, taču atkal bez panākumiem. Pie joda, viņa domāja, noliekot klausuli jau trešo reizi: īva bija apsolījusi tai sievietei, ka Sama viņai piezvanīs, bet kurš gan zināja, kad māsa atgriezīsies mājās?

Šobrīd nekas cits neatlika, kā zvanīt Glorijai un pavēstīt sliktās ziņas.

- Man ļoti žēl, - Iva viņai sacīja, - taču es nevaru sazvanīt Samu pa telefonu.

- Sūdu būšana! - Glorija iesaucās, liekot īvas acīm pārsteigumā ieplesties. Tā nu nebija vis tā atturīgā izturēšanās, kādu viņa gaidīja no anglietes! - Lai mums piešķirtu laiku rīt no rīta, man jāsniedz producentam galīgā atbilde līdz šīsdienas raidījuma beigām.

Iva nebija īsti droša par to, cikos tas varētu būt, taču skaidrs bija tas, ka daudz laika nav atlicis.

- Nu, es patiešām nevaru neko...

- Paga, paga, es domāju, - Glorija pārtrauca nepacietīgā tonī, un īva pieklājīgi gaidīja vada otrā galā, kamēr viņa beigs domāt. Pēc kādas minūtes sieviete ierunājās atkal. - Tu teici, ka Sama aizbraukusi uz dažām dienām?

- Jā, līdz trešdienas vakaram, kad es došos atpakaļ uz mājām.

- Tātad tu rīt būsi te, Londonā?

- Jā, bet...

- Atgādini man, kā tevi sauca?

- īva.

- īva, vai kāds tev ir teicis, ka tu runā tieši tāpat kā tava māsa Sama?

- Nūjā, domāju gan, ka mūsu balsis ir līdzīgas, bet... - Viņa aprāvās, piepeši sapratusi, uz ko Glorija mērķē. - Nē!

- Ko? - otrā sieviete nevainīgi apvaicājās.

- jūs taču nedomājat, ka varētu aizsūtīt uz šovu mani Samas vietā? Es to nevarēšu - neesmu Sama, nezinu, ko viņa raksta, un...

- Mīļā, tev nekas nav jāzina. Jautājumi tiks parādīti jau iepriekš

- tā tas ir vienmēr, tā ka šajā ziņā pārsteigumu nebūs. Tu taču esi lasījusi māsas grāmatas, ko?

Iva jutās pārāk nokaunējusies, lai atzītu, ka, neskatoties uz to, ka bija iesākusi lasīt abas un uzskatīja tās par lieliskām, viņa tā arī nebija tikusi līdz beigām. Bija pilnīgi neiespējami atrast laiku!

- Nūjā, protams, bet...

- Tu būsi ideāla! Paklau, izdevniecība nejutīsies īpaši iepriecināta, uzzinot, ka Sama ir kaut kur aizbraukusi un nevar aiziet uz radio. Viņai ir līgums par "Laimes zvaigznes" reklamēšanu, tāpēc viņai patiešām nevajadzēja nekur braukt, iepriekš man to nepasakot.

īva tūlīt pat sajutās vainīga. Tā bija viņas vaina, ka Sama neatradās Londonā un nevarēja reklamēt savu grāmatu.

- Un cilvēki ir ar mieru slepkavot, lai tikai iekļūtu "Džeka Nei-tana šovā" - tā ir reklāmas Meka! - Glorija turpināja. - Tāpēc, ja tas nenotiks, un tas būs tikai tāpēc, ka Sama ir kaut kur aizbraukusi, neko mums nepasakot, tad viņas ilgtermiņa perspektīvas pie mums patiešām neizskatīsies neko labas. - Viņa ļāva pēdējiem vārdiem kādu brīdi pakarāties gaisā un tad turpināja. - Kā jau teicu, esmu plēsusies ar zobiem un nagiem, lai izcīnītu šo iespēju

- un tādas izdevības apkārt nemētājas.

Iva bija šausmās. Viņa saprata, ka tas ir svarīgi, un Samas te nebija tikai un vienīgi viņas dēļ, bet... nē, viņa nevarēja izdarīt to, ko šī sieviete no viņas vēlējās - nekādā gadījumā!

- Es tiešām nevaru, - viņa sacīja Glorijai, taču viņas tonis bija vārgs. - Es nezināšu, ko runāt...

- Skaidrs, ka zināsi! Tu pilnīgi skaidri zināsi, ko runāt, tāpēc ka es tev to pateikšu. - Izskatījās, ka Glorija uzskata īvas vilcinā-sanos par sava veida piekrišanu - Nopietni, Sama priecāsies, ja tu to izdarīsi, es priecāšos, un pats galvenais, ka BBC ari priecāsies... Bet, ja tu to nedarīsi... - Viņa atkal ļāva atlikušajai teikuma daļai palikt karājamies gaisā. - Teiksim tā, ka ļoti daudzi cilvēki jutīsies dusmīgi uz tavu māsu.

Iva iekoda lūpā. Lai arī viņa jutās briesmīgi nobijusies, sirds dziļumos kāda viņas būtības daļa likās ieintriģēta par iespēju nonākt radio. Tas taču ļautu viņai sajusties kā slavenībai, vai ne? Un sajust, kāda patiesībā ir Samas dzīve. Un tas taču nevarēja būt pārāk briesmīgi, vai ne? Jo īpaši, ja viņa jau iepriekš zinās jautājumus, kā to bija apgalvojusi Glorija. Un, bez šaubām, ja Samas karjera cietīs no tā, ka viņa izrādījās tik mīļa, lai dotu savai jaunākajai māsai iespēju atpūsties no mājas darbiem... nu, viņai vajadzēja par to kaut kā atlīdzināt, vai ne?

Ak, pie joda, viņa to darīs! īva nolēma mest piesardzību pie malas. Neviens normāls cilvēks nelaistu garām izdevību ielūkoties BBC studijā, nevis izturētos kā pārbiedēta pele. Varbūt viņai tas varētu pat patikt? Bija skaidrs, ka viņa ir pārsteigusi pati sevi šo dažu pēdējo dienu laikā ar plivināšanos pa Londonu tā, it kā būtu to darījusi visu savu mūžu!

- Cikos būs raidījums? - viņa apjautājās Glorijai.

- Tu esi īsts jaukumiņš! Rīt no rīta septiņos. Taču mums vajadzēs būt studijā vismaz pusstundu iepriekš, lai tu varētu satikties ar Džeku un izskatīt jautājumu. Es atsūtīšu tev pakaļ mašīnu. īva, tu būsi vienreizēja! - Glorija čivināja. - Un tu to nenožēlosi - es tev apsolu!

17

.

14. Uzzināt pēdējai

Agrā otrdienas rītā iezvanījās telefons, izraudams Samu no dziļa miega. Vēl aizvien pa pusei aizmigusi, viņa uzmeta mugurā Ivas rītakleitu un lēnām nokāpa lejā, lai atbildētu. Noņēmusi klausuli, Sama pacentās apspiest žāvas, pirms ierunāties.

- Hallo?

- Dieva dēļ, Iva, kur tu biji? - klausulē atskanēja Līama neapmierinātā balss.

Sama sabozās. Nepietika jau ar to, ka viņš bija aizmirsis par Ivas prombūtni šajā laikā, bet, jau iedomājoties vien, ka tad, ja Iva būtu šeit, viņš uzdrošinātos tā ar viņu runāt... Tad viņas acis iepletās, palūkojoties pulkstenī un saprotot, cik tas rāda. Nu labi, pastāvēja liela laika starpība ar Austrāliju, taču tas jau bija smieklī-

gi! Tagad Sama nožēloja, ka vakar vakarā, dodoties uz augšstāvu, lai liktos gultā, viņa bija ievērojusi, ka telefona mikrofonam “kaut kādā mistiskā veidā" bija izdevies atdalīties no klausules. Lai gan patiesībā tajā nebija nekā mistiska: acīmredzot Makss atkal bija izstrādājis savu kārtējo triku! Tomēr, ja Sama nebūtu to pamanījusi, Līams nebūtu varējis iztraucēt viņas saldo miegu, vai ne?

- Līam, te Sama, - viņa tam paziņoja strupā tonī. - īva neatgriezīsies ātrāk par rītdienu - atceries? Un iemesls, kāpēc man vajadzēja tik ilgu laiku, lai atbildētu, ir tāds, ka es atrados gultā. Zini, šeit pulkstenis rāda seši no rīta!

Pie joda, ko gan viņš gribēja pierādīt, zvanīdams šādā stundā un uzmodinādams visu māju? No savas vietas vestibilā Sama varēja saskatīt kāpnes, pa kurām šobrīd kāpa samiegojusies Lilija, sekojot viņas pēdās.

- Piedod, - viņš norūca, izklausīdamies mazliet nokaunējies tagad, kad bija sapratis, ka nerunā ar īvu. - Es īsti nezināju, kāda ir laika starpība. Esmu atgriezies viesnīcā - nesen beidzās pēdējā garā sapulce, un es gluži vienkārši nepadomāju.

- Acīmredzot. - Sama nepievērsa uzmanību viņa izskaidrošanas mēģinājumiem. - Varu tev iedot telefona numuru Londonā, ja vēlies ar īvu parunāt. Viņa ir apmetusies manā dzīvoklī, taču, bez šaubām, jādomā, ka šajā laikā viņa vēl gulēs.

- Nē, nav nekādas vajadzības, - Līams aprauti noteica. - Rīt man būs aizņemta diena, tāpēc gribēju piezvanīt un atgādināt viņai, ka man jābūt atpakaļ Dublinā ceturtdien pusdivos naktī. Lidojums būs ilgs, tāpēc pasaki īvai, lai nekavējas.

Sama vārījās no dusmām. No visiem uzpūtīgajiem, neaptēstajiem, vīzdegunīgajiem... dieva dēļ, kā Iva spēja to visu paciest?

- Pusdivos naktī? - viņa pārjautāja, prātodama, vai īvai nāktos stiept sev līdzi aizmigušo Maksu un Liliju. Skaidrs, ka jā -nez vai viņa atstātu bērnus vienus pašus mājā, vai ne?

- Jā. Kā jau teicu, lidojums būs ilgs, tāpēc es negribu gaidīt pēc lidmašīnas nosēšanās. Un, tā kā man nebūs citas izdevības ar viņu pirms tam parunāt...

- Nebūtu nemaz tik slikti braukt ar taksometru tā vietā, lai liktu īvai ar bērniem traukties uz lidostu nakts vidū, - Sama indīgi ierosināja.

- Paklau, Sama, vienkārši nodod viņai šo ziņu, labi? īva var atļauties slaistīties apkārt pa Londonu, bet kādam no mums ir jāstrādā, lai nopelnītu iztiku. Pasaki viņai, ka ne vēlāk par pusdiviem, un es mēģināšu viņai paziņot, ja būs kādas izmaiņas.

- Labi. - Sama pūlējās savaldījies. - Vai gribi, lai nododu klausuli Lilijai? Šķiet, viņa gribētu apsveicināties. - Sama pamāja māsasmeitai, kura gaidpilni turējās maliņā, acīmredzami cerēdama parunāt ar tēvu.

- Paklau, man nav tam laika, skaidrs? Parunāšu ar viņiem, kad atgriezīšos.

- Labi, es viņai to pateikšu, - Sama izspieda caur sakostiem zobiem, nožēlodama, ka nevar sadot viņam pa muti. Viņa uzsmaidīja Lilijai. - Tavs tētis ļoti steidzas, taču teica, ka ļoti tevi mīlot un nevar ne sagaidīt, kad atgriezīsies mājās.

Tomēr pēc vilšanās mazās meitenītes acīs Sama redzēja, ka viņa jau gan zina patiesību. Tas, ka Līams piezvanīja un nepapūlē-jās parunāt ar bērniem, acīmredzami nebija nekas jauns. Ir nu gan draņķis!

- Neaizmirsti nodot manu ziņu Ivai, labi? - Līams beigās noteica.

- Klausos, ser! - Sama atbildēja asā tonī, strauji atvadījās un nolika klausuli. Viņa nespēja noticēt šī vīrieša nekaunībai. Ne atvadīšanās, ne pateicības, nekā!

Vērodama, kā Lilija klusītēm kāpj atpakaļ augšā pa kāpnēm uz savu guļamistabu, Sama nošūpoja galvu. Līams Kroulijs bija neiedomājams egoists, kurš nebija pelnījis viņas māsu un burvī-

go ģimeni, ar ko viņš ticis svētīts. Jau nez kuro reizi Sama brīnījās, ko Iva saskatījusi Līamā, un nožēloja savu ierosinājumu, ka īvai pašai vajadzētu Līamu bildināt, ja viņš gadījumā nepratīsies. Pēc Samas domām, viņas māsa bija - un droši vien allaž bija izrādījusies - daudz par labu viņam, tāpēc pelnījusi nesalīdzināmi labāku dzīvi par to, kāda viņai pašlaik bija.

Nedaudzās šeit pavadītās dienas patiešām bija atvērušas Sa-mai acis. īvas dzīve bija nebeidzams riņķa dancis, kas sastāvēja no mājas darbiem, bērnu aprūpes un izpalīdzēšanas kaimiņiem, un, lai arī izskatījās, ka māsai tāda dzīve patīk, Sama jutās pārliecināta, ka viņa strādā krietni par daudz.

Un tas vēl nebija viss: izskatījās, ka par atbildi viņa nesaņem neko citu kā vien nepateicību.

Līams acīmredzami viņu neatbalstīja, un, cik Sama varēja spriest, it nemaz neiesaistījās ģimenes dzīvē. Nu labi, būdams ģimenes vienīgais apgādnieks, viņš bija spiests koncentrēties uz savu darbu, taču tas nebija attaisnojums, lai tik noraidoši izturētos pret īvu un bērniem.

Sama nopūtās. Viņa nekādi nespēja saprast, kāpēc Ivai vispār gribējās apprecēties ar viņu. Turklāt izskatījās, ka nekas tāds tuvākajā nākotnē nemaz nav paredzams. Pēc Samas domām, Līamu pilnībā apmierināja pašreizējā situācija, un viņam nenāca ne prātā īvu bildināt. Taču, no otras puses, varbūt viņas spriedumi nebija objektīvi. Varbūt īva un Līams kopā bija absolūti laimīgi, turklāt neviens jau nevarēja zināt, kas notiek aiz slēgtām durvīm. Māsas dēļ Sama allaž bija centusies iztulkot jebkuras šaubas Līa-ma labā, taču lielākoties un daļēji arī viņa paša kareivīgās nostājas dēļ tas nācās ļoti grūti.

Sama atkal nožāvājās un izstaipījās: ķermenis acīmredzami signalizēja, ka ir pārāk agrs, lai būtu nomodā šajā rīta stundā. Viņa stāvēja gaitenī un prātoja - palikt nomodā vai doties atpakaļ uz guļamistabu un vēl kādu stundiņu pagulēt? Tase kafijas

un pāris tostermaizes ātri vien viņu dabūtu uz kājām, un viņa katrā laikā varēja vēlreiz pārstaigāt māju ar putekļu sūcēju, kamēr... Sama uz brīdi sastinga, sadzirdējusi no kaut kurienes vieglu krakšķošu skaņu.

Sekojot skaņas avotam, Samas skatiens beidzot atdūrās pret telefonu, atklājot, ka viņa nav kārtīgi uzlikusi klausuli pēc sarunas ar Līamu pirms dažām minūtēm. Viņa pielika klausuli pie auss un saprata, ka savienojums vēl aizvien nav pārtraukts un skaņa, ko viņa sākotnēji bija noturējusi par krakšķēšanu, patiesībā bija balss mikrofonā.

Jādomā, ka Līams neturpināja izkratīt savu sirdi, domājot, ka viņa vēl aizvien klausās, ko? Pat neņemot vērā to, ka Līams reti mēdza kratīt sirdi, galu galā bija jau pagājušas vismaz piecas minūtes, kopš viņa nolika klausuli.

- Hallo? - Sama piesardzīgi ierunājās. - Līam, vai tu vēl aizvien tur esi?

Taču vada otrajā galā bija dzirdama tikai sprakšķēšana un fona trokšņi.

- Hallo? Hallo? - Sama atkārtoja, šoreiz skaļāk, taču atkal nekā.

Un tad atskanēja viegla šļūkāšana un šķindoņa, ko varēja radīt saskandinātas glāzes vai ēdamrīki, vai kas tamlīdzīgs.

Sama paraustīja plecus. Acīmredzot Līams arī bija nolicis klausuli, nezinādams, ka savienojums nav pārtraukts, un tagad baudīja vakariņas numurā vai tamlīdzīgi. Viņa jau grasījās nolikt klausuli savā pusē - šoreiz kārtīgi, kad piepeši sadzirdēja Līamu ierunājamies atkal.

- Par labo vīnu un labo sabiedrību! - viņš noteica, un viņa vārdiem sekoja izteiksmīga vīna glāžu šķindoņa. Lai arī viņa balss bija sadzirdama, tā skanēja no attāluma, un Sama nosprieda, ka viņš noteikti nerunā klausulē un šie vārdi nav domāti viņai.

- Par lielisko sabiedrību un labi padarīto darbu! - atbildēja sievietes balss, taču Sama sadzirdēja tikai daļu teikuma. Toties nākamie vārdi izskanēja kristālskaidri. - Apkalpošana numurā bija lieliska doma, esmu tik ļoti izsalkusi, ka tikko spēju parunāt. Cerams, viņi tagad nezvanīs, kaut ko meklējot.

- Nu, ja viņi to darīs, tad var pastāvēt pie ratiem, - Līams atbildēja. - Redzi? Esmu nocēlis klausuli, lai neviens mūs netraucētu.

Ko tieši netraucētu, Sama domāja, ieplezdama acis. Līams dzēra vīnu savā viesnīcas istabā Sidnejā ar kādu sievieti - sievieti ar piesmakušu balsi, ar kuru viņš likās labi pazīstams, turklāt viņš bija nocēlis telefona klausuli, lai viņus neviens netraucētu! Vismaz viņš domāja, ka ir nocēlis klausuli, un viņam acīmredzot nebija ne jausmas, ka pēdējais savienojums vēl turpinās. Kas tur īsti notiek, Sama domāja, cenzdamās iztēloties šo ainu. Vai Līams bija aizšāvis pa kreisi Austrālijā? Nē, tā nevarēja būt! Skaidrs, ka nē. Droši vien sieviete bija tikai kolēģe, vismaz Sama cerēja, ka viņa izrādīsies tikai kolēģe. Viņas plauksta sažņaudza klausuli un piespieda to ciešāk pie auss. Viņai nevajadzēja tā rīkoties, skaidrs, ka nevajadzēja, un tomēr...

- Tu šodien biji lielisks - kā parasti, - viņa dzirdēja sievieti sakām.

- Man likās, ka viss noritēja gludi, - Līams atbildēja, un Sama atkal pabrīnījās par to, cik labi sadzirdami ir viņa vārdi. Laikam telefons atradās ļoti tuvu vietai, kur viņš sēdēja - varbūt uz gultas malas, viņa nodomāja, sajuzdamās neomulīgi. Tad kāpēc viņš nesaprata, ka savienojums nav pārtraukts? Nespēdama atturēties un tajā pašā laikā, par spīti visam, cerēdama, ka sadzirdētais neizrādīsies nekas nosodāms, Sama stāvēja gaitenī un turpināja noklausīties.

- Līam, tu esi pārāk pieticīgs - tieši tu panāci, ka viņi ēd tev no rokas! - Sieviete iesmējās.

- Nu, nenācās viegli piedabūt, lai vecais Stīvs Rodžerss atrautu skatienu no tavām kājām un pievērstos mūsu piedāvājumam, taču šķiet, ka beigās man izdevās tiktāl nonākt. - Līams bridi paklusēja un tad piebilda: - Fantastiskas kājas ar visu, kas pie tām piederas.

Nu, lai kas ari bija tā sieviete, Līams nepārprotami flirtēja ar viņu! Kad Sama to saprata, viņas acis nosodījumā samiedzās.

- Ak tu vecais glaimotāj, - sieviete ieķiķinājās, nepārprotami iepriecināta par komplimentu. - Ko par to teiktu tava mazā sieviņa?

- Es neesmu precējies, Triša, un tu to labi zini, - Līams uzsvērti atbildēja, un, to izdzirdot, Sama klusībā noelsās.

- Nomierinies, es tikai pajokoju, - par Trišu nosauktā sieviete atbildēja, un drīz pēc tam Sama sadzirdēja guldzošu skaņu, kas izklausījās pēc atkārtotas glāzes piepildīšanas.

- Es zinu un atvainojos - tikai dažreiz... - Līams sadzirdami nopūtās.

- Dažreiz?

- Nu, šobrīd mājās man neklājas spoži, - viņš pabeidza teikumu.

Sama sastinga, baidīdamās klausīties tālāk un tajā pašā laikā baidīdamās kaut ko nesadzirdēt.

- īva var būt tik...

Taču viņai par nepatiku šajā brīdī atskanēja šņākoņa, un viņa nesadzirdēja teikuma atlikušo daļu.

Tad Līams ierunājās atkal.

- Viņa paliks vai traka, uzzinot, ka man jābūt šeit Ziemassvētkos.

Ak tad viņam jābūt gan, Sama nodomāja, juzdamās šausmināta par šo atklājumu. Kā viņš vispār varēja domāt par tik drīzu aizbraukšanu, atstājot īvu un bērnus vienus pašus Ziemassvētkos? Nabaga Lilija būs nobēdājusies, un Sama tikai aptuveni spēja iztēloties, kā jutīsies Iva!

- Līam, mēs abi zinām, ka tev te nav jābūt Ziemassvētkos, -viņa sarunas biedre šķelmīgi noteica, un, to dzirdot, Sama sarauca pieri. Kādu spēli gan Līams spēlēja? - Darījums ar Barosas vīna darītavu mierīgi var gaidīt līdz Jaunajam gadam.

Līams dziļi nopūtās.

- Varbūt... ak, godīgi sakot, es vairs īsti nezinu, ko darīt. Mēs ar īvu... spiediens ir pārāk liels, un pēdējā laikā mēs īsti labi nesaprata mies.

- Esmu pārliecināta, ka tas nekad nav viegli pēc tik ilgas kopdzīves un ar bērniem un visu pārējo...

Varbūt Līamam likās, ka viņa ir noraizējusies, taču Samas ausīm sievietes līdzjūtība izklausījās liekulīga un neīsta.

- Esmu pārliecināta, ka mūsdienās nav viegli uzturēt ģimeni, jo īpaši tāpēc, ka viņa tajā nepiedalās.

Maita, maita un vēlreiz maita! Samai gribējās nokliegties telefona klausulē un likt viņiem manīt, ka viņa dzird ikvienu sasodītu vārdu, ko viņi izrunā par Samas dārgo māsu - māsu, kura nebija darījusi neko citu kā vien mīlējusi un atbalstījusi šo vīrieti ikvienā viņa karjeras solī, kura bija praktiski viena pati audzinājusi viņa bērnus, kamēr viņš blandījās apkārt pa pasauli, un kura brauca viņam pretī uz lidostu ikvienā nakts stundā, ne ar vārdu nesūdzēdamās!

- Varu iztēloties, ka tu jūties mazliet tā kā iedzīts slazdā, - Tri-ša turpināja, un Sama bez šaubīšanās izlēma, ka tad, ja kādreiz viņai izdotos nonākt aci pret aci ar to sīko palaistuvi, viņa ar prieku apgrieztu tai kaklu. - Apkrauts ar bērniem un hipotēku, un tā tālāk jau tik jaunos gados. Tev bija divdesmit divi gadi, kad jums piedzima pirmais bērns, vai ne? Tik jauns... Es zinu, ka nespētu tikt galā ar ko tādu.

- Nu, tā nebija apzināta izvēle, tici man, - Līams noteica un tad rūgti iesmējās. - Mēs tikko bijām sākuši satikties, kad viņa nejauši palika stāvoklī...

- Nejauši? Tiešām? - sieviete iejaucās tādā tonī, kas skaidri liecināja: viņa uzskata Ivas grūtniecību par visu ko, tikai ne par nejaušību.

Samai gribējās viņu nožņaugt. Skaidrs, ka tas bija noticis nejauši! Kāda cita iemesla dēļ gan tas būtu varējis notikt, un kā gan šī sieviete vispār uzdrošinājās izteikt minējumu, ka īva ir tīšām izplānojusi savu grūtniecību! Viņa labi atcerējās, ka tolaik Iva bija noraizējusies un sarūgtināta, bet visvairāk viņu biedēja iespēja, ka Līams varētu atteikties viņu atbalstīt.

Tagad, atskatoties atpakaļ, Sama domāja, ka varbūt īvai klātos labāk, ja Līams patiešām nebūtu palicis viņai līdzās, ja reiz viņš acīmredzami jutās kā iedzīts slazdā šādas notikumu attīstības dēļ. Samas sirds sažņaudzās, iedomājoties, cik ļoti tas sāpinātu viņas nabaga māsu - nabaga īvu, kura dievināja Līamu Krouliju un atdotu nezin ko, lai tikai kļūtu par viņa sievu. Taču, spriežot pēc dzirdētā, likās neticami, ka tas reiz varētu notikt.

Un kā šī govs - šī pilnīgā svešiniece - uzdrošinājās spriest par Līama un Ivas personisko dzīvi? Ko gan viņa no sevis iedomājās?

Lai gan, ja tā labi apdomājas, varbūt Triša nemaz nebija pilnīga svešiniece. Acīmredzot tie abi bija visai tuvi, ja reiz viņi tik mierīgi dzēra vīnu un baudīja apkalpošanu Līama viesnīcas numurā, un izskatījās, ka viņš nekautrējas apspriest ar šo sievieti savu privāto dzīvi. Taču to, cik liela ir viņu tuvība, Sama nezināja un nevēlējās arī uzzināt. Dusmās vārīdamās un spriezdama, ka nu jau ir dzirdējusi pārāk daudz, viņa jau grasījās likt nost klausuli, kad Līams dziļi nopūtās un izteica vēl kaut ko, kas piesaistīja Sa-1 mas uzmanību.

- Daļēji tā bija arī mana vaina. Man vispār nevajadzēja saistīties ar īvu. Tā bija atspēlēšanās... es biju iecerējis kādu citu... bet tad, kad Iva man pateica, ka viņa ir stāvoklī ar Liliju...

Sama atkal saliecās uz priekšu un juta, ka viņas sirds sitas gluži kā pneimatiskais āmurs. Ko?

- Ak tā? - Triša novīteroja. - Tad tev bija divas sievietes vienlaicīgi? Laimīgais!

- Nē, tā tas nebija.

Samai par pārsteigumu - un neskatoties uz to, ka viņš atradās tūkstošiem jūdžu attālumā, viņa saklausīja Līama balsī patiesu nožēlu un nodomāja, ka šoreiz viņš runā gandrīz kā normāls cilvēks.

- Tā otra meitene nezināja par manām jūtām, un es nespēju saņemties, lai viņai pateiktu.

- Ak, nelaimīga mīlestība - cik jauki!

- Nūjā... - Izklausījās, ka Līams nožēlo izteiktos vārdus. - Lai vai kā, tas bija tik sen...

- Nu, labāk būs, ja tu par to neraizēsies, - Triša noņurrāja, un Sama gandrīz vai spēja iztēloties, kā viņa mierinādama noglāsta vīrieša ceļgalu. - Jo īpaši tagad, kad mums vajadzētu nosvinēt kārtējo fantastisko līgumu Morrison & Co vārdā. Tāpēc saņemies un kļūsti jautrāks!

Atkal atskanēja glāžu šķindoņa.

- Tev taisnība, - Līams atbildēja, tagad jau izklausīdamies vairāk pēc sevis. - Man nevajadzēja tevi garlaikot ar savām muļķīgajām problēmām tagad, kad mūsu komandējums ir tik labi izdevies. Taču diena bija gara, un es jūtos mazliet nomākts.

- Paklau, neraizējies par to. Cik daudzas reizes esmu tevi no-garlaikojusi līdz nesamaņai ar stāstiem par mums ar Toniju? -Triša sacīja, un Sama atkal saspicēja ausis. - Ja no šī darba nekas nesanāktu, katrs no mums varētu piepelnīties, strādājot laulību konsultācijā, - viņa smiedamās piebilda. - Starp citu, man arī vajadzētu piezvanīt savam dārgajam vīram. Vai tev nebūs iebildumu, ja es izmantošu telefonu?

To izdzirdējusi, Sama veikli nolika klausuli, baidīdamās, ka Triša varētu saprast, ka savienojums vēl aizvien turpinās un viņus kāds varējis noklausīties.

Tātad Triša bija precējusies un viņi ar Līamu bija darbabiedri un acīmredzot ari ļoti labi draugi. Vai Iva to zināja, Sama prātoja, nolūkodamās uz ierāmēto un pie sienas pakārto Ivas un Līama fotogrāfiju, kas bija uzņemta pirms vairākiem gadiem. Viņas sirds skumjās sažņaudzās, vērojot īvas lepno un prieka pilno sejas izteiksmi, stāvot viņam līdzās. Līams Kroulijs gan toreiz, gan tagad bija Ivas mūža mīlestība, taču, spriežot pēc Samas šorīt dzirdētā, viņš acīmredzami nejuta to pašu.

Juzdamās skumja un atraidīta māsas dēļ, Sama ar basām kājām šķērsoja virtuvi, ieslēdza tējkannu un pēc tam arī radio, meklējot kādu fona troksni. Tagad vairs nebija ne runas par likšanos atpakaļ gultā - kā lai viņa to spētu pēc nupat izdzirdētā?

Taču šajā brīdī un pirmoreiz visā viņu pazīšanās laikā Sama sāka raudzīties uz Līamu ar dalītām jūtām. Ko nozīmēja viņa vārdi par aizraušanos ar kādu citu meiteni pirms satikšanās ar īvu? Un, ja tā bija, kāpēc viņš vispār sāka satikties ar viņas māsu, nemaz nerunājot par to, ka attiecības kļuva pietiekoši nopietnas, lai īva paliktu stāvoklī?

- Nejauši? Patiešām?

Sama negribīgi atsauca atmiņā otras sievietes pirmītējās piezīmes par īvas grūtniecību. Tobrīd viņa bija tās uzskatījusi par nejaukām un cietsirdīgām, taču tagad, visu labi pārdomājot, viņa prātoja, vai Trišas vārdos nevarētu slēpties kāds patiesības grauds. Jādomā, ka īva būtu varējusi to zemapziņā vēlēties... Un tādā gadījumā, kurš gan varētu vainot vīrieti, kurš sajūtas pamatīgi iekritis?

Nē! Atsaukdama atmiņā māsas tālaika reakcijas, Sama nespēja iztēloties šādu scenāriju. īva nebūtu tā rīkojusies: viņa nebūtu tīšu prātu sagādājusi sev un vecākiem visas tās raizes un vilšanos - tas gluži vienkārši nebija viņas dabā.

Ak kungs, it kā nepietiktu jau ar to, ka Līams bija lolojis jūtas pret kādu citu tolaik, kad bija iepazinies ar viņas māsu! Ja viņš

nekad nebūtu mīlējis īvu, tad doma par saiešanu kopā ar viņu un kopīga bērna radīšanu bija neprātīga. Tomēr Līams bija izdarījis ne to vien - viņš bija sagādājis vēl arī otru bērnu. Kāpēc viņš bija tā rīkojies? Kāpēc izvēlējies dzīvot kopā ar Ivu un bērniem, acīmredzami ilgojoties pēc kādas citas?

Protams, tas, ka Līams vēl nebija izteicis bildinājumu, tagad likās pilnīgi saprotams. Kāpēc lai viņš lūgtu Ivai kļūt par viņa sievu, ja patiesībā viņu nemaz nemīlēja? Ja bija kopā ar viņu tikai un vienīgi bērnu dēļ?

Un tas droši vien bija iemesls, kāpēc viņi dzīvoja kopā, Sama nosprieda - Līams nepārprotami jutās atbildīgs par īvu Lilijas un Maksa dēļ. Taču, ja viņš bija tik gādīgs un mīlošs tēvs, kāpēc nepavadīja vairāk laika ar meitu un mazo dēlēnu un pat nevēlējās ar viņiem aprunāties pa telefonu? Tas viss bija ļoti dīvaini.

Tomēr visskumjākais bija tas, ka viņi abi bija iepinušies acīmredzami vienpusējās attiecībās, Sama domāja, sirdij vai lūstot pušu māsas dēļ, kura dievināja pat zemi, pa kuru Līams staigāja, kamēr viņš nepārprotami uzskatīja viņu tikai par mājsaimnieci un savu bērnu māti.

Sama dziļi nopūtās. Tagad viņa nožēloja, ka ir pacēlusi klausuli un noklausījusies sarunu. Tomēr viņa divkārt priecājās par to, ka tā bijusi viņa, nevis īva, kura to izdzirdējusi.

Cik briesmīgi gan būtu jutusies īva, izdzirdot, ka Līams ir nelaimīgs, nemaz nerunājot par viņa atzinīgajiem izteikumiem par citas sievietes kājām.

Tomēr pēc tiesas un taisnības Samai nelikās, ka Līamam un viņa kolēģei varētu būt intīmas attiecības, lai arī viņa nevarēja galvot par to, kas notiks, kad viņi būs iztukšojuši savas glāzes. Tomēr kaut kas viņai teica priekšā, ka Līams neinteresējas par Trišu un otrādi. Viņi bija draugi un darba biedri, kuri, pateicoties kopīgajiem ceļojumiem pa visu pasauli neapšaubāmi bija ļoti satuvinājušies.

Lai vai kā, spriežot pēc dzirdētā, Triša izklausījās pēc sievietes, kura neļauj kāpt sev uz varžacīm un vismazāk jau nu vīriešiem, tāpēc bija maz ticams, ka viņa varētu būt Līama tips.

Nē, Līamu neinteresēja tādas sievietes. Viņš deva priekšroku paklausīgākām, ne tik pašpārliecinātām. Tādām sievietēm kā viņas māsa, viņa bērnu māte, kura mīlēja viņu līdz neprātam, taču pat nenojauta, ka viņas jūtas lielākoties paliek neatbildētas.

18

.

15. Uzzināt pēdējai

Agrā otrdienas rītā automašīna piebrauca pie Samas dzīvokļa pulksten pusseptiņos, kā jau solīts.

Tagad īva nožēloja savu pašapziņas uzplaiksnījumu iepriekšējā vakarā, un viņas nervi bija galīgi sabeigti. Bija pagājuši gandrīz piecpadsmit gadi, kopš viņa tika intervēta, un toreiz tas bija noticis, mēģinot iekārtoties vasaras darbā. Ko tad, ja viņa izgāzīsies? Ja atvērs muti, bet pār lūpām nenāks ne vārds? Tomēr Samas dēļ viņai vajadzēja to darīt - īva zināja, cik daudz māsai nozīmē viņas karjera.

Tomēr viņai vēl aizvien nebija izdevies sazvanīt Samu, lai paziņotu, ka stāsies viņas vietā, neskatoties uz atkārtotajiem mēģinājumiem sazināties ar māsu, tiklīdz viss bija izlemts. Kad īva mēģināja sazvanīt savu māju kārtējo reizi pēc sarunas ar Gloriju, līnija izrādījās aizņemta, kas nozīmēja, ka Sama ir vai nu nocēlusi klausuli uzreiz pēc savas un bērnu atgriešanās, vai arī pavadīja nakts lielāko daļu, pļāpādama pa Ivas telefonu ar kādu no savām Londonas draudzenēm un uzskrūvēdama milzīgu telefona rēķinu. īva cerēja, ka ar bērniem viss ir kārtībā, taču mierināja sevi ar domu, ka tad, ja kaut kas būtu atgadījies, Sama neapšaubāmi būtu viņai piezvanījusi, lai par to paziņotu, vai ne? Tā ka viņa kārtējo reizi raizējās veltīgi.

- Atslābinies un ļaujies, - Glorija uzstāja, kad viņai beidzot bija izdevies pārliecināt Ivu piedalīties raidījumā. - Tur nekas netiek likts uz spēles - viņi tev tikai uzdos tos pašus jautājumus, kas Samai uzdoti jau miljons reižu. Tu būsi lieliska - es to zinu.

īva vēlējās, kaut viņa arī varētu sajusties tikpat pašpārliecināta.

Taču, kad automašīna beidzot izlaida viņu pie BBC studijas un viņa satikās ar Gloriju - sīciņu būtni vecumā zem trīsdesmit, kas nepavisam nelīdzinājās tai pusmūža dīvai, kādu īva bija domājusies ieraudzīt, viņa aizrāvās ar visu notiekošo un uz kādu laiku aizmirsa par savu nervozitāti.

- Sveika, īva - priecājos ar tevi iepazīties! - Glorija paliecās uz priekšu un nošmakstināja viņu nevis uz viena, bet uz abiem vaigiem. Tā kā agrāk viņa bija redzējusi ko tamlīdzīgu tikai televīzijā, īva jutās apjukusi un ārkārtīgi iespaidota. - Cik jauki, ka tu varēji atnākt pēdējā brīdī! - Spriežot pēc viņas teiktā, ikviens būtu varējis apzvērēt, ka īva bija piedāvājusies ierasties pati, nevis atvilkta gandrīz vai ar varu. - Tagad iesim iepazīstināt tevi ar Džeku. Vai tev ir jautājumu saraksts?

- Jā, pateicos. - Glorija bija iepriekšējā vakarā ar kurjeru atsūtījusi paziņojumu presei un gaidāmo jautājumu sarakstu, un īva bija pavadījusi nakts lielāko daļu, mācoties paziņojumu presei no galvas un izmēģinot savas atbildes.

- Lieliski.

īva sekoja Glorijai iekšā lielā ēkā un mēģināja saprast, kā gan viņa te vispār nonākusi. Viņa, Iva, garlaicīga mājsaimniece, patiešām atradās BBC ēkā! Cik tas bija aizraujoši! Kad viņas gāja garām administratores letei, Iva nolūkojās uz visu labi atpazīstamo raidījumu vadītāju fotogrāfijām. Varbūt viņa pamanīs kādu slavenību, atrodoties šeit - ak kungs, ko gan viņa iesāktu, saskrienoties ar Teriju Voganu vestibilā vai kur citur? Viņa nomirtu!

- Nu tā, pirms mēs kāpjam augšā, es varētu mazliet pielabot tavu grimu, - Glorija noteica, mazliet līdzjūtīgi nopētīdama īvu. - Paņem manas spīdīgās acu ēnas un lūpu spīdumu - nu zini, kaut ko mūsdienīgāku par tām zilajām ēnām un sārto lūpukrāsu, ko tu esi uzklājusi.

- Labi.

Sekodama Glorijai uz dāmu tualeti, īva prātoja, kāpēc gan ir jālabo viņas grims, ja neviens tāpat to neredzēs. Taču tad viņa saprata, ka, uzdodoties par Samu, viņai ir atbilstoši jāizskatās, un jā, māsai droši vien nenāktu ne prātā izmantot lētu un košu kosmētiku.

Kad pārgrimēšanās bija pabeigta, viņas ar Gloriju beidzot ar liftu uzbrauca sestajā stāvā, kur abas tika pavadītas uz nelielu uzgaidāmo telpu, kas acīmredzami atradās ārpusē radio studijai.

Viņas gaidīja tikai dažas minūtes, kad Džeks Neitans, kurš tika uzskatīts par slavenu radioraidījumu vadītāju, pabāza galvu no studijas, lai apsveicinātos. Tā kā ar radio raidījumu vadītājiem Iva nebija tik labi pazīstama kā ar televīzijas diktoriem, viņa neko par viņu nezināja un neko daudz arī negaidīja. Taču nu, ieraugot Džeku tuvumā, viņai gandrīz vai sametās bail runāt. Tas cilvēks bija fantastisks, harismātisks, un viņam bija tik glāsmaina balss, ka īvas kājas, tajā klausoties, gandrīz vai ļima.

- Sama, priecājos par iespēju beidzot ar tevi iepazīties, - viņš noteica, paspiezdams īvas roku. - Mūsmājās mēs visi esam lieli tavi pielūdzēji: mājās ir trīs sievietes, un abas manas pusaugu meitas, kā arī sieva - viņas visas dievina tavu sleju.

- Paldies. - īvai tik tikko izdevās izdvest šo vārdu, jo viņa bija pārāk iebiedēta. - Ē, mēs arī labprāt klausāmies jūsu raidījumu.

- Nu, tādā gadījumā mēs lieliski sapratīsimies, - viņš iesmējās, un, ja arī viņam šķita dīvaini, ka avīzes žurnāliste un, jādomā, pie intervijām pieradusi rakstniece izskatās izbiedēta pirms gaidāmās radio intervijas, viņš to neizrādīja. - Tiekamies pēc divdesmit minūtēm.

- Divdesmit? Divdesmit minūtes? - īva šausmās iesaucās, kad Džeks izgāja no telpas. - Es nespēšu tur ieiet! - Pa ceļam uz uzgaidāmo telpu viņa ar acs kaktiņu bija pamanījusi austiņas, mikrofonus un citus studijas piederumus, kas izraisīja viņā šausmas, īva gaidīja, ka ieraudzīs kaut ko no tehnikas - kā tajās radio studijās, kuras viņa bija redzējusi televizora ekrānā, taču tagad, kad tas viss bija kļuvis tik biedējoši reāls, viņa gandrīz vai nespēja valdīt pār sevi.

- īva, viss būs pilnīgā kārtībā, - Glorija lietišķi noteica. - Tev nevajadzēs darīt neko citu kā vien tur sēdēt un runāt mikrofonā, kad viņš tev uzdos kādu jautājumu. Un Džeks ir lielisks, vai ne?

- Laikam gan. - Džeks likās ļoti jauks, un īva skaidri zināja, kā atbildēt uz jautājumiem, tāpēc viņai patiešām nevajadzēja ne par ko raizēties. Taču tas viss atradās gaismas gadu attālumā no viņas mazās mājiņas un sajauktās virtuves, gluži vai citā pasaulē, un šajā brīdī īva skaidri zināja, kurai pasaulei viņa dotu priekšroku.

Un pārāk ātri pienāca arī intervijas laiks.

- Šodien, ļautiņi, mūsu īpašā viešņa ir Sama Kalagana, Daily Mail apskatniece un populāro romānu "Laimes bērns" un "Laimes zvaigzne" autore, kura, šķiet, turam roku uz pulsa visam, kas

saistās ar nācijas sievišķo daļu. - Džeks uzsmaidīja Ivai, kura sēdēja rakstāmgalda otrā pusē ar austiņām uz ausīm. - Sama, priecājos, ka atnāci.

Pēc nelielas pauzes viņa paliecās uz priekšu un ierunājās mikrofonā.

- Priecājos, ka esmu šeit, Džek.

Ak tu tētīt, Iva nodomāja, sajuzdama aizrautības uzplūdus -viņa runāja radio tiešajā ēterā! Viņa, īva Kalagana, atradās radio tiešajā ēterā, un, neskatoties uz pirmītējo nervozēšanu, viņa zināja, ka no malas izklausās, it kā viņa būtu ar to nodarbojusies visu savu mūžu.

19

.

16. Uzzināt pc dej ai

Dublinā Sama pagrieza skaļāk ģimenes radio ar pārsteigumā pavērtu muti. Viņa nespēja noticēt savām ausīm! Kas tur īsti notika? Vai tiešām Iva uzstājās BBC, izlikdamās par māsu? Ko gan viņa bija iedomājusies? Un kā gan viņa bija nonākusi...

Gandrīz vai tūlīt pat prātā iešāvās atminējums. Sasodītā Glorija! Sama zināja, ka izdevniecības reklāmas daļa cenšas uzlabot viņas popularitāti, iedabūjot viņu kādā no radio raidījumiem, taču "Džeka Neitana šovs"...

Sama cieši saknieba lūpas. Acīmredzot Glorija bija sarunājusi interviju un, sapratusi, ka Samas nav tuvumā, kaut kādā veidā piedabūjusi Ivu viņu aizstāt. Glorija varēja būt stipri vien uzstājīga, ja runa bija par reklāmas nodrošināšanu, un tas vēl bija mai-

gi teikts. Skaidrs, ka raidlaika iegūšana šajā raidījumā bija gards kumosiņš, un Sama bez šaubīšanās būtu izmantojusi izdevību piedalīties šovā, ja vien atrastos pilsētā. Bet, ja Glorija bija pierunājusi Ivu izdarīt to viņas vietā, kāpēc neviena no abām nebija Samai neko pateikusi - vai vismaz saņēmusi viņas piekrišanu tam, lai īva uzstātos viņas vietā? Samai nebija ne mazākās jausmas, taču viņa nolēma labāk uzmanīgi ieklausīties un uzzināt, kā norit viņas "intervija".

Tomēr, neskatoties uz savu sākotnējo aizkaitinājumu, tagad viņai likās visai intriģējoši un savādi dzirdēt savas mazās māšeles balsi skanam ēterā no BBC studijas. Godīgi sakot, izklausījās, ka Ivai veicas gluži labi, Sama pārsteigta nosprieda. Patiesībā, viņa smaidot nodomāja, kad intervija bija sākusi uzņemt apgriezienus, viņa runāja gluži nepiespiesti.

Acīmredzot Glorija bija likusi viņai izlasīt preses materiālus par "Laimes zvaigzni" un īva bija iekalusi no galvas savas atbildes uz Džeka jautājumiem un tagad vienā mierā atstāstīja standarta replikas grāmatas sakarībā. Kad viņi bija visu izrunājuši, Džeks pievērsās viņas avīzes slejai, un šajā jautājumā īva acīmredzot atradās uz daudz nedrošāka pamata, tomēr izmanījās tikt cauri sveikā.

- Tev ir visai strikts viedoklis par Lielbritānijas sieviešu ēšanas paradumiem, vai ne? - Džeks iejautājās, un Sama zināja, ka viņš runā par viņas mazliet pretrunīgo sleju pirms pāris nedēļām par britu ģimeņu pieaugošo aizraušanos ar neveselīgu ātro pārtiku. Veselīga pārtika allaž bija Samas sirdij tuva tēma, un viņa bija izteikusies par to, kā mūsdienu cilvēki ir pārāk aizrāvušies ar naudas taupīšanu, pērkot pusfabrikātus un tādējādi pakļaujot briesmām savas un ģimenes veselību.

- Nu, mums ir jāuzņemas atbildība par savu ķermeni, Džek, -īva pašpārliecināti atbildēja, acīmredzami labi pārzinādama šo tematu. - Mums jāizturas pret to kā pret sistēmu, neskatoties uz

izdevumiem. Jā, naudas taupīšana tādā situācijā kā pašreizējā ir svarīga, taču tajā pašā laikā jāņem vērā, ka mēs varam nodarīt nopietnu postu veselībai. Galu galā neviens nelies benzīnu mašīnā, kas darbināma ar dīzeļdegvielu - tas sabojās mehānismu, un motors beigās atteiksies darboties. Mūsu ķermenim ir vajadzīga vislabākā degviela tāpat kā jebkurai automašīnai, ja ne vēl vairāk.

Pārsteidzošā kārtā īvai pat izdevās atdarināt viegli norājošo toni, ko Sama izmantoja, runājot par šādiem jautājumiem savā slejā. Patiesībā viņai tas izdevās nevainojami!

- Tas viss ir ļoti labi, bet ko lai dara cilvēki, kuriem nav pieejama vislabākā degviela? - Džeks atbildēja, un, to dzirdot, Sama viegli sarauca pieri. Lai arī viņš bija sācis interviju nepiespiestā tonī, viņas trenētajām ausīm bija skaidrs, ka pie apvāršņa ir parādījusies zināma dienas kārtība. Pie joda, viņai gribējās cerēt, ka tas viss neizvērsīsies par slazdu.

- Vislabākā degviela? - Iva atkārtoja.

-Jā, ne tik pārtikuši cilvēki, kuri nevar atļauties tevis ieteikto veselīgo pārtiku. Vai arī cilvēki, kuriem nav laika sagatavot veselīgu maltīti katru mīļu dienu.

- Kāpēc lai kādam neatrastos laika to izdarīt? - īva iejautājās, un Sama sarāvās. Neiekrīti uz to, viņa klusībā lūdzās.

- Nu, piemēram, sievietes, kuras katru dienu ilgas stundas pavada darbā - tās, par kurām tu visu laiku raksti savā slejā. Kad viņas ir vakarā paņēmušas bērnus no auklītēm un aizcīnījušās līdz mājām par spīti satiksmes traucējumiem, varbūt viņām nav ne laika, ne enerģijas pagatavot veselīgu maltīti ar visu, kas pie tā piederas.

- Nu, - īva iesāka nicīgā tonī, - ja šīs sievietes vairāk interesējas par naudas pelnīšanu nekā savu bērnu veselību, tad varbūt viņām vajadzētu nopietni padomāt par došanos uz darbu - tad viņām būtu enerģija, lai kārtīgi parūpētos par saviem bērniem!

Sama aizvēra acis. Sasodīts!

- Skaidrs. - Prieks Džeka balsī bija gandrīz sajūtams, viņam gatavojoties dot izšķirošo triecienu. - Tātad tu gribi teikt, ka strādājošas sievietes nepietiekami rūpējas par saviem bērniem? Ka viņas neuzņemas par bērniem pietiekoši lielu atbildību?

- Acīmredzot nē! - īva noteica, nepārprotami iekarsdama un vēl ļaunāk - aizmirsdama, kur viņa atrodas un ko viņai vajadzētu pārstāvēt. - Ja naudas pelnīšana ir svarīgāka par savu miesu un asinīm, tad...

- Tad? - Džeks Neitans mudināja.

- Tad man kļūst bail par mūsu tautas veselību, - īva beidzot noteica, un Samai gribējās apgulties un sākt raudāt.

- Te nu būs, ļautiņi, - Džeks ierunājās, pabeigdams sarunu, un tagad viņa tonis bija pašapmierināts un viltīgs. - Sleju autore, romāniste un pašpasludinātā strādājošo māšu atbalstītāja Sama Kalagana patiesībā uzskata, ka tās ir egoistiskas sievietes, kuras atstāj novārtā savu bērnu veselību un ka viņu rīcība patiesībā sagādā lieku darbu jau tā pārslogotajiem veselības aprūpes dienestiem.

Sama apraka seju rokās.

Sūdu būšana. Viņas karjerai bija pārvilkts krusts.

Pēc intervijas īva bija satriekta.

- Es nesaprotu, kas notika! - viņa vaimanāja pa telefonu sarunā ar Samu vēlāk tajā pašā rītā, kad drūmā Glorija bija noorganizējusi viņai transportu atpakaļ uz Klepemas dzīvokli. - Es aizmirsu, kur atrodos un ko man vajadzēja teikt!

- Tas nekas, - Sama mierināja, lai gan nelaimīgā kārtā tas bija gan kaut kas.

Tiklīdz prese uzzinās par interviju, un tas neizbēgami notiks, Sama tiks izvazāta pa visām avīzēm, apspriežot viņas šķietami mainījušos uzskatus par strādājošajām mātēm un saukājot viņu

par liekuli. Un, tā kā šis pašas strādājošās mātes veidoja lielu lasītāju daļu, kas lasīja ne tikai viņas sleju, bet arī grāmatas...

Taču viņa nevarēja to sacīt īvai, jo īpaši tāpēc, ka jaunākā māsa bija domājusi, ka izdara viņai pakalpojumu, dodoties uz interviju.

- Paklau, pamēģini par to neuztraukties - tādas lietas notiek. Bet, ja tu zināji par šo interviju vakar, nesaprotu, kāpēc tu man neko nepateici - vismaz tik daudz, ka tu grasies mani aizstāt.

- Es taču nevarēju tevi sazvanīt - tu visu pagājušo nakti runāji pa telefonu! - Iva iesaucās. - Mēģināju zvanīt vēl un vēl - es vispār negribēju iet uz to interviju, taču Glorija man iestāstīja, ka man tas ir jādara, jo savādāk tu varētu zaudēt savu darbu.

Nu, ja Glorija bija tā teikusi, tad Samai nāksies pārmīt ar viņu dažus nopietnus vārdus pēc atgriešanās. Te nu bija runas par spiediena izdarīšanu! Tagad Sama spēja saprast, kāpēc īva bija tā rīkojusies - un kāpēc viņa nebija varējusi neko pateikt māsai iepriekš: sakodusi zobus, Sama atcerējās Maksa palaidnības ar telefonu.

- Viņai nevajadzēja izdarīt uz tevi tādu spiedienu, īva, un es viņai to pie izdevības uzskatāmi paskaidrošu.

Samai nenācās ilgi gaidīt. Viņa vēl nebija paguvusi īsti nolikt klausuli pēc sarunas ar īvu, kad piezvanīja Glorija.

- Labi, mums te ir jāveic zināmi kaitējuma seku novēršanas pasākumi, Sama, - paziņoja sabiedrisko attiecību speciāliste, kura acīmredzot bija uzzinājusi telefona numuru no īvas. - Tavā vietā es labi ātri pārvietotu savu pēcpusi uz Londonu un mēģinātu izstrēbt kādu daļu no putras, ko tā sieviete ir savārījusi.

- Glorija, “tā sieviete" ir mana māsa, kurai nenāktu ne prātā iet tuvumā studijai, ja tu nebūtu viņu piespiedusi to darīt! - Glorijas uzstājība bija iegrūdusi viņas visas šajā ķezā, un Sama nejutās iespaidota. - Tā bija briesmīga rīcība - tādā veidā iesviest viņu taisni lauvas rīklē.

- Nu, es nebiju domājusi, ka viņš izmēģinās ko tādu, - Glorija noteica. - Man bija radies iespaids, ka tā būs tāda jauka un parasta papļāpāšana par jauno grāmatu. Man nenāca ne prātā, ka viņš mēģinās tev iezāģēt.

Sama nopūtās.

- Nu, viņš to paveica, un tagad man jāmēģina kaut ko darīt lietas labā, - viņa nosprieda, gluži dīvainā kārtā sajuzdama nožēlu par nepieciešamību atgriezties pie Londonas dzīves, nemaz nerunājot par gaidāmo mediju vētru. - Atgriezīšos, tiklīdz varēšu - tad ari parunāsim.

- Lieliski. Nu, es tavā vietā nepūlētos ņemt līdzi ceļojumā grāmatu - esmu pārliecināta, ka ar rītdienas avīzēm pilnīgi pietiks, lai tevi izklaidētu, - Glorija indīgi noteica, pirms nolikt klausuli, acīmredzami gaidīdama, ka Sama zaudēs savaldīšanos.

Varbūt viņai bija taisnība. Ja Anglijas avīzes un jo īpaši Mail konkurentes būs sajūsmā par Samas izgāšanos, īru bulvārprese arī nekavēsies ar šī gadījuma apsūkāšanu - kā parasti notika gadījumos, kad kāds no savējiem krita nežēlastībā: garās magones sindroms Īrijā vēl aizvien bija ārkārtīgi izteikts, jo īpaši šajā laikā.

Nu labi, Samai nekas cits neatlika, kā savilkt seju smaidā un paciest to visu. Ja paveiksies, vētra noklusīs tikpat ātri, kā sacēlusies, lai arī viņa zināja, ka izdevniecības pārstāvji būs ļoti neapmierināti ar savas autores "sniegumu", jo īpaši tāpēc, ka tas laika ziņā sakrita ar jaunās grāmatas iznākšanu. Bet, tā kā viņai pašai nāksies izstrēbt visu šo putru, Sama bija apņēmusies darīt zināmu izdevējiem, kurš tieši ir pie vainas. Lai Glorija arī dabū sutu, un tā būs godīgi nopelnīta par viņu iegrūšanu šajā ķezā.

Te nu bija māsas mierīgā nedēļas nogale - nabaga Iva bija pilnībā satriekta par šo pieredzi un varēs priecāties, ja vispār kādreiz tiks tam pāri.

- Esmu salaidusi visu pilnīgā grīstē, - viņa bija pirmīt gaudu-sies telefona sarunā ar Samu. - Nesaprotu, ko vispār domāju, sē-

žot BBC studijā un pļāpājot ar Džeku Neitanu, it kā es viņu pazītu visu savu mūžu. Laikam visas tās spožās ugunis, lielpilsētas vilinājumi bija man sakāpuši galvā.

- īva, tā nebija tava vaina - tev veicās lieliski līdz... nu, līdz brīdim, kad tu sāki uzbrukt strādājošajām mātēm, - Sama sāji noteica. - Starp citu, kur tu to vispār ņēmi?

- Ak, es nezinu! Droši vien tas tāpēc, ka man sejā visu laiku tiek mesti salīdzinājumi. Noriņa nebeidz vien man pārmest, ka esmu mājsaimniece, un visu laiku mētā piezīmes, ka es nepelnu naudu. Nu labi, es varbūt nepelnu, taču daru visus mājas darbus un esmu līdzās bērniem atšķirībā no viņas pašas. Līams mūžīgi sūdzas par to, ka viņa vecākiem tikai retumis atradās laiks, ko veltīt viņam, kad viņš vēl bija bērns, bet tajā pašā laikā viņš nenovērtē to, ka man vienmēr atrodas laiks mūsu bērniem. Dažreiz es jūtos kā pēdējā neveiksminiece.

Sama spēja saprast māsas vilšanos - bez šaubām, ka spēja, taču viņa rūgti nožēloja, ka Iva nav izvēlējusies citu brīdi šīs vilšanās izteikšanai, bet paziņojusi to publiski lielai valsts iedzīvotāju daļai.

- Zinu, - Sama sacīja. - Man tagad ir neliels priekšstats par taviem nedēļas nogales darbiem, lai arī droši vien esmu izbaudījusi tikai mazu daļiņu no visa, taču ļoti tevi apbrīnoju. Tomēr tas, ka Līama māte ir augstprātīga kaza, nenozīmē, ka tev vajadzēja pārmest visas strādājošās mātes pār vienu kārti. Ikviena dara, ko var, īva. Katrā gadījumā uzturēšanās šeit man ir palīdzējusi to saprast.

- Zinu, - īva skumīgi noteica. - Viņš tikai aizskāra vārīgu vietu, tas arī viss. Un tagad es visu esmu sabojājusi.

- Paklau, tu to nezināji, turklāt tu iekriti lamatās. Džeks tīšām centās palikt tev kāju priekšā. Skaidrs, ja tur būtu bijusi es, tad to pamanītu - to pamanītu ikviens, kam ir pieredze masu mediju jomā, taču tev šādas pieredzes nav, tāpēc netiesā sevi bargi.

- Zinu, taču viņš likās tik jauks! Nespēju noticēt, ka viņš tā iegāza mani vai tevi!

- Tas ir viņa darbs, - Sama nopūtās, - un diemžēl tāda veida raidījumiem visādas ķildas nāk tikai par labu. Taču paklau, beidz vainot sevi un neaizmirsti, ka tu tiki tur ievilināta ar viltu, tāpēc īstā vaininiece ir Glorija Džonsa.

- Es zinu, taču viņa runāja tik pārliecinoši, un, kad mēs satikāmies, viņa izturējās ļoti jauki. Viņi visi izturējās brīnišķīgi!

Iva nebija nomierināma, un beigu beigās Sama nolēma mainīt tematu.

- Paklau, te viss ir kārtībā, un bērni vēl aizvien ir lieliskā formā. Tomēr viņi ilgojas pēc tevis.

- Es arī ilgojos pēc viņiem, - Iva skumji atbildēja. - Atpūta bija lieliska līdz pat šodienai, taču nu nevaru sagaidīt, kad nokļūšu mājās. Nesaprotu, kā tev tas izdodas, Sama. Spoža dzīve ir ļoti laba, taču tā ir arī nogurdinoša.

It kā es to nezinātu, Sama klusībā nodomāja un dīvainā kārtā šajā brīdī sajuta skaudību pret māsas normālo un salīdzinoši stabilo dzīvi. Un, lai arī viņa it nemaz neapskauda māsu partnera izvēles ziņā - Sama saviebās, atcerēdamās pirmīt noklausīto sarunu -, neskatoties uz visiem viņa trūkumiem, Iva patiešām mīlēja Līamu un ilgojās pēc satikšanās ar viņu. Atšķirībā no Samas, kurai nepavisam negribējās satikties ar Dereku.

- Ak jā, starp citu, pirmīt zvanīja Līams, - Sama noteica, negribēdama šobrīd domāt par Dereku.

- Tiešām? - Iva šķita sajūsmināta, un Sama atkal apjauta, ka atšķirībā no māsas viņa pēdējo dienu laikā nav izjutusi nekādu lielo vēlēšanos saņemt kādu ziņu no Dereka. Tas taču nebija normāli, ko? Katrā ziņā ne tad, ja Dereks patiešām nozīmētu tik daudz, cik viņa bija uzskatījusi. - Parasti viņš nezvana no Austrālijas, ņemot vērā laika starpību un visu pārējo, - Iva turpināja. - Vai viņam nekas nekaiš? Vai viņš apjautājās par mani?

Savā pašreizējā noskaņojumā Samai nebija dūšas pavēstīt māsai, ka Līams nebija zvanījis, lai papļāpātu, bet gan pieprasītu atvest viņu mājās no lidostas.

- Viņš teica, ka novēlot tev patīkamu izklaidi un nespējot ne sagaidīt, kad beidzot tevi satiks pēc atgriešanās ceturtdienas rītā.

- Ak, es gandrīz biju par to aizmirsusi. Tā lidmašīna nolaižas visai vēlu, vai ne? - Spriežot pēc balss toņa, īva drīzāk atgādināja pieredzējušu tūrisma aģentūras pārstāvi nevis Līama mīlošo dzīves draudzeni.

- Jā, viņš minēja, ka tā ielidojot pusdivos naktī vai tamlīdzīgi?

- Jā, mums ar bērniem tā būs īsta naktsmaiņa.

- Viņiem tas būs grūti, īva. Varbūt Līamam vajadzētu vienkārši braukt ar taksometru.

- Vai tu esi traka? Kāpēc lai viņš izmestu tādu naudu par taksometru, ja man mājās ir lieliska mašīna?

Spriežot pēc Ivas toņa, Samai radās aizdomas, ka tie nepavisam nav māsas pašas vārdi, bet gan labi apgūts Līama vārdu atkārtojums. Acīmredzot viņš bija radis likt māsai reaģēt uz katru viņa mājienu un prasību. Sama nošūpoja galvu. Un tomēr, zinot par Līamu to, ko nesen bija noskaidrojusi, Sama juta, ka viņai nevajadzētu iejaukties.

- Klau, labāk beigsim šo sarunu, - viņa beidzot noteica. - Mēģini daudz neraizēties par šorītu. Es centīšos to izlabot savā nākamajā slejā - uzvelt vainu pirmsmenstruāciju sindromam vai tamlīdzīgi, - viņa pajokoja.

- Nesaprotu, par ko es vispār domāju, Sama. Patiešām nespēju to saprast. Kuru es gribēju apmānīt, izlikdamās, ka varu uzdoties par tevi?

- Kā jau teicu, neraizējies, un mēs aprunāsimies vēlreiz, kad tu rīt atgriezīsies mājās. Tikmēr atslābinies un mēģini dabūt to visu ārā no prāta, labi?

- Labi, - īva nošņaukājās, pirms atvadīties un nolikt klausuli.

Sama mēģināja pievērsties tam, kā lai izkuļas laukā no šīs ķezas.

Taču, tā kā pulkstenis vēl bija tikai pusdeviņi, vispirms viņai vajadzēja pievērsties bērnu brokastu gatavošanai un Lilijas sapo-šanai uz skolu.

Patiešām dīvaini, viņa domāja, dodamās augšā, lai parūpētos par Maksu, cik viegli izrādījās piepildīt dienu. Sama allaž bija uzskatījusi, ka māsai, ja reiz viņa negāja uz darbu, atliek milzum daudz laika, lai iepirktos, skatītos televīziju, lasītu grāmatas un darītu visu, kas ienāk prātā, taču patiesībā nācās pabrīnīties, cik maz brīva laika viņai palika. Lai arī atšķirībā no Ivas radītā iespaida pa radio Sama pilnībā atbalstīja strādājošās mātes, viņas īsais uzturēšanās laiks šeit bija radījis viņā cieņu pret mājsaimniecēm, un sev par lielu pārsteigumu Sama secināja, ka ir gluži patīkami gatavot ēdienu bērniem vai iztīrīt māju no augšas līdz apakšai.

Tā bija tik milzīga atšķirība no virpuļa, kurā viņas dzīve bija ierauta Londonā - pusdienas, vakara viesības un sabiedriskā dzīve, kas gāja rokrokā ar Samas darbu un viņas dzīvi ar Dereku. Sama allaž bija domājusi, ka tieši tādu dzīvi patiesībā vēlas, taču nu tā viņai šķita gluži sekla un mazsvarīga. Un bija izrādījies ļoti noderīgi palūkoties uz visu no citas perspektīvas un salīdzināt savu dzīvi ar Ivas dzīvi, kuru Sama allaž bija uzskatījusi par visai provinciālu un nenozīmīgu.

Taču Ivas loma nepavisam nebija nenozīmīga. Viņas bērni bija lieliski: Lilija bija fantastiska, un, lai arī Makss, maigi izsakoties, sagādāja daudz bažu, rūpēšanās par viņiem un visu bērnu vajadzību apmierināšana sniedza milzu gandarījumu.

Skaidrs, ka Sama droši vien nebija pieredzējusi neko no bērnu sagādātajiem sarežģījumiem un atšķirībā no Ivas nebija spiesta tikt galā ar viņu patiesajām fobijām, slimībām vai slikto uzvedību, taču sev gluži neierastā kārtā viņa jau bija sākusi nopietni apsvērt, kā būtu, ja viņai būtu pašai savs bērns.

Dereks būtu sajūsmināts, iedomājoties, ka šīs dažas dienas Īrijā ir atstājušas uz Samu tādu iespaidu, viņa sāji nodomāja. Viņš justos ļoti šokēts, uzzinot, ka viņa visā nopietnībā apsver iespēju atteikties no savas slejas avīzē (lai gan pēc Ivas pirmītējiem izteikumiem varbūt viņai vairs neatliktu nekādas izvēles iespējas) un rakstīt pa grāmatai reizi divos gados, nevis vienā. Galu galā nemaz nebija pagājis tik ilgs laiks, kopš viņš mudināja Samu rīkoties tieši tā, vai ne?

Taču patiesībā viņai mazliet gribējās atvilkt elpu. Jā, Samai bija patikusi karjeras spožā puse, un viņa izbaudīja panākumus un atzinību, kas gāja rokrokā ar veiksmīgas sleju autores statusu, taču tajā pašā laikā viņa nepavisam nejutās laimīga par redaktora augošo ietekmi uz savu rakstu saturu un viņa ieteikto vēlamo toni. šie kliedzošie pārspīlējumi bija iegrūduši īvu nelaimē šajā pašā rītā, un tie pilnīgi droši nespētu labvēlīgi ietekmēt viņas karjeru ilgtermiņā.

Varbūt bija pienācis laiks nopietni padomāt, vai viņa ir gatava turpināt tādā garā, un vairāk pievērsties virzienam, kurā viņa patiešām gribēja pagriezt savu dzīvi. Dereks visu laiku bija vēlējies viņu par to pārliecināt, taču ironija slēpās apstāklī, ka, neskatoties uz savu augošo neziņu par nākotni, Samai kļuva aizvien grūtāk iztēloties Dereku kā daļu no šīs pašas nākotnes. Un, godīgi runājot, pie vainas nebija tikai šīs nedaudzās mājas darbiem un bērnu audzināšanai veltītās dienas, kas lika viņai pārdomāt savu dzīvi, vai ne? Ja Sama gribētu būt pilnīgi atklāta pret sevi, vai viņai nenāktos secināt, ka daudzas no šīm pārdomām ir cēlušās kaut kā cita dēļ? Vai, pareizāk sakot, kāda cita dēļ?

Nu Sama sirds dziļumos aptvēra, ka viņas šķietami straujā dzīves pārvērtēšana un nevēlēšanās precēties ar Dereku ir daudz mazāk saistīta ar uzturēšanos īvas mājā nekā ar piepešo aizraušanos ar Ronanu Freizeru. Kā gan Sama varēja domāt par precībām ar Dereku, ja cits vīrietis tik viegli spēja piesaistīt viņas uzmanību? Ja viņa spēja lolot tik spēcīgas jūtas pret kādu, kurš, visticamāk, nekad uz tām neatbildēs? Tam vajadzēja liecināt, ka Samai ir jāsaprot, kādas ir viņas patiesās jūtas pret Dereku, vai ne?

Tādā gadījumā viņai vajadzēja būt godīgai pret Dereku un darīt zināmu reizi par visām reizēm, ka viņiem nav ne mazāko nākotnes izredžu, kaut arī Sama viņu mīlēja. Kā lai būtu, zinot, ko viņa šobrīd jūt? Un, godīgi sakot, viņš bija pelnījis kaut ko labāku - kādu, kas viņu mīlētu pilnīgi un galīgi un kurai nevarētu tik viegli sagrozīt galvu kā Samai. Viņa nopūtās, samulsusi par to visu. Kurš gan būtu varējis iedomāties, ka vienkārša nedējas nogale tik daudz ko mainīs viņas dzīvē? Tikšanās ar Ronanu bija likusi zaudēt pamatu zem kājām, izgaisinot visu, ko viņa domājās zinām un gribam. Un mulsinošākais bija tas, ka, neskatoties uz Ronana milzīgo ietekmi uz Samu, viņas eksistence tam likās stipri vien vienaldzīga. Nē, viņš likās pilnībā un gluži taisnīgi pārņemts ar burvīgo Annu, savu bērnības draudzeni un pašreizējo līgavu. Vai gan Sama varēja sacensties ar ko tādu? Un galvenais - vai viņai bija tāds nolūks? Sama nebija par to pārliecināta. Viņa zināja tikai to, ka kopš mirkļa, kad bija viņu pirmoreiz ieraudzījusi, Ronans Freizers sajauca viņas dzīvi un domas neatšķetināmā murskulī.

20

.

17. Uzzināt pēdējai

Nākamajā pēcpusdienā Ivas sirds iepukstējās straujāk, kad skatienam beidzot pavērās dzimtā osta. Lai ari viņai sākotnēji bija paticis Londonas brauciens, tagad viņa jutās ļoti atvieglota par iespēju atgriezties atpakaļ. Ko gan viņa bija domājusi, tā aizbraukdama un piemērīdama sev Samas dzīvi? Tas bija neprāts! Un, lai ari tobrīd viss bija licies labākajā kārtībā, tagad īva skaidri zināja, ka patiesībā viņas vieta ir mājās pie bērniem un kopā ar Līamu.

Atrodoties Londonā, Ivai bija daudz laika padomāt par savu dzīvi un to, kurp tā virzās. Viņa bija pieņēmusi lēmumu - ļoti svarīgu lēmumu. Sākotnēji šo domu ierosināja Sama, un, tā kā īvai bija radusies iespēja to labi apdomāt, viņa vairs nesaskatīja iemeslu, kāpēc vajadzētu no tās atteikties.

Prāmis beidzot pietauvojās krastā, un viņa sajuta priecīgu satraukumu, dodamās cauri pasažieru terminālim un tālāk uz māju pusi.

Dīvainā kārtā īva jutās kā gluži cits cilvēks. Nu labi, viņa bija ieviesusi pamatīgu jucekli Samas dzīvē un jutās satriekta par to, taču māsa bija likusies pilnīgi pārliecināta, ka spēs visu nokārtot. īva bija rīkojusies muļķīgi, ļaudama Glorijai pierunāt sevi uz ko tādu, nemaz nerunājot par piesardzības zaudēšanu radio ēterā. Dievs vien zina, kādu putru Samai tagad nāksies izstrēbt, taču, ja paveiksies, gan māsa to izdarīs - par spīti viņas pašas lielajiem pūliņiem, īva saviebusies nodomāja. Bet, ja nu šis pārpratums bija devis ko labu, tad tas bija fakts, ka uzstāšanās radio lika īvai kārtīgi pārdomāt savu dzīvi un pašas neapmierinātību. Un īva zināja, ka lielākoties šo neapmierinātību izraisīja viens vienīgs apstāklis - gredzena trūkums pirkstā.

Drīz vien viņa bija atpakaļ savā mājā un, galvenais, atkal savas dārgās ģimenes klēpī.

- Sama, man tik ļoti žēl, ka es salaidu visu grīstē, - viņa atkal ierunājās, tik tikko paguvusi ienākt pa durvīm.

- Nerunā blēņas - gan mēs to nokārtosim, - Sama atbildēja, atgaiņādamās no māsas vārdiem. - Man tikai prieks, ka tev patika brīvdienas - nu, vismaz to lielākā daļa. - Viņa skumji uzsmaidīja īvai. - Kāds bija atpakaļceļš ar prāmi?

- Labs. Laimīgā kārtā jūra nebija pārlieku nemierīga.

- Es vēl aizvien nesaprotu, kāpēc tu negribēji lidot, īva. Tāds ceļojums aizņem tikai īsu laiku un...

- Man patiešām labāk patīk prāmis, - īva apgalvoja, apskaudama Maksu un piekļaudama viņu sev cieši klāt. Ak kungs, bija tik patīkami atkal būt mājās! - Tomēr man patika brīvdienas -līdz zināmam brīdim, - viņa novīpsnāja. - Un paldies, ka tu visu te pieskatīji. Vai tu ilgojies pēc mammītes? - īva apjautājās Maksām, kurš centās noraut viņas blūzes pogas.

- Skaidrs, ka viņi ilgojās, - Sama atbildēja, uzmezdama izteiksmīgu skatienu Lilijai, kura palīdzēja tantei savākt mantas pirms lidojuma uz mājām šajā pašā vakarā.

- Mēs briesmīgi ilgojāmies pēc tevis, mammu, - Lilija paklausīgi nočiepstēja. - Ļoti labi, ka tu esi atgriezusies.

- Nu, tētis arī drīz būs mājās, un tad mēs atkal būsim ģimene. Sama, vai Līams nav tev devis vēl kādu ziņu?

- Nē, pēdējais bija tas zvans, par kuru es tev stāstīju, - māsa stīvi atbildēja, un īvai radās aizdomas, ka Sama vēl aizvien nav mierā ar to, ka viņai nākamajā dienā jābrauc uz lidostu nakts vidū, lai sagaidītu Līamu. Lai gan parasti viņai pašai arī nepatika celties, šī reize būs savādāka.

Atlikušo pēcpusdienu māsas nopļāpāja, apmainīdamās savos iespaidos par pagājušo nedēļas nogali, līdz Samai beidzot bija pienācis laiks doties projām.

Tad, ap pulksten pieciem viņas sadzirdēja ārpusē atskanam mašīnas signāltauri.

- Tas ir tavs taksometrs, tante Sama, - sacīja Lilija, izkārdamās ārā pa logu un pamādama šoferim.

īva iepleta acis.

- Tu pasūtīji taksometru? Man likās, ka es aizvedīšu tevi uz lidostu.

- Nu nē - man nenāktu ne prātā tevi tā noslogot, - Sama apgalvoja. - Jo īpaši tāpēc, ka tev nāksies vēlreiz mērot visu to ceļu naktī, lai sagaidītu Līamu. Labi, es tad nu iešu. - Viņa savāca savas mantas un steidzās uz ārdurvīm, itin kā nespētu ne sagaidīt, kad varēs aizbraukt.

Nu labi, īva domāja, juzdamās mazliet samulsusi par māsas piepešo steigu. Droši vien Sama raizējās par tikšanos ar izdevējiem pēc atgriešanās Londonā. Pateicoties īvai, nabaga Samai nāksies gari un plaši skaidroties.

- Atā, tante Sama - mēs ilgosimies pēc tevis! - Lilija iesaucās un īvai par lielu pārsteigumu cieši apskāva tanti. Hmm, viņa nebija tik ļoti centusies, Ivai prombraucot!

- Es ari ilgošos pēc tevis, mīlulīt. - Sama atbildēja uz apskāvienu. - Tev vajadzēs drīzumā atbraukt uz Londonu ciemos pie manis.

Lilijas acis iemirdzējās.

- Labi!

- Atā, īva, un paldies par visu, - Sama noteica, apskaudama māsu. - Drīz tiksimies.

- Paliec sveika - cerams, ka nākamreiz mums izdosies pavadīt vairāk laika kopā.

- Noteikti. - Sama paņēma savu bagāžu un devās ārā pa durvīm uz gaidošā taksometra pusi.

- Ak, - īva noteica, tūlīt pat pazīdama mašīnu. - Nepamanīju, ka tas ir Ronana taksometrs.

- Viņš piedāvājās mani aizvest, kad ciemojos pie viņiem svētdien, - Sama kā atvainodamās noteica. - Viņš bija tas, kurš atveda mani no lidostas pagājušajā nedēļā, lai gan tobrīd es to vēl nezināju.

- Tiešām? - īva iesmējās par šo sagadīšanos un pamāja Rona-nam, kurš pacietīgi gaidīja savu pasažieri. - Uzmani viņu, labi? -īva viņam uzsauca, kamēr Sama iecēla mašīnā somu un tad apsēdās Ronanam līdzās priekšējā sēdeklī. Un tas bija dīvaini, taču, kad īva iegāja iekšā un aizvēra aiz sevis durvis, viņa iedomājās, ka Sama ir izskatījusies gandrīz vai samulsusi par šo piezīmi.

Ceturtdienas naktī, kā jau plānots, īva ar bērniem sagaidīja Lī-amu lidostā. Lilija bija nogurusi un niķīga, sēdēdama aizmugurē līdzās Maksam, taču laimīgā kārtā mazais gandrīz visu laiku nogulēja.

Ierodoties Līams bija pārguris pēc garā lidojuma, taču salīdzinoši labā formā, ņemot vērā vēlo stundu. Tomēr, tā kā bērniem nāca miegs, viņi ar īvu centās daudz nerunāt pa ceļam uz mājām.

Dienā, kad Līams bija kārtīgi izgulējies, lai uzveiktu laika starpības radīto nogurumu, Iva ar Lilijas un Maksa palīdzību nolēma klāt vaļā savu pārsteigumu.

- Līam, dārgais, tava tēja ar grauzdiņiem ir gatava! - viņa tam uzsauca, pirms atgriezties virtuvē, sirdij satraukumā strauji pukstot. Tad, acīm spulgojot, viņa pamāja Lilijai.

- Vai viņš ir pamodies? - meita apjautājās no savas vietas pie virtuves galda.

- Domāju gan, - īva nočukstēja. - Tagad nesaki neko, kad viņš nokāps lejā, labi?

Lilija sazvērnieciski ieķiķinājās un aizklāja muti ar plaukstu.

- Nespēju ne sagaidīt! Tā ir lieliska doma, mammu!

Pirmo reizi, kopš viņa bija pieņēmusi lēmumu un sākusi īstenot šo plānu, īva sajuta vieglu nervozitāti. Taču tas bija pilnīgi lieki - visam vajadzēja būt kārtībā, vai ne?

Pēc dažām minūtēm parādījās Līams, svaigi noskuvies un ticis pāri laika starpības izraisītajam nogurumam. Un, kad viņš ienāca virtuvē un ieraudzīja tajā valdošo ainu, viņa acis pārsteigumā iepletās.

- Ko tas...? Ko tas viss nozīmē? - viņš iejautājās, un viņa vaigi pietvīka, ieraugot krāsaino plakātu, kas karājās pie virtuves sienas tieši viņam pretī.

Lilija sasita plaukstas un pasmaidīja.

- Ko tu teiksi, tēt? - viņa ieķiķinājās.

Makss sēdēja savā augstajā krēsliņā, vienaldzīgs pret notiekošo, tomēr, sajuzdams satraukumu, sasita plaukstas un uzsmaidīja bezzobainu smaidu.

īva gaidpilni paraudzījās uz Līamu, piepeši prātodama, vai nav pieļāvusi lielu kļūdu.

Ļoti lielu kļūdu.

- Ko lai es...? Nezinu, ko lai saku... - Līams lūkojās no īvas uz bērniem un tad atkal uz lielo plakātu pie virtuves sienas, kas vēstīja:

Tēt, mēs tevi mīlam! Vai tu mūs precēsi? Ar mīlestību -1va, Lilija un Makss

- Saki jā, tēt! - Lilija skubināja, un viņas mazā sejiņa gaidās laistījās. - Saki jā, lai mēs varētu kļūt par īstu ģimeni!

īva piesarka.

- Tev tas nav jāizlemj tagad, - viņa aši noteica, apjēgdama, ka, iespējams, ir smagi pārrēķinājusies. Tā likās tik laba ideja, kad viņa par to domāja uz prāmja atceļā no Londonas, juzdamās pārliecināta, ka viņš atbildēs apstiprinoši. Bet nu...

- Labi, - Līams klusi noteica, un viņa pacēla galvu.

- Jā! - Lilija iesaucās, pieceldamās no krēsla un mezdamās uz priekšu, lai apskautu tēvu.

- Ko? - Iva apjautājās balsī, kas nebija skaļāka par čukstu.

- Ko tu teici?

- Es teicu jā, īva, - Līama balss skanēja maigi. - Es jūs precēšu

- jūs visus.

21

.

18. Uzzināt pēdējai

- Mums tas nav jādara, ja tu negribi.

Anna novērsās no sava attēla lielajā spogulī, lai palūkotos uz Ronanu, kurš sēdēja uz gultas.

- Ir gan - Lorīna nevar ne sagaidīt. - Pogādama blūzes pogas, viņa nopūtās. - Es zinu, ka Deniss var būt neciešams, taču negribu iegāzt Lorīnu. Katrā gadījumā varbūt būs gluži jautri.

Ronans savilka seju grimasē.

- Cilvēku bariņš, kas visādi izrādās uz skatuves? Man neliekas, ka tur varētu sanākt kas jautrs.

Anna iecietīgi pasmaidīja. Bija piektdienas vakars, un Lorīna ar Denisu bija noorganizējuši biļetes visiem četriem uz izrādi Abbey Theatre. Tā kā viņi ar Ronanu nebija nekur gājuši kopā ar

laimīgo pāri kopš viņu saderināšanās, Anna negribēja iegāzt draudzeni. Taču, tā kā Lorīna nekad nebija izrādījusi lielu interesi par teātri, Anna sprieda, ka šo izklaides veidu, visticamāk, uzspiedis Deniss. Anna nebūtu izvēlējusies ko tādu un labi zināja, ka Ronans ne tik, taču viņa sprieda, ka nenāktu par ļaunu izmēģināt ko jaunu.

Diemžēl Ronans tādu entuziasmu neizrādīja.

- Nu labi, mēs zinām, ka vienīgie teātri, kas tevi interesē, ir tie ar kokakolu, popkornu un Harisonu Fordu, - viņa jokoja, pieliekdama galvu, lai sastiprinātu zelta ķēdīti, kuru Ronans viņai bija uzdāvinājis Ziemassvētkos. Viņa pacēla galvu. - Taču drāma var būt...

Anna aprāvās, jo piepeši telpa sāka griezties un acu priekšā parādījās lēkājošas baltas zvaigznītes. Tad, ātri satvērusi tualetes galdiņa malu, lai pieturētos, viņa pielieca galvu un cerēja, ka nelabums pāries.

- Ei, kas tev notika? - Ronans pielēca no gultas un iejautājās raižpilnā balsī. Aplicis roku draudzenei ap pleciem, viņš uzmanīgi vadīja Annu uz gultas pusi. - Tā, apsēdies.

- Man nekas nekaiš - tas bija tikai īss vājuma brīdis, - Anna noteica, galvai vēl aizvien griežoties. - Es tikai pārāk strauji pacēlu galvu...

Pie joda, viņai nepavisam nebija vajadzīgs, lai Ronans kaut ko pamanītu un tad saliktu kopā divi un divi.

- Tu pusdienās gandrīz neko neēdi, un tas nemaz neizskatās pēc tevis. Vai esi pārliecināta, ka negrasies saslimt, dārgā?

Annas kuņģis sarāvās.

- Nē, viss kārtībā, patiešām.

- Varbūt mums tomēr vajadzētu atcelt šīvakara gājienu, - Ronans turpināja. - Mēs varam piezvanīt Lorīnai un pateikt, ka tu nejūties labi. Gan viņa sapratīs.

- Nē, patiešām, Ronan, man nekas nekaiš, tas bija tikai piepešs asiņu pieplūdums galvai. - Tā kā nelabums bija nozudis, Anna pacēla acis un izmocīja vārgu smaidu. - Patiešām.

- Nu, paldies dievam, tavi vaigi vismaz šķiet atguvuši krāsu, -Ronans noteica, viegli pieskardamies viņas sejai. - Pirms brīža tu biji bāla kā palags.

Anna piecēlās un centās izrādīt, ka turpina gatavoties vakaram, lai gan viņas vēderā viss vēl turpināja griezties.

- Redzi, viss ir kārtībā. Un tagad iesim. Nevajadzētu likt viņiem gaidīt.

- Nu, ja tu esi pilnīgi pārliecināta, - Ronans beigu beigās padevās. - Tu zini, cik ļoti es gaidīju šo vakaru, tāpēc būtu kauns un negods palaist to garām. - Viņa acis šķelmīgi iezibējās, un, tā kā tonis atkal bija kļuvis bezrūpīgs, Anna saprata, ka ir izsprukusi cauri sveikā.

Šoreiz.

Viņi bija norunājuši iedzert ar Lorīnu un Denisu pa glāzītei pirms izrādes kādā vīna bārā, kurā Anna vēl ne reizes nebija spērusi kāju, taču zināja, ka tas tiek uzskatīts par modīgu un ļoti pretenciozu. Acīmredzot arī tā bija Denisa izvēle, viņa novīpsnāja, abiem ar Ronanu dodoties tur iekšā.

Tādai vietai, kas pasludināta par “obligāti apmeklējamu", bārs bija pārsteidzoši tukšs, un viņi ātri vien saprata, ka otrs pāris vēl nav ieradies.

- Ko tu dzersi? - Ronans apjautājās, abiem dodoties uz bāra letes pusi. - Varbūt kādu no tiem šikajiem kokteiļiem? - Viņš ielūkojās dzērienu kartē un, ieraugot cenas, ieplēta acis un ātri vien nolika to atpakaļ uz letes. - Vai varbūt nē.

- Domāju, ka man pietiks ar minerālūdeni, paldies. - Anna centās runāt nepiespiesti.

- Ko? Vai tu esi pārliecināta, ka jūties labi?

Viņa novaibstījās.

- Mans kuņģis liekas mazliet jutīgs. Neraizējies, - viņa piebilda, kad Ronans savilka seju pārmērīgi bažīgā un, kā Annai likās, varbūt par aizdomīgā grimasē. - Vēlāk dzeršu to pašu, ko parasti. Lai vai kā, man likās, ka tu priecāsies, ņemot vērā šejienes cenas. - Viņa pa jokam iedunkāja Ronana apakšdelmu, cerēdama saglabāt nepiespiesto noskaņu un klusībā lūgdamās, kaut nu viņš nepievērstu tam lielu uzmanību. Patiesībā viņai vajadzēja pasūtīt savu parasto degvīnu ar kolu un lēnītēm to malkot, nevis šādā veidā pievērst sev uzmanību.

- Tev taisnība - man vajadzēja pateikties savai laimīgajai zvaigznei, ka man ir tāda jauka, prātīga un saprotoša līgava kā tu, nevis kāda no tām vīnu sūcošajām ballīšu meitenēm.

Pasmaidīdams viņš pagriezās pret bārmeni, un Anna jau kuro reizi klusībā pateicās dievam, ka ir nosprukusi no āķa. Viņai vajadzēja rīkoties piesardzīgāk. Vēl daži tādi incidenti kā pirmītējais vājuma brīdis, un Ronans sāks kaut ko nojaust. Anna to nevēlējās, kamēr viņai nebūs radusies iespēja izdomāt, ko tagad iesākt. Viņai bija vajadzīgs vēl kāds laiks.

- Kā tā - jūs nepasniedzat Guinness alu? - Ronana neticīgais tonis atkal atsauca Annu tagadnē. - Kurš īru krogs tad nepasniedz Guinness alu?

- Ser, šis nav īru krogs, - bārmenis paskaidroja, runādams izteikti neīriskā manierē, bet ar tādu pieskaņu, kas skaidri liecināja - viņš ir ilgi nopūlējies tikt vaļā no sava akcenta. - Mēs esam amerikāņu stila vīna un kokteiļu bārs, tāpēc...

- Nu, Ņujorkā arī var dabūt Guinness alu, un tas ir sasodītā Atlantijas okeāna otrā pusē! - Ronans bija šausmās. - Un, pat ja pie viņiem to nevar dabūt, viņiem vismaz ir kāds pieklājīgs attaisnojums, kamēr šī vieta atrodas tikai dažu jardu attālumā no Sentdžeimsgeitas! - Viņš pagriezās un neticīgi uzlūkoja Annu. -Vai tu spēj tam noticēt?

- Tas ir briesmīgi. - Viņa iekoda lūpā, cenzdamās noslēpt savu uzjautrinājumu. Ronanu reti kas spēja izsist no sliedēm, bet pasakiet vien vīrietim, ka viņš nevar dabūt savu alus pinti, un jūs ieraudzīsiet viņu gluži citādā gaismā.

- Ser, man ļoti žēl, taču esmu pārliecināts, ka jūs spēsiet atrast piemērotu alternatīvu mūsu dzērienu kartē. - Bārmenis nevēlējās sīkāk iedziļināties jautājumā par to, cik tuvu bārs patiesībā atrodas Guinness alus darītavai.

- Kā tad, esmu pārliecināts, ka ūdeņains aveņu šerbets garšos tikpat labi kā tumšais alus! - Ronans sarkastiski noteica, pabīdīdams dzērienu karti tālāk un nepatikā pašūpodams galvu. - Nu labi, tad lai būtu divas glāzes ūdens. Vai varbūt arī tas jums šķiet pārāk īriski?

- Mūsu ūdens nāk no Francijas, ser. Vai vēlaties gāzēto, negāzēto vai ar kādu garšu?

To izdzirdot, Ronans saknieba lūpas un Anna saprata, ka viņš ir tuvu kritiskajai robežai. Viņa apspieda kārtējo smaidu.

- Hei, vecie, nestāstiet, ka esat sākuši bez mums! - šajā brīdī kā no zila gaisa viņiem līdzās pie bāra materializējās Deniss un Lorīna. - Kā iet, vecīt? - Deniss apvaicājās, spēcīgi uzplādams Ronanam pa muguru, tā ka viņa lūpas savilkās vēl ciešāk.

- Piedod, ka nokavējāmies, Anna - jācer, ka jums nenācās mūs gaidīt pārāk ilgi, - Lorīna atvainodamās noteica, kamēr Deniss pamāja bārmenim. - Ei, draudziņ, iešķieb man un manam draugam pa pudelei Budweiser, labi? - viņš noplātījās. - Un meitenēm pa Buck's Fizz.

- Tūlīt, ser. - Acīmredzami juzdamies daudz labāk, saskaroties ar Denisa Māstersona tipa klientu, bārmenis paklausīgi devās sagatavot dzeramos.

- Superīga vietiņa, ne? - Uzgriezis muguru bāram, Deniss iz-riesa krūtis un nopētīja apkārtējo telpu. - Domāju, ka šis ir labākais bārs pilsētā.

- Šausmīgi fantastisks, - Ronans atbildēja caur sakostiem zobiem.

Neskatoties uz aktieru pūliņiem, izrāde bija neglābjami garlaicīga, un pirmā cēliena beigās Anna jau nožēloja, ka ir uzstājusi un atvilkusi Ronanu sev līdzi. Nabadziņš, nepietika ar to, ka viņam nācās iztikt bez sava iemīļotā alus kausa, un tagad vēl arī šis.

- Apsolu, ka es tev to atlīdzināšu, - viņa noteica, pavadīdama Ronanu ārā, kad viņš starpbrīdī devās uzsmēķēt un ieelpot svaigu gaisu. Tas izskatījās slikti, jo Ronans atmeta smēķēšanu pirms trijiem gadiem.

- Tas atgādina zobu sāpes, Anna, - Ronans noteica, alkatīgi sūkdams savu cigareti. - Kāpēc viņi nevarētu ķerties vērsim pie ragiem tā vietā, lai pūstu un elstu par niekiem? Zvēru pie Dieva, es vairs nekad nesūrošos par "īstendiešu" pusstundu. Salīdzinājumā ar šo nomācošo padarīšanu tā ir īsta komēdija!

Anna apspieda smieklus.

- Jā, kā tad, - viņš noteica, - smejies vien, kamēr vari. Tu vairs nesmiesies, kad es tevi nākamreiz aizvedīšu uz Vaithārtleinu.

Anna aši mainīja sejas izteiksmi.

- Nekā nebija, neviens neko tādu nav pelnījis!

Ronans, mūžīgais Tottenham Hotspurs fans, bija sezonas abonementa īpašnieks komandas mītnes pilsētā, un vienmēr centās piedabūt Annu pavadīt viņu uz daudzajām spēlēm, kuras pats apmeklēja. Taču Annai skatīties futbolu nozīmēja to pašu, ko vērot, kā izžūst krāsa, un neatkarīgi no tā, cik ļoti viņas līgavainis slavēja tā labās īpašības, viņa gluži vienkārši nebija pierunājama.

- Paklau, atvainosimies abiem pārējiem un iesim mājās, - viņa sacīja. - Es pateikšu Lorīnai, ka nejūtos labi. Viņa tik un tā brīnījās, kāpēc es pirmīt neizdzēru savu glāzi, tā ka...

- Es nejūtos pārsteigts - dievs vien zina, kādu ķīmiju viņi tur sagāž tajos kokteiļos. Tas nevarēja tev garšot. Un nemaz neapspriedīsim to dzēriena parodiju, ko tas cilvēks uzspieda man...

- Var droši apgalvot, ka tu nemainītu veco labo īru Guinness alu pret kaut kādu amerikāņu brūvējumu, vai ne?

Ronans viņai veltīja šķību smaidu un nodzēsa cigareti, uzminot tai ar kāju.

- Vari likt galvu ķīlā.

- Sveika, Anna.

Anna strauji palūkojās uz runātāju - vīrieti, kurš nupat bija iznācis pa teātra durvīm un šobrīd stāvēja tieši līdzās viņiem. Un, kad viņa saprata, kas ir šis vīrietis, viņas kuņģis pārvietojās uz kāju pirkstgaliem. Ak, nē!

- Sveiks, kā iet? - viņa izstomīja, domādama, ka šis nu gan ir pēdējais cilvēks, kuru viņa te cerētu ieraudzīt. Vai arī vēlētos ieraudzīt.

- Paldies, labi. Vai esi atnākusi uz izrādi? - viņš nevērīgi apjautājās, un Anna ieurbās viņā ar skatienu, neprātīgi cerēdama, ka viņš izlasīs brīdinājumu viņas acīs. - Tā ir fantastiska, vai ne?

- Brīnišķīga, - Ronans visā nopietnībā iejaucās, domādams, ka otrs vīrietis cenšas bārstīt asprātības. - Es patiešām nevaru ne sagaidīt, kad varēšu apsēsties savā vietā un uzzināt, kas īsti notiks. Ja paveiksies, tad mocības beigsies ātrāk, nevis vēlāk.

Tad abi vīrieši nopētīja viens otru klusējot, un Ronans uzsvērti palūkojās uz Annu, acīmredzot gaidīdams, kad tiks iepazīstināts.

Taču Anna, vēl aizvien piekalta pie zemes samulsuma un nervozitātes dēļ, nespēja atrast pareizos vārdus.

Beigu beigās otrs vīrietis viņu apsteidza.

- Es esmu Kriss, - viņš sacīja, pastiepdams Ronanam plaukstu. - Kā iet?

- Ak, piedošanu. - Anna beidzot attapās pēc sava sastinguma. - Tas ir Ronans, - viņa sacīja un tad visai uzsvērti piebilda: - Mans līgavainis.

- Ļoti priecājos iepazīties, Ronan, - Kriss atbildēja ar siltu smaidu.

Pēc tam nāca vēl viens saspringts klusuma brīdis, kamēr Ronans gluži dabiskā kārtā gaidīja, lai Anna paskaidrotu, kas ir šis otrs vīrietis un kā Anna viņu pazīst.

- Esmu draugu draugs, - Kriss atkal nāca palīgā, pamezdams sānisku skatienu uz Annu, kura, aptvērusi, ka ir aizturējusi elpu, beidzot atļāvās izelpot.

- Jā, - viņa noteica, cenzdamās atbrīvoties no šī dīvainā stāvokļa. Viņai nebija, par ko raizēties - skaidrs, ka viņš neko neteiks. Tas nebija viņa garā, nemaz nerunājot par to, ka tāda rīcība būtu pilnīgi nepiedienīga un jo īpaši šeit. Taču uzskriet viņam virsū tieši šeit un tagad... No otras puses, šī piederēja pie tām vietām, kurās viņš mēdza apgrozīties, vai ne? Kaut kas māksliniecisks un ļoti dārgs - vārdu sakot, tāda vieta, kurā neviens nemeklētu viņu vai Ronanu. Sasodītais Deniss Māstersons, kurš šovakar bija atvilcis viņus uz teātri! Un sasodītais Ronans, kurš iznāca ārā uzpīpēt. Ja viņš būtu palicis iekšā, varbūt tā arī nebūtu saskrējušies ar Krišu un Anna neizjustu tādu paniku kā šobrīd. Kriss ar Ronanu turpināja pļāpāt un gausties par faktu, ka viņiem nākas iziet ārpusē, lai uzpīpētu - teātrī smēķēšana nebija atļauta.

- Drīz to aizliegs visur, - Ronans noteica. - Šī valsts šā vai tā deģenerējas, un drīz mums nepaliks vairs nekāda prieka. Runājot par krogiem, tev būtu vajadzējis redzēt to ūķi, kur mēs šovakar bijām - tā nu gan bija viena smieklīga vieta, vai ne, Anna? -Tad viņš sāka pārstāstīt Krišam notikumus par tā arī nedabūto Guinness pinti. Otrs vīrietis izrādīja dzīvu interesi un, kā Annai šķita, uzjautrinājumu. - Ja tā turpināsies, mēs būsim nopietnā ķezā, - Ronans noslēdza savu stāstījumu, nosodoši pašūpodams galvu.

- Neizskatās pārāk koši, - Kriss noteica, piekrītoši pamādams. Tad viņš ielūkojās pulkstenī. - Laikam vajadzēs doties atpakaļ uz zāli - nākamais cēlies drīz sāksies. - Viņš pievērsa savu skatienu Annai, kura visiem spēkiem centās izvairīties no acu kontakta. - Bija patīkami tevi satikt - un arī Ronanu, ļoti priecājos iepazīties.

- Es tāpat. - Ronans nodzēsa savu otro šīvakara cigareti, kamēr otrs vīrietis iegāja atpakaļ ēkā.

Taču neatkarīgi no tā, luga bija draņķīga vai nē, vismazāk Annai gribējās turpināt skatīties izrādi.

- Ronan, es patiešām domāju, ka mums vajadzētu doties projām, - viņa sacīja. - Visas mantas ir mums līdzi, es piezvanīšu Lorīnai no rīta un pateikšu, ka biju iegājusi iekšā, lai atvadītos, taču nevarēju viņu sameklēt. - Viņas balss izklausījās uzstājīgāka, nekā gribētos, taču Ronans, kurš priecājās par iespēju aizmukt, šķita to nemanām.

- Ar mieru, - viņš noteica, sabāzdams rokas jakas kabatās. - Tu esi pārliecināta, ka negribi viņai to pateikt, pirms aizej?

- Pilnīgi pārliecināta. - Šajā brīdī Annai vairāk par visu gribējās tikt prom no teātra, prom no jebkuras vietas, kur pastāvēja iespēja vēlreiz uzskriet virsū Krišam.

Kad viņi plecu pie pleca devās uz tuvējo autobusu pieturu, Ronans sāniski uzlūkoja Annu.

- Tas Kriss likās gluži patīkams puisis, - viņš noteica.

Annas ķermenis saspringa.

- Domāju gan, - viņa atbildēja, cenzdamās runāt nepiespiesti.

- Viņš teica, ka esot drauga draugs?

Anna pamāja.

-Jā.

- Kura drauga?

-Ko?

- Kura drauga draugs viņš ir? Kādam no skolas vai kādai no meitenēm - es gribu teikt, ka varbūt es viņu pazīstu? - Ronana tonis izklausījās tikpat nevērīgs kā vienmēr, taču Annai gandrīz vai bija bail atbildēt.

- Ak... viņam ir kaut kāds sakars ar skolu, viņš ir viens no inspektoriem. Pat ne draugs, patiesībā tikai paziņa. Godīgi sakot, es viņu nemaz tik labi nepazīstu. Esmu viņu satikusi tikai vienu vai divas reizes, tāpēc jūtos pārsteigta, ka viņš vispār mani pazina.

- Varbūt tu viņam patīc, - Ronans paķircinājās, aplikdams roku Annai ap pleciem un pievilkdams viņu ciešāk klāt pa ceļam uz autobusu pieturu. - Varbūt patiesais iemesls, kāpēc viņš izturējās tik draudzīgi, ir tāds, ka viņš gribēja tev iepatikties.

- Nerunā blēņas, Ronan! - Annas sirds lēkāja kā neprātīga. - Kā jau teicu - es viņu tikpat kā nepazīstu.

22

- Vai tu vēl aizvien lasi to grāmatu? - Brūka pacēla galvu un ieraudzīja Viļu, kurš iecietīgi smaidīja, stāvēdams mājas durvīs. Durvis bija atvērtas - tā tas bija ierasts omulīgajā mājiņā ar divām guļamistabām, kurā viņa bija dzīvojusi kopā ar māti, un Brūka šobrīd bija tā iedziļinājusies Annas pārdzīvojumos, ka nedzirdēja Viļa tuvošanos.

- Sveiks, - viņa noteica, strauji pabīdīdama lapas malā un ieskatīdamās uz kamīna malas noliktajā pulkstenī. - Biju pavisam aizmirsusi par laiku.

- Tu biji iebāzusi degunu tajās lapās jau tad, kad es aizgāju, -viņš ķircinājās, pieliekdamies, lai Brūku noskūpstītu. - Laikam gadījusies laba grāmata.

- Ir jau arī, - viņa neliekuļoti atbildēja.

Sižets nupat bija viņu patiešām aizrāvis, un Brūka vai mira nost aiz ziņkārības, gribēdama uzzināt, ko gan Anna cenšas noslēpt un kā klāsies nabaga īvai, kura bija bildinājusi to briesmīgo Līamu. Taču šobrīd viņa apņēmās par to nedomāt - tikai ne tagad, kad viens no viņas mīļākajiem cilvēkiem visā pasaulē atgriezies no komandējuma un vēlējās pavadīt laiku kopā ar viņu.

Brūka piecēlās un apskāva viņu.

- Kā gāja Honkongā? - viņa apjautājās, alkdama dzirdēt viņa atbildi.

Pēdējā nedēļas nogalē Vils bija viņai pavēstījis, ka došoties nedēļu garā izpriecas braucienā uz Honkongu, lai noskaidrotu pēdējās detaļas saistībā ar kādu Ķīnas eksporta darījumu, kurā bija iesaistīts viņa uzņēmums. Viņam vajadzēja apmesties Intercontinental viesnīcā Koulunā, taču, kad Brūka kādā vakarā piezvanīja uz viesnīcu, lai pajautātu Viļam kaut ko ikdienišķu, tomēr svarīgu, administrators teicās nezinām neko par viņa vai kāda cita uzņēmuma pārstāvja atrašanos viesnīcā.

Vils noguris pasmaidīja.

- Lieliski, ja neskaita to, ka viņi bija sajaukuši visas viesnīcas rezervācijas.

Brūka iekšēji uzelpoja.

Viņa nevēlējās atzīt, ka neuzticētos Viļam: viņa uzticējās, taču, ja viņš tik bieži devās projām, bija grūti neraizēties, jo īpaši tāpēc, ka šajā konkrētajā reizē viņš neatradās tur, kur bija teicies būt. Vai varbūt šis manuskripts bija atstājis uz viņu lielāku iespaidu, nekā viņa iedomājās. Līama slēpto gājienu dēļ viņa tagad bija sākusi piemērot to pašu olekti arī savām attiecībām.

- Beigās mēs nonācām kaut kādā pagrabā uz salas, no kurienes bija divreiz grūtāk kaut kur nokļūt, un... - Viņš aprāvās. - Lai paliek, tev nav jādzird par manām problēmām. Tās garlaikos tevi līdz asarām. Nu, un kā klājas tev? Vai tu ilgojies pēc manis?

- Skaidrs, ka ilgojos, - Brūka noteica, pievilkdama viņu ciešāk sev klāt. - Es vienmēr ilgojos pēc tevis, kad tu aizbrauc - tu to zini.

Vils viegli saspringa.

- Nu, tādā gadījumā tev droši vien nepatiks tas, ko es tagad teikšu.

Brūka pakāpās atpakaļ, un viņas seja izstiepās.

- Ko? Tikai nesaki man, ka tu atkal grasies izjaukt mūsu plānus, tāpat kā izjauci mūsu kopīgo braucienu Ziemassvētkos.

Nu labi, viņa nebija izjutusi lielu prieku par iespēju pavadīt Ziemassvētkus Kērnsā, taču tad vismaz būtu tos pavadījusi kopā ar Viļu, nevis viena pati sēdēdama mājās un skumdama, ka šogad svētki jānosvin bez mātes.

Viņa bija domājusi, ka pavadīs svētkus vismaz kopā ar Viļu, taču izrādījās, ka viņš pēdējā brīdī ir mainījis domas un nolēmis doties brīvdienās uz Kutu kopā ar draugiem. Brūka bija jutusies nikna un vairāk nekā mazliet aizvainota, ka viņš izlēmis doties uz Bāli bez viņas un piezvanījis tikai vienu reizi visas nedēļas laikā - Ziemassvētku vakarā. Skaidrs, ka kaimiņi nebija viņu pametuši, un, labāk par visiem zinādama, ka šī diena būs grūta, Beverlija uzaicināja Brūku pavadīt Ziemassvētkus kopā ar viņas ģimeni. Tas bija izrādījies patīkami, un vēlāk tajā pašā pēcpusdienā viņa paņēma vējdēli un satikās ar dažiem draugiem Manlijas pludmalē, lai kopīgi pasērfotu. Tomēr nekas nespēja izdzēst vilšanos par to, ka Vils ir viņu piekrāpis. Kas ar viņiem īsti notika? Kāpēc divdesmit astoņu gadu vecumā, būdams trīs gadus vecāks par Brūku, viņš dažkārt izturējās kā tāds nenobriedis lupata? Nebija nekāds brīnums, ka viņa tik ļoti identificējās ar Ivu no romāna.

- Piedod, Brūka, - viņš tagad sacīja. - Drīzumā ir gaidāms daudz garāks komandējums, kas izjauks mūsu nākamās nedēļas plānus. Viņi grib, lai es brauktu atpakaļ uz Eiropu - šoreiz uz trim nedēļām.

- Bet kāpēc tu esi tas, kuram vienmēr jābrauc? Vai uzņēmumā nestrādā arī citi cilvēki, kas varētu to uzņemties? - Brūka centās nerunāt pārāk gaudulīgā un kaprīzā tonī, taču tur nekas nebija līdzams. Pēc izdevniecībai veiksmīga gada "Horizonts" bija noorganizējis darbinieku pasākumu "Aisbergā" - supermodemā bārā un restorānā, kas atradās klintīs ar brīnišķīgu skatu uz pludmali, un tas bija paredzēts nākamās nedēļas nogalē. Dzīvesbiedri un draugi arī bija aicināti, un Brūkai patiešām gribējās, lai Vils piedalītos - jo īpaši tāpēc, ka viņi reti satikās ar viņas draugiem un pavadīja lielāko daļu laika Viļa draugu lokā. Došanās uz "Aisbergu" bija milzīga izprieca: ēdiens lielisks, turklāt tā bija viena no šikākajām Sidnejas izpriecu vietām atšķirībā no tiem ūķiem, kuros viņi ar Viļu parasti apgrozījās. Nez kāda iemesla dēļ viņam nepatika doties uz pilsētu, un viņš deva priekšroku Manlijas vietējiem naktsklubiem. No otras puses, īriem taču patika vietējie krodziņi, un atšķirībā no vairuma Brūkas kolēģu no izdevniecības Vils nebija īpaši aizrāvies ar Sidnejas šiko naktsdzīvi. Taču, ja Bruka parasti centās būt piekāpīga attiecībās ar Viļu, tēlodama pacietīgo un nepretenciozo draudzeni, tad šobrīd tas viņai nebija neko daudz devis.

Viļa glītā seja nepauda nekādas emocijas.

- Tam jābūt man. Es vienojos par šo darījumu no paša sākuma, un, ja es to nedarīšu, tas var izgāzties. Man patiešām likās, ka tu sapratīsi.

Brūka nopūtās un atslīga atpakaļ uz dīvāna.

- Labi.

- Nu beidz, Brūka, neizturies tā!

- Un kā tu gribi, lai es izturētos? Pēdējā laikā es tevi vispār vairs neredzu. Tu nepārtraukti esi ārpus valsts. Ikviens nodomātu, ka tu... - Viņa papurināja galvu, aizgaiņādama prātā ienākušo domu. Vils viņu mīlēja un nedarītu neko tādu, lai viņu piemānītu.

Vai tiešām?

Ak, tas ir neprāts, Brūka domāja, šī grāmata patiešām vedināja viņu uz nepareizajām domām, ar visiem tiem noslēpumiem, kurus tēli nevēlējās atklāt cits citam.

- Piedod, - viņa sacīja Viļam. - Nesaprotu, kas ar mani pēdējā laikā notiek. Neņem galvā - skaidrs, ka tev jābrauc uz Eiropu.

Viņš apsēdās Brukai līdzās un pievilka viņu sev cieši klāt.

- Es tev to kompensēšu, kad atgriezīšos, apsolu, - viņš sacīja. Un tad, mēģinādams Brūku uzmundrināt, viņš sāka bez žēlastības viņu kutināt.

Bruka caur smiekliem iespiedzās un izlocījās no viņa rokām. Ak, viņai patiešām nevajadzēja izturēties tik bargi pret Viļu. Paskat tik, viņi taču lieliski sapratās. Nu un tad, ka viņš neatstāja novārtā savu karjeru? Viņa taču darīja to pašu, vai ne? Un patiesi, vai nebūtu daudz ļaunāk, ja Vils būtu kāds slinks stulbenis, kurš neinteresētos ne par vienu citu, tikai par sevi?

Vils pilnīgi noteikti tāds nebija, Brūka priecīgi nodomāja, apvīdama rokas viņam ap kaklu un alkatīgi noskūpstīdama uz lūpām.

- Nedomāju, ka spēšu to izturēt vēl ilgāk!

Tūkstošiem jūdžu attālumā Dublinā "Uzzināt pēdējai" nosūtītājas sāka zaudēt pacietību.

- Ir pagājušas vairākas nedēļas - jādomā, ka viņai bija pietiekoši daudz laika, lai to izlasītu. Un, ja viņa ir izlasījusi, kāpēc nav sazinājusies? Kāpēc nav atsūtījusi elektroniskā pasta vēstuli? Viņai taču ir adrese, vai ne?

- Nomierinies - esmu pārliecināta, ka drīzumā saņemsim no viņas ziņu, - autore sacīja, cenzdamās nomierināt savu sabiedroto, lai gan viņa pati arī jutās noraizējusies par to, kāpēc Brūka Reinoldsa vēl nav devusi nekādu ziņu. Lai arī tas prasīja laiku, viņa tagad bažījās, vai tikai abas nav izspēlējušas savas kārtis pilnīgi nepareizi.

Vai varēja būt, ka viņa nav aprakstījusi situāciju pietiekoši skaidri - tik skaidri, lai Brūka varētu izdarīt vajadzīgo secinājumu?

Nu labi, viņas visu laiku bija apzinājušās, ka manuskripta iesūtīšana bija visai riskants gājiens, no kura nekas varēja ari neiznākt, un tomēr tā likās vienīgā reālā mērķa sasniegšanas iespēja. Jo īpaši tāpēc, ka viņas bija atradušas drošu ceļu, kā Brū-kai to nogādāt. Un, rakstot stāstu, viņa bija cerējusi noraidīt savu ziņu, neliekot otrai sievietei saausīties pārāk ātri. Tas bija ļoti svarīgi.

Bet varbūt viņa bija rīkojusies pārāk piesardzīgi, atklājot notikušo - tik piesardzīgi, ka Brūka, pieradusi lasīt daudz iztēles bagātāku daiļliteratūru, bija palaidusi garām slēptos mājienus un zīmes? Lai gan tad beigās viņai nekas cits nebija atlicis, kā atmest visu piesardzību.

Bet ko tad, ja Brūka nebūs papūlējusies izlasīt visu grāmatu līdz galam un sākusi garlaikoties, tikusi līdz pusei? Tāda iespēja neapšaubāmi pastāvēja, un tā nebūtu pirmā reize, ka redaktors maina viedokli par manuskripta potenciālu.

Jā, spriedzes noturēšana nebija viegls uzdevums, bet ko citu viņa varēja iesākt? Viņai vajadzēja pamēģināt un uzrakstīt visu pēc iespējas reālāk, un, lai arī cilvēki bieži vien apgalvoja, ka patiesība ir neticamāka par izdomu, šajā gadījumā patiesība varbūt bija izrādījusies pārāk mulsinoša - vai vēl ļaunāk, pārāk neticama sievietei, kura dzīvoja Austrālijā. Ja iecerētais neizdosies, viņām nekas cits neatliks, kā ķerties pie rezerves plāna, kas viņai nemaz nelikās pievilcīgs.

Nē, nebija jēgas par to domāt: Brūkai vienkārši vajadzēja izlasīt līdz beigām. Citādi viss izrādīsies velti.

Tomēr viņa nevarēja dalīties šajās šaubās ar savu kompanjoni, kura jau tā bija saspringta un bažīga.

- Es gribu teikt - ja viņa ir izlasījusi līdz beigām, kāpēc neko nav teikusi? - Kompanjone staigāja pa istabu ar rūpestu māktu seju un satraukumu acīs. - Kāpēc viņa negrib uzzināt vairāk? Es noteikti būtu gribējusi.

- Paklau, kā jau teicu, ir iespējams, ka viņa vēl nav tikusi līdz galam, - autore mierināja. - Var gadīties, ka viņa iegrimusi darbā līdz ausīm un vēl nav paguvusi izlasīt.

Vai arī, un tas būtu visšausmīgākais, viņa būtu varējusi atdot manuskriptu kādam citam - varbūt kādai no "Horizonta" štata lasītājām, un tādā gadījumā viss būtu izgāzies, jo grāmata bija rakstīta tikai un vienīgi Brūkai. Neviens cits nespētu saskatīt paralēles un izprast to nozīmi.

Viņa nopūtās, nospriedusi, ka kompanjonei taisnība - viņām patiešām vajadzēja saņemt kādu ziņu līdz šim laikam. Izskatījās, ka lasīšana aizņem ļoti ilgu laiku - daudz ilgāku, nekā viņas bija gaidījušas. Varbūt bija pienācis īstais brīdis padomāt par rezerves plānu. Viņas jau pietiekoši ilgi atradās neziņā, un autore zināja, ka viena no abām nespēs to izturēt vēl ilgāk.

Brūkai Reinoldsai patiešām vajadzēja pabeigt šo manuskriptu, un visu iesaistīto personu dēļ viņai to vajadzēja izdarīt labi ātri.

23

.

19. Uzzināt pcdejai

Ceturtdienas rītā, pēc atgriešanās Londonā, Sama taisnā ceļā bija devusies pie sava avīzes redaktora, rēķinoties ar visai remdenu sagaidīšanu. Tomēr nē, tā vietā, lai liktu sīkajiem gariņiem gaidīt ārpusē pie sava kabineta, tā atvēsinot tiem galvu, kā viņš parasti darīja, Samai ierodoties birojā, avīzes redaktors praktiski izritināja viņas priekšā sarkano paklāju.

- Sama, ak tu, viltīgā lapsa, - Džailss noteica, pirms vēl viņa bija paguvusi atvērt muti, lai atvainotos par īvas katastrofālo uzstāšanos "Džeka Neitana šovā". Nākamajā dienā pēc raidījuma visas konkurējošās avīzes bija nopublicējušas stāstus par Samas "liekulību", un dažas no tām citējušas vismaz kādu rindkopu no Samas tā sauktās pārmetumu krusas Lielbritānijas strādājošajām sievietēm.

Tātad, lai ari bija sacēlusies zināma brēka, tā tomēr nebija atklāta konfrontācija, kādu viņa bija iztēlojusies. Atšķirībā no bun-gāšanas ar pirkstu kauliņiem, ko viņa sagaidīja no avīzes redaktora, kurš parasti atbalstīja, taču bieži vien pavērsa citādā aspektā viņas sleju tematus, tagad Džailss, šķiet, bija sajūsmā par Samas radīto jucekli.

- Visa šī publicitāte ir darījusi brīnumus ar mūsu tirāžu, - viņš noteica, kad Sama apsēdās viņam pretī.

- Tiešām? - Viņa jutās pārsteigta.

- Jā. - Džailss apsēdās savā krēslā. - Visi prāto, kas būs tavs nākamais uzbrukuma objekts.

- Džails, tas nemaz tā nav... tas viss bija viena liela kļūda... tā nebiju es...

- Skaidrs, ka tā nebiji tu - tas, ko tu parasti raksti, garlaiko mani līdz asarām. Piedod, - viņš strauji piebilda, pamanīdams Samas sejas izteiksmi, - taču visi tie sieviešu emancipācijas temati - es atbalstīšu tevi, un tu atbalsti mani... - Viņš izbolīja acis. - Godīgi runājot, Sama, tas garlaiko vairumu cilvēku. Mums patīk paskatīties, kā jūs, meitenes, pārmaiņas pēc vēršaties cita pret citu - cik reižu esmu tev lūdzis mēģināt mazliet sapurināties?

Sama atvēra muti, taču nespēja izteikt ne vārda.

- Tātad es gribu zināt, par ko būs nākamā sleja un kad varēšu to izlasīt?

Nu, Samas nākamā sleja, kuru viņa bija gandrīz pilnībā uzrakstījusi lidmašīnā pa ceļam uz Londonu, pilnībā apgāza "Dže-ka Neitana šovā" sacīto. Viņa bija grasījusies uzsākt cīņu un paskaidrot, ka ir tikusi ievilināta lamatās. Taču izskatījās, ka tam nebūs lemts notikt, ja vien Džailsam būs kāda teikšana.

- Kāpēc nākamais nevarētu būt atmaskojošs raksts par pirms-menstruāciju sindromu? - viņš ierosināja. - Un pēc tam tu varētu ķerties pie visām tām miera aizstāvēm, kuras protestē pret karu, un varbūt pēc tam...

- Džails, - Sama apņēmīgi iejaucās, nospriedusi, ka vajag viņam pateikt patiesību. Tas bija pēdējais piliens. Patiesībā viņa nebija grasījusies neko teikt šodien - vismaz tik ilgi, kamēr nebūs atvainojusies par radio raidījumu savā nākamajā slejā, taču nu izskatījās, ka Džailss negrasās to pieļaut. Un, klausoties viņā tagad - ja viņš vēlējās pataisīt Samu par tāda tipa žurnālisti, tas arī bija vajadzīgais attaisnojums. Viņa visā nopietnībā domāja par atteikšanos no slejas uz kādu laiku, taču ar savām runām par uzbrukšanu cilvēkiem Džailss bija pieņēmis lēmumu viņas vietā. Kas par daudz, tas par skādi!

- Kas ir? - Džailss sacīja.

- Citas slejas vairs nebūs.

- Ko tu ar to gribi teikt? - Džailss sarauca pieri. - Vai tu neesi to pabeigusi? Tu zini, kad ir termiņš, Sama!

- Piedod, man patika rakstīt avīzei šo dažu pēdējo gadu laikā, un paldies par iespēju pastrādāt šeit, bet... - Sama paraustīja plecus. - Es vairs nevēlos to darīt.

- Tu gribi teikt, ka atsakies no savas slejas? - Džailss neizskatījās tik apbēdināts, kā viņa bija paredzējusi. Neskatoties uz savu acīmredzamo prieku par Samas iegūto publicitāti, varbūt viņš arī bija meklējis ieganstu, lai atbrīvotos no viņas.

- Esmu pārliecināta - esmu par to domājusi jau kādu brīdi, jo vēlos veltīt vairāk laika saviem romāniem. Man ļoti žēl - ceru, ka nebūšu pametusi tevi nelaimē...

- Ak kungs, tu nu gan proti aiziet ar pompu, vai ne? Taču tas nekas, - viņš piebilda, atgaiņādamies no Samas atvainošanās. - Man jau likās, ka tu varētu kādā brīdī izstāties no spēles - tādi autori kā tu parasti tā dara: tiklīdz parādās kaut mazākā iespēja kaut ko izdot, tā jūs pazūdat. Un, ja tā, man gluži nejauši padomā ir kāds, kurš varētu tevi aizvietot - Moira Norta. Viņa ir aszo-baina haizivs un būs ideāli piemērota tādam uzdevumam.

Sama nespēja noticēt savām ausīm. Nemaz nejuzdamies satriekts par viņas aiziešanu, Džailss jau plānoja savu nākamo gājienu un bija tik ļoti aizņemts ar aizstājējas meklēšanu, ka nemaz nepievērsa uzmanību viņas atvadām. Tomēr viņa bija to izdarījusi - beidzot spērusi izšķirošo soli, un, lai arī Sama uzskatīja, ka rīkojusies pareizi, patiesībā to varēja pierādīt tikai laiks.

Tagad bija pirmdienas rīts tieši nedēļu pēc Ivas uzstāšanās BBC raidījumā, un Samai vajadzēja doties uz tikšanos izdevniecībā vienpadsmitos. Saceltais juceklis nu jau bija daudzmaz norimies, un avīzes pievērsušās citiem svarīgiem un skandaloziem jautājumiem, taču Sama vēl aizvien nebija īsti droša, ko gaidīt no Continental.

Dīvaini gan, kā dzīvē dažkārt viss nokārtojas, viņa tagad domāja, gatavodamās doties uz tikšanos. Viņa bija tik ilgi nopūlējusies, lai kļūtu par žurnālisti, ka gaidīja lielāku sarūgtinājumu, atsakoties no slejas.

Taču, protams, tagad viņai vajadzēja vairāk pievērsties savām grāmatām - bez šaubām, ja vien viņai te vēl būs saglabājušās karjeras iespējas, Sama novīpsnāja. Varbūt nevajadzēja steigties un uzteikt darbu avīzē... pastāvēja iespēja, ka viņai varētu noderēt kāds ienākumu avots, ja grāmatas vairs netiktu pirktas un lasītāji viņu masveidā pamestu intervijas rezultātā. Pastāvēja iespēja, ka izdevniecība viņu uzaicinājusi uz tikšanos, lai paziņotu tieši to. Tomēr, ja rakstnieces karjeru nāktos pamest, viņai katrā laikā paliktu iespēja mēģināt dabūt darbu kādā solīdākā avīzē vai pat sieviešu žurnālā - vienalga, kur, lai tikai nevajadzētu atkāpties no saviem principiem tā, kā to pieprasīja Mail. Lai vai kā, Samai atlika vienīgi gaidīt. Gandrīz uzreiz pēc īvas intervijas viņa bija piezvanījusi savai redaktorei no Īrijas, mēģinādama paskaidrot notikušo un cerēdama saglābt kaut ko no tā, kas vēl glābjams.

Gluži paredzamā kārtā Elizabete bija šausmās.

- Nu, mēs visi zinām, ka Glorija var kļūt par īstu dzinējsuni, ja runa ir par publicitātes nodrošināšanu, taču tas nu reiz ir par daudz. Es dzirdēju interviju, posdamās uz darbu, un man jāatzīst, ka jutos vairāk nekā mazliet samulsusi par to visu, Sama. Man likās, ka tas nemaz neizklausās pēc tevis. Un tagad izrādās, ka man bijusi taisnība.

Elizabete, kura pati bija strādājoša māmiņa, papildu samulsumam droši vien juta arī aizvainojumu, Sama nokaunējusies nodomāja.

- Es nemūžam nevienam tā nemestos virsū, - Sama viņai apgalvoja. Viņa nopūtās. - Tas patiešām ietekmēs manu auditoriju, vai ne?

- Varbūt jā, bet varbūt nē, - redaktore bija diplomātiski noteikusi un tad vienojusies ar Samu, ka viņa pēc iespējas ātrāk sarunās tikšanos izdevniecībā, lai apspriestu situāciju. - Mums nāksies nogaidīt un palūkoties, kas notiks.

Nu, Sama tagad domāja, apturēdama taksometru, kam vajadzēja viņu aizvest uz izdevniecību, pastāvēja iespēja, ka drīz viņa to uzzinās.

- Varbūt tā ir klišeja, - Elizabete paziņoja pēc kādas pusstundas, kad Sama bija ieradusies viņas kabinetā, - taču tā pilnīgi noteikti atbilst patiesībai. Patiešām, slikta publicitāte nemaz neeksistē. - Viņa pasmaidīja. - Tā kā laikrakstu tirāžas pieauga, pateicoties tavai intervijai, izskatās, ka tagad visi grib lasīt tavas grāmatas.

- Ko? Tu joko!

Lai kā arī būtu ar avīzi, kur konflikti allaž likās piesaistām lasītājus, Sama jutās patiesi pārsteigta par šo pavērsienu. Viņa bija baidījusies (un tajā pašā laikā sagatavojusies tam), ka viņas rakstnieces karjera varētu izrādīties pilnībā sabojāta. Taču nu bija noticis pretējais, un, kā apgalvoja Elizabete, cilvēki sākuši masveidā pirkt "Laimes zvaigzni", tā ka pēc intervijas grāmatas pārdošanas apjomi bija praktiski dubultojušies. Sama pārsteigumā pašūpoja galvu, kamēr izdevniecība turpināja uzskaitīt ietekmi, kādu viņas šķietami negatīvie izteikumi un tam sekojošā publicitāte atstājusi uz Samas reputāciju. Pārdošanas daļas direktors pavēstīja, ka viņiem pienāk tik daudz pasūtījumu no grāmatveikaliem, ka viņi tik tikko spēj tiem visiem piegādāt "Laimes zvaigzni". Izskatījās, ka Sama ir parādā Glorijai un vēl jo vairāk Ivai milzīgu pateicību par to, ka viņām nejauši bija izdevies nodrošināt gluži kosmiskus grāmatas pārdošanas apjomus.

- Šī ir lieliska izdevība nākamnedēļ nonākt bestselleru sarakstā, - Elizabete viņai beidzot paziņoja. - Un tas ir fantastiski, jo pārdošanas apjomi bija sākuši kristies kopš grāmatas iznākšanas. Tā ka labi pastrādāts.

- Bestselleru sarakstā! - Sama tik tikko spēja izrunāt šos vārdus.

- Jā, - Elizabete starojoši pasmaidīja. - Tā vien šķiet, ka Glorija galu galā būs izdarījusi tev pakalpojumu.

Pēc dažām stundām Sama atgriezās savā dzīvoklī, vēl aizvien lidodama kā pa mākoņiem.

Zinādama, ka īva noteikti būs noraizējusies līdz nabadzībai par savas rīcības ietekmi uz Samas karjeru, pēc atgriešanās viņa nolēma nekavējoties piezvanīt māsai, lai paziņotu jaunumus.

Taču, kad īva atsaucās, Samai tik tikko izdevās viņai pavēstīt jaunumus, kad māsa viņu pārsteidza ar savām ziņām.

- Tas ir brīnišķīgi, Sama! - īva jūsmoja. Tad viņa uz brīdi apklusa. - Nu, patiesībā man nevajadzētu neko teikt... taču pie joda, es nespēju to vairs noturēt pie sevis! - viņa turpināja, balsij no prieka drebot. - Sama, es esmu saderinājusies!

Vada otrā galā Sama nebija droša, vai ir sadzirdējusi pareizi.

- Kas ar tevi noticis?

- Esmu saderinājusies! - Iva priecīgi atkārtoja. - Uzklausīju tavu padomu un bildināju Līamu - un viņš piekrita! Mēs nebijām plānojuši nevienam teikt, kamēr nebūsim šonedēļ tikuši pie gredzeniem, taču lai nu iet - tagad tu zini!

Samas sirds nodrebēja. Ak kungs, kāpēc viņa bija izteikusi tik muļķīgu ierosinājumu?

Taču, bez šaubām, tobrīd viņa vēl nebija noklausījusies Līama sarunu ar Trišu un dzirdējusi, kā viņš atzīstas, ka nejūtas laimīgs, un - paga, kāpēc tad viņš bija piekritis precēties, ja nejutās laimīgs? Ko viņš īsti bija iecerējis? Tagad Sama bija pavisam samulsusi.

- Sama? Vai tu tur vēl esi? - Ivas nedrošais tonis atsauca viņu atpakaļ tagadnē.

- Jā, jā - es tikai... oho, Iva, tas ir milzīgs pārsteigums! - Sama centās piešķirt balsij entuziasma pieskaņu. Ivai tas bija ļoti svarīgi - māsa to bija gribējusi gandrīz visu mūžu, un Sama nevēlējās viņai sabojāt šo brīdi. - Tie ir fantastiski jaunumi, apsveicu!

- Es zinu, vai tas nav vienreizēji? Tev izrādījās taisnība. Nespēju saprast, kāpēc neesmu to izdarījusi jau sen. Un bērni ir sajūsmā par gaidāmajām kāzām. Nu, pareizāk sakot, Lilija, jo Makss to īsti nesaprot, bet...

Kamēr Iva turpināja pļāpāt ar jūdzes ātrumu minūtē, Sama centās sakopot domas.

- Bet kad tad tas notika? - viņa apjautājās. Sama atradās Londonā labi ja divas dienas. Kas bija pamudinājis īvu izteikt šo priekšlikumu praktiski no zila gaisa?

- Nu, patiesībā tas viss bija tikai tavā iespaidā, - sacīja Iva. - Kamēr es biju Londonā un tu atradies šeit, es sāku domāt, cik muļķīga un bezjēdzīga ir tāda gaidīšana, kamēr viņš bildinās mani. Nezinu, Sama - man šķiet, es sapratu, cik ļoti svarīga ir mana ģimene un cik svarīgi, lai tā būtu īsta ģimene. Tāpēc atpakaļceļā uz prāmja es pieņēmu lēmumu. Apņēmos bildināt viņu. Ko citu viņš varēja pateikt, atskaitot "jā" vai "nē"? Un es jutos visai pārliecināta, ka viņš neteiks "nē" - galu galā mēs viņu bildinājām visi trīs un...

- Jūs visi trīs?

- Jā. - īva sāka skaidrot, kā Lilija bija palīdzējusi sameistarot plakātu ar aicinājumu Līamam "precēt mūs", un Sama juta, kā viņas sirds nošļūk papēžos. Ak kungs! Nebija nekāds brīnums, ka Līams atbildēja ar jāvārdu - kā gan viņš spētu atteikties šādos apstākļos? Taču nē, varbūt viņa visu pārmērīgi analizēja pēc tā, ko bija uzzinājusi vai vismaz domājās esam uzzinājusi. Varbūt Līams teica jāvārdu tāpēc, ka bija patiesi laimīgs par iespēju apprecēt īvu.

Taču, lai kā viņa centās sev iestāstīt pretējo, dziļi sirdī Sama juta, ka tā nebūt nav un ka tas, ko īva uzskatīja par labāko dzīvē, patiesībā var izvērsties par viņas ļaunāko murgu.

- Tā ka paklau, es zinu, ka tu droši vien esi ļoti aizņemta ar visu, kas šobrīd notiek, un es pilnībā sapratīšu, ja tu nevarēsi, bet mums tas ir svarīgs notikums, tāpēc mēs rīkojam tādu kā ballīti, lai to nosvinētu. - Iva centās runāt nevērīgi, taču prieks viņas balsī bija nepārprotams. - Nekā liela - tikai draugi un ģimenes locekļi, un mēs ceram to sarīkot nākamajā nedēļas nogalē. Ko tu par to teiksi?

Nu jā, Sama bija aizņemta, taču viņas dzīvē viss bija nokārtojies - daudz labāk par gaidīto, spriežot pēc izdevēju šorīt teiktā. Un, lai arī viņa cerēja pēc iespējas ātrāk atrisināt situāciju ar De-reku un atzīties viņam, ka pašķiršanās būs pastāvīga, viņa to nevarēja izdarīt pirms Dereka atgriešanās no komandējuma nākamajā nedēļā.

Tāpēc nez vai viņai vajadzētu atteikties no līdzdalības Ivas ballītē, vai ne? Galu galā jaunākā māsa bija tik lielā sajūsmā par savu saderināšanos un bija pelnījusi to nosvinēt.

Ne tikai tas, bet Sama sprieda, ka būs labāk aizbraukt un palūkoties, ko īsti Līams saka par to visu un vai viņš ir piekritis pre-cet Ivu tikai tapec, ka viņam nebija citas izejas, vai ari tapec, ka tiešām to vēlējās.

- Un, bez šaubām, tur būs ari Anna un Ronans - mēs vēl neko neesam viņiem teikuši, taču es zinu, ka viņi būs sajūsmā, - Iva nevērīgi piebilda, un, to dzirdot, Samas sirds apmeta nelielu kūleni. Tas bija nepareizi - galīgi nepareizi, taču, izdzirdot, ka viņas iekāres objekts atradīsies tajā pašā telpā, Sama saprata, ka nekas nespētu viņu atturēt no ierašanās uz īvas saderināšanās ballīti.

24

.

20. Uzzināt pēdējai

Nākamās sestdienas pēcpusdienā Sama vēl nebija paguvusi ienākt pa durvīm, kad priecīgā māsa nozibināja viņas acu priekšā savu saderināšanās gredzenu.

- Nu, ko tu teiksi? - Iva priecīgi izdvesa.

- Tas ir fantastisks, Iva - apsveicu. - Sama viņu apskāva, ļaudamās jūtu uzplūdam. Un tā arī bija. Lai ko viņa domātu par šo jautājumu, Līams acīmredzot nebija skopojies, iztērējot kaudzi naudas par patiesi iespaidīgu briljanta gredzenu.

- Lilija palīdzēja man to izvēlēties, vai ne, mīļā? - Iva noteica, viņām ar Samu ieejot virtuvē, kur Lilija un viņas draudzene Rei-čela nodarbojās ar balonu piepūšanu ballītei.

- Sveika, tante Sama. - Lilija sveica viņu ar smaidu. - Vai tās nav lieliskas ziņas par mammu un tēti? Es būšu puķu meitene, un Makss būs pāžs, lai gan, pazīstot viņu, viņš droši vien nosmērēs savu kostīmu un visu sabojās. - Viņa sarauca deguntiņu. - Viņš jau ir saplēsis pusi ballītei domāto balonu.

Skaidrs, ka Makss bija paslēpies zem virtuves galda un ļaunā priekā pārdūra visus balonus, kuriem palaimējās nonākt viņa tuvumā.

- Ak, protams, viņš tikai izklaidējas, Lilij, - īva mīļi uzsmaidīja savam jaunākajam. Bija acīmredzams, ka saderināšanās radītā eiforija jautājumā par Maksa uzvedību ir viņu ietekmējusi pozitīvi.

Redzēdama māsu tik laimīgu, Sama vēlējās sev iespert par uzdrošināšanos apšaubīt Laeima nolūku godīgumu.

Un, ja reiz vilku piemin...

- Sveiks, Līam, - Sama sacīja, kad Līams klusām ienāca virtuvē. - Apsveicu - tie ir brīnišķīgi jaunumi. - Viņa pasniedzās, lai apskautu savu topošo māsasvīru.

- Liels paldies, - sacīja Līams, un viņa viegli novārdzinātais tonis savienojumā ar negribīgo apskāvienu pavēstīja Samai visu, ko viņai vajadzēja zināt.

Vēlāk vakarā ieradās pārējie viesi, kaimiņi un īvas draugi, daži Līama darba kolēģi (lai gan dīvainā kārtā, Sama sprieda, tur nebija ne miņas no slavenās Trišas) un, bez šaubām, Anna un Ronans.

Sama atkal, pati to negribēdama, sajuta viņa klātbūtni ar katru šūnu, lai gan Ronans, šķiet, viņu nemaz neievēroja. Viņa bija pamanījusi puiša un Annas ierašanos praktiski uzreiz pēc durvju zvana atskanēšanas, pirms vēl viņš vispār bija spēris kāju mājā. Kamēr Iva un Līams bija dziļi iegrimuši sarunā ar citu nesen ieradušos pāri, Sama uzņēmās pienākumu atvērt durvis.

- Sveika, Sama - priecājos tevi atkal satikt, - Anna sacīja, ienākdama iekšā un viņu sirsnīgi apskaudama.

Ronans pasmaidīja, un viņa lielās, zilās acis šķelmīgi iemirdzējās.

- Tu sāc kļūt par šejienes mēbeli, Sama! - viņš pajokoja, pasniegdamies, lai veltītu ašu un Samai pilnīgi negaidītu skūpstu uz vaiga.

- Es zinu... jā, - viņa stostījās, jo šoks par šādu Ronana tuvumu bija gandrīz laupījis Samai valodu. - Ē... nāciet iekšā - visi ir tur.

Aizvērusi ārdurvis, Sama sekoja abiem pārējiem dzīvojamajā istabā un mēģināja nomierināties.

- Anna, Ronan, sveiki! - īva, kura stāvēja Līamam pie sāniem istabas otrā galā, izskatīdamās gluži vai starojoša, pamāja draugiem.

Samai būtu gribējies, lai to pašu varētu teikt arī par viņas saderināto. Atšķirībā no īvas Līams izskatījās pēc tāda, kurš vēlas atrasties jebkur, tikai ne savā dzīvojamajā istabā, sveicot viesus saderināšanās ballītē.

Tad Sama ievēroja ko citu.

Viņa jutās pārliecināta, ka normālos apstākļos vispār nebūtu to pamanījusi: viņa tikai pievērsa pārāk lielu uzmanību Līama uzvedībai un viņa reakcijai uz cilvēku apsveikumiem. Taču Sama nespēja nepamanīt sejas izteiksmi, kas pārslīdēja pāri Līama sejai, kad Anna ienāca istabā, kā arī skatienu, kuru viņš tai veltīja, saņemot apsveikumu.

Ak mans dievs, Sama nodomāja. Sieviete, par kuru Laeims stāstīja Trišai viesnīcas istabā Sidnejā, tā, kurai viņš bija baidījies atzīties savās jūtās pirms daudziem gadiem...

Vai tā varēja būt Anna?

Sama nolūkojās uz viņiem abiem no attāluma visu atlikušo vakara daļu, un viņas sirds sāpēs sažņaudzās, apzinoties, cik tas viss ir bezcerīgi Ivai. Līams acīmredzami bija piekritis laulībām pret paša gribu.

Un viņa saprata vēl kaut ko. Anna ari likās izvairāmies no Lī-ama, lai nevajadzētu ar viņu sarunāties vai nonākt viņa tuvumā, tādējādi iekvēlinot Samas iztēli vēl lielākās liesmās.

Vai Anna zināja, ko Līams pret viņu jūt? Vai allaž bija to zinājusi?

Sama atcerējās īvas teikto, ka Ronans un Anna bijuši bērnības draugi un ka Līams un Ronans ari draudzējušies kopš pusaudža gadiem. Vai bija iespējams, ka pieaugot arī Līams bija kritis par upuri Annas valdzinājumam, bet, tā kā viņa jau "piederēja" Ronanam, nespēja nekā tur padarīt?

Un vai Anna zināja par viņa agrākajām un varbūt arī esošajām jūtām? Sama jutās diezgan pārliecināta par to - tas pilnīgi noteikti spēja izskaidrot, kāpēc viņa visu vakaru izvairās no namatēva, tajā pašā laikā, kā Sama manīja, apzinoties ikvienu viņa kustību. Viņa atcerējās Lilijas piezīmi, ka, viņasprāt, Līamam nepatīkot Anna, jo viņš nekad ar to nesarunājoties, kad viņa atnākot ciemos. Tobrīd Sama bija spriedusi, ka tā ir tikai Lilijas bērnišķīgā un vienkāršotā uztvere, bet, padomājot par to tagad...

Tad kādas gan varēja būt Annas un Ronana attiecības? Sama mēģināja sev iestāstīt, ka viņa ir kļuvusi pārlieku aizdomīga tāpēc, ka pati lolo jūtas pret Ronanu, taču, liekot roku uz sirds, viņa tā nedomāja. Iva jau bija ieminējusies, ka Anna nevēlas saistīties - vai gan citādi viņa nebūtu piekritusi noteikt kāzu datumu? Un kāpēc viņi ar Ronanu izskatījās tik nesaderīgi, lai gan apkārtējie bija pārliecināti, ka viņi ir pats mīlestības iemiesojums?

Samai likās, ka viņi vairāk atgādina māsu un brāli - starp abiem pilnīgi noteikti nebija dzirksteļu, un, kamēr Ronans izturējās rotaļīgi un plēsa jokus, Annas reakcija uz tiem likās rezervēta un visai vēsa. Patiesībā, vakaram turpinoties, Sama, nevis viņa mūža mīlestība, izrādījās tā, kas smējās par Ronana jokiem un ķircinājās ar viņu.

Nē, Samai vienmēr kaut kas bija licies mazliet dīvains šī pāra attiecībās, un tagad viņa nosprieda, ka zina atbildi uz jautājumu, kāpēc tā.

Un pakāpeniski Samai kļuva skaidrs, ka par spīti Annas apņēmīgajiem mēģinājumiem turēties tālāk no Līama, viņa arī nespēja novērst acis no vakara namatēva.

Nākamajā rītā, ēdot vēlīnas brokastis virtuvē, Sama pārrunāja iepriekšējā vakara notikumus ar Ivu un gribot negribot vadīja sarunu tā, lai tā skartu Annu un Ronanu.

Viņa vai mira nost aiz ziņkārības par abu kopīgo pagātni divu iemeslu dēļ - pirmkārt, Sama jutās pārliecināta, ka Anna patiešām nav ideāli piemērota Ronanam, un, otrkārt, viņa vēlējās uzzināt, kā šajā ainā iederas Līams.

- Tad cik ilgi viņi ir kopā? - viņa apjautājās īvai, kura lēja abām kārtējo kafijas tasi.

Ballīte bija ievilkusies, un Līams un bērni vēl aizvien bija gultā. Pat parasti aktīvais Makss bija atlūzis pēc svinībām vai drīzāk, kā Sama šķelmīgi nodomāja, pēc iepriekšējā vakarā apēstās svētku maltītes.

- Anna un Ronans? - Iva atbildēja. - Patiesībā visu mūžu. -Viņa apsēdās līdzās Samai pie virtuves galda. - Man šķiet, es tev agrāk jau stāstīju, ka viņi dzīvoja viens otram kaimiņos un kopš tā laika arī ir kopā.

- Un tu teici, ka Līams arī viņus pazinis, ja?

-Jā, taču viņi ar Noriņu pārcēlās uz to rajonu daudz vēlāk -šķiet, Līams bija pusaudzis. Viņš pārdzīvoja smagu brīdi - vecāki tikko bija šķīrušies un māte viņu izrāvusi no pazīstamās vides - no skolas, draugiem, no visa. Viņi ar Ronanu uzreiz sapratās. Man šķiet, viņi mācījās vienā klasē.

- Un Anna arī?

- Ko Anna?

- Vai Anna ari labi sapratās ar Līamu?

- Nu, to es īsti nezinu. Man šķiet, ka viņa patiesībā iepazinās ar viņu kā ar Ronana draugu, - Iva atbildēja. - Kāpēc tu tik ļoti interesējies par Annu un Ronanu? Šī nav pirmā reize, kad tu izprašņā mani par viņiem un... Sama? - Iva izslējās krēslā, aizdomīgi piemiegusi acis. - Sama, kāpēc tu nosarki? Kas te īsti notiek?

Sama bija pieķerta. Skaidrs, ka viņai negribējās, lai Iva domātu slikti par Annu un Līamu, tāpēc tagad viņai nekas cits neatlika, kā pavēstīt māsai taisnību. Un, godīgi runājot, viņai vajadzēja to izstāstīt - izstāstīt kādam par tām spēcīgajām un dīvainajām jūtām, kuras viņa pārdzīvoja Ronana tuvumā.

- Sama? - Iva mudināja asā tonī. - Es tev prasīju, kas īsti notiek.

Sama dziļi ievilka elpu, pirms atbildēt.

- Godīgi sakot, īsti nezinu. Man šķiet... es zinu, ka tas ir muļķīgi un mazliet nožēlojami, taču nu... Laikam esmu iemīlējusies Ronanā. - Viņa strauji novērsa skatienu, nezinādama, ko vēl lai saka.

īvas acis gandrīz izsprāga no orbītām.

- Ko? Kā tu esi iemīlējusies Ronanā? Dieva dēļ, tu viņu tikpat kā nepazīsti!

- Zinu, - Samas tonis bija žēlabains. - Tici man, esmu tikpat pārsteigta kā tu. Taču viņā ir kaut kas tāds, Iva, - kas tāds, ko es nespēju izskaidrot. Kopš paša pirmā brīža, kad viņu ieraudzīju... - Viņa izstāstīja īvai par dīvaino apskaidrību, kas viņu bija pārņēmusi pirmajā vakarā taksometrā, un to, kā šīs izjūtas atkārtojās gandrīz katru reizi, kad viņa satika Ronanu.

- Sama, tas nemaz neizskatās pēc tevis! Tu esi tik lietišķa un normāla, un... tu taču netici tādām lietām!

- Kādām lietām?

- Nu, mīlestībai no pirmā acu uzmetiena un tamlīdzīgi. Tu smējies par mani toreiz, kad es tev teicu, ka Līams ir mana mūža mīlestība un ka es nekad negribēšu nevienu citu.

Samai apskrējās dūša, to izdzirdot. īvai bija taisnība, viņa smējās par tādu iedomu, taču tagad saprata mazliet labāk, kāpēc māsa tik ilgi ir kopā ar Līamu. Ja īvas jūtas pret Līamu bija kaut uz pusi tik spēcīgas kā tas, ko viņa izjuta pret Ronanu... nu, tad, bez šaubām, māsas izvēle bija pilnīgi saprotama. Bet - un šī doma bija gluži mulsinoša - vai Sama muļķoja sevi, domājot, ka kaut kas varētu iznākt no viņas aizraušanās ar Ronanu, tāpat kā īva sevi muļķoja, domājot, ka viņi ar Līamu tagad dzīvos laimīgi, līdz nāves viņus šķirs?

- Es arī nevaru to izskaidrot, - viņa sacīja īvai. - Kaut es to varētu. Zinu tikai to, ka katru reizi, kad atrodos viņa tuvumā, es kaut ko jūtu - kaut ko ļoti spēcīgu. Ak kungs, īva, tiklīdz viņu ieraudzīju, visas domas par precībām ar Dereku izkūpēja kā dūmi!

- Bet es domāju... domāju, ka tu esi pieņēmusi lēmumu šķirties no Dereka pēc savas pieredzes šeit, - īva iebilda. - Tur jau slēpās tā sāls, vai tad ne?

- Nu jā, tas balstījās uz manu šejienes pieredzi - to pieredzi, ko es ieguvu pēc tikšanās ar Ronanu.

īva sakrustoja rokas uz krūtīm.

- Neticami, ka tu izdomā pārtraukt attiecības ar tādu cilvēku kā Dereks tikai tāpēc, ka tev patīk Ronana izskats!

- Tam nav nekāda sakara ar viņa izskatu, - Sama noteica un pasmaidīja. - Tu esi viņu redzējusi - viņš nav nekāds Toms Krūzs, vai ne? Nē, tas ir kas vairāk - kas svarīgāks par izskatu. Viņš liekas jauks puisis un tamlīdzīgi, taču nedomāju, ka tam arī būtu kāda nozīme. Nezinu, kā jau teicu, nespēju to izskaidrot. Es tikai zinu, ka Ronanā ir kas tāds, kas katru reizi liek man reaģēt tā, kā reaģēju, pirmoreiz viņu ieraugot, un vienmēr atkārtojas viens un tas pats. Pat vakar vakarā, kad viņš bija te, es sajutos - tāda kā saistīta ar viņu vai tamlīdzīgi. Visas tās asprātīgās piezīmes, kuras viņš izmet, es nezinu... viņā gluži vienkārši ir kaut kas ļoti mīļš.

- Nūjā, es ievēroju, ka jūs abi vakar jautri pavadījāt laiku, bet man nenāca ne prātā, ka tu varētu būt viņā ieķērusies! - Iva pašūpoja galvu. - Godīgi sakot, viņš būtu gandrīz pēdējais, par kuru es padomātu, ka viņš varētu tevi ieinteresēt - nemūžam! - Tad viņa uzmeta Samai bargu skatienu. - Ja es būtu zinājusi, kas tev padomā, pieliktu tam punktu.

- Man nekas nebija padomā, īva - mēs tikai pļāpājām. Un es negrasījos neko ar viņu uzsākt.

Tā bija patiesība. Lai arī pagājušajā vakarā viņa bija labprāt izmantojusi izdevību parunāties ar Ronanu divatā un mazliet paķircināties, Sama bija pacentusies nepārkāpt flirta robežu. Katrā ziņā Ronans, šķiet, bija no tādiem, kas neievērotu, pat ja viņa tiešām flirtētu. Viņa acīs Sama bija īvas māsa, un viņš tikai izturējās draudzīgi. Samai bija aizdomas, ka Ronans nomirtu no samulsuma, ja viņš nojaustu patiesību. Un, lai kā viņa vēlētos saņemt atbildi uz savām jūtām, Sama zināja, ka tas nav iespējams, ja vien Anna atradīsies tajā pašā telpā.

Iva, šķiet, bija apņēmusies viņai to atgādināt.

- Sama, viņš ir saderinājies ar Annu - viņi ir bijuši kopā mūžīgi mūžos un ir neprātīgi viens otrā iemīlējušies, tāpēc nav nekādas iespējas, ka tu varētu...

- Nu, ja viņi ir tik neprātīgi viens otrā iemīlējušies, tad kā tas nākas, ka viņi vēl nav apprecējušies? - Sama atcirta, un, lai arī īva tikai atkārtoja to, ko pati bija sev teikusi neskaitāmas reizes, tas viņu vēl aizvien aizķēra. - Kāpēc viņi vēl nav nolikuši kāzu datumu?

- Nu, jādomā, tāpēc ka viņiem nav radusies tāda iespēja. Anna ir ļoti aizņemta, un Ronans tāpat, un...

- Ar ko tad viņi ir bijuši tik ļoti aizņemti? Ar došanos uz darbu un atgriešanos mājās katru dienu, tāpat kā visi citi? Un viņi abi strādā, tāpēc nez vai viņiem trūkst naudas un viņi nevar atļauties sarīkot kāzas vai tamlīdzīgi. Un, lai arī tu saki, ka viņi ir neprātīgi iemīlējušies viens otrā, vai tu neesi ievērojusi, kā Anna izturas Ronana klātbūtnē?

īva piemiedza acis.

- Ko tu ar to gribi teikt?

- To, kā viņa cenšas izvairīties no viņa pieskārieniem vai bola acis par viņa jokiem, - sacīja Sama, mazliet aizrāvusies ar nepilnību atrašanu Ronana un Annas šķietami ideālajās attiecībās. - Man viņi neatgādina mīlētāju pārīti, Iva, viņi man atgādina nelaimē nokļuvušu pārīti.

Viņa negribēja runāt tik aizrautīgi, taču bija to tik daudzas reizes pārcilājusi savās domās, ka bija gandrīz vai atvieglojums izteikt to skaļi. Un, lai ko arī domātu Iva, Sama zināja, ka viņai ir taisnība. Ar Annu un Ronanu kaut kas nebija kārtībā, un, neskatoties uz savām jūtām, viņa izmisīgi cerēja, ka tas "kaut kas" neizrādīsies Līams.

īva neizpratnē blenza uz māsu.

- Sama, tu visu esi pārpratusi. Anna un Ronans ir mani draugi, un es viņus pazīstu jau ļoti ilgu laiku. Tu viņus esi satikusi -cik? Reizi vai divas? Un tagad uzklausi mani. Man ļoti žēl, ka tev ir radušās jūtas pret Ronanu, taču tu nekādā gadījumā nedrīksti pat domāt par iespēju kaut ko uzsākt šajā sakarībā. Zinu, ka tu esi mana māsa, taču Anna man ir ļoti laba draudzene, un es nepieļaušu, ka tu nostājies starp viņiem.

- Ko tad es, tavuprāt, grasos darīt - mēģināt viņu pavedināt, vai? Tas cilvēks pat nemaz nenojauš par manu eksistenci!

- Viņš nenojauš par tavu eksistenci tāpēc, ka ir neprātīgi iemīlējies Annā, un tā tas bijis vienmēr. Sama, nepataisi sevi par muļķi. Tev nekas tur nesanāks.

Samai radās kārdinājums atbildēt, ka tas izklausās dīvaini no īvas mutes, taču viņa nespēja to pateikt. Tam nebija jēgas. Turklāt, ja viņa kaut ko tādu pateiktu, viņai vajadzētu izskaidrot savus apsvērumus un aizdomas par Līamu un viņa jūtām pret Annu.

Sama nopūtās. Ak kungs, izskatījās, ka visi ir samīlējušies Annā, un, lai arī viņa bija pievilcīga un likās gluži jauka, tad tomēr nebija tik sasodīti izcila.

Sama papurināja galvu, atkal saprazdama, ka viss ir pilnīgi veltīgi. īvai bija taisnība. No tā nevarēja sanākt nekas cits kā vien nepatikšanas. Ak kungs, tā vien likās, it kā viņa gatavotos kļūt par kaut kādu uzbāzīgu izsekotāju - tādu, kādas var apskatīt filmās.

- Sama, tev man jāapsola, ka tu izmetīsi Ronanu no galvas, -īva neatstājās. - Man ļoti žēl, ka viņš tev patīk, un es patiešām jūtu līdzi, taču tev viņš ir jāaizmirst. Tā vīzija, atklāsme vai kas nu tas bija par to, ka tu pavadīsi ar viņu visu savu atlikušo dzīvi... nu, tas ir pilnīgs neprāts. Tas nenotiks. Katrā ziņā ne tad, ja Anna būs tuvumā.

- Zinu, - Sama klusi noteica, taču, turpinādama malkot kafiju, viņa nevarēja nedomāt par to, vai Anna tiešām būs tuvumā mūžīgi mūžos.

25

.

21. Uzzināt pēdējai

- Tas nu gan bija viens pārsteigums, vai ne? - Ronans sacīja Annai nākamajā rītā pēc saderināšanās ballītes.

- Kas tad? - viņa izklaidīgi atbildēja, likdama tosteri maizes šķēli.

- Skaidrs, ka īvas un Līama saderināšanās! - viņš noteica, šūpodams galvu. - Jāteic, es nebiju cerējis, ka piedzīvošu šo dienu.

- Kāpēc ne? Viņi jau tāpat ir tikpat kā precējušies. Kāpēc lai viņi nespertu nākamo loģisko soli?

Ronans piemeta savai kafijai cukuru.

- Nezinu... es tikai nedomāju, ka viņi tik tālu tiks. Nedomāju, ka Līams...

- Tu nedomāji, ka Līams ko? - Anna mudināja, kad Ronans nepabeidza teikumu.

- Es nedomāju, ka Līams ir no tiem, kas precas un tamlīdzīgi, -Ronans turpināja. - Jo īpaši pēc tā, kas notika ar viņa vecākiem. Tu jau zini - šķiršanās un viss pārējais. Zinu, ka tas viņam pamatīgi ķērās pie sirds.

- Ronan, mēs toreiz vēl īsti nebijām sasnieguši pusaudžu vecumu, un esmu pārliecināta, ka visus bērnus ārkārtīgi ietekmē vecāku šķiršanās. Bet tas taču nenozīmē, ka tam pašam jānotiek ar viņu un īvu. Viņi ir bijuši kopā jau vairākus gadus, un viņiem ir divi bērni. Viņi ir tikpat kā precējušies. Turklāt, - Anna pēc brīža piebilda, - īva dievina zemi, pa kuru viņš staigā.

- Tā varētu būt daļa no problēmas, - Ronans sacīja, kad līgava pievienojās viņam pie galda. - Nekas jau netika teikts, taču man palika iespaids, ka visa šī kāzu būšana ir Ivas ideja. Vai tu neredzēji Līamu vakar vakarā? Viņš nepavisam neizskatījās pēc laimīga līgavaiņa - viņam bija tāda seja, it kā viņš būtu iekodies citronā.

- Nevarētu teikt, ka es būtu to pamanījusi. - Anna paņēma piena kanniņu. - Bet, runājot par laimi, - viņa paķircinājās, cerēdama mainīt tematu, - es redzēju, ka jūs ar Samu lieliski sapratā-ties...

Viņai par milzīgu pārsteigumu Ronans nosarka.

- Ak, Sama ir sakarīga, - viņš sacīja. - Savā ziņā ļoti līdzīga īvai, taču tajā pašā laikā savādāka - man šķiet, saprātīgāka.

- Es saprotu, ko tu gribi teikt, - Anna piekrita. Viņai ari patika Sama, taču vajadzēja būt muļķei, lai neredzētu, kā īvas māsa reaģēja uz Ronana klātbūtni - un jo īpaši iepriekšējā vakarā. Viņai par godu jāteic, ka Sama visiem spēkiem centās to noslēpt, taču nu jau Anna jutās visai pārliecināta, ka īvas māsai ir iepaticies viņas līgavainis.

Un tas bija interesanti.

- Nez vai viņa vēl aizvien ir kopā ar savu draugu? - viņa skaļi ieprātojās. - īva man teica, ka toreiz, kad viņa te bijusi kopā ar bērniem, apdomājusi precību piedāvājumu no kāda puiša, ar kuru viņa satiekoties Londonā.

- Ak tā. - Izskatījās, ka Samas personiskās dzīves sīkumi Ro-nanu neinteresē. - Vakar vakarā viņa te nebija, ko?

- Kura?

- Nu, vai tad mēs nerunājam par Samas draugu? - Ronans noteica viegli aizkaitinātā tonī. - Ak kungs, Anna, tu pēdējā laikā lidinies kaut kur pa mākoņiem! - Viņš pašūpoja galvu. - Un kāpēc tu neēd to grauzdiņu? Atkal vēders sāp?

- Nepavisam, - Anna atbildēja, steigšus nokozdama kumosu, lai to pierādītu. Viņas kuņģis šodien atkal bija jutīgs, taču viņa negrasījās to atklāt Ronanam. Lai arī ļoti drīz viņš sāks ievērot daudz ko vairāk par viņas dīvaino ēstgribu, un Anna nezināja, kā viņa tiks ar to galā.

Dažas pēdējās nedēļas bija pagājušas kā miglā, un, lai arī viņa nespēja domāt ne par ko citu kā vien savu stāvokli, Anna vēl aizvien nezināja, ko lai iesāk. Un tad - it kā jau tāpat nebūtu gana - piedevām nāca īvas un Līama saderināšanās. Pārsteidzoša saderināšanās - katrā ziņā tas bija milzīgs pārsteigums viņai un acīmredzot arī Ronanam.

Bet vai tas ir bijis pārsteigums arī Līamam, kā nupat ieminējās Ronans? Iva nemūžam neuzņemtos iniciatīvu un nebildinātu viņu, vai ne? Nē, Anna jutās pārliecināta, ka Ivai nav tādas dūšas. Un viņa patiešām nebija ievērojusi, ka Līams iepriekšējā vakarā neizturējās kā laimīgs līgavainis. Kā parasti viņa bija centusies izlikties, ka vispār neievēro Līamu. Tā bija daudz vienkāršāk.

Viņiem visiem.

Iva dzīvoja gluži kā sapnī. Viņa nespēja atcerēties, vai vēl kādu reizi ir jutusies tik laimīga, tik priecīga un apmierināta ar dzīvi. Viņai bija skaista māja, divi burvīgi bērni, mīlošs partneris un - tas bija pats labākais - gaidāmas kāzas!

Viņa vēl aizvien nespēja noticēt, ka tas beidzot ir noticis un ka viņi ar Līamu patiešām gatavojās precēties. Labi gan, ka Sama bija pametusi viņai šādu ideju un ļāvusi kārtīgi apdomāt visu savu dzīvi. Ja ne viņas māsa, Iva nemūžam nebūtu saņēmusi drosmi pati bildināt Līamu.

Un vai tas patiešām nebija gudrs gājiens ar bērnu iesaistīšanu? Tā bija vienīgā pareizā doma, īva domāja, tīrīdama un berzdama, cenšoties atjaunot mājā ierasto nevainojamo tīrību pēc nedēļas nogales svinībām: viņi visi bija vienota komanda jau tik ilgu laiku, ka bērniem vajadzēja piedalīties lēmumu pieņemšanā.

Lilija bija lepnumā pietvīkusi, kad īva uzticēja viņai savus plānus pēc atgriešanās no Londonas, un tieši Lilija bija ierosinājusi izgatavot plakātu.

īva pasmaidīja, atcerēdamās tā rīta notikumus. Līams bija pārsteigts pilnīgi nesagatavots, un vienu sekundes daļu viņa raizējās, vai tikai nav pieļāvusi kļūdu, taču nē, viņš izskatījās tikpat laimīgs kā viņa pati. Patiesībā viņi vēl nebija runājuši par kāzu datumu - Līams bija tik ļoti aizņemts, ka viņiem neatlika laika pārspriest jebko par gaidāmajām kāzām, taču jādomā, ka bija atlicis pietiekoši daudz laika. Varbūt pēc tam, kad viņš būs atgriezies no sava nākamā komandējuma uz Austrāliju, viņi varēs visu sīki apspriest. Un cerams, īva smaidot domāja, ka Līams būs īstajā noskaņojumā, lai ieminētos viņam par vēl vienu bērnu. Pēc kāzām būtu ideāli piemērots brīdis. Vai medusmēneša bērns nebūtu tieši tas, ko vajag? īva priekā nopūtās, iedomādamās par visiem tiem brīnišķīgajiem notikumiem, kas gaidāmi viņas dzīvē, ieskaitot burvīgas brīvdienas. Kurp viņi varētu doties kāzu ceļojumā?

Līams visu laiku jūsmoja par Austrāliju un to, cik ļoti viņam tur patīk. Jā, tas patiešām izklausījās jauki, taču īvai nepatika doma par pārāk tālu ceļojumu - jo īpaši tāpēc, ka viņiem vajadzēs atstāt bērnus mājās. Un tas tik un tā droši vien izrādīsies pārāk dārgi, ja reiz nebija komandējums, un viņiem nāksies par to maksāt pašiem. Nē, viņa smaidot domāja, tik tāls un grezns ceļojums nepavisam nebija viņiem piemērots - varbūt varēja izvēlēties kaut ko tuvāku mājām, bet tikpat jauku.

Katrā gadījumā, viņa tagad domāja, lai kur viņi ar Līamu galu galā aizbrauktu, viņai noteikti bija vajadzīga pase, tāpēc jau pirmdien viņa piezvanīs uz pilsētas domi un sadabūs pieteikuma veidlapu. Nebūs nekas slikts, ja tas tiks izdarīts krietni pirms laika, jo, pazīstot viņu, noņemoties ar visām pārējām problēmām, par kurām nāksies prātot, gatavojoties kāzām, Iva, visticamāk, aizmirsīs par pasi un attapsies kādu nedēļu pirms ieplānotā kāzu ceļojuma, un tad viņi nekur neaizbrauks. Iva domāja, ka vajadzētu nokārtot pases arī bērniem, ja reiz viņa bija apņēmusies to izdarīt. Varbūt viņi kādreiz varētu aizbraukt jaukās ģimenes brīvdienās? Bet tikmēr... Ak kungs, tas būtu tik aizraujoši - aizbraukt ar Līamu uz kādu eksotisku vietu, vienu no tām, kuras viņa allaž apbrīnoja brīvdienu raidījumos televīzijā!

Iva nespēja ne sagaidīt.

Viņa pasmaidīja, palūkodamās uz savu saderināšanās gredzenu. Tas bija lielisks Līama ierosinājums, ka viņas ar Liliju varētu doties uz juvelierveikalu un izvēlēties gredzenu, nemaz neņemot viņu līdzi.

t

- Tu mani pazīsti - man nebūs ne jausmas, ko izvēlēties, un es beigu beigās nopirktu nepareizo. Tas drīzāk ir sieviešu darbs, - viņš sacīja.

Lilija bija sajūsmā, un viņām abām izdevās burvīga mātes un meitas izklaide pilsētā, izvēloties gredzenus, līdz Iva beigu beigās bija izraudzījusies šo briljanta brīnumu. Skaidrs, ka viss pasākums bija mazliet neparasts tāpēc vien, ka Līams vispār tajā nepiedalījās, bet galu galā - vai tad Ivas un Līama kopdzīve tāda nebija jau no sākta gala?

Viņa vēl aizvien nespēja noticēt, ka viss patiešām notiek, ka viņa patiešām ir saderinājusies sieviete, un, kas bija vēl labāk -viņa bija saderinājusies ar Līamu!

Taču nekādas kļūdas nebija, un to pierādīja briljanta gredzens viņai pirkstā, nedēļas nogales fantastiskā ballīte un saderināšanās apsveikuma kartīšu kaudze uz galda.

Uz brīdi atrāvusies no tīrīšanas darbiem, īva paņēma kartītes un sāka tās pārlasīt. Viena bija no Samas, kura vakar atgriezās Londonā, daudzas no kaimiņiem, viena īpaši jauka no Līama darba kolēģiem un, bez šaubām, viena no Annas un Ronana.

īva sarauca pieri, atcerējusies Annas pirmo reakciju uz jauno ziņu. Tā kā viņas bija draudzenes, Anna neapšaubāmi bija viena no pirmajām, kam īva pavēstīja par saderināšanos. Apciemojot viņu mājās, lai darītu zināmus jaunumus, īva bija gaidījusi, ka draudzene būs tikpat lielā sajūsmā kā viņa pati, taču Anna likās drīzāk... nu, ja tā labi padomā, tad "šokēta" bija labākais apzīmējums, lai raksturotu viņas reakciju.

Taču tajā pašā laikā īva nevarēja pārlieku par to raizēties. Dažu pēdējo nedēļu laikā Anna bija mazliet zaudējusi formu un droši vien pārstrādājusies vai tamlīdzīgi. īva cerēja, ka Anna nav ievērojusi Samas aizraušanos ar Ronanu, kas, bez šaubām, būtu viņu sarūgtinājis un varbūt izskaidrotu Annas pēdējā laika rezervēto izturēšanos pret viņu.

īva vēl aizvien nevarēja attapties pēc tam, kad māsa atzinās jūtās pret Ronanu.

Lai nu viens padomā - tieši Ronans Freizers! Jā, viņš bija patīkams puisis un Līama labākais draugs, taču ne jau no tiem, kam ir vērts veltīt otru skatienu! Un tā gan nebija īvas darīšana, taču Dereks, vīrietis, kuru Sama gatavojās pamest, bija īsts Adonīss salīdzinājumā ar Ronanu.

īva nesaprata, kas te īsti notiek. Laikam, būdama šeit, Sama bija dabūjusi pa galvu ar kaut ko cietu, ja reiz ņēmusi un ieķērusies tādā puisī kā Ronans. Jo īpaši tāpēc, ka viņš acīmredzami bija iemīlējies citā. Bet vai viņa pati pietiekoši labi nezināja, ka mīlestības objektu nav iespējams izvēlēties?

Lai kā tur arī būtu, Iva cerēja, ka viņas māsa drīzumā atgūs veselo saprātu un izmetīs no galvas šīs blēņas. Lai gan droši vien tas viņai bija tikai tāds dzīves periods, īva nosprieda. Dažkārt Sama bija neprognozējama.

Nē, viņa nodomāja, atkal ķerdamās pie tīrīšanas darbiem, tiklīdz māsa būs atgriezusies savā aizraujošajā Londonas dzīvē, visas šīs muļķības saistībā ar Ronanu kļūs par neskaidrām atmiņām.

Nākamajā nedēļas nogalē Ronans un Līams sarunāja satikties vietējā krodziņā, lai noskatītos futbola spēli.

Ieņēmuši savu parasto vietu pie bāra, no kurienes labi varēja saskatīt augšā novietoto televizoru, viņi papļāpāja pie alus kausa, gaidīdami spēles sākumu.

- Pagājušajā nedēļā bija laba ballīte, - Ronans sacīja, kad viņi beidza parasto domu apmaiņu par futbolu, darbu un nekustamo īpašumu cenām. Pēc tam vienīgais atlikušais temats bija sievietes.

- Jā, - Līams neizteiksmīgi atbildēja.

- Man jāteic, es nebiju domājis, ka pieredzēšu to dienu, kad jūs abi būsiet saderinājušies un pie vietas. - Ronans pasmaidīja un pašūpoja galvu.

- Zinu.

- Nu, godīgi sakot, jūs esat pie vietas jau ilgu laiku, ar bērniem un visu pārējo, bet nezināju, ka ir paredzētas arī kāzas. Tu nebiji teicis ne vārda.

- Nu, nekad jau nevar zināt, vai ne? - Līams noteica viegli īgnā tonī.

Abi vīrieši dažas minūtes klusēdami sēdēja pie alus kausiem, kad Līams ierunājās atkal.

- Un kā tad ar tevi? - viņš apjautājās Ronanam. - Vai ir kāda zīme, ka viņa varētu doties pa baznīcas eju kopā ar tevi?

Ronans piespiesti pasmaidīja.

- Mēs nesteidzamies, - viņš atteica, izmantodams savu parasto atbildi.

- Un tomēr ir pagājuši jau vairāki gadi, vai ne?

-Jā, taču mums nebija laika, turklāt ar mammas slimību pagājušajā gadā un visu pārējo nav bijis viegli neko noorganizēt. Lai vai kā, - viņš mīklaini piebilda, - spriežot pēc pēdējā laika notikumiem, nedomāju, ka tas varētu notikt tuvākajā nākotnē.

Sajutis pārmaiņas drauga balss tonī, Līams iesānis viņu uzlūkoja.

- Kāpēc tā?

Ronans vilcinājās.

- Nu, godīgi sakot, es vēl neesmu īsti drošs, un man negribētos kļūdīties, taču man ir radusies sajūta, ka mūs ar Annu varētu gaidīt ģimenes pieaugums.

Līams sarauca pieri.

- Es tevi nesapratu.

Ronans uzlūkoja draugu un pasmaidīja.

- Ak tu tētīt, tu nu gan neesi īpaši apķērīgs, ko? Ģimenes pieaugums?

Līams vēl aizvien uzlūkoja viņu ar neizpratnes pilnu skatienu.

- Nu, nesaki ne vārda īvai, taču man ir tāda sajūta, ka Anna varētu būt stāvoklī.

Piepeši Līama alus glāze nokrita uz grīdas.

- Sasodīts! - viņš iebrēcās, pielēkdams kājās no ķebļa. Tad viņš paķēra alus paliktni un sāka slaucīt savas bikses.

- Ir mazliet par agru tādām izrīcībām, ne? - Ronans pajokoja, pārvietodams savu ķebli tālāk, lai ļautu bārmenim Džo visu satīrīt. - Mēs esam izdzēruši tikai pa vienam kausam.

- Nez vai es būtu tīšām uzlējis sev virsū to sasodīto pinti, Ro-nan! - Līams asi atcirta. Tad viņš pievērsās bārmenim. - Piedod, Džo, tā glāze man gluži vienkārši izslīdēja no rokām!

- Tas nekas. - Džo centīgi saslaucīja nekārtību un aizvāca stiklus.

- Puisim, kurš nupat ir saderinājies, tu esi pavisam vājā formā, - Ronans noteica, kad saplēstie stikli bija satīrīti un viņi atkal palikuši divatā.

- Piedod, - Līams noņurdēja, atkal apsēzdamies uz sava ķebļa. - Darbs ir stresains, tas arī viss. Pēdējās dienās es nespēju atšķirt savu pakaļu no elkoņa visā tajā virpulī. Esmu tikai nesen atgriezies no Austrālijas, un drīz vien man atkal būs jādodas turp.

- Nemaz nejūtos pārsteigts, ka tu kļūsti nikns, ņemot vērā tavu lielo skraidīšanu apkārt, - Ronans pajokoja, negribēdams iedziļināties Līama sliktās formas cēloņos. - Brīnums, ka tu vispār atrodies vienā laika zonā ar mums, pārējiem. Taču skaidrs, ka kādam tas jādara, vai ne? - Viņš pameta skatienu uz televizora ekrānu, kur pretinieku komanda sāka izkārtoties rindā.

- Tā ir. - Līams palūkojās tajā pašā virzienā.

- Bet paklau, tu taču nevienam neko par to neteiksi, ko? - Ronans apjautājās.

- Par ko?

- Par to, ka Anna varētu būt stāvoklī. Kā jau teicu, es pats neesmu gluži pārliecināts, un viņa nav teikusi ne vārda, taču pazīmes ir kā uz delnas. Nelaba dūša no rītiem, nogurums vakaros un ēstgribas trūkums. Tās visas taču ir pazīmes, vai ne? - Viņš paraudzījās uz Līamu, kurš nesaprašanā mirkšķināja acis. - Nu, tev to vajadzētu zināt. Kā jutās Iva, kamēr gaidīja abus jūsējos?

- Es īsti neatceros, - Līams teica baltu patiesību. - Zinu, ka kādu laiku viņu mocīja nelabums, taču par pārējo neko nevaru pateikt. - Viņš turpināja blenzt televizorā. - Kāpēc tu viņai par to nepajautā?

- Kam, vai Ivai?

Līams izbolīja acis.

- Skaidrs, ka Annai, kurai gan vēl? Tā vietā, lai mocītos minējumos. Jādomā, ka viņa tev varētu pateikt skaidri, ir vai nav stāvoklī, ko?

- Varbūt. Godīgi sakot, es nezinu, kāpēc tā daru. Pēdējā laikā viņa ir mazliet untumaina... lai gan tā laikam ir kārtējā pazīme, vai ne? Taču es negribu riskēt ar viņas dusmām, ja būšu kļūdījies. Viņa vēl mani apsūdzēs, ka esmu nosaucis viņu par resnu vai tamlīdzīgi. Tu jau zini, kādas ir sievietes.

- Jā, taču Anna nekad nav tāda bijusi, vai ne? Tu jau zini - no tām, kas interesējas par drēbēm un pārējām muļķībām kā viņas visas. Vismaz agrāk viņa tāda nebija, - viņš steigšus piebilda.

-Jā, mūsu Anna nekad nav bijusi izlutināta, - Ronans pasmaidīja. - Atceries to nakti, kad mēs nakšņojām teltīs Raganu alā -man šķiet, ka mums tolaik nebija vairāk par trīspadsmit vai četrpadsmit gadiem, un mēs abi bijām sasodīti nobijušies, laižoties tur lejā tumsā?

Līams pamāja, ka atceras.

-Jā, un mums nemaz nevajadzēja noņemties ar Annu, lai arī dzirdējām, kā visas tās vāveres vai sikspārņi, vai kas nu tur bija, ņemas gar alas sienām. Ikviens būtu padomājis, ka viņa redz tumsā, spriežot pēc viņas mierīgās izturēšanās.

- Jā, tie bija vecie labie laiki, vai ne, Līam? Tikai mēs un mūsu izklaides, bez kādiem darbiem, hipotēkām vai kā cita, par ko uztraukties.

- Es saprotu, ko tu domā.

- Un tagad mēs abi esam hipotēkās līdz ausīm, abi saderinājušies - tu ar diviem bērniem un es ar vienu gaidāmu, - viņš pamāja un tad piebilda: - Vismaz es domāju, ka tas viens ir gaidāms.

- Jā, - Līams noteica aizžņaugtā balsī. - Te nu mēs abi esam.

- Vai esi gatavs nākamajai? - Ronans apjautājās, norādīdams uz drauga gandrīz tukšo glāzi.

- Gandrīz.

- Lieliski. Lūdzu, vēlreiz to pašu, Džo, - Ronans uzsauca bārmenim. - Bet paklau, tu taču neko neteiksi īvai, ko? - viņš apjautājās brīdī, kad spēle televīzijas ekrānā bija gatava sākties. - Nu, tu jau zini - par to, ka Anna varētu būt stāvoklī. Tu zini, kādas viņas ir, kad tiek pie runāšanas, un es negribētu, lai Annai nāktu ausīs, ka esmu kaut ko teicis tev, vispirms neizrunājoties ar viņu.

- Skaidrs, - Līams noteica, vērodams, kā uz letes lēnām uzgulst alus pintes. - Neteikšu ne vārda.

26

.

22. Uzzināt pēdējai

Sama spraucās cauri veikalu ķemmētāju bariem sestdienas rītā Oksfordstrītā. Viņa šorīt bija sarunājusi tikšanos ar bijušo kolēģi no avīzes, lai kopīgi iedzertu kafiju, un, pavadījušas apmēram stundu Leičesterskvēra kafejnīcā, apmainoties ar jaunumiem, viņas šķīrās ap pusdienlaiku.

Tā kā laiks bija ļoti patīkams, Sama bija nodomājusi pēc tam atpūtas pēc pastaigāt pa veikaliem, taču nu mainīja domas, redzot, cik ļaužu pilnas ir ielas. Tāpēc Sama nolēma iegriezties salīdzinoši klusākajā Waterstones grāmatnīcā, izraudzīties kādu labu grāmatu un pavadīt pēcpusdienu uz sava balkona, to lasot.

Bija pagājis vairāk par mēnesi kopš viņas atgriešanās no Ivas, un šajā laikā viņa bija izbeigusi savas attiecības ar Dereku.

Viņi bija satikušies, lai paēstu kopīgas vakariņas nedēļu pēc īvas saderināšanās ballītes, un, lai arī Dereks likās labā noskaņojumā, Samai radās nojauta, ka viņš zina, kas tagad sekos.

- Derek, no tā nekas nesanāk, vai ne? - viņa ierunājās, kad viņi bija tikuši galā ar pamatēdienu.

- Tu man to pasaki, Sama, - viņš atbildēja, ieurbdamies viņas sejā ar neizteiksmīgu skatienu.

Viņa novērsās, nespēdama paskatīties Derekam acīs. Viņi bija kopā gandrīz divus gadus, un vēl pirms dažām nedēļām Sama bija no sirds ticējusi, ka mīl viņu, taču, iepazīstoties ar Ronanu...

- Es nezinu, Derek, - viņa beidzot noteica. - Man patika mūsu kopīgi pavadītais laiks, un tu man esi ļoti mīļš, bet es tikai ne...

- Tu tikai negribi mani precēt, - viņš pabeidza teikumu Samas vietā.

Viņa pamāja, manīdama, kā kaklā iespriežas kamols. Viņa jutās pārsteigta, cik grūti tas beigās ir izrādījies. Pirmīt Sama bija jutusies pārliecināta, ka ienāks restorānā un pateiks visu Derekam bez kādas stomīšanās. Taču, ieraudzījusi viņa seju un atcerējusies visus labos brīžus, kas viņiem bijuši kopīgi... Un tomēr nebija jēgas turpināt tikai tādēļ vien. Samas sirds atradās kur citur, un, lai arī cik dīvaini tas šķistu īvai un pat viņai pašai, viņa tur nekā nespēja padarīt.

- Man ļoti žēl, - viņa sacīja Derekam. - Kā jau teicu, tu man esi ļoti mīļš, taču tagad es zinu, ka nevaru tevi precēt.

- Un tev bija vajadzīgs tik ilgs laiks, lai to saprastu? - viņš apjautājās, acīmredzami sarūgtināts. - Vai arī tu vienmēr esi zinājusi, ka nevēlies tikt apgrūtināta, taču pieturēji mani katram gadījumam?

- Ak kungs, nē, tā tas nepavisam nebija, - Sama protestēja. Un nebija jau arī. Viņa bija mīlējusi Dereku - vēl aizvien mīlēja, taču tas nepavisam nespēja līdzināties tām spēcīgajām jūtām, kuras viņu bija pārņēmušas pret Ronanu. Un tas nebija pareizi.

Taču, bez šaubām, skaļi viņa to neatzina.

- Es nemūžam tevi tā nepieturētu, - viņa apgalvoja. - Cik sapratu, tad šī pārtraukuma jeb ultimāta mērķis bija piešķirt man laiku un telpu, lai es varētu nopietni padomāt, kurp mēs ejam un kādus kompromisus esmu gatava pieļaut mūsu nākotnes vārdā. Taču patiesība ir tāda, ka es nespēju ielaisties kompromisā. Un nevienam no mums nav godīgi to no manis gaidīt. - Bija labāk un mazāk sāpīgi likt viņam uzskatīt, ka viņa ir to izlēmusi pēc lielām pārdomām, nevis atzīt, ka šim lēmumam ir vistiešākais sakars ar viņas tikšanos ar Ronanu.

- Nu, godīgi sakot, es arī mazliet apdomājos, - Dereks noteica, un viņa augums saspringa vēl vairāk, - un man ienāca prātā, ka tādā gadījumā, ja tev tik gari un plaši jādomā par to, cik daudz es tev nozīmēju, patiesībā nekas daudz tas nevarētu būt.

- Bet...

- Lūdzu, ļauj man pateikt līdz galam. Kādu laiku viss bija kārtībā, vai ne? Tu biji apsēsta ar savu karjeru, un, lai arī man prieks, ka viss ir gājis uz labo pusi manā prombūtnē, - viņš runāja par neseno straujo pārdošanas apjomu kāpumu, - tas nozīmē, ka tagad tu atrodies vēl tālāk no vēlēšanās uzsākt jaunu dzīvi kopā ar mani. Vai man taisnība?

Kad Sama neatbildēja, gribēdama, lai viņš pats izdara secinājumu, viņa zināja, ka Dereks šo klusēšanu iztulkos kā piekrišanas zīmi.

- Tātad tev ir taisnība. Mums nav nākotnes, tāpēc varbūt arī labāk, ka pieliekam tam punktu tagad, kamēr vēl neesam paguvuši nodarīt daudz kaitējuma viens otram.

- Man ļoti žēl, - Sama noteica ar asarām acīs, apjauzdama, ka tās nu patiešām ir beigas, lai arī viņa jutās atvieglota, ka tas bijis Dereks, kurš pateicis galavārdu.

Būdams mūžīgais džentlmenis, viņš bija uzstājis, ka viņiem jāpaliek restorānā un jāpabeidz vakariņas, un atlikušajā maltītes laikā bija izturējies tik pieklājīgi, ka Sama jutās kā pēdējā neliete, kad viņi beidzot atvadījās pie restorāna ārdurvīm.

- Es sekošu tev līdzi caur avīzēm - nav šaubu, ka tu ar laiku kļūsi vēl slavenāka, - viņš pajokoja, lai arī viņa skatiens bija skumjš. - Un tad es pārmetīšu sev, ka neesmu tevi sašņorējis, pirms tu biji nopelnījusi savus miljonus.

Sama pasmaidīja.

- Par to es ļoti šaubos. - Tomēr viņai bija patīkami, ka Dereks beidzot ir atzinis viņas karjeras nozīmi.

Viņi apskāvās un devās katrs uz savu pusi, un Sama iztrūkusies atskārta, ka viņa atkal ir kļuvusi par brīvu sievieti.

Un pēc dažām nedēļām viņai vēl aizvien likās dīvaini, cik daudz laika ir viņas rīcībā tagad, kad vairs nav nekādu saistību.

Lai arī Sama laiku pa laikam ilgojās pēc Dereka, viņa priecājās, ka ir saņēmusi drosmi un izbeigusi šīs attiecības reizi par visām reizēm. Kāda gan jēga palikt kopā ar viņu tikai formas pēc? Dzīve bija pārāk īsa, lai izvēlētos otru labāko. Sama papurināja galvu, atkal iedomājoties par māsas piepešo Līama bildināšanu pirms dažām nedēļām. Viņa vēl aizvien nespēja saprast, ko lai par to domā un - kas bija vēl ļaunāk - ko lai dara šajā sakarībā. Vai vajadzēja izstāstīt Ivai par noklausīto telefona sarunu? Par to, kā viņa dzirdējusi Līamu atzīstamies kādai sievietei, ka viņš jutās iedzīts lamatās, kad īva palika stāvoklī un sekoja abu kopdzīve?

Tā vispār bija viņas vaina - šis ieteikums, ka Ivai vajadzētu bildināt Līamu. Bez šaubām, tobrīd viņa nebija apzinājusies, kādu dzīvi māsa dzīvo un cik nestabilas patiesībā ir viņu attiecības. Protams, Samai māsas draugs nekad nebija īpaši paticis, tomēr viņa allaž bija uzskatījusi, ka Līams mīl īvu un rīkojas viņas interesēs. Taču viņa bija kļūdījusies.

Viņai vajadzēja pateikt kaut ko Ivai... tikai kā? Māsa atradās septītajās debesīs gaidāmo kāzu dēļ un ar aizrautību bija metusies kaldināt laulību plānus. Kā gan Sama varētu satriekt viņas ilūzijas par cilvēku, kuru gatavojās precēt, satriekt pīšļos viņas sapņus par dzīvošanu laimīgi, “līdz nāve tos šķirs"?

Un tomēr Sama nevarēja mierīgi noskatīties, kā māsas dzīve tiek izpostīta. īva bija pelnījusi ko labāku, un, godīgi sakot, Lī-ams tāpat. Tas bija vēl viens aspekts, ko vajadzēja ņemt vērā. Samaksājusi par savu izraudzīto pirkumu grāmatnīcā, Sama ieprā-tojās, vai viņai vajadzētu paņemt Līamu pie dziesmas, šī doma viņai nepatika: ar Līamu bija grūti uzsākt pat visvienkāršāko sarunu izdevīgā brīdī, tāpēc Sama nespēja iztēloties, ka varētu apsēsties un no sirds ar viņu izrunāties. Tomēr kaut ko vajadzēja iesākt. Runa bija par viņas māsas laimi.

Sama izgāja ārā no veikala un devās tālāk uz priekšu pa ielu, līdz nonāca pie Oksfordstrītas metro stacijas. Kā parasti, stacija bija pilna ar strādājošajiem no citām pilsētām, tūristiem un veikalu ķemmētājiem, un Sama jutās laimīga, neskarta izejot cauri biļešu kontroles barjerām - tik liels bija pūļa spiediens un nepacietība, cenšoties ātrāk izkļūt cauri. Eskalatoram lēnām virzoties lejup, viņa sāka bezmērķīgi pētīt augšup braucošos cilvēkus, kas bija gatavi nodoties mānijai, no kuras Sama centās izbēgt. Tad piepeši viņai aizrāvās elpa. Kad eskalators jau bija gandrīz pietuvojies zemei, viņa pūlī pamanīja kādu, kas atradās lejā un devās pretējā virzienā.

Kādu, ko viņa pazina.

Samas kuņģis apmeta dubultu salto, un viņa divreiz samirkšķināja acis. Vai tas tiešām bija viņš?

- Ronan! Sveiks! - Sama iesaucās, nokāpdama no eskalatora tajā pašā brīdī, kad viņš jau grasījās uzkāpt uz tā, kas devās augšup.

Izdzirdis kādu saucam savu vārdu, Ronans apstājās pussolī, un, pamanot Samu nākam pretī, viņa vaibsti atplauka Smaidā - tādā, kas lika tauriņiem Samas vēderā laisties trakā dejā.

Ronans tūlīt pat pakāpās nostāk, ļaujot citiem braucējiem paiet garām.

- Sama? Ak kungs, tā tiešām esi tu! - Ronans neticīgi pasmaidīja. - Cik dīvaini saskrieties ar tevi tik pārblīvētā vietā!

- Zinu, es arī kādu brīdi nebiju pārliecināta, vai tas tiešām esi tu, - Sama atbildēja uz smaidu, sirdij sitoties ar jūdzes ātrumu minūtē, kad viņa ielūkojās Ronanam sejā. - Ko tu dari Londonā?

- Vai nevari uzminēt? - viņš apvaicājās, lepni atklādams balto krekliņu ar futbola simboliku, ko bija pavilcis zem žaketes.

- Tu esi atbraucis noskatīties Spurs spēli?

- Kā tad. Nemūžam negribētu palaist ko tādu garām.

- Bet kā gan tu dabūji biļetes?

Pēc savas kopdzīves ar Dereku Sama šo to zināja par futbolu un bija informēta, ka spēle starp Spurs un Arsenal komandām notiek tajā pašā pēcpusdienā Vaithārtleinā, Spurs laukumā. Tā kā abas komandas šobrīd cīnījās par vietu turnīra tabulas augšgalā, spēle tika uzskatīta par abu Londonas klubu līdzjutēju obligāto pasākumu. Lai dabūtu biļetes uz šo maču, Ronanam vajadzēja būt ārkārtīgi aizrautīgam līdzjutējam ar visai plašiem sakariem. Šādas spēles parasti bija izpārdotas jau krietnu laiku iepriekš.

- Man ir sezonas abonements, - viņš lepni noteica. - Man tāds ir jau kopš paša sākuma, kad tie tikko parādījās, tāpēc es reti palaižu garām kādu spēli mājās.

- Oho! Bet tad jau tu steidzies uz šīsdienas maču, - Sama noteica un piebilda: - Vai Anna nav atbraukusi tev līdzi?

Vārdi bija izteikti, pirms vēl viņa paguva sevi apturēt, un Sama uzreiz sajutās vainīga (un ļoti uzmācīga) par šādu jautājumu.

Ronans iesmējās.

- Ne mazāko izredžu. Viņa necieš futbolu. Nē, es parasti braucu šurp ar kādu no saviem draugiem, taču viņa sīkajam šodien ir pirmā dzimšanas diena, tāpēc viņš nevarēja ierasties. Nabaga velns, viņš jutās kā spīlēs, taču sieva nemūžam nebūtu ļāvusi viņam apmainīt dzimšanas dienu pret futbola spēli!

- Es nešaubos, ka viņš jutās satriekts. Ne katru dienu izdodas noskatīties tādu spēli kā šī.

Ronans izskatījās iespaidots.

- Tu acīmredzami daudz ko zini par futbolu.

- Nu, es gluži tā neteiktu. Šo to zinu, un tas arī viss. Taču es sekoju līdzi Londonas komandām, jo īpaši tad, ja tās sacenšas savā starpā.

- Tad kurai tu jūti līdzi šodien?

Viņa pasmaidīja.

- Nu, man vajadzētu teikt, ka Spurs, vai ne?

- Laba meitene! Es zināju, ka tu nevarētu būt Arsenal pusē. Vai tu tepat kaut kur dzīvo?

- Pie Oksfordstrītas? Vai tu esi traks? Nē, es dzīvoju Klepemā.

- Labi. Cik nu es pazīstu Londonu, tas varētu būt kaut vai Tim-buktu.

- Nu, jādomā, ka tu Londonu pazīsti pietiekoši, lai zinātu, ka brauc nepareizajā virzienā, ja gribi nokļūt Vaithārtleinā, - Sama smaidot noteica.

- Skaidrs, ka zinu, bet līdz spēlei vēl ir makten ilgi jāgaida, tāpēc iedomājos, ka varētu te nosist mazliet laika.

- Vēlu veiksmi - ārā gaida milzu pūlis, un tieši tādēļ es izlauzos tam cauri un braukšu mājās uz pusdienām.

- Tu neesi ēdusi pusdienas? Es arī nupat grasījos kaut ko iekost. Vai tu zini kādu pieklājīgu vietiņu, kur mēs varētu kaut ko dabūt?

Nevērīgais, gandrīz familiārais veids, kādā šis uzaicinājums tika izteikts, pārliecināja Samu, ka viņa neizdarīs neko sliktu, to pieņemdama. Un tā taču nebija viņa, kas uzaicināja Ronanu uz pusdienām, vai ne?

Galu galā tas bija tieši tas un nekas cits - pusdienas, nevis bildinājums! Tomēr fakts, ka viņa vēlas pavadīt laiku kopā ar Ronanu, lika Samai saprast, ka šī uzaicinājuma pieņemšana būs gandrīz neiespējama.

Gandrīz.

- Pilnīgi noteikti, - Sama noteica, pagriezdamās un dodamās atpakaļvirzienā, no kura bija ieradusies, un vīrietis, kurš saskaņā ar Samas pārliecību bija viņas mūža mīlestība, paklausīgi soļoja līdzās.

Nojauzdama, ka Ronans pieder pie tiem vīriešiem, kam patīk labi paēst, Sama aizveda viņu uz nelielu, lētu kafejnīcu netālu no Oksfordstrītas, kur viņi abi netraucēti varēja pamieloties ar kārtīga lieluma sacepumu un tējas krūzi.

Sama vēl aizvien nespēja noticēt, ka tik vienkārši saskrējusies ar Ronanu Londonā, pārpildītā metro stacijā, kur ik stundu apgrozījās simtiem, ja ne tūkstošiem cilvēku. Tādas lietas parasti nenotiek, tātad tas bija liktenis, vai ne?

Taču, kad Ronans bija izteicis aicinājumu pusdienās, tā pieņemšana un izbaudīšana pilnā mērā lika Samai sajusties kā nodevējai attiecībā pret Annu. Viņa loloja jūtas pret šo vīrieti, savādas un neizskaidrojamas, un tomēr jūtas. Un viņai nevajadzēja rīkoties to iespaidā, kā viņa to pilnīgi noteikti pašlaik darīja.

- Tātad tu domā, ka Arsenal beigās uzvarēs? - Ronans sacīja, izskatīdamies apmierināts, ka ir atradis līdzīgi domājošu cilvēku, ar ko parunāt, jo īpaši spēles dienā.

- Varbūt ne šodien, kad Spurs spēlē savā laukumā, bet noteikti ilgtermiņā. Domāju, ka viņiem ir labāka komanda.

- Varbūt, taču mūsu pusē ir uzrāviens. Arsenal jau ilgu laiku ir guvis virsroku. Es patiešām domāju, ka šī ir mūsu izdevība mainīt situāciju.

-To mēs redzēsim. Jūsu strīkeri pēdējā laikā nav īpaši izcēlušies, ko?

- Savstarpēja spēle par līdera pozīciju vienmēr ir savādāka, tu to zini. Pretinieku klubi no vienas pilsētas cenšas viens otru nomazgāt.

- Patiesībā es to nezinu, - Sama atbildēja. - Tici vai nē, taču ne reizi neesmu bijusi uz spēli dzīvajā, nemaz nerunājot par šādām.

- Pie joda, kāpēc tu to uzreiz neteici? - Ronans noprasīja. - Skaidrs, ka tu varētu paņemt Maika biļeti un šodien nākt kopā ar mani!

Samas sirds iepukstējās straujāk. Viņa negribēja uzprasīties... vai tomēr gribēja? Taču nu viņa bija to izdarījusi, tāpēc vajadzēja pieņemt lēmumu. Viņas karstākā vēlēšanās bija pavadīt pēcpusdienu kopā ar viņu, šo vīrieti, kurš likās tik ļoti pievilcīgs un ar kuru viņa patiešām jutās spēcīgi saistīta.

Taču viņš bija saderinājies ar citu, un neatkarīgi no savām jūtām Samai vajadzēja paturēt to prātā.

Viņa papurināja galvu.

- Nē, es netieku. Labprāt aizietu, taču pēcpusdienā man ir citi plāni.

- Ak tā.

Sama jutās pārliecināta, ka Ronans izskatās vīlies.

- Žēl, - viņš noteica. - Negribas palaist biļeti zudumā.

- Vai tu to nevarēji pārdot kādam spekulantam vai tamlīdzīgi?

- Nekādā gadījumā! - Ronans iesaucās tā, it kā Sama būtu viņu apvainojusi. - Drīzāk iemetīšu miskastē, nekā ļaušu kādam no tiem dīkdieņiem iedzīvoties uz kluba rēķina.

- Nu, man ļoti žēl, - Sama atkal noteica, lai gan viņas sirds asiņoja par šo atteikumu. - Parastos apstākļos es labprāt būtu gājusi, taču esmu apsolījusi vienai no savām draudzenēm vēlāk satikties.

- Neraizējies - varbūt kādu citu reizi, - Ronans miermīlīgi noteica. - Un tomēr, lai kas viņa arī nebūtu, cerams, ir tā vērta, lai tu palaistu garām tādu pēcpusdienu.

Vai nu es to nezināšu, Sama nodomāja, juzdamās satriekta, taču pārliecināta, ka ir pieņēmusi pareizo lēmumu.

Neskatoties uz to, ka tas viņai prasīja visus dvēseles spēkus.

27

.

23. Uzzināt pccicjai

Tajā pašā rītā īva ieradās Annas mājā ar visu mazo Maksu.

- Tā kā tu esi viena pati, - viņa sacīja, - iedomājos, ka mēs pēcpusdienā varētu aiziet pastaigāties un apskatīt kāzu kleitas. Ko tu teiksi?

- Neesmu īsti droša. - Anna nespēja iztēloties neko briesmīgāku par klīšanu pa kāzu veikaliem sestdienas pēcpusdienā. Ņemot vērā savus pēdējā laika nelabumus, viņa neizturētu pūlī ne desmit minūtes. Anna jutās atvieglota par to, ka Ronans šodien bija aizbraucis uz Londonu skatīties futbolu: tas nozīmēja, ka viņai ir radusies iespēja vismaz uz kādu laiku atmest piesardzību un cenšanos noslēpt no viņa patieso stāvokli. Bet nu, pateicoties šai runāšanai par kāzu kleitu iepirkšanu, Anna saprata, ka uz mieru nav ko cerēt.

- Mēs varētu pameklēt kleitas mums abām, - draudzene ierosināja. - Tev beigu beigās arī vajadzēs sākt kaut ko skatīties, un ja ne citādi, tu vismaz varētu pasmelties kādu ideju.

- Nedomāju vis, īva, - Anna noteica, cerēdama, ka draudzene neuzstās. Nu skaidrs, īva bija ļoti sadomājusies par savām gaidāmajām kāzām, un Anna priecājās par viņu, bet tajā pašā laikā...

- Anna, kas īsti notiek?

Viņa strauji pacēla galvu, izdzirdējusi īvas balss toni.

- Ko tu ar to gribi teikt?

- Kāpēc tu tik dīvaini pret to izturies? Pret precēšanos? Es zinu, ka tā ir tava darīšana, un varbūt man nevajadzētu jautāt...

-Jā, varbūt nevajadzētu gan, - Anna noteica tonī, kas bija strupāks, nekā viņa bija vēlējusies, un gandrīz tūlīt sajutās vainīga.

- Anna, mēs taču esam draudzenes, vai ne? - īva ierunājās, uzlikdama plaukstu Annai uz pleca. - Tad kāpēc tu man nevarētu pateikt, kas noticis? Dažas pēdējās nedēļas tu izturies patiešām dīvaini, un jo īpaši kopš manas saderināšanās ar Līamu. Vai kaut kas atgadījies - kas tāds, ko tu man nesaki?

Anna jau grasījās atbildēt, taču īva viņu apsteidza, atkal ierunādamās.

- Tu neesi gluži pārliecināta, vai gribi precēties ar Ronanu? Vai tur tā vaina?

Anna dziļi ievilka elpu. Ak, tikpat labi viņa varēja to pateikt īvai - tāpat agri vai vēlu viss nāks gaismā.

- Es esmu stāvoklī, īva.

Otras sievietes acis iepletās, un viņa aši pameta skatienu uz Annas vēderu.

- Ko? Nevar būt! Es iedomājos, ka tu pēdējā laikā esi mazliet pieņēmusies svarā, taču ne uz mirkli nepieļāvu... Anna, tie ir fantastiski jaunumi. Ronans droši vien ir septītajās debesīs! - īva pasniedzās, lai apskautu Annu, taču, redzēdama, ka draudzene nemaz neizskatās sajūsmināta, atkāpās. - Vai tad nav?

Anna novērsa skatienu.

- Apmēram. Es gribu teikt - skaidrs, ka tās ir labas ziņas, taču patiesībā... nu, es neesmu pārliecināta, vai...

- Vai ko? - īva apjautājās, saraukdama pieri.

Anna īsti nevarēja saprast, kā to pateikt.

- Es nezinu... nevaru to īsti izskaidrot. Tikai pēdējā laikā mēs ar Ronanu... nu, tas ir kļuvis savādāk, it kā mēs būtu labākie draugi, nevis kas cits.

Iva iecietīgi pasmaidīja.

- Anna, Ronans tevi dievina...

- Iva, vai tev nešķiet, ka es to zinu? - Anna aši atcirta. - Tas jau padara visu tik sarežģītu!

- Bet es nesaprotu, - Iva noteica, izskatīdamās patiesi izbrīnīta. - Ko tas padara sarežģītu?

- To visu - to jautājumu ar bērnu. - Nu jau Anna nožēloja, ka ir uzsākusi šo sarunu. Viņai jau tā bija pietiekoši grūti pašai izprast savas jūtas, kur nu vēl mēģināt tās izskaidrot kādam citam. - Paklau, viņš to vēl nezina, bet, kad uzzinās, būs septītajās debesīs, un tad es to vairs nespēšu kontrolēt, es pat vairs nevarēšu padomāt un... - Viņa apklusa, nespēdama noformulēt to visu vārdos.

- Vai tu gribi teikt, ka nevēlies Ronanam izstāstīt par bērnu?

- Nu, man nāksies viņam izstāstīt, vai ne?

- Nūjā, ja vien...

Anna redzēja, ka īvas domas drudžaini darbojas, cenšoties rast izskaidrojumu.

- Jādomā, ka tev nenāk ne prātā... nu, tu jau zini, braukt uz Angliju vai tamlīdzīgi? - draudzene apjautājās, izklausīdamās šausmināta par šādas iespējas pieminēšanu vien, nemaz nerunājot par domu, ka kāds tiešām varētu ko tādu apsvērt.

- Nē, - Anna atbildēja, taču, spriežot pēc īvas šaubu pilnās sejas izteiksmes, viņa saprata, ka nav runājusi pietiekoši pārliecinoši. - Nu labi, atzīšos, ka kādu brīdi biju par to iedomājusies, taču nē. - Anna atcerējās, kā bija jutusies pirms pāris mēnešiem pēc atgriešanās no ārsta, kurš apstiprināja viņas ļaunākās aizdomas. Toreiz viņa bija jutusies tik ļoti šokēta un samulsusi, ka mēģināja apsvērt visas iespējas. Taču galu galā, neskatoties uz savu apmulsumu, viņa nemūžam nespētu izdarīt neko tādu.

īva likās kā nokritusi no plaukta.

- Bet no kurienes tas viss nāk? Es vienmēr esmu uzskatījusi, ka jums abiem ir visideālākās attiecības un... Anna, vai tu vairs nemīli Ronanu? - viņa piesardzīgi apvaicājās.

Anna nopūtās.

- Nezinu, īva, un man patiešām gribētos to zināt. - Pirmo reizi pēc ilga laika viņa teica patiesību. - Godīgi sakot, es vairs nezinu, kā īsti jūtos. Un mēģināt noslēpt no viņa grūtniecību ir ārkārtīgi sarežģīti. Pēdējā laikā man ir radusies sajuta, ka viņš sāk kaut ko nojaust, taču esmu mēģinājusi to visādi novilcināt.

- Cik tālu tu esi? - īva apjautājās, atkal palūkodamās uz draudzenes vēderu.

- Gandriz seši mēneši.

- Seši mēneši? Ak kungs, Anna, kā tev izdevies to noslēpt? Atceros, ka ballītē es iedomājos, ka tu pēdējā laikā izskaties mazliet piebriedusi viduklī, taču... - Viņa papurināja galvu. - Kad biju sestajā mēnesī ar Maksu, es izskatījos pēc mājas!

- Zinu, mans ārsts apgalvo, ka man ļoti paveicies. - Anna iekoda lūpā. - Daudz nu gan viņš zina.

Abas draudzenes kādu bridi klusēja, kamēr īva mēģināja sagremot izdzirdēto.

- Tad ko tu grasies darīt? - viņa beigās apjautājās Annai. - Ja jūsu starpā šobrīd kaut kas nav kārtībā, jums jāmēģina visu nokārtot, jo īpaši pirms bērna piedzimšanas.

- Zinu, ka mums tas jādara, - Anna noteica, viegli paberzēdama savu apaļīgo vēderu un juzdamās tikpat samulsusi kā visu šo laiku.

28

.

24. Uzzināt pēdējai

Pāris mēnešus pēc sava Dublinas apciemojuma Sama piezvanīja Ivai, lai paziņotu māsai jaunumu, kas, viņasprāt, netiks uztverts viennozīmīgi.

- Es domāju par pārcelšanos atpakaļ uz mājām, - viņa ziņoja. - Uz visiem laikiem.

- Atpakaļ uz mājām - tu gribi teikt, atpakaļ uz šejieni? - Kā jau gaidāms, Iva nepavisam nejutās sajūsmināta. - Tas ir Rona-na dēļ, vai ne? - viņa apjautājās nosodījuma pilnā tonī.

Vada otrā galā Sama nopūtās. Bez šaubām, viņa jau bija to gaidījusi, taču tas nepadarīja šāda sprieduma uzklausīšanu vieglāku.

- Nav vis.

Viņa bija mēģinājusi sevi pārliecināt, ka nesen pieņemtajam lēmumam ir vairāk sakara ar nogurumu no Londonas nekā ar ko citu. Un patiesībā tam patiešām bija liels sakars ar nogurumu. Pēc attiecību saraušanas ar Dereku un aiziešanas no darba avīzē, aptvērusi, ka tieši šie abi apstākļi viņu bija piesaistījuši pilsētai, Sama sāka justies tajā neiederīga. Daudzi no viņas draugiem bija arī Dereka draugi, tāpēc, lai arī bija tikai dabiski, ka pēc šķiršanās viņu attiecībās parādījās neliela neveiklība, Sama atklāja, ka patiesībā nemaz tik ļoti nav noilgojusies pēc viņu sabiedrības. Līdzīgā kārtā kļuva aizvien grūtāk uzturēt draudzību ar vecajiem kolēģiem no avīzes, jo bez Džailsa, par ko sūdzēties, vai darba, par ko patenkot, izrādījās neparasti sarežģīti atrast kādu kopīgu tematu. Piedevām Londona vairs nelikās tik droša kā agrāk, jo visu laiku pie apvāršņa vīdēja terorisma risks.

Taču pats galvenais bija tas, ka Īrijā viņa bija nonākusi pie svarīgās apjausmas, ka īva un bērni ir vienīgie ģimenes locekļi, kas viņai vēl atlikuši, un līdz šim Sama bija tik ļoti iegrimusi savā Londonas dzīvē, ka gandrīz bija to aizmirsusi.

Ja ne citādi, tad mainīšanās lomām viņai bija likusi apjaust, ka viņas ar īvu ir palikušas vienas pašas un varbūt pienācis laiks ieņemt lielāku vietu vienai otras dzīvē, un Sama sāka vairāk interesēties par savu māsasmeitu un māsasdēlu.

Un tomēr, lai cik tas arī būtu muļķīgi, Samai nācās atzīt, ka šim lēmumam ir zināms sakars arī ar spēcīgo, gandrīz magnētisko valdzinājumu, ar kādu viņu pievilka Ronans.

Tagad, kad viņa koncentrējās tikai uz grāmatu rakstīšanu, nebija nekāda iemesla neturpināt savu rakstnieces karjeru Īrijā. Skaidrs, ka viņai laiku pa laikam vajadzēs atgriezties, lai satiktos ar izdevējiem un reklamētu jaunās grāmatas, taču, stingri ņemot, viņa varēja tās rakstīt jebkurā pasaules malā. Un Dublina būtu patīkams atvieglojums pēc Londonas steigas un kņadas - klusa un mierīgāka vietiņa, kur rakstīt.

Sama bija apņēmusies pārdot savu Klepemas dzīvokli cerībā iegūt pietiekoši daudz naudas, lai nopirktu kaut ko mazāku Dublinā. Tā kā dzīvoklis atradās samērā pieprasītā Londonas rajonā, viņa jutās puslīdz droša, ka to izdosies pārdot ātri, taču, kamēr tas vēl nebija izdarīts, Sama plānoja pārcelties atpakaļ uz Īriju un noīrēt kādu pagaidu apmešanās vietu.

Un, neskatoties uz steigu, kādā viņa bija pieņēmusi šo lēmumu, un lielajām dzīvesstila pārmaiņām, Sama atskārta, ka viņa patiešām priecājas par atgriešanos mājās zemē, kuru viņai bija nācies pamest pirms desmit gadiem. Doma par atgriešanos Dublinā pie darba un dzīves, kas ritēs daudz lēnākā tempā, likās ārkārtīgi valdzinoša.

Nu labi, Sama nespēja izvairīties no tā, ka viņa vēl aizvien izjuta zināmu apsēstību ar Ronanu, jo jūtas bija pārāk spēcīgas, lai varētu nepievērst tām uzmanību, taču, par spīti Ivas bažām, viņai nenāca ne prātā ārdīt šī vīrieša pašreizējās attiecības. Cik Sama varēja spriest pēc Annas dīvainās izturēšanās, Ronana līgava pietiekoši labi spēja pati tikt ar to galā.

- Iva, tas ir kas vairāk par to vien, - Sama tagad sacīja, cenzdamās pārliecināt māsu, ka viņa negrasās kļūt par pavarda jaucēju. - Es tikai iedomājos, ka man ir pienācis laiks atgriezties mājās, tas arī viss.

- Tātad tu atzīsti, ka visām tām blēņām par Ronanu ir kāds sakars ar to visu, - Iva bargi atbildēja. - Sama, viņš ir saderinājies! Un ne tikai tas vien - viņi gaida bērnu!

To izdzirdējusi, Sama gandrīz izmeta no rokām klausuli.

- K-k-ko? - viņa izstostīja, sirdij sažņaudzoties no pārsteiguma, vilšanās, izmisuma - viņa pati nesaprata, kas ir īstais iemesls.

Iva nopūtās.

- Paklau, patiesībā man nevajadzēja tev to teikt. Pat Ronans to vēl nezina, bet...

- īva, tas taču nevar būt nopietni! - Sama nespēja to aptvert. Anna bija stāvoklī - ar Ronana bērnu! Kāda gan viņiem tagad varētu būt nākotne?

- Es runāju nopietni, - īvas tonis bija jūtami atmaidzis. - Klau, Sama, es zinu, tu esi iestāstījusi sev, ka Ronanam un Annai ir problēmas, taču tagad tu droši vien būsi sapratusi, ka tie visi ir māņi. Anna nu jau ir septītajā mēnesī. Skaidrs, ka es arī biju mazliet šokēta, jo viņa to tik labi slēpa...

- Septītais mēnesis! Un viņš vēl nezina? - Samas domas sāka joņot ar jūdzes ātrumu minūtē. - Kāpēc viņa nav to pateikusi? Kas viņai slēpjams?

- Sama, tā nu ir viņas pašas darīšana, un...

- Nē, nopietni, īva, padomā par to, - Sama turpināja, cenšoties pārliecināt tiklab sevi, kā īvu, ka kaut kas nav īsti kārtībā. - Tu teici, ka viņa esot septītajā mēnesī. Kāpēc viņa nav to pateikusi Ronanam? Jebkura normāla sieviete būtu to izdarījusi, ja vien... ja vien viņai nebūtu pamatota iemesla to nedarīt.

- Tu taču nedomā... - īva palika pusvārdā, sākdama saprast, ko Sama grib teikt. Tad viņas tonis mainījās. - Sama, tas nu reiz ir par daudz. Tas, uz ko tagad norādi, ir pilnīgi izslēgts.

- Un uz ko es, tavuprāt, norādu?

- Nu, man šķiet, tu gribi teikt, ka Anna slēpj savu grūtniecību no Ronana, tāpēc ka... nu, tāpēc ka viņai varētu būt padomā kaut kas ne gluži labs vai tamlīdzīgi.

- Jā, ne gluži labs ar kādu citu, tu gribēji teikt!

īva aizsvilās.

- Sama, tas ir smieklīgs un ļoti sāpīgs pieņēmums, nemaz nerunājot par to, ka tas dziļi aizskar Annu!

- Nu, vai nav mazliet dīvaini no Annas puses neko neteikt Ronanam, ja bērns ir no viņa?

- Sama, lūdzu, izbeidz, tu maldini pati sevi! Tu nepazīsti Annu. Un, godīgi sakot, ne jau tev vai kādam citam būtu jāizlemj, kas viņai ir vai nav darāms.

- Es to zinu, un tomēr... - Sama pašūpoja galvu.

Tajā visā pilnīgi noteikti slēpās kas ļoti aizdomīgs. Sama atcerējās, ka Anna bija likusies izsista no sliedēm īvas un Līama saderināšanās svinībās un, šķiet, darīja visu iespējamo, lai izvairītos no namatēva. Vai varēja būt, ka...?

Nē, Samai negribējās pat domās pieļaut tādu iespēju. Un tomēr nevarēja noliegt, ka Annas un Līama starpā tovakar pastāvēja manāma spriedze. Tā bija pirmā reize, kad Sama redzēja viņus abus kopā vienā telpā, un, lai arī viņa bija pievērsusi neparasti lielu uzmanību Annas uzvedībai tovakar, Sama jutās pilnīgi pārliecināta, ka tās nav tikai viņas iedomas - kaut kas risinās starp Ivas labāko draudzeni un viņas mūža mīlestību.

Taču, bez šaubām, viņa nevarēja neko no tā atklāt īvai, vai ne? Nerunājot nemaz par to, ka īva nevēlējās ne dzirdēt neko negatīvu par Annu un Ronanu, ar mājienu vien, ka Līams varētu būt iejaukts šajā spēlē, pietiktu, lai salauztu viņas sirdi. Un, tā kā Samai nebija nekā, ar ko pamatot savas aizdomas, ja neskaita Līama agrāko atzīšanos par savu neatbildēto mīlestību un Annas acīmredzamo nevēlēšanos atrasties viņa tuvumā, viņa īsti nevarēja atklāt aizdomas nevienam. Sama papurināja galvu, prātodama, vai apsēstība ar Ronanu nesāk laupīt viņai veselo saprātu.

- Es nezinu, - viņa atbildēja māsai. - Ja Anna un Ronans ir laimīgi, kā tu apgalvo, man šķiet mazliet dīvaini, ka Anna nelec gaisā no prieka ne tikai par to, ka ir stāvoklī, bet arī par iespēju apprecēties ar viņu. Taču tā tas nav ne vienā, ne otrā gadījumā.

- Paklau, Sama, tu nepazīsti Annu un pilnīgi noteikti nevari zināt, ko viņai vajadzētu vai nevajadzētu darīt, - īva izklausījās pamatīgi aizkaitināta. - Viņa priecājas, ka kļūs par māti, bet tajā pašā laikā bērns bija neplānots, un viņai ir vajadzīgs laiks, lai aprastu ar šo domu. Anna nav izteikts mātišķais tips, kā jau es tev reiz teicu, kamēr Ronans dievina bērnus.

- Tad vēl jo vairāk vajadzēja viņam to pateikt, vai ne? - Sama cirta pretī. - Vai arī Annu neinteresē viņa domas? - Sama apzinājās, ka izklausās bērnišķīga, taču neko nespēja ar sevi padarīt.

- Sama, izbeidz - nu jau ir diezgan! - īva iesaucās. - Es vairāk neklausīšos šajās muļķībās! Ronans un Anna ir mani draugi, un tas, kas notiek ar viņu attiecībām, neskar nevienu citu, izņemot viņus pašus. Ak kungs, tu esi gandrīz tāda pati kā Līams!

To izdzirdusi, Sama saspicēja ausis.

- Kāpēc? Ko tad viņš par to visu domā?

- Ak, viņš ir tāds pats kā tu, visu laiku sprediķo par Annu un to, kā viņa tur Ronanu drošā attālumā un atliek kāzas. Lai nu kurš runātu...

Nomanījusi, ka īva smaida, Sama saprata, ka māsai nav ne mazāko aizdomu, ko patiesībā nozīmē šādi līgavaiņa izteikumi. Tomēr šī piezīme vēl vairāk pārliecināja Samu, ka ar šo situāciju kaut kas nav kārtībā. Un tā lieku reizi pierādīja, ka Līams varētu būt iejaukts.

- Tāpēc, klau, es patiešām justos pateicīga, ja tu izbeigtu uzvesties kā samīlējusies pusaudze, kas mēģina pierādīt, ka kaut kas nav kārtībā ar Annas un Ronana attiecībām, - īva turpināja. - Uzvedies atbilstoši savam vecumam un izmet no galvas Ronanu! Ir pietiekoši daudz citu vīriešu, kuros tu varētu iemīlēties. Kāpēc jāizvēlas tāds, kurš jau ir aizņemts un pilnīgi apmierināts ar savu sievieti? Tas nav labi, Sama, un tev vajadzētu kaunēties par sevi.

Sama iekoda lūpā, juzdamās pienācīgi norāta. Nu labi, varbūt viņa arī uzvedās kā samīlējusies pusaudze, un jā, varbūt nebija godīgi no viņas puses apšaubīt Annas motīvus, kuru dēļ viņa slēpa savu grūtniecību. Taču darbā un ikdienas dzīvē Sama vienmēr bija paļāvusies uz saviem instinktiem, un, jo vairāk viņa aizdomājās par to visu, jo vairāk uzzināja par Annas un Ronana situāciju, jo lielāka auga viņas pārliecība, ka viņu attiecības ir nolemtas kraham.

Anna vairs nespēja to ilgāk noslēpt. Nu jau bija pagājušas vairākas nedēļas, kopš viņa atklāja savu noslēpumu Ivai, un līdz tām laikam likās, ka arī bērns slēpjas, gaidīdams, kad negribīgā māte atzīs viņa esamību. Gandrīz uzreiz pēc tam, kad Anna pavēstīja jaunumus īvai, viņas vēders piebrieda tik liels, ka padarīja par neiespējamu jebkādu turpmāku liegšanos.

Un, kā izrādījās, tas nemaz nebija vajadzīgs.

- Mīļā, cik ilgi tu grasies to slēpt? - Ronans apjautājās viņai kādu vakaru gultā, kad viņi jau grasījās likties uz auss.

- Ko slēpt? - Anna iejautājās, sirdij bailēs iepukstoties.

- Tu jau zini. - Viņš pagriezās ar seju pret Annu, un šajā mirklī viņai likās, ka Ronana zilās acis ieskatās tieši viņas sirdī. - Par bērnu - mūsu bērnu.

Annas acis pieplūda ar asarām vispretrunīgāko izjūtu iespaidā. Viņa jutās atvieglota, apjukusi, priecīga... bija grūti skaidri noteikt, kā viņa šobrīd jūtas.

- Kad tu grasījies man to pateikt? Kad būsi nonākusi dzemdību zālē? - Ronans ar smaidu apjautājās un ļoti uzmanīgi uzlika plaukstu uz viņas nu jau stipri apaļīgā vēdera.

- Piedod, nezinu, kāpēc tā darīju. Es tikai nespēju...

- Kuš, tas nekas, - viņš mierināja. - Man šķiet, es zinu, kāpēc tu neko neteici.

- Tiešām? - Anna aizturēja elpu.

- Skaidrs, ka zinu. Bērni neietilpa tavos plānos - nekad nav ietilpuši, vai ne? Tāpēc es varu saprast, kāpēc tev bija vajadzīgs laiks, lai ar to samierinātos, nemaz nerunājot par manu reakciju.

- Paldies tev, - Anna noteica, juzdamās atvieglota, ka Ronans saprot kādu daļu no viņas rīcības motīviem.

- Es saprotu, ka kaut kas tāds spēja tevi pamatīgi izbiedēt, Anna. Kontroles zudums, milzīgās pārmaiņas, ko tas ienesīs mūsu dzīvē vai pat attiecībās. Un es tev nepārmetu, ka tu biji noraizēju-

sies. Godīgi sakot, es arī esmu mazliet noraizējies. - Viņš viegli iesmējās. - Mīļā, es zinu, ka tas nepiederējās pie plāna - katrā ziņā ne tavējā, taču, lūdzu, nedomā, ka esmu nelaimīgs un to nevēlos. Skaidrs, ka vēlos. Tā ir daļiņa no tevis, vai ne? Daļiņa no mums abiem.

Annas sirds sažņaudzās, un viņai gribējās raudāt aiz nožēlas. Daļiņa no mums abiem.

Un tieši šajā pašā mirklī Annas nākotne beidzot noskaidrojās un viņa zināja, ko darīs, kas viņai jādara ne tikai Ronana, bet arī bērna dēļ.

- Vai zini par to kāzu datumu, ko mēs vienmēr atliekam? -viņa apjautājās, maigi ar plaukstu noglāstīdama Ronana seju.

-Jā?

- Izdarīsim to, - Anna turpināja. - Noliksim datumu reizi par visām reizēm. Tam acīmredzot jānotiek pēc bērna piedzimšanas, bet...

- Vai tu esi pilnīgi pārliecināta? - viņš pārtrauca. - Tu esi pārliecināta, ka gribi to darīt?

- Pilnīgi pārliecināta, - Anna atbildēja, dziļi sirdī apzinādamās, ka tas ir pareizais lēmums, ja ne viņai pašai, tad vismaz Ro-nanam un bērnam. Viņš bija krietns vīrs un pelnījis ko labāku par viņu - par sievieti, kura veltīgi izšķiedusi tik daudzus gadus, cenzdamās izdibināt, ko īsti vēlas.

Taču šajā brīdī viņa beidzot bija pieņēmusi lēmumu.

29

.

25. Uzzināt pēdējai

Sama bija atgriezusies Dublinā un ne mirkli nenožēloja savu lēmumu. Skaidrs, ka Iva vēl aizvien mazliet īgņojās uz viņu pēc abu sākotnējās sarunas par pārcelšanos pirms mēneša (un Samas izteikumiem par Annu), un Sama bija apciemojusi māsu tikai vienu vai divas reizes kopš dzīvokļa noīrēšanas pilsētas krastmalā.

Tikmēr viņas Klepemas dzīvoklis bija pārdots, un ar ieņēmumiem vajadzēja gandrīz pietikt, lai iegādātos jaunu mājvietu Dublinā, kad viņa būs nolēmusi nopietni ķerties klāt mājas meklējumiem. Šobrīd Samai tam neatlika laika, jo viņa bija aizrāvusies ar savu nākamo grāmatu, kurai, ja paveiktos, vajadzēja nodarbināt viņas prātu, tādējādi neļaujot daudz aizdomāties par Ronanu un Annu.

Un tomēr Sama jutās patiesi apmierināta par lēmumu atgriezties mājās, un, ja neskaita draugus un pāris darba kolēģus, Londonas dzīvē nebija daudz kā tāda, pēc kā viņa ilgotos.

Tomēr diennakts stūra veikals pilnīgi noteikti bija viena no tādām lietām, Sama tagad domāja, atskārtusi, ka ir palikusi bez kafijas. Pulkstenis bija viens naktī, un viņa bija visu vakaru nostrādājusi pie grāmatas. Aizrāvusies ar rakstīšanu, viņa nebija gribējusi atstāt nodaļu nepabeigtu, bet tajā pašā laikā apzinājās, ka bez kafijas tas nebūs iespējams. Tā nu Sama saprata, ka nāksies doties iepirkties.

Vienīgā nelaime, ka šajā pilsētas rajonā atrast tirgotavu, kas būtu atvērta pēc pusnakts, bija grūts uzdevums, tāpēc Samai nekas cits neatlika, kā mērot piecpadsmit minūtes tālo ceļu līdz tuvākajai degvielas uzpildes stacijai, kurā, kā viņa zināja, bija diennakts veikaliņš. Tas bija īsts pārbaudījums, taču pati vien bija vainīga, ka palikusi bez kafijas krājumiem.

Sama klusītēm pie sevis dungoja, iedama pa ielu uz uzpildes stacijas pusi. Bija otrdienas nakts, tāpēc rosība nebija nekāda lielā, ja neskaita dažus izturīgus studentus, kuri acīmredzot devās mājās pēc krodziņā pavadīta vakara. Laimīgie.

Vecie, labie laiki, kad viņi ar draugiem varēja doties uz krodziņu darba dienas vakarā, ne par ko neraizējoties, viņa smaidot nodomāja, paiedama garām trokšņainajam un gavilējošajam pulciņam uz ietves. To darot, viņa izdzirdēja, kā viens no puišiem atzinīgi nosvilpjas viņai aiz muguras.

Pēc dažām minūtēm Sama nonāca degvielas uzpildes stacijā un nopirka tik ļoti vajadzīgo kafijas paku un - ak, lai iet arī -Cadbunļ's šokolādes olu, lai sevi mazliet palutinātu. Pēc labi padarītā darba šovakar viņa to bija pelnījusi. Tad, samaksājusi draudzīgajam puisim, kurš dežurēja veikaliņā, Sama iebāza kabatā sīknaudu un devās atpakaļ uz dzīvokli.

Viņa bija nogājusi tikai nelielu gabaliņu, kad atkal sastapās ar pirmīt pamanītajiem studentiem - mazais pulciņš acīmredzami vilcinājās atgriezties mājās, juzdamās mazliet neomulīgi, ka atkal nākas iet viņiem garām, Sama tēlotā bezrūpībā sāka mētāt kafijas paku no vienas rokas otrā.

- Ei, kundzīt! - viens no puišiem viņai uzsauca. - Vai smēķis atradīsies?

- Baidos, ka nē, - viņa nomurmināja par atbildi un, galvu nepacēlusi, pielika soli, lai ātrāk paietu garām.

- Ei! - tas pats puisis uzsauca vēlreiz, Samai turpinot gaitu. Tagad viņa balss skanēja skaļāk, un Samai likās, ka tonis ir kļuvis draudīgāks. - Iedod mums uzpīpēt!

- Man nav cigarešu, - Sama noteica, cenzdamās runāt pārliecinoši, taču iekšēji viņa bija sākusi izjust nelielu nervozitāti. Viņa bija sieviete, kas viena pati atrodas uz ielas tumšā naktī, un, lai arī puiši bija jauni un izskatījās samērā nekaitīgi, viņi bija četri un iedzēruši.

- Melīgā kuce, - noteica cits, un Sama sev par šausmām ievēroja, ka viņi ir sākuši tai sekot. - Es redzēju, kā viņa pirka smēķus garāžā.

Samas plaukstas cieši sažņaudzās ap kafijas paku, turpinot ceļu neziņā, vai vajadzētu vēlreiz noliegt cigarešu eksistenci vai arī klusēt un iet uz priekšu. Iela nebija gluži tukša - garām pabrauca pa kādai mašīnai, un tālumā rēgojās arī citu starmeši, tāpēc viņi droši vien neko neuzsāks, vai ne?

Taču izskatījās, ka viņa nav novērtējusi puišus, kurus pirms brīža noturēja par nekaitīgiem studentiem. Bez kāda brīdinājuma tas, kurš bija pieprasījis cigaretes, izdarīja piepešu izklupienu no aizmugures, un Sama nepaguva ne attapties, kad jau bija piespiesta pie tuvākās sienas.

- Neskarieties man klāt! - viņa iekliedzās, šokēta par notiekošo. Ko gan viņa bija domājusi, tā staigādama viena pati pa pilsētas centru tik vēlā vakarā? Un kāpēc bija uzskatījusi šos puišus par nekaitīgiem? Viņi visi bija piedzērušies, un šajā pašā brīdī viens no viņiem piespieda viņu pie sienas, turēdams rokas locītavas kā spīlēs.

- Paklausieties, tā ir tikai kafijas paka, redzat? - Sama uzstāja, cerēdama, ka viņi ieklausīsies saprāta balsī. - Ja man būtu cigaretes, es tās jums atdotu, ticiet man.

- Ak, liec to sievieti mierā, Kev, - viens no pārējiem puišiem ierunājās Samai par lielu atvieglojumu. - Viņai nav smēķu.

- Es likšu viņu mierā, kad būšu tam gatavs, sasodīts! - par Kevu nosauktais nošņāca, vērsdamies pie drauga, kamēr Sama stāvēja nekustīgi, gluži kā sastingusi aiz bailēm.

Ar acs kaktiņu viņa saskatīja tuvojamies mašīnas starmešus un cerēja, ka tajā sēdošais sapratīs, ka viņa ir briesmās, un metīsies palīgā. Taču acīmredzot šoferis neievēroja neko neparastu, un mašīna aizbrauca tālāk, atkal atstājot Samu vienu pašu ar uzbrucējiem.

- Lūdzu, - viņa sacīja, - ļaujiet man iet! Mans draugs zina, ka es aizgāju uz veikalu, un viņš nāks mani meklēt.

- Viņš nu gan ir nūģis, ja sūta tevi laukā vienu pašu, - Kevs noteica tonī, kas liecināja - viņš labi saprot, ka Sama melo.

- Lūdzu, - Sama atkārtoja ar sausu muti. - Man nav līdzi cigarešu, taču es varu iedot jums naudu, lai jūs tās nopirktu, ja jums vajag. Ja jūs man atļausiet, es paņemšu maku.

Atkal tuvojās mašīnas starmeši, un šoreiz Samai likās, ka auto palēnina gaitu.

- Ak, vai tas nav ļoti mīļi - piedāvāt mums tās nopirkt un tamlīdzīgi? - Kevs nošļupstēja. - Ja reiz tā, kāpēc tu nevarētu...

Taču teikuma pārējā daļa pārtrūka, kad viņiem aiz muguras aizcirtās mašīnas durvis un vīrieša balss iesaucās:

- Ei! Kas te īsti notiek?

Sekundes simtdaļā, kamēr Keva uzmanība bija novērsta un viņa tvēriens atslāba, Samai radās izdevība. Likdama lietā visu savu spēku, viņa parāvās uz priekšu un spēra ar kāju viņam taisni kājstarpē.

Pārsteigtais Kevs, kurš turklāt cieta pamatīgas sāpes, atstrei-puļoja atpakaļ, atlaizdams Samu vaļā. Bez domāšanas viņa metās uz priekšu tieši šofera apskāvienos, kurš bija kļuvis par viņas glābēju.

Ronana Freizera apskāvienos.

- Ak kungs, Sama, un es jau nospriedu, ka man rēgojas! - Ro-nans sacīja, braukdams pa ielu tālāk no puišiem ar milzīgi atviegloto Samu, kura nupat bija droši iekārtojusies viņa taksometrā. - Es sapratu, ka kādam neklājas labi, taču, kad piebremzēju, lai palūkotos, un ieraudzīju, ka tā esi tu...

Samai arī likās, ka viņai rēgojas, kad, sagādājusi Kevam krietnu iemeslu raizēm par nākotnes auglības spējām, viņa apjēdza, ka samarietis, kurš viņu izpestīja no ļoti bīstamas situācijas, nav neviens cits kā Ronans.

- Es gribu teikt, ko tu, pie velna, darīji te uz ielas melnā nakts stundā? Ak tu tētīt, pēc visiem tiem Londonā nodzīvotajiem gadiem varētu domāt, ka tu jau nu gan zināsi, cik...

- Zini, zinu. Tas bija muļķīgi. - Sama vēl aizvien bija pārāk šokēta, lai spētu pilnībā novērtēt to, kas būtu varējis notikt.

- Un tomēr - neviens neteiktu, ka tu nespēj sevi aizstāvēt, -Ronans noteica, apbrīnā šūpodams galvu. - Tu tam zellim kārtīgi iebliezi. - Viņš pasmaidīja. - Atgādini man, lai es nekad nepa-trāpos tev pa spērienam nestundā!

Sama neviļus pasmaidīja. Vēl aizvien satriekta par notikušo, bet vēl vairāk par to, kas būtu varējis notikt, viņa tik tikko spēja saprast, nemaz nerunājot par paskaidrošanu, kur ņēmusi spēku izdarīt to, ko izdarīja.

- Vai tu esi pārliecināta, ka nevēlies ziņot policijai? - Ronans apjautājās. - Tie zeļļi aizmuka kā plēsti, un maz ticams, ka viņus varēs noķert, bet nekad jau nevar zināt.

- Tam nav jēgas, Ronan, - Sama sacīja. - Tagad vienīgais, ko vēlos, ir atgriezties mājās.

- Tev vajadzētu braukt un pārnakšņot pie mums ar Annu, -Ronans sacīja. - Es šā vai tā dodos mājup. Nupat izlaidu pēdējo pasažieri un...

- Ronan, milzīgs paldies par piedāvājumu, taču es patiešām labāk braukšu uz savām mājām, ja tev nav iebildumu.

- Tu esi pārliecināta?

-Jā.

- Nu tad es iešu tev līdzi. Tu negribēsi būt viena pēc šāda šoka. Droši vien vajadzēs laiku, lai tiktu tam pāri.

Neskatoties uz nupat piedzīvoto traumu, Sama nespēja pretoties nelielām satraukuma trīsām, iedomājoties, ka Ronans pavadīs viņu līdz dzīvoklim. Dieva dēļ, izbeidz, viņa sevi norāja.

Tomēr Sama nekādi nespēja nedomāt par likteni tāpat kā toreiz, kad viņi nejauši saskrējās Londonā. Tik milzīgā pilsētā kā Londona - kādas gan bija izredzes, ka viņi abi varētu satikties pārpildītā metro stacijā? Un arī tādā pilsētā kā Dublina - cik lielas bija izredzes, ka tieši Ronans brauks garām, kad viņai uzbruka?

Un kāpēc gan Sama tagad jutās vēl drošāka nekā jebkad, ka, neskatoties uz īvas protestiem, ar Ronanu lemts būt kopā?

- Tātad tu nejauši klīdi pa ielām nakts laikā, un Ronans nejauši brauca garām, kad tev uzbruka? - īva nespēja noslēpt izbrīnu, ko papildināja krietna skepticisma deva.

Bija nākamā diena pēc incidenta, un Sama vēl aizvien jutās visai uzvilkta. Kā jau solījis, Ronans bija nogādājis viņu mājās drošībā un uzstājis, ka paliks pie viņas kādu laiku un pagatavos stipru kafiju.

Viņa nerimstošās rūpes, tāpat kā vārgie mēģinājumi plēst jokus, lai Samu uzmundrinātu un novērstu viņas domas no notikušā, padarīja Ronanu vēl pievilcīgāku nekā agrāk un tikai padziļināja Samas pārliecību, ka beigu beigās viņam izrādīsies ļoti svarīga loma viņas dzīvē.

Kad īva pirmīt bija iegriezusies pie māsas kopā ar Maksu, uzzinājusi par notikušo no Ronana, Sama skaidri redzēja, ka māsai ir grūti noturēt līdzsvarā bažas par Samas labsajūtu un neticību par to, ka Ronans atradies tuvumā un viņu izglābis tikai sagadīšanās rezultātā.

- Paldies dievam, ka viņš tieši brauca garām, citādi nezinu, ko tie puiši būtu izdarījuši, - Sama tagad sacīja.

- Bet tas ir tik dīvaini! - Iva atsprādzēja Maksu no ratiņiem. - Tas, ka neviens cits...

- Viņš ir taksometra vadītājs, Iva. Viņš braukā ar savu taksometru nakts laikā pa visu pilsētu, un laimīgā kārtā mani atpazina un saprata, ka man draud briesmas. Starp citu, paldies par tavām rūpēm, - viņa drūmi piebilda, sākdama just aizkaitinājumu, ka māsa, šķiet, uzskatīja visu notikušo par tīši sarīkotu.

- Skaidrs, ka es esmu norūpējusies. Un atvieglota, ka tu atbrīvojies. Vai tu izsauci policiju?

- Tam nebija jēgas - tu to zini tikpat labi kā es. Tie puiši aizlikās prom raķetes ātrumā, kad parādījās Ronans un man izdevās atbrīvoties.

īva viņai uzmeta iešķību skatienu.

- Zinu, esmu par to dzirdējusi. Tu rīkojies braši. Man nepietiktu drosmes ko tādu izdarīt. - Tad, saprotot, ka Ronana klātbūtne šoreiz patiešām bijusi sagadīšanās, viņas tonis atmaiga. - Zini, tev tiešām vajadzētu kļūt uzmanīgākai, Sama. Tāda staigāšana vienai pašai pa pilsētu nakts laikā - tas ir neprāts.

- Zinu jau, zinu. - Lai arī Ivai bija taisnība, Samai jau bija apnicis klausīties vienā un tajā pašā. - Es, naivā, biju iedomājusies, ka Dublina ir droša vieta - vismaz salīdzinājumā ar Londonu. Agrāk nekad tā nebija.

- Nūjā, ceru, ka tu būsi labi apguvusi šo mācību, - māsa viņu nostrostēja. Viņa apsēdās Samai līdzās uz dīvāna, turēdama Maksu klēpī. - Nu, vai Ronans palika ilgi?

- Pāris stundas, - Sama viņai sacīja. - Pietiekoši ilgi, lai es tiktu galā ar šoku. Neskaties uz mani tā, īva. Tas bija pilnīgi nevainīgi. - Viņa aizgriezās, lai neredzētu māsas apsūdzošo skatienu. - Viņš ir jauks puisis, un Annai ir ļoti laimējies ar viņu.

- Jā, ir gan. Tātad tu esi izmetusi no galvas visas tās muļķības?

Sama nopūtās. Nebija jēgas stāstīt īvai, ka pēc pagājušās nakts viņas jūtas pret Ronanu kļuvušas spēcīgākas nekā jebkad.

30

.

26. Uzzināt pcdcjai

- Kā būtu ar augustu?

- Es augustā būšu Savienotajās Valstīs, un tu to zini.

- Nu labi, tad septembris? Laika apstākļiem vēl vajadzētu būt labiem.

Līams aizkaitināts nopūtās.

- īva, septembri mums darbā ir inventarizācija - tas ir viens no noslogotākajiem mēnešiem. Tas nav piemērots laiks.

Iva atslīga virtuves krēslā un sakrustoja rokas virs krūtīm.

- Nu labi, kad būtu piemērots brīdis kāzām, Līam?

Bija jau pagājuši vairāki mēneši kopš abu saderināšanās, un, neskatoties uz sākotnējo vienošanos, ka kāzu datumu vajadzētu noteikt pēc iespējas ātrāk, pagaidām izskatījās, ka to panākt ir ārkārtīgi sarežģīti. Panākt Līama piekrišanu izrādījās ļoti grūti.

Nerunājot nemaz par kāzu datumu, likās, ka viņam nav nekādas intereses ne par ko, kas saistījās ar kāzām - par viesnīcas rezervēšanu, par ziediem, par viesu ielūgšanu -, un Ivas sākotnējā sajūsma par saderināšanos drīz noplaka.

Skaidrs, ka vīrieši lielākoties nebija pārliekā sajūsmā par gatavošanos kāzām, tāpēc īva nevarēja viņu vainot, taču Līams vismaz varēja izrādīt kaut nelielu interesi par kāzu datumu, vai ne?

- Nu? - īva atkārtoja savu jautājumu, kad Līams neatbildēja. - Kad tev būs piemērots brīdis?

- Vai tam visam ir jānotiek tik ātri? Kāpēc mēs nevaram pagaidīt, līdz viss daudzmaz norims?

- Tāpēc ka tava vecākā meita ir ārkārtīgi sapriecājusies un nespēj vien beigt sapņot, ka varēs kaisīt puķes. Tāpēc ka tava partnere, kas tāda ir jau gandrīz astoņus gadus, proti, es, godīgi sakot, to ir gaidījusi jau pietiekoši ilgi. Es kļūstu vecāka, un tu zini, ka vēlētos vēl vienu bērnu, un mēs to nevaram plānot ātrāk kā pēc kāzām.

Līams nopūtās.

- īva, mēs esam par to runājuši. Bērni nozīmē naudu, un mums nav viegli uzturēt jau šos abus. Un tu tikpat labi kā es zini, ka pašlaik darbā situācija nav rožaina.

īva samirkšķināja acis.

- Bet man likās, ka darbā situācija ir sākusi uzlaboties un ka pēdējais komandējums uz Austrāliju ir izrādījies visrezultatīvākais no visiem. Vismaz tā tu toreiz teici. - Tas, ka darbā viss likās nostabilizējies un ģimene finansiāli bija nostājusies uz kājām, bija ļāvis īvai aizdomāties par vēl vienu bērnu.

- Paklau, varbūt kādreiz vēlāk, - Līams noteica. - Taču šobrīd nav piemērots brīdis. Man vēl aizvien ir daudz jābraukā apkārt dažu nākamo mēnešu laikā, un, ja mums būtu vēl viens bērns, nebūtu godīgi tevi tik bieži atstāt vienu, vai ne?

Nu, katrā ziņā tas nebūtu nekas jauns, īva ar rūgtumu nodomāja.

- Nu labi, - viņa secināja, cenzdamās neizrādīt savu vilšanos.

- Varbūt parunāsim par bērnu kādu citu reizi. Bet kā tad ar kāzām? Līam, man bija pietiekoši liels kauns, ka nācās pašai tevi bildināt, nemaz nerunājot par to, ka tagad nākas tevi bakstīt un stumdīt, lai izvēlētos arī kāzu datumu.

- Tieši tā! - Līams atcirta, aši pieceldamies no galda.

- Kas ir tieši tā?

- Ir tieši tā, kā tu teici. Tu biji tā, kas vēlējās šīs kāzas, īva, nevis es! Un tagad tu gaidi, lai es iesaistītos visā tajā jezgā kopā ar tevi. Es nevaru visu pamest kā uz burvju mājiena - esmu pārāk aizņemts darbā un...

- Nu, ja tu nevēlies šīs kāzas, kāpēc piekriti ar mani precēties?

- īva iesaucās, sirdij gandrīz plīstot. - Kāpēc tu teici jā?

- Es teicu jā, tāpēc ka... - Līams papurināja galvu, noklusējot teikuma atlikušo daļu. Tad viņa tonis atmaiga un viņš atkal apsēdās pie galda. - Es teicu jā tāpēc, ka gribu tevi precēt, īva. Tev ir taisnība - mums vajadzētu kļūt par īstu ģimeni. Taču visa tā kāzu padarīšana... nu, godīgi sakot, tā man uzdzen galvassāpes. Šobrīd ir tik daudz darāmā - nākamais komandējums uz Austrāliju nav aiz kalniem, un man ir kārtīgi jāsagatavojas, tāpēc nav viegli pieslēgties.

- Lai tā būtu, - īva noteica, apjauzdama, ka varbūt tiešām Līa-mam bija uzkrauts mazliet par daudz. Viņa neiebilda, jo viņai tāpat nebija nekā cita, ko darīt, kā vien plānot un gaidīt kāzas, jo tās tāpat aizņēma visas viņas domas un pēdējā laikā bija vienīgais sarunu temats - līdz ar Ronana un Annas jaundzimušo.

Pirms dažām dienām Anna bija dzemdējusi meitenīti, kuru viņi ar Ronanu nosauca par KiaKiaru. Lai arī dzimusi piecas nedēļas ātrāk par nolikto datumu, viņa bija burvīga mazulīte un ļoti līdzīga Annai. Neskatoties uz savu sākotnējo attieksmi, tagad Anna bija pilnīgā sajūsmā par bērnu, tāpat kā lepnais tēvs Ronans.

Iva priecājās par viņiem un jutās atvieglota, ka Anna tikusi pāri īsajam panikas un neziņas periodam, kas viņai bija licis tik ilgi slēpt savu grūtniecību no Ronana. Un par spīti visām blēņām, ko Sama pēdējā laikā bija sarunājusi par abu attiecībām, spriežot pēc īvas viņdien slimnīcā redzētā, Anna un Ronans bija tik laimīgi kā vēl nekad. Labi, ka tā.

Taču skaidrs, ka Annas bērns bija tikai vairojis īvas vēlmi pēc vēl viena savējā, un tas arī bija iemesls, kāpēc viņa pēdējā laikā bija kļuvusi tik nepacietīga sarunās ar Līamu. Lai kā arī būtu ar bērnu, ja īva varētu dabūt atpakaļ savus laulību plānus uz stabila pamata, viņi ar Līamu nemaz daudz neatpaliktu savā laimē no Annas un Ronana.

- Es saprotu, ka tev ir saspringts periods darbā, un varbūt man nevajadzētu tik ļoti aizrauties ar kāzām, - viņa apdomājusies sacīja Līamam. - Taču es tik ļoti priecājos! Un, kā jau teicu, esmu ilgi gaidījusi. Varbūt īstais iemesls, kāpēc es tik ļoti steidzos noteikt datumu, ir tāds... ka es nespēju ne sagaidīt, kad mēs beidzot būsim precējušies. - īva sprieda, ka vēl nekad nav tik atklāti atzinusies Līamam savās jūtās pret viņu.

Agrāk viņai allaž bija nedaudz bail to darīt, bail izskatīties izmisušai vai uzmācīgai. Taču nu, kad viņi jau grasījās precēties, kad īva zināja, ka Līams arī vēlas pavadīt savu atlikušo dzīvi kopā ar viņu, bija muļķīgi to slēpt, vai ne?

- Es zinu, ka tu priecājies un ka bērni arī priecājas. Tici man, es tāpat. Taču, īva, man šobrīd ir saspringts brīdis darbā. Vai mēs nevarētu vēl mazliet pagaidīt, pirms izlemt par datumu - kad es būšu visu nokārtojis? Katrā ziņā vismaz līdz nākamajam komandējumam uz Austrāliju.

īva pamāja un satvēra viņa roku. Ja tā padomā, viņai patiešām vajadzēja izrādīt lielāku sapratni par to, kas notiek ar Līamu. Komandējums uz Austrāliju tuvojās, un acīmredzot uz to tika liktas lielas cerības, tāpēc varēja saprast, kāpēc Līams ir tik satraukts.

Nē, lai Līams iet un dara to, kas viņam jādara divās nākamajās nedēļās. Pēc tam viņš pilnībā būs Ivas rīcībā.

- Skaidrs, ka varam, - viņa smaidot atbildēja. - Galu galā mēs jau esam tik ilgi gaidījuši, vai ne?

- Paldies, mīļā, - Līams atbildēja, un viņa sejas izteiksme un izturēšanās pauda tādu atvieglojumu, ka Iva sajutās divkārt vainīga par savu pirmītējo attieksmi.

Šajā brīdī istabā ienāca Lilija, turēdama pie rokas Maksu.

- Mammu, kad būs vakariņas? Mēs esam ļoti izsalkuši.

- Izsalku! - Makss atkārtoja, atdarinādams māsu.

Iva ieskatījās pulkstenī. Mēģinot vienoties ar Līamu, viņa bija aizmirsusi pagatavot kaut ko vakariņām. Un, tā kā pulkstenis jau bija gandrīz seši un viņas ģimene acīmredzami izsalkusi, nebūtu labi viņiem likt vēl kādu stundu gaidīt, kamēr viņa kaut ko pagatavos.

Nojauzdams viņas domas, Līams piecēlās.

- Es aizbraukšu un nopirkšu kaut ko līdzņemšanai.

- Tu esi pārliecināts?

- Pilnīgi. Es arī pats sāku just izsalkumu. Katrā gadījumā ir piektdienas vakars, un tu esi pelnījusi atvilkt elpu no ēdiena gatavošanas.

Oho, tas nu gan bija kaut kas pilnīgi jauns!

- Ja vien tev nav iebildumu, - iepriecinātā Iva noteica. - Es arī pati neatteiktos no līdzņemama ēdiena.

- Vai varu braukt tev līdzi, tēti? - Lilija ierunājās.

- Es, es, es, es! - Makss iespiedzās, apņēmies nepalikt malā.

- Mierīgi, - Līams atteica.

Iva satrūkusies paraudzījās uz viņu. Tas patiešām nemaz neizskatījās pēc Līama - tik viegli pakļauties bērnu iegribām. Viņa pilnīgi noteikti pēdējā laikā bija izturējusies pret draugu netaisnīgi.

- Nu labi, tad tiksimies vēlāk. - Nodevusi Līamam pasūtījumu, īva laimīgi nolūkojās, kā viņas nākamais vīrs iesēdina bērnus mašīnā un dodas vietējās ēdienu tirgotavas virzienā. Pasmaidījusi viņa aizvēra ārdurvis un devās atpakaļ uz virtuvi, lai sagatavotu dzērienus un ēdamrīkus.

Atverot atvilktni, Iva paraudzījās uz savu saderināšanās gredzenu un sajuta vēl vienu prieka uzplūdu. Dažkārt dzīve bija lieliska.

Līams bija pabraucis tikai mazu gabaliņu pa galveno ielu, kad kaut ko iedomājās.

Vai viņš paņēma līdzi maku? Viņš sarauca pieri, cenzdamies atcerēties, vai tas vēl aizvien ir uzvalka žaketes kabatā, vai arī viņš aizmirsis to mājās.

Līams samazināja radio skaņas skaļumu, pieklusinādams Maikla Džeksona "Billijas Džīnas" atskaņojumu. Lilija, kura bija dungojusi līdzi dziesmai pasažiera sēdeklī viņam līdzās, uzmeta tēvam vīlušos skatienu.

- Lilij, vai mana žakete ir aizmugurē uz sēdekļa? - viņš apjautājās, veltīgi cenzdamies saskatīt žaketi atpakaļskata spogulī. - Tur vajadzētu būt manam makam, bet, ja tā tur nav, tad mums nāksies atgriezties mājās, lai to paņemtu.

- Tas nekas, tēt, man ir nauda, - Lilija atbildēja, noglāstīdama rožaini balto Bārbijas somiņu, ko visur nēsāja sev līdzi.

Līams neviļus pasmaidīja. Lai nu kā, meitai vēl aizvien nebija ne jausmas, cik kas maksā.

- Nu, paskaties tomēr, vai nevari sameklēt maku gadījumam, ja mums nepietiks, labi?

- Labi, tēt.

Laimīgā, Līams klusībā nosmīkņāja. Pateicoties meitas negaidītajai ienākšanai viņa dzīvē pirms septiņiem gadiem, viņam pašam, tolaik tik tikko izkāpušam no pusaudža gadiem, nācās ātri vien uzzināt lietu patieso vērtību.

Bija grūti noticēt, ka viņi ar īvu vēl aizvien ir kopā pēc visiem šiem gadiem. Neviens - ne viņa māte, ne draugi, un, godīgi sakot, viņš pats ne tik nebija domājis, ka tas varētu ieilgt.

- Vai tu viņu mīli? - Ronans apjautājās toreiz, kad Līams tikko bija uzzinājis par Ivas grūtniecību. Viņi satikās ne vairāk kā pāris mēnešus, kad šis paziņojums bija nograndis kā pērkons no skaidrām debesīm.

- Godīgi sakot, nezinu, - Laims bija atbildējis, vēl aizvien juzdamies līdz sirds dziļumiem satriekts par jaunumiem. - Viņa ir jauka meitene, un mums kopā ir jautri, bet... - viņš papurināja galvu. - Lai vai kā, man ir jāpaliek ar viņu, vai ne? - Lai kādas būtu viņa jūtas pret īvu, Līams nepieļāva iespēju, ka varētu viņu pamest. To varētu izdarīt tikai īsts nelietis.

- Vai palikšana ar viņu nozīmē precēšanos? - Ronans apjautājās. - Tu jau zini, ka ir arī citas iespējas, kā palikt kopā ar kādu, un, ja tu neesi pārliecināts par savām jūtām, tad tev nepavisam nevajadzētu pieņemt sasteigtus lēmumus. Tu pats vislabāk zini, ko nelaimīgas laulības spēj izdarīt ar cilvēkiem.

Tolaik viņa vecāki bija pāris gadus pašķīrušies, taču Līams atcerējās viņu nožēlojamo sadzīvi agrāk, kad Noriņa un Padars vēl nebija nolēmuši iet katrs savu ceļu. Ronanam bija taisnība. Viņam nevajadzēja pieņemt lēmumu steigā.

Tajā pašā laikā īva vai, pareizāk, viņas vecāki nebija izdarījuši uz Līamu spiedienu, mudinot uz precēšanos, un izskatījās atviegloti, ka viņš vispār ir iecerējis rūpēties par bērnu. Tomēr Līams zināja, ka īva droši vien jutās vīlusies toreiz un arī vēlākajos gados. Galu galā viņa bija to atzinusi pirmīt virtuvē, vai ne? Atzinusi, ka jau ilgu laiku vēlējusies padarīt attiecības oficiālas.

Taču viņi bija lēnā garā dzīvojuši tāpat vien dažus pēdējos gadus, un Līams uzskatīja, ka nav jēgas šūpot laivu, jo īpaši tāpēc, ka viņi jau tā bija praktiski precējušies, un, lai arī dažkārt rūpes par ģimenes uzturēšanu kļuva neizturamas, tajā pašā laikā viņš nezināja, ko gan bez viņiem iesāktu.

Bet izskatījās, ka Ivai ir apnicis gaidīt un viņa nolēmusi ņemt iniciatīvu savās rokās.

Viņas bildinājums bija nozīmējis nepatīkamu pārsteigumu, tas bija skaidrs, taču, tā kā turpat bija bērni un Ivas sejas izteiksme tik gaidpilna, viņam nebija dūšas atteikt. Tagad, to apdomājot, tā galu galā nemaz nešķita tik briesmīga ideja. Nu labi, varbūt Iva nebija viņa mūža mīlestība, taču viņa bija Līama bērnu māte un viņš to tomēr mīlēja. Un, tā kā sieviete, kuru viņš bija uzskatījis par savu mūža mīlestību, bija acīmredzami attālinājusies, laikam jau zuda jebkāda jēga ilgāk gaidīt, vai ne?

- Ak, Maks, liec nost. Tu to sabojāsi! - iesaucās Lilija, kura bija pasniegusies, lai paņemtu tēva žaketi, un atklājusi, ka mazajam brālim, kuru Līams bija steigā iesprādzējis, nez kādā veidā izdevies atbrīvoties no drošības jostas un tagad viņš sēdēja uz tēva iemīļotākās Louis Copeland žaketes un priecīgi košļāja vienu piedurkni.

- Sasodīts, Maks! - Līams novaidējās, ieraudzījis notiekošo at-pakaļskata spogulī. Satraucies, ka viņa iemīļotā (un velnišķīgi dārgā) žakete varētu tikt sabojāta, viņš atrāva vienu roku no stūres un steigšus pasniedzās uz aizmuguri, lai atņemtu žaketi savam mazajam dēlēnam.

Ar sekundes simtdaļu, kuras laikā viņš bija atrāvis skatienu no ceļa, pietika, lai gājējs izlemtu šķērsot ceļu tieši braucošās mašīnas priekšā, un, kad Līams beidzot pamanīja briesmas un nospieda bremžu pedāli, bija jau par vēlu.

Mežonīgi griezdams stūri, lai izvairītos no gājēja, viņš pieņēma kļūdaino lēmumu ievadīt automašīnu pretējā virziena joslā -tieši priekšā lielai kravas automašīnai, kas bija piekrauta ar būvgružiem.

Neizbēgamā sadursme bija postoša, bremžu čīkstoņa, plīstošo stiklu un metāla šņirkstoņas saceltais troksnis neizturams. Līa-ma nelielā neuzmanība uzkrāva gājējam nepārvaramu vainas apziņu un nopietni savainoja konteinera vadītāju, taču visnopietnākās šīs nelaimes sekas skāra īvu - vienā mirklī tika atņemta dzīvība trim cilvēkiem, kurus viņa mīlēja visvairāk par visu pasaulē.

Sama jutās pārlaimīga. Viņa bija izgudrojusi asprātīgu sižeta pavērsienu savam romānam, bet vislabākais bija tas, ka viņai nebija vajadzības par to prātot veselu mūžību - tas bija atnācis pie viņas bez piepūles. Viņai patika tādas situācijas, kad viss notika pats no sevis, gāja kā pa sviestu un vārdi, ar ko piepildīt lappusi, turpināja plūst. Tā bija labākā procesa daļa, kad visas sastāvdaļas likās sanākam kopā un viss brīnumainā kārtā nostājās savās vietās.

Tad nu tā, viņa nodomāja, pieceldamās no rakstāmgalda un izstiepdama rokas augstu virs galvas: tagad varēja arī mest darbam mieru un paņemt pārtraukumu. Sama ieskatījās virtuves pulkstenī - gandrīz septiņi vakarā! Sasodīts, viņai nebija ne jausmas, ka ir jau tik vēls - nebija nekāds brīnums, ka sāpēja un smel-dza visas maliņas.

Laiks sevi palutināt, viņa nosprieda. Bija piektdienas vakars, un Sama bija aizvadījusi izcili labu nedēļu rakstīšanas ziņā - tad kāpēc sevi neapbalvot ar ko patīkamu? Laimīgā kārtā ledusskapī atradās liela kārba ar aveņu saldējumu, kas labi noderētu desertam pēc vakariņām.

Sama devās uz virtuvi un ieslēdza radio. Viņai patika, ja tas skanēja fonā, kamēr viņa gatavoja ēdienu - mūzika viņu uzmundrināja un uzlādēja. Šodien gan tas nemaz nebija vajadzīgs, viņa klusībā pasmaidīja, priecādamās par veiksmīgo dienas darbu. Patiesībā viss ritēja kā pa diedziņu.

Viņas ar Ivu tagad sapratās daudz labāk, jo Sama beidzot bija nolēmusi izmest no galvas savu muļķīgo aizraušanos ar Rona-nu. Tagad viņš bija kļuvis par jauno tēvu un, spriežot pēc Ivas teiktā, jutās ārkārtīgi laimīgs.

Sama papurināja galvu. Viņa patiešām bija izturējusies idiotiski un tagad jutās priecīga, ka Iva viņai piedevusi šo aušību - jo īpaši tāpēc, ka Sama bija pārcēlusies atpakaļ uz Dublinu, lai pavadītu vairāk laika kopā ar māsu. Būtu patiešām ironiski, ja beigās viņas pārstātu sarunāties šī iemesla dēļ. Nē, tagad viņas ar īvu sapratās lieliski, un Sama darīja visu iespējamo, lai palīdzētu māsai ar gatavošanos kāzām - protams, ar nosacījumu, ka viņai izdosies tikt pie līgavaiņa! Līams kā allaž bija līdz ausīm iegrimis darbā, taču, cik varēja spriest pēc īvas teiktā, ļaunākais jau bija garām un vīnu importēšanas rūpals atkal bija nostājies uz kājām.

Sama devās pie ledusskapja un izņēma svaigus burkānus un sīpolus, ar pusausi klausīdamās radio ziņu izlaidumā, kas kā parasti sastāvēja galvenokārt no sliktām ziņām - lielāks bezdarbs, medmāsu streiks un... kas tad tas? Trīs cilvēki gājuši bojā autoavārijā? Cik briesmīgi, viņa nodomāja, uz mirkli pārtraukdama burkānu griešanu, lai noklausītos pārējo izlaiduma daļu. Tika paziņots, ka upuri ir vīrieškārtas autovadītājs un divi mazi bērni. Briesmīgi, Sama nodomāja, skumji pašūpodama galvu. Tas bija patiesi briesmīgs notikums.

Pēc dažām minūtēm ziņas beidzās un atkal atskanēja mūzika no jaunākā 1/2 albuma, ātri vien atjaunojot Samas labo garastāvokli.

Viņa vēl aizvien grieza dārzeņus, kad fonā atskanēja telefona zvans.

- Hallo? - Sama atsaucās, vēl aizvien šūpodama gurnus mūzikas ritmā.

Taču pēc dažām sekundēm viņas smaids nozuda un rokā satvertais nazis ar būkšķi nokrita uz grīdas.

31

Bruka piespieda plaukstu pie lūpām, nespēdama noticēt lasītajam. Ko gan autore centās panākt, šādā veidā nogalinot trīs cilvēkus? Tas nu bija par daudz, pārāk melodramatiski - viņa acīmredzami bija izvēlējusies nesamo, ko tik tikko spēja pacelt! Un tas bija ļoti žēl, jo līdz šim sižets bija ritējis uz priekšu ļoti raiti...

Brūka bija atsākusi manuskripta lasīšanu pavisam nesen, kaut pirms tam negribot bija spiesta to nolikt pie malas uz pāris nedēļām. Jau populāra izdevniecības autora jaunā grāmata bija likusi izdarīt tajā milzumu izmaiņu, un viņi bija devuši zaļo gaismu arī pavisam nezināma autora grāmatai. Sagatavošanās darbi, kā arī pārējais prasīja daudz laika.

Taču pirms dažām dienām, atkal paņemot rokās "Uzzināt pēdējai", viņa nebija varējusi to nolikt malā, cenšoties noskaidrot, kas notiks ar Ivu, jo īpaši tāpēc, ka kaut kas, šķiet, notika starp Annu un Līamu. Bet nu... kas gan notiks tagad? Līams un bērni taču nevarēja būt miruši, ko? Autorei draudēja briesmas pilnībā zaudēt sižeta pavedienu, ja vien viņai padomā nebija vēl kas cits, ar kā palīdzību vēlāk visus izglābt...

Šajā brīdī atskanēja Brūkas iekšējais telefons, pārtraucot viņas pārdomas.

- Brūka, mums zvana Sandra Mūra, - viņai sacīja izdevniecības administratore. - Apgalvo, ka viņai nekavējoties ar tevi jārunā.

Brūka iekšēji nopūtās par šādu nevēlamu traucējumu, tomēr piekrita atbildēt. Sandra Mūra bija autore, kuras otro grāmatu izdevniecība bija nesen publicējusi un kurai centās izveidot karjeru. Viņa bija iesniegusi savu trešo romānu pirms pāris nedēļām, un, lai gan parasti Brūka izskatīja autoru jaunos materiālus nedēļas nogalē, viņa bija tā iegrimusi "Uzzināt pēdējai" lasīšanā, ka vēl nebija pat atšķīrusi Sandras manuskriptu. Viņa nospieda savienojuma pogu.

- Sveika, Sandra, - Brūka sirsnīgi iesāka. - Nupat grasījos tev zvanīt. Pagaidām jaunā grāmata man patīk, taču mēs bijām tik aizņemti, ka man neatradās iespēja...

- Ne jau par to es gribēju ar tevi runāt, - otra sieviete strupi viņu pārtrauca.

Brūka sarauca pieri. Sandra neizklausījās priecīga. Ak tu tētīt!

-Jā?

- Nu! - Sandra aizelsusies iesaucās. - Bs nupat biju Dymocks grāmatnīcā un redzēju, ka Keisija Mailza ir viņu mēneša grāmata.

Brūka novaibstījās. Keisija Mailza bija jauna autore, kuras debijas grāmatas izdošana bija prasījusi daudz sagatavošanās darbu pēdējo nedēļu laikā, un šomēnes bija iznākusi gan viņas, gan arī Sandras grāmata.

- Un kā lai es kaut ko pārdodu, ja grāmatnīcas gandrīz vai met pakaļ cilvēkiem tās sasodītas Keisijas Mailzas grāmatas? -

Sandra iekliedzās. - Turklāt viņai lieka popularitāte nemaz nav vajadzīga, - viņa rūgti piebilda.

Keisija, populāra Austrālijas televīzijas ziepju operu aktrise, bija viena no jaunā viļņa pārstāvēm izdevniecībā - slavenība, kas sarakstījusi grāmatu. Lai arī Bruka uzskatīja, ka slavenības sarakstīta grāmata ne vienmēr nozīmē labu literatūru, nevarēja noliegt, ka tam bija fantastiska ietekme uz pārdošanas apjomiem. Lasītāji devās uz grāmatnīcām un pirka šīs grāmatas kā traki, un autora vārds līdz ar saistīto plašo publicitāti uztrieca pārdošanas rādītāju stabiņu mākoņos.

- Tas ir briesmīgi nožēlojami, - Sandra turpināja jau krietni sašļukušākā tonī. - Mazākais, ko jūs varējāt izdarīt, būtu dot man kaut nelielu izdevību. Tagad manas grāmatas ir sabāztas kaut kur līdzās ceļvežiem, kamēr Keisija Mailza ir aizņēmusi praktiski visu grāmatveikalu. - Brūka pilnībā viņai piekrita, taču diemžēl viņai nebija lielas teikšanas jautājumā, kā grāmatnīcas reklamē vienus autorus uz citu rēķina. Tas bija jāizlemj pārdevējiem.

- Katru reizi, kad es atveru avīzi, tur uz mani veras tā stulbā govs, kas stāsta, kā vienu dienu viņai prātā ienācis sižets un kā viņa nekad nav varējusi sapņot par publicēšanos. - Sandra bija ieskrējusies. - Mīļo pasaulīt! Es vismaz papūlējos savējo pierakstīt pati!

- Es zinu, ka tu to izdarīji, - Brūka viņu mierināja, - un arī tā ir lieliska grāmata...

- Nu, ja tā ir tik sasodīti lieliska, kāpēc tā nav kļuvusi par mēneša grāmatu?

Ak kungs, Brūka ienīda šo sava darba daļu. Viņa juta žēlumu pret autoriem, kuriem nācās sacensties ar slavenībām, kas bieži vien nebija pat izlasījušas darbus, kurus šķietami bija rakstījušas, veltot tam "nebeidzamas stundas". Viņa tikai spēja iztēloties, cik Sandrai ir sāpīgi redzēt Keisijas Mailzas seju uz grāmatas vāka, kas apskatāma visās lielākajās avīzēs un glancētajos žurnālos, kamēr viņējā tik tikko izpelnījās pieminēšanu vietējā tenku lapelē. Un jā, tas noteikti bija satricinoši - redzēt, kā viena autora grāmatas tiek, burtiski, uzspiestas grāmatnīcu apmeklētājiem uz viņas rēķina.

- Ko lai es iesāku, Brūka? - Sandra iejautājās klusā balsī. - Kā lai es ar viņu konkurēju?

- Paklausies, mēs esam iecerējuši pietiekoši daudz reklāmas aktivitāšu arī tavai grāmatai, - Brūka mierināja, atskārzdama, ka satrauktās autores nomierināšana nozīmē, ka paies zināms laiks, līdz viņa varēs atkal atgriezties pie “Uzzināt pēdējai" un grāmatas neizskaidrojamā sižeta pavērsiena.

32

.

27. Uzzināt pēdējai

Tas bija tikai sapnis. Iva bija cieši iemigusi, un tas bija tikai sapnis. Kuru katru mirkli viņa pamodīsies un izdzirdēs, kā Makss gulgo savā sētiņā un Lilija guļamistabā dzied Madonnas dziesmas, izmantojot par mikrofonu zobu suku.

Un Līams... Līams vai nu dos telefoniskas komandas kādam kantora darbiniekam, vai televīzijā skatīsies futbolu.

Jā, Iva bija pārliecināta, ka tas viss ir sapnis. Kā gan citādi viņa varētu izskaidrot šo izplūdušo, gandrīz sirreālo pasauli, kurā bija dzīvojusi kopš tā dīvainā apciemojuma pirms kāda laika? Pēc tādas reizes, kad svešinieks, stāvot uz kāpņu pakāpiena, bija nedabiskā balsī pavēstījis, ka Līams un abi viņu bērni ir gājuši bojā satiksmes negadījumā. It kā cilvēks varētu doties jūdzes attālumā uz ēdienu veikalu un tad gluži vienkārši neatgriezties.

Viņi bija darījuši, ko spēj, Ivai stāstīja citi svešinieki pie ārdurvīm. Viņi bija centušies viņus izglābt, centušies izdabūt ārā no mašīnas. Taču tam nebija jēgas, jo, spriežot pēc viņu teiktā, kaudze ar smagiem būvgružiem bija uzgāzusies uz Līama mašīnas pēc sadursmes, padarot sekas vēl smagākas.

Taču, protams, viens no viņiem jau atradās ārpus mašīnas: acīmredzot Makss bija ticis izmests no sēdekļa trieciena rezultātā. Iva zināja, ka tie pilnīgi noteikti ir meli. Līams nebūtu varējis aizmirst piesprādzēt viņu aizmugures sēdeklī, vai ne?

Nē, tas viss bija sapnis. Ja tā būtu īstenība, īva šobrīd sajustu neizturamas sāpes, bet tagad viņa juta - viņa jutās gandrīz vai norobežota no tā visa, nepiederīga, nodalījusies. Un patiesi, ikviens normāls cilvēks, kuram pavēstīts kas tāds, kuram paziņots, ka visa viņa ģimene ir zudusi uz mūžīgiem laikiem, kuram pastāstīts par šādu milzīgu traģēdiju, pilnīgi noteikti sajustu ko vairāk, vai ne?

Nē, viss atkal būs labi, kad viņa pamodīsies, un duļķainās, neskaidrās izjūtas galvā līdz ar tukšuma sajūtu kuņģī pazudīs, lai viss atkal atgrieztos normālās sliedēs.

Normālās sliedēs un atkal kopā ar savu ģimeni.

Sama sēdēja uz dīvāna, ar vienu roku apskāvusi māsu, un asaras nebeidza plūst viņai pār vaigiem. Un tomēr viņa nespēja noticēt notikušajam, nespēja noticēt, ka Līams un bērni varētu būt miruši.

Un, ja viņai bija grūti tam noticēt, samierināties ar faktu, ka māsas līgavainis un bērni pirms dažām stundām gājuši bojā autoavārijā, tad kā gan ar to varēja samierināties īva?

Sama atsauca atmiņās māsas vēso, gandrīz atsvešināto toni pirmītējās telefona sarunas laikā, kad īva bija piezvanījusi un bezkaislīgi paziņojusi par notikušo. Kādu bridi Sama pat bija iedomājusies, vai tikai māsa nemēģina viņu izjokot, bet kurš gan varētu būt tik nežēlīgs, lai jokotu par ko tādu?

Taču Sama saprata, ka tas nav joks, kad vakara televīzijas ziņās tika parādīta reportāža no notikuma vietas un viņa bija ieraudzījusi ģimenes sadauzīto un izkropļoto automašīnu - samīcītie metāla gabali bija gandrīz neatpazīstami zem cementa un salūzušu ceļmalas stabiņu kārtas. Pateicoties aculieciniekiem, galvenokārt gājējam, kurš bija izgājis uz ielas, glābšanas dienesti bija secinājuši, ka Līams pirms negadījuma bija mēģinājis paņemt kaut ko no aizmugurējā sēdekļa.

Sadursmes radītais trieciena spēks apvienojumā ar krītošajiem būvgružiem no kravas mašīnas, visticamāk, vienā mirklī nogalināja Līamu un Liliju, un acīmredzot nabaga mazais Makss nebija droši piesprādzēts aizmugurē.

Jā, tas viss bija pārāk reāls - vismaz Samai. Nabaga īva, šķiet, neapzinājās notikušo un visas tās stundas, kopš tika paziņots par traģēdiju, viņa bija nosēdējusi uz dzīvojamās istabas dīvāna, vērdamās vienā punktā.

Pat tad, kad Sama bija ieradusies mājā, šausmās nobālējusi un tikko spēdama parunāt aiz asarām, īva bija gandrīz vienaldzīgi atbildējusi uz māsas apskāvienu un, neteikusi ne vārda, aizvērusi aiz abām durvis un apsēdusies uz dzīvojamās istabas dīvāna.

īva bija palikusi tā sēžam visu šo laiku, neizdvesdama ne vārda, tikai lūkodamās izplatījumā un gremdēdamās savās bēdās.

Pat tad, kad sāka ierasties cilvēki, Ronans un Anna, Līama māte Noriņa, viņu draugi un Līama darba kolēģi, no īvas sejas nepazuda šī atsvešinātā sejas izteiksme. Tomēr Sama apzinājās, ka tas ir tikai laika jautājums, pirms viņas māsa apjēgs notikušā nopietnību un savu nespēju samierināties. Un tikmēr Sama jutās satraukta un nevajadzīga, nespēdama viņu nomierināt un nezinādama, vai kādreiz tas vispār kļūs iespējams.

33

.

28. Uzzināt pedējAi

Annas bēdas bija neizmērojamas, un Ronans sāka satraukties. Lai gan viņš pats ari bija pilnīgi satriekts par drauga nāvi, tomēr zināja, ka tik liels stress nepavisam nenāks Annai par labu pēc visiem tiem satraukumiem par mazās Kiaras atrašanos inkubatorā. Mazo drīz gatavojās izrakstīt no slimnīcas, un Annai vajadzēja būt labā formā, lai tiktu ar viņu galā. Ronans gulēja gultā viņai līdzās, kamēr Anna klusi raudāja tumsā, varbūt domādama, ka viņš ir aizmidzis vai nespēj sadzirdēt viņas raudas.

Bēres bija izrādījušās sirdi plosošas. Ronans vēl aizvien nespēja aizmirst īvas bezkaislīgo, gandrīz nedabisko sejas izteiksmi, kad divi mazi zārciņi un viens lielāks tika guldīti zemes klēpī. Visi apkārtējie, ģimene un draugi nespēja vien valdīt asaras, kamēr nabaga sievietei acīmredzami nebija ne jausmas, kas te īsti notiek, vai ari viņa gluži vienkārši nespēja saņemties, lai ieskatītos patiesībai acīs. Ronanam tas likās neiedomājami traģiski, jo īpaši tāpēc, ka viņam nācās palīdzēt aiznest vispirms bērnu un tad Līama zārku līdz baznīcai. Zaudēt vienu mīlamu cilvēku ikvienam būtu neizsakāmi sāpīgi, nemaz nerunājot par trijiem. Vai gan kāds vispār spētu ar to samierināties?

Taču tas, ka pat tagad - veselu nedēļu pēc bērēm Anna vēl aizvien bija ārkārtīgi nobēdājusies, Ronanu nedaudz mulsināja.

Skaidrs, ka zaudēt līgavaini un divus bērnus vienā mirklī bija neaptverama traģēdija, un, bez šaubām, Anna jutās noraizējusies un satriekta īvas dēļ, taču Ronans nespēja saprast, kādēļ gan viņa likās gandrīz tikpat nobēdājusies kā īva, ja ne vēl vairāk.

Un nabaga īva vēl aizvien atradās nolieguma stadijā. Sama apgalvoja, ka viņa joprojām ir mierīga, apgalvojot, ka tas ir tikai sapnis vai kāds nežēlīgs joks.

Arī bērēs viņa bija atteikusies pieņemt līdzjūtības apliecinājumus no draugiem un kaimiņiem un sparīgi uzstājusi, ka tā esot kļūda, pat sazvērestība un ka Līams un bērni drīz atgriezīsies mājās.

Ārsti bija viņai kaut ko izrakstījuši, taču Ronans uzskatīja, ka nav un nevar tikt izgudrotas tādas zāles, kas spētu mazināt cilvēka bēdas.

Un tomēr tagad, guļot līdzās savai raudošajai līgavai, Ronans nožēloja, ka nav nekā tāda, kas padarītu Annas sāpes vieglāk paciešamas. Bija grūti to aprakstīt, taču viņa tik ļoti notikušo ņēma pie sirds, ka gandrīz vai likās - viņa zaudējusi savus bērnus un sava mūža mīlestību, lai gan Ronans un viņu mazulis nekur nebija pazuduši. Godīgi sakot, droši vien tieši tas padarīja visu šo situāciju tik grūti izturamu no Annas viedokļa. Viņa droši vien jutās vainīga, ka vēl aizvien ir saderinājusies, ka viņai ir bērns un dzīve, par ko priecāties, kamēr nabaga īvai nebija nekā.

Tāpēc, pasniegdams roku un pievilkdams līgavu sev klāt, Ro-nans nosprieda - tas droši vien ir tikai šoka, bēdu un hormonu radīts rezultāts līdz ar nepamatotu, bet varbūt saprotamu vainas apziņu.

Neskatoties uz Ronana pārdomām, Annas satraukuma cēlonis nebija tikai bēdas un šoks pēc nelaimes gadījuma. Un tā nebija vainas apziņa, jo viņai vēl aizvien ir Ronans un bērns, kamēr draudzenei nav nekā. Protams, kaut kas no tā arī, taču tas nebija galvenais Annas neizturamo sāpju cēlonis.

Bez šaubām, viņa sēroja par Maksu un Liliju un to, ka viņu dzīves pavediens ir tik ātri aprāvies. Piedevām viņu pildīja bēdas un līdzjūtība pret nabaga īvu, kura pēc nelaimes gadījuma bija noslēgusies un iegājusi sevī, un visu šo laiku nebija izdabūjama ārā no sava nedabiskā stāvokļa.

Taču galvenais iemesls, kāpēc Anna tik ļoti cieta pēc nelaimes gadījuma, bija tāds, ka pirmais, ko viņa sajuta pēc ziņas par Līa-ma bojāeju, pašas pirmās izjūtas bija īsts un neviltots atvieglojums.

Un Anna ienīda sevi par to.

34

.

29. Uzzināt pēdējai

Nu jau bija pagājis mēnesis kopš nelaimes gadījuma, bet Iva vēl aizvien izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis.

Viņa nebija noraudājusi ne asaras, vispār nebija runājusi par negadījumu un, kā šķita, dzīvoja kādā paralēlā pasaulē, kurā viss ir kārtībā un Līams ar bērniem ir tikai kaut kur aizbraucis un drīzumā atgriezīsies mājās. Un katru reizi, kad Sama vai kāds cits mēģināja ar viņu runāt par notikušo, Iva pilnībā noslēdzās.

Samai tas likās ārkārtīgi nomācoši, taču ārsti apgalvoja, ka šāda reakcija esot pietiekoši izplatīta pēc tik milzīgas traģēdijas.

- Tas ir aizsardzības mehānisms, - īvas ģimenes ārste laipni paskaidroja Samai. - Es zinu, ka tas var likties satraucoši, taču viņa ir piedzīvojusi milzīgu šoku, ar kuru vēl nav spējusi tikt galā. Dodiet viņai zināmu laiku.

Samai negribējās īvai piespēlēt un izlikties, ka viss ir kārtībā, taču šobrīd nebija citas izvēles. Bija arī grūti noteikt, vai viņas gandrīz pastāvīgā klātbūtne Ivas mājā kopš nelaimes gadījuma dod māsai kādu labumu, taču šobrīd tā bija viņas vienīgā iespēja kaut kā palīdzēt.

Šajā pašā rītā uz mājas adresi bija pienācis liels īvai adresēts sainis ar uzrakstu "Personiskās mantas". Spriežot pēc atpakaļadreses, sūtītājs bija negadījumu palīdzības dienests, kas apstrādāja ģimenes automašīnu, un līdz ar līdzjūtības kartīti sainī bija vairākas mantas, ieskaitot Maksa iemīļoto rotaļlietu, sārtu Bārbi-jas rokassomiņu, kas bija piederējusi Lilijai, un Līama nelaimīgo uzvalka žaketi.

Bija sāpīgi noskatīties uz īvas reakciju, kad viņa pārcilāja visus šos priekšmetus pēc kārtas, un pirmo reizi vairāku nedēļu laikā Sama domājās pamanām nelielu plaisiņu nolieguma sienā, kuru īva bija uzcēlusi kopš nelaimes gadījuma. Tad, gandrīz tikpat ātri kā parādījies, īsais apskaidrības mirklis izgaisa.

- Labāk pakarināšu to uz pakaramā, - viņa noteica, paņemdama Līama žaketi un piespiezdama to sev cieši klāt. - Līamam nepatīk, ja viņa žaketes saburzās.

Taču sāpes viņas balsī, izrunājot šos vārdus, norādīja Samai, ka māsa beidzot sāk saprast, ka Līams un bērni patiešām ir miruši, ka viņi nav kaut kur aizkavējušies, lai drīz atgrieztos mājās. Un viņa nolēma, ka varbūt ir pienācis laiks uz kādu brīdi atstāt īvu vienu.

- Man gribētos iedzert kafiju, un mums ir beidzies piens, - viņa nevērīgi noteica. - Vai tev ir vajadzīgs kaut kas no veikala, kamēr esmu te?

īva vārgi papurināja galvu par atbildi.

- Nē, man neko nevajag, - viņa klusi noteica, domās acīmredzami atrazdamās miljoniem jūdžu attālumā, taču Sama cerēja, ka viņa ir atpakaļceļā uz realitāti, lai cik sāpīga tā arī būtu.

Kad Sama devās uz veikalu, īva atkal paņēma žaketi un piespieda to sev klāt. Viņa vēl aizvien sajuta Līama - sava mīļotā Līama smaržu, taču viņš nekur nebija redzams jau ilgu laiku.

Ja tas patiešām bija sapnis, tad kāpēc viņa jau nebija pamodusies? Un kāpēc viņi nebija atgriezušies mājās? Vai tiešām pastāvēja tāda iespēja, ka Samas, Līama mātes un visu citu teiktais būtu noticis īstenībā? Ka Līams un viņas mazulīši zuduši uz visiem laikiem?

Tāda iespēja pastāvēja, taču īva tik un tā neatļāvās tam noticēt. Viņa nevarēja noticēt tam, ka Līams būtu varējis tā riskēt ar savu un bērnu dzīvību. Līams bija labs šoferis, uzmanīgs šoferis, un viņš nekādā gadījumā nebūtu varējis nonākt pretējā joslā.

Atkal atlikusi žaketi malā, īva sāka pārskatīt pārējos priekšmetus sainī. Tur bija vēl dažas Maksa rotaļlietas, spoži sārta matusprādze, kas piederēja Lilijai, un pašā kastes dibenā atradās tukšs maisiņš no populāra vietējā dāvanu veikala.

īva paņēma maisiņu, pabrīnīdamās, kāpēc tas atradies mašīnā un kas tajā bijis iekšā. Viņa zināja, ka agrāk nekā tāda tur nebija. Viņa vienmēr rūpīgi centās aizvākt no mašīnas nevajadzīgās mantas un atkritumus un bija to iztīrījusi vēl tikai vienu vai divas dienas pirms... pirms visa šī murga.

Tad īva kaut ko atcerējās. Pirms trim nedēļām viņai bija dzimšanas diena, lai gan viņa tikpat kā nebija to pamanījusi pēc visa notikušā. Varbūt Līams tovakar, izmantojot braucienu uz ēdienu veikalu par ieganstu, bija devies uz pilsētu un nopircis viņai dāvanu, noslēdzot sazvērestību ar bērniem, lai paturētu to noslēpumā? Varbūt viņi bija vispirms devušies uz dāvanu veikalu un tikai tad uz ēdienu pārdotavu?

Tagad Iva atcerējās, cik neraksturīga bijusi Llama apņemšanās sagādāt kaut ko vakariņām un cik neparasti viņš bija rīkojies, paņemot bērnus sev līdzi.

Vai dāvanas iegāde par godu viņas dzimšanas dienai vai arī lai izlīdzinātu viņu pirmītējo strīdu par kāzu dienas izvēli bija iederējusies kādā plānā?

īva nebija par to pārliecināta. Līams noteikti bija izturējies savādi toreiz... tajā dienā, taču labā nozīmē. Un, neskatoties uz savu nevēlēšanos iesaistīties kāzu plānošanā, viņš pilnīgi noteikti izrādīja lielāku interesi par ģimenes dzīvi. Patiesībā dažās iepriekšējās nedēļās pirms... tā notikuma īva bija jutusies apmierinātāka un drošāka par abu attiecībām nekā astoņu iepriekšējo kopdzīves gadu laikā. Tā vien likās, ka lēmums apprecēties beidzot bija nostabilizējis attiecības un ģimeni, tāpat kā bērna piedzimšana bija nostabilizējusi Annas un Ronana situāciju.

Taču īva par nožēlošanu atklāja, ka maisiņš ir tukšs - tātad, ja Līams tiešām bija nopircis viņai dāvanu, tagad no tās nebija ne miņas. Patiesībā nē, maisiņš nebija pavisam tukšs, tajā iekšā vēl aizvien bija čeks, īva saprata, pasniegdamās pēc papīra gabaliņa maisiņa dziļumā. Nu, vienā ziņā viņa bija kļūdījusies. Čeks bija izsniegts dienu pirms... tās dienas, taču Līams patiešām bija nopircis viņai dāvanu. īva izlasīja čekā rakstīto:

Rotaļu lācītis - sārts, 6,99

Acīmredzot viņš bija izņēmis lācīti no maisiņa, varbūt iesaiņojis un kaut kur paslēpis, gaidīdams īsto brīdi, kad viņai pasniegt.

Un tad ar asarām acīs īva skumji pasmaidīja un pielika papīra gabaliņu pie lūpām kā atgādinājumu par Līama pēdējo viņai veltīto mīlas pilno žestu.

Viņa atkal palūkojās uz ģimenes mantām un sāpīgā un biedējošā skaidrībā beidzot apjauta, ka tas nav nekāds sapnis - murgs, no kura viņa drīz pamodīsies.

Līams, Lilija un Makss bija aizgājuši un vairs nekad neatgriezīsies.

35

.

30. Uzzināt pēdējai

Pēc dažām dienām Anna piezvanīja uz māju, gribēdama noskaidrot, vai Iva un Sama nevēlētos atnākt ciemos. Mazulis tikmēr bija izrakstīts no slimnīcas, lai arī Anna un Ronans vēl nesen bija nobažījušies par krūškurvja infekciju, kuras dēļ viņiem nācās vēlreiz doties uz pediatrijas nodaļu.

- Kiara ir tikusi pāri ļaunākajam, un mēs labprāt jūs uzņemtu, - viņa sacīja Samai un tad piebilda: - Un es domāju, ka jums abām nāktu par labu iziešana ārpus mājas.

Sama piekrita, ka tā ir ļoti laba doma, jo pēc personisko mantu pienākšanas šajā pašā nedēļā īva nebija nomierināma un, šķiet, beidzot bija izlauzusies cauri noliegumam un sākusi sērot.

- Aprunāšos ar Ivu un piezvanīšu tev, - viņa sacīja Annai. - Tu jau vari iedomāties, ka viņas noskaņojums pēdējā laikā ir stipri svārstīgs...

-Saprotu. Es tikai... nu, es nevarēju neko daudz izdarīt vai pabūt kopā ar viņu kopš... - Anna aprāvās, un Sama apjauta, ka gluži saprotamā kārtā otra sieviete tagad droši vien jūtas vainīga par savu aizņemtību ar jaundzimušo bērnu, kamēr viņas draudzene cieš.

Tomēr Sama raizējās, vai, ieraugot Annas jaundzimušo mazuli un visu laimīgo ģimeni, īva nesajutīsies vēl sliktāk, apzinoties savu zaudējumu.

Izrādījās, ka viņas raizes bijušas liekas. Kad Sama nolika klausuli pēc sarunas ar Annu un ieminējās Ivai par iespējamo apciemojumu, māsa likās iepriecināta par šādu iespēju un jo īpaši par laika pavadīšanu kopā ar mazo Kiaru.

- Jā, tas būtu jauki. Es īsti neatceros, kāda viņa izskatījās, -īva noteica un pēc ilgiem laikiem pasmaidīja, piekritusi, ka viņas varētu ierasties tajā pašā vakarā.

- Nu, Anna apgalvo - Ronans esot pārliecināts, ka bērns ir no pieninieka! - Sama pajokoja, juzdamās iepriecināta, ka gaidāmā ciemošanās ir novērsusi īvas uzmanību. - Šķiet, mazā galīgi nemaz neizskatās pēc viņa.

- Tas labi iederētos tavā teorijā, vai ne? - īva noteica, un nokaunējusies Sama nodūra galvu.

- Nu... es laikam būšu izturējusies pret Annu mazliet netaisnīgi, - viņa izstomīja. - Izskatās, ka viņi šobrīd ir ļoti laimīgi kopā, un mana izturēšanās bija tikai muļķīga.

Visā visumā viņas idiotiskā apsēstība ar Ronanu šobrīd likās neiedomājami stulba un aušīga, un Sama bija apņēmusies izmest to no galvas un ļaut viņam tāpat kā jebkuram citam dzīvot savu dzīvi. Un viņa šobrīd bija pārāk aizņemta ar rūpēm par īvu, lai domātu par savām jūtām.

Nē, šis vakars būs laba iespēja visiem kopīgi pasēdēt un novērst Ivas uzmanību, ļaujot viņai atgriezties pie daudzmaz normālas dzīves.

- Viņa ir pilnīga skaistule, Anna, - Sama izjusti paziņoja, kamēr kopā ar Annu un īvu apbrīnā nolūkojās uz piecas nedēļas veco Kiaru, kura mierīgi gulēja savā gultiņā Annas un Ronana dzīvojamajā istabā. Viņa patiešām bija burvīga mazulīte ar bieziem, kraukļmelniem matiem, garām, tumšām skropstām un gludu persiku krāsas ādu, un Sama atkal sajutās ļoti vainīga par savu agrāko pieļāvumu, ka viņa varētu nebūt Ronana bērns.

Bez šaubām, viņa nepavisam nelīdzinājās Ronanam, taču to jau nebija iespējams noteikt tik agrā vecumā, vai ne?

- Viņa ir burvīga, - īva piekrita.

Sama cieši vēroja māsu, lai pamanītu jebkādas satraukuma vai pārdzīvojumu pazīmes, taču viņai par atvieglojumu īva likās pilnīgi mierīga, uzlūkojot draudzenes mazuli.

- Un viņa ir tava kopija, Anna, - īva turpināja.

Uz dīvāna sēdošais Ronans iesmējās un izbolīja acis pret griestiem.

- Protams! Visi viņā saskata vienīgi Annu. Neviens nedomā, ka man arī tur bijusi kāda teikšana.

- Nerunā blēņas - skaidrs, ka viņa izskatās pēc tevis, - Anna strauji atbildēja. - Viņai ir tavas acis, vai ne?

Ronans paraustīja plecus.

- Laikam gan, taču vai visiem jaundzimušajiem nav zilas acis?

Šajā brīdī mazā Kiara sakustējās un sāka mosties, un, kad viņas plakstiņi beidzot atvērās un uz viņiem nolūkojās divas skaistas, koši zilas acis, Sama nodomāja, ka Annai bijusi taisnība: izskatījās, ka bērns ir mantojis Ronana acis.

- Vai drīkstu viņu paturēt? - Iva iejautājās, un, kad Anna atviegloti pasmaidīja, Sama saprata, ka viņa arī bažījusies par īvas reakciju, ieraugot Kiaru.

- Bez šaubām, - Anna atbildēja, uzmanīgi izceldama Kiaru no gultiņas un ielikdama īvas rokās. Kad viņa to bija izdarījusi, izskatījās, ka mazulīte velta īvai priecīgu smaidu, lai gan Sama šaubījās, vai šajā vecumā tas maz ir iespējams. Tikpat labi Kiara būtu varējusi palaist gāzes.

- Viņa ir tik skaista, - Iva nočukstēja gandrīz vai pie sevis, uzmanīgi satverdama bērnu un apsēzdamās Ronanam līdzās uz dīvāna.

- Viņa vairs nav tik skaista, kad raud pilnā kaklā vēlās vakara stundās, - Ronans piezīmēja, pārmīdams zinīgu skatienu ar Annu.

- Tiesa, sākumā bija labi, taču pēdējā laikā viņa kļuvusi kaprīzāka krūškurvja infekcijas dēļ un tamlīdzīgi, - viņa līgava piekrita. - Mēs gribējām aizbraukt kopā ar viņu uz Franciju, lai pavadītu tur dažas dienas, kad viss būs daudzmaz iegājis sliedēs, taču man nešķiet, ka tas varētu notikt tuvākajā laikā.

- Tava māsa vēl te nav bijusi, vai ne? - Sama atcerējās īvas agrāk teikto, ka viena no Ronana māsām, Marta, esot precējusies ar francūzi.

- Nē, un viņa, protams, nespēj to ne sagaidīt! - Ronans novaidējās, izbolīdams acis. - Viņi ar Teriju grasījās ierasties, taču nav pagājis nemaz tik ilgs laiks kopš viņu pēdējā apciemojuma sakarā ar mammas nāves gadadienu, tāpēc mēs apsolījāmies labāk aizbraukt pie viņiem.

- Bet tikai tad, kad Kiara būs pilnīgi atlabusi un varēs ceļot, -Anna apņēmīgi piebilda.

- Labi, ka nu jau ļaunākais ir aiz muguras, - Sama noteica, juzdamās atvieglota, ka īva izskatījās pilnībā aizņemta ar bērnu savās rokās. Prieks, kas pavadīja bērna piedzimšanu, vismaz šodien bija palīdzējis novērst māsas domas no viņas pašas briesmīgās situācijas un devis citu pārdomu tematu.

Neskatoties uz dažu pēdējo nedēļu šausmām, Sama nosprieda, vērojot māsu maigi uzsmaidām mazajam vīstoklītim savās rokās, izskatījās, ka Iva beidzot nostājusies uz atlabšanas ceļa.

36

.

31. Uzzināt pēdējai

- Tas gan bija mīļi no īvas puses, ka viņa šodien pieteicās pieskatīt Kiaru, - Ronans noteica, sakārtodams kaklasaiti guļamistabas spoguļa priekšā. - Prieks redzēt, ka viņa sāk atgūties.

Anna saviebās.

- Tā ir, taču es vēl aizvien neesmu droša, vai vajadzētu tik ilgi būt prom no Kiaras, - viņa drūmi noteica.

Nu jau bija septembra vidus, un viņi ar Ronanu šodien grasījās doties uz Denisa un Lorīnas ilgi gaidītajām kāzām. Tā kā viņiem bija vajadzīga bērnaukle, īva, kura pēdējā laikā šķita atguvusies, piedāvāja ierasties pie viņiem un visu dienu pieskatīt Kiaru.

Lai arī Anna priecājās par Lorinu un vēlējās piedalīties draudzenes svētkos, tā bija pirmā reize, kad viņa gatavojās šķirties no Kiaras kopš viņas piedzimšanas pirms astoņām nedēļām.

Nebija šaubu, ka kopā ar īvu viņai klāsies labi, bet...

- Neraizējies, viņa te būs apmierināta, - Ronans drošināja Annu. - Katrā ziņā viņa, visticamāk, visu dienu nogulēs un nemaz nepamanīs, ka mūsu nav. - Viņš savilka seju grimasē. - Cerams, ka viņa to pašu darīs arī lidmašīnā uz Franciju pēc dažām nedēļām!

- Tev taisnība - es raizējos par niekiem. - Anna nogludināja savu pusgaro puķaino kleitu ar mežģīņu apdari - vienīgo priekšmetu visā garderobē, kas kaut cik spēja apslēpt viņas vēl aizvien apaļīgo vēderu, lai gan laimīgā kārtā lielākā daļa no liekā svara bija sākusi nozust līdz ar Kiaras piedzimšanu.

- Tu izskaties fantastiski, - Ronans sacīja, it kā nolasīdams viņas domas. Viņš pasniedzās un viegli noskūpstīja Annu uz lūpām. - Paklau, mēģini šodien atslābināties un papriecāties. Pēdējā laikā nav gājis viegli, un tu esi to pelnījusi - mēs abi esam.

Anna zināja, ka viņš runāja ne tikai par Kiaras priekšlaicīgo piedzimšanu, bet arī par Līama un bērnu nāvi. Lai gan Ronana sāpes un šoku par labākā drauga zaudējumu zināmā mērā mazināja pirmā bērna piedzimšana, dažas pēdējās nedēļas bija izrādījušās visai nogurdinošas viņiem abiem, jo īpaši pirmajā laikā pēc avārijas. Tagad, rūpējoties par bērnu, viņiem ar Annu vismaz bija izdevies ievirzīt dzīvi kaut cik normālās sliedēs.

Šķita, ka to pašu var teikt arī par Ivu. Anna, tāpat kā visi citi, bija jutusies ārkārtīgi nobažījusies par draudzenes atsvešināto attieksmi uzreiz pēc nelaimes gadījuma. Un, lai arī viņa vēl aizvien nerunāja par avāriju un ārēji neizrādīja savas bēdas, vismaz tagad viņa likās aptvērusi faktu, ka Līams un bērni vairs neatgriezīsies - un, spriežot pēc Samas teiktā, bija kaut cik atspirgusi un dzīvoja dienu no dienas, lai gan, visticamāk, tā arī nespēs pilnībā attapties pēc traģēdijas.

- Taču viņa vēl aizvien to nepiemin, un es arī ne, - Sama sacīja Annai, kura nesen bija apjautājusies par Ivas labsajūtu. - Tomēr galvenais, ka viņa ir saņēmusies.

Tā kā Kiaras piedzimšana bija sakritusi ar Līama nāvi, Anna nebija varējusi pavadīt ilgāku laiku kopā ar īvu vai arī mierināt viņu pēc tuvinieku zaudējuma. Anna bija tik ļoti aizņemta ar bērna aprūpēšanu un pierāšanu pie viņa, ka nācās grūti pavadīt ilgāku laiku kopā ar īvu.

Vismaz tā Anna centās sev iestāstīt, tomēr sirds dziļumos zināja, ka patiesais iemesls, kāpēc viņa nav bijusi kopā ar īvu uzreiz pēc nelaimes gadījuma, bija cits - Annai nācās grūti ielūkoties draudzenei sejā.

Tāpat kā Sama, arī Anna raizējās, ka īvu varētu negatīvi ietekmēt ciemošanās pie jaundzimušās meitenītes, ka Kiara varētu atsaukt atmiņā viņas pašas lielo zaudējumu.

Taču nē, kad īva un Sama nesen bija ieradušās ciemos, īva likās tikpat sajūsmināta par bērnu kā visi citi - varbūt pat vēl vairāk, un nebija ārēji izrādījusi ne mazākās diskomforta vai nepatikas pazīmes. īva allaž bija dievinājusi bērnus, Anna skumji nodomāja, atsaukdama atmiņā īvas gandrīz nepārtrauktos stāstus par to, cik ļoti viņai gribētos vēl vienu bērnu no Līama.

Anna nokāra galvu. Dažkārt dzīve varēja būt neiedomājami nežēlīga.

īva ieradās īsi pirms Annas un Ronana iziešanas no mājas, un, atverot durvis, lai sagaidītu draudzeni, Anna jutās pārsteigta, ka viņa pēdējā laikā sākusi izskatīties nesalīdzināmi labāk.

Bez šaubām, īva bija zaudējusi daudz svara dažās nedēļās pēc nelaimes gadījuma, un viņas seja vēl aizvien bija bāla un nogurusi, tomēr šodien vaigos ielijuši krāsa un spožums acīs gandrīz noslēpa nesenos pārdzīvojumus un lika viņai izskatīties daudz līdzīgākai agrākajai īvai.

Ronans vēl aizvien posās augšstāvā, un, kopā ar īvu ejot uz virtuvi, Anna atskārta, ka šī ir pirmā reize, kad viņas palikušas divatā kopš avārijas.

Sama, kura pēc nelaimes gadījuma praktiski bija kļuvusi par jaunākās māsas ēnu, nesen bija atgriezusies savā dzīvoklī pilsētas centrā, acīmredzami juzdamās apmierināta, ka Ivai tagad ir vajadzīgs laiks, ko pavadīt vienatnē.

- Nu, kā tev klājas? - Anna apjautājās, juzdamās neērti un vairāk nekā tikai mazliet nokaunējusies par savu atsvešināšanos.

Taču likās, ka īvu tas nesatrauc.

- Labi. Un tev?

Viņas balss likās nedabiski moža, Anna nodomāja. Acīmredzot Iva nevēlējās runāt par traģēdiju un kavēties pie tās, un ja pilnīga izvairīšanās no šī temata palīdzēja viņai tikt ar to galā, tad Anna pilnīgi noteikti negrasījās uzstāt.

- Lieliski. Paklau, vēlreiz paldies, ka tu piedāvājies pieskatīt Kiaru. Mēs to ļoti novērtējam.

- Tas nekas. Man prieks par to.

- Nu, ē... vēlreiz paldies, - Anna izstostīja. - Esmu sagatavojusi dažas pudelītes un, tā kā viņa lielākoties guļ starp barošanas reizēm, domāju, ka nesagādās lielas raizes. Protams, dažkārt viņa niķojas, bet...

- Esmu pārliecināta, ka viņai nekas nekaitēs.

- Par to es nešaubos.

Saruna likās uzspēlēta un nedabiska, un kaut kādu nesaprotamu iemeslu dēļ Anna jutās tā, it kā sarunātos ar svešinieci, nevis ilggadēju draudzeni.

Bez šaubām, lielā mērā tas noteikti bija saistīts ar viņas vainas apziņu pēc nelaimes gadījuma, taču īva neko par to nezināja, pareizi? Un, ņemot vērā viņas pārdzīvoto, no Anna puses būtu muļķīgi gaidīt, ka Iva sāks smieties un jokoties tāpat kā agrāk, vai ne? Nē, tas bija tikai dabiski, ka kādu laiku starp viņām valdīja mazliet neveiklas attiecības, jo īpaši tāpēc, ka Iva nevēlējās dalīties savās sāpēs un visiem nācās laipot, lai izvairītos no šī temata.

Nu, gandrīz visiem.

- Sveika! - šajā brīdī Ronans ienāca istabā saposies kāzu uzvalkā. - Kā tu tagad jūties, mīlulīt? - viņš apvaicājās, pasniegdams rokas un sirsnīgi apskaudams Ivu. - Priecājos tevi redzēt.

- Viss kārtībā. - Acīmredzami apmulsusi par Ronana jūtu izpausmi, īva atbildēja uz apskāvienu, lai pēc brīža žigli no tā izraisītos un pakāptos atpakaļ.

- Mums vajadzētu doties ceļā, Ronan, - Anna noteica, cerēdama kliedēt neveiklību. - Lorīnai jābūt pie baznīcas divos. - Pārāk vēlu viņa aptvēra, ka Lorīnas kāzu pieminēšana neapšaubāmi atgādinās īvai, ka viņas ilgi gaidītās kāzas tā ari nekad nenotiks.

- Jā, ejiet gan, - īva piekrita, drosmīgi pasmaidīdama, un Annas sirds žēlumā nodrebēja.

- Nu jā. Es tikai vēlreiz paskatīšos uz Kiaru, un tad mēs dosimies ceļā.

- Es tikko biju viņas istabā, mazā ir cieši aizmigusi, mīļā, -Ronans sacīja. - Būs labāk, ja tu liksi viņu mierā. Ja tagad viņu pamodināsi, īvai var nākties grūti Kiaru atkal nolikt gulēt.

- Laikam tev taisnība. - Un tomēr bija pietiekoši grūti pirmoreiz atstāt meitu vienu pašu, nemaz nerunājot par pienācīgas atvadīšanās trūkumu.

- Patiešām, Anna, viņai nekas nekaiš. Nāc, mums jādodas ceļā - patiesībā mēs jau kavējam. - Ronans bija uzstājīgs.

- Nu labi. īva, tev ir telefona numurs - zvani mums, ja tev kaut kas vajadzīgs. Jebkas, labi?

īva pamāja.

- Labi.

- Labi... - Anna vilcinājās, nezinādama, ko vēl lai saka. - Nu tad tiksimies vēlāk. Es tikai ceru, ka jūs labi sapratīsieties un neradīsies nekādas problēmas. Taču es mēģināšu dažas reizes piezvanīt dienas laikā, lai palūkotos, kā jums veicas, labi?

- Labāk nevajag, Anna - tas tikpat labi var radīt problēmas, ja viņa būs aizmigusi, kad iezvanīsies telefons, - Ronans viegli viņu norāja. Viņš pagriezās pret īvu. - Varbūt būs labāk, ja tu neko īpašu nedarīsi, un tu vari mums zvanīt, ja radīsies kādas problēmas, - viņš noteica, un Iva pamāja.

- Laikam tas būs visprātīgākais... - Anna negribīgi piekrita, lai arī viņai labāk būtu paticis parunāt ar Ivu katru reizi, kad viņai to iegribētos, nevis gaidīt, kad īva pati piezvanīs.

Tomēr Ronanam bija taisnība: šāda vienošanās noteikti bija saprātīgāka. Ak kungs, tas bija neprāts! Anna nemūžam nebūtu varējusi iedomāties, ka var kļūt tik ļoti pārņemta ar kaut ko. Taču bērna piedzimšana bija viņu padarījusi par citu cilvēku - tas nu bija skaidrs. Un šajā brīdī Anna sāka saprast, ko varēja izjust īva, uzzinot, ka viņas bērni gājuši bojā. Nebija nekāds brīnums, ka viņa tik ilgi vēlējās norobežoties no savām sāpēm - ja kaut kas tāds būtu gadījies ar Kiaru, Anna droši vien sajuktu prātā.

- Nu labi, es tikai palūkošos uz viņu un... - Tad viņa pasmaidīja un papurināja galvu. - Nē, es solījos likties mierā, vai ne?

-Jā gan. - Ronans pasmaidīja, juzdamies uzjautrināts par līgavas neraksturīgi satraukto izturēšanos.

- Palūkojies uz viņu, ja vēlies, - Iva noteica dīvainā balsī. - Ja viņa pamodīsies, neko darīt. Tu jutīsies labāk, ja būsi kārtīgi atvadījusies no Kiaras.

Anna pietvīka, nu jau nožēlodama savu neirotisko uzvedību, jo apjauta, ka īva visdrīzāk domā, ka viņai tā arī nav radusies iespēja atvadīties no saviem bērniem. Tas bija ierakstīts īvas sāpju pilnajā sejas izteiksmē un skaidri redzams izmocītajā acu skatienā. Anna bija kļūdījusies, domādama, ka draudzene ir samierinājusies, viņa tagad nodomāja. īva acīmredzami tikai centās rādīt drosmīgu seju un pielika milzu pūles, lai noslēptu savas nerimstošās sāpes un bēdas. Un tagad Anna viņai to atgādināja ar savu milzīgo ņemšanos par niekiem.

- Nē, viss patiešām ir kārtībā, - viņa noteica, neveikli iesmiedamās par pašas aušību. - Es likšos mierā. Zinu, ka viss būs kārtībā.

Un ar Kiaru viss patiešām būs kārtībā, Anna nosprieda, kad viņi ar Ronanu izgāja no mājas, atvadījušies no īvas. Tā kā viņai pašai bija liela pieredze mātes lomā, īva pilnīgi noteikti parūpēsies par viņas meitu labāk nekā jebkurš cits.

Kāzas bija grezns un uzspēlēts pasākums, un Anna nevarēja ne sagaidīt, kad varēs doties prom. Lai arī Lorīna izskatījās fantastiski un staroja no lepnuma, iedama pa baznīcas eju kopā ar Denisu, Anna nespēja nedomāt, ka viss šis sarīkojums drīzāk atgādina pāra acīmredzamās bagātības demonstrēšanu, nevis viņu mīlestības izpausmi vienam pret otru.

It kā viņa būtu īstā, kas varētu par to runāt, Anna sāji nodomāja, paslepšus paraudzīdamās uz Ronanu, kurš bija dziļi iegrimis sarunā ar kādu no pārējiem viesiem pie viņu galdiņa. Tomēr, godīgi sakot, Kiaras piedzimšana pilnīgi noteikti bija mainījusi Annas perspektīvu, ja runa bija par oficiālas savienības noslēgšanu ar Ronanu.

Tagad, kad viņi bija īsta ģimene, tā rīkoties taču bija pareizi, vai ne?

Tāpēc viņiem vajadzēs apsēsties un izrunāties par kāzu datuma nolikšanu reizi par visām reizēm, kad Kiara kļūs mazliet vecāka.

Tomēr, lai ko arī viņi izlemtu, Anna zināja, ka viņas kāzas itin nemaz nelīdzināsies šīm. Nē, viņi sarīkos kaut ko mazu un intīmu, uzaicinot tikai dažus draugus un ģimenes locekļus. Tad, atkal atcerējusies nabaga Ivu un viņas strauji pārtrūkušos kāzu plānus, Anna sāka pārdomāt.

Nē, labāk pagaidīt, kamēr draudzenei radīsies iespēja tikt tam visam pāri. Nebija jēgas padarīt situāciju vēl grūtāku īvai, liekot viņai piedalīties citu cilvēku kāzās.

Anna papurināja galvu un viegli pasmaidīja, nospriezdama, ka ir nogājusi garu ceļu, ja reiz tagad visā nopietnībā spriež par kāzu rīkošanu. Taču Kiaras piedzimšana bija visu mainījusi, turklāt visos aspektos. Anna atcerējās, cik priecīga un spēcināta viņa bija jutusies, pirmoreiz satverdama meitu rokās, un kā bija sapratusi, ka tas ir labākais, ko savā mūžā ir paveikusi, viņas lielākais sasniegums. Un šajā pašā mirklī viņa bija gribējusi paziņot Līamam, ka viņam nav taisnība, ka viņa apsūdzības ir izrādījušās pilnīgi nepamatotas.

Līams.

Annas sirds vēlreiz nodrebēja, atceroties, kas bija noticis viņu starpā.

Pāris nedēļas pēc īvas un Līama saderināšanās viesībām, neilgi pēc tam, kad viņas grūtniecība vairs nebija nekāds noslēpums apkārtējiem, Līams kādu vakaru bija klauvējis pie Annas namdurvīm.

- Ronana nav mājās, - viņa sacīja, sirdij kā parasti viegli ietrīsoties Līama klātbūtnē. Tā tas bija vienmēr. - Viņš ir darbā.

- Zinu, - Līams atbildēja, pētīdams Annu. - Es zinu, ka viņa nav mājās.

- Tad... ko tu gribi? - viņa apvaicājās, ātri novērsdama skatienu, jo nespēja ilgi skatīties Līamam acīs.

- Kādu spēli tu spēlē, Anna?

- Ko tu ar to gribi teikt?

- Tu viņu nemīli. Nekad neesi mīlējusi.

Annas dūša saskrēja papēžos. Zināmā mērā viņa bija to gaidījusi, lai arī nemūžam nevarēja iedomāties, ka Līams varētu kļūt tik atklāts.

- Skaidrs, ka es viņu mīlu, - viņa atbildēja, cenzdamās runāt pietiekoši pārliecinoši. - Vienmēr esmu mīlējusi.

- Tā nav taisnība, un tu to zini.

Anna aizvēra acis.

- Līam, nedari to.

- Nedarīt ko? Nerunāt patiesību? Man to vajadzēja izdarīt jau pirms ilga laika.

- Līam...

- Taču es to nedarīju, rīkojos muļķīgi, un tagad mēs abi esam iepiņķējušies attiecībās, kas nav mums piemērotas.

- Kā tu vari tā teikt? - Anna atcirta, juzdamās sašutusi un tajā pašā laikā vainīga draudzenes dēļ. - Jums ar īvu ir divi bērni, jūs esat kopā jau veselu mūžību, un nu jūs beidzot precaties.

- Tu un es - mēs abi zinām, ka tam tā nevajadzēja notikt. Jā, es mīlu īvu, taču tas nav tas pats, nav tas pats, kas...

- Tāpat kā es mīlu Ronanu, - Anna ātri pārtrauca, negribēdama viņam ļaut pateikt vēl kaut ko.

- Un tagad tu esi stāvoklī, - Līams sacīja.

- Jā, esmu gan.

- Taču kādu laiku nogaidīji, pirms viņam to pateikt?

- Tas neattiecas ne uz vienu citu kā tikai uz mani uz Ronanu.

- Vai tu esi par to pārliecināta, Anna?

- Skaidrs, ka esmu pārliecināta! Līam, ko gan tu no sevis iedomājies, nākdams šurp un runādams ar mani tādā garā? Kā tu uzdrošinies!

- Es skaidri zinu, kas esmu, Anna. Es esmu tas, kurš būtu varējis darīt tevi patiešām laimīgu. Es esmu tas, ar kuru tev būtu vajadzējis nodzīvot savu atlikušo dzīvi, nevis pavadīt to, cenšoties sevi pārliecināt, ka esi pieņēmusi pareizo lēmumu.

Annas sirds sašļuka.

- Lūdzu, Līam, ej projām! - viņa iesaucās, nespēdama ilgāk klausīties viņa vārdos.

- Taču tu izlēmi rīkoties gļēvi un palikt kopā ar Ronanu - nabaga nevainīgo Ronanu, kuram nebija ne jausmas, kas notiek viņam degunpriekšā, kuram nebija ne jausmas, ka viņa dārgā Anna var būt ieskatījusies kādā citā, nevis viņā.

- Tu visu esi pārpratis, Llam. Un tagad, lūdzu, ej!

- Kas tevi toreiz atturēja, Anna? - Līams turpināja runāt. - Vai tā bija vainas apziņa? Vai arī bailes - bailes no tā, ka tu varētu sāpināt un nodarīt pāri savam bērnības sirdsāķītim, vai arī bailes pamest cilvēku, kurš vienmēr bijis tev līdzās? Bailes atbrīvoties no tā, ko tu vislabāk pazīsti?

- Tu kļūdies, Līam. Es mīlēju Ronanu - vēl aizvien mīlu! - Anna sacīja, aši apķerdamās. - Nekas to nespēs mainīt.

- Tu vari sevi mānīt, ja tev tā patīk, Anna. Taču mēs abi zinām, ka tā nav patiesība, un līdz šim gandrīz viss tavā dzīvē bijis dibināts uz meliem.

- Izbeidz. - Viņa gribēja aizvērt durvis Līama priekšā.

- Padomā par to, - viņš turpināja. - Padomā, kādu dzīvi dzīvos šis bērns. Māte, kura ir pārāk gļēvulīga, lai atzītu, kā viņa patiesībā jūtas, un tēvs, kurš neko citu nezina un domā, ka viss šajā mazajā, laimīgajā pasaulītē ir kārtībā. Sasodīti ironiski, vai ne, ņemot vērā, ka Ronans man ieteica labi apdomāties, pirms precēt kādu nepareizo iemeslu dēļ. Ja vien viņš zinātu, ka viņa paša draudzene plāno darīt tieši to pašu.

- Tev galīgi nav ne jausmas, par ko tu runā! - Anna iekliedzās, beidzot aizcirzdama durvis Līama degunpriekšā un nožēlodama, ka nevar tikpat viegli izslēgt viņu no savas dzīves.

Pēc tam viņa prātoja, vai Līams spers vēl soli tālāk - pastāstīs Ronanam vai, kas bija ticamāk, pastāstīs Ivai, lai izbēgtu no saderināšanās. Viņā jautās izmisums, kas Annu biedēja.

Un tad, tikai pēc dažām nedēļām, Anna ar vienlīdz lielu atvieglojumu un šausmām atklāja, ka Līams patiesi ir pazudis no viņas un visu citu cilvēku dzīves uz visiem laikiem.

37

.

32. Uzzināt pēdējai

īvai patiešām patika pieskatīt mazo Kiaru. Viņa bija tik burvīga meitenīte ar savām lielajām, zilajām acīm un mīkstajiem, pūkainajiem matiņiem, un burvīgo, nevainojamo maza bērna ādu. Un viņa līdz sāpēm atgādināja Liliju zīdaiņa vecumā. Taču tagad viņa nevarēja par to domāt. Iva mēģināja savaldīt asaras. Viņa neļaus sev par to domāt. Tā bija labāk - daudz labāk, ja viņa mēģināja pievērsties citām lietām.

Iva cerēja, ka Annai un Ronanam kāzās ir jautri. Viņiem patiešām bija vajadzīga brīvdiena, un Iva prātoja, vai drīzumā nav gaidāmas vēl vienas kāzas - šoreiz Annas un Ronana. Viņas sirds atkal sažņaudzās, mēģinot izmest no prāta domas par savām tik ilgi gaidītajām kāzām. Nedomā par to, Iva sevi brīdināja kārtējo reizi. Taču bija grūti to nedarīt.

Kopš Sama bija pārcēlusies atpakaļ uz savu dzīvokli un māja visu laiku bija pilnīgi tukša, bija neiespējami nedomāt par... lietām, tāpēc lielākoties Iva centās sevi nodarbināt ar ko citu, lai neļautu sev sajukt prātā. Nebeidzamā apsēstība ar mājas darbiem, par ko Lilija allaž mēdza viņu ķircināt, tagad bija kļuvusi par īvas draugu, sava veida sabiedroto, taču viņa ātri vien bija atklājusi, ka māju bez ģimenes ir daudz vieglāk turēt tīru, tāpēc atkal un atkal pieķēra sevi domājam par... To.

šajā brīdī Kiara viegli iekunkstējās savā gultiņā, kas atradās dzīvojamajā istabā līdzās dīvānam.

Iva ielūkojās pulkstenī. Pustrīs. Bija pienākusi kārtējā barošanas reize.

Viņa piecēlās no dīvāna un devās uz virtuvi, lai sasildītu vienu no Annas sagatavotajām pudelītēm, visu laiku domādama, ka tai vajadzēja būt viņai, ka viņai būtu vajadzējis gatavot pudelītes un ēdienu savam mazulim, trešajam mazulim, kuru viņa tik izmisīgi bija vēlējusies no Līama.

Un Iva patiešām bija domājusi, ka varēs viņu pieradināt pie šīs domas, tāpat kā bija sākusi pieradināt Līamu pie domas par ģimenes brīvdienām visā drīzumā, tāpat kā bija viņu pieradinājusi pie domas par precēšanos.

Kāpēc vajadzēja notikt kam tādam brīdī, kad dzīve beidzot bija sākusi nokārtoties? Kāpēc tāda netaisnība? Iva uzskatīja sevi par labu cilvēku un bija darījusi visu iespējamo, lai būtu laba māte un laba partnere Līamam. Tad kāpēc Dievs bija nolēmis atņemt viņas ģimeni - cilvēkus, kurus viņa mīlēja vairāk par visu pasaulē?

Klusībā nozvērējusies vairs nedomāt par to, Iva noņēmās ar Kiaras pudelīti, lai pēc tam atgrieztos dzīvojamajā istabā, paņemtu viņu rokās un apsēstos atpakaļ uz dīvāna ar bērnu, kurš nu jau bija pilnībā pamodies un gatavs ēšanai.

Viņa patiešām ir burvīga mazulīte, īva atkal nodomāja, raudzīdamās, ka Kiara zīž no pudelītes, kamēr viņas skropstas izskatījās tik sīciņas un smalcinās.

Patiesībā mazā nemaz neizskatījās īpaši līdzīga Annai vai Ro-nanam, neskatoties uz Annas apgalvojumu, ka viņai ir Ronana acis. Varbūt Sama nebija kļūdījusies, norādot, ka kaut kas te īsti nav kārtībā, īva sprieda, vieglītēm iesmiedamās par tik muļķīgu iedomu.

Viņa priecājās, ka šajā ziņā viss šķita beidzies, ka Sama, kā likās, bija atteikusies no savas aizraušanās ar Ronanu un nospriedusi, ka tas bijis tikai muļķīgs posms viņas dzīvē. īva pie sevis pasmaidīja, iedomādamās par māsu. Sama bija izturējusies brīnišķīgi - gluži kā klints šajās dažās nedēļās, un īva nezināja, kā būtu tikusi galā bez viņas.

Taču vai viņa patiesībā bija tikusi galā? īva nebija par to pārliecināta. Viņa nebija pārliecināta, ko tikšana galā patiesībā nozīmē, kādai vajadzētu būtu sajūtai un...

Piepeši Kiara pārstāja zīst no pudelītes un aizgriezās, pienam nopilinot visu viņas muti un krūšautiņu.

- Ak, mīļā, vai tev jau bija gana? - īva uzsmaidīja mazajai un ierunājās dziedošā balsī. Reaģējot uz viņas balss skaņu, Kiara šķita atbildam uz smaidu, mazajai mutītei ieplešoties un lielajām, zilajām acīm ieurbjoties īvai sejā.

Ak dievs, kā viņai tas patika, īva nodomāja, noslaucīdama bērna seju ar krūšautiņu, pirms to noņemt. Šie smalkie vaibsti, šis tā sauktais smaids, gandrīz atkarību izraisošā zīdaiņa smarža - viņa bija fantastiska. Annai bija tik ļoti paveicies ar viņu, tik ļoti paveicies ar... ar visu, kā īvai nebija.

Viņa piespieda bērnu sev ciešāk klāt, un tad, gandrīz pašai to nemanot, asaras sāka plūst pāri viņas vaigiem.

īva tā nosēdēja vēl vairākas minūtes, piespiedusi bērnu sev cieši klāt un iegrimusi pati savās domās, ko caurauda sēras par visu zaudēto un par nākotni, kuras viņai vairs nebija.

Tikai pēc tam, kad Kiara sāka viegli čīkstēt un pārgāja uz skaļām raudām, īvai izdevās saņemties. Tad, atcerējusies, ka viņa te atrodas, lai parūpētos par bērnu, nevis noslīcinātu to savās asarās, Iva sev par šausmām ievēroja, ka raudot ir nejauši izlaistījusi pudelīti uz Kiaras rāpulīša un ka mīkstais audums tagad ir piesūcies ar pienu. Vajadzēja to nomainīt pret sausu, jo īpaši tāpēc, ka nabaga bērns vēl nebija pilnībā izveseļojies pēc krūškurvja infekcijas.

Piecēlusies no dīvāna ar vēl aizvien raudošo Kiaru rokās, Iva devās augšā uz Annas un Ronana guļamistabu, gribēdama nolikt bērnu uz dažām minūtēm gultiņā, kamēr sameklēs jaunu drēbju kārtu otrā guļamistabā. Tieši tur, spriežot pēc Annas teiktā, atradās lielākā daļa bērna drēbju un rotaļlietu, un tai neapšaubāmi vajadzēja kļūt par Kiaras istabu, kad viņa būs pietiekoši liela, lai vairs nedzīvotu mātes un tēva istabā.

Nolikusi bērnu gultiņā līdzās Annas un Ronana lielajai divguļamajai gultai, Iva iegāja otrā istabā un devās taisnā ceļā pie kumodes, kurā Anna acīmredzami glabāja vairumu Kiaras drēbju.

Pirmajā atvilktnē nebija nekā piemērota, tikai kaudze ar rēķiniem un vēstulēm, apdrošināšanas dokumenti, pases... Iva paņēma Annas pasi, un viņas elpa aizrāvās, ieraugot, ka tajā ir ierakstīts bērns, tieši tāpat kā viņa nesen bija ierakstījusi savā pasē Liliju un Maksu. Acīmredzot Anna bija to darījusi, gatavojoties gaidāmajam braucienam uz Franciju, un Iva kārtējo reizi jutās pārsteigta par dzīves netaisnību. Annai bija paveicies, viņa varēja doties brīvdienās kopā ar ģimeni un baudīt šo priecīgo notikumu, pēc kāda Iva bija tik ļoti ilgojusies. Cīnīdamās ar asarām, viņa ielika pasi atpakaļ atvilktnē un to aizcirta.

Meklējumu turpinājumā atradusi sausu rāpulīti, Iva piecēlās un pārlaida skatienu glīti iekārtotajai istabai. Viņa apbrīnoja Kiaras bērnu mantiņu kolekciju - bērnu telefonus, rotaļu lācīšus un citas mīkstās rotaļlietas.

īt

i-

is

c-

ja

>

īva skumji pasmaidīja, ļaudamās atmiņām. Pēc Lilijas piedzimšanas nekā tamlīdzīga nebija. Tā kā viņi abi ar Līamu bija tik jauni un ar iztikšanu bija trūcīgi, toreiz viņas pirmdzimtajai vajadzēja samierināties ar radu ziedotajām drēbītēm un kaimiņienes aizdotajiem bērnu ratiņiem. Viņas māte un tēvs, neskatoties uz to, ka abi dievināja mazmeitu (kuru īva bija nosaukusi par Liliānu par godu savai mātei), tajā pašā laikā nevēlējās celt lielu kņadu ap Lilijas piedzimšanu, jo viņu meita vēl aizvien nebija precējusies, neskatoties uz Līama solījumu viņu nepamest. Tomēr, ja pavisam godīgi, tad Sama bija uzdāvinājusi Lilijai lielisku rotaļu lācīti - vienīgo dāvanu, kas nebija iepriekš lietota.

Un, lai gan bija radušies daži uzlabojumi bērnam vajadzīgo lietu klāstā, ko viņi ar Līamu bija pamanījušies sagādāt otrajā reizē, kad piedzima Makss, un bija parādījušās arī jaunas rotaļlietas, tas tomēr nebija nekas, salīdzinot ar šo.

Tik daudz lācīšu un leļļu, un tik daudz... mantu! Vēl aizvien smaidīdama, īva pievērsa skatienu mīksto rotaļlietu un spēļu mantiņu rindām, kas bija glīti izvietotas uz tuvējā plaukta.

Taču, ieraugot vienu no rotaļlietām - sārtu lācīti ar milzīgu sirdi uz krūtīm, smaids ātri viens sastinga viņai sejā.

Rotaļu lācītis - sārts. 6,99

īvas domas vienā mirklī pārsviedās atpakaļ pie tukšā dāvanu veikala maisiņa, kas bija saņemts kopā ar ģimenes personiskajām mantām, un viņa atcerējās, cik ļoti tas tobrīd viņu samulsināja. Viņa atcerējās, kā bija izņēmusi ārā kvīti un naivi nospriedusi, ka Līams nopircis viņai dāvanu dzimšanas dienā. īva atcerējās, kā bija piespiedusi kvīti pie lūpām un apraudājusies, prātodama, kur palikusi viņas dāvana un vai tā reizē ar pārējo ģimeni un visu viņas dzīvi gājusi bojā katastrofā.

Taču nu īva saprata, ka ir kļūdījusies - tik ļoti kļūdījusies, ka tas bija gandrīz neizturami.

Līams nebija nopircis viņai sārtu rotaļu lācīti, ko uzdāvināt dzimšanas dienā. Viņš pilnīgi noteikti bija to nopircis, jo īva zināja, ka pati to nav darījusi, un Lilijai nebija tik daudz naudas vai iespējas aiziet uz veikalu bez īvas ziņas. Nē, pirkumu noteikti bija izdarījis Līams, bet viņš to bija nopircis Kiarai un acīmredzot atdevis Annai īsi pirms nelaimes gadījuma.

Bet kāpēc? Iva nespēja to saprast. Kāpēc Līamam vajadzēja kaut ko pirkt Annas bērnam, neko nepasakot...

Tad, nākot atskārsmei, kas lika viņas elpai aizcirsties, īva nodomāja, ka ir sapratusi, kāpēc.

38

.

33. Uzzināt pēdējai

Pēc aizkavējušās maltītes un bezgalīgi garajām kāzu runām, kas tai sekoja, Anna un Ronans beigu beigās atvainojās Lorīnai un Denisam un devās mājup.

- Paldies dievam! - Anna nomurmināja, viņiem iznākot no viesnīcas un dodoties uz Ronana izsauktā taksometra pusi. - Man likās, ka mēs nemūžam netiksim laukā no turienes!

- Ak tu tētīt, vai tu reiz rimsies, sieviete? - viņš ķircinājās, soļodams līdzās. Tad Ronans pasmaidīja. - Tu nevarēji ne sagaidīt, kad varēsi doties atpakaļ pie viņas, vai ne?

- Nē, - Anna vainīgi pasmaidīja, iekāpjot gaidošajā taksometrā. - Patiešām nevarēju. Tas ir dīvaini, Ronan. Lai gan viņai ir tikai dažas nedēļas, es īsti nespēju atcerēties, kā mēs dzīvojām bez viņas. Domāju par mazo katru dienu un katru sekundi, un, godīgi sakot, šī diena lielākoties man sagādāja īstas mocības.

- Ak, tu esi kļuvusi par īstu mammīti, - Ronans nosmējās, taksometram dodoties ceļā. - Taču, godīgi sakot, es arī gaidīt gaidu, kad mēs būsim atpakaļ pie Kiaras. Ir grūti tam noticēt, vai ne? -viņš lepni noteica. - Mēs ar tevi nu esam vecāki. Šķiet, vēl pavisam nesen paši bijām bērni, bet tagad mums ir bērns.

- Es zinu.

Viss bija tik ļoti mainījies pēdējo nedēļu laikā. Vispirms Anna jutās daudz pārliecinātāka par viņu kopīgo nākotni, itin kā Kiaras piedzimšana būtu ieviesusi visā skaidrību pēc tik ilga laika. Bet vai Līama nāve arī nebija palīdzējusi šajā ziņā? Šī doma neaicināta iezagās viņas prātā, un Anna vainīgi nopūtās, juzdamās briesmīgi par šādu iedomu, jo īpaši tāpēc, ka Ivas dzīve atšķirībā no viņējās bija pilnīgi izpostīta.

- Es runāju nopietni arī toreiz slimnīcā, - Ronans turpināja, un viņa tonis kļuva nopietns, satverot Annas roku un viegli to saspiežot. - Lai kas arī notiktu, es darīšu visu iespējamo viņas labā - jūsu abu labā.

- Mēs abi darīsim visu iespējamo viņas labā, - Anna noteica, uzsmaidīdama Ronanam.

Pēc piecpadsmit minūtēm Anna un Ronans atslēdza mājas ārdurvis. Pieņemot, ka Kiara gulēs, viņi klusītēm novilka virsdrēbes priekšnamā, pirms paziņot par savu atgriešanos Ivai.

- Man briesmīgi gribas čurāt, - Ronans nočukstēja, pasniegdams Annai savu jaku. - Vai tu varētu to pakarināt, lai būtu ātrāk?

- Ej vien, - viņa noteica, izbolīdama acis - Tikai nesacel pārāk lielu troksni, lai viņu nepamodinātu.

Kamēr Ronans devās uz augšstāvu, paklausot dabas balsij, Anna pakarināja virsdrēbes un gāja uz virtuvi, lai uzmeklētu īvu un uzzinātu, kā pagājusi diena.

Acīmredzot viss bija kārtībā, jo īva nebija piezvanījusi ne reizi dienas laikā, un, lai gan Anna jutās atvieglota, viņa domāja, ka Iva būtu varējusi vismaz sazināties ar viņu, lai pavēstītu, ka viss ir kārtībā.

Taču kāda gan jēga no tāda zvana, viņa nosprieda, apjauzdama, ka atkal uzvedas kā neirotiķe. īva bija radusi rūpēties par bērniem, ieskaitot jaundzimušos, tāpēc, ja nebija nekā tāda, ko pavēstīt, tas nozīmēja, ka patiešām nekas nav noticis.

Un tomēr Annai kārojās uzzināt, vai Kiara ir kārtīgi paēdusi un vai meita ilgojusies pēc viņas. Lai gan viņa nebūtu novēlējusi nevienam noņemties ar raudošu bērnu un cerēja, ka Kiara nav bijusi satraukta, tajā pašā laikā Anna domāja, ka bērns būs sapratis, ka mātes nav tuvumā - vai varbūt astoņu nedēļu vecumā viņa bija pārāk maza, lai to aptvertu?

Virtuve bija tukša, tāpēc Anna atgriezās priekšnamā un devās uz dzīvojamo istabu, kur īva droši vien skatījās televīziju vai klausījās radio.

- Sveika, kā tu..? - taču teikuma atlikusī daļa aprāvās, kad Anna saprata, ka istaba ir tukša un viņa runā ar zilu gaisu. Televizors bija ieslēgts, bet kur bija īva?

Augšstāvā - vai nu viņu guļamistabā ar bērna gultiņu, kas nozīmēja, ka Kiara varētu būt nomodā, vai arī vienīgajā vannas istabā. Laikam nabaga Ronanam nācies mazliet pagaidīt, lai ļautos dabas aicinājumam!

- īva? - Anna klusītēm pasauca, sākdama kāpt augšā pa kāpnēm. - īva, mēs esam mājās! īva?

Viņa izdzirdēja, ka tualetē tiek norauts ūdens, un kāpņu laukumiņā parādījās Ronans.

- Viņas ir lejā, - viņš noteica. - Es ieskatījos guļamistabā pa ceļam uz vannas istabu.

- Ko? - Anna bija gatava ļauties nesaprotamai panikai. - Tu gribi teikt, ka viņu tur nav un ka Kiara nav savā gultiņā?

- Nē, vai tu palūkojies apakšstāvā? - Ronans jautāja, saraukdams pieri par viņas nervozitāti.

- Jā, viņu tur nav! - Anna iekliedzās krietni skaļākā balsi, steidzoties uz guļamistabas pusi. - īva? - viņa iesaucās vēlreiz, sirdij strauji pukstot. - īva, vai tu tur esi?

Kamēr Anna turpināja meklēt īvu pārējās guļamistabās, Ronans apmulsis lūkojās sev apkārt kāpņu laukumiņā.

- Kas te īsti notiek? - viņš iejautājās, sekodams Annai pa kāpnēm uz leju. - Kāpēc viņu te nav?

- Es nezinu, es nezinu. Varbūt viņa ir kaut kur aizgājusi. Man šķiet, dažas no Kiaras mantām ir pazudušas - soma ar viņas autiņiem un citas mantas... viņas sega... - Anna centās domāt saprātīgi, taču sirds dziļumos kaut kas mēģināja viņai iestāstīt, ka tas nav normāli.

- Kaut kur izgājusi ar Kiaru? Ar ko? Viņas ratiņi vēl aizvien atrodas priekšnamā. Un vai īva nebūtu mums pateikusi, ja gribētu izvest viņu ārā? Vai viņa nebūtu vispirms piezvanījusi? - Ronans turpināja, paaugstinot toni pie katras zilbes. - Vai vismaz atstājusi zīmīti? Vai viņa nav varējusi kaut kur atstāt zīmīti? Paskaties lejā, kamēr es pārbaudīšu augšstāvu. - To teikdams, viņš jau bija pieveicis gandrīz pusi kāpņu pakāpienu.

Taču zīmītes nekur nebija.

- Ko gan viņa ir iedomājusies? - Ronans sacīja. - Viņa zināja, ka ap šo laiku mēs būsim mājās.

Sajuzdama bailes viņa balsī, Anna atskārta, ka viņas pašas panika nav tik neirotiska vai nepamatota, kā viņa bija domājusi -Ronans bija tikpat nobažījies kā Anna.

- Es to zinu, Ronan. Nespēju saprast, kāpēc viņas te nav. īva! - Anna atkal iesaucās, juzdama, kā panika viņu paralizē.

- Viņai gan būtu vajadzējis zināt, ka nav jēgas vest bērnu ārā tumsā. Viņai pavisam nesen bija plaušu infekcija. Ak kungs, varbūt viņai nācās vest Kiaru uz slimnīcu? Jā, bez šaubām, viņa būtu mums piezvanījusi - vai ari kāds no slimnīcas būtu piezvanījis. - Ronans apklusa, izmisīgi domādams. - Pagaidi - ļauj man palūkoties ārpusē gadījumam, ja viņa tikai izgājusi ārā pa durvīm vai ari pastaigājas pa ielu.

Anna gaidīja, cerīgi nolūkodamās tumsā Ronanam pakaļ. Taču viņš atgriezās pēc dažām minūtēm, purinādams galvu.

- Paklausies, - viņš sacīja, - varbūt viņa ir aizvedusi Kiaru pie Samas - ciemos vai tamlīdzīgi.

- Pie Samas? Tu pats teici, ka viņas ratiņi vēl aizvien ir tepat! -Anna iekliedzās, labi apzinādamās, ka tā ir ķeršanās pie pēdējā salmiņa. - Un kāpēc lai viņa vestu Kiaru līdz pašam pilsētas centram, neko nepasakot mums?

Ronans jau grieza Samas numuru.

- Tā vai nu ir vai nav. Drīz mēs uzzināsim.

Annai laiks likās apstājies, kamēr viņi gaidīja, kad Sama pacels klausuli. Jā, pastāvēja iespēja, ka īva devusies ciemos pie viņas, lai gan, ja viņa būtu to izdarījusi, kāpēc viņa vai Sama nebija...

- Sama? Sveika, te Ronans. Jā... jā. - Ronans saskatījās ar Annu, un šajā mirklī viņa saprata pēc drauga reakcijas, ka Iva neatrodas Samas dzīvoklī. Ak dievs...

- Sama, paklausies mazliet, - Ronans ātri ierunājās. - Man tev jājautā kas ļoti svarīgs. Vai īva šobrīd ir pie tevis? Kopā ar bērnu?

Taču gan Ronans, gan Anna jau zināja atbildi. īva nebija pie Samas.

- Nē... te neviena nebija, kad mēs pirms brīža atgriezāmies... nē, mēs visur izmeklējāmies... nē, nekādas zīmītes, nekā. Ja viņa tev piezvana, dod man ziņu, labi? Es to zinu... jā, protams. - Spriežot pēc Ronana teiktā, tagad Sama bija tikpat satraukta kā viņi. - Es to zinu. Labi, atā.

- Ak mans dievs, Ronan, kas te īsti notiek? - Anna ierunājās, trīcēdama pie visām miesām. - Ko viņa ir izdarījusi ar bērnu?

Kurp viņa to aizvedusi? - Ko gan viņi bija domājuši, ļaujot Ivai pieskatīt Kiaru? Tā sieviete bija izcietusi elles mokas dažu pēdējo nedēļu laikā, nupat zaudējusi pati savus bērnus - visu savu ģimeni! Pastāvēja iespēja, ka viņa vēl aizvien bija garīgi nelīdzsvarota... varbūt pat bīstama!

- Lēnāk, lēnāk - varbūt mēs izdarām pārsteidzīgus secinājumus, - Ronans noteica, itin kā nolasīdams līgavas domas. Taču ko gan citu Anna varēja padomāt šajos apstākļos? - Nekritīsim panikā. - Ronans atkal nocēla klausuli un uzgrieza numuru. - Es zvanu uz īvas māju... droši vien noticis kas ārkārtējs, un viņa ir aizsteigusies turp...

Anna vēroja Ronana seju, kamēr viņš klausījās izsaukuma signālā.

- Neviens neatbild, - viņš beidzot noteica, nolikdams klausuli.

Ronans paspraucās garām satrauktajai Annai un devās uz

durvīm.

- Paliec tepat gadījumam, ja viņa atgriezīsies, - viņš uzsauca pāri plecam.

- Uz kurieni tu iesi? - Anna uzsauca viņam pakaļ, asarām plūstot pāri sejai.

- Uz īvas māju - un, ja viņas tur nebūs, es došos uz slimnīcu. Ja es neatradīšu viņas tur, tad iešu taisnā ceļā uz policiju.

Anna mēmi pamāja, taču sirds dziļumos apzinājās, ka Ronans neatradīs īvu un viņu bērnu īvas mājā.

Pastāvēja iespēja, ka viņš varētu viņas neatrast vispār.

Vecākajam policijas patruļniekam, kurš ieradās Annas un Ronana mājā, bija laipna seja, un viņš likās patiesi jūtam līdzi viņu bēdām atšķirībā no sava jaunākā kolēģa, kurš sagādāja abiem nepatīkamus brīžus.

-Jūs apgalvojat, ka atstājāt sērojošu un acīmredzami garīgi nestabilu sievieti rūpējamies par astoņas nedēļas vecu bērnu? - viņš

atkārtoja, kad Anna caur asarām centās izskaidrot situāciju, cik labi vien varēdama.

- Mēs nezinājām, ka viņa ir garīgi nestabila! - atcirta Sama, kura bija atsteigusies Annai palīgā uzreiz pēc Ronana zvana. - Jā, viņai bija sēras, taču pēdējā laikā likās, ka viņa tikusi tām pāri.

- Un kas jūs tāda būtu? - policists viņai apvaicājās, pāršķirdams lapu savā piezīmju grāmatiņā.

- Es esmu īvas māsa, un, pirms jūs jautājat, man nav ne jausmas, kur viņa varētu būt palikusi ar bērnu. Man pašai gribētos to zināt.

Viņas ar Annu bija sekojušas Ronanam uz īvas māju, kur abām par pilnīgām šausmām atklāja steigā samestas drēbes īvas guļamistabā un iztukšotas atvilktnes, un vaļā atstātus skapjus, kas skaidri liecināja par to, ka kāds ir steidzies vai vēl ļaunāk - gatavojies bēgšanai.

- Viņa ir nolaupījusi Kiaru! - Anna satraukumā iekliedzās, aptverot, ko varētu nozīmēt nekārtība īvas istabā. - Viņa ir nolaupījusi manu bērnu!

- Ak kungs! - Ieraudzījusi māsas nekārtīgo guļamistabu, Sama ar abām rokām izbrauca cauri matiem, nespēdama skaidri domāt un aptvert, kas te īsti notiek.

Ko gan īva bija izdarījusi?

- Paklau, varbūt viņai kaut kas uz mirkli uznācis vai tamlīdzīgi, - viņa sacīja, cenzdamās nomierināt Annu. - Gan viņa atgriezīsies, es to zinu.

Ronans par to negribēja ne dzirdēt.

- Tu zini, ka mēs nevaram riskēt, Sama. Piedod, taču mums jāizsauc policija. Tagad viņa jau var atrasties jūdzēm tālu. Mēs bijām projām visu dienu, atceries?

- Es zināju, ka man nevajadzēja viņu atstāt! - Anna nu jau bija kļuvusi pavisam histēriska. - Man vispār nevajadzēja viņu atstāt. Ko gan es domāju?

Sama bezpalīdzīgi palūkojās uz otru sievieti. Sasodīts, viņai būtu vajadzējis zināt, ka Ivas uzvedība nav adekvāta, ka cilvēks, kurš nesen pārdzīvojis tādu traģēdiju, nevar tik viegli ieiet normālās sliedēs.

Taču viņa bija no sirds ticējusi, ka īvas noslēgtā un atsvešinātā izturēšanās bijusi pielāgošanās veids, ka tā bija viņas metode, kā pārdzīvot sēras. Taču tas nebija normāli - varbūt pat gluži pretēji normālajam, un, kamēr Sama bija jutusies gluži pamatoti noraizējusies šajā laikā, īvas vēlākā attieksmes maiņa pārliecināja viņu par pretējo.

Ak kungs, viņa nu gan bijusi stulbene! Un viņa bija tikpat vainīga kā jebkurš cits par īvas neuzmanīšanu. Protams, Sama nebūtu varējusi pat iedomāties, ka īva izdarīs ko tādu, bet...

- īva nedarītu neko tādu, kas varētu kaitēt Kiarai, - viņa tagad apgalvoja policistam Annas dzīvojamajā istabā, visvairāk cenzdamās pārliecināt pati sevi. - Jā, varbūt viņa šobrīd ir mazliet apjukusi, taču nedarītu neko ļaunu bērnam.

- Mēs to nezinām! - Anna atkal iesaucās. - Mēs to nepavisam nezinām!

- Anna, īva nespētu nodarīt pāri pat mušai, - Sama mierinoši noteica. - Man šķiet, viņai ir uznākusi kaut kāda veida krīze. Varbūt atrašanās divatā ar Kiaru izraisīja kādu iekšēju reakciju, atgādinot viņai par zaudēto.

- Un tas dod viņai tiesības nozagt manu bērnu? - Anna neticīgi atcirta ar šausmu pilnu skatienu.

Ronans mierinoši aplika roku līgavai ap pleciem.

- Paklau, mīļā, Sama nemēģina izgudrot kādu attaisnojumu, viņa tikai cenšas saprast, kas ir noticis, tāpat kā mēs visi.

Taču Anna nebija nomierināma.

- Es zināju, ka mums nevajadzēja viņu atstāt, Ronan! Man vajadzēja saprast, ka kaut kas nav kārtībā. Tagad viņa ir pazudusi, un man vairs nekad neradīsies iespēja atvadīties. - Viņa lūdzoši uzlūkoja abus policistus. - Viņai ir tikai astoņas nedēļas.

Jaunākais vīrietis skaļi nopūtās.

- Vai varat iedomāties, uz kurieni viņa varētu būt devusies -radi, draugi...?

- Es esmu apzvanījusi pilnīgi visus, - Sama atbildēja, papurinādama galvu.

Viņi ar Ronanu bija sazinājušies ar Ivas draugiem un iztaujājuši kaimiņus, neviens no tiem nebija viņu redzējis atgriežamies mājā dienas laikā - ar bērnu vai bez. Tāpat kā Annas un Ronana kaimiņi nebija viņu pamanījuši.

- Nē, neesmu viņu redzējusi kopš... nu, jūs jau zināt, - sacīja viņas kaimiņiene Sāra. - Es gribēju aiziet un palūkoties, kā viņai klājas, taču man neatlika laika, jo vajadzēja rūpēties par Džeku un tā...

Savā izmisumā Samai pat bija izdevies sazvanīt Līama vēl aizvien satriekto māti, taču arī Noriņa nebija īvu redzējusi kopš bērēm.

- Nu, es vēl nekristu panikā, - vecākais policists drošinoši noteica. - Iespējams, tam ir kāds vienkāršs izskaidrojums - tā tas ir parasti. Un ja nu, kā jūs sakāt, viņa ir mazliet izsista no sliedēm, jādomā, ka drīz vien sapratīs, ko ir izdarījusi un jūs atgūsiet savu mazuli viens un divi.

- To nevar skaidri zināt, - Ronans sacīja. - Varbūt viņa jau ir šķērsojusi pusi valsts pa šo laiku. Varbūt viņa bija to visu izplānojusi un tagad ar bērnu atrodas jau nezin kur. Kas to zina, varbūt viņa ir izdarījusi kaut ko... kaut ko muļķīgu.

Anna izskatījās tuvu ģībšanai, izdzirdot Ronana pieņēmumu, ka varbūt Iva ir iecerējusi nodarīt ko ļaunu sev un arī bērnam.

Sama nevēlējās pat apsvērt ko tamlīdzīgu, taču viņa zināja, ka šobrīd ir neiespējami minēt, ko īva būtu vai nebūtu darījusi.

- Mums ir jārēķinās ar maksimāli sliktāko scenāriju, - Romāns turpināja, vēršoties pie abiem policistiem. - Mēs nevaram vienkārši pieņemt, ka viņa mainīs domas un atgriezīsies mājās. Tā sieviete nav īsti savā prātā, un, lai arī tobrīd mēs to nezinājām, tagad zinām uz galvošanu.

Sama nokaunējusies novērsās. Viņa nespēja aptver, kā māsa varējusi izdarīt ko tādu - mesties bēgt ar citu cilvēku bērnu. Un nevis kuru katru bērnu, bet divu viņas tuvāko draugu bērnu.

Par tādiem notikumiem varēja lasīt avīzēs vai skatīties televīzijā - tas nebija nekas tāds, ko normāls cilvēks varētu izdarīt realitātē. Taču Iva nebija gluži normālā stāvoklī, vai ne? Un tieši tā bija galvenā problēma. Kāds tieši bija Ivas prāta stāvoklis šajā brīdī? Un kur viņa būtu varējusi aizvest mazo Kiaru?

Anna vairs nespēja ilgāk saprast, ko viņi visi runā; šobrīd tā bija nepārtraukta fona burbuļošana. Viņa nesaprata, kāpēc policisti vēl aizvien stāv tepat, kamēr Ronans turpināja nesakarīgi žestikulēt viņu virzienā un Sama nepārtraukti šūpoja galvu.

Ak kungs, tas viss notika īstenībā, tas bija pārāk reāli! Viņas bērns bija pazudis, nozagts, un to bija izdarījis cilvēks, kuru Anna uzskatīja par draudzeni. Kāpēc īva to izdarīja? Kāpēc viņa vēlējās tā nodarīt viņiem pāri? Un ko viņa bija iecerējusi iesākt, vai arī... ko viņa jau bija paguvusi izdarīt? Iespējas bija tik šausminošas un tik neiedomājamas, ka Annai likās - viņas smadzenes kuru katru mirkli pārsprāgs. Viņa aizvēra acis, likdama sev pārstāt par to domāt, izbeigt iztēloties visu to briesmīgo, ko īva būtu varējusi izdarīt. Nē, īva nebija tāda, Anna steidzās sev iestāstīt: viņa dievināja mazuļus, dievināja bērnus, viņa noteikti atvedīs Kiaru atpakaļ, jādomā taču, ka atvedīs, ko? Bet, ja viņa to neizdarīs... Anna aizvēra acis, jo smadzenes nespēja tikt galā ar šo neziņu.

Kāpēc viņa bija atstājusi Kiaru? Kāpēc bija aizgājusi uz tām muļķīgajām kāzām? Un kāpēc, ak, kāpēc viņa nebija noskūpstījusi meitu uz atvadām? Asaras izsprāga viņai no acīm un ritēja lejā pa vaigiem - asaras, par kuru eksistenci Anna nebija neko zinājusi. Kā viņa varēja atstāt meitu, nenoskūpstot viņu pirms aiziešanas? Kā viņa vispār varēja viņu atstāt? Kas gan viņa bija par māti?

Un kāda velna pēc Ronans neko nedarīja? Spēcīgas dusmas piepeši pārspēja viņas dziļās bēdas. Kāpēc viņš nebija meties ārā, cenšoties atrast Kiaru, bet tā vietā vienkārši stāvēja un pļāpāja ar šiem policistiem, it kā tas nebūtu nekas svarīgs? Kāpēc viņš neizlauza durvis, neapgrieza apkārt ikvienu iespējamo akmeni, lai sameklētu bērnu un atvestu viņu atpakaļ? Pie velna, kāpēc viņš to nedarīja?

Tāpēc, Anna piepeši aptvēra, šai atskārsmei ķerot viņu tik spēcīgi, ka likās, ka gals klāt, tāpēc ka Ronanam, tāpat kā viņai, nebija ne mazākās jausmas, ar ko sākt.

39

.

34. Uzzināt pcdcjai

Neviens no viņiem nebūtu iedomājies sākt meklēšanu mazā, neizteiksmīgā Liverpūles ceļojumu aģentūrā, kur nogurusi īriete ar koferi un pārnēsājamu zīdaiņa somu bija ieradusies pēc brauciena ar prāmi, lai noorganizētu ceļojuma nākamo posmu.

Ceļojumu aģente, laipna un jautra liverpūliete, pasmaidīja, pasniegdama biļetes, fonā skanot Frankie Goes to Hollywood dziesmai "Atslābsti".

- Viss ir rezervēts, mīļā, - sieviete sacīja. - Nākamais vilciens no Laimstrītas atiet pēc stundas un iebrauc Londonas Viktorijas stacijā šopēcpusdien. No turienes brauciet taisnā ceļā uz Hītro-vu, kur jūsu lidmašīna izlido rīt no rīta pulksten deviņos.

- Un tas viss ir iekļauts cenā? - viņas kliente apvaicājās. - Visi lidojumi un pārējais? - īva nekad agrāk nebija lidojusi ar lidmašīnu, un, lai ari garais ceļojums izklausījās mazliet biedējošs, viņa zināja, ka varēs to izturēt. Viņai tas bija jāiztur.

Paldies dievam, sieviete nebija uzdevusi pārāk daudz jautājumu vai uzskatījusi par dīvainu faktu, ka Iva organizē tik tālu ceļojumu tik īsā laikā. Taču, no otras puses, tā kā šī vieta bija vārti uz Lielbritāniju un atpakaļ, droši vien te apgrozījās daudz īru, un daudzi cilvēki, kas ar prāmi nonāca Liverpūlē, no turienes ceļoja tālāk.

Patiesībā Ivai nebija ne mazākās nojausmas, kurp doties pēc ierašanās pilsētā iepriekšējā vakarā. Viņa zināja tikai to, ka jādodas tālāk, lai notiktu kas notikdams.

Jo, kamēr viņa atradīsies ceļā, viņai nebūs laika apdomāt izdarīto. Tagad īva spēja domāt tikai par to, kā tikt prom no Dublinas, lai bērns - Līama bērns un vienīgā piemiņa no viņa, kas īvai bija palikusi, vienīgā piemiņa no ģimenes, kas viņai bija palikusi, atrastos drošībā.

Drošība bija vissvarīgākais apsvērums.

Un viņai nebija ne mazāko šaubu par to, ka Kiara ir Līama bērns. īva bija nojautusi, ka kaut kas nav kārtībā jau kopš pašas pirmās sekundes, kad ieraudzīja sārti balto lācīti bērnistabas plauktā iepriekšējā vakarā, taču sākotnēji viņas prāts bija atteicies apsvērt tā nozīmi, un īva prātoja, vai tikai viņa neizdara pārsteidzīgus secinājumus, tāpat kā Sama.

Taču, kad viņa bija paņēmusi lācīti savās plaukstās un izlasījusi tam pievienoto zīmīti... nu, tad pēdējās šaubas izgaisa.

Tur bija uzrakstīts Līama rokrakstā: "Mazajai Kiarai - ar mīlestību. Bučas - XXXXXX."

Sešas bučas - pa vienai uz katru bērna vārda burtu.

Viņam acīmredzot bija kas slēpjams - kāpēc lai citādi viņš nebūtu pierakstījis savu vārdu? Vai arī visu ģimenes locekļu vārdus, vai vismaz pats savējo līdz ar tās sievietes vārdu, kurai drīzumā vajadzēja kļūt par viņa sievu?

Taču tajā pašā laikā, kamēr īva stāvēja kā sastingusi Kiaras guļamistabā, viņa apzinājās, ka jautājumi, kurus viņa sev uzdeva, bija bezjēdzīgi, jo kaut kur prāta dziļumos viņa sāka saprast, kāpēc Līams vispār ir nopircis mazulītei šo dāvanu. Viņai sagriezās galva, kamēr neskaitāmas pretrunīgas domas zibēja smadzenēs, un Iva pieķērās kumodei, lai nekristu.

Lai gan lācīša esamība vien varēja likties pietiekoši nevainīga, uzlūkojot to atsevišķi, notikumi pirms nelaimes gadījuma apstiprināja viņas aizdomas vēl vairāk, un īvas sirds strauji pukstēja, kamēr smadzenes izmisīgi centās salikt visus mozaīkas gabalus kopā.

Anna bija slēpusi savu stāvokli mēnešiem ilgi un pavēstījusi Ronanam par bērnu tikai tad, kad bija kļuvis neiespējami ilgāk noliegt tā esamību. Patiesībā Iva zināja, ka Ronanam bija radušās aizdomas par Annas grūtniecību ilgi pirms tam, kad Anna pati to atzina, un viņa pat bija uzticējusi šīs pārdomas Līamam. Un, kā jau Sama bija norādījusi, Annai patiešām varēja būt dibināts iemesls slēpt no Ronana savu grūtniecību.

Vēl viņa atcerējās, kā jaunums par Annas grūtniecību bija izraisījis visai dīvainu reakciju no Līama puses un cik ļoti viņš likās apjucis. Kāpēc gan kas tāds, kam vispār nevajadzēja skart Lī-amu, bija atstājis uz viņu tik lielu iespaidu? Tobrīd īva bija pieņēmusi, ka viņš baidās, vai tikai viņa nesāks izdarīt uz viņu lielāku spiedienu jautājumā par trešo bērnu, un ka viņa dīvainā reakcija uz Annas un Ronana jaunumiem cēlās drīzāk no viņa paša nevēlēšanās kļūt par tēvu vēl vienu reizi. Tomēr jau tolaik Iva bija instinktīvi sajutusi, ka te kaut kas nav kārtībā, lai gan nebija varējusi saprast, kas īsti.

īvas sirds sažņaudzās. Līams droši vien bija nojautis, ka Kia-ra ir viņa bērns, ja reiz papūlējās nopirkt viņai dāvanu un pasniegt to tādā slepenībā, vai ne?

Ivai prātā zibēja tik daudz domu, tik daudz jautājumu, ka viņa tik tikko spēja koncentrēties.

Anna un Līams...

Kad tas viss bija noticis, un kāpēc viņa to nebija redzējusi? īva sapurināja galvu. Nē, nē, varbūt viņa pārspīlēja un iztēlojās ko tādu, kā patiesībā nemaz nebija. Ņemot vērā nesenos notikumus, tas bija tikai dabiski, vai ne?

Lai vai kā, Līams un Anna nekad nebija likušies īpaši tuvi, vai ne? Pat Lilija bija piezīmējusi, ka tētis vienmēr izturas pavisam nedraudzīgi pret Ronana līgavu. Taču Iva allaž bija izskaidrojusi naidīgumu abu starpā ar Līama vēlēšanos likt Annai manīt, ka viņš neatbalsta viņas attieksmi pret Līama labāko draugu, visu laiku atsakoties nolikt kāzu datumu un tik nevērīgi izturoties pret šo jautājumu. Un, neskatoties uz trijotnes ciešo pusaudžu gadu draudzību, Anna un Līams vienmēr izskatījās saspringti viens otra tuvumā - iespējams, šī paša iemesla dēļ.

Bet ko tad, ja viņu izturēšanās liecināja par kaut ko gluži pretēju? Ko tad, ja Samai bija taisnība un Annas un Ronana attiecības nemaz nebija tik ideālas, kā varēja likties, un Līama nevēlēšanos precēties noteica gluži cits iemesls, nevis nevaļa vai dabiski aizspriedumi abu vecāku neizdevušās laulības dēļ?

Sāpes viņas sirdī bija gandrīz neizturamas, kad Iva beigu beigās sāka nonākt pie neizbēgamā un satriecošā secinājuma - vienīgā secinājuma, pie kura viņa būtu nonākusi, lai racionāli izskaidrotu Līama dāvanu jaundzimušajai, kas bija iegādāta un pasniegta slepenībā.

Samai bija izrādījusies taisnība, izsakot vērtējumu, ka Annas un Ronana starpā kaut kas nav kārtībā. Tā vietā, lai lēkātu aiz prieka kā jebkura normāla sieviete mīlestības pilnās attiecībās, Anna bija turējusi noslēpumā savu grūtniecību gandrīz sešus mēnešus! Kāpēc viņai to būtu vajadzējis darīt, ja vien viņai nebija kas slēpjams? Turklāt ne tikai no Ronana, bet arī no visiem citiem? Sāpes Ivas krūtīs bija nepanesamas, kad visi mīklas fragmenti sāka nostāties savās vietās.

Anna ar Līamu acīmredzami nebija veci draugi, kas tagad kļuvuši par atturīgākiem paziņām, kā viņa allaž bija uzskatījusi. Acīmredzot viņi bija daudz, daudz tuvāki nekā īva vai Ronans bija domājuši. Un vēl ļaunāk, viņi bija gadiem ilgi turējuši Ivu un Ronanu par muļķiem...

īva atbalstījās pret kumodi un mēģināja apturēt savas domas, savu prātu, savu pasauli no nekontrolējamas sabrukšanas. Šajā brīdī skaļš brēciens no blakus istabas atsauca viņu atpakaļ īstenībā.

Kiara.

Līama bērns - bērns, kura nebija īvai un kura eksistenci Anna bija noliegusi un centusies noslēpt mēnešiem ilgi.

Anna, kurai nebija nekādas daļas gar bērnu vai Ronanu, vai jebkuru citu, atskaitot sevi. Anna, kurai vajadzēja būt īvas draudzenei, bet kuru ne druskas neinteresēja viņu draudzība vai Ivas jūtas; vienīgais, kas viņu interesēja, bija tas, kā atņemt viņai Līamu. Anna, kurai bija viss - bērns, mīlošs un uzticīgs līgavainis, lielas kāzas ar baltu kleitu un nākotne, par ko priecāties - vārdu sakot, viss, kā trūka īvai.

Un ar Kiaras palīdzību viņai pat bija izdevies paturēt daļu no Līama.

Jau otro reizi divu mēnešu laikā īvas pasaule atkal sagriezās par trīssimt sešdesmit grādiem, un viņa sajuta pazīstamās un gandrīz vai gaidītās trulās sāpes pakrūtē. Un, kad bērns ieraudājās vēlreiz cerībā pievērst viņas uzmanību, īva tieši šajā brīdī pilnīgi skaidri aptvēra, kas viņai darāms.

Iepriekšējā vakarā, pēc iekāpšanas prāmī, ilgi pirms Annas un Ronana gaidāmās atgriešanās no draugu kāzām, īva bija izkāpusi ostā un gandrīz kā miglā mērojusi īso attālumu līdz Liverpūles centram cerībā sameklēt kādu vietu, kur paēst pašai, kā arī paēdināt un pārģērbt bērnu.

Viņa rīkojās pareizi, Iva sev iegalvoja. Annai nerūpēja bērns, tāpat kā viņai nerūpēja neviens cits visā pasaulē. Nē, tas bija īvas uzdevums nosargāt Līama bērnu - bērnu, kuru būtu vajadzējis dzemdēt viņai, nevis Annai, un, ja viņai nāksies doties līdz pasaules malai, lai to paveiktu, tad īva to darīs. Ejot pa ielu, viņas uzmanību piesaistīja koša un krāsaina reklāma netālas ceļojumu aģentūras logā. Pienākot tuvāk un izlasot tekstu, viņa saprata, ka tai jābūt zīmei - zīmei, ka viņa rīkojusies pareizi un kāds no augšas - varbūt Līams? - cenšas pasniegt viņai palīdzīgu roku.

īpašais piedāvājums - tikai šonedēļ!

Lidojiet uz Sidneju Austrālijā - uz pasaules malu!

Reklāmai pievienotie attēli izskatījās skaisti: sniegbaltas pludmales, akvamarīna krāsas jūra, dīvainas formas kalni un eksotiski dzīvnieki. īva atcerējās, kā Līamam bija paticis braukt uz Austrāliju, cik daudz viņš bija stāstījis par valsts skaistumu, par to, cik iedvesmojošs bija viss šajā tālajā zemē - ainava, dzīvā daba un cilvēki.

Pasaules mala...

īva paraudzījās uz bērnu, kas bija cieši iemidzis Maksa vecajā pārnēsājamajā somā, un skaidri zināja, ko tālāk darīt.

Tāpēc pirmais darbs, kas viņai bija padomā nākamajā rītā, pēc tam kad bija atradusi naktsmājas netālajā hostelī, - bija doties uz ceļojumu aģentūru un nostāties pie letes ar bērna somu rokās.

- Vai visas biļetes patiešām ir iekļautas cenā? - viņa apjautājās vēlreiz, viegli paaugstinādama balsi, lai tiktu sadzirdēta, par spīti radio, kur Frenkijs vēl aizvien mudināja cilvēkus "atslābt". Tad dziesma beidzās un atskanēja Queen "Radioblēņu" ievadtak-tis. Līams bija liels šīs grupas fans un bija iegādājies visus Queen albumus, atskaitot pēdējo, Iva skumji nodomāja.

- Jā, mīļā, visi lidojumi, vilciena biļetes - viss ietilpst cenā, -darbiniece apstiprināja, runādama ar ritmisku Liverpūles akcentu. - Tagad mums vajadzīga tikai jūsu pase, un jūs būsiet gatava doties ceļā!

īva pamāja. Tā bija vēl viena zīme, ka viņa nejauši ieraudzījusi šo pasi tikai dažas sekundes pirms briesmīgā atklājuma un nedaudzas minūtes, pirms pieņemt lēmumu nolaupīt Kiaru un bēgt. Patiesībā šajā brīdī viņa nebija jutusies īsti pārliecināta, ko darīt un kurp doties pēc iziešanas no mājas, taču, neskatoties uz to, viss likās nostājamies savās vietās pats no sevis. Jā, viņai vajadzēja to darīt, īva iegalvoja sev, tam vajadzēja tā notikt, un, pateicoties pasei ar bērna vārdu tajā, viņai bija arī iespēja to īstenot. Acīmredzot Līams vadīja viņu no augšas.

Ceļojumu aģente turpināja pļāpāt.

- Tas ir fantastisks piedāvājums - jums ļoti paveicies. Bez šaubām, mūsdienās ir daudz cilvēku, kuri imigrē, un kurš var viņiem to pārmest? - Viņa bezpalīdzīgi norādīja ārā uz tumšo un nemīlīgo rītu. - Jūs pilnīgi noteikti neilgosieties pēc tā visa!

- Nē, neilgošos gan, - īva klusi atbildēja.

Sieviete uzsmaidīja bērnam, kurš bija pamodies savā ceļojumu somā.

- Tu nu gan esi viena skaista mazulīte! - viņa iesaucās ar platu smaidu sejā. - Cik viņa ir veca?

- Astoņas nedēļas.

- Ak, viņi ir burvīgi šajā vecumā, vai ne? Tik nevainīgi un mīļi. Nu, es no sirds ceru, ka jums un jūsu meitai būs patīkams ceļojums uz Sidneju. Esmu pārliecināta, ka vīrs ar nepacietību gaida, kad jūs abas viņam tur pievienosieties. Droši vien viņam nebija viegli sākt strādāt jaunā vietā bez jums.

īva ar grūtībām pasmaidīja.

- Nebija gan.

- Tomēr domāju, ka jūs rīkojāties pareizi, negaidot, kamēr viņa būs pietiekoši liela, lai ceļotu. Lai gan dažkārt vieglāk tikt ar viņiem galā, kad viņi ir mazāki, vai ne?

- Pilnīgi noteikti. - īva paņēma savu koferi, sagatavojusies promiešanai. - Paldies par visu, - viņa noteica, sniegdamās pēc somas ar bērnu. - Tātad vilcienu stacija nav tālu no šejienes?

- Nē, mīļā, tikai mazu gabaliņu. Izejiet ārā pa durvīm, tad griezieties pa kreisi un dodieties uz lielās mūra ēkas pusi ar pakāpieniem priekšā. Tā būs Laimstrītas stacija.

- Labi, vēlreiz paldies. - To pateikusi un noglabājusi biļetes somiņā, īva pagriezās un devās uz durvju pusi.

- Novēlu patīkamu ceļojumu - jums un... starp citu, kā viņu sauc?

- Ko? - īva apstājās kā zemē iemieta.

Ceļojumu aģente pasmaidīja atkal.

- Jūsu meitu - kāds ir viņas vārdiņš? Neiedomājos pajautāt, izrakstot jūsu biļetes - reģistrēju viņu vienkārši kā zīdaini.

- Viņu sauc... - īva palūkojās uz ceļojuma somu un uz brīdi sastomījās, bet tad aši saņēmās. - Viņu sauc... viņu sauc Brūka.

Sieviete aiz letes atplauka.

- Brūka - cik burvīgs vārdiņš!

īva viegli pasmaidīja.

-Jā, man tas vienmēr ir paticis. - Tas vienmēr bija atradies viņas iemīļotāko bērnu vārdu sarakstā, un viņa jau sen bija izlēmusi, ka tad, ja viņiem ar Līamu būs vēl viena meita, viņi to nosauks par Brūku. Tāpēc bija tikai pareizi, ka...

- Laikam par godu Brūkai Šīldsai, - noteica sieviete aiz letes, pārtraukdama viņas pārdomas. - Vai jūs redzējāt "Zilo lagūnu"? Tā bija lieliska! Mēs ar draugu aizgājām to noskatīties kinoteātrī pirms pāris gadiem, kad filma bija tikko iznākusi uz ekrāniem. Katrā ziņā esmu pārliecināta, ka Brūkai patiks dzīvot Austrālijā ar visiem tiem ķenguriem un koalām, un tamlīdzīgi. Zināt, ja man būtu nauda, es darīto to pašu un arī emigrētu uz turieni.

īva pamāja, taču neko neteica.

- Zināt, jūs ar savu vīru rīkojaties pareizi, braucot projām no šīs pasaules malas, - ceļojumu aģente turpināja, acīmredzami aizrāvusies ar tematu. - Te nav nekā citā kā vien posts un bezdarbs, un tie sasodītie ogļraču streiki. Un esmu dzirdējusi, ka Īrijā esot tas pats - daudzi cilvēki, kuri meklē darbu šeit, tur nevar to atrast. Godīgi sakot, man likās, ka septiņdesmitie bija slikti, bet tie sasodītie astoņdesmitie... - Viņa izbolīja acis. - Un, mīļā, mēs vēl neesam tikuši pat līdz desmitgades vidum!

40

Savā Sidnejas kabinetā Brūka neko neredzošām acīm noraudzījās uz manuskripta pēdējo lappusi sev priekšā, nespēdama aptvert un negribēdama noticēt...

Apjautusi, ka rīkle ir pilnīgi izkaltusi, viņa ar pūlēm norija siekalas, mēģinādama saņemties. Nē, nē, nē, tas tā nevarēja būt. Tas nebija iespējams.

Tas nevarēja būt... tas, ko viņa bija iedomājusies, vai ne?

Ka romāns, ar kura lasīšanu viņa bija nodarbojusies pēdējo pāris nedēļu laikā, izrādīsies nevis romāns, bet gan tāds kā... personisks vēstījums, kas adresēts tieši viņai. Ka tas nebija jauna autora cerīgi iesniegts darbs, bet gan rūpīgi izlolots plāns, kā darīt viņai zināmu patiesu notikumu, patiesu notikumu par viņu... par viņas piedzimšanu! Un tas nozīmēja, ka cilvēki, par kuriem viņa lasīja, bija ne tikai reāli cilvēki, bet cilvēki, kurus viņa pazina, cilvēki, kuri bija pazinuši viņu un viņas māti... Brūka papurināja galvu. Vai tas varēja būt iespējams? Vai ari viņa sāka zaudēt prātu?

Viņas māte...

Nē, skaidrs, ka nē, viņa bija kaut ko pārpratusi, un tagad, domājot par to, kā izrādīties viltīgākai, viņa strauji izslējās krēslā.

Nu un tad, ka šī Iva bija nolaupījusi bērnu, nosaukusi viņu par Brūku un atvedusi šurp uz Sidneju? Nu labi, tas, ka romāna darbība nerisinājās mūsdienu Dublinā, kā viņa bija iepriekš iedomājusies, bet gan astoņdesmitajos gados ap to laiku, kad viņa bija piedzimusi... jā, tas neapšaubāmi bija mazliet dīvaini. Un, bez šaubām, bērns, kuram bija tāds pats vārds kā viņai un kurš tiek atvests uz Sidneju, bija pārāk liela sagadīšanās, bet...

Nē, Brūka sev iestāstīja, tas, ko viņa šobrīd iedomājas, ir pilnīgas un absolūtas muļķības. Nu labi, viņas māte bija īriete, taču viņas māti sauca Linna, nevis īva, un...

Piepeši kaut kas iešāvās viņai prātā. Visi patiešām bija saukuši viņas māti par Linnu, taču mātes vārds patiesībā bija īvlina, un tas atkal likās mazliet dīvaini kopējā kontekstā.

Un tad Brūkai ienāca prātā vēl kaut kas - šoreiz saistībā ar tēvu.

Viljams. Viņas tēvu sauca Viljams. Bet vai Līams nebija šī vārda saīsinātais variants? Un viņš bija gājis bojā autoavārijā - tieši tāpat kā Līams šajā romānā...

Brūkas domas šaudījās dažādos virzienos, cenšoties saprast, kas te īsti notiek. Viņa atkal iedomājās, kāpēc vispār bija sākusi lasīt manuskriptu, par zīmīti, kas atradās pirmajā lappusē. Domāju, ka tas varētu tevi ieinteresēt. Un, lai arī viņa bija pieņēmusi, ka zīmīti rakstījis kāds no izdevniecības darbiniekiem, Brūkai tā arī nebija izdevies atklāt, kurš īsti viņai ieteicis šo manuskriptu un kā tas bija nonācis lasāmvielas kaudzē. Bet kāpēc lai kāds rīkotos tik aplinkus, cenšoties panākt, ka viņa izlasa manuskriptu, ja vien...?

Tātad, Brūka centās spriest racionāli, domām riņķojot ar jūdzes ātrumu minūtē, ja tas patiešām nebija parasts manuskripts, bet kaut kāda veida personisks vēstījums viņai... vai varēja būt, ka viņas māte tiešām nemaz nav bijusi viņas māte? Ka viņa bijusi aiz bēdām prātu zaudējusi sieviete, kura viņu nolaupīja un atveda līdz pat Austrālijai? Nē, nē, tā nevarēja būt! Viņas māte nebija prātu zaudējusi sieviete, nepavisam - un visu mūžu Linna bija svarīgākais cilvēks Brūkas dzīvē.

Tomēr nevarēja noliegt, ka mātē allaž jautās kas vārdos neizteikts, kaut kādas vieglas skumjas, kuras Brūka vienmēr bija neskaidri apzinājusies, taču tā arī nebija spējusi saprast. Viņa nekad nebija Linnu par to iztaujājusi, pieņemot, ka šīs skumjas ir saistītas ar vīra Viljama zaudēšanu tik jaunos gados. Ak kungs, tā bija vēl viena sakritība, viņa tagad apjauta. Viņas tēvs bija gājis bojā divdesmit astoņu gadu vecumā, un tieši tik gadu bija Līa-mam šajā romānā, jo viņam bija divdesmit viens gads, kad īvai bija piedzimusi Lilija. Romāns.

Tas bija tikai romāns, vai ne? Brūka centās sevi par to pārliecināt, nopētot lapu kaudzīti, kuru vēl aizvien turēja rokās. Romāns par triju Dublinā dzīvojošu sieviešu dzīvi un mīlestību. Nu labi, tur bija dažas paralēles ar viņas pašas dzīvi... taču tas varēja arī neko nenozīmēt, vai ne?

Brūka papurināja galvu, cenzdamās atrast atrisinājumu. Nē, skaidrs, ka nē. Tas bija romāns - izdoma, kas ne ar ko neatšķīrās no tūkstošiem citu publicēšanai iesniegtu manuskriptu, kuri katru gadu izgāja cauri viņas rokām.

Un tomēr, neskatoties uz to, Brūka ar augošām trīsām saprata, ka šis romāns ir kaut kādā veidā atradis ceļu tieši līdz viņas rakstāmgaldam un ka to atstājis kāds, kurš pagaidām likās neparasti atturīgs. Patiesībā nevienam cilvēkam visā izdevniecībā nebija ne mazākās jausmas, no kurienes šis konkrētais manuskripts uzradies. Kad Brūkai beidzot bija izdevies apjautāties par to Mērijai, izrādījās, ka viņas lasītājai nav nekāda priekšstata, par ko Brūka runā. Jā, viņa nesen bija ieteikusi kādu romānu, kas bija vairāku paaudžu sāga - pilnīgi cita veida romāns, kam nebija nekā kopīga ar Brūkas intereses objektu. Tobrīd viņa par to daudz nesatraucās, iedomādamās, ka gan jau beigu beigās viss noskaidrosies, taču, padomājot par to tagad...

Nu labi, patiešām padomā vismaz kādu brīdi, Brūka sev sacīja, dziļi ievilkdama elpu un cenzdamās domāt loģiski. Viņai vajadzēja pacensties un palūkoties uz visu šo notikumu perspektīvā. Tomēr viņas sirds turpināja strauji sisties, sākot aptvert, ka itin viss šī manuskripta sakarībā patiešām nav ietilpināms nekādos rāmjos.

Tāpat kā viņai nebija ne jausmas, kā manuskripts nonācis uz viņas rakstāmgalda, tur nebija minēts ne autora vārds, ne adrese, ne kontakttelefons. Tātad, pat ja Brūka gribētu nopublicēt "Uzzināt pēdējai", viņai nebija ne jausmas, kā sazināties ar autori. Tad viņa iekoda lūpā, kaut ko aptvērusi. Autores nodoms, nosūtot šo manuskriptu, acīmredzami nesaistījās ar publicēšanu. Bet ko tad viņa vēlējās panākt?

Uz mirkli pieņemot, ka visas šīs sakritības un paralēles sižetā kaut ko nozīmēja un ka tam ir kāds sakars ar viņu, ko gan autore centās pierādīt, nosūtot to Brūkai? Kāpēc mēģināt apgriezt viņas dzīvi ar kājām gaisā un iznīcināt visu, ko viņa domājās zinām, visu, ko mīlēja - māti un zināmā mērā arī tēvu -, un attēlot visu viņas dzīvi Austrālijā kā melus?

Kāpēc kādam bija savajadzējies tā rīkoties - kāpēc lai kāds tā rīkotos?

Tad viņu atkal ķēra atskārsme. Piepeši Brūka skaidri saprata, kāpēc kāds vēlējās, lai viņa uzzina sāpīgo un satricinošo patiesību par pašas dzīvi. Un viņa nodomāja, gaisam plaušās sastingstot no šīs apjausmas, ka skaidri zina, kas ir šis cilvēks.

41

- Kā tā - tu brauc uz Īriju? - Tovakar Brukas mājā Vils bija gluži kā no plaukta nokritis. - Kad tu to izdomāji?

Bruka vēl nebija gatava pavēstīt viņam par manuskriptu un izskaidrot tā nozīmi.

Pirmām kārtām, Vils droši vien viņai nenoticētu, bet, otrām kārtām, pat ja noticētu, visticamāk, censtos Brūku atrunāt no šī nodoma.

- Tas ir darījumu brauciens, - viņa tam pavēstīja rāmā tonī, turpinot kravāt nelielo ceļasomu. - Tur dzīvo viena autore, kuru Džūlija ļoti grib dabūt, tāpēc mēs mēģināsim viņu nogrābt, kamēr vēl neviens cits to nav paguvis izdarīt.

- Bet tu nekad agrāk neesi piedalījusies tāda veida iegādes organizēšanā. - Vils atbildēja aizdomīgā tonī, vērodams Brūku no dīvāna.

Viņam bija taisnība - Brūka reti tikās ar nākamajiem autoriem, lai apspriestu nosacījumus, un jo īpaši tad, ja viņi nāca no citas pasaules malas. Parasti ar to nodarbojās Džūlija, un arī tad publikāciju daļas vadītāja reti izbrauca no valsts.

- Tas ir savādāk - man jau ir izveidojušās attiecības ar autori, un Džūlija grib, lai to darītu es. - Iztrūkusies Brūka atskārta, cik svarīgi ir viņas teiktie vārdi. Man ir izveidojušās attiecības ar autori. Tagad Brūkai atlika vienīgi cerēt, ka jau tā aizdomīgais Vils nemēģinās gūt apstiprinājumu viņas vārdiem, sazinoties ar Džū-liju. Nē, tas nebija viņas drauga stilā. Tomēr viņš jebkurā gadījumā jutās pārsteigts. Tāpat kā Džūlija, kad iepriekšējā dienā Brūka bija paziņojusi savai priekšniecei, ka viņai vajadzīgas brīvdienas sakarā ar ārkārtas situāciju ģimenē.

- Atvaļinājums ģimenes apstākļu dēļ? - Džūlija bija pārjautājusi, saraucot pieri. - Nezināju, ka Īrijā tev dzīvo ģimene.

Es arī ne, Brūka klusībā atbildēja.

- Mana māte bija īriete, - viņa pavēstīja bez kādiem sīkākiem paskaidrojumiem.

- Skaidrs. Nu labi, vari ņemt tik ilgas brīvdienas, cik vien tev vajadzēs. - Džūlija bija pretimnākoša šajā jautājumā. - Lai gan es pilnīgi noteikti tevi neapskaužu šī ceļojuma dēļ. Man sāk asiņot deguns, ja jāaizbrauc tālāk par Sidnejas priekšpilsētām, nemaz nerunājot par izbraukšanu no valsts. Mēģini rezervēt biznesa klasi, ja izdosies - tas tev atvieglos dzīvi.

- Labi, - Brūka strupi atbildēja. Seši gadi izdevniecības publikāciju daļas vadītājas krēslā acīmredzami bija izdzēsuši no Džū-lijas prāta visas atmiņas par agrāk ieņemto redaktores amatu un atbilstoši zemo algu. - Tomēr paldies, ka tu biji tik saprotoša. Zinu, ka tas ir visai negaidīti, taču...

- Neraizējies, - Džūlija atgaiņājās no turpmākās atvainošanās. - Dari, kas tev ir jādara.

Pēc pāris stundām viņa atradās lidmašīnā. Bija paredzama īsa uzkavēšanās Singapūras lidostā - pāris stundas, lai uzpildītu degvielu pirms izlidošanas uz Londonu, un Brūka saprata, ka gadījumā, ja "Uzzināt pēdējai" sižets izrādīsies patiesība - un viņa pieņēma, ka tā ir -, tad viņa šobrīd mēroja tieši to pašu ceļu, kādu viņas ar Linnu - Ivu, bija veikušas pirms divdesmit pieciem gadiem, tikai pretējā virzienā.

Brūka nekad nebija ceļojusi tik tālu ārpus dzimtās zemes, un nekad nebija ceļojusi vienatnē. Pirms dažiem gadiem viņas ar draudzeni bija devušās uz Jaunzēlandi, lai pavadītu tur nedēļas nogali, taču tā atradās tikai pāris stundu attālumā - to nekādi nevarēja salīdzināt ar šo gigantisko ceļojumu, kurā viņa grasījās doties tagad.

Nez kā tas ir, viņa prātoja, raudzīdamās datora izveidotajā ceļojuma maršrutā uz priekšā novietotā ekrāna, kurā mazītiņa lidmašīna lēnām virzījās pāri Klusajam okeānam. Ko gan Linna bija jutusi, lidojot uz šo dīvaino, tālo valsti, atstājot aiz muguras visu, kas viņai piederēja, un visu, ko viņa pazina, bez mazākās nojausmas par gaidāmo nākotni? Taču, no otras puses, viņas māte jau tā bija zaudējusi itin visu, vai ne? Viņa bija zaudējusi savus bērnus - pašas māsu un brāli, Brūka satrūkdamās atskārta -, savu mūža mīlestību un acīmredzot - viņa ar skumjām atzina - arī kādu devu no veselā saprāta.

Taču, neskatoties uz visu, ko Brūka bija uzzinājusi, viņa nespēja savietot romānā attēloto īvu ar Linnu, vienīgo māti, kuru viņa jebkad pazinusi, un sievieti, kuru allaž bija dievinājusi un pēc kuras tik ļoti sēroja.

Viņas vienmēr bija tikai divatā, un, neskatoties uz visiem Brū-kas pūliņiem, viņas māte nekad nebija izrādījusi nekādu interesi par iespēju sameklēt kādu Viljama vietā. Lai gan, ņemot vērā visu, ko Brūka nesen bija uzzinājusi par šo cilvēku un mātes bezgalīgo dievināšanu, varbūt tas bija saprotams.

Un kaut arī viņa bija nolaupījusi Brūku īstajai mātei, Brūka nespēja ienīst Linnu, nespēja nosodīt, un dīvainā kārtā tas viņai lika mīlēt šo sievieti vēl vairāk - iedomājoties vien, ka mātei acīmredzami bija nācies nest uz saviem pleciem neiedomājamu vainas un nožēlas nastu par to, ko viņa bija nodarījusi Annai. Tomēr Anna bija izdarījusi kaut ko vēl ļaunāku, vai ne? Viņa bija nolaupījusi Viljama sirdi un ieņēmusi viņa bērnu, visu laiku zinādama, ka Linna - Iva, viņa vecāko bērnu māte, - ir neprātīgi viņā iemīlējusies.

Patiesi ironiski, ka Brūka tā arī nebija sajutusi nekādas simpātijas pret romānā attēloto Annu un visu laiku uzskatījusi viņu par vēsu un neiejūtīgu. Un pat tagad, zinot, ko Linna ir izdarījusi un kādas sāpes sagādājusi Annai - viņas īstajai mātei, Brūka tik un tā nespēja sajust pret viņu lielu sirsnību. Jā, droši vien bija briesmīgi apzināties, ka viņas bērns ticis nolaupīts tādā veidā, bet... Brūka papurināja galvu, vēl aizvien nespēdama samierināties ar domu, ka viņa ir aprakstītais bērns, nemaz nerunājot par iejušanos Annas ādā.

Kāpēc viņa patiesībā bija to izdarījusi? Nu labi, bija gluži dabiski, ka viņa vēlējās sameklēt savu meitu pēc visiem šiem gadiem, taču vai viņa neapzinājās, kādu iespaidu tas varētu atstāt uz Brūku? Un kas viņa par māti, ja uzskatīja par nepieciešamu tādā veidā sagraut dzīvi savam bērnam, apgriezt ar kājām gaisā visu, ko Brūka jebkad pazinusi, visu, ko viņa uzskatījusi par patiesību? Kura māte gan būtu tā rīkojusies? Un vēl šādā veidā?

Brūka nopūtās. Bija tik daudz kā tāda, ko viņa vēlējās uzzināt, tik daudz kam nebija izskaidrojuma. Kāpēc Anna bija nopūlējusies ar manuskripta rakstīšanu? Nu labi, iemesls, kāpēc viņa bija to nosūtījusi, likās visai skaidrs - acīmredzot viņa vēlējās, lai Brūka uzzinātu patiesību, bet kāpēc šāda metode un kāpēc tagad? Un kā viņa bija pamanījusies panākt, lai manuskripts nonāktu tieši uz Brūkas rakstāmgalda? Vai zīmīte tīšām bija uzrakstīta tik nevērīgi un personiski, lai Brūka pieņemtu, ka manuskriptu atstājis kāds no izdevniecības darbiniekiem? Bet tam labākajā gadījumā vajadzēja būt šāvienam uz labu laimi, kas prasīja tik rūpīgu plānošanu, ka šķita maz ticams. Nemaz nerunājot par to, ka nebija nekādas vajadzības tā nopūlēties. Pilnīgi noteikti viņa būtu varējusi sazināties ar Brūku, izmantojot citus, tiešākus līdzekļus, piemēram, vēstuli vai elektronisko pastu...

Tomēr, Brūka atskārta, ja kāda sveša sieviete būtu vērsusies pie viņas ar tamlīdzīgu gluži fantastisku stāstu par krāpšanu, traģēdiju un bērna nolaupīšanu, viņa tam nebūtu noticējusi - un, godīgi sakot, varbūt pat būtu mēģinājusi panākt, lai šī sieviete tiktu apcietināta, ja ne ieslodzīta. Acīmredzot šī bija Annas iespēja likt Brūkai saprast apstākļus, kas pavadīja viņas piedzimšanu, un apsvērumus, kas noteica Linnas uzvedību. Bet kāpēc gan tā riskēt?

Brūka to nezināja, taču drīz vien gatavojās visu noskaidrot.

Taču, kad nākamajā dienā viņa beidzot ieradās Dublinas lidostā pēc pēdējā lidojuma no Hītrovas, Brūka sāka domāt mazliet savādāk.

Ko gan viņa darīja, tā šķērsojot pusi pasaules, lai satiktos ar kādu pilnīgu svešinieci - svešinieci, kuras iesniegtais stāsts tikpat labi varēja izrādīties vienīgi izdoma?

Varbūt viņa bija tikai sadomājusies, ka šī manuskripta autore cenšas viņai kaut ko pavēstīt, un iedomātās sakritības romānā nebija nekas cits kā sagadīšanās. Cik lieliska izdevība pataisīt sevi par muļķi!

Tomēr sirds dziļumos Brūka apzinājās, ka "Uzzināt pēdējai" manuskripts bija nonācis uz viņas rakstāmgalda pamatota iemesla dēļ. Viņai vajadzēja to izlasīt un beigās izdomāt, kā īsti viss noticis. Viņa šobrīd nezināja tikai to, kāda ir visu šo pūliņu jēga.

Ko gan autore (domājams, viņas māte - īstā māte) gaidīja? Acīmredzot Anna pieņēma, ka Brūka būs šokēta, izsista no sliedēm un droši vien vēlēsies viņu sameklēt. Vismaz Brūka cerēja, ka šo sievieti patiešām sauc Anna, jo tie būs nesasniedzamā meklējumi, ja grāmatas dēļ vārds ticis izmainīts vai sagrozīts, tāpat kā Linnai.

Patiesībā Bruka īsti nezināja, ar ko lai sāk. Viņa zināja, tikai to, ka Anna dzīvo Dublinā, visticamāk, ir precējusies ar kādu, vārdā Ronans... kā īsti viņu sauca? Bruka izmisīgi centās atsaukt atmiņā uzvārdu... jā, Freizers, tas bija īstais. Kāds nabaga velns, vārdā Ronans Freizers, kurš romānā bija attēlots kā krietns puisis un krietni par labu Annai.

Patiesībā Brūka atcerējās, ka, lasot grāmatu, viņa bija gaidījusi, ka tā otra meitene, Sama, beigās saies...

Sama.

Brūka apstājās pussolī, liekot pasažierim ar bagāžas ratiņiem viņai aiz muguras strauji nogriezties sānis.

- Ei, skaties, kurp ej, stulbā govs! - vīrietis nošņācās, liekot Brukai nospriest, ka priekšstats, kas viņai radies par savu vecāku un Viļa dzimto zemi, iztēlojoties to kā draudzīgu un patīkamu vietu, bijis pārāk rožains. Taču, no otras puses, viņa bija apstājusies piepeši, tāpēc nez vai varēja vainot šo vīrieti...

Jā, Brūka nodomāja, skaidri atcerēdamās, kāpēc bija tā sastingusi: viņa apstājās tāpēc, ka doma par Samu - otru galveno grāmatas varoni, bija viņai likusi sapurināties.

Grāmatā Sama bija īvas jeb Linnas māsa, un jādomā, ka tā tas bija arī patiesajā dzīvē. Bet ne tikai tas. Grāmatā Samai vajadzēja būt veiksmīgai sieviešu romānu autorei, un, pieņemot, ka personāži un viņu profesijas sakrita ar realitāti, pastāvēja iespēja, ka Sama uzrakstījusi grāmatu. Brūka nespēja noticēt, ka nav iedomājusies par to jau iepriekš! Viņai taču bija tik daudz laika lidmašīnā, lai visu kārtīgi apsvērtu, un šāda iespēja nebija iešāvusies viņai prātā. Un ne tikai tas, Brūka tagad aptvēra, cenzdamās izsekot savām straujajām domām. Nupat viņa aptvēra, ka patiešām pazīst kādu veiksmīgu un populāru īru rakstnieci, vārdā Sama, kura, ja tā labi padomā, bija aptuveni viņas mātes vecumā - Samanta... Samanta Reinoldsa.

Bruka sāka svīst. Te tas bija. Pēdējais, vispārliecinošākais un varbūt ari vissatriecošākais pierādījums.

Samas Reinoldsas pirmo romānu patiešām sauca "Laimīgā", un, lai ari manuskriptā tas bija nodēvēts par "Laimes bērnu", Brū-kai patiešām būtu vajadzējis saprast, būtu vajadzējis uzķert, ka kaut kas saistībā ar autores vārdu savienojumā ar grāmatas nosaukumu šķiet pazīstams. Taču, ja tā padomā, kāpēc lai viņa būtu to ievērojusi, ja, pēc viņas domām, tas bija izdomāts stāsts, ko iesūtījusi kāda pilnīgi nezināma autore?

Taču vismaz šis pēdējais mozaīkas gabaliņš bija Brūkai sniedzis vajadzīgo pierādījumu, ka viņa nav sajukusi prātā un neizdara nepārdomātus secinājumus. Tagad vairs nebija nekādu šaubu. Sama no grāmatas gandrīz pilnīgi noteikti bija viņas mātes māsa. Un, lai arī tas bija mainīts - droši vien tāpēc, lai nevajadzīgi neliktu Brūkai manīt ko neparastu pirms laika, viņām bija arī vienāds uzvārds.

Samanta Reinoldsa, neskaitāmu bestselleru autore un cilvēks, kurš neapšaubāmi zināja, kā pasniegt stāstu. Tātad, ja Brūka vēlējās saņemt atbildes, turklāt labi ātri, viņa skaidri zināja, ar ko jāsāk.

42

Samas Reinoldsas diena bija sākusies ļoti nejauki, taču viņai nebija ne jausmas, ka tā kļūs vēl daudz ļaunāka.

Viņas vīrs todien pie brokastu galda bija atgādinājis lāci ar sāpošu galvu, un Sama zināja, ka tādās reizēs ir labāk, ja viņa negadās vīram ceļā pirms došanās uz golfa spēli. Piedevām no rīta piezvanīja aģente no Londonas, lai pavēstītu, ka viņas jaunākā grāmata ir apskatīta - un nežēlīgi nokritizēta kādā no sestdienas avīzēm. Lieliski. Kārtējā negatīvā kritika, Sama nodomāja, juzdamās dziļi aizvainota par šādu reakciju, taču patiesībā viņa zināja, ka grāmata ir to pelnījusi - viņa ir to pelnījusi.

Rīkojoties tādā garā, ilggadējā sieviešu romānu favorīte Samanta Reinoldsa riskē zaudēt savu Īrijā populārākās rakstnieces kroni. Gandrīz nepārtraukti atrazdamās pārdotāko grāmatu sarakstos Lielbritānijā un Īrijā kopš pirmā romāna "Laimīgā" publicēšanas tūkstoš deviņsimt astoņdesmit otrajā gadā, tagad Reinoldsa liek lasītājiem vilties, piedāvājot šo samāksloto, izdomas nabadzīgo darbu, kas dažos nozares ekspertos rada aizdomas, vai tikai viņa neseko citu ilgstoši slavētu autoru pēdās.

- Tu saproti, ko tas nozīmē, vai ne? - viņas aģente Elena jautāja, nolasījusi apskatu vārds vārdā pa telefonu Samai. - Lasot starp rindiņām, viņi cenšas iegalvot, ka tu esi izmantojusi nēģeri.

Sama bija šausmās.

- Es nemūžam neiedomātos... Elena, tu zini, ka tā nav! - Lai arī viņai tagad bija pāri piecdesmit un viņa rakstīja aizvien mazāk un mazāk, Sama nekādā gadījumā nebūtu ar mieru parakstīt ar savu vārdu kāda cita sacerētu darbu, lai tikai saglabātu savu statusu. Jau pati šī doma Samai likās nicināma, tāpat kā acīmredzot Elenai.

Taču, bez šaubām, kritiķi nezināja patieso iemeslu, kāpēc Samas pēdējais romāns izrādījies samākslots un izdomas nabadzīgs, toties viņa pati zināja. Šī grāmata tika sarakstīta rekordīsā tempā - nepilna gada laikā (atšķirībā no diviem gadiem, kas tagad bija kļuvis par Samas ierasto rakstīšanas grafiku), un tas bija tapis ar grūtībām un neieliekot tajā vajadzīgo aizrautību. Tomēr viņa neko nevarēja padarīt. Visu laiku, rakstot šo romānu, viņa bija pārāk iegrimusi citā projektā, kas galu galā bija izrādījusies visīstākā laika šķiešana.

- Elena, tu labi zini, ka tādas lietas mani neinteresē. Varbūt es vairs nevaru rakstīt tik labi un tik ātri kā agrāk, taču nekādā gadījumā neizmantošu literārā nēģera palīdzību.

- Es to zinu, Sama, taču nevar noliegt, ka šis gabals bija zem svītras. Kā tev veicas ar nākamo? - Elena cerīgi apjautājās, un Sama saprata, ka tikpat labi var pavēstīt viņai patiesību.

- Vēl neesmu to sākusi, - viņa atzinās. - Bija grūti, ņemot vērā notiekošo.

- To es saprotu, - Elena atbildēja līdzjūtīgā tonī, - taču pamēģini un vismaz iesāc. Ar tādām atsauksmēm, kādas izpelnījies šis, cilvēki sāks justies neapmierināti.

Sama zināja, ka ar "cilvēkiem" Elena bija domājusi izdevējus.

- Pasaki viņiem, lai neraizējas, - Sama iedrošināja. - Šis būs lielāks un labāks par iepriekšējo, to es tev apsolu.

- Nešaubos. Tu esi profesionāle, Samanta Reinoldsa, un visi tie kritiķi būtu šausmās, ja viņi zinātu, kas patiesībā notiek tavā dzīvē, un tad viņiem pilnīgi noteikti nenāktu prātā tevi tā nozākāt. Es tomēr nesaprotu, kāpēc tu par to nerunā. Varbūt tas palīdzētu un...

- Tāpēc, ka tā ir mana dzīve, Elena, - Sama strupi viņu pārtrauca. - Tāpēc.

Neskatoties uz to, ko domāja viņas aģente un sabiedrisko attiecību speciāliste, Sama negrasījās dalīties savos privātajos pārdzīvojumos ar visu pasauli. Viņa bija to darījusi pietiekoši bieži savas karjeras laikā, lai gan pēc tiesas un taisnības avīžnieki nezināja ne pusi no tā visa un būtu šausmās, ja uzzinātu.

Sama pavadīja dienas atlikušo daļu savā kabinetā, cenšoties izpildīt Elenas lūgumu un pieķerties pie savas nu jau divdesmitās grāmatas. Sama dziļi nopūtās. Viņas divdesmitā grāmata, kurš gan būtu varējis to iedomāties? Bez šaubām, ja viņa gribētu būt pilnīgi atklāta pret sevi, nākamajai vajadzētu būt divdesmit pirmajai. Taču par otru grāmatu neviens neko nezināja, vai ne? Patiesībā tikai nedaudzi cilvēki zināja par grāmatu, kas tika sarakstīta, ieliekot darbā tikpat daudz pūļu un aizrautības kā ikvienā no iepriekšējiem romāniem - un pat vēl vairāk. Taču labāk tagad izmest šo darbu no prāta, Sama domāja. Viņai vajadzēja koncentrēties īstajai divdesmitajai grāmatai.

Neskatoties uz savu noskaņojumu, viņai izdevās gluži pieklājīgs jaunā romāna sākums, un viņa bija pierakstījusi pāris simtus vārdu, kad vēlā pēcpusdienā atskanēja zvans pie durvīm.

Sama pacēla galvu un pasmaidīja. Viņa bija gatava saderēt, ka skaidri zina, kas tur nāk un ko vēlas. Elenai piemita kāds ļoti mīļš, taču pilnīgi nevajadzīgs paradums sūtīt Samai puķu pušķi katru reizi, kad kāda no viņas grāmatām izpelnījās negatīvu kritiku, un, tā kā aģente izrādījās tā, kas pirmīt nāca klajā ar šo ziņu, šis neapšaubāmi bija mēģinājums reizē atvainoties un uzmundrināt savu autori.

Sama piecēlās no rakstāmgalda un devās lejā, lai atvērtu durvis.

- Labdien, - viņa sacīja pievilcīgajai jaunajai sievietei, kura stāvēja ārā uz lieveņa un acīmredzot nenāca no vietējā ziedu veikala, jo viņai rokās nebija pušķa. - Kā varu jums palīdzēt?

Sievietes sejas izteiksme, kas no pirmā acu uzmetiena likās visai spīva un apņēmīga, piepeši sašķobījās, pārvēršoties citā, kuru Samai nekādi neizdevās atšifrēt.

- Kā varu jums palīdzēt? - viņa atkārtoja, kad sieviete neatbildēja. Patiesībā viņa tikai turpināja blenzt uz Samu, itin kā nespēdama noticēt redzētajam. Ak kungs, nodomāja Sama, piepeši atpazīdama šo sejas izteiksmi. Laikam viņu bija sameklējusi kāda no lasītājām, kura vēlējās saņemt autogrāfu vai ko citu, lai gan viņa izskatījās mazliet par jaunu, lai būtu Samas grāmatu pielūdzēja, un katrā gadījumā bija visai neparasti, ka lasītāja uzrodas uz viņas mājas sliekšņa.

Lielākoties viņas bija pārāk cieņpilnas, lai traucētu Samu mājās, pat cilvēki uz ielas parasti labprāt lika viņu mierā un cienīja viņas privāto dzīvi, kaut Sama bija tiešām slavena. Taču vienmēr jau atradās kāds, kurš vēlējās...

- Vai jūs esat Sama Reinoldsa? - sieviete apjautājās, un Sama sarauca pieri. Neviens, atskaitot ģimenes locekļus, tuvus draugus un aģenti, nesauca viņu tā - visiem viņa bija pazīstama ar pilno vārdu - Samanta. Un bija gluži nekaunīgi, ka lasītāja, turklāt pilnīga svešiniece izturas pret viņu tik familiāri.

- Es esmu Samanta Reinoldsa, jā, - viņa atbildēja, augstprātīgi uzsvērdama savu pilno vārdu. Nebija jēgas ļaut meitenei sacerēties, ka familiārā izturēšanās ies krastā. Viņa vēl varētu iedomāties nākt iekšā un justies kā mājās! - Un kas jūs būtu?

- Nu, - meitene sacīja, runādama ar akcentu, kuru šajā mirklī Sama neatpazina, taču vēlāk brīnījās, kāpēc nav uzreiz uzķērusi. - Ja var ticēt jūsu atsūtītajam stāstam, tad laikam jau savā ziņā es būšu jūsu māsasmeita.

- Nāciet... nāc iekšā, - Sama sacīja, kad beidzot bija atguvusi savaldīšanos. Viņa nespēja tam noticēt.

Sākotnēji nodomātais tomēr bija izdevies, manuskripts izdarījis savu! Visi šie pūliņu un sāpju mēneši, cenšoties panākt, lai sižets izskatītos kā nākas, cenšoties nodrošināt, lai viņa saprastu, un tajā pašā laikā neprātīgi cerot, ka šie pūliņi atvedīs viņu atpakaļ - tas bija izdevies!

Un tagad šeit atradās Kiara jeb Brūka, kā viņu bija nosaukusi Iva, stāvēja viņas acu priekšā Samas viesistabā. Neviens negaidīja, ka viņa atbrauks pati: augstākais, ko viņi bija gaidījuši (un cerējuši) - īsa elektroniskā pasta vēstule vai zīmīte, kāda piesardzīga un attālināta kontakta forma. Bez šaubām, viņi bija nodrošinājušies ar kādu turpat tuvumā, kas gaidīja, kad viņa beigs lasīt manuskriptu, lai aizpildītu tukšās vietas un sniegtu Brūkai vajadzīgo atbalstu, kad viņa to būs izdarījusi. Taču acīmredzot notikumi bija pavērsušies gluži citādi.

Un tomēr, pēc visiem šiem gadiem, visām sirdssāpēm un laika, kas bija pavadīts, domājot par savu māsasmeitu, Sama gaidīja, ka jutīsies vairāk pacilāta un iepriecināta, beidzot viņu satiekot, ka jutīsies atvieglota par iespēju atvest meiteni mājās.

Taču bija grūti tā sajusties, ja meitenes sejā rotājās negaisam līdzīga izteiksme.

- Ko gan jūs bijāt iedomājusies? - Brūka ierunājās, stāvēdama Samas dzīvojamajā istabā ar pietvīkušiem vaigiem un acīm šķiļot niknus zibeņus. - Ko jūs bijāt iedomājusies, spēlējot ar mani tādas prāta spēlītes?

- Prāta spēlītes! - Lai gan viņa bija rēķinājusies ar sākotnēju negatīvu reakciju, Sama tik un tā jutās satriekta par niknumu meitenes balsī. - Mīļā, tā nebūt nebija, mēs tikai centāmies atrast iespēju, kā tev to darīt zināmu, lai...

- Lai ko? Lai jūs varētu sabojāt manu dzīvi, apgriezt visu, ko es pazīstu un mīlu, ar kājām gaisā, un mēģinātu panākt, lai es sāktu nosodīt savu māti?

- Nē! - Sama šausmās iesaucās. - Mēs ne mirkli nevēlējāmies panākt, lai tu sāktu nosodīt Ivu! Mēs tikai gribējām paskaidrot...

- Ak, varat neraizēties, šajā ziņā jums nekas neizdevās, - Brū-ka pārtrauca. - Es dievināju savu māti un dievinu vēl joprojām. Viņa bija brīnišķīgs cilvēks, un ne jūsu, ne arī kāda cita spēkos nav izdarīt neko, lai to mainītu. Pēc manām domām, īstā ļaundare jūsu romānā bija Anna!

- Brūka...

- Tad kur viņa ir? - Brūka apjautājās. - Kur ir tā slavenā Anna, tā, kurā visi iemīlējās, kura ir iedvesmojusi visas šīs izdarības? Pasakiet man, kur viņu atrast, lai varu pateikt viņai sejā, ka nevēlos, lai mums būtu jebkas kopīgs!

Sama noraudzījās uz nikno sievieti savā priekšā un aptvēra, ka viņas nebija pareizi novērtējušas, cik sāpīga var izrādīties reakcija uz patiesību vai vispār negatīva reakcija. Brūka nebija ieradusies, lai uzmeklētu Annu un sarīkotu sentimentālu atkalsatik-šanos: viņa bija ieradusies, lai paziņotu, ka Anna var iet pie velna.

Meitene jau bija atzinusi, ka viņas dzīve tikusi apgriezta ar kājām gaisā, ka viņa nezina, ko domāt un kam ticēt. Un, lai arī viņi, protams, bija mēģinājuši iztēloties iespējamās sekas un paredzēt ikvienu iespēju, īstenība izrādījās pilnīgi atšķirīga.

Taču, no otras puses, vai viņi tiešām varēja visā nopietnībā domāt, ka, izlasot grāmatu un aptverot tās satricinošo nozīmi, Brū-ka gluži vienkārši noliks manuskriptu malā un nodomās: "Apbrīnojami - man vajadzētu sazināties ar viņiem visiem mājās un noskaidrot, vai mēs kādu reizi nevarētu satikties."

Skaidrs, ka nē. Bez šaubām, neviens nebija gaidījis, ka Brūka būs sajūsmā par to visu, taču viņi nebija gaidījuši arī tādas dusmas. Taču Sama tagad saprata, ka viņi acīmredzot ir gājuši pa nepareizo ceļu.

Viņa ar grūtībām norija siekalas.

- Brūka, - Sama iesāka, runādama lēni un uzmanīgi, lai tādējādi lūkotu meiteni nomierināt. - Mēs nevienu brīdi nevēlējāmies tevi sāpināt. Bez šaubām, mēs sapratām, ka tas kļūs par milzīgu šoku un tu varētu reaģēt arī tā, taču tava māte bija pārliecināta, ka...

- Kurš ir devis šai Annai tiesības izlemt, kas man nāks par labu un kas nē? Kā viņa uzdrošinās! Kā gan šī patmīlīgā govs uzdrošinās pieņemt, ka viņa zina, kas man ir vajadzīgs!? Mana māte, tā, kura mani uzaudzināja, tā, kura pavadīja divdesmit četrus mana mūža gadus, mani mīlēdama, - viņa ir tā, kurai ir tiesības izlemt, kas man nāks par labu. Un vai zināt ko? Es lepojos ar to, ka viņa izdarīja to, ko izdarīja! Kas lai zina, varbūt pēc tādas traģēdijas un uzzinot, ko izdarījis viņas draņķa draudziņš, es arī rīkotos tāpat. Tā rīkotos ikviena sieviete. Kādas šai Annai tiesības izlemt, ko man vajadzētu un ko nevajadzētu zināt? Vai viņa to uzdrošinājās tikai tāpēc, ka ir mani dzemdējusi? Man bija māte, turklāt ļoti laba māte! Un man nav vajadzīga neviena cita, kas vēlētos stāties viņas vietā.

- Brūka, - Sama ierunājās, nespēdama noticēt, ka ir izprovocējusi tik spēcīgu jūtu izvirdumu, - tev taisnība, nevienam nav tiesības izlemt ko tādu tavā vietā. Nevienam, izņemot Ivu - vai Linnu, jo, cik noprotu, tur viņa saucās šajā vārdā. Taču, mīļā, mēģini saprast, ka viņa tieši to arī darīja.

- Ko? - Brūka sarauca pieri. - Es nesaprotu. Ko jūs ar to gribējāt teikt?

- Mīļā, Anna neizlēma, ka tev vajadzētu pavēstīt patiesību par tavu pagātni un īsto māti, - Sama viņai klusi sacīja. - To izdarīja Iva.

43

Brūka izskatījās satriekta līdz sirds dziļumiem, un Sama atkal sajuta līdzjūtību pret viņu.

- Ko jūs ar to gribat teikt? Kā gan mamma būtu varējusi...?

- Brūka, mīļā, varbūt tu apsēdīsies un ļausi man pagatavot tev tasi kafijas... vai tējas, vai kā cita, - Sama noteica, vieglītēm virzīdama viņu aiz elkoņa uz krēsla pusi. - Un pēc tam es apsolu, ka visu izstāstīšu.

- Man nekas nekaiš, - Brūka apgalvoja, tomēr tajā pašā laikā ļāva, ka viņu vada.

Nabaga meitene izskatījās tā, it kā būtu gatava sabrukt: viņa bija pārāk daudz ko pārdzīvojusi dažu pēdējo dienu laikā. Un pēc tik ilga lidojuma...

- Paklausieties, es tikai gribēju uzzināt, kas te īsti notiek un ko jūs visi no manis gribat.

Sama ar pūlēm norija siekalas. Bija tikai dabiski, ka Brūka šobrīd uzskatīja viņus par "jums visiem", nevis par tuviem radiniekiem, kas viņi patiesībā bija.

Kaut manuskripts vēstīja pretējo, īva bija vienīgā ģimene, kas šai meitenei jebkad bijusi, un varbūt, Sama noraizējusies domāja, vienīgā, kuru viņa vēlējās pazīt. Sama jutās mazliet izbiedēta par Brūkas nemainīgo uzticību īvai, neskatoties uz to, ko māsa bija izdarījusi - taču, ja tā labi padomā, kāpēc lai Brūka viņu neaizstāvētu? Kāpēc lai viņa nevēlētos paturēt tās mīļās atmiņas, kas viņai bija saglabājušās par dzīvi kopā ar sievieti, kuru Brūka allaž uzskatījusi par savu māti?

Sama palūkojās pulkstenī uz kamīna dzegas un iztrūkusies apjauta, ka viņas vīrs drīz atgriezīsies no golfa spēles. Ja apstākļi būs labvēlīgi, viņš neuzradīsies ātrāk par brīdi, kad Samai būs izdevies Brūku nomierināt un visu kārtīgi paskaidrot. Pēdējais, kas viņai šobrīd vajadzīgs, būtu vēl viena cilvēka negaidīta uzrašanās.

- Jūs melojat, - Brūka tagad sacīja. - Kurš gan cits, ja ne Anna, varētu vēlēties, lai es uzzinu, ka tiku nolaupīta zīdaiņa vecumā un mani uzaudzinājis kāds cits? Acīmredzot viņa ir sajūsmā, ka mana mamma nu ir mirusi un viņa var uzmesties par draudzeni un tēlot laimīgu ģimeni. Viņa var izmest to no galvas...

- Tu kļūdies, - Sama skumji atbildēja. - Pirmām kārtām, Anna sparīgi iebilda pret sazināšanos ar tevi, nemaz nerunājot par patiesības atklāšanu. Viņa uzskatīja, ka būtu cietsirdīgi atklāt tev tik sprādzienbīstamu patiesību. Tu neticētu, ja uzzinātu, cik ļoti viņa bija sarūgtināta, uzzinot, ka viņai nav nekādas teikšanas šajā jautājumā un ka mums tas ir jādara.

- Ak tā gan, - Brūka spītīgi noteica. - Tātad mammai bijusi taisnība: es viņai biju pilnīgi vienaldzīga, un viņa acīmredzot bija sajūsmināta par iespēju atbrīvoties no manis.

- Un tagad paklausies, jaunā dāma, - Sama negrasījās to ilgāk paciest, lai arī apzinājās, ka Brūkas niknumu ir radījis milzīgais šoks - tā bija sava veida pašaizsardzības reakcija. Jā, viņa spēja saprast visas tās pretrunīgās izjūtas, kuras meitene šobrīd pārdzīvoja, tomēr viņa negrasījās ļaut Brūkai noticēt tam, ka Annai bijis vienalga. - Anna visā šajā notikumā neizdarīja neko ļaunu. Viņa dievināja tevi un bija pilnīgi satriekta, kad tu pazudi. Tomēr īstais iemesls, kāpēc viņa nevēlējās, lai tu uzzinātu patiesību, ir cits - viņa bija šausmās, ko tāda ziņa varētu tev nodarīt, un nevēlējās, lai tu tiktu sāpināta. Tāpēc izbeidz visā vainot An-i nu. Viņa toreiz bija upuris - viņa un Ronans.

- Pagaidiet. Spriežot pēc stāsta, jūsu uzrakstītā stāsta, Anna krāpa Rona nu pa labi un pa kreisi un varbūt nemaz nezināja, kas ir mans tēvs.

Sama dziļi ievilka elpu.

- Labi, ja tu esi apņēmusies vērst savas dusmas pret Annu, lai notiek, dari to. Taču varbūt tev vajadzētu sākt kādu nosodīt tikai pēc tam, kad būsi uzzinājusi, kas man sakāms.

- Labi. - Brūka iekoda lūpā un novērsās, atteikdamās lūkoties Samai acīs.

Sama apsēdās krēslā iepretī Brūkai un atkal dziļi ievilka elpu.

- Labi, kā jau teicu, lēmums pavēstīt par tavu patieso izcelsmi nenāca no mums, - viņa iesāka, domās pārceļoties atpakaļ pie pagātnes notikumiem. - Patiesībā to izdomāja īva.

Sama atcerējās, ka tas bija murgains laiks viņiem visiem - viņai, Ronanam un Annai. Viņi sajuta, ka policija sākotnēji neuztver nolaupīšanas draudus pietiekoši nopietni; pēc viņu domām, Ivas prombūtnei bija vairāki iespējami izskaidrojumi.

Toreiz, Sama atcerējās, šāds incidents izraisīja mazākas aizdomas varas iestādēm, kuras tajos mierīgākajos laikos izturējās racionālāk un optimistiskāk pret bērna pazušanas cēloņiem un uzreiz nebija gatavas pieņemt, ka ir noticis visļaunākais, kā visi to mēdza darīt tagad.

- Dieva dēļ, vai jūs nevarētu kaut ko darīt? - Ronans viņiem lūdzās vakarā pēc viņa un Annas briesmīgā atklājuma. - Palūdziet kādam pārbaudīt dzelzceļa stacijas, prāmju piestātnes, iesaistiet Anglijas policiju - kaut ko?

- Ser, palūkojieties uz to visu no mūsu viedokļa. Jūs atstājāt bērnu šīs personas gādībā no labas gribas, jo viņa ir ģimenes draugs - viņa nav kura katra svešiniece, kura varēja ielavīties mājā un nolaupīt jūsu bērnu. Ja viņa būtu to izdarījusi, tas būtu gluži cits stāsts, taču šajā gadījumā nav nekādu pierādījumu par nolaupīšanu. Vairumā tādu gadījumu izrādās...

- Nav pierādījumu? - Anna iesaucās. - Viņa ir nozagusi manu bērnu! Kāpēc jūs to neredzat? Mēs jums teicām, ka viņa ir paņēmusi drēbes! Un savu pasi!

īvas mājā viņi bija visās malās izmeklējušies viņas pasi, taču no tās nebija ne miņas.

- Atvainojiet, - policists uzstāja apņēmīgā tonī. - Mēs nevaram taisnā ceļā pieņemt, ka viņa ir nozagusi bērnu. Varbūt jūs kļūdāties attiecībā uz drēbēm, un varbūt viņa nēsā savu pasi līdzi somiņā, kā to dara daudzas sievietes. Tāpēc, ja jūs nosauksiet mums detalizētas sievietes un bērna pazīmes, mēs izplatīsim šo informāciju un pārbaudīsim visas Dublinas slimnīcas - zinu, ka jūs raksturojāt bērnu kā parastu, taču, ja būtu noticis negadījums, noderētu ikviens norādījums. Un tad, ja viņa neuzradīsies līdz rītam, - policists ieskatījās pulkstenī, - kas šobrīd ir tikai dažu stundu jautājums... mēs pārvērtēsim šo situāciju un uzsāksim parastās procedūras.

- Parastās procedūras? Pie velna, ko tas nozīmē? - Ronans bija pietvīcis sarkans. - Visa šī laika šķiešana ļauj viņai tikt aizvien tālāk! Šobrīd viņa jau var atrasties nezin kur.

Tomēr policisti uzstāja, ka viņi nevar uzsākt plašus meklēšanas darbus, kamēr nebūs skaidrs, ka Iva patiešām ir nolaupījusi bērnu.

Sama jutās tik izmisusi, ka viņai gribējās kliegt. Taču tas nebija nekas salīdzinājumā ar Annas un Ronana izjūtām.

- Sasodītie idioti! - Ronans kliedza, kad policisti bija aizgājuši, un trieca ar dūri pret tuvāko sienu. - Kā viņi var tā rīkoties -gluži vienkārši aiziet un paziņot, ka mums nav par ko uztraukties, ka viss būs lieliski? - To sakot, viņa acīs parādījās asaras. - Pie velna, kā viņi var teikt kaut ko tādu?

- Nezinu, - Sama nočukstēja, juzdamās satriekta līdz sirds dziļumiem. Varbūt īva patiešām bija devusies pastaigā un bija noticis kāds negadījums vai kas tamlīdzīgs. Vai varbūt viņa tikai ķērās pie pēdējā salmiņa, nespēdama noticēt, ka viņas māsa patiešām varēja izdarīt kaut ko tik briesmīgu? Turklāt nevarēja noliegt, ka no īvas mājas pazudušās mantas neatbalstīja tik nekaitīgu teoriju. Tas, ka viņas pase nekur nebija atrodama, vēl vairāk norādīja uz māsas nodomu raksturu - tie nebija gluži nevainīgi.

- Nu, es negrasos mierīgi sēdēt un gaidīt, vai īva neatgriezīsies, - Ronans noteica, paķerdams Kiaras fotogrāfiju no kamīna malas un uzraudams mugurā jaku. - Es iešu uz ostu un palūkošos, vai kāds nav viņas tur redzējis. Ja nē, tad došos uz dzelzceļa staciju un pēc tam.... - Viņš apklusa, itin kā aptverdams sava uzdevuma bezcerību. Šajā vēlajā vakara stundā bez policijas iejaukšanās bija maz ticams, ka viņš varētu saņemt no kāda vajadzīgo palīdzību.

Anna nebija neko teikusi kopš policistu aiziešanas - viņa vienkārši sēdēja uz dīvāna, apvijusi rokas sev apkārt, un drudžaini drebēja.

Kad Sama nolūkojās no sērojošās mātes uz bezpalīdzīgo un satraukto tēvu, viņa bija spiesta sev kārtējo reizi atgādināt, ka viņas māsa - viņas pašas miesa un asinis, bija visa šī satraukuma cēlonis.

Kur gan īva varēja doties? Mašīna vēl aizvien atradās pie mājas, un tas nozīmēja, ka viņa devusies ar kājām, autobusu vai taksometru, kas, pēc Samas domām, bija pozitīva zīme, jo norādīja, ka ceļojums ir īss. Bez šaubām, pastāvēja iespēja - kā jau Ronans bija minējis, un pieņemot, ka Iva ir nolaupījusi Kiaru, - ka viņa būs taisnā ceļā devusies uz ostu un ar prāmi aizkuģojusi līdz Anglijai. Taču, no otras puses, viņa būtu varējusi ar autobusu aizbraukt līdz pilsētai un kaut kur aizceļot no turienes, bet kurp gan viņa būtu devusies?

Tomēr, kad nakti nomainīja diena un vēl aizvien nebija ne miņas no īvas un Kiaras, policisti piekrita, ka viņu pazušana vairs nav tik viegli izskaidrojama. Tik nepieciešamais laiks jau bija zaudēts, kad viņi uzsāka pilnvērtīgus meklējumus un izsūtīja ziņojumus attiecīgajām varas iestādēm.

Pirmām kārtām viņi ķērās pie pasažieru sarakstu pārlūkošanas visiem lidojumiem no Īrijas lidostām, taču bez rezultātiem. Arī attiecībā uz prāmjiem pūliņi izrādījās velti, jo starp Īriju un Angliju pastāvēja tik liela cilvēku plūsma, ka šajā laikā pasažierim pietika vienkārši nopirkt biļeti tāpat kā kāpjot autobusā. Striktie drošības pasākumi, kas mūsdienās ir raksturīgi visiem ceļošanas veidiem, tolaik bija pilnīgi neiedomājami.

Pēc tam tika informēta Lielbritānijas policija, un turienes varas iestādes nodrošināja, lai visas ostas un lidostas saņemtu norādījumus par pasažieru sarakstu izskatīšanu nedēļas laikā. Tomēr vēl aizvien netika saņemtas nekādas zīmes, un katra diena tuvināja viņus apziņai, ka tas atgādina adatas meklēšanu siena kaudzē un ka viņi varētu arī neatrast īvu un Kiaru.

Viņiem nebija lielas izvēles. Kad meklējumos bija aizvadītas dienas un nedēļas un ne Īrijas policija, ne Anglijas varas iestādes neko nebija atradušas, nekas nespēja sniegt norādījumus par īvas un bērna atrašanās vietu.

Sama nesaprata, kā Anna spēj to izturēt. Viņa pati nebija māte un nespēja aptvert, kāda ir sajūta, zaudējot bērnu šādā veidā - jo īpaši tik mazu un tik briesmīgos apstākļos. Lai arī viņa bija izmēģinājusi visu, kas varētu palīdzēt meklējumos, pēc kāda laika Sama apjauta, ka Annai kļūst aizvien grūtāk pastāvīgi izturēt viņas klātbūtni. To varēja saprast, jo tā bija viņas māsa, kas radīja visus šos satraukumus, tāpēc Sama galu galā nolēma paiet maliņā un atbrīvot pāri no savas klātbūtnes. Kiaras vecākiem bija vajadzīgs laiks, ko pavadīt divatā kā pārim.

Sama atcerējās vienu konkrētu vakaru, kad viņi visi trīs kārtējo reizi apsprieda īvas uzvedību pirms nolaupīšanas, cenšoties saprast, vai viņa ir devusi kādu norādījumu, kādu mājienu par gaidāmajiem notikumiem. Sama bija izgājusi no istabas, lai dotos uz tualeti un atgriežoties noklausījusies Annas un Ronana sarunu dzīvojamajā istabā.

- Zini, man neliekas, ka viņa būtu to izplānojusi jau iepriekš, Anna, - Ronans sacīja. - Todien viņa izskatījās pilnīgi normāla.

- Acīmredzot viņa tāda nebija, - Anna nošņāca rūgtuma pilnā tonī, kas viņai tolaik bija tik raksturīgs. Un kurš būtu varējis viņai to pārmest? - Vai gan citādi viņa būtu uzsvērusi, cik man ir svarīgi atvadīties no viņas? Droši vien tobrīd viņa jau bija kaut ko iecerējusi. Un, bez šaubām, tu biji pārāk aizņemts ar luncinā-šanos viņai apkārt un viņas jūtu saudzēšanu, lai ļautu man to izdarīt.

Otrpus durvīm Sama apstājās. Ak, nē. Lai arī Ronans un Anna līdz šim bija darījuši visu iespējamo, lai būtu stipri viens otra dēļ, acīmredzot sāka parādīties savstarpēji pārmetumi.

- Dieva dēļ, Anna! - Ronans iesaucās, un atskanēja troksnis, kas lika Samai domāt, ka viņš būs triecis dūri pret galdu. - It kā es būtu varējis nojaust, ko viņa grasās darīt! - Tad viņa balss atmaiga. - Ak kungs, piedod. Man ļoti žēl. Es tikai jūtos tik sasodīti bezpalīdzīgs.

- Zinu, es arī jūtos tāpat. Tikai man tas ir ļaunāk, jo man būtu vajadzējis saprast! - Anna iesaucās žēlabainā balsī. - Tāpēc ka es esmu viņas māte, un man nevajadzēja viņu atstāt. Kāpēc es to izdarīju, Ronan? - viņa ieelsojās. - Viņa bija tik maziņa, tikai astoņas nedēļas veca. Kurš zina, kur viņa devusies vai arī ko... varējusi ar viņu izdarīt! Ak kungs, Ronan, ko tad, ja viņa izdarījusi kaut ko... kaut ko briesmīgu?

Samas sirds sažņaudzās. Nē, nē, Iva nedarītu neko tādu: viņa nespēja nevienam nodarīt pāri, nemaz nerunājot par bezpalīdzīgu bērnu.

- Tu nedrīksti tā domāt, - Ronans uzstāja. - Atceries, ka mēs runājam par Ivu - viņa nespētu nodarīt pāri Kiarai, nespētu nodarīt pāri pat mušai.

- Bet viņa ir to izdarījusi! - Anna iesaucās. - Paskaties, ko viņa izdarījusi ar mani - ar mums! Ak, tā ir tikai mana vaina, ka es viņu atstāju - kāpēc es tā rīkojos? Kāpēc? - Atskanēja skaļš, sirdi plosošs šņuksts. - Es nezinu... es vienkārši nezinu.

Pēc šīs reizes Sama sāka viņus apciemot krietni retāk, lai dotu Annai un Ronanam iespēju tikt galā ar savu zaudējumu bez steigas un divatā.

Nabaga Anna drīz vien iegrima sevis vainošanā, ka nav sapratusi, kāds ir īvas garīgais stāvoklis, un pakļāvusi savu bērnu briesmām, atstājot šāda cilvēka aprūpē. Sama arī mocījās pašpārmetumos, ka nav padomājusi, cik daudz viņas māsa izcietusi un cik lielas ir viņas sāpes. īvai ģimene bija nozīmējusi visu viņas dzīvi - kā gan Sama varēja nezināt, ka tuvo cilvēku zaudēšana varētu likt māsai zaudēt veselo saprātu?

Vienīgais, par ko viņi visi bija vienisprātis, izrādījās fakts, ka mazā Kiara acīmredzot kalpojusi par katalizatoru Ivas sabrukumam - bērns nozīmēja visu, ko viņa bija zaudējusi un vairs nespēs atgūt. Zaudējot Līamu, Liliju un Maksu vienā rāvienā tieši tajā brīdī, kad notiek tik ilgi gaidīto kāzu plānošana - tas bija izrādījies par daudz Ivas veselajam saprātam.

Taču jautājumā par to, kurp viņa devusies un ko izdarījusi, skaidrības nebija nekādas. Beigu beigās Samai, Ronanam un Annai neatlika nekas cits, kā vien mēģināt samierināties ar to, ka bērns, visticamāk, būs viņiem zudis uz visiem laikiem un viņas ar īvu vairs nekad neparādīsies. Jautājums par to, vai Iva nav izdarījusi “kaut ko šausmīgu", visu laiku karājās gaisā, un, kad meklējumi beigu beigās sāka pierimt, izskatījās, ka varas pārstāvjiem šis scenārijs liekas visticamākais, lai gan ne Ronans, ne Anna, ne Sama to nemūžam skaļi neatzina.

Tā nu, gadiem ejot, viņi visi centās turpināt dzīvot tāpat kā agrāk, un, lai arī neviens no viņiem, bez šaubām, nespēja aizmirst notikušo, viņi saprata, ka vajag vismaz mēģināt un kaut kādā veidā nobīdīt to visu pie malas, jo pretējā gadījumā nekas cits neatliktu, kā gluži vienkārši zaudēt prātu.

- Paklausieties, tas viss ir ļoti labi, taču es vēl aizvien nespēju saprast, kā šī manuskripta nosūtīšana man varēja būt mammas ideja, - Brūka noteica, pārtraukdama stāstījumu. Viņai acīs sakāpa asaras. - Viņa pērn nomira, vai jūs to zinājāt?

Sama skumji pamāja.

- Zinu. Es to uzzināju, kad...

Šajā brīdī ārdurvis aizcirtās, un skaņa lika viņām abām pacelt galvu.

- Sama? - no priekšnama atskanēja vīrieša balss.

- Neraizējies, tas ir tikai mans vīrs - viņš ir atgriezies no golfa spēles, - Sama aši paskaidroja Brūkai, kura bija sākusi nikni berzēt acis.

- Sama, kur tu esi... ak! - Viņš ienāca dzīvojamajā istabā un atvainodamies uzsmaidīja sievai. - Piedošanu, nezināju, ka neesi viena.

- Tā ir... sena draudzene, - Sama steigšus noteica, uzmetot viņam skatienu, kas, kā viņa cerēja, skaidri pauda, ka vīra atgriešanās notikusi nelaikā. - Mēs neesam redzējušās vairākus gadus, un viņa bija tepat tuvumā, tāpēc iegriezās mani apciemot. Un tagad atstāj mūs divatā, lai mēs varētu kārtīgi izpļāpāties, kā meitenēm pieklājas, - Sama mudināja, pamirkšķinādama Brūkai ar aci.

- Nūjā... Tādā gadījumā es jūs netraucēšu, - viņš noteica, īsi pamādams Brūkai, kura neko neteica. - Vai varu jums ko piedāvāt? Kafiju vai tēju, vai..?

- Mums neko nevajag, dārgais, - Sama viņu pārtrauca, piespiesti pasmaidīdama. - Tiksimies vēlāk.

Taču tā vietā, lai Brūku satrauktu, šis nelielais starpgadījums, šķiet, viņu drīzāk nomierināja. Pie reizes tas palīdzēja Samai saņemt drosmi, lai turpinātu. Pat tagad, pēc visiem šiem gadiem... tas tik un tā nebija viegli.

- Kā jūs mani sameklējāt? - Brūka mudināja, kad viņas atkal bija palikušas divas vien. - Kā jūs zinājāt, uz kurieni nosūtīt grāmatu?

Sama viegli pasmaidīja, to atceroties. Nākamo gadu laikā pēc nolaupīšanas viņa bija nopietni nodevusies rakstīšanai: tas bija viņas glābiņš, kas neļāva gremdēties pārdomās par māsas izdarīto un prātot, vai viņa un bērns vēl aizvien ir dzīvi. Gluži negaidīti viņas karjera sāka pieņemties spēkā, un drīz vien viņas vārds jau bija kļuvis par neiztrūkstošu sastāvdaļu Īrijas un Lielbritānijas bestselleru sarakstos. Viņa palika Īrijā, jo Londona viņu vairs nevilināja, un Sama domāja, ka vienmēr pastāv kaut niecīgs cerību stariņš, ka īva varētu atgriezties.

Tad kādu dienu, kad bija pagājuši gandrīz divdesmit divi gadi, pastnieks atnesa ar roku rakstītu aploksni, kas bija adresēta viņai. Sama atcerējās, kā toreiz bija nospriedusi, ka rokrakstā jaušas kas viegli pazīstams, taču patiesībā viņa nebija varējusi pat iedomāties, no kā ir šī vēstule. Un tad, kad Sama to atvēra un sāka lasīt...

- Es biju satriekta, - viņa sacīja Brūkai, acīm pieplūstot ar asarām. - Gluži vienkārši nespēju tam noticēt. Nekādas zīmes vairāk nekā divdesmit gadus, un tad... ne no šā ne no tā pa pastu pienāk vēstule. Sākumā nesapratu, kā viņa uzzinājusi, kur es atrodos, taču, bez šaubām, jādomā, ka to nebija grūti noskaidrot. Viņa atrada mani tādā pašā veidā, kādu droši vien izvēlējies tu -ar manas izdevniecības palīdzību. - Viņa palūkojās uz Brūku, gaidot apstiprinājumu.

- Ne gluži, - Brūka paraustīja plecus. - Kad sapratu, kas jūs esat, man bija skaidrs, ka izdevniecība neatklās jūsu adresi, tāpēc paņēmu vienu no jūsu grāmatām, izlasīju jūsu blogu un noskaidroju, ka dzīvojat Kilinijā. Tad pajautāju kādam no vietējiem, kura ir jūsu māja. Tas nenācās pārāk grūti. Un, lai arī es nejautāju, tas puisis man parādīja arī, kur dzīvo Bono.

- Par to es nešaubos, - Sama novīpsnāja. - Nu, izskatās, ka īva bija sadzinusi mani rokā ar internēta starpniecību.

Brūka pasmaidīja.

- Viņa dievināja internētu. Es nekādi nespēju saprast, kā var pavadīt tik garas stundas tajā sasodītajā vidē. - Viņas seja apmācās. - Šķiet, tagad esmu to sapratusi.

Sama pamāja.

- Man šķiet, bija tikai dabiski, ka viņa centās saglabāt kaut kādu saikni ar mājām. Jo īpaši pēc tā, ko bija izdarījusi. Bez šaubām, vietējās ziņās bija rakstīts par šo... incidentu. - Sama jau bija gribējusi lietot vārdu salikumu "bērna nolaupīšana", taču, sapratusi, cik Brūkai būs sāpīgi to dzirdēt, viņa laikus aprāvās. - Taču, protams, vairums avīžrakstu no astoņdesmitajiem gadiem tiek glabāti mikrofilmās, nevis reālā laika režīmā, tāpēc viņa neko neatrada. Laimīgā kārtā mani sameklēt bija viegli, un tikpat viegli izrādījās arī izsekot notikumiem manā dzīvē. Ar internēta palīdzību Iva sekoja līdzi manai karjerai, atklāja, ka esmu apprecējusies un pārcēlusies uz šo māju... - Viņa viegli pasmaidīja. - Tad kādu dienu, kā jau teicu, aptuveni pirms diviem gadiem, saņēmu šo vēstuli. Un, lai gan es, protams, biju šausmināta par māsas izdarīto, tajā pašā laikā man bija milzīgs prieks saņemt no viņas kādu ziņu. Galu galā viņa bija mana māsa, un bija patīkami uzzināt, ka viņa patiešām ir dzīva un jums abām klājas labi.

Tā bija laimīgākā un tajā pašā laikā viena no mulsinošākajām pieredzēm viņas dzīvē. Bez šaubām, lai arī bija brīnišķīgi uzzināt, ka īva nav pilnīgi zaudējusi prātu un nodarījusi sev vai bērnam ko ļaunu, vēstule nebija izgaiņājusi Samas neziņu par to, kas patiesībā noticis. īva savā pirmajā vēstulē neatklāja neko vairāk par to, ka viņām abām klājas labi, ka viņas dzīvo citā valstī un viņa zinot, ka ir nodarījusi pāri dažiem cilvēkiem, taču vēl aizvien patiesi ticot, ka rīkojusies pareizi.

Sama pašūpoja galvu.

- Šī atzīšanās mani šokēja, Bruka. Kamēr es uzskatīju, ka viņa uz kādu laiku zaudējusi prātu, nolaupīdama tevi, es ticēju, ka pēc kāda laika viņa būs sapratusi, ko izdarījusi un cik tas ir nepareizi, bet tad jau būs par vēlu vest tevi atpakaļ, jo viņa varētu iekļūt pārāk lielās nepatikšanās. Cilvēkam, kurš pazina Ivu tik labi kā es, vieglāk bija pieņemt, ka viņa izvēlējusies daudz nedomāt par izdarīto - ja vēlies, labāk iebāzt galvu smiltīs, nevis aizdomāties par savas rīcības sekām. Tāpēc, atklājot, ka viņa vēl aizvien ir pārliecināta, ka tik briesmīga rīcība bijusi pareiza... acīmredzot es īsti nezināju, ko par to domāt.

Taču varbūt svarīgāks bija apstāklis, ka Samai vajadzēja ņemt vērā arī šo to citu, saņemot ziņu no Ivas, - savu sirdsapziņu. Vai viņai vajadzētu pavēstīt Ronanam un Annai par īvas vēstuli un to, ka Kiarai klājas labi? Viņai vajadzēja to izdarīt, vai ne? Izbeigt viņu ilggadīgās ciešanas un sniegt abiem ko tādu, kam pieķerties? Taču tajā pašā laikā Samai nebija ne jausmas, kur īva atrodas, vai ne? īva vēstulē nesniedza nekādu informāciju par savu atrašanās vietu, lai arī Sama ievēroja, ka marka uz aploksnes bija no Austrālijas. Taču Austrālija bija ļoti liela valsts, un Iva nebija pieminējusi neko konkrētu... un pastāvēja ari iespēja, ka viņa nomainījusi savu vārdu.

Nu Sama nopūtās, un viņas skatiens pievērsās sīkai pūciņai uz grīdas.

- Tā nu es cīnījos ar savu sirdsapziņu ļoti ilgu laiku, - viņa skaidroja Brūkai. - No vienas puses, īva bija mana miesa un asinis, vienīgā māsa, kas man jebkad bijusi - kā es varēju viņu iegāzt? No otras puses, viņas rīcība bija sabojājusi dzīvi daudziem citiem cilvēkiem - Ronanam, Annai un varbūt zināmā mērā arī tev, jo toreiz es nezināju, kāda ir tava dzīve Austrālijā. Es pat nezināju, vai jūs abas tur nedzīvojat no rokas mutē.

- Mūsu dzīve bija brīnišķīga, - Brūka aizstāvēdamās pārtrauca. - Mamma smagi strādāja, lai mums nekā netrūktu. Mums ir skaista māja un daudz draugu, mēs bijām ļoti laimīgas. Es nebūtu varējusi vēlēties neko labāku.

- Nu, man prieks, - Sama atbildēja, apjauzdama, ka viņai rūpīgi jāizvēlas vārdi, runājot par Ivu, kuru Brūka acīmredzami bija dievinājusi. - Taču, ja es pateiktu Ronanam un Annai, kur tu atrodies, viņi vēlētos doties taisnā ceļā uz turieni un mēģināt tevi sameklēt - Ronans pilnīgi noteikti būtu gatavs aizpeldēt līdz Austrālijai, ja vien viņš zinātu, - viņa piebilda, maigi pasmaidīdama. - Tev nav ne jausmas, cik izmisīgi viņš vēlējās tevi atrast.

Brūka nošņaukājās.

- Varbūt viņš būtu juties citādi, ja zinātu, ka es nemaz neesmu viņa meita, - viņa noteica. - Tad viņš neraizētos par iespēju mani sameklēt.

Kādu brīdi Sama nevarēja izdomāt, ko viņai atbildēt, un beigu beigās nolēma to vēl nedarīt.

- Tātad jūs acīmredzot viņiem nepateicāt, ka zināt, kur es atrodos, - Brūka secināja, - ja reiz neviens nemēģināja mani sameklēt.

Sama papurināja galvu. Viņa nebija toreiz pateikusi. To bija grūti izskaidrot, taču tolaik viņa nevēlējās tik krasi pārcirst saikni ar īvu. Bija pagājuši vairāk nekā divdesmit gadi, un Sama nojauta, ka Ivai vajadzējis krietni saņemties, lai sazinātos ar māsu... Sama nevēlējās viņu izbiedēt jau pašā sākumā. Un izskatījās, ka tas iedarbojas. Iva savā pirmajā vēstulē bija ievērojusi ārkārtīgu piesardzību un rūpīgi izvēlējusies vārdus, acīmredzami nebūdama droša par to, kā Sama reaģēs. Viņa nenorādīja savu adresi, tāpēc Samai nebija iespēju aizrakstīt viņai un paziņot, ka negrasās māsu nodot. Viņa vēlējās paziņot īvai, ka māsa var viņai uzticēties, taču tajā pašā laikā bija sāpīgi apzināties, ka saziņa nav iespējama.

Tā pagāja vairāki mēneši, un tad Sama saņēma vēl vienu vēstuli. Acīmredzot, ņemot vērā to, ka policija nebija pieklauvējusi pie viņas namdurvīm, īva bija nospriedusi, ka Sama nav viņu nodevusi, tāpēc jutās pietiekoši drosmīga, lai rakstītu atkal. Sama sprieda, ka savā ziņā tas viņai nozīmējis pašattīrīšanos - kontakts ar agrāko dzīvi un vienīgo atlikušo ģimenes locekli.

Otrā vēstule bija siltāka un mazliet brīvāka. Iva paskaidroja, ka viņas ar Brūku ir laimīgas savā jaunajā dzīvē un lieliski iekārtojušās Austrālijā. Laiks esot lielisks, cilvēki draudzīgi un izpalīdzīgi, viņa esot ļoti viegli atradusi darbu un Brūkas personā viņai vēl aizvien piederot kāda daļa no Līama. Pēc īvas domām, viss sliktais bija palicis pagātnē.

Sama palūkojās uz Brūku.

- Man nācās pārlasīt vēstuli vairākas reizes, pirms sapratu tās nozīmi, un tad beidzot sāku apjēgt, kāpēc viņu šķietami nemaz nesatrauca pašas izdarītais un kāpēc viņa vēl pēc tik ilga laika uzskatīja, ka rīkojusies pareizi.

- Ko jūs ar to gribat teikt? - Brūka apjautājās, saraucot pieri. - Ko jūs nevarējāt saprast?

Sama paraudzījās uz Brūku.

- Tos vārdus - par daļu no Līama.

- Nu, bez šaubām, - Brūka noteica, it kā tas būtu skaidrāks par skaidru. - Jūs visi zinājāt, ka tieši tādēļ viņa to izdarīja, un kurš gan būtu varējis viņu vainot? Tik briesmīgs notikums...

Sama papurināja galvu.

- Brūka, mums par to nebija ne jausmas.

- Ko? - Brūka atkal sarauca pieri. - Bet manuskriptā...

-Jā, tagad mēs zinām, kādi bija viņas motīvi, taču tolaik mums nebija nekādas nojausmas, kāpēc viņa tā rīkojusies. Mēs jutāmies pārliecināti, ka tas bijis kāds prāta aptumsuma brīdis vai slimības saasinājums, vai tamlīdzīgi. Tas bija vienīgais veids, kā varējām to izskaidrot.

- Bet mammas rīcības iemesli taču bija acīmredzami! - Brūka iesaucās. - Annas noslēpumainība saistībā ar grūtniecību. Līama nevēlēšanās precēt īvu un lācītis Kiaras istabā... - Viņa aprāvās, apjēgusi, ko nupat pateikusi. - Es gribēju teikt...

- Es zinu. Taču tev jāsaprot, ka šis romāns tika sarakstīts tikai pēc tam, kad īva bija salikusi kopā visus trūkstošos gabaliņus. Tobrīd viņa vēlējās, lai es visu zinātu un varētu to pavēstīt tev. īva cerēja, ka pēc tam tu netiesāsi viņu bargi.

- Kāpēc raizēties, ja viņa bija pārliecināta, ka rīkojusies pareizi? Es saprotu, kāpēc viņa tā darīja, un, godīgi sakot, neesmu pārliecināta, vai pati nebūtu tādā situācijā rīkojusies tāpat. Ja padomā, ka viņas tā dēvētā labākā draudzene...

Sama nosprieda, ka būs labāk mēģināt izskaidrot tagad, lai gan tas vēl aizvien bija ārkārtīgi sarežģīti pat viņai pašai.

- Paklau, visa tā situācija ar Annu un Līamu allaž bija zināmā mērā mīkla. Kā jau tu zini, Anna un Ronans bija kopā veselu mūžību, un tā tam arī vajadzēja palikt. Jādomā, ka tu droši vien būsi sapratusi no manuskripta, ka agrā jaunībā Anna un Līams sāka nojaust, ka viņos modušās jūtas vienam pret otru, taču abi baidījās tām ļauties. Galu galā vienmēr bija tikai Ronans un Anna, un Līams parādījās uz skatuves tikai pusaudžu gados. Tāpēc, lai ari viņi kaut ko juta viens pret otru, nekad neļāvās šīm jūtām, galvenokārt tāpēc, ka nevēlējās sāpināt Ronanu, un ari tāpēc, ka nebija pārliecināti, vai viņu jūtas vienam pret otru ir patiesas. Tāpēc izrādījās vieglāk atstāt visu pa vecam. Anna bija Ro-nana draudzene, un ar to viss bija izteikts. Tad Līams satika Ivu, un tu jau zini, kas notika.

- Bet kāpēc Līams palika kopā ar viņu, ja reiz īvu nemaz īsti nemīlēja?

- Tie bija septiņdesmitie gadi, Brūka, un tolaik Īrijā tā notika. Vientuļās mātes bija kas gluži nedzirdēts - vai nu viņas apprecējās, vai arī nodeva savus mazuļus adopcijai. Katrā gadījumā bija nepieciešams saglabāt cieņu.

Brūka mēmi pamāja, un Sama atcerējās, ka meitenei nav nekādas nojausmas par katoļticīgo Īriju, bet viņa nosprieda, ka varbūt tā arī labāk.

- Lai vai kā, es jau teicu, ka situācija ar Līamu un Annu bija sarežģīta. Viņš ar īvu dzīvoja savu dzīvi, bet Ronans ar Annu kā vienmēr savējo. Viņi saderinājās nepilnu divdesmit piecu gadu vecumā, nopirka māju, un, pēc Ronana domām, viss risinājās saskaņā ar plānu. Lūdzu, saproti, ka man ir ļoti sarežģīti to pienācīgi izskaidrot, un tev ir jāapzinās, ka vairums no manām zināšanām ir iegūtas pastarpināti.

Brūka pamāja.

- Labi.

- Taču Anna tā arī nekad nebija spējusi atbrīvoties no savām jūtām pret Līamu, un es domāju, ka tas bija īstais iemesls, kāpēc viņa nevēlējās noteikt kāzu datumu. Viņa mīlēja Ronanu, protams, ka mīlēja, taču, kamēr pastāvēja šīs šaubas, viņa nespēja sevi piedabūt spert izšķirošo soli. Tajā pašā laikā viņa atradās strupceļā. Anna nespēja ļauties savām jūtām pret Līamu, jo līdz tam laikam viņi ar īvu jau bija novijuši ligzdiņu un tikuši pie diviem bērniem, un tajā pašā laikā ari baidījās pamest Ronanu. Atceries, viņi bija viens otrā ieskatījušies kopš bērnības, un Ronans bija Annas labākais draugs: viņa baidījās atstāt visu pazīstamo, un bija vieglāk dzīvot tāpat kā agrāk un cerēt, ka beigu beigās viss nokārtosies. Man atkal jāteic, ka tolaik tā bija ierasts. Līams darīja tieši to pašu, taču viņa jūtas pret Annu neizdzisa, un, lai arī Anna to nezināja, viņš uzskatīja, ka cerība vēl nav zudusi, kamēr viņa izvairījās un atlika kāzas ar Ronanu. Zinu, ko tu tagad domā, - viņa noteica, pamanījusi Brūkas skeptisko sejas izteiksmi, - taču jūtu apspiešana tajos laikos piederējās pie lietas. Kā jau teicu, cilvēki bija raduši pildīt savus pienākumus un dzīvot tālāk. Patiesībā es domāju, ka tad, ja Anna un Līams būtu ļāvušies jūtām jau pusaudžu gados un apmierinājuši savu ziņkārību, no tā nekas nebūtu iznācis. Taču tās ir tikai manas domas.

- Tātad, jo ilgāk viņi to noliedza, jo spēcīgas kļuva viņu jūtas? - Brūka ieprātojās.

- Šķiet, ka jā. Tāpēc piepeši viss likās nostājamies savās vietās, kad Anna atklāja, ka ir stāvoklī. Viņa zināja, ka grūtniecība nozīmē atpakaļceļa zudumu un ka viņai būs jāpaliek kopā ar Ronanu uz visiem laikiem. Un, kad Līams pieņēma īvas bildinājumu un tad uzzināja, ka Anna ir stāvoklī, izskatījās, ka tā ari notiks - atpakaļceļa nebūs. Taču kaut kāda iemesla dēļ tas viss pamudināja Līamu izdarīt vēl pēdējo mēģinājumu, un, kā tu izlasīji grāmatā, viņš devās pie Annas, lai visu nokārtotu viņu starpā reizi par visām reizēm. Šajā brīdī viņiem abiem tas nozīmēja dilemmu: tagad vai nekad. Vai nu viņi turpinās iet uz priekšu pa pašu izraudzīto ceļu kopā ar citu partneri, vai ari padosies tam, kas, kā Anna un Līams labi zināja, vienmēr bija pastāvējis viņu abu starpā. Pēc Līama domām, viņiem vajadzēja atzīt savas jūtas un ļauties tām. Taču, bez šaubām, tobrīd Anna jau bija visu izlēmusi. Ignorējot savas jūtas pret Līamu un bērna dēļ saglabājot uzticību Ronanam, viņa nolēma izmest Līamu no galvas un uzsākt īstu ģimenes dzīvi kopā ar Ronanu.

- Ko? Bet bērns taču bija no Līama - tas bija pilnīgi skaidrs!

Sama zināja - tagad Brūka jau ir aizmirsusi, ka viņas runā par

īstenību un Brūka ir grāmatā aprakstītais bērns. Viņa bija pilnībā aizrāvusies ar manuskriptā izklāstīto sižetu.

- Nē, Brūka, - Sama noteica, skumji papurinādama galvu. - Ronans bija... ir tavs tēvs, un par to nekad nav bijis ne mazāko šaubu. Viņu starpā kaut kas bija, taču Anna un Līams nekad nebija izdarījuši neko tādu... Anna nebija piekrāpusi Ronanu.

Brūka apsēdās krēslā ar plaši ieplestām acīm.

- Bet kāpēc tad vajadzēja turēt grūtniecību tādā noslēpumā? Un kā tad lācīša uzdāvināšana un Līama ciemošanās Annas mājā? Grāmatā bija acīmredzams, ka viņi bijuši kopā! Vai gan citādi viņa justos tik vainīga? Un kas bija tas puisis, kuru viņa satika pie teātra - tam vajadzēja būt kādam, kurš redzējis viņu kopā ar Līamu!

Sama papurināja galvu.

- Nē - tas cilvēks bija Annas ārsts doktors Raiens. Tovakar viņa raizējās, ka viņš varētu ieminēties Ronanam par grūtniecību, kamēr viņa par to nebija teikusi ne vārda.

- Ak tā.

- Viņa jutās vainīga Līama dēļ, jo zināja, ka viņas jūtas nav godīgas pret Ronanu, Ivu vai kādu citu. Un, Līamam aizejot bojā, Anna saprata, ka beidzot viss ir cauri, viņai vairs nebūs jācīnās ar savām jūtām un viņa varēs turpināt dzīvot tāpat kā agrāk. Viņa ienīda sevi par to, Iva bija zaudējusi visu, un Anna spēja domāt tikai par savu nupat iegūto brīvību. Man tas liekas tik sarežģīti, Brūka, patiesībā Anna ir tā, kas spēs tev to visu izskaidrot. Es darīju, ko varēju, lai iekļautu šo stāstu romānā, taču galvenokārt tāpēc, lai tu saprastu, kāpēc īva varēja pieļaut tādu kļūdu un nospriest, ka Līams ir tavs tēvs. Tikai Anna zina, kā viņa patiesībā jutās, un daudz no tā, ko tu izlasīji vai ko es tev tagad stāstu, ir tikai mana interpretācija par to mazumiņu, kurā viņa ar mani padalījās. - Sama uz bridi apklusa. - Vai atceries ainu romānā -to, kurā Anna cenšas apjēgt notikušo pēc tam, kad no mājas izgājuši policisti?

Bruka pamāja, taču izskatījās samulsusi.

- Visas rakstnieces karjeras laikā šis bija visgrūtākais stāsts, ko man nācies uzrakstīt, - Sama skumji sacīja. - Kā gan es varētu nostādīt sevi viņas vietā vai kaut tikai iztēloties Annas pārdzīvotās šausmas? Protams, es centos, cik spēdama, taču tas pilnībā izsūca manus spēkus, un es nebiju pārcietusi pat ne daļu no Annai uzliktā. Es tikai cenšos paskaidrot, kāpēc man bija tik grūti pārstāstīt tev viņas izjūtas kopumā, nemaz nerunājot par tām, kas saistījās ar Līamu.

- Bet es nesaprotu! Un kā tad lācītis? Ja viņš nebija Kiaras tēvs, kāpēc Līams dāvināja bērnam... - Brūka atkal aprāvās, aptvērusi, ka viņa runā pati par sevi. - Kāpēc viņš to izdarīja, Ivai nezinot?

Sama papurināja galvu.

- Mēs to īsti nezinām. Anna tik tikko atcerējās, ka ir to saņēmusi. Viņa uzskata, ka varbūt tādā veidā Līams mēģinājis atvainoties par agrāko ierašanos viņas mājās un to, ka viņš Annu sāpināja. Tobrīd mums nebija ne jausmas, ka tas stimulēja Ivas sabrukumu todien. Kā jau teicu, tikai pēc viņas otrās vēstules es aptvēru, ka viņai vispār radušās tādas aizdomas. - Tad Sama saliecās uz priekšu. - Varbūt tu atcerēsies no manuskripta, ka man arī tolaik radās zināmas aizdomas par Annas iemesliem tik ilgi slēpt grūtniecību no Ronana. Un es nešķiedu laiku veltīgi, bet dalījos savās aizdomās ar Ivu. Tāpēc, cik man zināms, īvai tikpat labi varēja izrādīties taisnība: tas pilnīgi noteikti likās saprātīgāk par jebkuru manis izdomāto scenāriju. Tādēļ kādu laiku pēc īvas otrās vēstules saņemšanas es sazinājos ar Annu, izdomājot kaut kādu aizbildinājumu, un mēs nolēmām satikties. Es viņai atkal nepateicu, ka esmu saņēmusi ziņu no Ivas, lai gan, protams, man bija grūti to noklusēt, taču, kā jau teicu, es jutu zināmu solidaritāti ar māsu, turklāt patiesībā man jāatzīst, ka mani pašu ļoti interesēja, vai doma par Līamu kā bērna tēvu ir pamatojama. Gadu gaitā mēs visi centāmies atrast dažādus iespējamus izskaidrojumus īvas uzvedībai, tāpēc mans jautājums nebija nekas neparasts. Taču, kad es par to ieminējos, Anna gandrīz noģība, un pēc viņas sejas izteiksmes sapratu, ka Līams nekādā gadījumā nevarētu būt tēvs... tev. Iva visu bija pārpratusi - tu esi Ronana meita, un tas ir skaidrāks par skaidru. -Viņa viegli pasmaidīja. - Un tici man, sēžot te un skatoties uz tevi tagad, par to nav ne mazāko šaubu.

Kad Brūka nekādi nereaģēja, Sama turpināja.

- Uzzinot, ka īva šajā jautājumā ir kļūdījusies, es sāku domāt par visām tām reizēm, kad biju apšaubījusi Annas un Ronana attiecības un ieminējusies īvai - neilgi pirms nelaimes gadījuma ar Līamu -, ka Anna mēģinājusi slēpt grūtniecību kādu aizdomīgu iemeslu dēļ. Bez šaubām, tagad es zinu, ka tieši visu šo apstākļu kombinācija uzvedināja īvu uz tādām domām, lai gan neviens no mums nebūtu varējis zināt par lācīti. Tas kļuva par notikušā katalizatoru.

- Un ko jūs darījāt? Vai jūs pateicāt mammai, ka viņa visu pārpratusi? Ka Viljams galu galā nav bijis mans tēvs?

Sama strauji pacēla galvu.

- Viņa dēvēja viņu par Viljamu?

-Jā.

- Interesanti. Laikam viņa būs jutusies drošāk, izmantojot atšķirīgas abu vārdu versijas - Viljams viņai un Linna sev pašai. Taču viņa vārds patiešām bija Līams.

- Viņa man teica, ka viņš esot gājis bojā autoavārijā īsi pēc manas piedzimšanas, - Brūka sacīja, un Sama redzēja, ka viņa sākusi apjaust patiesību - un, galvenais, tās nozīmi. Taču viņas varēja tikt ar to galā vēlāk.

- Nu, ja viņa patiešām ticēja, ka Līams bijis tavs tēvs, tad viņa teica patiesību, - Sama atbildēja. - Un tagad es zinu, ka īva patiešām tam ticēja, tāpēc, atklājot, ka tā nav, visi argumenti, kurus viņa izmantoja gadu gaitā, lai pamatotu savu rīcību, piepeši sabruka.

- Bet kā viņa to uzzināja? - Brūka iejautājās vēlreiz. - Kā jūs varējāt viņai pavēstīt, ka viņa visu pārpratusi?

Sama dziļi izelpoja.

- Sākumā nezināju, ko iesākt. Pirmkārt, gribēju, lai viņa uzzina, ka Līams nav viņu tā nodevis, kā viņa bija domājusi, un, otrkārt, palīdzēt aptvert patiesos nodarījuma apmērus. Nezinu, varbūt es iedomājos, ka patiesības noskaidrošana visu mainīs un viņa atvedīs tevi atpakaļ, taču, bez šaubām, tas bija neiespējami. Tā nu es pārlasīju abas vēstules, cenšoties atrast kādu mājienu, atrast iespēju, kā ar viņu sazināties. Es izmēģināju aizlīmēt vienu no viņas sūtītajām aploksnēm, ievietojot tajā savu vēstuli un uzrakstot virsū "nosūtīt atpakaļ adresātam", taču tā atgriezās pie manis. Kādu brīdi prātoju par dažādām iespējām, un vienu laiku man tik ļoti bija aptrūkušās idejas, ka es jau apsvēru iespēju nosūtīt zīmīti pudelē. - Sama iesmējās. - Taču tad es kaut ko uzgāju.

- Kā? - Brūka sēdēja kā sastingusi.

- Viņa bija minējusi savā vēstulē, ka sameklējusi mani ar internēta starpniecību un atradusi manu mājaslapu. Šad un tad es nosūtu informācijas biļetenu visiem saviem lasītājiem un ievietoju kopiju mājaslapā. Es cerēju, ka varbūt Iva to lasa, cenšoties izsekot līdzi manai dzīvei. Tāpēc savā nākamajā informācijas biļetenā iekļāvu teikumu, cerot, ka viņa sapratīs - tas adresēts viņai. Uzrakstīju kaut ko tādā garā: "Vai lasītāja no Austrālijas, kura nesen man nosūtījusi tik jaukas vēstules, nevarētu norādīt savu elektroniskā pasta adresi? Man tiešām gribētos ar viņu sazināties, un es apsolu, ka nevajāšu viņu vai tamlīdzīgi - tas notika pirms daudziem gadiem, tāpēc esmu to gandrīz aizmirsusi." Taču tas iedarbojās, jo pēc dažām dienām saņēmu elektroniskā pasta vēstuli no Ivas. Beidzot man radās iespēja ar viņu sazināties.

- Tātad jūs mammai pateicāt, ka viņa ir kļūdījusies attiecībā uz Annu un Līamu?

- Skaidrs, ka es nevēlējos viņu tā šokēt jau pašā sākumā. Tā vietā sāku stāstīt par savu dzīvi, pamazām reizi pa reizei iepīdama jautājumus par tevi, līdz mēs nonācām tiktāl, ka viņa sāka brīvi apspriest tematus saistībā ar tevi. Varbūt tev tas liksies negodīgi, taču tev jāsaprot, cik trausla bija šī situācija. Es nevarēju riskēt ar iespēju pilnībā atsvešināties no viņas. Un, kā tu drīz vien sapratīsi, man bija ļoti pamatots iemesls vilcināties ar jaunumu atklāšanu.

Brūka sarauca pieri.

- Lai vai kā, pēc kāda laika viņa sāka biežāk pieminēt tevi. Viņa man pavēstīja, ka jums abām nekas nekaiš un tava dzīve ir laimīga. Taču, Brūka, es biju pārsteigta līdz sirds dziļumiem, kad viņa paskaidroja, kā paņēmusi Annas pasi un izmantojusi to, lai izbrauktu no valsts. Nebija nekāds brīnums, ka mums tā arī neizdevās noskaidrot, kurp viņa devusies, jo mēs gluži dabiskā kārtā pieņēmām, ka viņa ceļojusi, izmantojot pati savu pasi un savu vārdu. - Sama pašūpoja galvu. - Un izskatījās, ka neviens nav ticis gudrs. Bez šaubām, pārdzīvojumu dēļ Anna tā arī neievēroja, ka pase pazudusi. Kāpēc gan, ja viņas domas bija aizņemtas ar gluži ko citu? Taču, atzinusi tik daudz un atrisinājusi savu pazušanas noslēpumu, īva tik un tā nevēlējās man atklāt, kur jūs atrodaties, jo viņa negribēja tikt atrasta. Viņa vēl aizvien bija pārliecināta, ka rīkojusies pareizi. "Viņa ir Līama meita," Iva uzrakstīja kādā vēstulē. "Ko citu man vajadzēja darīt?" Tā es sapratu, ka pienācis laiks viņai visu atklāt. Zinu, ka to darot, laupīju viņai pamatu zem kājām. Visu šo Austrālijā nodzīvoto gadu laikā viņa droši vien ne uz brīdi nejutās vainīga, ka ir tevi nolaupījusi: viņa bija pārliecināta, ka rīkojusies pareizi. Iva tik bieži bija sev to pamatojusi, ka pēc kāda laika pamanījās iegalvot, ka tā ir labāk visiem. Taču tad, sapratusi, ka ir kļūdījusies attiecībā uz Annu un nolaupījusi tevi ne tikai īstajai mātei, bet arī īstajam tēvam, viņa sāka saskatīt visu citā gaismā. Tad parādījās vainas apziņa - jo īpaši, kad es viņai pastāstīju, cik satriekts viņš bija un cik...

- Cik ilgi un smagi es nopūlējos tevi atrast.

Viņas abas pacēla galvu, atskanot vīrieša balsij, kas nāca no durvju puses un viegli iedrebējās runājot.

Sama palūkojās uz savu vīru, cerēdama, ka viņš sapratīs. Viņa bija raizējusies, ka Ronans varētu pazīt viešņu, pirmīt ierodoties mājās, taču, tā kā viņš bija atstājis Samu ar Brūku divatā tik ātri un bez kādiem iebildumiem, viņa saprata, ka Ronanam nav ne jausmas. Tagad viņai acīs sakāpa asaras, ieraugot, kā viņas vīrs nolūkojas uz Brūku - savu meitu, kuru bija zaudējis pirms divdesmit pieciem gadiem, līdz pat šim laikam juzdamies pārliecināts, ka vairs nekad viņu neatradīs.

44

Pārsteigtā Brūka noraudzījās uz vīrieti, kurš stāvēja dzīvojamās istabas durvīs - vīrieti, kuram varēja būt aptuveni piecdesmit pieci gadi un kuram bija laipna, vēju appūsta seja un deniņos sirmojoši mati.

- Piedod, mīļā, - viņš noteica, bezpalīdzīgi palūkodamies uz Samu. - Es gāju garām un noklausījos kādu daļu no tevis teiktā... Nespēju tam noticēt un neko nevarēju ar sevi padarīt... es vairs nespēju tur ilgāk nostāvēt. Man vajadzēja... saproti pati.

Brūka neticīgi pagriezās pret Samu, atcerēdamās iepriekš teikto, ka viņas māte sazinājusies ar māsu internētā, uzzinot, ka viņa ir apprecējusies.

- Ronans? - viņa noelsās? - Jūs apprecējāties ar Ronanu?

Sama piecēlās un nostājās līdzās vīram. Viņa nervozi to uzlūkoja, noraizējusies, kādu iespaidu atstās ilgi neredzētās meitas ierašanās.

Tad viņa atkal pievērsās Brūkai, kura sadzirdēja Samas balsī vainas apziņu.

-Jā, mēs sagājām kopā dažus gadus pēc... nu, pēc tam kad īva bija tevi aizvedusi. Kā jau pirmīt teicu, viņi ar Annu tā ari nekad...

- Mēs tā arī nesamierinājāmies ar tevis zaudēšanu, - Ronans pabeidza teikumu, balsij aizķeroties. Viņš turpināja tur stāvēt nedroši, kā šaubīdamies, un Brūkai likās - viņš nespēj noticēt tam, ka viņa patiešām te atrodas.

Viņa pati arī īsti nezināja, kā izturēties. Šis cilvēks, šis svešinieks bija viņas tēvs. Un pretēji viņas pārliecībai, viņš izrādījās sveiks un vesels un bija tā nodzīvojis visu mūžu.

Ikviens muskulis viņas ķermenī saspringa. Ko viņai vajadzēja teikt? Kā justies? Un vai nebija dīvaini, ka viņa tagad sēdēja vienā istabā kopā ar Ronanu un Samu - diviem cilvēkiem, par kuriem bija lasījusi dažu pēdējo mēnešu laikā, cilvēkiem, kurus bija uzskatījusi par izdomātiem, taču tie izrādījās īsti un dzīvi, turklāt spēlējuši svarīgu lomu viņas dzīvē. Tas bija absolūti sirreāli, un Brūka nesaprata, kā lai izturas un ko lai saka...

Izskatījās, ka Ronanam ir tāda pati problēma.

- Mēs ar tavu māti... tas ir, Annu, - viņš piesarkdams piebilda. - Tas bija tik smagi... mēs bijām satriekti...

- Mēs visi bijām satriekti par notikušo, - Sama pabeidza viņa vietā. - Taču, bez šaubām, jo īpaši grūti tas bija Ronanam un Annai. Mīļais, tu varētu apsēsties man līdzās. - Viņa uzmeta Brūkai atvainošanās pilnu skatienu, kas šķita vēstām, ka viņa nav plānojusi Ronana iejaukšanos.

- Mēs atradāmies neiedomājama spiediena ietekmē, un neviens no mums nezināja, kā tikt galā, - Ronans noteica, apsēzdamies iepretī Brūkai. Viņš runāja piesardzīgi un šaubīdamies, itin kā baidoties, ka viņa klātbūtne vien var meiteni aizbiedēt.

Brūka viņu nevainoja. Šajā brīdī viņa likās tik ļoti samulsusi par visu notiekošo, ka nejutās droša, vai patiešām neaizbēgs.

- Sākumā mēs abi vainojām Ivu, taču pēc kāda laika sākām vainot viens otru. Anna vainoja mani, ka viņai nebija radusies iespēja noskūpstīt tevi pirms atvadām todien, kad mēs aizgājām uz kāzām. Es vainoju viņu, ka Anna nav sapratusi, cik Iva ir... ka viņa nav īsti savā prātā, - viņš aši piebilda, nespēdams ielūkoties Brūkai acīs. - Mēs nespējām par to runāt, nespējām tikt tam pāri...

Lai gan viņa balsī jautās zināma nožēla, Bruka sajuta, ka tā ir visai attāla un rezignēta nožēla.

- Attiecības bija sašķobījušās jau krietnu laiku pirms tavas piedzimšanas, un man šķiet, mēs abi to zinājām, - Ronans turpināja. - Kad piedzimi tu, viss atkal likās lieliski, mēs sākām plānot nākotni, un tad... tad mēs tevi pazaudējām... - Viņš novērsās, un skumjas viņa acīs bija neizmērojamas. - Mēs jutāmies tik bezpalīdzīgi. Man vajadzēja būt tavam tēvam, tam, kurš zvērējis rūpēties par tevi, taču es nevarēju tevi atrast - nevarēju atsaukt tevi atpakaļ. Es jutos tik sasodīti bezspēcīgs... - Viņš novērsa skatienu. - Zinu, ka arī Anna sāka domāt par mani to pašu. Es biju licis vilties mums abiem, biju jūs abas iegāzis... es nespēju izdarīt neko, lai to atsauktu.

- Runa nebija par nevēlēšanos, un tu jau zini, ka tu tur neko nevarēji padarīt, un Anna tāpat, - Sama mierināja, un Brūkai radās nojauta, ka viņi ir runājuši par šo tematu jau gadu gadiem.

- Lai vai kā, pēc tam mums ar Annu klājās smagi, - Ronans turpināja, mazliet saņēmies. - Mēs sākām ķīvēties un šņākt viens uz otru pie katra mazākā sīkuma. Beigu beigās vairs nespējām atrasties vienā telpā: mēs katrs bijām pārāk aizrāvušies ar savām izjūtām.

Brūka tikai aptuveni spēja iztēloties, cik grūti tas viņiem nācies kā pārim, un tas viņai atgādināja Samas vārdus par to, kā uzreiz pēc notikušā viņi ar Annu ātri vien sākuši vainot viens otru.

- Pēc kāda laika mūs vairs nekas neturēja kopā. Bez šaubām, mēs mēģinājām tikt tam pāri, taču mūsu starpā nevaldīja nekas cits kā vien kopīga vainas un zaudējuma apziņa. Tā nu beigu beigās mēs nolēmām iet katrs savu ceļu.

Brūka paraudzījās uz Samu, atsaucot atmiņā romāna epizodi, kurā viņa aprakstīja savu nojautu par to, ka viņai, nevis Annai jākļūst par Ronana dzīvesbiedri. Beigu beigās viņai izrādījās taisnība.

Izskatījās, ka Sama ir nolasījusi viņas domas.

- Mēs ar Ronanu nesagājām kopā vēl ilgu laiku pēc viņa šķiršanās ar Annu, - viņa ierunājās, gandrīz kā atvainodamās. - Drīz pēc tam, kad viņi bija aizgājuši katrs uz savu pusi, Anna aizbrauca no Dublinas un daudz nekontaktējās ar mani vai kādu citu šejienieti. Jādomā, ka viņai bija vieglāk mani neredzēt, jo es biju rados ar sievieti, kura viņai nodarījusi tādas sāpes. Taču, runājot par mums ar Ronanu, nu... - Viņa sirsnīgi uzlūkoja vīru. - Dīvainā kārtā tas atstāja drīzāk pretēju iespaidu. Mēs nezaudējām saikni un sākām uzticēties viens otram, kas galarezultātā mūs satuvināja vēl ciešāk.

- Tā bija vieglāk - ikviens no mums zināja, kā otrs jūtas, - Ro-nans noteica, saņēmis Samas roku savējā, un, to redzot, Brūka saprata, ka mīlestība, kuru viņš bija jutis pret Annu, nenoliedzami sen zudusi.

Cik dīvaini, ka Samas nojauta bija izrādījusies patiesa! Ronans patiešām bija vīrietis, ar kuru viņa bija pavadījusi kopā lielu daļu dzīves, lai gan neviens nebūtu varējis iedomājies, ka līdz tam nonāks.

- Beigās mēs ar Annu jutāmies daudz labāk viens bez otra, -Ronans atkārtoja. - Tā bija vieglāk - vieglāk dzīvot tālāk. Ja mēs būtu palikuši kopā, beigās mēs sāktu viens otru ienīst, un, godīgi sakot, es domāju, ka Anna jutās ārkārtīgi atvieglota, kad mēs beigu beigās pielikām punktu. Tātad tas bija labākais atrisinājums pilnīgi visiem. - Tad viņš paraudzījās uz Brūku. - Es vēl aizvien nespēju noticēt, ka tu tiešām esi te, - viņš noteica, pašūpodams galvu. - Ir pagājuši tik daudzi gadi... es vairs nedomāju, ka mēs tevi kādreiz atradīsim.

Brūka saspringa. Viņa nespēja tikt ar to galā - ne tagad. Viņa pat nedomāja to darīt pirms tam, kad tiks atbildēti visi viņas jautājumi.

- Es šeit esmu tāpēc, ka man ir jānoskaidro, kāpēc jūs to izdarījāt, - viņa strauji atbildēja, cenzdamās viņu neaizvainot. - Sama, kāpēc jūs man nosūtījāt to manuskriptu? Jūs acīmredzot gribējāt, lai es uzzinātu patiesību, bet...

- īva gribēja, lai tu uzzinātu patiesību, - Sama atbildēja. - Es jau gandrīz biju līdz tam tikusi, kad ienāca Ronans. - Viņa atkal uzsmaidīja vīram, pirms atsākt stāstu.

- Kad viņa uzzināja, ka ir kļūdījusies savos pieņēmumos par tavu īsto tēvu, īva sajutās neaprakstāmi vainīga. Viņa saprata, ka pieļāvusi milzīgu kļūdu un visu sabojājusi. Attaisnojumi, kurus viņa bija likusi lietā, lai pamatotu savu rīcību visu šo gadu garumā, piepeši kļuva nelietojami, un viņa pirmoreiz sajutās vainīga. Bez šaubām, tolaik viņa jau zināja, ka ir slima, lai gan man par to vēl nebija ne jausmas. - Sama ar grūtībām norija siekalas. - Tad, pāris nedēļas pēc tam, kad es viņai biju atklājusi patiesību, viņa man atrakstīja, pavēstīdama mums daudz informācijas - gandrīz visu par tevi, tavu darbu un to, cik tu esi lieliska. Es zināju, ka viņa to dara Ronana dēļ - savā ziņā tas bija veids, kā mēģināt atvainoties par izdarīto. Viņa zināja, ka es esmu precējusies ar viņu un zinu, cik ļoti viņš ir cietis. Redzi, es nedomāju, ka viņai varēja kaut vai tikai ienākt prātā, ka tu neesi Līama meita, un tas, ka tu tāda nebiji, mainīja visu.

- Viņa mums atsūtīja tavas bērnības fotogrāfijas dažādos dzīves periodos, - sacīja Ronans. - Attēlus, kuros jūs abas rīkojāt piknikus pludmalē, smējāties kopā ar draugiem dārza svētkos, tik iedegušas un veselīgs, un... laimīgas. Viņa bija domājusi, ka tas palīdzēs, lai gan, pirmoreiz no Samas uzzinot tavu atrašanās vietu, mani pārņēma vēlēšanās, burtiski, saplosīt to sievieti mazos gabaliņos. Es grasījos sēsties pirmajā lidmašīnā uz Austrāliju, lai to izdarītu un tad vestu tevi atpakaļ. Taču pēc kāda laika es sapratu, ka nedrīkstu tā rīkoties. Iva tomēr bija tava māte un vienīgā ģimene, kas tev jebkad bijusi. Es nevarēju iebrāzties iekšā un atņemt tev pamatu zem kājām. Kā gan es to spētu?

- Taču, laikam ritot, īva nonāca pie pārliecības, ka tev ir jāizstāsta, - Sama turpināja. - Viņa zināja, ka vēzis ir izplatījies un kļūs vēl ļaunāk, un varbūt nav atlicis daudz laika līdz... - viņa novērsās, lai noslēptu acīs sanesušās asaras. - Līdz būs jau par vēlu. Iva raizējās, ka pēc viņas aiziešanas tev vairs nebūs neviena - ne ģimenes, ne radu, nekā. Un viņa jutās vainīga tieši par to, jo īpaši tāpēc, ka tavi vecāki - tava īstā ģimene bija sveiki un veseli un vēl aizvien neprātīgi ilgojās pēc tevis.

Brūka nespēja nobrīnīties, kāpēc Linna nav viņai to visu izstāstījusi pirms nāves, atklājusi, ka pieļāvusi lielu kļūdu, taču nu vēlas atkal apvienot ģimeni. Viņas ar māti bija ļoti tuvas - kāpēc viņa nevarēja izstāstīt Brūkai patiesību un dot iespēju tikt pie tēva, kura viņai vienmēr bija pietrūcis?

Taču Sama drīz vien atbildēja uz šo neizteikto jautājumu.

- Kādu dienu viņa atkal mums atrakstīja, lūdzot visu tev izskaidrot, taču darīt to tikai pēc viņas nāves. Un, lai arī dažiem cilvēkiem tas varētu likties gļēvulīgi - un varbūt tev arī -, es domāju, ka spēju saprast Ivas vēlmi gaidīt. Ja viņa būtu pavēstījusi tev patiesību pirms nāves, nez vai viņa spētu izturēt, ja pēc visa šī laika tu izsvītrotu māti no savas dzīves un mestos atpakaļ pie saviem īstajiem vecākiem. Tu biji vienīgā vērtība viņas dzīvē, un jūs abas bijāt daudz kopā pārdzīvojušas. Ja viņa pati tev visu atklātu, tas nozīmētu milzīgu risku, un es zinu, ka viņa nespētu samierināties, ja notiktu kaut kas tāds, īpaši tāpēc, ka viņa jau bija slima.

Brūka to savā ziņā saprata. Lai ari viņa dievināja māti, nevarēja zināt, kā būtu reaģējusi uz tik satriecošu ziņu. Acīmredzot tas bija risks, kuru māte nebija gribējusi uzņemties.

- Lai vai kā, Iva vēlējās, lai tu uzzinātu, ka tev ir ģimene šeit, Īrijā, un ka tu nepaliksi viena pēc viņas nāves. Viņa sprieda, ka es varētu aizsūtīt tev vēstuli, kurā viss tiktu paskaidrots, dažus mēnešus pēc viņas nāves, taču es nespēju iztēloties, kā iespējams iekļaut visu notikušo nedaudzās vēstules lappusēs. Un mums vajadzēja rēķināties ar to, kā tu jutīsies, atklājot patiesību pēc visiem šiem gadiem un uzzinot tik briesmīgas lietas par savu māti. Mēs nevarējām zināt, kā tu vai kāds cits reaģētu uz ko tamlīdzīgu.

- Tad mēs iedomājāmies, ka varbūt vajadzētu doties turp un visu izstāstīt tev personiski, - Ronans sacīja. - Tieši to es vēlējos darīt jau no paša sākuma, taču mēs apzinājāmies, ka tā tev varētu izrādīties pārāk smaga nasta. Kā mēs varētu tev kaut ko tādu paskaidrot? Pastāvēja gluži reāla iespēja, ka tu mums nenoticētu.

Brūka domīgi pamāja. Lidmašīnā viņa bija domājusi tieši to pašu. Viņa pilnīgi noteikti nebūtu nekam tādam noticējusi.

Sama pasmaidīja un turpināja.

- "Sama, es zinu, ka tu kaut ko izdomāsi," Iva man rakstīja vēstulē. "Tu esi tā, kura vienmēr pratusi apieties ar vārdiem." Tā kādu dienu es apsēdos un sāku aprakstīt visu notikušo. Šajā brīdī nezināju, cik ilgs laiks īvai atlicis, un, bez šaubām, vēlējos, lai viņa izlasītu šo vēstījumu, pirms tas nonāk pie tevis. Tiklīdz sapratu, ka vairs nav izredžu ieraudzīt māsu vēlreiz, es gribēju pārliecināties, ka rīkojos pareizi. Lai gan Iva to neatzina, es arī biju nospēlējusi savu lomu, ļaujot viņai noticēt tam, ka tavs tēvs ir Lī-ams. Es biju pārāk ilgi noņēmusies ar vājo vietu meklēšanu Annas un Ronana attiecībās, un nav šaubu, ka arī tam bija sava nozīme.

- Mēs to nekādi nevaram zināt, - Ronans mierināja, noglāstīdams sievas plaukstu.

- Varam gan, - Sama apņēmīgi atbildēja un turpināja. - Man likās, ka būs labāk, ja vispirms sniegšu tev zināmu priekšstatu par situāciju, tāpēc sīki aprakstīju Annas un Ronana, kā arī īvas un Līama attiecības. Es nepaguvu ne attapties, kad jau biju sarakstījusi simtiem vārdu, bet vēl aizvien nebiju nonākusi ne tuvumā galvenajiem notikumiem. Taču, izlasot to, ko biju uzrakstījusi, tavs tēvs... es runāju par Ronanu, - viņa aši paskaidroja, - iedomājās, ka to vajadzētu ietērpt romāna formā un nosūtīt tev kā jauna autora darbu.

-Tā kā tu strādā grāmatu izdošanas jomā un tamlīdzīgi, - Ro-nans papildināja, viegli pietvīkdams.

- Iva uzskatīja, ka šī doma ir ideāla. Galu galā es labi pazinu visas galvenās darbojošās personas, man vajadzēja tikai atrast iespēju, kā attēlot motivāciju, kas izskaidrotu cilvēku rīcību, šajā posmā mēs ar Ivu regulāri sarakstījāmies, un viņa man izstāstīja visu, ko bija izjutusi un piedzīvojusi pirms... tās dienas, un bija ļoti viegli rakstīt par mani un Ronanu. Bet, bez šaubām, ja mēs grasījāmies tev visu kārtīgi izskaidrot, tad vajadzēja iekļaut vēl vienu svarīgu personu.

- Anna, - Brūka izdvesa. Viņa bija tā pārņemta ar domu, ka viņas tēvs ne tikai ir dzīvs, bet sēž divu pēdu attālumā no viņas, ka gandrīz bija aizmirsusi par Annu.

-Jā. Patiesībā šajā brīdī Iva uzstāja, ka viņu vajag iesaistīt. Tikmēr viņa bija paguvusi aizrakstīt Annai - drīz pēc tam, kad atklāja savu kļūdu, pieņemot, ka tu esi Līama meita. Tai vajadzēja būt ļoti garai vēstulei. Nezinu, ko Iva tajā rakstīja un kā viņai izdevās izskaidrot savu rīcību... kā lai tas būtu iespējams? Un tikmēr mēs ar Ronanu aprunājāmies ar Annu un mēģinājām viņai paskaidrot, ka tev nekas nekaiš un ka Iva ir pieļāvusi ļoti lielu kļūdu. - Viņa nopūtās. - Kā jau tu vari iedomāties, tā bija ļoti grūta saruna.

Brūka nespēja to iedomāties, nespēja aptvert, cik smagi tas varēja būt.

- Kas notika, kad mana māte viņai aizrakstīja? - viņa skubināja, baidīdamās pārāk aizkavēties pie Annas reakcijas, uzzinot, kas ir noticis ar viņas meitu.

- Nu, es zinu, ka Iva darīja visu iespējamo, lai atvainotos un visu paskaidrotu, cik labi vien varēdama, taču, kā jau tu vari iedomāties, Anna neko negribēja dzirdēt. Kā vispār var mēģināt kaut ko tādu paskaidrot? Viņa nebija nomierināma un, bez šaubām, sāka justies vēl vainīgāka, jo bija atteikusies no turpmākās meklēšanas un turpinājusi dzīvot tāpat kā agrāk. Mēs visi to darījām. Taču, kā jau teicu, mēs patiesībā nemaz nezinājām, vai jūs ar īvu esat dzīvas vai mirušas, un, lai iegūtu kādu pamatu zem kājām, mums nekas cits neatlika, kā pieņemt visļaunāko. Bet Anna... nu, viņa bija tava māte, un, pēc viņas pašas domām, viņa bija tevi nodevusi vēl vairāk, atmetot visas cerības. Tāpēc, pēc visa šī laika uzzinot, ka tu esi dzīva... - Sama apklusa, acīm pieplūstot ar asarām. - Kad Anna no mums uzzināja iemeslu, kāpēc īva tevi nolaupījusi un kādu kļūdu pieļāvusi, Anna pūlējās labāk izprast Ivas motīvus, taču nevarēja noliegt, ka īva bija rīkojusies briesmīgi. Viņa bija sabojājusi dzīvi vairākiem cilvēkiem, un nekāda atvainošanās nespētu padarīt to par nebijušu. Esmu pārliecināta, ka īva arī to zināja, taču tas viņu neatturēja no centieniem izpirkt savu vainu.

Cik skumji, ka mātei nācās nopūlēties ar to savas slimības laikā, Brūka nodomāja, un cik briesmīgi, ka viņa nespēja pietiekoši uzticēties savai meitai, lai dalītos tajā ar viņu. Māte droši vien raizējās, ka Brūka varētu viņu pamest un mesties atpakaļ uz Īriju. Kā gan viņa bija spējusi paturēt pie sevis visas šīs sāpes un raizes?

Tagad Sama ielūkojās Brūkai tieši acīs.

- Kaut arī Anna bija nikna uz īvu, viņa sākotnēji kategoriski iebilda pret to, lai tas tiktu tev atklāts.

- Kamēr es vēlējos sēsties pirmajā lidmašīnā, - Ronans viņu pārtrauca, un Sama uzmeta vīram bargu skatienu.

- Nūjā, Anna bija vairāk norūpējusies par sekām nekā mēs pārējie. Viņa uzskatīja, ka būs labāk, ja tu turpināsi laimīgi dzīvot tur, kur esi, un darīt to, ko dari, uzskatot, ka Iva ir tava māte. Nebūtu jēgas sāpināt tevi un sabojāt tavas attiecības ar Ivu un jūsu kopīgās atmiņas, viņa iebilda. Tad jau viņa zināja, ka jūs abas esat ārkārtīgi tuvas un ka īva ir tevi labi audzinājusi. Taču īva palika pie sava - lai mēs nodrošinātu, ka tu uzzini patiesību, un beigu beigās mēs pielauzām Annu.

Brūka nezināja, ko par to domāt. No vienas puses, viņa novērtēja iespējamās Brūkas sāpes, bet, no otras puses, nevarēja saprast, kā šī sieviete, kura acīmredzot bija viņas īstā māte, varēja nevēlēties iet caur uguni un ūdeni, lai viņu atgūtu?

- Es zinu, ko tu domā, - Sama noteica, redzēdama Brūkas sejas izteiksmi. - Varbūt "pielauzt viņu" nav labākais veids, kā to izteikt. Tici man, Annu mocīja dilemma. No vienas puses, viņa izmisīgi vēlējās atrast un atvest tevi atpakaļ, bet, no otras, un droši vien tāpat kā jebkura māte, viņa centās stādīt tavas intereses augstāk par savējām. Tāpēc viņa tik ļoti uzstāja, lai mēs tevi nesāpinātu.

- Labi, varbūt es spēju to saprast, - Brūka negribīgi noteica, lai gan īsti nezināja, kā tagad justies. Linna bija visu izdomājusi. Linna, kura bija pieļāvusi milzīgu kļūdu, nolaupīdama viņu vecākiem pirms visiem šiem gadiem un tagad vēlējās nolīdzināt savu vainu, atkal liekot tiem parādīties viņas dzīvē. Viņa vēlējās panākt, lai Brūka nekad nebūtu vientuļa.

- Tā ar Annas palīdzību mēs varējām pabeigt romānu un iekļaut tajā ikviena iesaistītā personāža viedokli un mūsu visu motīvus. Nepārproti mani - man nepavisam nenācās viegli rakstīt par savām jūtām pret Ronanu, zinot, ka Anna to lasīs, un Annai pilnīgi noteikti nenācās viegli izskaidrot savas jūtas pret Līa-mu. Lai arī viņi bija šķīrušies vairāk nekā pirms divdesmit gadiem, tas nebija viegli arī Ronanam.

Ronans saspringti pasmaidīja.

- Es labprāt gribētu teikt, ka man bija kāda nojausma, ka starp viņiem kaut kas ir, taču man tādas nebija. Man nebija ne jausmas, ka Anna un Līams kaut ko jūt viens pret otru un ir cīnījušies ar savām jūtām visus šos gadus. Bez šaubām, ar to bija grūti samierināties, jo īpaši tāpēc, ka es toreiz biju pilnīgi pārliecināts - Anna mani mīl tikpat stipri, kā es visu laiku tiku mīlējis viņu. Ņemot vērā mūsu piedzīvoto, uzzināt, ka tāda bijusi situācija, kamēr viņa tevi gaidīja... - Viņš pašūpoja galvu. - Man tas bija milzu šoks - neskatoties uz to, ka es jau biju kopā ar Samu un mēs jutāmies ļoti laimīgi. Pēc tik ilga laika uzzināt, ka viss, ko tu esi domājies labi zinām, ir izrādījies galīgi garām, nu... - Tad viņš palūkojās tieši uz Brūku. - Lai gan jādomā, ka tev ir zināma nojausma par šo sajūtu, - viņš viltīgi piebilda, un Brūka negribot pasmaidīja.

- Taču mēs zinājām, ka mūsu mērķis ir svarīgāks par izjūtām, tāpēc mums vajadzēja tikt ar tām galā, - Sama turpināja. - Tomēr, kā jau tu vari iedomāties, nebija viegli tik tieši izklāstīt mūsu slēptākās izjūtas un rīcību uz papīra, - viņa piebilda, saskatīdamās ar Ronanu, kurš piekrizdams viegli pamāja. - Un tomēr mēs tiešām ticējām, ka rīkojamies pareizi.

Pirmo reizi pēc savas ierašanās Brūka sāka nojaust, ko tas viss ir nozīmējis viņiem un kā viņi bijuši iesaistīti romāna tapšanā. Līdz šim viņa bija tā aizrāvusies ar saviem pārdzīvojumiem un dusmām, ka nemaz nepadomāja, cik sarežģīta bijusi šī stāsta tapšana ikvienam no viņiem. Viņi acīmredzot bija nopūlējušies ap katru teikumu, cenšoties visu paskaidrot, cerot, ka viņa sapratīs Ivas apsvērumus pirms visiem šiem gadiem. Un, lai arī tā bija īva, kura izdarīja kaut ko briesmīgu un izraisīja visas šīs nepatikšanas un sirdssāpes un kuras kļūdainie pieņēmumi kalpoja visam par pamatu, viņi tik un tā bija gatavi palīdzēt viņas mātei notikušo labot. Un tas viss tikai viņas, Brūkas, dēļ.

Šajā brīdī Bruka atskārta, ka vairs nespēj dusmoties uz šiem cilvēkiem par vēlmi pavēstīt viņai patiesību, un varbūt tā vietā viņai derētu padomāt, vai nevajadzētu justies viņiem pateicīgai.

Sama vēl aizvien runāja.

- Taču doma par manuskripta nosūtīšanu tev bija viens, bet nodrošināt, lai tu tiešām to izlasītu - gluži kas cits. Es pati zinu, kā notiek darbs izdevniecībās un ka pat tad, ja mēs nosūtītu romānu tieši tev, to pilnīgi noteikti atvērtu kāds cits no izdevniecības darbiniekiem, un, tā kā tas bija ienācis no malas, visticamāk, taisnā ceļā nonāktu lielajā kaudzē. - Viņa iesmējās. - Kaut arī biju sarakstījusi jau divdesmit grāmatas, es vēl aizvien nejutos droša, vai romāns būs pietiekoši labs, lai saistītu kāda uzmanību!

Brūka pasmaidīja par šādu viņas pašnoniecinājumu, taču, kad Sama turpināja runāt, viņai prātā kaut kas saslēdzās.

-Tātad tam vajadzēja kaut kādā veidā apiet lielo kaudzi un...

- Zīmīte! - Brūka pārtrauca, beidzot sākdama aptvert sakarības. - Pie manuskripta bija pielīmēta dzeltena līmlapiņa, aicinot mani to izlasīt! Es pieņēmu, ka to rakstījis kāds no vietējiem, tikai man neizdevās noskaidrot, kurš tieši. Dieva dēļ, kā jūs to panācāt?

Sama viegli pasmaidīja.

- Patiesībā to izdarīja tava māte. Noklausījusies manos argumentos, ka anonīma manuskripta sūtīšana ir liels risks un no tā nekas nevar iznākt, viņa sāka domāt. Pēc dažām dienām viņa man atrakstīja un paziņoja, ka kāds cits vēloties palīdzēt. Kāds, kurš varēja panākt, lai manuskripts nonāktu taisnā ceļā pie tevis, un mēģinātu nodrošināt, lai tu to izlasītu. Drošs gājiens, ja vēlies. Un tad - šis apsvērums mums visiem patika - kad tu to būtu izlasījusi, šis pats cilvēks kļūtu par tavu drošo plecu, uz kura izraudāties, un palīdzētu tev visu aptvert.

Brūka sarauca pieri.

- Jūs runājat par kādu no mājām - no Sidnejas? Bet kurš gan tas varētu... ak kungs! - viņa noelsās, aizklājot muti ar plaukstu, kad viss sāka nostāties savās vietās. - Tā bija Beverlija, vai ne? Viņa visu laiku man apjautājās, kā man veicas darbā un vai es lasot ko interesantu... - Brūka ari atcerējās, kā pirms Ziemassvētkiem - neilgi pirms manuskripta pienākšanas, viņa bieži satikās ar mātes labāko draudzeni. Tās bija vairākas šķietami nejaušas pusdienas, kuras Brūka izskaidroja ar Beverlijas centieniem papūlēties, lai viņa nepaliktu viena pēc mātes nāves, taču tagad viņa saprata, ka tā patiesībā bija laba iespēja ierasties pie viņas darbā. Brūka aizdomājās... Vai viņas ar Beverliju nebija devušās pusdienās dienu pirms tam, kad viņa atrada uz sava rakstāmgalda noslēpumaino manuskriptu? Viņas prāts drudžaini darbojās. Jā, patiešām, tajā pašā rītā viņa bija piedalījusies grāmatas vāka apspriešanā un, iznākot no apspriežu telpas, ieraudzījusi Beverliju sēžam savā kabinetā, kur sekretāre viņai bija ļāvusi pagaidīt, līdz sapulce beigsies.

"Piedod, ka atnācu tā paagrāk," Beverlija bija sacījusi, "taču man vajadzēja atpūsties no visiem tiem cilvēku pūļiem, kas skraida pa veikaliem, meklējot Ziemassvētku dāvanas."

Tobrīd Brūka nebija tam pievērsusi nekādu uzmanību. Kāpēc lai viņa to darītu?

- Nabaga sievietei bija vajadzīgi trīs mēģinājumi, kamēr viņai tas izdevās, - Sama smaidot noteica, apstiprinādama Brūkas aizdomas. - Acīmredzot viņa izmantoja visādus aizbildinājumus, lai iekļūtu tavā kabinetā un varētu atstāt tur manuskriptu, un...

- Tātad Beverlija visu laiku zināja, ko mamma izdarījusi? -Brūka iesaucās, kad viņai prātā iešāvās biedējoša doma. - Manas mātes labākā draudzene visu manu mūžu bija zinājusi, ka man kaut kur ir ģimene un tēvs, bet es pati to nezināju?

- Nē, nē, nē, - Sama steidzās izkliedēt šo visai nepatīkamo pieņēmumu. - Viņa neko nezināja līdz pat pēdējam laikam - kā jau teicu, pat Iva pilnībā saprata, ko ir izdarījusi, tikai pirms kāda gada vai diviem. Taču, kad mēs nonācām līdz šķērslim manuskriptu kaudzes veidolā, īva saprata, ka viņai nav citas izvēles kā vien lūgt kādam palīdzību. Un, lai to izdarītu, viņa riskēja atklāt šim cilvēkam savu noslēpumu. Padomā, cik riskanti tas viņai bija, Bruka. Šī Beverlija acīmredzot bijusi ļoti īpaša draudzene.

Bruka nespēja noticēt šīs sazvērestības mērogiem. Viņa bija gatava nožņaugt Beverliju, nākamreiz satiekot! Taču, no otras puses, vai tas tiešām bija vajadzīgs? Kā jau Sama norādīja, viņa bija izrādījusies ļoti laba mātes draudzene un sirsnīgi atbalstījusi Brūku pēc Linnas nāves. Un katrā ziņā Beverlija bija gatava atbalstīt Brūku vēl vairāk, kad viņa būs uzzinājusi patiesību. Tad ko viņa varēja pārmest mātes draudzenei? Vai tiešām to, ka viņa turpināja atbalstīt Linnu, neskatoties uz mātes izdarīto?

- Tātad manuskripts nemaz nenāca no kāda izdevniecības darbinieka, - Brūka noteica, pārsteigumā nogrozīdama galvu. - To tur nolika Beverlija.

-Jā, mūsu uzdevumā. Taču, godīgi sakot, tikai tad, kad Iva nomira un Beverlija piekrita palīdzēt, un viss bija sagatavots manuskripta nosūtīšanai tev, mēs sākām apsvērt, kas notiks, kad tu to izlasīsi. Mēs visi sēdējām kā uz adatām, prātojot, vai viņai izdosies to nogādāt tev personiski vai arī to paņems kāds cits, jo šajā gadījumā viss mūsu darbs būtu aizlaists vējā. Tāpēc, saņemot no Beverlijas elektroniskā pasta vēstuli ar apstiprinājumu, ka tu esi saņēmusi manuskriptu un viņa ir gandrīz pilnīgi droša, ka tu to patiešām lasi... - viņa palūkojās uz Ronanu. - Mēs sapratām, ka drīz nāks atrisinājums. Taču, bez šaubām, tev bija vajadzīgs ilgāks laiks lasīšanai, nekā mēs bijām paredzējuši.

- Zinu, taču darbā gāja traki - man vajadzēja izlasīt jaunas esošo autoru grāmatas, un bija gandrīz neiespējami izbrīvēt laiku, lai palasītu ko citu.

- Es sapratu, ka tas ir iespējams, - Sama pasmaidīja, - taču Ronans aiz nepacietības bija gatavs zaudēt vai prātu, nesaprazdams, kāpēc Beverlija neziņo neko jaunu un kāpēc tu neesi mēģinājusi sazināties. Man šķiet, viņš bija gaidījis, ka tu to izlasīsi nedēļas laikā. Lai arī precējies ar rakstnieci, viņš acīmredzot neko nezina par izdevniecības rutīnu, - viņa paķircinājās, un Ronans mazliet samulsa. - Taču tad, laikam ritot, es arī sāku raizēties, ka neesmu visu aprakstījusi pietiekoši skaidri, varbūt tu neesi tikusi līdz galam vai varbūt neesi ievērojusi sakritības un izpratusi, ko tās nozīmē... vai arī romāns sācis tevi garlaikot un tu esi to atstājusi pusratā.

- Nu, es būtu sapratusi ātrāk, ja jūs laicīgi norādītu, ka darbība norisinās astoņdesmitajos gados! - Brūka pārmeta, tagad jau juzdamās krietni brīvāka viņu sabiedrībā. - Manā uztverē tas bija mūsdienu stāsts par mūsdienu Īriju, lai gan, apdomājot to tagad, es pabrīnījos, kāpēc neviens neizmanto mobilos telefonus.

Sama pietvīka.

- Nu, es centos saglabāt laiku un fonu pēc iespējas autentiskāku. Laikam jau ieraduma spēks.

- Redzi, es jau tev teicu - tu mūždien visu uztver kā rakstniece! - Ronans pavilka viņu uz zoba, pamirkšķinādams Brūkai, kura neviļus pasmaidīja, redzot, cik nepiespiesti vīrs un sieva izturas viens otra sabiedrībā. Tas likās mīļi, un, ņemot vērā visu, ko viņi bija pārdzīvojuši, Brūka priecājās, ka abi ir atraduši mierinājumu viens pie otra.

- Bet, kad tu to bijis pabeigusi, mēs pilnīgi noteikti negaidījām, ka tu taisnā ceļā sēdīsies lidmašīnā un trauksies šurp, - Sama turpināja. - Nezinu, man šķiet, mēs visi, Beverliju ieskaitot, gaidījām, ka tu padalīsies ar viņu savos atklājumos, un tad viņa tev palīdzētu aprast ar jaunajām ziņām, pirms tu vispār iedomātos sazināties ar mums.

- Tāpēc jau Annai vairāk nekā visiem citiem patika doma par to, ka Austrālijā mums ir kāds palīgs, kurš ne tikai noliek pa ķērienam manuskriptu, bet arī palīdz tev tikt galā ar sekām, - Ro-nans noteica. - Taču izskatās, ka tu piederi pie cilvēkiem, kuri vispirms dara un tad domā, un es zinu, no kā tu esi to mantojusi.

Bruka atkal viegli sarāvās, dzirdēdama pieminam Annu un īpašības, kuras viņa varētu būt mantojusi no vecākiem, taču tajā pašā laikā tas viņai lika iedomāties vēl kaut ko.

- Sama, romānā es jutu, ka jūs padarāt Annu par vismazāk simpātisko tēlu. Kāpēc tā? Man šķiet, ka īvai vajadzēja būt tai, ar kuru man gribētos identificēties vismazāk - ņemot vērā apstākļus un patiesību, kuru gribējāt man atklāt.

Samai sejā parādījās savāda izteiksme.

- Anna pati tā vēlējās, - viņa klusi atbildēja.

45

Bija tik daudz domu un jūtu, varbūt tieši tādēļ tonakt Samas viesu guļamistabā Brūka gulēja kā zīdainis. Viņi visi trīs bija palikuši nomodā un sarunājušies līdz vēlai naktij, un, jo vairāk Brūka uzzināja par to, kā ir nobriedis lēmums atklāt viņai patiesību, jo mazāk nepatīkamu izjūtu palika pāri. Skaidrs, ka spēcīgās dusmas, ko viņa bija jutusi uzreiz pēc manuskripta izlasīšanas un ierašanās pie Samas namdurvīm, bija pilnībā izzudušas - jo īpaši atklājot, ka viņu nodoms nepavisam nebija sāpināt Brūku tādā mērā, lai liktu viņai šādi izrīkoties. Brūka iedomājās, ka viņai vajadzēja apsvērt iespēju par patiesības atklāšanu Beverlijai vai vismaz Viļam, taču viņa bija jutusies tik ļoti pārņemta, ka neļāva sev apdomāties. Ronanam bija taisnība - viņa vispirms rīkojās un tad domāja, Linna allaž bija viņu par to ķircinājusi.

Linna...

Vēl aizvien bija grūti aptvert mātes izdarīto. Lai ari Brūkas mīlestība pret Linnu nebija mainījusies, nebija šaubu, ka patiesība sāk mest milzu ēnu pār Brūkas atmiņām par viņu un viņu kopīgo dzīvi. Lai nu viens padomā, ka viņas māte bija ieradusies Austrālijā ar mazu bērnu un tad izveidojusi viņām pilnīgi jaunu dzīvi pati saviem spēkiem un tūkstošiem jūdžu attālumā no draugiem un ģimenes! Domājot par to tagad, Brūka atcerējās, ka Linna vairs nekad nebija izbraukusi ārpus Austrālijas, neskatoties uz meitas atkārtotajiem mēģinājumiem viņu pierunāt to darīt.

"Kāpēc lai es to darītu, ja man tepat ir viss nepieciešamais?" Linna bija apgalvojusi, un beigu beigās Brūka atteicās no saviem pierunāšanas mēģinājumiem, ne uz mirkli nenojaušot, ka aiz mātes nevēlēšanās ceļot varētu slēpties kāds aizdomīgāks cēlonis. Cik ironiski, ja padomā, ka viņai visu laiku bija piederējušas divas pases... lai gan jādomā, ka tām galu galā bija beidzies termiņš.

Brūka vēl aizvien nevarēja īsti pateikt, ko viņa par notikušo domā, un droši vien vajadzēja paiet laikam, lai viņa to spētu izdarīt. Tomēr nebija noliedzams, ka galarezultātā viņas māte bija paveikusi ļoti labu darbu, nodrošinot, lai Brūka nepaliktu viena pati pēc viņas nāves, tāpēc varbūt vajadzēja novērtēt vismaz to.

Nākamajā rītā Brūka pamodās agri, juzdamās spirgta un daudz enerģiskāka nekā pēdējo dienu laikā. Izkāpusi no gultas, viņa ietinās Samas dotajā rītakleitā un izgāja uz terases no savas istabas.

Māja bija celta tā, ka katrai istabai tālākajā spārnā bija divviru durvis, kas veda uz koka terasi, kura apjoza māju visā tās garumā un no kuras pavērās apbrīnojams skats uz Kilinijas līci. Šajā skaidrajā un dzidrajā rītā skats bija fantastisks, un, vērojot saules starus rotaļājamies un atmirdzam ūdenī, Brūkai gandrīz vai nācās sev atgādināt, ka viņa vairs neatrodas Austrālijā, bet gan savā dzimtajā zemē.

- Vai labi gulēji? - izdzirdējusi balsi, viņa palūkojās pa kreisi un ieraudzīja, ka arī Ronans iznācis uz terases, izbaudot skatu un, pēc smaržas spriežot, arī brokastis, kas sastāvēja no svaigi vārītas kafijas un grauzdiņa.

Viņa pamāja un lēnām tuvojās galdiņam.

- Jā - gluži pārsteidzoši, - Bruka sacīja, apjauzdama, ka atšķirībā no iepriekšējā vakara, kad viņš pirmoreiz ienāca istabā, viņa vairs nejutās nervoza Ronana sabiedrībā. Viņš likās ļoti mierīgs un nepiespiests, un iepriekšējā vakarā ne reizi nebija centies Brūku apskaut vai samulsināt ar pārspīlētu noņemšanos ap viņu - lai arī droši vien viņš visu laiku bija to vēlējies.

Un, lai arī viņi pirmoreiz bija satikušies pirms nepilnām divpadsmit stundām, Brūkai likās, ka viņi ir pazīstami jau ļoti ilgu laiku. Savā ziņā tā arī bija, viņa klusībā nosprieda.

- Priecājos dzirdēt, - Ronans noteica, ieliedams Brūkai tasē kafiju. - Ko tu gribēsi ēst? Es ēdīšu tikai grauzdiņu, bet varu tev salūkot maizītes vai radziņus, ja vēlies. - Viņš sarauca degunu.

- Man pašam nemaz negaršo tie smalkie ēdieni, kurus izvēlas Sama, bet, ja tu vēlies, tie ir dabūjami.

- Nē, grauzdiņš būs pašā laikā, - Brūka noteica, paņemdama svaigu šķēli un uzlikdama to uz šķīvja. - Es arī īpaši neaizraujos ar smalku ēšanu.

Ronans pasmaidīja un pasniedza viņai pienu.

- Nu, tātad mums ir vismaz kaut kas kopīgs! - Tad, acīmredzot aptvēris, ka varbūt ir bijis netaktisks, viņš pietvīka. - Ak, piedod - es negribēju likt tev justies neērti...

- Tas nekas, - Brūka noteica, atbildēdama uz viņa smaidu.

- Un tev taisnība, mums tiešām ir kaut kas kopīgs. - Viņa iedzēra malku kafijas, cenzdamās pārvarēt dīvaino sajūtu, kāda radās, sēžot te un brokastojot ar savu tēvu - Brūka nemūžam nebija varējusi iedomāties, ka reiz kas tāds notiks. Un viņa atklāja, ka tas ir patīkami.

Viņi draudzīgi nopļāpāja vairākas minūtes. Ronans apjautājās par Brūkas labsajūtu un to, vai gulta bija pietiekoši ērta.

- Viss bija labi, patiešām. Turklāt vakar vakarā es biju tā nogurusi, ka droši vien spētu aizmigt pat uz akmens.

Ronans viņu iesānis uzlūkoja.

- Tavs akcents ir satriecošs! Lai ari es negaidīju, ka tu runāsi gluži kā dubliniete, es tik un tā jutos pārsteigts, to izdzirdot.

- Man nemaz nelikās, ka man piemīt tik liels akcents! - Brūka pasmaidīja par šādu iedomu.

- Nu, tev piemīt gan, draudziņ, - Ronans atbildēja, tēlodams austrāliešu akcentu. - Tad jūs tur tiešām visu laiku staigājat apkārt, saukdami: "Kā"?

- Tāpat kā jūs visu laiku staigājat apkārt, saukdami: "Labrītiņ no rītiņ"! - viņa cirta pretī.

- Pareizi vien ir, - Ronans noteica pamirkšķinādams, un, kad viņi kopīgi pasmējās, it kā būtu to darījuši visu mūžu, Brūka sajuta, kā viņu sāk apņemt brīnišķīgs siltums, un viņai atkal nācās sev atgādināt: Tas ir mans tws.

Kādu brīdi viņi abi turpināja ēst brokastis nepiespiestā klusumā, līdz beigu beigās Ronans atkal ierunājās.

- Esmu pārliecināts, ka tev ir grūti to visu aptvert.

Brūka dziļi nopūtās.

- Tā ir, un, godīgi sakot, es vēl aizvien nezinu, ko lai domāju. Man šķiet pilnīgi nereāli, ka māte varējusi izdarīt ko tādu... Un vai zini, šorīt pamostoties, es iedomājos vēl kaut ko...

-Jā?

- Mana dzimšanas apliecība... mana Īrijas dzimšanas apliecība, kurā kā vecāki norādīti īvlina un Viljams... tā nevar būt īsta. Tai jābūt savā ziņā...

- Viltotai?

-Jā. Kā gan viņai varēja izdoties dabūt to gatavu?

- Viņa bija ar mieru gāzt kalnus, lai tikai tevi pasargātu un paturētu, - Ronans noteica. - Viņa uzskatīja, ka rīkojusies pareizi.

- Kā tu vari viņu aizstāvēt? - Brūkas acis iepletās. - Pēc visa, ko jūs toreiz pārdzīvojāt, tu un... Anna. - Nez kāda iemesla dēļ Brūkai vēl aizvien bija grūti izrunāt šīs sievietes vārdu. Varbūt tāpēc, ka viņa joprojām likās kā iztēles auglis (visdrīzāk - Samas iztēles auglis), tēls nesen lasītā grāmatā, un bija grūti aptvert, ka Anna ne tikai ir reāla persona, bet arī viņas īstā māte.

Taču vai sākumā viņa nebija to pašu domājusi arī par Rona-nu? Tagad Brūka ēda brokastis kopā ar viņu un pļāpāja gluži kā ar senu draugu.

- Es neaizstāvu viņu kā tādu, - Ronans sacīja. - Tici man, daudzas reizes dažu pēdējo gadu laikā man gribējās apgriezt tai sasodītajai sievietei kaklu! - Viņš iesmējās, taču, neskatoties uz šķietamo familiaritāti, Brūka zināja, ka viņa vārdos slēpjas daudz patiesības. - Tomēr nav šaubu, ka viņa nebija īsti adekvāta, kad tas notika, un varbūt tā tikpat liela bija mūsu vaina, ka mēs to nesaskatījām. - Viņš paraustīja plecus. - Bet kāda vairs tagad jēga no dusmošanās? Nabaga sieviete jau ir mirusi, un pašās beigās viņa visu izdarīja pareizi, vai ne? Viņa pateica mums, kur tu atrodies, un palīdzēja dabūt tevi šurp.

Brūka nezināja, ko lai saka. Viņa neticēja, ka pēc notikušā Ronans spētu jebkad piedot īvai. Tas bija neiedomājami. Samai bija taisnība: viņš patiešām bija īpašs, un šajā brīdī Brūka sajuta ārkārtīgu lepnumu, ka tieši Ronans, nevis Līams, ir izrādījies viņas tēvs.

- Tātad tu viņai esi piedevis, bet kā tad... kā tad..?

- Anna? - Izskatījās, ka Ronans sajūt viņas nedrošību. - Godīgi sakot, tā bija viņa, kas mani pārliecināja piedot īvai - beigu beigās. Kā jau teicu, man tik daudzas reizes gribējās viņu dabūt rokā... - Viņš papurināja galvu. - Taču tolaik Annas nostāja bija tāda, ka mēs visi esam nospēlējuši savu lomu. Varbūt, ja viņa būtu jutusies laimīgāka un atklātāk runājusi par savu grūtniecību, Iva nebūtu izdarījusi savu kļūdaino pieņēmumu, ieraugot rotaļu lācīti. Kā vecākiem mums varbūt vajadzēja saprast, kādu risku uzņemamies, atstājot tevi vienu pašu kopā ar sērojošu māti. Varbūt tad, ja Sama nebūtu tik ļoti pārliecināta, ka ar manām un Annas attiecībām kaut kas nav kārtībā... - Viņš paraustīja plecus. - Pēc Annas domām, neviens no mums nebija pilnīgi bez vainas. Un, kad mēs beigu beigās uzzinājām, ka Iva ir izmantojusi Annas pasi, tad viņa, nabadzīte, sajutās divkārt vainīga, ka pat nebija to iedomājusies. Tas gandrīz salauza viņas sirdi, iztēlojoties, ka tad, ja viņa būtu to atklājusi ātrāk... - Viņš papurināja galvu. - Lai vai kā, kad mēs beidzot uzzinājām, kur tu atrodies... man likās, ka nekas nespēs mani atturēt no došanās taisnā ceļā turp, lai vestu tevi mājās. Anna bija tā, kura pārliecināja mūs to nedarīt - kā jau Sama teica, viņa bija vienīgā, kura bija iedomājusies, cik sāpīgi tas varētu būt tev un īvai. Šajā brīdī mēs jau zinājām, ka Iva ir slima, tāpēc doma par to, ka es varētu doties uz Austrāliju un izgāzt jūsu mājas ārdurvis, nebija tā labākā, un šāda rīcība sagādātu jums abām vienīgi ciešanas. Anna bija vienīgā, kura to saprata. Man šķiet, pat Sama domāja tāpat kā es - viņai tik ļoti gribējās sameklēt tevi un īvu, ka mēs neaizdomājāmies ne par ko citu, proti, kas notiks, kad mēs būsim to izdarījuši. Tāpēc man šķiet, ka galu galā viņa mums izdarīja pakalpojumu un varbūt ir kaut ko pelnījusi tikai tāpēc vien.

Brūka ieskatījās viņam acīs, saprazdama, ko viņš vēlas teikt.

- Tu gribi, lai es satiktos ar viņu, vai ne? - viņa apjautājās, juzdamās vairāk satraukta par šo domu, nekā bija gaidījusi. Dažu pēdējo dienu laikā viņa bija tik daudz pārdzīvojusi... Brūka nedomāja, ka varētu būt tam gatava tagad - vai vispār kādreiz.

Ronans atbildēja uz viņas skatienu.

- Mīļā, tas viņai nozīmēs visu, - viņš vienkārši atteica.

Tajā pašā rītā Sama lika atskanēt telefona zvanam, ko Anna bija gaidījusi divdesmit piecus gadus.

Bruka nezināja, kāda bijusi otras sievietes atbilde, taču, spriežot pēc Samas asarainās reakcijas šajā pusē, viņa to gandrīz vai spēja uzminēt. Tāpēc daudz vēlāk šajā pašā pēcpusdienā, kad iezvanījās Samas un Ronana durvju zvans, vēstot par viņas ierašanos, Brūka bija sagatavojusies uz tikšanos, kas neapšaubāmi izrādītos emocionāla no Annas puses, bet grūti izturama no viņējās.

Viņa nezināja, kāpēc, taču bija izrādījies daudz vieglāk pieņemt domu, ka Ronans ir viņas tēvs - ar viņu bija viegli sarunāties un nevajadzēja neko pierādīt -, taču Brūka nepavisam nepriecājās par iespēju satikties ar Annu. Pēc viņas domām, Linna vēl aizvien bija viņas māte un labākā draudzene. Brūka zināja, ka būtu muļķīgi cerēt uz ko labāku. Šī sieviete turpretī bija pilnīga svešiniece.

Viņa pilnīgi neko nezināja par Brūku, par viņas sliktajiem paradumiem, par to, kas viņai patīk un nepatīk. Viņas nebija tuvumā, kad Brūka bija mācījusies staigāt, braukt ar divriteni, sērfot vai braukt ar mašīnu. Viņas nebija tuvumā, kad Brūka bija salauzusi kāju piecpadsmit gadu vecumā un kādu laiku pēc tam pazaudējusi sirdi kāda puiša dēļ. Viņa nebija pieredzējusi neko no tā visa.

Tāpēc tam, kad slaida pusmūža sieviete ar pievilcīgu seju un bažīgu smaidu ienāca virtuvē Samai pa pēdām, Brūka negaidīja, ka viņa sajutīs ko citu, izņemot vienaldzību, kā arī krietnu neveiklības devu, ka viņām vispār tas ir jādara.

Taču viens vienīgs skatiens uz sievietes prieka pilno, taču tajā pašā laikā izbiedēto seju visu mainīja.

- Piedod man, - Anna nočukstēja. - Man nevajadzēja tevi atstāt.

Fonā Brūka tik tikko pamanīja, kā Sama un Ronans klusītēm iziet no istabas.

Kad viņas skatiens beidzot sastapās ar Annas izbiedētajām un asaru pilnajām acīm, Brūka beidzot saprata, cik ļoti kļūdījusies viņas māte un cik lielu kaitējumu Linna... īva bija nodarījusi, nolaupot viņu pirms visiem šiem gadiem.

Šī seja piederēja sievietei, kura bija izbaudījusi visas pasaules sāpes, kuras dzīve bija apgriezusies ar kājām gaisā gandrīz neiedomājamā veidā. Un tomēr te nu viņa bija, acīmredzami satraukusies par to, ko Brūka varētu par viņu domāt, acīmredzami noraizējusies, kā jutīsies viņa. Anna nebija ieradusies, lai pieprasītu sev to, kas piederēja viņai pēc tiesas un taisnības, un sasietu pārtrūkušo pavedienu: viņa bija ieradusies, lai lūgtu piedošanu.

Brūka mīlēja Linnu, un varbūt toreiz māte bija domājusi, ka viņai ir taisnība, taču nevarēja noliegt, ka viņa bija rīkojusies nežēlīgi un egoistiski. Šī sieviete nebija to pelnījusi - neviens nebūtu to pelnījis. Anna nebija atradusies Brūkai līdzās dzīvei nozīmīgos brīžos, bet tā nebija viņas vaina, un, uzlūkojot viņu tagad, Brūka saprata, ka tas viņu ir gandrīz nogalinājis.

Un, kamēr viņas ar Annu stāvēja Samas dzīvojamajā istabā, bez vārdiem nolūkodamās viena otrā mūžības garumā, Brūka apņēmās darīt visu iespējamo, lai mēģinātu viņai to atlīdzināt.

- Tā nebija tava vaina, - tie bija pirmie vārdi, kurus Brūka nočukstēja savai īstajai mātei, un viņa zināja, ka Anna ir tos gaidījusi lielāko daļu savas dzīves.

Epilogs

"Nav šaubu, ka šī grāmata vai nu nostiprinās, vai izveidos tavu karjeru. Publicē to, un tu kļūsi slavens kā redaktors ar pietiekoši lieliem pautiem, lai atbalstītu šo žanrus jaucošo, riskanto un aizraujošo stāstu, kas piesaistīs lasošās publikas uzmanību tā, kā vēl nekas no agrāk publicētā!"

Bruka iepleta acis.

- Nu vai zini ko, draudziņ, man vispār nav pautu, taču tu pilnīgi noteikti esi piesaistījis manu uzmanību, - viņa nomurmināja, lasot tālāk ārkārtīgi aizrautīgo romāna pavadvēstuli. - Tagad paskatīsimies, vai tu spēsi to noturēt.

Viņa pāršķīra lapu, lai sameklētu īsu atstāstu šim žanrus jaucošajam, riskantajam un aizraujošajam stāstam ar nosaukumu "Apokalipses mīkla".

Pareizi.

Brūka apspieda smaidu, iekārtojās ērtāk krēslā un sāka lasīt.

"Manhetena Ņujorkā. Pīkst. 1.45 naktī.

Vecs vīrs ir nokritis uz grīdas beigts centrālajā stacijā: viņa acis ir plaši atvērtas, ķermenis saliecies neveiklā leņķī, rokas un kājas izstieptas šķietami nejaušā pozā. Taču, ieskatoties ciešāk, Ņujorkas policija saprot, ka tas, kas no pirmā acu uzmetiena atgādinājis nejaušu līķi, patiesībā ir rūpīgi izveidota zīme. Mirušais vīrs norāda augšup uz centrālās stacijas pasaulslaveno griestu astronomiskajiem simboliem. Bet ko gan šie simboli nozīmē, un galvenais, ko mirušais mēģinājis pateikt? Tikai viens cilvēks, kosmo-logs Ričards Langfords spēj izprast simbolus un to nozīmi, un, to darot, atklāj sazvērestību, kas..."

Bruka aizkaitināti izbolīja acis. Simboli, kodi un sasodītas sazvērestības - atkal jau! Vai viņai nekad vairs neizdosies ieraudzīt kaut ko svaigu un jaunu, kādu domu, kuru rakstītājs būtu papūlējies apsvērt, nevis tikai apviļāt vienus un tos pašus izejmateriālus no agrākajiem bestselleriem?

Tad viņa pasmaidīja, iedomādamās, kā pirms dažiem nieka mēnešiem bija iedomājusies, ka ir atradusi tieši to, lai gan gadījumā ar "Uzzināt pēdējai" runa bija par patiesu sazvērestību.

Pēc sava nesenā spontānā brauciena uz Īriju viņa bija pavadījusi veselu nedēļu Samas mājā, labāk iepazīdama viņu, Ronanu un Annu, un tagad, nepilnus divus mēnešus pēc atgriešanās mājās jau domāja par nākamo braucienu.

Lai arī bija ārkārtīgi dīvaini un pilnīgi nereāli pierast pie domas, ka viņai ir ne tikai ģimene, bet arī divi īsti vecāki otrā pasaules malā, Brūka tikai nupat bija sākusi īsti aptvert, ko viņas māte izdarījusi.

Pavadot laiku ar Annu un Ronanu, viņa bija sākusi izprast Linnas rīcības sekas.

Tomēr, neskatoties uz šo rīcību toreiz, kad viņai bija astoņas nedēļas, Brūka konstatēja, ka īsti nespēj to attaisnot, tomēr nejūt nosodījumu pret māti par izdarīto.

Kā lai viņa to varētu, ja viņas abas kopā bija nodzīvojušas tik lielisku dzīvi? Un tajā pašā laikā - lai arī sāpes viņai bija aptumšojušas prātu, Linna bija uzskatījusi, ka rīkojas pareizi, atņemdama viņu Annai un mēģinādama atgūt daļu no savas zudušās ģimenes.

Bija vēl dīvaināk iedomāties, ka viņas ar Linnu vispār nebija saistījusi nekāda radniecība, kaut daudzu gadu gaitā Brūka bija dzirdējusi piezīmes par līdzību ar māti.

Tagad Brūka zināja, ka viņa izskatās ļoti līdzīga Ronanam, kas, ņemot vērā apstākļus, bija visai ironiski. Un, lai arī viņa bērnībā bija ilgojusies pēc tēva, viņai nācās atzīt arī Annas un Ronana priekšā, ka patiesībā viņai nekā nebija trūcis. Māte bija darījusi visu iespējamo meitas labā un bija kļuvusi par māti un tēvu reizē. Kā gan Brūka būtu varējusi viņu tādēļ ienīst?

Pēc pirmās tikšanās Samas mājā Anna un Brūka bija pavadījušas ilgas stundas, sarunādamās un palēnām iepazīdamas viena otru vai Annas gadījumā - uzzinot vēl nezināmos jaunumus par Brūkas dzīvi.

Un, lai arī viņa zināja, ka Anna nav nodomājusi nostāties Lin-nas vietā, Brūka saprata, ka viņas īstajai mātei ir svarīgi, lai viņas kļūtu ja ne par māti un meitu, tad vismaz par draudzenēm. Viņa bija tik ilgi vainojusi sevi Brūkas pazušanā, ka tas bija gandrīz neizturami. Tas arī bija galvenais iemesls, kāpēc viņa bija uzstājusi, lai Sama neiztēlo viņu labākā gaismā savā grāmatā tikai tāpēc, ka viņa bija Brūkas īstā māte.

- Es nevēlējos, lai tu kļūtu neobjektīva vai sāktu mani žēlot, -Anna paskaidroja. - Lielākoties tikai manas vainas dēļ īva izdarīja secinājumu, ka tu varētu būt Līama meita. Ja es nebūtu tik dīvaini izturējusies pret grūtniecību vai būtu atklātāk dalījusies savās patiesajās izjūtās par to, tas varēja nenotikt.

- Tu neko nebūtu varējusi izdarīt. Viņa nebija pie skaidras saprašanas - tagad mēs to zinām, - Brūka atbildēja, cerēdama Annu mierināt.

Viņai nācās apbrīnot mierīgo, cieņpilno un cēlo izturēšanos, ar kādu Anna bija samierinājusies ar savu zaudējumu, jo, lai arī

Brukai pašai vēl nebija bērnu un viņa nespēja pilnībā izprast, ko nozīmētu zaudēt savu atvasi, meitene spēja iztēloties, cik ļoti Anna bija ilgojusies pēc viņas atgriešanās. Un arī tas daudz liecināja par viņas raksturu - Anna tagad neko negaidīja no Brū-kas.

- Nevēlos, lai tu justos tā, ir kā tev būtu pienākums ar mums sazināties vai veltīt man vairāk no sava laika. Pēc visiem šiem gadiem mana vienīgā vēlēšanās bija atkal tevi ieraudzīt un pārliecināties, ka esi drošībā un jūties laimīga. Tas arī viss.

Tomēr Brūka juta, ka vēlas uzturēt attiecības ar viņu un savā ziņā gandarīt Annu ar to, ka Linna patiešām bija labi pastrādājusi, izaudzinot viņu. Un viņa pilnīgi noteikti vēlējās uzturēt attiecības ar Ronanu, kurš jau tagad bija atstājis uz Brūku milzīgu iespaidu, jo viņa nepiespiestā izturēšanās un patīkamās rakstura īpašības padarīja šo cilvēku bezgala mīļu. Tā kā viņa bija visu mūžu ilgojusies pēc tēva, tik laipnam un mīlošam vīrietim bija viegli aizpildīt šo tukšo vietu viņas sirdī.

Un, protams, vēl bija arī Sama, kura vienīgā zināja, kāda patiesībā bijusi Brūkas māte - viņa to bija pazinusi visu savu mūžu. Dīvainā kārtā Brūka vēl aizvien uzskatīja Samu par savu tanti, kaut gan viņu starpā nevaldīja asinsradniecība, un laimīgā kārtā izskatījās, ka Sama domā tāpat.

- Paldies tev, - Brūka viņai sacīja pirms došanās uz lidostu, pavadījusi veselu nedēļu Samas mājās viņas maigajā gādībā. Anna, acīmredzami baidīdamās pārlieku uzmākties Brūkai ar savu klātbūtni, bija izvēlējusies apmesties netālajā viesu namā. - Paldies, ka tu visu uzrakstīji. Es zinu, ka tas tev nevarēja būt viegli -mēģināt visu parādīt pareizi un panākt, lai es saprastu. - Tad viņa savilka seju nožēlas pilnā grimasē. - Un man ļoti žēl, ka tā rezultātā cieta tava otrā grāmata.

Sama pasmaidīja.

- Nav par ko, - viņa noteica, eksaltēti apskaudama Brūku. -Un neraizējies par mani - šajā sfērā sliktas atsauksmes piederas pie lietas, un tu to labi zini.

- Atbrauc pie mums vēlreiz labi drīz, sarunāts? - Ronans noteica aizdomīgi drebošā balsī, kamēr Brūka viņu apskāva un apsolīja, ka noteikti atgriezīsies.

- Un mēģini nepazust, pavēstīt mums, kā tev klājas - ja vien varēsi, - Anna ierunājās, un Brūka labi saprata, ka viņas uzspēlēti nevērīgais tonis cenšas noslēpt vēlmi ieņemt jelkādu vietu viņas dzīvē, lai arī nelielu.

Brūka kārtējo reizi sajuta milzīgu cieņu pret viņu par šo attieksmi un apņēmās informēt Annu un pārējos par visu svarīgāko, kas notiek viņas dzīvē. Un atkarībā no tā, kā viss risināsies, varbūt kādreiz nākotnē viņi varēs atbraukt un apciemot Brūku, un paši savām acīm apskatīties, kāda ir viņas dzīve Austrālijā.

Drīz vien pēc atgriešanās mājās viņa bija devusies taisnā cejā pie Beverlijas.

- Neticami, ka tu tā ņēmi un aizlikies uz Īriju! - mātes draudzene iesaucās, kad Brūka nostādīja viņu fakta priekšā. - Es biju pilnīgi pārliecināta, ka, uzzinot, kas noticis, tu taisnā ceļā atnāksi pie manis un...

- Varbūt es būtu to izdarījusi, ja zinātu, ka tu tajā visā piedalies! - Brūka aši atcirta, taču tajā pašā laikā nespēja dusmoties uz Beverliju par kaimiņienes izdarīto. Galu galā tā bija Linnas pēdējā vēlēšanās, vai ne?

- Tad kā tev tur gāja? - Beverlija apjautājās, novietodama Brū-kai priekšā kafijas krūzi. - Man šķiet, ka Sama varētu būt patīkama. Man gan nav nācies ar viņu daudz runāt - bija vienkāršāk uzturēt sakarus ar elektroniskā pasta starpniecību, un patiesībā jau tā bija Linna, kuras dēļ es to darīju...

- Viņa ir lieliska, tāpat kā viņi visi, - Brūka neliekuļoti atbildēja. - Godīgi sakot, tas bija viens milzu šoks, un man bija vajadzīgs kāds laiciņš, lai pēc tā atgūtos.

- To es varu iztēloties, mīļā, - Beverlija izskatījās sāpināta. - Es nezināju, kā rīkoties, kad Linna man pastāstīja, kā jūs abas te esat nonākušas. Viss šis notikums likās tik... neprātīgs, gandrīz vai pārāk briesmīgs, lai tam noticētu. Taču tajā pašā laikā nevar noliegt tavas mātes vainu un viņas apņēmību to izlabot.

- Es tikai nevaru saprast, kāpēc viņa pati nevarēja man to izstāstīt. Vai tas nebūtu daudz vienkāršāk? Iesaistīt tik daudzus cilvēkus?

- Tici man, es centos panākt, lai viņa tieši tā arī darītu. Taču, mīļā, viņa pārāk baidījās tevi zaudēt, un vēl vairāk, bija šausmās par tavu reakciju. Nedomāju, ka man kādreiz izdosies aizmirst kaunu viņas sejā, kad Linna man to izstāstīja - nepieciešamība atzīties tādā nodarījumā plēsa viņu vai pušu. Pēc tam es zināju, ka darīšu visu, kas manos spēkos, lai palīdzētu viņai šo situāciju labot.

- Vēl aizvien nespēju noticēt, ka tā biji tu, kas nolika manuskriptu uz mana rakstāmgalda.

- Ak, tas nebija viegli - tici man! Es biju vai izmežģījusi smadzenes, cenšoties izdomāt dažādus attaisnojumus saviem braucieniem uz pilsētu.

- Tas tiešām likās dīvaini, jo īpaši cilvēkam, kurš sakās dodam priekšroku šejienes mieram un klusumam.

- Ak, tu taču mani pazīsti - laikam esmu kļuvusi par vecu pilsētas dzīvei. - Beverlija pasmaidīja. - Tava māte allaž sacīja... -Tad viņa piepeši pietvīka, noklusējot teikuma atlikušo daļu.

- Tas nekas, - Brūka noteica. - Manās acīs viņa vēl aizvien ir mana māte un vienmēr tāda paliks.

Pēc dažām dienām Brūka saņēma drosmi, lai uzticētu visu Viļam, kurš, izdzirdējis par manuskriptu un ar to saistīto stāstu, gluži negaidīti bija pārskaities - Brūkai par lielu nepatiku. Viņi bija devušies piknikā uz klusu vietiņu pludmalē netālu no viņas mājas, kad Brūka pavēstīja viņam patieso sava sasteigtā brauciena uz Īriju iemeslu.

- Kurš gan spētu tā izrīkoties? - Vils sašuta, atstādams Bruku neizpratnē par to, vai viņš runā par Linnu, kura viņu bija nolaupījusi, vai par Samu, kura atklāja viņai visu patiesību.

Ja viņš runāja par Linnu, tad Brukai nāksies nožēlot, ka ir viņam pastāstījusi, turklāt viņa labi zināja - ja Vils nespēj novērtēt, cik ļoti viņa ir mīlējusi savu māti, tad viņš nav tāds cilvēks, par kādu Bruka bija viņu uzskatījusi.

- Es gribu teikt, sagādāt tev tādas sirdssāpes un raizes... tā ir briesmīga rīcība.

Juzdamās atvieglota, ka Vils nenosoda viņas māti, Bruka sāka skaidrot, ka tas bijis Linnas lēmums - pavēstīt viņai patiesību, un ka viņas īstie vecāki līdz šim bija vilcinājušies nodibināt sakarus.

- Viņa gribēja nodrošināt, lai es nepaliktu viena.

- Bet tu taču neesi viena, - Vils sacīja, pievilkdams viņu sev klāt smiltīs, kur viņi abi sēdēja. - Vai tad tev neesmu es? Zinu, ka pēdējā laikā esmu pavadījis ar tevi kopā maz laika, taču es ļoti centos tikt pie tā sasodītā paaugstinājuma darbā. Ja es to nedabūtu, tad viņi nepagarinātu manu vīzu, un tad... nu, tu jau zini, kas notiktu tad.

Brūka to zināja. Viņam nāktos atgriezties Īrijā.

- Vai tu neilgojies pēc savas ģimenes? - viņa apjautājās Viļam. - Divi gadi ir ļoti ilgs laiks, ja tas jāpavada svešumā.

- Skaidrs, ka ilgojos, taču, godīgi sakot, pēc tevis es ilgojos daudz vairāk. Lai vai kā, - viņš piebilda, - tiklīdz mana vīza būs nokārtota, es varēšu viņus atkal apciemot. - Viņš sāniski uzlūkoja Brūku. - Un varbūt tu varētu braukt man līdzi. Paskatīsimies, ko tu domāsi par manējiem.

- Tu gribi teikt, ka es varētu iepazīties ar taviem vecākiem? -Brūka pārjautāja, juzdamās pārsteigta par jauno pavērsienu viņu attiecībās. Agrāk Vils nekad nebija pat ieminējies par ko tādu: patiesībā līdz pat šim brīdim viņai nebija viegli izdabūt no Viļa kādu norādi par to, ka viņš šīs attiecības uztver nopietni.

- Kāpēc ne? - Vils paraustīja plecus, it kā tas nebūtu nekas sevišķs. - Un, ja tu gribēsi, - viņš nevērīgi piebilda, - mēs varētu aizbraukt un apciemot arī tavējos - tavus otrus vecākus, tas ir, ja tu to vēlēsies, - viņš aši atkārtoja.

Brūka pasmaidīja, iedomādamās, ka tā izklausās pēc labas domas.

- Vai tas ir labs? - Brūka aši pacēla galvu, kad balss atsauca viņu atpakaļ tagadnē. Viņas kabineta durvīs bija nostājusies Džū-lija.

-Kas?

- Tas manuskripts, ko tu pašlaik lasi - vai tas ir labs? - viņas priekšniece apjautājās vēlreiz. - Ceru, ka tas būs labāks par visiem tiem mēsliem, kurus esmu saņēmusi pēdējā laikā. Ja tā turpināsies, mums vajadzēs uzskatīt par veiksmi iespēju vispār sastādīt nākamā gada katalogu.

Brūka papurināja galvu.

- Piedod, tas ir kārtējais "Da Vinči koda" atgremojums, turklāt izskatās, ka nav nekāds labais, - viņa piebilda, atlikdama to sānis.

Džūlija izbolīja acis.

- Vai nekā cita te nav? Ak kungs, es patiešām biju iedomājusies, ka nu jau būsim izskatījušas visus, - viņa noteica, ienākdama Brūkas kabinetā un nopētīdama manuskriptu kaudzi uz viņas rakstāmgalda. - Nez vai tur varētu būt kas interesants? Ak jā, un, ja tā labi padomā, es grasos izsvītrot to īru manuskriptu, par kuru tu man ieminējies agrāk, atceries?

Brūka izslējās taisni krēslā.

- "Uzzināt pēdējai"? - viņa apvaicājās drebošā balsī. Kā gan Džūlija tikusi pie šī manuskripta? Brūka bija pārliecināta, ka ir paņēmusi to līdzi uz mājām. Patiesībā uzreiz pēc sava atklājuma viņa atcerējās, ka ir apņēmusies paņemt manuskriptu uz mājām tajā pašā dienā, lai neviens darbā nevarētu to izlasīt un saprast, par ko tas īsti ir...

Taču vai nu viņa nebija aiznesusi to uz mājām, vai arī viņas priekšniece kaut kur bija atradusi manuskripta kopiju, vai varbūt Kārena bija viņai iedevusi savu eksemplāru... pie joda, viņa par to bija pavisam aizmirsusi!

- Godīgi sakot, es nebiju lielā sajūsmā, - Džūlija noteica, saraukdama degunu. - Tas sākās gluži labi, un tēli bija samērā pārliecinoši, bet tās beigas... - viņa izbolīja acis pret griestiem. - Pārāk melodramatiskas!

Brūka mēmi pamāja.

- Es domāju, ka tam būs vajadzīga pārāk liela rediģēšana. Rakstības stils bija amatierisks, un, manuprāt, dialogi mazliet stīvi, - Džūlija turpināja, pat nenojauzdama, ka grāmatu ir sarakstījusi viena no Lielbritānijas bestselleru autorēm. Sama nu gan pārsmiesies! - Tāpēc domāju, ka mums vajadzētu no tā atteikties.

Te nu bija izdevniecības darbs, Brūka sāji nodomāja. Tas, kas vienam dienišķā maize, otram pilnīgi noteikti nozīmēja indi.

- Varbūt tev taisnība, - viņa sacīja savai priekšniecei. - Es tikai... nu, kādu laiku man likās, ka tur kaut kas ir.

- Nūjā, tikai beigās viss izčākstēja, - Džūlija turpināja, pašūpodama galvu. - Tomēr es saprotu, kāpēc tas piesaistīja tavu uzmanību.

Brūka izmisīgi centās nesmaidīt.

Par autori

Melisa Hila kopā ar vīru Kevinu un abu suni Homēru dzīvo Monkstaunā netālu no Dublinas. Visas viņas iepriekšējās grāmatas ir kļuvušas par bestselleriem un tulkotas daudzās pasaules valodās.

Lai iegūtu plašāku informāciju, apmeklējiet viņas mā-jaslapu www.melissahill.info

Melisa Hilla

ZEM CITĀM ZVAIGZNĒM

Redaktore Vita Baumgartena Korektore Anija Brice Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"",

LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Zelta rudens", LV-1038, Rīga, Kandavas ielā 41a.

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Hilla Melisa Zem citām zvaigznēm

Pateicības

1

1. Uzzināt pēdēja i

2

2. Uzzināt pēdējai

3

3. Uzzināt pēdējai

4

5

4. Uzzināt pēdējai

6

5. Uzzināt pēdējai

7

8

6. Uzzināt pcdcjai

9

7. Uzzināt pēdējai

10

8. Uzzināt pcdejai

11

9. Uzzināt pēdējai

12

10. Uzzināt pēdējai

13

11. Uzzināt pcdejai

14

15

12. Uzzināt pēdējai

16

17

14. Uzzināt pēdējai

18

15. Uzzināt pēdējai

19

16. Uzzināt pc dej ai

20

17. Uzzināt pēdējai

21

18. Uzzināt pēdējai

22

23

19. Uzzināt pcdejai

24

20. Uzzināt pēdējai

25

21. Uzzināt pēdējai

26

22. Uzzināt pēdējai

27

23. Uzzināt pccicjai

28

24. Uzzināt pēdējai

29

25. Uzzināt pēdējai

30

26. Uzzināt pcdcjai

31

32

27. Uzzināt pēdējai

33

28. Uzzināt pedējAi

34

29. Uzzināt pēdējai

35

30. Uzzināt pēdējai

36

31. Uzzināt pēdējai

37

32. Uzzināt pēdējai

38

33. Uzzināt pēdējai

39

34. Uzzināt pcdcjai

40

41

42

43

44

45