Frišs Makss

Zilbārdis. Montauka.

Makss Frišs

Zilbārdis. Montauka.

ZILBĀRDIS

— Vai jums, Šādes kungs, šī kaklasaite ir pazīstama?

— To man jau reiz rādīja.

— Kā jūs zināt, tā tika izmantota žņaudzot, ja-domā, ka upuris jau bija noslāpis, bet noziedznieks laikam nebija pārliecināts, ka pietiks ar higiēnisko saiti mutē, tāpēc izmantoja vēl arī šo kaklasaiti.

— Es neesmu noziedznieks.

— Vai jūs manu jautājumu sapratāt?

— Jā.

— Vai tā ir jūsu kaklasaite jeb ne?

— Iespējams ...

— Jā vai nē?

— Es jau teicu, ka viņas dzīvoklī jutos kā savās mājās, iespējams, ka esmu kaklasaiti kādu dienu, kad bijis karsts, noņēmis. Tas varētu būt. Esmu viņas dzīvoklī vienmēr bijis tikai dienā. Es jau teicu. Un tad varbūt esmu tur aizmirsis to savu kaklasaiti, ļoti iespējams. Izejot no mājām, es pastāvīgi nevalkāju kaklasaiti, tāpēc tā varēja palikt viņas dzīvoklī.

— Doktor Šādes kungs .. .

— Tas ir iespējams.

— Tiesas zinātniskā ekspertīze, kas ir mūsu rīcībā, izslēdz jebkuras šaubas, doktor Šādes kungs, — tā ir jūsu kaklasaite.

Attaisnots pierādījumu trūkuma dēļ...

Kā lai dzīvo ar šādu apziņu?

Man ir piecdesmit četri gadi.

— Tātad jūs neatceraties, Šādes kungs, un joprojām nevarat pateikt, kur bijāt tai sestdienas pēcpusdienā, kad Rozalinde C. tika savā dzīvokli, Horna ielā, nožņaugta ar jūsu kaklasaiti.. .

Biljards gan palīdz. Es vairs neraustu kiju, bet grūžu precīzi un piesardzīgi, tā ka bumba tiešām ripo. Ja spēlē katru vakaru, roka ievingrinās, un, ja apdomīgi jātiek galā ar kādu drosmīgu kombināciju, tad izdodas to paveikt aukstasinīgāk, pašpārliecinātāk. Man padodas jau triju četru trāpījumu sērijas. Tikai tad, ja esmu kļūdījies un spēli pārņem partneris, bet es, stāvot līdzās zaļajam galdam un gaidot, līdz partneris kļūdīsies, ieziežu kiju ar zilo krītu, atkal dzirdu prokuroru:

— Tātad tas bija pirmdien, kad, atnākot uz darbu, jūsu toreizējā asistente pateica, ka Rozalinde C. sestdien nogalināta, bet jūs izlikāties, ka neesat neko zinājis ...

— Svētdienās laikraksti neiznāk.

— Un tāpēc jūs neko nezinājāt?

— Tā ir.

— Bet kāpēc tad jūs, doktor Šādes kungs, asistentei tūlīt jautājāt, vai Rozalinde C. nav nožņaugta?

— Tā man iešāvās prātā.

— Kāpēc nožņaugta?

— Staigules lielākoties tiek nožņaugtas.

Biljardu var arī vienatnē spēlēt. Kad esmu kļūdījies un būtu partnera reize spēlēt, bet partnera nav, es spēcīgi, kā pagadās, ieplāju ar plaukstu trīs bumbām, tās pašķīst uz visām pusēm, tā ka nodārd vien, — partnera lomu uzticu gadījumam. Es neblēdos, tam nav nozīmes, atzīstu jebkuru pozīciju, kāda rodas pēc tam, kad bumbas beidzot paliek uz vietas.

— Kāpēc jūs melojat? Nekas no tā, ko jūs sakāt, doktor Sādes kungs, nenodrošina jums alibi. Kāpēc jūs negribat beidzot atzīties?

Kad es zinu, kā manai bumbiņai jāripo, un mērķēju ar kiju, tad mana kreisā, kas negrūž, bet uz kuras balstās kija, ir pilnīgi mierīga.

— Un kāpēc jūs, doktor Šādes kungs, neaizgājāt uz bērēm? Nebija taču nekā īpaša, kas šai laikā būtu varējis jūs aizkavēt. Arī tas nesaskan! Jūs palikāt darbā un izmeklējāt vieglu hepatīta gadījumu, pa to starpu jums bija garāka telefona saruna ar kādu ceļojumu biroju. Vai tas nav savādi, doktor Šādes kungs, — lai gan šai dienā bijāt Cīrihē, jūs neaizgājāt uz bērēm? Lai vai kā, Rozalinde C. kādreiz bija jūsu dzīvesbiedre .. .

Laiku pa laikam, kad man galīgi neveicas, pat vienkāršs trīsstūris nepadodas, es mainu kiju. Varbūt vaina meklējama kijā, tās mēdz būt īsas un garas. Iekams es no jauna noliecos pār zaļo galdu, lai mērķētu, man, protams, jāierīvē jaunā kija ar krītu, rodas brīvs brīdis, un prokurors atkal ir klāt:

— Kas attiecas uz jūsu regulāriem Rozalindes C. apmeklējumiem: tātad jūs zinājāt, kādu amatu viņa piekopa šai dzīvoklī?

— Jā.

— Un tas jūs netraucēja?

— Nē.

— Vai tā ir taisnība, doktor Šādes kungs, ka laulībā ar Rozalindi C. jūs sāpīgi aizskāra kaut vai tas, ja jūsu toreizējā laulātā draudzene ar kādu dejoja? Nemaz nerunājot par to, ja viņa kādreiz nakts vidū nebija mājās, bet pie savas slimās mātes. Jūsu pārmērīgā greizsirdība zināma plašam jūsu draugu lokam. Kā izteicās kāds liecinieks: jūs esot mocījies kā suns.

— Laulībā, iespējams ...

— Vēlāk vairs ne?

— Nē.

— Vai jūs zinājāt, kādi kungi tur mēdza uzkavēties?

— Tas bija viņas amata noslēpums.

— Bet jums tātad bija zināms, ka RozalindeiC. ir savi naksnīgie klienti, un tas jūs, doktor Šādes kungs, nemaz nesatrauca?

— Nē.

— Kā jūs to izskaidrojat?

— Mēs kļuvām draugi.

— Jūs kļuvāt draugi...

— Man nebija iemesla aizdomām.

Ar to nav līdzēts, ka nākošais trāpījums sasniedz mērķi visvienkāršākā veidā, kāds tobrīd uzrodas. Jāapsver triju turpmāko bumbiņu pozīcija. Atsitiens pret abiem bortiem ir riskants; ja tas izdodas, tad nākošais trāpījums ir nodrošināts.

— Jūs tātad, Bikeļa kungs, esat apsūdzēto bieži redzējis. Vai esat kāpņu telpās redzējis arī citus apmeklētājus?

— Es strādāju tikai dienā.

— Vai jūs nekad neesat redzējis kungus, kas priekšpusdienā, kad strādājat, gājuši laukā no mājas, un, ja esat, vai varat kādu no tiem atcerēties, kaut arī vārdus nezināt?

— Es nestrādāju par sargu ...

— Un tomēr — cilvēkam taču ir acis.

— Varu tikai teikt, ka nepievērsu tam uzmanību un Coga kundze, ejot pie pastkastītes, vienmēr ar mani sasveicinājās. Es strādāju par mājas uzraugu arī citos namos, tur arī gadās, ka rītos no mājas iznāk kāds vīrieša cilvēks, kurš vispār te nedzīvo, un vēlāk dāma izliekas, it kā mani neredz, kad līdzās ir vīrs. Es nesaprotu, ko jūs gribat no manis uzzināt?

— Jūs tātad esat apsūdzēto redzējis ...

— Dienā reizēm, jā.

— Vai redzējāt viņu tai sestdienā?

— Nē.

— Bikeļa kungs, jūs nonākat pretrunā ar savu liecību policijā, toreiz jūs teicāt, ka Šādes kungs nav varējis tai sestdienā izmantot liftu un augšā devies pa kāpnēm.

— Mana sieva viņu redzējusi.

— Vai jūs pats viņu neredzējāt?

— Es taču biju pagrabā.

— Tātad jūs nevarat pateikt, vai apsūdzētajam tai sestdienā, kad viņš devās augšā pa kāpnēm, jo lifts nedarbojās, bija rokā puķes, piemēram, lilijas?

— Nē.

— Jūs strādājāt pagraba ...

— Es jau saku, lifts nedarbojās, jo man vajadzēja ieeļļot durvis, tāpēc es atrados pagrabā.

— Kad tas bija, Bikeļa kungs?

— Starp vienpadsmitiem un divpadsmitiem.

— Un vēlāk lifts atkal darbojās?

— Protams.

— Kāds cits jautājums, Bikeļa kungs ...

— Man jau nevajadzēja tikai durvis vien eļļot, vajadzēja arī tīrīt nost smērējumus, kas atkal un atkal uzrodas liftā, bet tam nepieciešams laiks, mūsdienās jau nelieto vairs zīmuli vai krītu.

— Un ko tad?

— Smidzinātāju.

— Saprotu ...

— «Jēzus uzvarēs».

— Vēl pēdējais jautājums, Bikeļa kungs ...

— Nupat jau rimusies to darīt.

— Vai jūs neesat pamanījis, vai apsūdzētajam ir atslēga no Rozalindes C. pastkastītes vai arī viņš kā citādi mēģinājis izdabūt vēstules no viņas pastkastītes?

— Doktors Šādes kungs ir cienījams cilvēks.

Es vairs nespēju barot gulbjus.

Viņu garie kakli...

Kad es metu ūdenī maizes druskas (no manu brokastu baltmaizītes), viņi, kā parasti, līgani piepeld un, pieliekdami savu garo kaklu, bez steigas, apdomīgi savāc maizi. Nezinu, vai pēc desmit izmeklēšanas cietumā pavadītiem mēnešiem tie ir tie paši gulbji, kurus es baroju toreiz ... Viņi no jauna izliec savus baltos kaklus. Viņi mani nepazīst, peld kaut kur prom.

— Vārds prokuroram ...

Gulbji nevar būt liecinieki.

— Es jautāju jums, doktor Šādes kungs, pēdējo reizi, kur jūs bijāt pēc tam, kad ap pusdienas laiku labā noskaņā, kā jūs apgalvojat, aizgājāt no Rozalindes C.?

— Iespējams, ka baroju gulbjus.

— Gulbjus?

— Jā.

— Vai jūs bieži barojat gulbjus?

— Laiku pa laikam.

— Kur?

— Pie ezera.

— Vai tai sestdienā nelija lietus vai nesniga sniegs?

— Gulbjiem tas nekaitē.

Augu dienu, kad uzgaidāmā istabā neviena nav un es netieku aicināts ne uz vienu nelaimes gadījumu, kad es sēžu baltajā virsvalkā, sacēlis kājas uz galda, viss sākas no gala:

— Pirmajā nopratināšanā pie apriņķa prokurora jūs apgalvojāt, ka minētajā sestdienā esot klaiņojis pa apkārtni, un nosaucāt arī kādu vietu — Vaisbergu vai tamlīdzīgi. Tādās reizēs jūs atstājot savu volvo pie grantsbedres, tā jūs teicāt, pēc tam klimstot pa mežu, reizēm lāgā nezinot, kur patlaban atrodoties, uz kuras no daudzajām taciņām ... Diemžēl noskaidrots, ka jūsu zilais volvo, doktor Šādes kungs, tai sestdienā nav vis atradies pie grantsbedres, bet garāžā Kreiča laukumā.

— Es jau atzinu savu maldīšanos ...

— Pēc tam jūs apgalvojāt, ka esot atradies savā darba kabinetā, lai gan sestdienās tas ir slēgts. Esot tur meklējis nodokļu kvītis. Un uzdevāt arī precīzu laiku: starp piecpadsmitiem trīsdesmit un septiņpadsmitiem.

—■ Jā.

— Apmēram šai laikā Rozalinde C. tika savā dzīvoklī nožņaugta. . . Diemžēl jūsu toreizējā asistente, kas tanī sestdienā strādāja, nebija jūs ne redzējusi, ne dzirdējusi. .. Vēlāk jūs no sava apgalvojuma, ka minētajā laikā esat bijis kabinetā, lai paņemtu nodokļu kvītis, atteicāties, jo atcerējāties, ka laikā, kad tikusi nogalināta Rozalinde C., esot skatījies čehu filmu. Filmas notikumu atstāsts liecina par jūsu, doktor Šādes kungs, apbrīnojamo atmiņu, jo noskaidrots, ka šī čehu filma kopš pusotra gada nav vairs demonstrēta ... Tikai jūsu ceturtais apgalvojums, ka esat pa ceļam Feldega ielā pircis tabaku, ir kaut cik apstiprinājies. Kiosks, kur jūs pirkāt tabaku, atrodas netālu no notikuma vietas ...

īstenībā es tagad varētu savu ārsta praksi izbeigt. Reizēm rodas nepieciešamība pēc ārsta palīdzības, kad pacientam nav iespējas izvēlēties un man jādodas naktī pie slimnieka. Pa dienu kabinetā valda klusums; nesen pieņemtā asistente kārto medicīnas žurnālus. Viens otrs no pacientiem, kurus biju gadiem ilgi aprūpējis, iespējams, pa manu iepriekšējā izmeklēšanā pavadīto laiku ir miris un citiem vajadzēja meklēt jaunu ārstu, kas ir saprotams, desmit mēneši ir ilgs laiks. Virsvalks, ko es katru rītu, atnākot uz darbu, apvelku, ir balts kā vienmēr. Kādam pacientam, kurš jau trešo reizi viens pats sēž uzgaidāmā istabā, pamazām zūd uzticība; viņš jūtas atvieglots, kad es viņu beidzot nosūtu pie urologa un pēc tam pārlasu vecos žurnālus, kas nolikti uzgaidāmā istabā. Man tagad tik daudz brīva laika kā vēl nekad. Vēl tai dienā, kad mani apcietināja, uzgaidāmā istaba bija ļaužu pilna, citi pat sēdēja uz palodzes. Ka esmu attaisnots, tas ir zināms, bet zināms arī pārāk daudz par mani pašu. Pat grūti bija dabūt jaunu asistenti. Viņa ir dienvidslā-viete. Viņai jāpieklauvē, pirms ienāk kabinetā; es negribētu, ka asistente redzētu mani sēžam ar kājām uz galda, aiz pakauša sakrampētām rokām. Tie nedaudzie pacienti, kas, tāpat kā agrāk, mani ciena kā ārstu, jādomā, pašreiz ir veseli — un es varētu mierīgi sēdēt mājās. Arī mājās man neviens nezvana. Dažs labs, kas tiesā bija uzstājies kā liecinieks, acīmredzot nebija rēķinājies ar attaisnojošu spriedumu un tagad vairās no manis.

— Vai tā ir tiesa, Pfeifera kungs, ka jūs esot reiz dzirdējis, ka apsūdzētais teicis — viņš varētu šo sievieti nožņaugt?

— Viņš bija stipri piedzēries.

— Bet to jūs tātad dzirdējāt?

Lieciniekam jāizšņauc deguns.

— Kopš kura laika pastāv jūsu draudzība ar Fēliksu Šādi?

— Es nekad neesmu ar viņa Rozalindi gulējist

— Es to nejautāju.

— Varbūt viņš tā domāja ...

— Un tāpēc viņš gribēja Rozalindi nožņaugt?

— Man viņa likās apburoša.

— Vēl kāds jautājums, Pfeifera kungs ...

— Es gribu teikt — apburoša namamāte.

— Kas attiecas uz aizdevumu ...

— Viņš jau piekodināja, lai nekad to nepieminu. Viņš man palīdzēja, un es varēju pabeigt studijas. Kāpēc lai es to noliegtu? Starp citu, tas nebija aizdevums. Kad es toreiz viņam to lūdzu, viņš aizrādīja, ka naudu neaizdodot, parādi draudzību apgrūtinot.

— Cik liela bija summa?

— Laikam divdesmit pieci tūkstoši...

Lieciniekam jānošņauc deguns.

— Nesaprotu, ko no manis grib uzzināt. ..

— Jūs tātad bieži pārgulējāt pie Sādēm?

— Es jau to nenoliedzu.

— Jūs esat dzirdējis, ka apsūdzētais teicis — viņš varētu šo sievieti nožņaugt. Vai arī noliedzat, Pfeifera kungs, ka esat to kopējo paziņu vidū bieži stāstījis?

Kad esmu bijis tualetē un mazgāju rokas, man vēl jo-' projām liekas — tiklīdz tās nosusināšu, tā atgriezīšos tiesas zālē un klausīšos nākošā liecinieka liecību.

— Jūs esat Bikeļa kundze?

— Jā.

— Vārds?

— Izolde.

— Jūsu nodarbošanās?

— Apkopēja.

— Kā lieciniecei jums jāsaka taisnība un tikai taisnība, Bikeļa kundze, par nepatiesu liecību draud cietumsods, smagos gadījumos līdz pieciem gadiem pārmācības namā.

Laikam ir liecinieki, kas gaida, lai es ar mazu vēstulīti pateicos par viņu izteikumiem tiesā.

— Es varu tikai to teikt, ka doktora kungs ir tāds cilvēks, kurš i mušai nedarīs pāri, tas ir viss, ko es varu teikt.

Trīs nedēļas pagājušas no attaisnojošā sprieduma, bet es vēl neesmu nevienu pašu vēstuli uzrakstījis, joprojām sēžu uz krūtīm sakrustotām rokām kā tiesas zālē.

— Jūs esat biežāk bijusi viņas dzīvoklī, Bikeja kundze, uzkopāt, kad madame bija viena, un, ja es pareizi saprotu, tad darījāt to priekšpusdienā?

— Dažreiz tur sēdēja ari doktora kungs.

— Citus kungus jūs neredzējāt?

— Tikai kāpnēs... Dažreiz viņa gribēja, lai es nāku vakarā. Kad bija daudz viesu. Un tad, ziniet, nebija tikai kungi vien, arī laulāti ļaudis, un tad runāja tik daudz, ka neaizklausīties. Cienastam aukstās uzkodas. Es nezinu, kas tie bija par cilvēkiem, un tad Rozalindes kundze allaž bija galvenā persona, to varēja matīt.

— Doktors Šādes kungs tādās reizēs nepiedalījās?

— Nē.

— Vārdus neatceraties?

— Viens bija grieķis, tas arī kādu strēķi tur nodzīvoja, students, pliku pakausi, bet ar melnu bārdu, tas šad tad iegriezās virtuvē, bet vāciski neprata un ģīmī allaž tāds drūms. Nez kāpēc man viņa bija žēl. Visa tā sabiedrība, man domāt, viņam nederēja, tad viņš allažiņ nāca uz virtuvi ūdeni dzert.

— Un citādi?

— Citādi es tiešām neko nevaru teikt.

— Pirmajā nopratināšanā, Bikeļa kundze, jūs teicāt, ka tai sestdienā, kad noslepkavoja Rozalindes kundzi, lifts nav darbojies ...

— Tā gadās.

— Un Sādes kungs esot kājām gājis augšā.

— Ko ta citu lai dara.

— Ap kuru laiku tas bija?

— Starp vienpadsmitiem un divpadsmitiem.

— Tātad jūs redzējāt Šādes kungu?

— Lifts dažreiz nedarbojas vai durvis iesprūst, atkal gaisma kabīnē nedeg, to jums vajag prasīt manam vīram, viņš ir mājas uzraugs.

— Jūsu vīrs nav nevienu redzējis.

— Tāpēc ka viņš strādāja pagrabā.

— Kad jūs aizgājāt, Bikeļa kundze?

— Tūlīt pēc divpadsmitiem.

— Kad aizgāja Sādes kungs?

— To es nezinu.

— Bet jūs, man liekas, bijāt kāpņu telpā.

— Tikmēr jau arī lifts darbojās.

— Pēc tam kad Šādes kungs bija uzkāpis augšā, vai jūs nedzirdējāt ceturtajā stāvā kādu strīdamies, tā sakot, kliegšanu?

— Es piekopu otrajā stāvā.

— Jūs neko nedzirdējāt?

— Es tīru vienādiņ no augšas uz leju.

— Jūs zinājāt, ka doktors Šādes kungs un Ro-zalindes kundze agrāk bija precējušies, vai arī dabūjāt to zināt tikai no apgabala prokurora?

— Tādas aizdomas man bija gan.

— Pēdējais jautājums, Bikeļa kundze . ..

— Viņš nekad nenesa šampanieti.

— Kāpēc tai sestdienā jūs vēlreiz devāties uz Horna ielu? Pirmajā nopratināšanā jūs teicāt, ka tā bijis sarunāts ...

— Citādi jau es nebūtu gājusi.

— Bikeļa kundze, kas bija sarunāts?

— Ka es palīdzēšu sakravāties un gludināšu.

— Vai Rozalindes kundze dzīrās braukt prom?

— Laikam jau.

— Kad jūs zvanījāt policijai, Bikeļa kundze, jūs bijāt ļoti satraukta, tas ir saprotams, tāpēc pirmajā nopratināšanā nespējāt pateikt, vai dzīvokļa durvis bija aizslēgtas vai ne ...

— Liekas, bija aizslēgtas.

— Tas nozīmētu, ka slepkavam bija dzīvokļa atslēga, un tas, Bikeļa kundze, ir ļoti svarīgi.

— Jā.

— Tātad jūs domājat, ka durvis bija aizslēgtas?

— Es nezinu.

Ja kas palīdz, tad tas ir biljards.

— Var jau būt, ka apsūdzētais, kā dzirdējām, mušai nedarīs pāri. Diemžēl šoreiz nav runa par mušu...

Dažreiz nāk palīgā tiesnesis:

— Prokurora kungs, es aizliedzu šo toni!

Kad biljardu spēlē vienatnē, tad pēc kļūmes starplaiks ievelkas garumā; es stāvu blakus galdam un, vērodams bumbu jauno pozīciju, ieberžu ar zilo krītu savu kiju, beržu un beržu — nav jau partnera, kas nepacietīgi gaidītu, lai es nomērķētu un sāktu spēli; stāvu un beržu un dzirdu savu aizstāvi:

— Tātad ir taisnība, Šādes kungs, ka jums tomēr šīs sievietes pagātne neesot zināmā mērā bijusi sveša?

— Es viņu mīlēju.

— To es nejautāju, Šādes kungs.

— Es viņu mīlēju.

— To jūs jau teicāt.

— Es viņu mīlēju.

— Tātad jūs zinājāt: apprecējusies deviņ

padsmit gadu vecumā, tāpēc ka viņu izvarojis virsnieks, aviācijas kapteinis. Viņas tēvs bija majors un kantona padomnieks. Jau no sākta gala neveiksmīga laulība. Tāpēc jau pēc dažiem mēnešiem radās slepens romāns. Viņas pirmā mīlestība. Tas bija Sionā. Aviācijas kapteinis ierosināja šķiršanos, apsūdzēdams viņu laulības pārkāpšanā; pēc tam viņa Bernē studēja.

— Vienu vai divus semestrus.

— Kas jums vēl zināms?

— Viņai trūka pašpārliecības.

— Vai jūs nevarētu tuvāk paskaidrot?

— Majoram, viņas tēvam, par meitas nākotni bija savi godkārie plāni, kurus viņa nespēja attaisnot, un beigās Rozalinde vispār zaudēja ticību sev. Man šķiet, ka vienīgi kā sievietei viņai netrūka panākumu un tie viņai bija nepieciešami sevis apliecināšanai. Viņu var saprast. Es tikai zinu, ka Bernē viņa trīs vai piecus gadus

dzīvoja ar kādu, kuru tiešām mīlēja. Dziedātājs. Aizmirsu, kā viņu sauc.

— Te ir teikts — grafiķis.

— Grafiķis bija viņas otrais vīrs. Proti, dziedātājs bija precējies, bieži devās ceļojumos un gadus desmit vecāks par Rozalindi.

— Ko jūs vēl zinājāt?

— Viņa nebija nimfomāne.

— Bet laiku pa laikam viņai bija nepieciešams sevi apliecināt kā sievietei, tāpēc ka viņas tēvs, majors Sionā, bija licis uz viņu citas cerības, un to visu jūs labi sapratāt, doktor Šādes kungs ...

— Jā.

— Vai ta ir taisnība, Šades kungs, ka jums bijis slepens sakars ar Rozalindi tolaik, kad viņa bija precējusies ar grafiķi?

— Jā.

— Tas bija Bernē.

— Jā.

— Laikā, kad jūs Cīrihē bijāt precejies.

— Jā.

— Vai jums ir zināms, kā grafiķis Bernē savukārt uztvēra viņas slepeno sakaru, es gribu teikt — sakaru ar jums?

— Domāju, ka tas viņu satrieca.

— Vai to jums stāstīja Rozalinde?

— Tā aptuveni, jā, neko noteiktu.

— Ko jūs zinājāt noteikti?

— Viņa nebija nimfomāne.

— To jūs jau mums teicāt.

— Būtībā viņa ir īsts draugs.

— Un tāpēc jūs apprecējāties sesto reizi.

— Tā tas ir.

— Un vēlāk, kad jūs, doktor Šādes kungs, bijāt apprecējies ar Rozalindi un kādā rītā pie brokastīm grasījāties noskaidrot, kas īsti kopš pusgada notiek, kā jūs uztvērāt viņas paziņojumu, doktor Šādes kungs?

— Jūs runājat par viņas sakaru ar Janu...

— Nu kaut vai.

— Tas jau ilga vairāk nekā gadu.

— Jūs bijāt pārsteigts?

— Ja.

— Jūs bijāt pārsteigts ...

Ja biljardu spēlē vienatnē, tad reizēm rodas vērotāji, kas ar glāzi rokā gaida, kā es risināšu nākamo uzdevumu. Tas mudina spēli turpināt, tāpēc esmu par šādiem vērotājiem priecīgs. Lielākoties viņi ilgi neuzkavējas; ja es divas trīs reizes kļūdos, esmu atkal viens.

— Vārds prokurora kungam ...

Attaisnojošais spriedums viņu nekad nepārliecinās.

— Kas attiecas uz durvju slēgšanu, es secinu — vardarbīga ielaušanās dzīvoklī ir izslēgta. Nav konstatēti nekādi bojājumi. Tātad atliek divas iespējas: vai nu šneperis tika atvērts no iekšpuses, tā būtu, ja Rozalinde C. ielaistu noziedznieku savā dzīvoklī. Pret to liecina tas apstāklis, ka Rozalinde C. minētajā laikā, kā dzirdējām, atradās spēcīgu miegazāļu ietekmē. Jādomā, tāpēc viņa nav izrādījusi nekādu pretošanos. Otra iespēja — noziedzniekam bijusi dzīvokļa atslēga. Mums nav zināms, kam vēl bez apsūdzētā un apkopējas bijusi atslēga; taču apsūdzētajam tā neapšaubāmi bijusi.

Par ko tiesā netiek runāts: par mūsu senajām puiku dienu rotaļām grantsbedrē. Mazo Egonu, kam mēs bijām sasējuši kājas, tāpēc ka indiānim nevar būt vārds Egons, pēc trim dienām atrada policijas suns, saslimušu ar plaušu karsoni (viņš toreiz neuzdrīkstējās pateikt, kurš viņam sasaistījis kājas), vēlāk, jau būdams pazīstams pianists, viņš dabūja galu aviācijas katastrofā; kā liecinieks viņš atkrīt.

— Vai arī jūs, Šlēgeles jaunkundz, varat kā asistente apliecināt, ka apsūdzētais, ja to neprasa ārsta pienākums, nav spējīgs pat mušai nodarīt pāri?...

Grantsbedre, kur tai laikā, kad Rozalinde C. tika nožņaugta, bija sapulcējies bariņš skautu un kur mans zilais volvo nebija redzēts, tāda pati grantsbedre kā citas,

atrodas, kā biju liecinājis pirmajā pratināšanā, starp Cu-

mikonu un Ebmatingenu.

To policija apstiprināja.

Esmu pateicīgs par katru apstiprinājumu.

— Jūs tātad, kaut arī bija sestdiena, uzturējāties savā darbavietā un tur strādājāt, Šlēgeles jaunkundz, un, kā teicāt, visu pēcpusdienu neizgājāt laukā...

— Es gaidīju telefona zvanu.

— Un, lai šo zvanu nepalaistu garām, jūs visu pēcpusdienu nekur negājāt, piemēram, lai izdzertu tasīti kafijas vai nopirktu cigaretes ...

— Es taču nesmēķēju.

— Es jūs tagad izjautāju pēdējo reizi.

— Es taču strādāju tālākajā istabā laboratorijā, tāpēc nevaru redzēt, ja kāds ienācis priekšnamā. Un galu galā doktora kungam ir pašam atslēga, viņam nav vajadzības zvanīt pie durvīm.

— Tātad jūs neesat apsūdzēto redzējusi?

— Es taču to neapgalvoju ...

— Vai jūs dzirdējāt apsūdzēto nākam?

Lieciniece apdomā jautājumu.

— Šlēgeles jaunkundz, jums jāsaka taisnība.

— Iespējams, ka viņš gāja cauri priekšnamam tieši tobrīd, kad bija piezvanījis mans draugs, un doktora kungs, negribēdams mani traucēt, iegāja savā kabinetā, jā, tas ir ļoti iespējams.

— Kad tad jūsu draugs piezvanīja?

— Tūlīt pēc četriem, man liekas.

— Un kad jūs aizgājāt no darba?

— īsi pirms pieciem, man liekas.

— Tā arī neredzējusi apsūdzēto ...

Lieciniece klusē.

— Man vairāk jautājumu nav lieciniecei.

Prokurors atslejas pret krēsla atzveltni.

Lieciniece nobijusies.

Vārds tiek dots aizstāvim:

— Kad jūs strādājat laboratorijas tālākajā istabā, Šlēgeles jaunkundz, vai varat dzirdēt, ja kāds, piemēram, klepo ārsta kabinetā, vai vispār varat kaut ko dzirdēt, piemēram, soļus?

— Nē.

— Kāpēc nevarat?

— Tāpēc, ka telpu sedz paklājs.

Policijas zinātniski pētnieciskās nodaļas izdarītie uzņēmumi: kails līķis institūtā, ar melnu drēbes strēmeli nosegts vēdera lejasgals, svarīgas ir zilās svītras uz upura kakla — tās uzņemtas palielinājumā; svarīgs arī pēdu locītavu sasaistījums — palielinātajā uzņēmumā redzams, ka noziedznieks vispirms upura kājas sasaistījis ar līmlenti. Tāpēc upuris acīmredzot nav pretojies? Tas ir svarīgi, ņemot vērā, ka pie Fēliksa Šādes, kurš apcietināts piecas dienas pēc nozieguma izdarīšanas, nav konstatētas nekādas skrāpē juma pēdas. Trešais palielinātais uzņēmums — higiēniskā saite mutē; jādomā, upuris tad jau bija noslāpis un noziedzniekam nebija vajadzības vēl žņaugt ar kaklasaiti. Beidzot uzņēmums, kuru patlaban vēlas apskatīt prokurors, — upuris uz paklāja līdzās gultai, sieviete pilnīgi apģērbta, rokas saliktas klēpī, uz krūtīm piecas lilijas.

— Nevar būt šaubu, ka noziegumam par cēloni ir intīmas attiecības. Kā es jau teicu, slepkavība laupīšanas nolūkā ir izslēgta. Veids, kā noziedznieks savu nodomu izpildījis, — noslāpēšana ar higiēnisko saiti — liecina, ka cēlonis bijis greizsirdība ...

Kādu laiku līdz klaiņošana pa apkārtni.

— Kāpēc jūs brienat pa pamežu?

— Tāpēc, ka ceļš pēkšņi izbeidzās.

— Kā tā — ceļš izbeidzās?

— Mežstrādnieku ceļš ...

— Jūs apgalvojat, ka pazīstat šo mežu, kāpēc tad nepaliekat uz tiem ceļiem, kurus zināt kopš gadu desmitiem, doktor Šādes kungs, vēl jo vairāk tādā miglā kā šodien?

— Man nepatīk staigāt pa asfaltu.

— Jums patīk pamežs ...

— Ne jau vienmēr, protams, ne, it īpaši, kad ir slapjš kā šodien un kājās kurpes, kas vienā laidā slīd.

— Kas, jūsuprāt, ir mežstrādnieku ceļš?

— To vienmēr nevar tā uzreiz noteikt, sākumā tas ir labs ceļš, diezgan plats, vietām to sedz grants, tālāk grants vairs nav, taču tas joprojām ir sava veida ceļš. Starp gāztiem kokiem. Man liekas — stumbri bija nomizoti. Un pēkšņi kādā izcirtumā tikai dziļas buldozera pēdas, līkloču sliedes mālā, pēc tam sākas pamežs.

— Vai jūs sastapāt mežstrādniekus?

— Nē.

— Vai dzirdējāt motorzaģi?

— Nē.

— Jūs tatad pieņemat, doktor Šādes kungs, ka apmēram stundas laikā jūs neviens nav redzējis?

— To es nezinu.

— Vai jūs zināt, kur patlaban atrodaties?

— Augšpus Togvilas ...

— Kāpēc jūs tieši tagad čurājat uz šiem zirnekļu tīkliem?

Vēlāk man iegribējās alu, kādu desiņu.

— Vai kungam, kad viņš ienāca krogā, bija kaklasaite? Un, ja bija, — vai neatceraties kādas krāsas kaklasaite?

Viesmīle domā.

— To jūs vairs neatceraties ...

— Nē.

— Vai jūs šo kungu pazinat no iepriekšējiem apmeklē j umiem?

— Es taču te strādāju tikai vienu mēnesi.

— Un jūs neko nezināt par tādu Šādes gadījumu?

— Nē.

— Kas jums viņa uzvedība likās neparasts?

Lieciniece domā.

— Jums nekas nelikās neparasts? ...

— Viņš pielika plaukstu pie zaļās podiņu krāsns, jā, tas man likās neparasti, un tad vēlējās apsēsties pie podiņu krāsns, šī vieta īstenībā paredzēta tikai pastāvīgiem apmeklētājiem, un vēl likās neparasti, ka kungs nebija skuvies, man liekas, un paturēja galvā cepuri, jā, bereti.

— Vai viņš izskatījās nervozs?

— Kad es viņam pasniedzu mazo ēdienkarti, viņš, pat manī nepaskatījies, tūlīt pasūtīja alu.

— Un kas notika tālāk?

— Viņš tāpat vien sēdēja pie podiņu krāsns.

— Vai jūs nepārsteidza tas, ka viņš jautāja, kā jūs sauc, un vēlāk to atzīmēja uz papīra gabaliņa?

— Vai tad viņš to darīja?

— Jūs to nepamanījāt...

— Kad es atnesu alu, viņš pasūtīja ceptu desiņu, bet ap šo laiku tās nemēdz būt. Jādomā, viņš nemaz neieskatījās mūsu ēdienkartē. Pēc pulksten diviem mums ir tikai aukstie uzkožamie, sālāmi, piemēram.

— Tātad tas bija pēc pulksten diviem...

— Droši vien.

— Vai šis kungs runāja ar jums?

— Es manīju gan, ka kungs šad tad, kad es stāvēju pie bufetes, man uzmet acis, man kā viesmīlei tas nav nekas neparasts. Iespējams, viņš kaut ko ieminējās par laiku. Es jau vairs neliekos ne zinis, ja šie sāk runāt par to, kāds laiks, es taču nekur neceļoju.

— Citādi jums nekas nedūrās acīs?

— Es slaucīju glāzes.

— Cik tad ilgi viņš nosēdēja?

— Vēlāk viņš pasūtīja glāzīti šņabja.

— Cikos tas bija?

— Bez ceturkšņa četros.

— Kā jūs to tik noteikti zināt?

— Tāpēc, ka kungs pēkšņi jautāja, cik pulkstenis, bet pulkstenis mums atrodas virs bufetes, turklāt kungam pašam tas bija uz rokas. Ko tad viņš prasa! Tas man likās savādi.

— Vairāk viņš neko neteica?

— Un vēlāk, kad bija samaksājis un piecēlās, es, kā parasti, sacīju: ardievu! Un viņš sacīja:

tagad ir ceturksnis uz sešiem, jaunkundz, tieši ceturksnis uz sešiem! Teica to tā, it kā būtu svarīgi, lai es to zinātu ...

— Cik glāzītes šņabja viņš izdzēra?

— Trīs.

— Vai tas viņu pārvērta?

— Viņš nosvīda.

— Kas jums vēl dūrās acīs?

Lieciniece apsver.

— Vai viņš sarunājās pats ar sevi?

— Viņš jautāja, kur atrodas telefons.

— Un aizgāja zvanīt?

— No sākuma ne ...

— Un tad?

— Pēkšņi piecēlās.

— Cik ilgi runāja pa telefonu?

— Neesot dabūjis savienojumu, tā viņš teica, un tā ir tiesa, mēs redzam uz skaitītāja, bet vēlāk kungs iegāja vēlreiz kabīnē un tad vēlreiz un teica, ka numurs aizņemts.

Taisnību un tikai taisnību.

— Šādes kungs, kam jūs grasījāties no turienes piezvanīt?

— Rozalindei.

— Un numurs bija aizņemts?

— Numurs esot atvienots.

— Šodien paiet gads, kopš Rozalinde C. nogalināta, un jūs, doktor Šādes kungs, pārsteidz tas, ka telefons atvienots?

— Nē.

— Un tomēr jūs vairākkārt mēģinājāt zvanīt?

— Trīsreiz ...

Nelīdz arī alkohols.

— Vai jūs bieži redzējāt viņu piedzērušu?

— Reizēm.

— Kā viņš tad uzvedās?

— Negribu par to runāt...

— Vai, piemēram, kļuva agresīvs?

— Melanholisks.

— Jūs gribat teikt — raudulīgs ...

— To es neesmu sacījis.

— Jūs gribat teikt — viņam bija pašam sevis žēl.

— Es neticu, ka papus ir slepkava, es tam neticu. Egoists, jā, tas gan. Kā viņš apgājās ar manu māti, bet tad es biju vēl bērns, un ko māte šad tad stāstīja, to lai pastāsta viņa pati. Kā māte apgājās ar viņu, to jau es arī nezinu. Man tagad ir sešpadsmit, es arī vairs neticu visam.

— Kā jūs saprotat vārdu «egoists»?

— Es gribēju teikt — egocentriķis.

— Vai tur ir starpība?

— Egoists neko nedod.

— Un par jūsu tēvu to nevar teikt?

— Nē, dievs mans liecinieks, nē.

— Un kas tad ir egocentriķis?

— Tāds drīzāk pats sevi nogalinātu.

— Ja nav gļēvulis.

— To es neesmu teicis.

Liecinieks šņukst.

— Es taču nevaru apspriest savu tēvu!

Trīs nedēļas pagājušas kopš attaisnojošā sprieduma, bet tikpat, lai arī kur es eju, lai ko daru vai stāvu, es joprojām tieku aizstāvēts; patlaban sēžu saunā, elkoņus atbalstījis pret ceļgaliem, seju paslēpis plaukstās.

— Kas attiecas uz mikrodaļiņām uz kaklasaites, tad, pēc ekspertu atzinuma, runa ir par pīpes tabaku, un, ja esmu jūs, profesora kungs, pareizi sapratis, tad nav neviena apģērba gabala, kur nebūtu atrodamas tabakas mikrodaļiņas pat vēl pēc tam, kad tie saņemti no tīrītavas ...

— Pilnīgi pareizi.

— Apsūdzētais taču nekad nav noliedzis, ka noziedznieks izmantojis viņa kaklasaiti, un es nesaprotu, kas ekspertīzei būtu jāpierāda?

— Es negribētu, ka mani pārprastu ...

— Vai tad noziedzniekam jābūt pīpes smēķētājam?

— Kā jau teicu, runa ir par mikrodaļiņām, kuras izpētījām, un analīzes rezultāti ir neapšau-

bērni, diemžēl daļiņas, kas atrastas uz noziegumā izmantotās kaklasaites, ir pārāk niecīgas, lai varētu droši apgalvot, ka tabakas šķirne ir tā pati, ko mēdza smēķēt apsūdzētais.

— Vai jūs manu jautājumu sapratāt?

— Varu tikai atkārtot to, kas teikts mūsu ziņojumā, šo ziņojumu jūs dzirdējāt un saņemsiet to rakstiski.

— Kāpēc jūs neatbildat uz manu jautājumu? _

— Pamatojoties uz mūsu zinātniskā ceļā iegūtajiem datiem, nav izslēgts, ka apsūdzēto, kurš visur atstāj tabakas mikrodaļiņas, varētu uzskatīt par noziedznieku.

— Tas ir skaidrs.

— Kāds bija jūsu jautājums?

— No citas puses, man liekas svarīgi zināt, kur vēl bez kaklasaites ir atrastas tabakas mikrodaļiņas ...

— Tas jau ir teikts mūsu ziņojumā.

— Ja esmu pareizi sapratis — uz dvieļa tualetē, uz krēsla roku balsta, to nav Rozalindes C. gultas drānās, toties šur tur virtuvē un uz viņas mēteļa kreisās piedurknes tās ir — tā sakot, visur, tikai ne uz līķa, ja esmu pareizi sapratis, arī ne uz kleitas, kas viņai bija mugurā, tāpēc es jautāju: kā eksperta kungs izskaidro to, ka tabakas mikrodaļiņas, kas norāda uz apsūdzēto, atrodamas gandrīz visur dzīvoklī, tikai ne uz paša upura?... Varbūt Šādes kungs tai dienā nesmēķēja, viņa rokas bija tīras, gan strādājot savā ārsta kabinetā, gan klīnikā, un ko tad pierāda tabakas pēdas uz kaklasaites — to, ka šī kaklasaite kādreiz piederējusi viņam, jā, un tad?

— Es atsaucos uz mūsu slēdzienu ziņojumā.

— Profesora kungs, to es esmu jau dzirdējis.

— Liekas, esmu jau teicis, ka visu nosaka materiāls, tā, piemēram, gluds zīds pretstatā vilnas kaklasaitei, kādu izmantojis noziedznieks, vai linu dvielim, vai sēdekļa gobelēnam un tā joprojām, — ļoti gluds zīds ir pats nepateicīgākais materiāls, ja runa ir par mikrodaļiņām, tas pats attiecas arī uz pirkstu nospiedumiem, kā, liekas, esmu minējis slēdzienā, kaklasaites vilna ir gan izdevīga tabakas pēdām, bet tikpat neizdevīga

kā zīds pirkstu nospiedumiem, un tika viss darīts, lai saglabātu nozieguma vietā pirkstu nospiedumus, es arī neesmu nekad apgalvojis, ka uz noslepkavotās ādas mēteļa un viņas dzīvoklī atrasti tikai doktora Šādes kunga pirkstu nospiedumi, un, vēlreiz atgriežoties pie tabakas pēdām, tie nav gan atrasti uz paša upura, bet uz paklāja, kur upuris gulēja, turklāt, jāteic, bagātīgā daudzumā, nav runa par cigarešu tabaku, tas gan, bet mēs zinām, ka cigarešu tabaka sadeg pilnīgi vai nemaz, turpretī pelnu un apdegušas tabakas maisījums, kaut arī tikai mikrodaļiņās, norāda uz pīpes tabaku. Pierādījums ir neapstrīdams.

Tiesas zālē fotografēt nedrīkst; presē parādās tikai zīmējumu skices — apsūdzētais sakrustotām rokām raugās griestos.

— Vai jūs esat Šādes kundze?

— Jā.

— Jūsu vārds?

— Liliāna.

— Jūsu uzvārds pirms apprecēšanās ir Hāber-zaka.

— Tā ir.

— Nodarbošanās?

— Audzinātāja bērnudārzā.

— Jūs, Šādes kundze, esat šķīrusies?

— Tā ir.

— Jūs tātad pazīstat apsūdzēto personīgi...

Zālē smiekli.

— Kā lieciniecei jums jāsaka taisnība un tikai taisnība, jums jāzina, ka par nepatiesu liecību draud cietumsods, smagos gadījumos līdz pieciem gadiem pārmācības namā.

Kad tiek pratinātas sievas, zāle ir ļaužu pilna; arī studentiem, kā redzams, laulība joprojām ir problēma.

— Vai apsūdzētais, kad jūs bijāt ar viņu precējusies, ir izturējies pret jums vardarbīgi vai ari kaut kā tamlīdzīgi jūs apdraudējis? Teiksim,

strīdam iedegoties, vai ir jus sitis vai satvēris kaklu tā, ka jūs sagrābtu bailes tikt nožņaugtai?

Saunā nav vajadzības runāt, visi sēž kaili un svīst, īstenībā neviens uz otru neskatās, kamēr neiet zem dušas, tad laukā, lai atvēsinātos.

— Tātad ir taisnība, doktora kundze, ka apsūdzētais nav bijis vardarbīgs, bet jums bijis jācieš viņa greizsirdības dēļ, lai gan nekāda iemesla tam nav bijis?

Lieciniece pamāj.

— Un kā izpaudās viņa gandrīz vai slimīgā greizsirdība?

Lieciniece domā.

— Vai viņš atplēsa jūsu vēstules?

— Nedomāju vis.

— Un tomēr neticēja jums ...

— Nu, piemēram, sūtīja man puķes. Nenorādot sūtītāju. Un, kad es tās izsaiņoju, novēroja mani, lai redzētu, vai neesmu samulsusi.

Es joprojām sēžu un vēsinos, apņēmis ap gurniem zilu dvieli, un, kad vārds tiek dots oficiālajam aizstāvim, es jūtos vēl kailāks nekā pārējie, kas atvēsinoties sēž man līdzās.

— Vai tā ir, doktora Sādes kundze, ka pēc šķiršanās jums bija biedriskas attiecības ar apsūdzēto?

— Kāpēc lai nebūtu?

— Vai varat atcerēties, kā apsūdzētais izturējās, kad jūs pēdējo reizi norunājāt tikšanos ar viņu veģetāriešu restorānā, lai saņemtu padomu nodokļu lietās?

— Es jau nekādu padomu nesaņēmu...

— Lai vai kā, jūs satikāties, doktora Sādes kundze, divas dienas pēc slepkavības, tas bija pirmdien, vai jums neradās iespaids, ka Sādes kungs gaida, ka viņu apcietinās?

— Nē.

— Vai viņš nervozēja?

— Es viņam parādīju nodokļu pārvaldes paziņojumu, bet viņš nelikās gar to ne zinis...

— Ko tad viņš teica?

— Viņš bija savāds, jā, tas gan.

— Ne tāds kā parasti?

— Viņš jau neesot man mūžīgais padomdevējs nodokļu lietās ...

— Jūs kopā pusdienojāt?

— Viņš vispār neko neēda.

— Viņš jau neesot jūsu mūžīgais padomdevējs nodokļu lietās, un ko vēl sacīja doktors Šādes kungs tai veģetāriešu restorānā?

Lieciniece domā.

— Vai viņš pieminēja Rozalindi C.?

— Jā.

— Vai jus jau zinājāt par slepkavību?

— Nē.

— Uzzinājāt no viņa?

— Jā.

— Ko tad doktors Šades kungs teica par to?

— Viņam bija asaras acīs.

Es mainīšu saunu. Ir izturams tikai tur, kur mani neviens nepazīst, kur pirtnieks mani neapsveic, kur neviens neskatās, kā es svīstu, atbalstījies ar elkoņiem pret ceļgaliem; sēžu aizvērtām acīm.

— Jūs arī esat Šādes kundze?

— Jā.

— Jūsu vārds ir Gīzela?

— Jā, Gīzela.

— Uzvārds pirms precēšanās — Štamme?

— Tā ir.

— Arī jūs esat bijusi precējusies ar apsūdzēto un šķīrusies, doktora Šādes kundze, un tātad apsūdzēto jūs pazīstat. ..

Lieciniece pamāj.

— Cik ilgi bijāt precējusies?

Lieciniece doma.

— Aptuveni?

— Mēs jau pirms tam dzīvojām kopā, kad Šāde vēl bija precējies, un vēlāk apprecējāmies, bet nedzīvojām vairs kopā, kā tas mēdz būt, es nezinu, ko lai saku, viņš jau noliedz, ka tā bijusi laulība.

— Lai vai kā, jums ir viņa uzvārds.

— Tā ir gan.

— Jūsu nodarbošanās?

— Biju ārsta asistente ...

Ļaunāk par visu, ko sievas var liecināt, ir atmiņas, ko zvērināto tiesa nedzird: pelēkais trusītis (Pinocchio) zem bārdas naža, un kā mazais Fēlikss raudāja bez mitas, kad trusītis bija beigts, mamma nopirka viņam citu, bet tas nekad nekļuva tik mīļš kā pelēkais.

— Vai tā ir, Šādes kungs, kā lieciniece nupat teica?

— Mūsu atmiņas ir atšķirīgas.

— Lieciniece saka — jūs esot vairākkārt piedraudējis, ka pametīšot viņas čemodānus uz perona un pats aizbraukšot, ja viņa vēlreiz atnākšot uz perona par vēlu, un tas jau pirmajā laulības gadā.

— Es to neatceros ...

— Un vienreiz, doktor Šādes kungs, jūs, kā lieciniece apgalvo, trīs gadus vēlāk tā arī izdarījāt: lieciniece gribējusi vēl tikai aiziet līdz kioskam nopirkt cigaretes un ceļā kādu satikusi vai ari palikusi stāvam pie skatloga, un, kad atgriezusies, visas viņas mantas pamestas uz perona un jūs, viņas vīrs, pamājis no prombraucoša vilciena.

— Tas bija Bernē.

— To jūs tātad atceraties.

— Jā.

— Vai tā ir, doktor Šādes kungs, kā stāsta, ka, tiklīdz netiekot izpildītas jūsu vīrišķīgās prasības, jūs zaudējot pašsavaldību?

Ja apsūdzētais smejas, rodas nelabvēlīgs iespaids. Lieciniece tāpēc nejūtas brīvāka, gluži otrādi, tikai prokuroram tūlīt sokas labāk.

— Vai tā ir, doktora kundze, ka jūs laiku pa laikam esat pārnakšņojusi pie draudzenes, lai gan apsūdzētais, kā jūs apgalvojat, nav nekad jūs žņaudzis vai kā citādi apdraudējis?

— Es nesaprotu jautājumu ...

— Doktora kundze, kāpēc jūs negribat atzīties, ka esat laiku pa laikam pārgulējusi pie kādas draudzenes, jo reizēm baidījusies no šā cilvēka?

Aizstāvis noraida jautājumu:

— Attiecībā uz pārnakšņošanu pie draudzenes man ir jautājums apsūdzētajam: tātad jūs zinājāt, Šādes kungs, kur jūsu toreizējā sieva mēdz šad tad pārgulēt, kad baidījusies no jums?

— Jā.

— Kā jūs to dabūjāt zināt?

— Viņa man to pateica.

— Vai esat kādreiz šai draudzenei jautājis, vai viņa arī zina, ka jūsu satrauktā sieva reizēm pie viņas pārnakšņo?

— Vienreiz es piezvanīju, jā ...

— Tāpēc, ka apšaubījāt to.

— Tāpēc, ka baiļojos viņas dēļ.

— Un jūsu satrauktā sieva bija tur?

— Jā.

— Vai jūs runājāt ar viņu?

— Nē.

— Ka tad ne?

— Viņas draudzene teica, ka mana sieva guļot, esot vēls, un tiešām, pulkstenis turpat trīs, es atvainojos.

— Jūs bijāt nomierinājies?

— Es biju piedzēries.

— Un jūsu sieva to dabūja zināt...

— Diemžēl jā, biju, jādomā, daudz muļķību samuldējis, tas manai sievai nākošajā rītā bija zināms.

— Pēc tam jūs nekad vairs nezvanījāt?

— Nē.

— Kādu citu reizi, kad jūsu sieva jutās mājās apdraudēta un tāpēc devās pie minētās draudzenes pārgulēt, jūs aizgājāt uz koncertu un tur foajē ieraudzījāt šo draudzeni. Vai tā bija?

— Tā bija.

— Ko jūs nodomājāt?

— Viņa bija ļoti samulsusi.

— Ko tad teica draudzene?

— Mēs tikai pa gabalu sasveicinoties pamājām viens otram.

Nešaubīgi, bet tikai īslaicīgi palīdz ergometrs, ko ārsta praksē mēdzu bieži ieteikt. Pacientu vairumam tas liekas garlaicīgi. Desmit stresa minūtes raudzīties procedūru pulkstenī. Tad pulss normalizējas un atkal viss kārtībā.

— Jūs arī esat Šādes kundze?

— Jā.

— Jūsu vārds ir Korinna.

— Tā ir.

— Jūsu pirmslaulību uzvārds?

— Fogele.

— Jūs arī esat šķīrusies ...

Apsūdzētajam nenāk par labu, ja zvērinātie mana, ka lieciniece viņu garlaiko; garlaicībai piemīt arī sava cietsirdības iezīme.

— Arī jūs, Sādes kundze, tātad neatceraties, ka būtu tikusi vardarbīgi apdraudēta, toties jūs nomāc viņa paradums staigāt šurp un turp pa istabu, klāstot savas lekcijas, kā jūs to apzīmējāt, reizēm vēl pat pēc pusnakts ...

— Jā.

— Vai tā bieži gadījās?

— Divas trīs reizes mēnesī.

— Vai varat pateikt, kādas lekcijas apsūdzētais, staigādams pa istabu, jums lasīja?

Lieciniece domā.

— Vai viņš jūs lamāja?

— Tā viņš nemēdz darīt.

— Kas tad jums likās tik briesmīgs?

— Man nāca miegs ...

— Tātad jūs neatceraties vairs, ko doktors Šā-des kungs, neļaudams jums gulēt, stundām ilgi klāstīja?

— Teoriju ...

— Kādu?

— Gribēja mani pārliecināt...

— Un tas viņam neizdevās?

— Gadījās arī tā, ka reiz, kad es neklausījos, Fēlikss trieca pret sienu tasi.

— Tāpēc ka jūs neklausījāties?

— Tā nebija no dārgajām tasēm.

Māja Liepu ielā, kur lieciniece netika fiziski, bet tikai garīgi spīdzināta, tagad ir nojaukta, bet žēl — tā bija jūgendstilā celta. Kā redzams, tas noticis jau pirms laba laika, aiz žoga gruveši apauguši ar zāli, uzraksts vēstī «Nepiederošiem ieeja stingri aizliegta!», nezāles spraucas pat cauri žoga latām; tikai brandmūris pie kaimiņu nama atklāj, kur bijuši stāvi, kāpnes, cita virs citas zilas tualetes; tur, kur dzīvojām mēs, tagad knosās zvirbuļi.

— Vai tā ir, Šādes kungs, ko lieciniece mums saka?

Atmiņas nevar būt vienādas.

Ja kas līdz, tad tas ir biljards.

Esmu tagad apguvis zināmu veiklību un, ja zaļajā laukumā zem lampas nerodas īpaši sarežģīts uzdevums, tad varu, to risinot, klausīties nākošās sievas liecībā.

— Jūs arī esat Šādes kundze?

— Tā ir.

— Jūsu vārds?

— Andrēa.

— Jūsu uzvārds pirms laulības?

— Padruta.

— Nodarbošanās — mājsaimniece.

— Nepareizi.

— Te ir rakstīts: mājsaimniece.

— Patlaban strādāju mākslas galerijā.

— Kas tā ir par profesiju?

— Esmu studējusi...

— Doktora kundze, kā lieciniecei jums jāsaka taisnība un tikai taisnība, jūs zināt, ka par nepa-

tiesu liecību draud cietumsods, smagos gadījumos ar pieciem gadiem pārmācības namā.

— Esmu studējusi romānistiku . ..

— Vispirms jūs nopratinās prokurora kungs.

Joprojām man grūtības sagādā aizmuguriskie uzsitieni, vai kā nu tos sauc; reti kad man tie izdodas.

— Vai jūs jautājumu sapratāt, Šādes kundze?

— Nē.

— Vai apsūdzētais, kad bijāt ar viņu precējusies, ir jūs vardarbīgi apdraudējis? Piemēram, strīdoties sitis jūs ar dūrēm vai tvēris aiz kakla tā, ka jums bija jābaidās tikt nožņaugtai?

Man beidzot jāapgūst aizmuguriskie uzsitieni: ar vēzienu no augšas trāpīt bumbas apakšpusē tā, lai bumba, uzduroties otrai, pierimst un griežoties ripo atpakaļ. Uzsitienam jābūt noteiktam, bet piesardzīgam, lai kija neaizķer zaļo vadmalu. Pirmais uzsitiens neveiksmīgs. Otrais neveiksmīgs, trešais trāpa, bet rada manām bumbām tik bezcerīgu pozīciju, ka ceturtais uzsitiens atkal neizdodas; bet tad seko vesela sērija trāpījumu, es tos neskaitu, un veiksme turpinās, kad pakampju zilo krītu un ierīvēju kiju.

— Vai varat minēt kādu piemēru, doktora kundze? Jūs sakāt, ka Fēliksam Šādem esot maigs, bet privātīpašniecisks raksturs ...

— Tāpēc jau arī nonāca līdz šķiršanai.

— Vai varat minēt kādu piemēru?

Lieciniece domā.

— Šādes kundze, varbūt jums būs līdzēts, ja es atgādināšu, ka jums toreiz bija sakars ar vīrieti, kas diemžēl bija precējies.

— Es nesaprotu jautājumu ...

— Jūs pavadījāt viņu, Šādes kundze, kā asistente uz kongresiem visur pasaulē, un tas nebija nekāds noslēpums, Fēlikss Sāde to zināja.

— Tas bija mans darba pienākums.

— No kā jūs toreiz baidījāties?

— Es nesaprotu jautājumu ...

— Kad Šādes kungs reiz apjautājās, vai tie

ir mīlas sakari, jūs to noliedzāt, jo, tā man liekas, baidījāties no kaut kā.

— Es gribēju viņu pasaudzēt.

— Jūs gribējāt viņu pasaudzēt...

— Tā tas ir.

— Tāpēc ka baidījāties, ka apsūdzētais, dabūjis zināt, ko citi jau sen zināja, būtu gatavs uz visu, piemēram, noraisītu savu kaklasaiti un uz vietas jūs nožņaugtu?

— Nedomāju, ka viņš būtu uz to spējīgs.

— Un tomēr baidījāties no viņa?

— Viņš ir ļoti nesavaldīgs.

— Vai varat minēt kādu piemēru?

Lieciniece domā.

— Kad viņš vēlāk kādu dienu no citiem dabūja zināt, ka jūs trīs gadus dzīvojat ar viņu tikai tāpēc, ka profesors L. tāpat ir precējies, turklāt ģimenē ir bērni, un kad jūs visumā to nenoliedzāt — kā tad apsūdzētais izturējās?

— Viņš bija ļoti savaldīgs.

— Kā?

— Klusēja.

— Cik ilgi?

— Dienām ilgi — un tad aizceļoja...

— Un no Vīnes pienāca vēstule — tiesa ir iepazinusies ar kopiju, nezinu, vai jūs, Šādes kundze, atceraties šo diezgan garo vēstuli?

— Bet tolaik jau šis gadījums, par kuru viņš runā, bija beidzies.

— Un kas notika pēc tam?

— Turpmāk viņš gulēja savā kabinetā.

— Un tad?

— Es toreiz jutos ļoti nomāktā.

— Tāpēc, ka viņā izpaudās īpašnieka raksturs?

— Tāpēc, ka viņš sāka dzert.

— Un, kad viņš bija dzēris, Šādes kundze, — tas ir mans pēdējais jautājums — ko viņš tad darīja, kad bija pār mēru iedzēris?

— Runāja ...

— Par ko?

— Vienu un to pašu ...

— Proti?

— Es vairs neatceros.

— Jūs vairs neatceraties ...

Reizēm tas apnīk arī tiesnesim:

— Vai liecinieci var atlaist?

Lieciniece ņem savu somiņu.

— Liecinieku nopratināšana turpināsies pirmdien pulksten astoņos.

Es nolieku savu kiju atpakaļ statnī. Uzvelku žaketi. Kaklasaiti, spēli sākot, nebiju noņēmis; savelku to stingrāk. Līdzās bārā pasūtu «Fernet-Branca». Stāvu ar mēteli mugurā un cepuri galvā. Laukā ir diena. Sameklēju savu mašīnu. Soda talona nav, lai gan stāvēšanas laiks ir pagājis. Sēžos pie stūres. Līst. Ieslēdzu aizdedzi un domāju, kur es patlaban dzīvoju.

— Kniteļa kungs, jūs tātad atceraties, ka viņš ir bijis jūsu veikalā un ar jums runājis. Vai tā ir?

— Jā.

— Viņš tatad interesējās par senlietām...

— Tā gan.

— Vai viņš meklēja kaut ko noteiktu?

— Biju šo kungu jau vairākkārt ievērojis, jo viņš stāvēja pie mana skatloga, dažreiz vai veselu ceturdaļstundu, ari tad, ja lija lietus, man likās — viņam ir kaut kas noteikts padomā.

— Vai jūs zināt, kas viņam bija padomā?

— Nē.

— Doktors Šādes kungs apgalvo, ka pie jums dažas nedēļas bijis ķirškoka rakstāmgalds ar zaļas ādas virsu ...

— Pareizi, tā tas bija.

— Kad Šādes kungs beidzot iegāja veikalā, lai apskatītu šo angļu stila rakstāmgaldu, vai viņš apjautājās par tā cenu?

— Jā, tiešām, es tagad atceros, bet angļu stila rakstāmgalds jau bija pārdots, kad Šādes kungs pirmo reizi ienāca veikalā un jautāja par cenu. Kungs, liekas, zināja galda vērtību.

— Vai jūs atceraties, no kurienes tas jums bija?

— No kādas dāmas.

— No kādas doktora Šādes kundzes?

— Tā varētu būt...

— Vai apsūdzētais kaut ko teica par angļu stila rakstāmgaldu, kurš bija pārdots, vai arī tikai to apskatīja?

— Viņš gribēja zināt precīzus izmērus.

— Kādam nolūkam?

— To es nezinu. Es izmērīju: pārdotajam rakstāmgaldam bija tieši tie izmēri, kādus kungs bija paredzējis.

— Un tad viņš aizgāja?

— Nē.

— Ko tad?

— Viņš apskatījās veikalā... Man bija vēl citi rakstāmgaldi, bet, kā redzams, kungu tie neinteresēja. Vēlāk viņš jautāja, vai varētu apskatīties arī noliktavā, un es viņam to parādīju. Viņš apskatīja visu vērīgi. Kāds krēsls, šūpuļkrēsls, piesaistīja viņa uzmanību. Viņš apsēdās tanī. Kad es teicu, ka sēdeklis ir arī ļoti ērts, viņš smējās, ka zinot to. Un tad apjautājās par cenu franču stāj pulkstenim.

— Kas arī bija no tās pašas dāmas?

— Tā gan.

— Un kas notika pēc tam?

— Kad es manīju, ka kungs zina mantas vērtību, piedāvāju, kā tas pieņemts, tasi tējas, viņš neatteicās, taču neapsēdās, dzēra, kājās stāvot, un teica, ka jūtoties manā noliktavā kā savās mājās.

— Vai Šādes kungs pēc tam vēl iegriezās pie jums?

— Nē.

Arī par sapņiem tieku pratināts:

— Jums tātad bijusi tāda sajūta, ka varat lidot. Es jūs pareizi sapratu — lidot?...

— Tikai īsu brīdi.

— Apmēram, cik ilgi?

— Tikmēr, kamēr varēju kustināt elkoņus. Kā

spārnus. Bet tas nav viegli. Un tomēr man izdevās gandrīz aizsniegt šīs zāles griestus.

— Tas būtu astoņi metri.

— Patiesību sakot, tas nav atļauts, es to zināju, bet savāds prieks, arī lepnums, ka esi vienīgais, kurš prot lidot.

— Un kas tad notika?

— Planējošs lidojums.

— Kā to saprast?

— It kā virāža un tad vēl viena planējošā lidojumā, bet tas nebija vairs tiesas zālē, pēkšņi es atrados virs kalnainas ainavas, zaļas ūdenskrātuves, es nobijos, ka neaizlidošu līdz krastam — krasts bija vertikāls, stāva klints, pilnīgi vertikāls.

— Un tad jūs, Šādes kungs, pamodāties?

— Nē.

— Kas tad notika?

— Es atkal sēdēju te.

Sešdesmit vienu liecinieku un liecinieci zālē bija ievedis tiesas kalpotājs un parādījis, kur apsēsties; dažus es pazinu tikai pavirši.

— Direktora kungs, jūs esat nonāvētās tēvs ...

Ir liecinieki, kas raugās tikai uz tiesnešiem, tad uz prokuroru vai aizstāvi, nekad — uz apsūdzēto, lai gan kādreiz bijuši ar viņu radniecīgās attiecībās.

— Kad jūs pēdējo reizi redzējāt un runājāt ar savu meitu?

— Kad Rozalinde vēl bija precējusies.

— Tātad jūs nekad neesat bijis viņas pēdējā dzīvoklī?

— Nekad.

— Jūs zinājāt, no kādiem ienākumiem jūsu meita dzīvo?

— Jūs gribat teikt — pēc laulības šķiršanas?

— Vai jums nebija nekādas nojausmas?

— Ir zināms, cik ārsts aptuveni pelna, un es domāju, ka Rozalinde ir materiāli nodrošināta. Es gribu teikt — atbilstoši situācijai.

— Tā ka viņai savā mūžā nekas nebūs jāpelna ...

— Tā es gribu teikt — atbilstoši situācijai.

— Vēl kāds jautājums, Coga kungs.

— Vēstulē, kuru apsūdzētais toreiz atrakstīja manai sievai, lai paziņotu par šķiršanos, — diemžēl šīs vēstules man vairs nav — notikušais bažas neradīja.

— Kādā ziņā?

— Viņš un Rozalinde turpmāk palikšot draugi un tamlīdzīgi.

Nākošais liecinieks ir bērns:

— Tavs vārds tātad ir Vraneli?

— Jā.

— Vai pazīsti Šādes kungu, kurš te sēž?

— Nē ...

— Tu pat neesi viņu nekad redzējusi?

— Jā.

— Tev, Vraneli, mums jāsaka tikai tas, ko tu zini...

Bērns pamāj.

— Tu zini, ka madame Rozalinde pēc tam nomira, bet tu biji viņu vēl redzējusi pie loga. Tā tu biji teikusi. Vai atceries, kad tas bija? Proti, kādā dienas laikā. Vai laukā bija vēl pavisam gaišs?

— Jā.

— Un viņa, kā parasti, pamāja ar roku?

Bērns klusē.

— Tu vairs neatceries ... Bērns pamāj.

— Viņa pienāca pie loga?

— Jā.

— Ko viņa tad darīja?

— Es nezinu.

— Vai logs bija vajā?

— Jā.

— Vai viņa aizvēra logu?

— Jā.

— Un tad aizvilka logam priekša aizkarus?

Aizstāvis kaut ko piezīmē.

— Vraneli, vai tu atceries, kā madame Rozā-linde bija ģērbusies, iekams aizvilka aizkarus? Vai viņai bija mugurā balta rītakleita vai varbūt ādas mētelis?

Bērns klusē.

— To tu neatceries ...

Bērns parausta plecus.

— Vai tu neredzēji, vai vēl kāds bija viņas dzīvoklī? Varbūt kāds kungs? Jauns, vecs? Tāds kā Šādes kungs . . .

Bērns parausta plecus.

— Vai nedzirdēji kliegšanu?

Berns klusē.

— Tu vairs neatceries ...

— Nē.

— Tas jau arī bija sen.

Es nezinu, vai te, pie mums, nepieciešama iestāžu atļauja revolvera iegādei. Veikals svētdienās slēgts. Varētu noderēt arī kāds no medību ieročiem, kas karājas mazajā skatlogā. Veikala īpašnieks par liecinieku nederētu, jo svētdienās viņa veikalā nav. Nedomāju, ka mani būtu kāds pie skatloga redzējis.

— Tas bija šorīt?

— Jā.

— Un uz ielām neviena cilvēka?

— Bija diezgan agrs.

— Apmēram cikos?

— Starp septiņiem un astoņiem.

— Ko tad jūs, doktor Šādes kungs, šādā laikā darāt pilsētā, svētdienas rītā starp septiņiem un astoņiem, kad Cīrihe vēl guļ?

— Pastaigājos ...

Reizēm palīdz alkohols... Staigāju pa istabu šurp un turp ar glāzi labajā rokā un izmantoju iespēju, kādu sniedz tikai alkohols: galavārdā saku ko citu.

— Es neesmu bez vainas ...

— Taisnību un neko citu kā jūsu taisnību ...

— Jo īsāk, jo labāk! — saka mans aizstāvis.

— Es lūdzu parādīt kailā līķa uzņēmumu...

— Pateikties gribētu vispirms tiesas kalpotājam ...

— Vai kāds no jums pazina šo sievieti?

— Es viņu nepazinu ...

— Es neapskaužu zvērinātos, atklāti sakot, es piebiedrojos jūsu nesatricināmai vienaldzībai, raugoties šai uzņēmumā ...

— Jo īsāk, jo labāk!

— Kopš četrpadsmit gadu vecuma es jūtu vainas apziņu, tā tas ir, lai gan, jāteic, es nevaru paskaidrot, kur atrados tai sestdienas pēcpusdienā ...

— Ar uzņēmumu tam nav sakara ...

— Es varu runāt, cik ilgi gribu ...

— Uzņēmums mums tagad nav vairs vajadzīgs ...

— Pāreju pie galvenā ...

— Ko tikai jūs neesat manā biogrāfijā sameklējuši, prokurora kungs, vareni jūs esat strādājis, neko neteiksi...

— Gribētu pateikties arī presei...

— Kas attiecas uz motīvu ...

— Pateicos arī tiesu medicīnas dienestam par melno drānas strēmeli uzņēmumā, ko jūs vairākkārt esat redzējuši, strēmeli, kas nosedz līķim vēdera lejasgalu, katrs pusaudzis spēj iedomāties ...

— Kas ir vaina?

— Tikai es neesmu noziedznieks ...

— Vai arī esmu to jau teicis?

— Prokuratūras savāktie pierādījumi nav ar

vieglu roku noraidāmi, atklāti sakot, tie mani satrieca, un es pateicos savam aizstāvim, ka viņš nav ļāvis sevi satriekt...

— Diemžēl patlaban esmu krietni pillā...

— Lieciniekiem jāsaka taisnība un tikai taisnība ...

— Lūdzu vēlreiz uzņēmumu ...

— Pateicos!

— Uzņēmums man nav vairs vajadzīgs .. .

— Man ir laimējies ...

— Vai jūs vispār klausāties, ko es saku?

— Desmit gadu pārmācības namā...

— Un tikai taisnību ...

— Tad vēl pateicos priekšsēdētāja kungam par pacietību, pratinot manas sievas...

Tiklīdz esmu skaidrā, vēlākais, nākošajā rītā, kad sēžu savā kabinetā, aizlicis rokas aiz pakauša, kājas uz galda, — viss sākas no gala:

— Te nebija runas par aizdomām, kā jau teicāt, jūs zinājāt, ar ko viņa nodarbojas, un viņas dzīvoklī jutāties labi. Jūs bijāt draugi...

— Jā.

— Un par ko tad jūs runājāt?

— Par Dievu un pasauli.

— Vai Rozalinde C. runāja ar jums arī par savu profesiju?

— Nekad.

— Bet jūs devāt viņai padomus nodokļu jautājumos.

— Viņa bija bezpalīdzīga. Kā visas manas sievas. Tā ir mana vaina, es zinu. Laulības dzīvē es biju tas, kurš visu kārtoja, ja vien varēju, pēc iespējas slepeni, un pēc šķiršanās viņas nezina, ko iesākt.

— Jūs tātad zinājāt par viņas ienākumiem?

— Neko noteiktu, nē, es tikai pateicu, cik no saviem ienākumiem viņa var tērēt, un tā, kā es zināju no mūsu laulības laika, nebija maza summa: tualetēm, mašīnai, frizierim un citam, arī teātru biļetēm, tā es domāju, un kāpēc ne grāmatām, tā es domāju, skaņuplatēm un tā joprojām, daži klienti negrib dzērienus vien, bet arī

garīgu atmosfēru. Viņa nebija nekāda ielas staigule. Acīmredzot pie viņas nāca arī cilvēki, kam nebija nekas zināms par viņas amatu, tātad viņiem nebija nekas jāmaksā, bet tie radīja noskaņu un, tāpat kā mūsu laulības laikā, ļāva par sevi rūpēties.

— Pēdējais jautājums, Šādes kungs.

— Mēs bijām draugi.

— Kā tas gadījās, doktora kungs? Es gribu teikt — kas tad jūs beidzot atbrīvoja no jūsu slimīgās greizsirdības?

— Video.

— Es nesaprotu ...

— Jūs nezināt, kas ir video?

— Protams, zinu ...

— Tas nenotika slepeni, tā bija viņas ideja, ka es reiz nosēdos blakusistabā — nesmēķējot! — skatos ekrānā, kā viņa noņemas ar citiem vīriešiem, tieši tad, kad es to redzu. Sākumā tas mani nomāca, bet Rozalinde uzstāja. Lai es tiktu vaļā no greizsirdības. Tā bija laba mācība. Es toreiz redzēju trīs klientus, katrreiz, protams, tas bija citādi, bet arī ne pārāk atšķirīgi.

— Kāpēc tā bija laba mācība?

— Lai gan ekrāns ir diezgan mazs, viss bija skaidri redzams: intīmajām attiecībām, viņas izpratnē, nav nekādas nozīmes. Labākajā gadījumā ir par ko pasmieties. Pat ja pirmajam izdevās izraisīt viņā ekstāzi, tai nebija nekāda sakara ar personīgām simpātijām, nezinu, vai to manīja nākošais klients. Tas nezināja, ka ir jau kāds bijis, un saņēma viņu zināmā satraukuma stāvoklī, kas viņam glaimoja. Viņš to attiecināja uz sevi... Vēlāk mēs kopīgi devāmies uz Kronenhalli, runājām par daudz ko citu, un es nejutos piekrāpts. Patiesībā man vajadzēja to jau sen apzināties. Vēl mūsu laulības laikā. Gulta nebija Rozalindei pārāk nozīmīgs apstāklis.

Sēžu savā ārsta kabinetā, rokas aizlicis aiz pakauša, raugos laukā pa logu (pagalms ar pieciem bērziem un bērnu rotaļlaukumu) vai uz zaļo paklāju, bet laukā pie durvīm joprojām greznojas misiņa plāksnīte:

DR. MED. FĒLIKSS ŠADE TERAPEITS

PIEŅEMŠANA PEC VIENOŠANAS

Dienvidslāviete tikko uzdrīkstas pieklauvēt, ja nezina, kas viņai darāms. Laikam lasa un mācās vācu valodu. Kad manas rokas notirpst, noņemu tās no pakauša un apgriežu nagus.

— Vai kādam vēl ir jautājumi?

Ko tik visu neatrod prokuratūra:

— «Man jāatzīstas, ka vakar futbola laukumā es domāju tikai par tevi: divas komandas kā tavi gultas partneri, vienpadsmit baltos krekliņos un vienpadsmit sarkanos krekliņos, tad vēl šķīrējtiesnesis ar pliko pakausi un divi līnijtiesneši, tātad tieši divdesmit pieci vīri. Tā, kā tu teici. Netiku vairs no šīs iztēles vaļā. Galu galā tev ir trīsdesmit viens gads. Cik daudzi jau ar tevi ir gulējuši, to man nevajadzēja jautāt, tu tik vaļsirdīgi atbildēji. Piedod man šo jautājumu! Futbola laukumā ņēmu vērā tevis teikto, proti, ka divus no tiem labprāt izsvītrotu, un tā es abus līnijtiesnešus vairs neņēmu vērā, pietika ar atlikušajiem, tu — ar divām pilnām komandām, turklāt vēl rezerves spēlētāji uz sola un viens, kas laukuma malā skrienot iesildās, vai tur nevar prātu zaudēt, bet vakarā es tevi redzu zem dušas ...»

Trīs mēnešus pēc manis attaisnošanas (savu praksi tikmēr esmu pārdevis) prokurors joprojām tincina:

— Lai vai kā, šādas vēstules, nosūtītas vai arī nenosūtītas, liecina par slimīgu greizsirdību un tieksmi uz vajāšanas māniju, kas nekādā gadījumā neizslēdz rīcību afekta stāvoklī, ko noziedznieks, protams, tūlīt izmet no apziņas, atcerēdamies, piemēram, kā barojis gulbjus vai kaijas...

Cīrihe nav nekāda lielpilsēta, te nav iespējams izvairīties, lai agrāk vai vēlāk uz ielas nesatiktu kādu, kurš tiesā bijis liecinieks:

— Es pieņemu, Štokera kungs, ka jūs katrreiz pa telefonu norunājāt laiku, kad ieradīsieties, un Rozalinde C. vienmēr zināja, kas stāv pie durvīm.

— Protams.

— Vai kādreiz ir bijis arī tā, ka viņas dzīvokļa durvis vispār palikušas neaizslēgtas un tur varēja ieiet, vienīgi nospiežot rokturi?

— Nē.

— Ta jums nekad nav gadījies ...

— Nekad.

— Vai esat kādreiz bez piezvanīšanas vienkārši nospiedis rokturi?

— Es tā nemēdzu darīt.

— Es pieņemu, Štokera kungs, ka šādās apciemojumu reizēs jums gadījās izmantot arī vannasistabu, un, ja tā, vai esat kādreiz redzējis cita apmeklētāja kaklasaiti?

— Jā, bet ne vannasistabā.

— Kur tad?

— Priekšnamā.

— Vai atceraties, kādā krāsā bija kaklasaite?

— Protams, es zināju, ka neesmu te vienīgais apmeklētājs, un tāpēc man gar kaklasaiti nebija nekādas daļas. Taču atzīstos, ka ievērot to ievēroju gan. Tas bija decembrī. Man liekas, es pat kaut ko pateicu, kādu mazu joku, un nākošajā reizē kaklasaites tur vairs nebija.

— Kur tad viņa bija?

— To es nezinu.

— Vai jūs zinājāt, kam kaklasaite pieder?

— Tā kaut ko nemēdz jautāt, prokurora kungs...

Ja kādu dienu uz ielas redz cilvēku, ko pazīst no tiesas zāles, kam pirmajam jāsveicina — attaisnotajam vai lieciniekam?

— Kad jus pēdējo reizi bijāt pie Rozalin-des C.?

— Janvārī.

— Rozalindes C. piezīmju grāmatiņā atzīmēts sestais februāris, un tas arī saskan ar datumu jūsu pēdējā čekā, Štokera kungs.

— Man nav manas piezīmju grāmatiņas līdzi.

— Kāds cits jautājums, Štokera kungs ...

— Runājot par čeku, man liekas, jums ir nepareizs priekšstats. Rozalinde nebija nekāda netikle, nebija ielasmeita, kā liekas, jūs, prokurora kungs, domājat.

— Kas tad viņa bija?

— Dažreiz mēs tikai sarunājāmies.

— Un par to jūs tādu čeku ...

— Es, protams, domāju, kā Rozalinde spēj par to visu samaksāt — lielisko dzīvokli un vispār, žāvētu lasi, šampanieti —, ir taču zināms, cik tas viss maksā, visas tās grāmatas, kas atradās viņas gultā, un vispār.

— Kas tad tās bija par grāmatām?

— Es neesmu nekāds lielais intelektuālis.

— Jūs uzskatījāt Rozalindi par intelektuālu?

— Domāju gan.

— Runājot par grāmatām, Štokera kungs, par tām, kas bija gultā, vai jums radās iespaids, ka Rozalinde C. tās lasa, vai arī tās bija tikai tā, noskaņas radīšanai?

— Es nesaprotu jautājumu ...

— Kāpēc grāmatas atradās gultā?

— To es arī nesapratu.

— Un par ko jūs sarunājāties, Štokera kungs?

— Tāpat vien, par cilvēkiem.

— Piemēram, par doktoru Fēliksu Šādes kungu?

— Nē.

— Neviena varda?

— Es nezināju, ka ir tāds doktors Šādes kungs.

Gadās arī liecinieki, no kuriem nav nekādas jēgas.

— Vai tad Rozalinde C. uzdeva sevi par ungārieti, jeb jūs, Špicera kungs, tā pats nolēmāt, jo vallisieša un apencelietes meitai, jūsuprāt, nevarētu būt tāds šarms?

— Man šai ziņā nav nekādu aizspriedumu.

— Vai jums ir pazīstamas īstas ungārietes?

— Diez vai.

— Cits jautājums, Špicera kungs, vai, uzturoties vannasistabā, jūs neredzējāt kaklasaiti, kāda cita kunga kaklasaiti?

— Nē.

— Arī priekšnamā ne?

— Nē.

— Vai par doktoru Šādes kungu jūs kaut ko zinājāt?

— Biju domājis, ka viņa vārds ir Cogs.

Neatliek nekas cits kā biljards. Protams, esmu izmēģinājis arī kino, bet reti palieku līdz beigām, neciešu vardarbības skatus.

— Tātad arī jūs teiktu, ka apsūdzētais pat mušai nenodarītu pāri?

Trīspadsmit nedēļas pēc attaisnojošā sprieduma mani vairs nesatrauc prokurora nevērīgi paceltā roka, lai uzdotu nākošo jautājumu lieciniekam, — viņam jāpagaida, kamēr es pagrūdīšu bumbu, un, ja būs trāpījums, lai pagaida, kamēr apiešu apkārt galdam un pēc nesteidzīgas stāvokļa novērtēšanas (diemžēl tas atkal tikai ar aizmugures uzsitienu paveicams) vēlreiz būšu pagrūdis bumbu.

— Tad jūs savu māsu, kad viņa bija precējusies ar Fēliksu Šādi, bieži redzējāt ar saraudātām acīm?

— Jā.

— Vai tā ir, Coga kungs, kā stāsta, ka Roza-linde bijusi maiga un pacietīga, viena no tām sievietēm, kas, ja mīl savu vīru, tad pacieš no viņa visu?

— Viņa varēja būt pakļāvīga . . .

— Kad jūs redzējāt viņas saraudātās acis, Coga kungs, vai jums nekad neradās aizdomas, ka jūsu māsai Rozalindei apsūdzētais nodarījis pāri miesīgi vai garīgi?

Liecinieks domā.

— Vai tad Rozalinde nekad nav stāstījusi, ka doktors Šādes kungs ir slimīgi greizsirdīgs, ka tikko spēj sevi savaldīt, ja viņa ar kādu dejo, un

ka viņš ceļ tračus, ja kādu vakaru nezina, kur viņa ir?

— Mana māsa bija ļoti nerunīga.

Nedrīkst neko atzīmēt — kādu dienu cilvēks uz nepatiesu aizdomu pamata tiek apcietināts un prokurors lasa:

— «Viņa ir maitas purns, īsts maitas purns, ja arī kādreiz nemelo, un maitu nevar nožņaugt.»

Aizstāvības lieciniekiem nav viegli:

— Šādes kungs man ir izglābis dzīvību.

— Kādā veidā?

— Ne kā ārsts ... Es redzēju, ka viņš baroja gulbjus, un ņēmos ar viņu runāt, lai gan nepazinu. Es toreiz biju māceklis. Bija sestdiena, to es zinu, tāpēc ka vēlāk mums bija pilnsapulce.

— Vai lija lietus?

— Nē.

— Varbūt sniga?

— Nē.

— Tad tas nebija astotais februāris.

— Es jau to neteicu ...

— Jūs zināt, Rossi kungs, par nepatiesu liecību draud cietumsods, smagos gadījumos pieci gadi pārmācības namā, un šis tā kā būtu smags gadījums, Rossi kungs, — te ir runa par apsūdzētā alibi.

— Es jau patiesību tikai saku.

— Kā tad Šādes kungs izglāba jums dzīvību?

— Varu tikai teikt, ka man tas nebija ne prātā, kad uzrunāju svešo kungu. Vai tad no pieaugušajiem to varētu sagaidīt! Tas bija pirmais cilvēks, kurš neuzstāja, ka zina visu labāk.

— Vai Šādes kungs pateica, kas viņš ir?

— Viņš mani uzklausīja.

— Un tā izglāba jums dzīvību ...

— Jā.

— Barodams gulbjus ...

— Tā varētu teikt.

— Rossi kungs, runa ir par kaut ko nopietnu.

— To tas kungs noprata un pēkšņi jautāja, kā tad esmu nodomājis darīt sev galu. Bet es nemaz

ar nebiju runājis par sevi. Vervelēju tikai kaut ko. Kāpēc toreiz gribēju darīt sev galu, to es arī tagad vairs nevaru pateikt. Šādes kungs bija gluži lietišķs. Nelasīja morāli. Pārsprieda tikai tehnisko pusi.

— Pašnāvībai?

— Jā.

— Ko tad viņš jums sacīja?

— Ja es to vēl zinātu ...

— Un tā, Rossi kungs, tātad bija tā saruna pie ezera, kura jums, kā jūs domājat, toreiz vēl māceklim, izglāba dzīvību?

— Varbūt Šādes kungs to nemaz nezina.

Reizēm arī apsūdzētais dabū kaut ko no jauna zināt.

— Jūs esat grafiķis?

— Zīmētājs.

— Tātad apsūdzēto jūs pazināt?

— Pazīstu arī tagad.

— Jūs bijāt draugi tolaik, kad Rozalindei, toreiz jūsu sievai, bija slepens sakars ar doktoru Šādes kungu Cīrihē.

— Jā.

— Jūs bijāt draugi...

— Mēs kopā ceļojām.

— Vai tā ir, Švandera kungs, ka reiz ceļojuma laikā, kad apsūdzētais mēģināja uzsākt ar jums atklātu valodu, jūs atteicāties runāt par savu laulību? Tas bija Albisā pie Cīrihes, tā apgalvo Šādes kungs, un veselas trīs stundas jūs esot nosēdējuši viesnīcā, bet jūs neesot neko gribējis dzirdēt par viņa sakaru ar Rozalindi. Vai tā bija?

— Atceros ...

— Kāpēc negribējāt neko dzirdēt?

— Man bija zināms par kādu citu Rozalindes sakaru toreiz, un man bija radies iespaids, ka Fēliksam par to nebija ne jausmas, un tāpēc es negribēju runāt par savu laulību, tā ir tiesa.

Prokurors atradis vēl vienu rakstu, kas attiecas uz manu patoloģiju.

— «Tā, piemēram, es noraugos, kā viņa tīra

sparģeļus, mēs kaut ko runājam, pēkšņi es skaitu notīrītos sparģeļus uz virtuves galda, divdesmit četri, protams, es neko nesaku, bet domāju: viena trūkst!»

Cik kesonu ir tiesas zāles griestos? Domāju — trīsdesmit seši. Tiesas zāle ir garena. Tas būtu četrreiz deviņi? Apsveru vēlreiz — to ir bijis četrdesmit pieci. Kvadrāti vai rombi? Izšķiros par kvadrātiem. Sijas ir kaut kā izkrāsotas, to es zinu, bet paši griesti turpretī tikai balsināti. Vai arī otrādi? Vidū karājas grezna lustra. Es zinu — kad laukā spīd saule, to neievēro, tikai lietainā laikā nepieciešama tās iespaidīgā gaisma. Cik žuburu šai lustrai? Gribētos apgalvot, ka tie ir misiņa. Atzīstos: es nezinu, — lai gan esmu tur vismaz simt stundu nosēdējis uz krūtīm sakrustotām rokām, raugoties griestos, kad manas sievas sniedza liecību par savu laulību.

— Jūs esat profesora Jetcera kundze?

— Es neesmu profesore.

— Tātad Jetcera kundze ...

— Lūdzu.

— Vārds?

— Helēne Matilde.

— Pirmslaulības uzvārds bija Knuhele?

— Esmu mājsaimniece.

— Jūs, Jetcera kundze, esat bijusi apsūdzētā pirmā sieva, pagājis ilgs laiks, jums, protams, nav jāliecina, ja nevarat atcerēties ...

Apsūdzētajam nāk par labu, ja redzams, ka viņš jūtas aizkustināts un beidzot nesēž, sakrustojis rokas uz krm tīm, bet ar savu izskatu pauž labvēlību un izpratni, vēl iekams lieciniece sākusi atbildēt.

— Jetcera kundze, jūs sapratāt jautājumu?

— Mēs abi bijām ļoti jauni.

— Fēlikss Šāde nekad nav jūs sitis vai vardarbīgi apdraudējis, uz darbu iedams nonesis saslauku spaini, svētdienās mazgājis traukus un tamlīdzīgi... Jetcera kundze, ko jūs vēl atceraties?

— Mums bija maz naudas.

— Es jautāju par sevišķiem notikumiem.

— Fēlikss bija asistents.

— Tātad jums bija maz naudas ...

— Ļoti maz.

— Un ko jūs vēl atceraties?

— Mēs daudz ceļojām.

— Vai jums, Jetcera kundze, neradās iespaids, ka Fēlikss Šāde ir slimīgi greizsirdīgs, kaut arī pastāvīgi savaldās, es gribu teikt: arī tad, ja nekāda iemesla greizsirdībai nav?

— Viņam nebija iemesla.

— Jūs esat daudz ceļojuši...

— Vasarā, ar telti.,

— Jūs abi mīlējāt dabu ...

— Ziemā noņēmāmies ar gargabalskriešanu.

— Kāpēc tad izšķīrāties?

— Es domāju, mēs abi jutāmies vīlušies.

— Kāpēc?

— Arī man tā bija pirmā laulība.

— Vēlāk jūs atkal apprecējāties, Jetcera kundze, esat māte trim meitām, kā redzams, tā nav jūsu vaina, ja laulība izjūk.

— Pa to laiku arī es esmu izmainījusies...

Bieži vien pārvērtējam atmiņu tiem cilvēkiem, kas ik dienas lasa bulvāra presi. Es varu vienā mierā pieiet pie kioska, kur vēl pirms pāris nedēļām karājās mans portrets: «ŠADEM NAV ALIBI», «BRUŅINIEKS ZILBARDIS TIESAS PRIEKŠA», «ĀRSTS AR SEPTIŅĀM SIEVĀM». Turklāt man mugurā tas pats uzvalks, kas bija tiesā. Pat tādā reizē, kad es pērku sev jaunas brilles un optiķis, pašrocīgi atzīmējis manu uzvārdu, raugās man acīs, lai izmērītu attālumu starp acu zīlītēm, es jūtu, ka neesmu pazīts.

— Ko jums, Šādes kungs, nozīmē krusts?

Arī par sapņiem notiek pratināšana:

— Un cik tad liels bija tas krusts?

— Neliels, apmēram kā avārijas zīme. Tāpēc jau es gribēju to novietot uz ielas. Kā avārijas zīmi. Pēkšņi tas kļuva liels, gandrīz manā augumā. Tik liels kā kapu krusts.

— Un no kurienes jums radās šis krusts?

— Ne mazākās jausmas ...

— Ja tas bija tik mazs kā avārijas zīme, tad ir iespējams, ka jūs, Šādes kungs, to atradāt bagāžniekā, tad, kad meklējāt īsto avārijas zīmi?

— Iespējams ...

— Un kā tas gadījās bagāžniekā?

— Ne mazākās jausmas ...

— Jūs tātad sakāt, ka gribējāt avārijas zīmi novietot uz ielas, bet, kad gājēji pamanīja, ka tas ir dzelzs kapa krusts ar ornamentiem, tie palika stāvam.

— Pēkšņi uzradās vesels pūlis.

— Vai varat šo krustu sīkāk aprakstīt?

— Tas bija diezgan smags.

— Kādas vēl pazīmes?

— Man liekas, tas bija sarūsējis.

— Jūs grasījāties to iespraust asfaltā?

— Jā.

— Kā avarijas zīmi?

— Tā man liekas.

— Vai garāmgājēji kaut ko teica?

— Es neko nedzirdēju. Nē. Vispār biju sagatavojies uz to, ka mani apcietinās.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka krusts man nepiederēja.

— Vai jūs to apzinājāties, Šādes kungs?

— Kāds man jautāja, no kurienes man tas, šis krusts, bet tas nebija policists. Drīzāk kāds lietpratējs. Viņa interese bija antikvāra-tirgotāja interese, nejautājot par cenu.

— Un tad?

— Man bija kauns.

— Vai atceraties, kāpēc jums bija kauns?

— Tāpēc, ka man nekas neiznāca, atkal un atkal centos iedabūt krustu asfaltā, visi to redzēja, bet nekas neiznāca ...

— Un tad jūs pamodāties?

— Biju viscaur nosvīdis... Atceros tikai, ka pēkšņi atjēdzos, ka tā ir mafija, vai arī man tā likās, nemaz nejutos pārsteigts; kad dzīros krustu atkal ievietot bagāžniekā, mana mašīna bija nozagta. Liecinieku acu priekšā! Bet tiem nekas nav zināms, vai arī viņu tur vairs nav...

Ceļojumi neko nelīdz, kaut vai uz Japānu, kur neviens neko nezina par sūdzību, neviens nav dzirdējis pratinām lieciniekus; es sēžu, apņēmis ar rokām labo vai kreiso celi, uz sola Kioto ķeizariskajos dārzos un dzirdu ekspertu psihiatru:

Nešaubīgi konstatējamas paranojas pazīmes, ko bieži var novērot alkoholiķiem. Tas, kā mēs redzējām, galvenokārt izpaužas vēstulēs, kas netiek nosūtītas, un savukārt pierāda, ka apsūdzētais jau pēc dažām stundām apzinās, cik ļoti pakļāvies iedomām. Viņa sakāpināto emocionalitāti esmu noraksturojis jau sākumā. Slēdziens: apsūdzētais nav atzīstams kā nespējīgs atbildēt par savu rīcību ...

Akmeņdārzi utt., pērļu zvejnieces te vai tur, tas viss ir zināms, ja arī Japānā nekad nav būts. Tas vēl nedod alibi. Pat ja es izstāstu, kā japāņu masētā ja ar savām mazajām pēdiņām bungā pa manu mugurkaulu, tas nepierāda, ka patlaban atrodos Japānā; to arī varēja kaut kur izlasīt.

— Kas attiecas uz japāņu akmeņdārziem, kuros jūs, doktor Šādes kungs, esot tai svētdienā bijis, un runājot par mazajām pērļu zvejniecēm Miki-moto — tā laikam sauc šo apvidu —, to jūs uzzinājāt vienā no žurnāliem, kas atrodas jūsu uzgaidāmā istabā, doktor Šādes kungs, vai ne tā?

Neko daudz nelīdz arī īslaicīgā uzturēšanās Honkongā. Divas naktis kādā ķīniešu bordelī. Jau brauciena laikā ostā atceros zvērināto jautājumus:

— Arī es esmu pilnībā iepazinies ar vēstulēm, kas ir tiesas rīcībā, un gribētu jautāt doktoram Šādes kungam: vai tad sievietei nav tiesību sadedzināt mīlestības vēstules?

— Jā, protams ...

— Kāpēc tad jūs atstājāt kopijas?

— Jūs esat sešas reizes šķīries, doktor Šādes kungs, un kāpēc katras jūsu laulības dzīves laiks raujas arvien īsāks?

— Mūžs raujas arvien īsāks.

— Vai jums neliekas, doktor Šādes kungs, ka

vainojams esat jūs? Un kāpēc jūs arvien no jauna precaties?

— Es gribētu apsūdzētajam jautāt, vai viņam liekas, ka ir jebkad sapratis sievieti. Man tā vis neliekas, doktora kungs, jo jūs pastāvīgi sievietēm kaut ko mīklainu piedzejojat, un, ja kāda sieviete neatbilst jūsu izpratnei, ko tad?

— Runājot par puķēm, kas atrastas pie līķa, — asiņainais noziegums tika pastrādāts februāri, tās tātad varēja būt tikai siltumnīcas lilijas, ka tās ir lilijas, šaubu nav, mēs tās redzējām uzņēmumā, un tad nu es kā dārznieks gribētu vēl tikai jautāt: vai tiesai ir zināms, cik ilgi saglabājas siltumnīcas lilijas? Kā lietpratējs domāju, ka tikai noziedznieks pats varēja šīs lilijas atnest, citādi tās uzņēmumā, ko mēs nupat redzējām, nevarētu būt tik svaigas... Tas nav jautājums, tikai konstatējums.

Prātā paliek ari kāds draugs:

— Jūs tātad, Noienburgera kungs, esat ar apsūdzēto galvenokārt runājis par astronomiju, to mēs dzirdējām, un labprāt abi kopīgi iemalkojāt arī kādu vecu bordo, lai gan apsūdzētais, kā jūs apgalvojat, neko no astronomijas nesaprot, to jūs jau teicāt.

— Viņš, lūk, neprot domāt.

— Noienburgera kungs ...

— Citādi puisis uz goda.

— Vai jūs pazināt Rozalindi C.?

— Es nepazīstu nevienu ārstu, kurš prot domāt. Man pašam ir ārsts, kurš brīnās, ka esmu vēl dzīvs, un ir man par to pateicīgs. Ārstam, kurš nevienu nav aizraidījis uz viņpasauli, ir vienkārši laimējies...

— Atgriežoties pie mana jautājuma ...

— Šādem, jāteic, neveicās.

— Ko viņš teica par Rozalindi?

— Toreiz mani tieši nodarbināja Einšteins ...

— Jūs gribat teikt — Šāde, jums runājot, netika pie vārda?

— Runāt par Einšteinu, ja sarunas biedram nav ne mazākās nojausmas par matemātiku, ir pagrūti, bet, par laimi, man ir divi suņi, un, ja rodas vajadzība mainīt tematu, jāpaplaukšķina sev pa stilbu, un abi ir jau klāt, bet stāsti par suņiem allaž uzjautrina... Šādem pagalam nav humora izjūtas... Es arī negribētu būt viņa sievas vietā... Redziet, esmu divdesmit četrus gadus laulībā, pateicoties humoram, ja cilvēkam nav humora, tad tas nav izturams, mana sieva arī gandrīz kļuva aktrise ...

— Kad jūs redzējāt Rozalindi pēdējo reizi?

— Viņš mani iepazīstināja ar katru, kuru grasījās precēt, un zvērēja, lai Dievs viņu sodot, ja kādreiz sievu piekrāpšot.

— Ko jūs gribat ar to teikt?

— Tas jau ir pārspīlēti.

Liecinieks smiekuļo.

— Noienburgera kungs ...

— Man ir žēl Šādes.

— Rozalindi C. jūs nosaucāt par govi, bet tai pašā laikā esat kādreiz šai sievietei uzdāvājis un veltījis zīmējumu ...

— Tad laikam esmu domājis veltīt kādai citai.

— Bet runa ir par Rozalindi C.

— Mana drauga laulības dzīves mani nekad neinteresēja, un šķiet, viņš to prata novērtēt. Es jau arī nekad nerunāju par savu laulības dzīvi. Seksualitātes jautājumos man nav ko teikt.

— Pēdējais jautājums, Noienburgera kungs.

— Ārsts, kurš nezina, ka bioķīmijā notiek revolūcija, tā taču ir nejēdzība, tad es labāk eju ar abiem suņiem pastaigāties ...

— Un vēlreiz atgriezīsimies pie apsūdzētā.

— Mani suņi vienmēr padarīja viņu nervozu.

— Kādā ziņā Šādes kungs ir puisis uz goda?

— Galu galā mēs esam draugi trīsdesmit gadus, kaut arī mums nav par ko runāt. Taču es

labprāt iedzeru vīnu kopā ar viņu. Man pašam draugi nav vajadzīgi. Domāt protu pats.

— Jūs runājāt par Einšteinu ...

— Es pastāvīgi nodarbojos ar Einšteinu, viņa domu secinājumu nozīme nav vēl šobaltdien īsti apgūta. Filozofiski. Esmu filozofiski domājošs cilvēks, mana sieva drīzāk ir muzikāli noskaņota.

— Es to nejautāju.

— Mani kaitina viņa melšana, tad tiešām vienīgā iespēja ir runāt par Einšteinu; tiklīdz Šāde sāk runāt par sevi, tad tur no patiesības nav nekā ...

— Vai varat minēt kādu piemēru?

— Es jau negribu neko sliktu par viņu teikt.

— Vai varat atcerēties, par ko apsūdzētais, jūsu draugs, stāstīja, kad tika pie vārda?

— Neatceros vairs ...

— Kā lieciniekam jums, Noienburgera kungs, jāsaka taisnība un tikai taisnība, jūs zināt, ka par nepatiesu liecību draud cietumsods ...

— Un tad vēl Šāde ir tik pārmērīgi jūtīgs!

— Kad viņš dabūs zināt, ko jūs viņam aiz muguras stāstāt...

— Tad viņš veselu gadu man nezvanīs.

— Un jūs zvanīsiet?

— Domāju, ka viņš to gaida... Un turklāt Šāde ir no jauna apprecējies, es pat nezināju, ka viņš no tās Rozmarijas ir šķīries!

Liecinieks smiekuļo.

— Pēdējais jautājums, Noienburgera kungs ...

Ceļojumi beidzas ar atgriešanos.

(Cīrihe — Klotena)

Taksometra šoferis, laipns ungārs, zina, kur jābrauc — proti, pār Krusta laukumu. Mans liecinieks, garāžas īpašnieks, tobrīd pilda mašīnā degvielu.

— Jums tātad bija radies iespaids, ka viņš ir piedzēries?

— Viņš pat neatcerējās vairs, ka priekšpusdienā te jau bijis, un arī ne to, ko biju viņam stāstījis par sajūgu.

— Viņš bija jūsu klients?

— Jau daudzus gadus.

— Kad tad viņš aizveda pie jums savu volvo?

— Priekšpusdienā, to es noteikti atceros, un, ja doktora kungs nebūtu vecs klients, es nesolītu, ka viņš vēl tai pašā dienā varēs braukt uz laukiem. Sestdienās mums strādā viens vienīgs mehāniķis.

— Kad Šādes kungs atnāca otrreiz?

— Drīz pēc pusdienas.

— Drīz pēc pusdienas ...

— Es viņam visu izskaidroju, sajūgs vairs ilgi nekalpos. Tas bija nodilis. Nomainīt sajūgu — tas, kā zināms, prasa laiku.

— Tātad viņa mašīna pusdienlaikā nebija kārtībā ...

— Diemžēl ne.

— Tātad viņš nevarēja braukt uz laukiem...

— Doktora kungs jutās vīlies, bet tas bija vienīgais, ko es šai sestdienā varēju apsolīt, un doktora kungs to arī saprata, es teicu, ka mēģināšu sajūgu vēlreiz pievilkt.

— Kad Šādes kungs atkal atnāca?

— Mazliet pirms sešiem. Kā bija norunāts.

— Un mašīna bija kārtībā?

— Varētu tā teikt.

— Vai apsūdzētajam, kad viņš īsi pirms sešiem atgriezās garāžā, joprojām bija kaklasaite kā pusdienlaikā?

— Tā varētu teikt.

— Jā vai nē?

— Tā bija sašķiebusies greiza, tā kaklasaite, atraisījusies vaļīga, kā jau mēdz būt, ja cilvēks iekampis pār mēru, tāpēc jau es arī mašīnu nedevu, jo tad viņš vismaz paspēlētu savas vadītāja tiesības. Pēc tā jau tas oda. Un ko lai ārsts dara bez vadītāja tiesībām!

— Es to neesmu jautājis, Lišera kungs.

— Pēc tā jau tas oda.

— Es jums jautāju: vai apsūdzētajam tai sestdienā īsu brīdi pirms sešiem, kad jūs viņu redzējāt, bija vai nebija kaklasaite?

— To jau es pateicu.

— Šādes kungs, kāpēc jūs pastāvīgi šūpojat galvu?

Es gaidu vēl šodien, ka mans oficiālais aizstāvis, kurš trīs nedēļas nopūlējies, lai izdabūtu no manām bijušajām laulenēm liecību, kas pierādīs manu nevainīgumu, beidzot iepazīstinās visus deviņus zvērinātos arī ar kādu citu patiesību:

— Atgādināšu viņa četrus gadus ilgo darbošanos draudzes padomē, viņa lietderīgos padomus, ceļot slimnīcas, nedrīkstam aizmirst viņa līdzda* lību, izvietojot un iekārtojot čehoslovaku bēg* ļus, viņa atklāto uzstāšanos pret mūsu ezeru piesārņošanu, nemaz nerunājot par viņa praktizējoša un iecienīta ārsta ikdienas darbu, atgādināšu arī viņa pašaizliedzīgo darbu Biafrā, kur viņš trīs mēnešus ārstēja slimos, kā arī daudzās lekcijas par ģimenes plānošanu, nedrīkstam aizmirst viņa darbošanos, apkarojot narkomāniju mūsu jaunatnes vidū, viņa nopietnās akupunktūras studijas un panākumus šīs akupunktūras lietošanā praksē. Galu galā neviena biogrāfija nav tikai laulības dzīves apraksts! Nav jāaizmirst arī viņa interese par mūziku, piemēram...

Prokurors atradis vēl atzīmētu:

— «Ja kādu laiku neizdodas pierādīt savu vīrietību, un patlaban tas tā ir, tad sievietes mēdz apšaubīt arī citas sava vīra spējas. Nepaiet ne diena bez dažiem sīkiem pārmetumiem. Un tā jau ir neveiksme pēc neveiksmes: sabiedrībā, pie stūres, dārzā utt., cerams, ka ne klīnikā.»

Palīgā nāk viens no zvērinātajiem — dārznieks:

— Es gribētu jautāt apsūdzētajam, lai nenovirzītos, par to vien, kas attiecas uz to pašu apstākli, šī Rozalinde taču nebija neapmierināta sieviete, man liekas, tobrīd, kad tika nogalināta, un man nav saprotams, kāpēc viņai būtu vajadzējis doktoru Šādes kungu, kurš kārtoja viņas nodokļu

lietas, ar sīkumainu piekaslšanos pataisīt par slēpi kavu.

Dažreiz es palieku vannā, kad ūdens jau ir iztecējis un

tikai pil no krāna, guļu ar aizvērtām acīm un dzirdu:

— Pie mums kalpoja spāniete, un Fēlikss, ja tas viņam sagādāja prieku, reizem gatavoja ēdienu. Neuzskatiet to par žēlošanos! Viņš labi zināja, ka es neesmu viņa kalpone.

— To viņš zināja .. .

— Fēliksam vienmēr bija plašs vēriens.

— Bet materiālā ziņā jūs jutāties no viņa atkarīga ...

— To es nevaru noliegt.

Tā varēja būt gaišmatainā Andrēa.

— Es, piemēram, spēlēju arī vijoli.

— Bet pietrūka laika ...

— Iespējams, ka tā bija arī mana vaina.

— Kur būtu jūsu vaina, Šādes kundze?

— Es uzstādu sev pārāk augstas prasības.

— Un to Fēlikss Šāde nespēja saprast?

— Es bieži piedalījos Eranosa sanāksmēs.

— Kas tas ir?

— Viņš uzskatīja, ka universitātē es gūtu vairāk, studijas un semināri, eksāmeni, bet, kādas tieši studijas, to viņš arī nezināja.

— Saprotu ...

— Bet tāpēc es vēl ne tuvu neesmu mājsaimniece.

— Tas ir pareizi.

— Es apprecējos ar Šādi, tāpēc ka mīlēju viņu.

— Ko jūs darījāt pirms tam?

— Man vajadzēja pelnīt iztiku.

— Jūs bijāt palīgskolotāja?

— Jā.

— Un kur jūs strādājat tagad?

— Es neticu vairs mūsu skolu nozīmībai.

— Un ar to jūs varat iztikt, doktora Šādes kundze?

Es ieziepēju matus.

— Vai arī jūs, doktora Šādes kundze, teiktu, ka apsūdzētais ir tāds cilvēks, kas pat mušai nespēj nodarīt pāri?

— Es tā neteiktu.

— Kā tad jūs teiktu?

— Kad viņš ir saskaities, es gribu teikt, nevalda pār sevi, vai kā lai to pasaku, viņš ir spējīgs noplēst sev kreklu, to esmu ne vienreiz vien pieredzējusi, vai arī viņš paķer kādu priekšmetu un manu acu priekšā satriec driskās.

— Kādu priekšmetu?

— Kas nu gadās pa rokai...

— Piemēram?

— Ja viņš nevarētu to izdarīt, man redzot, domāju, ka tad nekas tāds nenotiktu. Piemēram, viņš saplēš savas brilles vai salauž pīpi, pašu labāko, man acu priekšā, lai mani sodītu.

— Par ko?

— Tieši tas jau viņu satrauc — es nezinu, par ko viņš grasās mani sodīt. Redzu tikai, kā viņš citu pēc citas salauž savas dārgās pīpes, jo es nesaprotu, ar ko esmu viņu sakaitinājusi. Reiz viņš izmeta pa logu savu pulksteni.

— Tātad priekšmetus, kas pio’der viņam...

— Es jau saku — pašam pret sevi vērsts pārdzīvojumu neprāts.

— Citiem viņš tātad neuzbrūk?

— Neesmu to nekad piedzīvojusi.

— Neesat to nekad piedzīvojusi...

— Drīzāk viņš nožņaugtu pats sevi.

Tā ir Gīzela.

(Arī viņa kļuvusi pilnīgāka.)

Es ieziepēju matus.

— Un, kad viņš bija iedzēris, Šādes kundze, tātad to arī jūs esat piedzīvojusi, tad viņš staigājis šurp un turp pa istabu un runājis.

— Ak jā.

— To arī jūs esat piedzīvojusi...

— Es ļāvu viņam runāt.

— Nerunājot pretī?

— To tik viņš gaidīja.

— Un tad jūs gājāt gulēt?

— Pusnaktī.

— Un ko viņš darīja?

— Man bija viņa žēl.

Tā ir Korinna.

(Varbūt Andrēa?)

Es izskaloju matus.

— Vai jūs zinājāt, doktora kundze, ka Fēlikss Šāde, kad viņš bija ar jums precējies, slepeni rakstīja dienasgrāmatu?

Lieciniece klusē.

— Jūs to nezinājāt.

— Man bija aizdomas.

— Kā tā?

— Kad mes strīdējāmies, es gribu teikt, kad Fēlikss uzvedās tā, it kā vairs nespētu izturēt, kā, jādomā, gadās katrā ģimenē, un kad mums vēl bija suns, viņš tādās reizēs devās ar suni uz mežu, bet, kad mūsu suni sabrauca, mēs citu vairs negribējām, un tad Fēlikss, kad strīdējāmies, negāja vairs uz mežu, bet patvērās savā kabinetā, un tad man radās aizdomas, ka viņš raksta dienasgrāmatu, jo apmēram pēc stundas viņš šķita nomierinājies. To es ievēroju. Iznākot no kabineta, viņš izturējās tā, it kā nekas vairs nebūtu sakāms.

— Tāpēc ka viņš savas domas bija uzrakstījis.

— Tad viņš bija gluži cits cilvēks.

— Un vai tas jūs neaizskāra, ka jūsu vīrs nevis atklāti ar jums izrunājas, bet pieraksta pilnas šādas burtnīciņas?

— Aizdomas man bija ...

— Vai jūs nekad šādu burtnīciņu nepalasījāt?

— Es zināju, kur viņš tās slēpj.

— Un jūs nebijāt ziņkārīga?

— Kad viņš vēl staigāja ar suni, es jau arī nezināju, ko viņš mūsu sunim mežā saka.

— Tātad jūs nebijāt ziņkārīga ...

— Dažreiz es atradu šādas burtnīciņas viņa svārku kabatā, bet man, atklāti sakot, nešķita tik interesanti uzzināt, ko Fēlikss tur sarakstījis.

— Tatad jūs okšķerējāt?

— Nē.

— Kā tad jūs, doktora kundze, zināt, kas šajās burtnīciņās rakstīts? To, starp citu, ir dučiem.

— Man tikai vajadzēja pagaidīt.

— Kā tas saprotams?

— Kad atkal sākās strīds, Fēlikss nespēja noklusēt, ko pēdējā vai priekšpēdējā reizē par to domājis.

— Un tas jūs neinteresēja?

— Atklāti sakot, nē ...

Tā ir Liliāna.

(Mana dēla māte.)

Es susinu matus.

— Kopš kura laika jums ir autovadītājas tiesības, doktora kundze?

— Man jāpaskatās.

— Aptuveni?

— Domāju, kopš manas pilngadības.

— Vai jūs, doktora kundze, esat kādreiz izraisījusi avāriju, ne jau ar nenozīmīgiem bojājumiem mašīnai, bet, es domāju, tāda veida negadījumus, ka Fēliksam Šādem vajadzētu baiļoties, kad jūs viena pati sēžat pie stūres?

— Es vadu mašīnu labāk nekā viņš.

— Vai mašīna apdrošināta par pilnu vērtību?

— Liekas, par pusi.

— Jūs tātad uzskatāt sevi par pieredzējušu braucēju. Pareizi. Jums jau arī nav gadījusies īsta avārija, Šādes kundze, ne pirms laulībām, ne arī kad jau bijāt doktora Šādes kundze un braucāt ar morisu.

— Tas bija fiats.

— Vēlāk, jā, pēc morisa.

— Vēl šodien braucu ar fiatu.

— Vai jūs atceraties, doktora Šādes kundze, ģimenes strīdu Milānā — apsūdzētais, jūsu toreizējais vīrs, lai pārtrauktu ķīvēšanos, gribēja, lai jūs viena pati braucat mājās ar mašīnu, bet pats lidotu ar lidmašīnu. Vai tā bija? Un jūs esot teikusi: «Tad es triekšos kādam kokam virsū.»

— Ko tik ģimenes strīdā nemedz sarunāt.

— Ko Šādes kungs atbildēja?

Lieciniece domā.

— Vai viņš jums teica: «Tad tik triecies kokam virsū!» — vai arī teica, ka tā ir šantāža?

— Tas nemaz nebija Milānā.

— Kur tas bija, Šādes kundze?

— Domāju, ka Pjačencā, nē, zinu noteikti, ka tas bija Pjačencā un viņš grasījās ņemt taksometru braucienam uz Milānu, taču to vis nedarīja un mēs braucām kopā caur Gotardu.

— Kurš toreiz sēdēja pie stūres?

— Es.

— Runājot par to koku, apsūdzētais apgalvo, ka ir teikumi, par kuriem viņam nav šaubu, ka nekad mūžā tādus neteiktu, piemēram, teikumu: «Tad tik triecies kokam virsū!» — tāpēc viņš acīmredzot bija sašutis, kad jūs vēlāk viņa draugiem stāstījāt, ka Šāde esot jums teicis: «Tad tik triecies kokam virsū!»

— Tie bija mani draugi.

— Vai tā ir, Šādes kundze, ka esat to stāstījusi un viņš piedraudējis ar šķiršanos, ja jūs neņemsiet šos vārdus atpakaļ un nedarīsiet to rakstiski?

— Es jau to izdarīju.

— Tādā gadījumā man vairāk jautājumu nav. Tā ir Andrēa:

— Bet teikt taču viņš to teica!

Vienādu atmiņu nav.

— Vai liecinieci var laist prom?

Vienu, vienu vienīgu reizi trīs nedēļu laikā vecajam iecirkņa tiesnesim, kurš, klausoties lieciniekos, pieliek plaukstu pie kreisās auss, arī radās jautājums:

— Vai jums ir zināms, doktor Šādes kungs, kā izskatās mašīna, piemēram, fiats, kad ietriecas kokā?

— Nē.

— Protams, izšķirošais ir ātrums.

— Laikam gan.

— Tātad jūs nekad neesat redzējis mašīnu, kas ar atļautu ātrumu, astoņdesmit kilometru stundā, ietriecas kokā?

Nopratināma vēl viena doktora kundze.

— Jūs tātad neesat šķīrusies, doktora Šādes kundze?

— Nē.

— Jūs esat precējusies ar Fēliksu Šādi?

— Jā.

— Vai tā ir?

Mēs sasmaidāmies.

— Kad jūs, doktora kundze, pirms gada apprecējāties, domāju, ka zinājāt par apsūdzētā iepriekšējo dzīvi, piemēram, par viņa sešām laulībām, jeb dabūjāt to zināt tikai šā procesa laikā?

— Lielāko tiesu zināju.

— Un tas jūs neatbaidīja?

— Man arī ir sava iepriekšējā dzīve.

— Vai tā ir taisnība, Šādes kundze, ka jūs reizēm esat uzrunājusi apsūdzēto kā bruņinieku Zilbārdi?

— Tas ir mīļvārdiņš ...

— Jums tā liekas?

— Fēlikss ir bruņniecisks.

— Un kāpēc tieši — Zilbārdis?

— Tāpēc, ka viņš reiz teica — sešas sievas viņam jau esot pagrabā, un tāpēc, ka es taču zinu, ka viņa iepriekšējās sievas nedzīvo slikti.

— Izņemot Rozalindi C.

Lieciniece klusē.

— Vai jūs pazināt šo Rozalindi C.?

— Viņš ir stāstījis.

— Piemēram, ko?

— Viņas domas par jauno pāvestu.

— Jūs tātad zinājāt, ka doktors Šādes kungs viņu regulāri apciemoja, un tas jūs nemulsināja?

— Nē.

— Vai tiesa, Šādes kundze, ka jus un doktors Šāde reti tiekaties, ka kopīgi ceļojat, bet kopā nedzīvojat?

— Tā tas ir.

— Jums tas liekas pareizi...

— Es neesmu nekāds meitēns, prokurora kungs, man ir trīsdesmit seši gadi, un jau sen zinu, ka nekad vairs negribu dzīvot kopā ar vīrieti.

— Un Šādes kungs neiebilda?

— Viņš ir bruņniecisks.

— Man tomēr ir vēl viens jautājums. Ja esmu pareizi vēstulēs izlasījis, Šādes kundze, tad jūs no sākta gala darījāt zināmu, ka nedomājat atteikties, ja radīsies vēlēšanās, šad tad izrādīt interesi par kādu citu vīrieti un tamlīdzīgi.

— Es nesaprotu jautājumu ...

— Kā pret to izturējās apsūdzētais?

— Ja mūsu attiecībās kaut kas mainīsies, tad mans vīrs var būt pārliecināts, ka darīšu viņam to zināmu.

— Un doktors Šādes kungs paļaujas uz to...

— Sākumā jau to nevar zināt, un lielākoties tā ir maldīšanās, jau pēc pāris nedēļām nav nekā īpaši aizraujoša ar citu vīrieti, un neuzskatu par nepieciešamu Fēliksam to katrreiz darīt zināmu.

— Un viņš to zina ...

Tā ir Juta.

(Patlaban dzīvo Kenijā.)

Liecinieki vienmēr rada lielāku uzticību nekā apsūdzētais, tāpēc aizstāvis labāk vēršas pie liecinieces:

— Jūs tātad uzskatāt to par laimīgu laulību...

Es pārliecinājos bibliotēkā: pasaku par bruņinieku, kurš nogalina savas septiņas sievas un līķus paslēpj pagrabā, uzrakstījis francūzis Saris Pero septiņpadsmitajā gadsimtā.

— Līdz ar to paziņoju, ka lietas izskatīšana ir pabeigta. Tiesa dodas apspriesties. Spriedums tiks paziņots piektdien pulksten vienpadsmitos.

Laikrakstu lasīšana līdz tikai īsu brīdi.

Pāvests izveseļojas ...

Rozalinde paliek mirusi.

— Vai bieži gadās, ka jums jautā par kādu kapu, kur tas atrodas? Es nedomāju vienu noteiktu, bet kāda nezināmā kapu.

— Gadās ar.

— Vai par Šādes gadījumu jūs nekad neesat dzirdējis?

— Nē.

— Šades kungs apgalvo, ka viņam bijis trīs reizes jāatkārto jautājums, līdz jūs beidzot apstādinājuši zāles pļāvēju, lai vispār sadzirdētu, ko jums jautā.

— Katram kapam ir plāksnīte.

— Tātad jūs nezinājāt, kur atrodas meklētais kaps, un turpinājāt strādāt. Vai tā ir? Un kungs, kas jautāja, esot skatījies.

— Jā, kādu laiku skatījās gan.

— Cik ilgi?

— It kā viņš nekad nebūtu redzējis zāles pļāvēju — tā skatījās, lai gan sāka līt lietus, man liekas, tas bija īsi pirms sešiem. Un sešos kapsētu slēdz.

— Vai Šādes kungs to zināja?

— Tas jau ir rakstīts izkārtnē pie ieejas.

— Vai tobrīd, kad viņš noraudzījās jūsu darbā, viņš vēl kaut ko jautāja, vai arī jūs to nedzirdējāt?

— Viņš gāja tālāk.

— Vai tā ir, Knapa kungs, ka Šādes kungs vispirms devās nepareizā virziena, lai gan jus pateicāt, kur apmēram atrodas pagājušā gada februārī raktie kapi?

— Varbūt viņš nesadzirdēja.

— Zāles pļāvēja dēļ?

— Tik skaļi mūsu zāles pļāvēji nemaz nav.

— Vai jūs varat, Knapa kungs, šai plānā parādīt, kur jūs vakar pļāvāt, kad Šādes kungs ap-

vaicājās par pagājušā gada februāri raktajiem kapiem?

— Te, jā, apmēram te ...

— Tātad netālu no vārtiem?

— Tur, kur zālājs.

— Un tas, kā jūs teicāt, bija mazliet pirms sešiem, bet kapsēta ir ļoti plaša, it īpaši, ja kāds vispirms dodas nepareizā virzienā ...

— Teiksim — bez ceturkšņa sešos.

— Vai vispār ir iespējams, Knapa kungs, ka apmeklētājs, aiziedams vispirms nepareizā virzienā, var ceturtdaļstundā sameklēt kapu, ko meklēja, un laikā atstāt kapsētu?

— Diez vai.

— Jūs viņu vairs neredzējāt?

— Var jau būt, ka tas bija mazliet agrāk, teiksim, pussešos. Es jau nevaru pļaut līdz sešiem. Varbūt viņš izgāja no kapsētas, kad es novietoju zāles pļāvēju šķūnī. Un tad tas vēl jānomazgā, šis zāles pļāvējs. Un, vai nu cilvēki atrod savus kapus, vai ne, es gribu teikt, piederīgo kapus, gar to galu galā man nav daļas. Es atbildu par zālāju un vainagiem, ko jau nepieciešams aizvākt uz komposta kaudzi, bet pulksten sešos mans darba laiks beidzas.

— Vēl pēdējais jautājums, Knapa kungs.

— Kas cilvēkam naktī darāms kapsētā?

— Kad Šādes kungs, kā jūs sakāt, uzkāpis uz zālāja, kas stingri aizliegts, — vai viņam nebija rokās puķes?

— Liekas, nebija.

— Piemēram, lilijas?

Talak:

— Kad tas notika, Hofera kundze?

— Šodien.

— Ap kuru laiku?

— Šorīt. Es biju pārsteigta, proti, biju pirmā apmeklētāja, kad atvēra vārtus, un tas parasti notiek deviņos, to es zinu, tieši pulksten deviņos.

— Kas jūs pārsteidza?

— Ka kungs tur jau stāvēja.

— Vai es esmu jūs pareizi sapratis, Hofera

kundze, — kaps, kuru jūs kopjat, atrodas tai pašā rindā, kur Rozalindes Cogas kaps?

— Tā tas diemžēl ir.

— Vai jums bija zināms gadījums ar Šādi?

— Par laimi, mans vīrs neko par to nezina.

— Tātad jūs bijāt pārsteigta, Hofera kundze, un kā tad šis kungs izturējās, kad redzēja jūs nākam?

— Viņš stāvēja ceļā.

— Kā tas saprotams?

— Viņš mani nemaz neredzēja, tā man liekas, pat nedzirdēja, lai gan uz grantētā celiņa dzirdams katrs solis. Bet viņš tikai stāvēja. Parasti es eju no labās puses. Negribēju šo kungu dziļajās pārdomās traucēt.

— Jūs viņu redzējāt pirmo reizi?

— Pagājis gads, kopš miris mans vīrs, es eju katru nedēļu uz kapiem, bet nekad neesmu kādu pie šī kapa redzējusi. Viņš stāvēja tur nekustīgi, rokas bikšu kabatās sabāzis, tas ir viss, ko es varu teikt, un, kad es pienācu no otras puses, viņš pēkšņi paņēma cigareti, aizdedzināja un devās prom.

— Vai viņš bija noskuvies?

— Tik labi es viņu neapskatīju.

— Un uz kapa, Hofera kundze, es domāju kapu līdzās jūsu mirušā vīra kapam, jums nekas nedūrās acīs?

— Daudzie cigarešu gali.

— Kas vēl?

— Tur vēl arvien nav kapakmens, tikai kapu administrācijas iestādītā kapmirte un plāksnīte ar numuru.

— Nekādu puķu?

— Pāris liliju ...

— Vai lilijas bija svaigas?

— Tā tas bijis jau divas vai trīs reizes, lilijas noguļ visu nedēļu, līdz dārznieks tās novāc un aizmet.

Tālāk:

— Jūs tatad neliedzaties, Šādes kungs, ka pretēji aizliegumam esat nakti pavadījis kapsētā?

— Nē.

— Kāds bija jusu nodoms?

— Tas nebija nekāds nodoms ...

— Jūs ieraudzījāt, ka vārti aizslēgti.

— Tā bija.

— Kāpēc jūs nezvanījāt sargam? Tur taču jā-būt sargam, kad kapsēta aizslēgta. Un līdzās vārtiem ir telefona būdiņa. Kāpēc jūs nezvanījāt policijai?

— Man tas neienāca prātā ...

— Tātad jūs palikāt kapsētā, lai gan lija lietus, un ko jūs tur visu laiku darījāt?

— Lija tikai īsu brīdi.

— Vai esmu jūs pareizi sapratis, doktor Sādes kungs, — tā bija pirmā reize, kad jūs apmeklējāt šo kapu?

— Jā.

— Lai gan esat kādreiz bijis precejies ar upuri... Pirms gada, apbedīšanas laikā, jūs vēl nebijāt apcietināts, doktor Šādes kungs. Jūs tikāt apcietināts vēlāk. Un jūs toreiz zinājāt, kad un kur notiks bēres. Kāpēc jūs toreiz neatnācāt uz bērēm?

— To man jau vaicāja apgabala prokurors.

— Jūs nebijāt aizceļojis.

— Nē.

— Kad upuris tika apbedīts, jus bijāt savā kabinetā un pieņēmāt pacientus, kas varēja vēl pāris stundu pagaidīt. Vai tā nav? Spriežot pēc ierakstiem, vienā gadījumā bija hroniska migrēna, tad vēl prostatas iekaisums, šo slimnieku jūs nosūtījāt tālāk pie urologa, bez tam vēl bija kāda dāma, kurai pateicāt, ka analīzes ir apmierinošas. Tātad neviena steidzama gadījuma.

— Tas tiesa.

— Un tomēr jūs neaizgājāt uz bērēm.

— Tas tiesa.

— Vai nav dīvaini, Šādes kungs?

— Jā.

— Protokola minēts, ka jūs esat apgabala prokuroram paskaidrojis, ka jums nepatīkot piedalīties bērēs, jūs nevarot ciest, ja mācītājs pūloties mirušo raksturot, lai gan nekad nav viņu redzējis.

— Tā es teicu.

— Un, runājot par jūsu kapsētas apmeklējumu šodien, — vai tad jūs visu nakti nostāvējāt pie kapa?

— Nē.

— Un ko tad jūs darījāt?

— Vēlāk sameklēju soliņu, kādu laiku biju laikam nogulējis un tikai rītausmā vēlreiz aizgāju pie kapa, lai paskatītos, vai tās piecas lilijas tur joprojām ir.

— Vai jūs atnesāt šīs lilijas?

— Nē.

— Kurš tad tās ir atnesis?

— To es visu nakti sev jautāju.

Priekšsēdētāj a starp jautā j ums:

— Sarunā ar psihiatru jūs apgalvojāt, ka Ro-zalinde C. nekad neesot izjutusi seksuālu apmierinājumu. Arī ar saviem agrākajiem partneriem ne. No kurienes jums tas ir zināms?

— Viņa teica.

— Un kāpēc viņa jums to teica?

— Lai pateiktu taisnību ...

— Jūs esat ārsts, doktor Šādes kungs, pieņemu, ka esat atklāti un lietišķi runājis par to, ko Ro-zalinde C. izprata ar seksuālo apmierinājumu.

— Vairāk es negribētu par to runāt.

— Un kad viņa jums to teica?

— Pēc tam kad bijām izšķīrušies... Pirms tam biju pārliecināts, ka tā ir mana vaina. Toreiz viņai bija mazliet pāri trīsdesmitiem. Es tikai zināju, ka viņa baidās — mūžs paies nepiepildīts, un negribēju šai ziņā būt vainīgs.

— Un tāpēc jūs toreiz pieprasījāt šķiršanos?

— Es viņu mīlēju.

— Tāpēc šķīrāties ...

— Tā ir.

Zvana Noienburgers, viņam patlaban esot pudele gluži neparasta, veca bordo. Viņš domā no sirds, es zinu. Viņš smiekuļo. Vai tad es esot no zvērināto tiesas gaidījis ko citu nekā šo komēdiju? Viņš smiekuļo tik skaļi, ka man jātur klausule mazliet tālāk no auss.

— Jūs tātad, Šādes kungs, nevarat pateikt, kas tā bija par sievieti, kura jums, kā jūs apgalvojat, ielikusi rokā trīs zāļu zirnīšus?

— Nē.

— Viņa gribēja jums palīdzēt?

— Laikam gan.

— Jūs sakāt, ka jums rokā bijis revolveris, mazs revolveris. No kurienes tas jums gadījies, to jūs gan nezināt. Nevarat arī pateikt, kādas sistēmas ierocis. Jūs tikai zinājāt, ka tas ir pielādēts un gailis uzvilkts.

— To es zināju.

— Un tomēr šāviens neatskanēja?

— Es mēģināju trīs reizes.

— Un jums šķita, ka esat viens?

— Es biju viens.

— Bet, kur tas notika, jūs arī nezināt. Mežā vai jūsu kabinetā. Jūs tātad pielikāt revolveri pie labajiem deniņiem, doktor Šādes kungs, tā bija jūsu nopietnība, jūs grasījāties nošauties...

— Ko tad citu.

— Vai jums bija tam noteikts iemesls?

— Tas bija nopietni.

— Un tā sieviete, kas pēkšņi tur uzradās un redzēja, ka revolveris nešauj, — jūs nevarat pateikt, kādā krāsā viņai mati?

— Nē.

— Un tomēr jūs šo sievieti pazināt?

— Es viņu labi zināju, o jā ...

— Tātad sieviete, kas noraudzījās, kā nejēdzīgais revolveris nešauj, un pēkšņi pasniedza trīs zāļu zirnīšus, norādīdama, ka pietiek ar vienu pašu, — šī sieviete nebija nekāda gadījuma persona, bet gan noteikti zināma persona?

— O jā ...

— Un viņa smaidīja.

— Viņa tiešām gribēja palīdzēt.

— Kas notika tālāk?

— Es jutu, ka tieku novērots, sākumā tas būs bijis tikai neliels pulciņš, jādomā, viņas jaunie draugi, pēkšņi uzrodas vel citi un vēro, ka esmu par gļēvu, lai noritu trīs drošos zāļu zirnīšus.

Kad tiek nolasīts spriedums, apsūdzētajam jāpieceļas; visi trīs tiesneši un deviņi zvērinātie paliek sēžot, visi pūlas, lai publika zālē neuzminētu pēc sejas izteiksmes, kurš no viņiem septiņu stundu garajā apspriešanā izteicies par «vainīgs» vai «nevainīgs»; prokurors un aizstāvis vairs nesēž iepretī apsūdzētajam, bet savās vietās pa labi un kreisi, abi vienaldzīgi raudzīdamies zāles griestos; zāle ir ļaužu pilna, pieprasītais soda mērs zināms — desmit gadi pārmācības namā, atskaitot izmeklēšanas cietumā pavadīto laiku. Un laukā spīd saule, tāpēc tiesas zālē ir ļoti gaišs. Tātad apsūdzētais stāv; tikai rokas norāda — viņš nav pārliecināts, ka tiesa nevarētu kļūdīties. Un tad, izdzirdis spriedumu, viņš atbalsta rokas pret mazo galdu, sāk drebēt zods un viņš nokārtu galvu raud — jādomā, aiz laimes.

LlDZ AR TO TIESA DARA ZINĀMU:

1.

Apsūdzētais medicīnas doktors Fēlikss Teodors Šāde nav tiesas izskatītajā noziegumā vainojams un tiek attaisnots. 2.

Izdevumus, kas radušies izmeklēšanas un tiesas procesa laikā, sedz tiesas kase.

3.

Par iepriekšējā apcietinājumā pavadīto laiku — 291 dienu —, kā arī par tiesas procesa laikā sagādātajām neērtībām apsūdzētajam tiek piešķirta kompensācija 178 000 franku apmērā.

4.

Iepazīstināt ar tiesas lēmumu prokuratūru, apsūdzēto, cietušos, kā arī ekspertu-psihiatru profesoru doktoru Herbertu Feteru.

5.

Minēto lēmumu var apstrīdēt kantona tiesā un Šveices Savienības tiesā; abām sūdzībām jābūt desmit dienu laikā iesniegtām zvērināto tiesas priekšsēdētājam.

Pierādījumu trūkuma dēļ...

Kāpēc man likās, ka tā dzirdu?

Spriedumā tas nav minēts.

TURKLĀT TIESA NOLEMJ:

1.

Nozieguma ieroči, kā arī Horna ielas dzīvoklī atrastais revolveris kā lietiskie pierādījumi tiek nodoti Cīrihes kantona policijas pārvaldē.

2.

Dzīvoklī un arsta kabineta apsūdzētajam konfiscētie dokumenti — vēstules, fotogrāfijas, dienasgrāmatas un citi — pēc sprieduma stāšanās spēkā tiek nodoti apsūdzētā rīcībā.

Pašnāvība pēc attaisnojošā sprieduma pierādījumu trūkuma dēļ nav iespējama, to uzskatītu kā novēlotu atzīšanos.

Kas būtu darāms:

Jāsastāda jauna nodokļu deklarācija.

(Ienākumu zaudējums par iepriekšējā apcietinājuma laiku.)

Zobu pārbaude u. c.

— Vai jūs esat Šādes kungs?

— Jā.

— Jusu vārds: Hermanis?

— Jā.

— Jus esat attaisnotā tēvs?

Tiesneša brīdinājums, ka par nepatiesu liecību draud cietumsods, smagos gadījumos ieslodzījums pārmācības namā līdz pieciem gadiem, ir lieks, ja tiek pratināti mirušie:

— Vai atceraties notikumu ar trusīti? Fēliksam bija deviņi gadi, un jūs iedāvinājāt viņam trusīti. Vai tā bija? Pelēku trusīti...

Dokumenti — vēstules, fotogrāfijas, dienasgrāmatas un citi — man personīgi jāsaņem Cīrihes kantona policijas pārvaldē; turpat kā lietisks pierādījums paliek mana kaklasaite.

— Jūsu dēls, Šādes kungs, ir attaisnots ...

Ja kas līdz, tad tā ir ceļošana.

(Albiss)

Mans tēvs bija skolotājs:

— Vai tu zini, kas ir «nāgelflū»?

— «Nāgelflū» ir klints.

— Vai tā ir?

— Tas te ir «nāgelflū», to var redzēt pēc neskaitāmiem mazajiem akmeņiem, no kuriem tā sastāv, raksturīgi, ka šie akmeņi ir apaļi kā strautā, pēc tā varam spriest, ka tie nākuši no tāluma, ceļā noslīpējušies; daļēji viss Albiss sastāv no šādiem iežiem.

— Un kas ir «nāgelflū»?

— Morēnas.

— Pareizi.

— Un visi šie akmeņi ir kādreiz nokrituši no augstajām kalnu virsotnēm uz glečeriem, kad tie vēl bija, tad glečera ūdenī ripodami tie noslīpējās tik apaļi; glečeri izzuda, bet miljonu gadu laikā paguva oļus sapresēt vienkop, tāpēc «nāgelflū» ir ciets kā klints, taču nav īsta klints, bet «nāgelflū».

— Ko tu vēl zini?

— «Nāgelflū» ir tipisks mūsu zemei.

— Un kas vēl pie mums sastopams?

— Smilšakmens un kaļķakmens.

— Un vēl?

— Slāneklis.

— Es kaut ko citu domāju.

— Bet slāneklis arī mums ir ...

— Vai tu nezini, ko es domāju?

— Kādreiz glečeri noklāja visu mūsu zemi, tāpēc klintīs izveidojās glečeru glūda un «nāgelflū», kas ir raksturīgs grantsbedrēm.

— Un kas vēl mums ir?

— Ezeri...

— Mēs runājam par iežiem, Fēliks.

— Es nezinu ...

— Ko mēs redzam šeit mežā?

— Tas ir laukakmens.

— Pareizi!

— Tādi gadās, jā, bet reti.

— Un kas ir laukakmens?

— Laukakmens ir īsts kalnu iezis, bet nokļuvis te no citurienes, tas arī lr saistīts ar glečeriem, kas vēlāk nozuda, bet laukakmens palika, kad leduslaikmets bija beidzies, glečers viņu tālāk

neaiznesa, šis laukakmens, piemēram, ir slāneklis.

— Vai tas ir slāneklis?

— Nē.

— Kas tad tas ir?

— Laukakmens.

— Granīts?

— Nē.

— Kas ir granīts?

— «Kas ir kvarcs, vizla, laukšpats, nedrīkst aizmirst neviens pats.»

— Pareizi.

Vēstule no Kenijas:

«UZ DRĪZU TIKŠANOS! TAVA JUTA.»

Es jau tīru pelnutraukus.

— Jūs, Šādes kundze, tātad uzskatāt, ka tā visumā ir laimīga laulība, ja pareizi saprotu, brīva laulība, jūs baudāt personīgu brīvību un ne mazākā mērā nejūtaties sava vīra, Fēliksa Šādes, apdraudēta ...

— Tā tas ir.

— Jūs viņu uzskatāt gandrīz vai par bruņniecisku ...

Kas atkal vairs nepalīdz: tas ir alkohols.

— Jūs bijāt Fēliksa Šādes māte?

— Jā, jā.

— Jūs esat novecojusi, Šādes kundze, jums ir gandrīz astoņdesmit gadu. Un varbūt tomēr vēl atceraties vienu otru atgadījumu no Fēliksa skolas laika...

— Jā, jā.

— Vispirms jūs izjautās prokurora kungs...

Arī mirušiem gadās kļūdīties:

— Cik vecs viņš toreiz bija?

— Septiņi vai apmēram tā.

— Un no kā tad viņa trusītis nobeidzās?

— Fēlikss tā kauca.

— Vai jūs toreiz redzējāt bārdas nazi?

— Jā, jā.

— Un ko jūs nodomājat?

— Viņš bija trusīti uzšķērdis, jā, jā, to viņš man pateica, jo gribējis redzēt, kāpēc trusītis nobeidzies ...

īstenībā es nedomāju, ka tas, kurš noskatās manā biljarda spēlē, dara to vienīgi tāpēc, ka zina manu biogrāfiju; bet pēkšņi es ievēroju — šis cilvēks neskatās vis, kur ripo bumbas, bet tikai uz manu roku, kas varbūt ir slepkavas roka, un, kad es paveros viņam sejā, viņš atgriežas bārā.

Pierod ari pie tā.

Aizceļot nozīmētu tikpat kā atzīt savu vainu.

— Jūs tātad sakāt, ka neko īpašu neesot domājis, kad lidmašīna nolaidās bez Jutās. Jūs nebijāt ērcīgs, ka viņas atgriešanās atkal novilcinās? Jūs sakāt, ka lidmašīna ieradās ar nokavēšanos, un, tā stāvot pie izejas un redzot tikai svešus pasažierus, bet ne Jutu, jūs bijāt mazliet vilies...

— Tā tas ir.

— Bet ērcīgs nebijāt?

— Biju norūpējies.

— Un ko, Šādes kungs, darījāt pēc tam?

— Braucu mājās.

— Tūlīt?

— Man nebija jāsteidzas.

— Kāpēc jūs braucāt uz grantsbedri?

— Es nezinu ...

— Jūs gribējāt paklaiņot?

— Es paliku mašīnā sēžam ...

— Cik ilgi?

— Pēc tam aizgāju uz kino ...

— Tā bija, Šādes kungs, tas ir pierādīts, jūs esat redzēts seansā laikā starp pulksten piecpadsmitiem un septiņpadsmitiem piecpadsmit pa labi pēdējā rindā.

— Iespējams.

— Ko jūs kino skatījāties?

— Vairs neatceros.

— Fellīni.

— Iespējams.

— Kāpēc jūs nepalikāt līdz beigām?

— Es domāju — varbūt mājā būs pienākusi telegramma, un tā jau arī bija. Jutos atvieglots.

Vismaz zināju, ka Juta ir jau Zenēvā.

— Jutāties atvieglots ...

— Un ka viņa šodien ieradīsies!

— Tas tātad bija vakar.

— Jā.

— Kāpēc tad Juta palika Zenēva?

— Lidmašīna pa ceļam nolaižas vēl Zenēvā, to es zināju, un, protams, pēc septiņu stundu lidojuma viņa izkāpusi, lai atveldzētos.

— Kāpēc viņa nelidoja tālāk?

— Tāpēc, ka nokavēja lidmašīnas pacelšanos.

— Tā bija teikts telegrammā.

— Jā.

— No Zenevas uz Cīrihi iet arī vilcieni.

— Vilcienam Juta bija pārāk nogurusi.

— Viņa pārnakšņoja viesnīcā ...

— Tā bija teikts telegrammā.

— Kāpēc Juta jums no viesnīcas nepiezvanīja?

Grantsbedre vairs netiek izmantota. Tā aizaug ar zāli, transportieris tur vēl ir, bet sarūsējis, tāpat kā izkārtne: «IEEJA AIZLIEGTA». Lai gan drupu iežu te ir vēl atliku likām. Oļu siets guļ rāvainā peļķē. Cituviet kaudze pelēkas grants. Kopš aizvakardienas nav lijis — mālā labi redzamas manas mašīnas pēdas, riepu skaidrais raksts, mans aizvakardienas pagrieziens.

— Kad jūs, Šādes kundze, dzirdējāt par viņa attaisnošanu, jūs tātad atradāties Kenijā un gaidījāt lietu...

— Tā ir.

— Jūs strādājāt pie filmas?

— Tā ir.

— Par operatora asistenti?

— Īstenībā esmu montāžiste, bet mēs esam maza uzņemšanas grupa, kinooperators, skaņu operators, vēl etnologs un mašīnas vadītājs. Tik mazā uzņemšanas grupā jādara gan šis, gan tas.

— Es saprotu ...

— Bez manis nevarēja iztikt.

— Es saprotu.

— Protams, ka es atviegloti uzelpoju, kad dabūju zināt par attaisnojošo spriedumu, to jūs varat iedomāties, es raudāju kā bērns!

— Aiz atvieglojuma sajūtas ...

— Varat pajautāt uzņemšanas grupai.

— Vai jums nešķita, ka būsiet attaisnotajam vajadzīga — pēc tik ilgi iepriekšējā apcietinājumā un tiesā pavadīta laika atgriežoties mājās?

— Filmas uzņemšana ievilkās.

— Un jūs nebijāt aizvietojama ...

— Patiesībā montāžistei uzņemšanas laikā nav jābūt klāt, tas tiesa, bet Herbertam bija svarīgi,, lai es tur būtu no paša sākuma, tāds bija līgumā paredzētais noteikums, jo viņš gribēja, lai mon-tāžiste strādātu nevis ar gatavu materiālu, bet jau visā uzņemšanas gaitā.

— Kas ir Herberts?

— Mūsu kinooperators.

— Tātad uzņemšana ieilga ...

— Mēs gaidījām lietu.

— Bez etnologa ...

— Abas Fēliksa vēstules pauda drīzāk apmierinājumu, viņš sēžot savā ārsta kabinetā, un beidzot viņam reiz esot laiks lasīšanai, tad vēl viņš. spēlējot biljardu, jā, un es ari uzrakstīju diezgan garu vēstuli.

— Par filmas uzņemšanu ...

— Jā.

— Aizvakar, kad jūs, Šādes kundze, atgriezāties no Kenijas un lidostā jūs sagaidīja attaisnotais, vai jums kaut kas dūrās acīs?

— Viņš ir novājējis.

— Un vēl?

— Arī vecāks kļuvis, jā, tas gan.

— Attaisnotais apgalvo, ka jūs esot stipri iztrūkusies, kad viņš pienācis, un jūs esot ļāvusi sevi noskūpstīt tikai uz vaiga.

— Man bija daudz saiņu.

— Vai tiesa, ka viņam mājās bijis nopirkts, šampanietis, lai nosvinētu atkalredzēšanos, un ka jūs šai pirmajā vakarā, tātad aizvakar, neesat gribējusi stāstīt par Keniju?

— Es biju pārgurusi.

— Un tāpēc atteicāties no šampanieša?

— Es jau vairs nedzeru neko tādu.

— Jūs gribējāt gulēt...

— Jā.

— Kāpēc viesistabā?

— Mēs sen nebijām tikušies.

— Pēdējo reizi zvērināto tiesā.

— Kad Fēlikss ieminējās, ka pārdevis savu ārsta praksi, mani tas Joti izbiedēja, protams, es jautāju, kā viņš iedomājas savu nākotni.

— Ko viņš teica?

— Paraustīja plecus.

— Un tad jūs gājāt gulēt...

— Es nevarēju gulēt.

— Kāpēc ne, Šādes kundze?

— Viņš, liekas, sēdēja dzīvojamā istabā un vienatnē dzēra šampanieti, es dzirdēju katru pulksteņa sitienu.

— Cits jautājums, Šādes kundze ...

— Ko Fēlikss darīs bez prakses?

— Vai tā ir, kā attaisnotais domā, — jums bijis bail, ka gultā viņš varētu atzīties un pēkšņi jūs atrastos līdzās slepkavam?

— Esmu pārliecināta, ka viņš nav vainīgs.

— Tātad, Šādes kundze, tas nebija par iemeslu, ka jūs guļat viesistabā?

— Nē.

— Jūs esat pārliecinātā, ka viņš nav vainīgs ...

— Nešaubīgi.

— Runājot par iepriekšējo vakaru, Šādes kundze ...

— Esmu savu solījumu pildījusi, ja gadījumā mūsu attiecībās kaut kas mainītos, es viņam to pateiktu, un tas tagad ir noticis.

— Kā viņš to uztvēra?

— Bruņnieciski.

— Kā jau bijāt to gaidījusi...

— Jā.

— Un kopš kura laika tā tas ir?

— Pirms tiesas es viņam to nevarēju pateikt.

— Es saprotu.

— Rakstīt to arī negribēju.

— Pēdējais jautājums, Šādes kundze ...

— Rakstīt būtu gļēvulība.

— Kādi tagad ir jūsu turpmākie nodomi, Šādes kundze?

— To mes vēl nezinām, tas atkarīgs no tā, vai Herberts arī turpmāk strādās televīzijā vai ne.

Ja kas līdz, tā ir klaiņošana.

— Doktor Šādes kungs, jūs dzirdējāt, Jutās un jūsu attiecībās kaut kas ir mainījies.

— Es cienu viņas vaļsirdību.

— Desmit mēneši ir garš laika sprīdis sievietei ap trīsdesmit, tas, Šādes kungs, jums bija zināms jau iepriekšējā apcietinājuma laikā, tāpēc vakardienas atklājums nevarēja jūs pārsteigt...

— Es cienu viņas vaļsirdību.

— Pēc tam kad atstājāt mašīnu pie grantsbed-res, jūs četras stundas klaiņojāt apkārt, sāka līt, bet jūs, doktor Šādes kungs, kopš pusstundas sēžat uz celma, neesat pārsteigts, gan caurcaurēm izmircis slapjš, un joprojām nespējat domāt neko citu. Vai tā ir?

■— Jā.

— Juta ir savu solījumu izpildījusi.

— Es cienu viņas vaļsirdību.

— To jūs jau teicāt.

— Ja mūsu attiecībās ar Jutu kaut kas mainītos, tad viņa man to neslēptu, tāds bija viņas solījums.

— Jūs drebināties, Šādes kungs ...

— Es cienu Jutu.

— Tomēr jūs saaukstēsieties, Šādes kungs, jūs joprojām sēžat uz celma, tas ir slapjš, jums nav ne mēteļa, ne cepures, un jūs uzdrīkstaties cerēt, ka Juta tikmēr ir pamodusies un meklē jūs. Vai ne tā?

— Tā ir.

— Kāpēc jūs neturpināt savu pastaigu?

Ko es pirms gada, atrazdamies iepriekšējā apcietinājumā, nebiju redzējis — šur tur pirmo zaļumu krūmos, melnus kā speķa kamaras aruma kukuržņus. Kārkli strautmalā vēl iesarkani. Traktors pamet uz asfalta melnas zemes pikas, jūtama vircas smaka. Es vairos no meža takām. Gaisu satricina reaktīvā iznīcinātāja rēkoņa. Es zinu, kur esmu. Tālumā kaLni, pūš fēns. Augļu koki vēl kaili, meži skraji, caurredzami, virs zariem redzamas debesis, un stumbru starpā reizēm pavīd ezers, nevis zils, bet gaišs kā cinks. Egļu meža ēnainā pamale vel plešas sniega plankumi, gaiss silts, lidinās pirmais taurenītis...

— Kad bija jūsu mātes bēres?

— Pirms sešiem gadiem.

— Kopš tā laika jūs neesat Racvilā bijis?

— Nē.

— Jūs saprotat, kapec es jautāju?

— Nē.

— Jums ir tikai apmēram piecdesmit gadu, doktora kungs, jūs nevarat atsaukties uz atmiņas zudumu vecuma dēļ. Vai nav savādi, ka jūs tā visu aizmirstat? Pirmajā nopratināšanā jūs apgalvojāt, ka krustu, kuru jūs reiz grasījāties izmantot kā avārijas zīmi, īstenībā neesot redzējis.

— Es atsaucu savu liecību ...

— Un pēkšņi pēc sešiem gadiem jūs atceraties: krusts, kas nederēja par avārijas zīmi, — tieši šis izrobotais krusts atrodas baznīcas tornī Racvilā, kur apglabāta jūsu cienījamā māmiņa.

— Nupat man tas atausa atmiņā...

— Jūs nebijāt to aizmirsis, doktor Šādes kungs, jūs bijāt to no atmiņas izsvītrojis. Kā vēl daudz ko citu. Pēkšņi, tā klaiņojot, jums rodas vajadzība agrākās liecības atsaukt.

— Tā tas ir.

— Vai tas jūs nebiedē?

— Nē.

— Vai tad nevarētu atgadīties, doktor Šādes kungs, ka jūs pēkšņi, piemēram, zobus tīrot, atceraties, kur patiesībā esat pavadījis to sestdienas pēcpusdienu, kad Rozalinde C. tika nožņaugta ar jūsu zilo kaklasaiti, un ka noziedznieks esat bijis jūs?

Līdzēt varētu burāšana.

Mana laiva ir krastmalā pie kluba ēkas.

Domāju, ka tiek gaidīta mana izstāšanās.

— Jūs tātad pazīstat apsūdzēto?

— Kā burātāju.

— Kā jūs viņu raksturotu?

— Fēlikss Šāde, tas gan jāsaka, vienmēr bijis ļoti korekts burātājs. Sabiedriskā ziņā viņš neko daudz nelikās par klubu zinis... Ārstam nav laika... Nebija, protams, zināms tas, ko zinām tagad, kas lasāms laikrakstos, es gribētu tikai teikt, ka šī Rozalinde C. nekad nav mūsu klubā bijusi. Nekad. Tas redzams mūsu viesu grāmatā ...

Kā viņas albums iekļuvis starp maniem — ari jau veciem — aktu vākiem, es nezinu. Albums zilos mākslīgās ādas vākos. Zem fotogrāfijām viņas rokrakstā rakstīts:

MUŠU DĀRZS SIONA ROZALINDE IET PIE DIEVGALDA MUŠU SUNS AJAKSS IZBRAUKUMS UZ GORNEGRĀTU KAZAS (KAPTEINIS)

PALMAS MAJORKA PAPUS — MAJORS MANS TRENERIS (TENISA)

LĀČUGRAVA_ BERNE «FIDELIO» MĒĢINĀJUMI (DZIEDĀTĀJS) PIKNIKS AR DRAUGIEM IGNATS DARBNĪCA (GRAFIĶIS)

KASELE

ZIEMA VĪNE (DZIEDĀTĀJS)

PAPUS APCIEMOJUMA LAIKA BERNE KRETA (GRAFIĶIS)

GULBJI PIE CĪRIHES

FĒLIKSS SAVA DARBA KABINETA

MAMMA SLIMNĪCA

IGNATS UN FĒLIKSS, PINGPONGU SPĒLĒJOT FĒLIKSS BURĀTĀJS (DIVREIZ)

MANA TRĪSDESMITĀ DZIMŠANAS DIENA MUŠU ARHITEKTS (JANS)

MUŠU MAJA CUMIKONA

Smaidošais upuris:

BĒRNS AR SUNI LĪGAVA PIE BAZNĪCAS STUDENTE BERNE

NARA KRASTMALA (AR HARPUNU) MEITA ĢIMENES LOKA SĒŅOTĀJĀ PIE PORSCHE STŪRES

KRONENHALLES APMEKLĒTAJĀ (CĪRIHE) DEJOJOT AR ARHITEKTU MĀJASMĀTE (CUMIKONA)

ZALAJA PĻĀVĒJĀ TURPAT

— Vai jūs esat Rozalinde C.?

— Jā.

— Jūsu profesija — terapeite?

Smaidošais upuris.

— Vai jūs zināt, kas jūs nožņaudza?

Smaidošais upuris.

— Kuru, Coga kundze, jūs savā mūžā redzējāt pēdējo?

— Vai tas bija doktors Šāde?

— Kad viņš jūs tai sestdienā apciemoja, tas bija starp vienpadsmitiem un divpadsmitiem priekšpusdienā, Coga kundze, un jūs kopā dzērāt tēju. Vai ne tā? Acīmredzot tās bija jūsu pirmās brokastis: tēja un grauzdētas maizītes ar zoss aknu pastēti. Nekas cits jūsu kuņģī nav atrasts ... Coga kundze, vai jūs atceraties, kas šai priekšpusdienā tika runāts?

— Kad Fēlikss Šāde no jums aizgāja?

— Apkopēja liecināja, ka apsūdzētais, jūsu bijušais laulātais draugs, kopš jums ir pašai savs dzīvoklis, jūs regulāri apmeklējis, viņš zināja pa’ jūsu pastāvīgo peļņas avotu. Tas viņu nešokēj Tā viņš apgalvo. Un jūs, Coga kundze, pratāt i vērtēt viņa palīdzību nodokļu lietās. Vai tā i Jūs esot izturējusies pret viņu kā pret lat biedru, tā viņš domā ...

Smaidošais upuris — līgava.

— Vai minētajā sestdienā jūs strīdējāties?

Smaidošais upuris.

— Attaisnotais neatceras, kas šai priekšpusdienā ir runāts. Vai ari to noklusē. Viņš neatceras pat, kāda rītakleita jums bijusi mugurā ...

Smaidošais upuris — dāma.

— Pēcpusdienās jūs valkājāt bikses.

— Vai bija kaut kas atgadījies, Coga kundze, vai arī jūs kaut ko pateicāt, kas jūsu bijušo laulāto draugu tā satrauca, ka viņš pēc trim stundām atgriezās, lai ar savu kaklasaiti jūs nožņaugtu, vai arī jūs apgalvosiet, ka, izbeidzoties intīmai tuvībai ar Fēliksu Šādi, jūsu abu attiecības bijušas izteikti biedriskas un pat harmoniskas?... Jūs zināt, ka Fēlikss ir attaisnots?

Smaidošais upuris ar harpūnu.

— Vai tiesa, ka jūs vienmēr pēc apmeklētāja aiziešanas aizslēdzāt dzīvokļa durvis? Un, ja tā, tad kam vēl bez sarga sievas un doktora Šādes kunga bija atslēga no dzīvokļa Homa ielā?

— Jūs negribat teikt...

Smaidošais upuris — zālāja pļāvēja.

— Vai minētajā sestdienā jūs lietojāt higiēnisko saiti? Atvainojiet par šo jautājumu. Un, ja ne, tad kur noziedznieks varēja lietoto saiti dabūt? Jādomā, ka ne jau dzīvojamā istabā, Coga kundze, kur jūs tikāt atrasta.

— Kāpēc jūs dienas laikā ieņēmāt miegazāles?

|k

’“V • • •

*of — Jādomā, ka tāpēc jūs nepretojāties, kad jums sasēja kājas, vai ari jūs uzskatījāt, ka tā ir vf mīlas rotaļa?

Smaidošais upuris — bērns.

— Vai tā ir bijis, ka doktors Šādes kungs, jūs apmeklējot, nesis puķes? Un, ja tā, tad vai kādreiz tās ir bijušas lilijas? Apsūdzētais apgalvo, ka necieš lilijas un savu mūžu tās nav dāvājis.

Vai varat to apstiprināt? Un, ja tā, tad kurš jums tai sestdienā atnesa vai atsūtīja svaigās lilijas, kas atrastas līdzās līķim?

Smaidošais upuris — ar suni.

— Jūs, Coga kundze, esat upuris, tāpēc jūs nevar piespiest liecināt; citkārt jūsu liecība šai gadījumā būtu ļoti noderīga.

— Coga kundze, nav iespējams precīzi noteikt, kad esat iedzērusi miegazāles. Pēc ekspertīzes slēdziena, varētu secināt, ka vēl pulksten četros bijāt spējīga atslēgt durvis. Kādai lieciniecei, gan nepilngadīgai, šķiet, ka jūs vēlāk esat aizvilkusi aizkarus. Vai tā ir? Mēs noteikti zinām, ka pusdienas nebijāt ēdusi. Ko jūs darījāt, Coga kundze, iekams tikāt nogalināta?

Smaidošais upuris — sēņotāja.

— Atgriežoties vēlreiz pie kaklasaites, kuru jūs reiz, pēc tam kad tā izraisīja kāda apmeklētāja nepatiku, aizvācāt no priekšnama, — vai jūs zinājāt, kam tā pieder?

Smaidošais upuris — pie porsche stūres.

— Tiesa, Coga kundze, zināma tikai neliela jūsu apmeklētāju daļa, jo jūsu darījumu pierakstu grāmatiņā tie atzīmēti bez uzvārdiem, un jādomā, ka tie norēķinājās ne jau ar čekiem... Vai varēja būt kāds apmeklētājs, kuru spēja sagrābt nevaldāms niknums, ieraugot jau minēto apsūdzētā kaklasaiti zaļajā bīdermeiera guļamistabā?

— Vai jūs jautājumu sapratāt?

— Allaž gadās vīrieši, kas iemīlas arī tad, ja par to maksā, un tāpēc nevēlas atzīt to, kas īstenībā viņiem zināms, un, tā sakot, tikpat kā no mākoņiem nokrīt, ja nejauši ierauga citam piederošu kaklasaiti...

Smaidošais upuris.

— Kurš, Coga kundze, tas varētu būt? Smaidošais upuris ģimenes lokā.

— Es jautāšu mazliet citādi...

Ļaunāk par visu, manuprāt, ir nomiedzi just, ka laukā jau gaida mašīna ar mazo, aizrestēto lodziņu, kaut ari snaudā apzinies, ka esi attaisnots.

— Kas tad tā bija par zivi?

— Liela zivs.

— Līdaka?

— Lielāka.

— Un zivs gulēja sausumā?

— Jā.

— Bet bija dzīva, ta jūs teicāt.

— Jā.

— Vai esat kādreiz dzirdējis, doktor Šādes kungs, ka zivs, lai arī cik liela, norij čūsku?

— Mani arī tas pārsteidza.

— Un kas tad notika?

— Es skatījos. Tas bija pretīgi, vispirms zivs norija pusi čūskas, priekšējo pusi, un es redzēju — zivs vairs nespēj. Redzēju, kā čūska sāk atkal lēnām kustēties un zivs pēkšņi saprot, ka tagad mirst, bet čūska pamazām lokās laukā no beigtās zivs ...

— Un tad jūs pamodāties?

— Tas bija pretīgi.

— Doktor Šādes kungs ...

— Pretīgi!

— Jūs zināt, ko šis sapnis nozīmē?

Atliek tikai klaiņošana.

— Jūs tātad joprojām apgalvojat, ka atvadījāties no upura vislabākajā saskaņā?

— Jā.

— Tas nav jāatsauc?

— Nē.

— Kad tad jus atcerējāties, ka tai priekšpusdienā, abiem dzerot tēju, neatlaidīgi zvanīja telefons un Rozalinde piecēlās, lai izvilktu kontaktdakšu, un jums sanāca smiekli, jo tas atsauca atmiņā jūsu laulības laiku?

— Tas man nupat iešāvās prātā.

— Tiesā jūs to nepieminējāt.

— Bija no atmiņas pagaisis ..,

— Toties tiesā jūs teicāt, ka tai priekšpusdienā, kad bijāt atnācis pie Rozalindes, viņas dzīvoklī nemanījāt nekādas lilijas.

— Tā tas ir.

— Tas nav jāatsauc?

— Nē.

— Tad vel jus apgalvojāt, ka nekad nedāvinot lilijas, jo neciešot šīs puķes, tās jums liekoties vulgāras...

— Apnicīgi patētiskas.

— Tā jūs teicāt, doktora kungs, un, par laimi, kāda lieciniece, sarga sieva, tiesā apliecināja, ka doktoram Sādes kungam, kad viņu tai rītā satikusi kāpnēs, nekādu puķu, nemaz nerunājot par lilijām, nav bijis ...

— Tā ir taisnība.

— Jūs savu mūžu neesat lilijas dāvinājis.

— Tā ir taisnība.

— Jūs bijāt satriekts, ieraugot policijas izdarīto uzņēmumu, — uz paklāja līķis un uz tā krūtīm piecas lilijas ...

— Tas bija briesmīgi.

— Šīs lilijas jūs nebijāt dāvinājis.

— Tur bieži vien bija lilijas.

— To jūs neteicāt...

— Katrreiz piecas.

— Kāpēc jūs to neteicāt?

— Es nezinu ...

— Iepriekšējais apcietinājums ilga turpat desmit mēnešus, Sādes kungs, tiesas prāva trīs nedēļas, jums bija pietiekami laika visu apsvērt.

— Bija izkritis no atmiņas.

— Un šodien te, mežā, kur nejautā neviens tiesnesis, pēkšņi atceraties — tur bieži vien bija lilijas!

— Katrreiz piecas.

— Un, kad viņas telefons nemitējās zvanīt, viņa acīmredzot zināja, kas zvana, tāpēc izvilka kontaktdakšu no ligzdas, un jūs smējāties, jo tas

jums atsauca atmiņā jūsu laulības laiku, un, kamēr Rozalinde atradās virtuvē, lai vēlreiz sagatavotu grauzdētās maizītes, jūs tomēr nespējāt atturēties un piecēlāties, lai iemestu acis vēstulē, kas tobrīd bija Rozalindes mazajā rakstāmmašīnā. Vai tā ir? Vismaz uzrunu jūs izlasījāt.

— Tā ir.

— Kāda tad bija šī uzruna?

— Pārspīlēta.

— Vai atceraties vārdu?

— Tas bija mīļvārdiņš . ..

— To visu jūs tiesā neatklājāt, jo jums bija neērti, ka ielūkojāties svešās vēstulēs, doktor Šāde, vai varbūt cita iemesla dēļ?

— Man tiešām izkrita no atmiņas.

— Tāpēc, ka jums bija neērti.

— Kas man daļas gar viņas mīlas sakariem!

— Un vēl jums izkritis no atmiņas, ka vēlāk, pēc tam kad pa ceļam bijāt drusku iedzēris, laikam radās untums ieiet puķu veikalā un nosūtīt piecas lilijas ...

— Tas bija joks.

— Cikos tas bija?

— Ne mazākās jausmas.

— Bet lilijas tās bija ...

— Pareizi.

— Doktor Šādes kungs ...

— Tā ir taisnība.

— Kas jums vēl izkritis no atmiņas?

Protams, nelīdz arī klaiņošana.

— Diemžēl, Šādes kungs, tas, ko jūs vakar teicāt policijai, neatbilst patiesībai — jūs neesat kājām gājis uz Racvilu. Diemžēl! Citādi negulētu tagad šai slimnīcā.

— Nē ...

— Jūs esat ietriecies kāda kokā.

— Tā ir gan ...

— Un ceļš vispār nebija slidens, nebija pat mitrs. Arī tas neatbilst patiesībai, Šādes kungs, un uz asfalta nebija lapu, ir vasara, jums vajag tikai atvērt acis — un ieraudzīsiet pa atvērto logu zaļo lapotni.

— Ka tad tā — es neesmu gājis kājām...

— Vai jūtat, ka jums kāds tur roku?

— Jā.

— Vai zināt, kas jums tur roku?

— Kāda sieviete.

— Kāpēc neverat acis vaļā?

Viss balts un bez aprisēm, un balts.

— Kāpēc jūs braucāt tieši uz Racvilu?

— Tas ir mans dzimtais ciems.

— Pareizi, Šādes kungs, bet kāpēc gribat pēkšņi atzīties tieši Racvilas policistam, ka esat noslepkavojis Rozalindi C.? To var izdarīt jebkurā policijas postenī.

— Bet es biju Racvilā.

— Jūs sen neesat bijis Racvilā, Šādes kungs, un tik tikko vairs ciemu varējāt pazīt. Vismaz diviem cilvēkiem apjautājāties, vai te ir Racvila. Viesnīcā «Pie lāča», kur dzērāt vispirms minerālūdeni, tad melnu kafiju, stāstījāt viesnīcniekam, ka esot kājām atnācis uz Racvilu, bet jūsu zilā mašīna atradās pie baznīcas.

— Priekšpusdienā tā atradās pie grantsbedres.

— Kā vienmēr, kad jūs klaiņojat...

— Tiesa gan.

— Iespējams, ka jūs grasījāties paklaiņot, tas var būt. Kā liekas, Šādes kungs, tad jūs pārdomājāt un atgriezāties pie mašīnas, lai brauktu uz Racvilu. To jūs vairs neatceraties?

— Pēkšņi es atrados Racvilā.

— Kā policists ziņoja, piesakoties pie vahmis-tra Šlumpfa, jūs esot bijis pilnīgi skaidrā. Divas stundas vēlāk jūs atlaida — precīzi piecos desmit — joprojām vēl skaidrā. Un jūs neesat arī vairs redzēts viesnīcā «Pie lāča», lai kaut ko iedzertu, vai arī viesnīcā «Pie vainaga» — tas nebija iespējams laika ziņā: avārija notika divdesmit deviņus kilometrus aiz Racvilas, nebija pagājusi ne ceturtdaļstunda pēc jūsu aiziešanas no Racvilas pagastmājas, tātad bija jābrauc ar simt divdesmit kilometru ātrumu stundā.

— Tas bija dižskābardis?

— Kāpēc jums vajadzēja braukt virsū kokam?

— Taisnību un tikai taisnību.

— Tas nebija dižskābardis, bet priede, doktora kungs, tas ir neapšaubāmi, laikam grasījāties jau agrāk triekties kādā kokā, iespējams, ka vienreiz redzējāt liepu, citreiz dižskābardi.

— Un tā bija priede ...

— Jā.

— Un tās bija lilijas ...

— Tas atkal ir kaut kas cits, Šādes kungs... Kas attiecas uz jūsu atzīšanos — vai tad tas vah-mistrs vispār saprata, par ko jūs runājat? Jeb jums vajadzēja izstāstīt visu par slepkavību, nožņaugšanu ar kaklasaiti, pirms viņš jums uzlika roku dzelžus?

— Viņš jutās neveikli.

— Vai viņš bija dzirdējis par Rozalindi C.?

— Es pat nemanīju, kad viņš aizcirta roku dzelžus. Mēs esam skolasbiedri, vahmistrs Šlumpfs un es, mēs nebijām vienā klasē, vahmistrs Šlumpfs ir gadu jaunāks par mani.

— Kad jūs pamanījāt roku dzelžus?

— Kopš viņš vienā laidā daudzināja: doktora kungs. Ja tā ir taisnība, doktora kungs, man jāsastāda protokols, doktora kungs, ja tā ir taisnība, doktora kungs, un jums jāparaksta protokols.

— Un jūs to darījāt...

— Bez roku dzelžiem.

— Kas notika pēc tam?

— Es izjutu atvieglojumu.

— Jūs izjutāt atvieglojumu ...

— Taisnību un tikai taisnību.

— Par ko jūs domājāt, Šādes kungs, kad vienatnē sēdējāt sardzes istabā un pamanījāt roku dzelžus?

— Es nevarēju smēķēt...

— Kopš kura laika tad jūs, Šādes kungs, atceraties savu nodarījumu, turklāt visos sīkumos, kā rakstīts protokolā? Tikai aizmirsāt par higiēnisko saiti upura mutē.

— Šādi roku dzelži ir viegli...

— Kad vahmistrs pēc kāda laika atgriezās un neveda vis jūs uz cietuma mašīnu, bet pāri pretī uz pagastmāju, proti, uz tā dēvēto laulību ceremoniju istabu, kur jums noņēma roku dzelžus: ko

jūs nodomājāt, kad jums tur vajadzēja vēlreiz gaidīt?

— Man nebija vairs, ko smēķēt.

— Vai atceraties, ka laulību istabā kāds ienāca, lai parunātos ar jums divatā?

— Jā.

— Tas bija pagasta sekretārs.

— Viņš saprata, ka man nebija vairs, ko smēķēt, un piedāvāja cigaretes, visu pārējo viņš nesaprata.

— Vai jūs atceraties, ko viņš vēl jums teica?

— Mana atzīšanās esot nepatiesa.

— To jūs atceraties?

— Viņš nemaz nebija protokolu lasījis, šis jaunais cilvēks, un, kad es lūdzu, lai viņš protokolu izlasa, pārlaida tam pavirši acis, atdeva man atpakaļ, un tas bija viss.

— Jūsu atzīšanās, Šādes kungs, ir nepatiesa.

— Tā viņš teica.

— Noziedznieks ir grieķu students, vārdā Nikoss Grammatikoss, un patlaban viņš atrodas apriņķa cietumā.

— Runājiet skaļāk, Šādes kungs, nevaram saprast, Šādes kungs, ko jūs sakāt.

— Jūs esat ietriecies kokā.

— Un tā bija priede!

— Šādes kungs, jūs varējāt galu dabūt.

— Kāpēc jūs neverat acis vaļā?

— Šādes kungs, operācija ir izdevusies.

— Ko jūs teicāt?

— Mēs nesaprotam, Šādes kungs, ko jūs gribat teikt.

— Kāpēc jums bija vajadzīga šī atzīšanās?

— Jums sāp.

MONTAUKA

MONTAUKA —

indiāņu nosaukums; tas apzīmē Longailendas ziemeļu daļu, simt desmit jūdžu attālumā no Manhetenas, viņš varētu nosaukt arī dienu: 11.5.1974.

Šis ir vaļsirdīgs stāsts, lasītāj, tas brīdina Tevi jau pašā sākumā, ka, to rakstot, neesmu spraudis sev nekādu citu uzdevumu kā vienīgi to, kas attiecas uz paša māju, ģimenisko ... Esmu to veltījis savu draugu un piederīgo personīgai lietošanai, lai tad, kad būšu viņiem zudis, tie no jauna te rastu dažas mana dzīvesveida un gara pasaules iezīmes... jo tas, kuru šeit atklāju, esmu es pats. Te būs sastopami mani trūkumi, tādi, kādi tie ir, un, cik nu vien sabiedriskā pieklājība atļauj, mana neslēptā esība... Tādējādi, lasītāj, manas grāmatas vienīgais satvars esmu es pats — nemaz nav teikts, ka tāpēc Tev vajadzētu savu vaļas brīdi izšķiest tik godkā-rai un nenozīmīgai nodarbībai.

Ar Dieva palīgu, Montēņam, pirmajā martā 1580.

Plakāts ar uzrakstu OVERLOOK sola skatu uz salu. Viņš bija tas, kurš ieteica apstāties te. Stāvvieta, vismaz simt mašīnām, patlaban tukša. Viņu mašīna ir vienīgā, kas nostājas asfaltā iezīmētajā laukumiņā. Priekšpusdiena. Saulains. Visapkārt tukšajai stāvvietai krūmi un brikšņi; nekāds skats uz salu nepaveras, bet ir taciņa, kas ved cauri brikšņiem, un viņi daudz negudro — taciņa aizvedīs turp, no kurienes atklāsies krāšņais skats. Viņa vēl atgriežas pie mašīnas. Viņš gaida; laika ir gana. Visa nedēļas nogale. Gaida un pats nezina, ko patlaban domā ... Berlīnē pašreiz ir jau trīs pēcpusdienā ... Parasti viņš gaida nelabprāt. Viņai bija iešāvies prātā, ka tādēļ, lai paraudzītos uz Atlantijas okeānu, somiņa nav vajadzīga. Viss liekas mazliet nereāls, bet pēc brīža viss nostājas savā vietā — čaboņa krūmos, viņas gaišzilie džinsi (protams, pabālējuši), kājas uz taciņas, zaru un krūmu starpā pavīd koši rudie mati. Gājiens uz mašīnu bijis tā vērts: YOUR PIPE^1. Tad viņa atkal dodas uz priekšu; šad tad noliecas zem zaru mudžekļiem, arī viņš noliecas zem tiem pašiem zariem, kad viņa, jau iztaisnojusies, iet tālāk cauri biezoknim. Taciņa tikko samanāma, aizaugusi. Sākumā pa priekšu gāja viņš — kā vīrietis, kam apkārtne tikpat sveša kā viņai. Ceļā gadījās slīkšņains grāvis, tur vajadzēja viņai līdzēt tikt pāri, un turpmāk pa priekšu iet viņa. Tas arī viņam ir tīkamāk. Iešana viņai sagādā prieku, to pierāda vieglais, veiklais solis. Okeāns nevar vairs būt tālu. Augstu gaisā kāda vientuja kaija. Ejot viņš piebāž pīpi un jūtas pārsteigts, pats nezinādams, par ko. Vietumis degunā iesitas ziedu smaržas, ne miņas, kas te varētu ziedēt, — svešādi augi. Viņš bija apgalvojis, ka mašīnu jebkurā laikā atradīs, un šķiet, ka viņa pajaujas uz to. Lai aizdedzinātu pīpi, jāpaliek uz bridi stāvam, pūš vējš, nepieciešami pieci sērkociņi, tikmēr viņa pagājusi tālāk un acumirklī nav vairs redzama, tobrīd šis kopīgais ceļš ar jauno sie* vieti liekas tikai iedomas vai senas atmiņas. Īstenībā taciņu ir daudz vai arī kaut kas taciņām līdzīgs; tāpēc viņa apstājusies: kurp tagad? Apvidus karte, ko viņš vakar nopirka, palikusi mašīnā, šeit tā arī maz līdzētu. Viņi vadās pēc saules. Celīte nav piemērota sarunām. Kad reizēm biezoknis pašķiras, var paraudzīties visapkārt: nekā sveša, lai gan viņš nekad savā mūžā te nav bijis. Tā nav Grieķija, gluži cita veģetācija. Un tomēr viņam jādomā par Grieķiju, tad atkal par Siltu. Atmiņas neatkāpjas, tās traucē. Nu jau viņi gājuši pusstundu. Grib redzēt okeānu. Nekas cits nav darāms; laika ir pietiekami. Tā nav arī Bretaņa, kur viņš pēdējo reizi bija pie jūras pirms gada. Tas pats piekrastes gaiss. Iespējams, ka viņam mugurā tas pats krekls, tās pašas kurpes kājās, viss tikai gadu vecāks.

Viņš zina, kur viņi atrodas.

Ne tikai zari nokarājas pār taciņu, tāpēc brīdi pa brīdim jāpieliecas; gadās arī zem kājām pa sausam zaram, tiem viņa lec pāri. Viņa ir ļoti slaika, bet ne kalsna. Džinsi uzrotīti līdz stilbiem; šaurās bikses bez jostas apspīlē nelielo dibenpusi, sānu kabatā iebāzta ķemme. Viņa nav ne garāka, ne mazāka par viņu, bet trauslāka. Mati, kad palaisti vaļā, sniedzas līdz gurniem; tagad viņa tos uzspraudusi; rūsganā zirgaste šūpojas soļu taktī. Pa taciņu — ciktāl to vispār var saukt par taciņu — jāiet piesardzīgi, turklāt vēl viņš vēro apkārtni, lai noskaidrotu, kā vislabāk turpināt ceļu, lai tiktu laukā no biezokņa, tāpēc pamana viņas augumu tikai laiku pa laikam — gaišo blūzi saulē, ari mati tagad saulē liekas gaiši. Bieži rodas jautājums, vai vispār vērts iet tālāk; taciņas nav. Reizēm viņa sper platu soli, lai tiktu uz kāda akmens vai kritalas. Kājas viņai ir garas, tomēr solim jābūt pārāk platam, tāpēc augums iztaisnojas tikai ar piepūli. Laikam arī vienatnē viņa tāpat sparīgi atmestu galvu, lai dabūtu zirgasti aiz pleciem. Arvien apšaubāmāk liekas, vai krastmalu varēs sasniegt. Tomēr viņa iet vien tālāk. Tad kādu laika sprīdi rodas iespaids, ka viņa soļotu uz virves. Pēdu priekšā pēdai kā virves dejotāja, augums, līgani sazvārojies, atgūst līdzsvaru. Joprojām nekādu pazīmju par kāpu tuvumu; nevienas kaijas debesīs. Apstājusies viņa uzrota blūzes piedurknes; te, ieplakā, ir karsts; vēja no okeāna puses nav. Šādi līdzās stāvot, rodas neparasta divatnības sajūta. Viņš pamana, ka tur abas rokas, sabāzis bikšu kabatās, pīpe mutē izdzisusi. Viņas seja: viņš nav to aizmirsis, bet viņai lielas, tumšas brilles un acis nav redzamas. Visu dienu cieši sakniebtās lūpas bieži smīkņā.

HOW DID I ENCOURAGE YOU? —

to viņa nejautāja tagad, to viņa jautāja vakar ceļā uz šejieni; acīmredzot ari viņa jutās pārsteigta, tā stāvot šeit līdzās.

WHEN DID I ENCOURAGE YOU?[2] [3] Viņa lidmašīna izlido otrdien.

Sākumā es domāju, ka viņa ir no parastajām fotorepor-tieru meičām, kas šādos gadījumos dodas līdzi, pēkšņi pietupstas un knipsē, grib, lai šādi vai citādi apsēžas, un katrreiz, kad beidzot ir aizmirsta, knipsē atkal — vienu, divas, trīs un četras reizes. Bet šai fotoaparāta nav. Klusēdama sēž, netraucē, kamēr nožēlojamas avīzītes reportieris veselu stundu nemitējās tincināt: HAVE YOU BEEN IN THIS COUNTRY BEFORE ETC.[4] Intervija personiskos jautājumos. ARE YOU MARRIED, WHERE IN

EUROPE ARE YOU LIVING, DO YOU HAVE CHILDREN ETC.[5] To nu visu zina ari šī jaunā sieviete. Reiz viņa pacēla klausuli, jo sēž tieši līdzās telefonam, un nokārtoja jautājumu saprātīgi; es viņai pateicos. WHAT ARE YOU GOING TO WRITE NEXT, PLAY OR NOVEL OR ANOTHER DIARY?[6] Man uzlabojas garastāvoklis, jo parasti tas ir pēdējais, vismaz priekšpēdējais jautājums. Es saku amerikāņu atklātībai, ka dzīve ir viena garlaicība, pieredzi gūstu tikai tad, kad rakstu. Jāteic, nav nekāds joks; viņš tomēr smejas. Viņa nesmejas. Vēlāk, sniegdams viņai gaišo, pūkaino jaku, pieklājības pēc vēlreiz apjautājos pēc viņas vārda. LINNA, viņa saka, it kā uzvārds man nebūtu vajadzīgs. Garie, vaļā palaistie mati, velkot jaku, mazliet traucē, un es tur līdzēt nevaru, man nepiedien to darīt. Vēl viens jautājums, pēdējais: DO YOU CONSIDER YOURSELF A DOOMED MAN?[7] Vēlāk ievēroju, ka viņa aizmirsusi pie manis savas cigaretes, šķiltavas. Tās paliek divas nedēļas guļam zem lampas, lētas, zaļas šķiltavas.

Tiešām, kas man te meklējams?

Var iztikt bez mēteļa; atbraucot bija sniegavētra, bet drīz pēc tam atkal iestājās pavasaris... sieviešu cietums stūri, augstā, klucīgā brūnu ķieģeļu ēka ir nojaukta; tagad smilšains stiepļu pinuma iežogots laukums, laukumā dūdo baloži, žogam tie jebkuru brīdi var tikt pāri. Citādi divos gados nekas daudz nav izmainījies. Savulaik Devītajā ielā iestādītie kociņi tādi paši sīki un gaudeni, taču zaļo. (Kāds hlorofila drosmīgums!) Aptiekas preču veikaliņā, kur es atkal brokastoju, tas pats personāls. Dzeltenie taksometri, trotuāru malās melnie, spožie atkritumu maisi, sarkanās ugunsdzēsēju mašīnas sirēna. Viesnīcā senais klients ir pazīts: DID YOU HAVE A GOOD TIME?[8]Istaba ir cita, ne tā, kas pirms diviem gadiem, bet iekārta tāda pati — zemais galds ar marmora virsu, uz kura var uzlikt kājas, dzeltenās stāvlampas, dzeltenās gultas segas, zaļais paklājs, dīvāns dubļu krāsā, bet ērts, divi atzveltnes krēsli tai pašā krāsā, kondicionētāja pierastā zuzēšana, ko iespējams izslēgt; var ari pavērt abus izbīdāmos logus, pacelt satrunējušos rāmjus, rūtis ir vienmēr netīras. Šo logu margas ir zemas, jāuzmanās, ja rodas vēlēšanās paraudzīties lejup ielu krustojumā; lidojums pašu spēkiem izdodas tikai sapnī.

MAY I INTRODUCE YOU^9:

vai nu es vārdus nesadzirdu, vai esmu tūlīt pat aizmirsis, stāvu, atbildu un bieži nezinu, kuram esmu atbildējis. Kam tas vajadzīgs? Tā vajagot (domā izdevniecība), grāmatai...

LINNA

Varētu piezvanīt, aizbildinoties ar kādu jautājumu amata lietās. Varbūt uzaicināt vakariņās; tiklīdz man kāda sieviete patīk, tagad šķiet, ka tā būtu pārdrošība.

HUDZONA:

dažas resnas kaijas uz mola, atkaltikšanās ar eļļainiem atspoguļojumiem ūdenī. Joprojām stāv noenkurots vecs kuģis; no ķēdēm nokarājas aļģu bārdas. Aizlido helikopters. Vējains, melns ūdens šļakstinās pret molu, kam baļķi bija satrunējuši jau pirms diviem gadiem. Mierīgi, nekustīgi stāv liels, balts kravas kuģis STATEN-DAM, kam, jādomā, nākošajā dienā jādodas ceļā, vējā plīvo Holandes karogs. Aizmugurē vecais ceļš, ko patlaban remontē. Joprojām vēl ir mazais, drūmais bārs, kur spēlē biljardu; BLUE RIBBON — krēslā uzraksts gaismojas kā sarkana limonāde. Rietumu pusē patlaban gļomainā ūdenī riet saule; saulrieta blāzmā garš, melns preču kuģis. Uz mola pāris tādu pašu klaiņotāju kā es. Jauns melnādainais griež ar velosipēdu līkločus. Mola galā manāms kāda pārīša siluets. Večuks ar suni. Cits suns bez saimnieka. Garās, resnās kaņepāju tauvas. Vējš sāk ripināt alus bundžu.

AMERICAN ACADEMY OF ARTS AND LETTERS^10: pieceļos un pateicos.

es aizbēgu no mākslas un visu priekšpusdienu sēžu pagalma dārziņā. Iespējams, ka tad, kad esmu viens, man gar mākslu nav nekādas daļas. Ar baudu pavadu laiku, sēžot te, pāris koku ēnā. Nāku šajā pagalma dārziņā (Mūrs, Pikaso, Kalders u. c.) jau divdesmit gadus un ilgāk:

1951

1956

1963

1970

1971

1972

Ceļā atkal sajūta, ka augums kļuvis vieglāks, pavisam viegls, it kā, ilgi ejot, smagums būtu samazinājies, — viss, ko esmu nodomājis, liekas ari izpildāms, nedrīkst tikai par to runāt, jādara.

CENTRĀLAIS PARKS:

kāds zinātājs pamācīja mani, ka slavenās vāverltes nav nekādas vāverltes, bet koku žurkas. Senāk te vēl bijušas vāverltes. Koku žurkas nav rūsganas kā vāverltes, bet tikpat piemīlīgas. Tās iespējams ilgu laiku tuvumā vērot — tik paļāvīgas ir koku žurkas. No vāverītēm tās atšķiras galvenokārt ar to, ka tās iznīcina vāverītes.

WHITE HORSE^11 [12]:

rakstnieks kautrējas jūtu, kas nepakļaujas publikācijai, viņš nogaida, vai palīgā nenāks ironija; savas atziņas viņš pārbauda, jautādams, vai tās ir aprakstīšanas vērtas, un nelabprāt ļaujas pārdzīvojumiem, kurus nespēj ietērpt vārdos. Šī profesionālā slimība padara dažus rakstniekus par dzērājiem.

SANITĀRIJA: vēl arvien es mostos pārāk agri. Iekams sākas darbdiena, suņi un sunīši tiek pie saites izvesti ielās nokārtot savas vajadzības.

Viena suņu stunda no rīta, viena suņu stunda vakarā. Jāuzmanās, kur likt kāju. Šie cilvēki te ir pieķērušies saviem suņiem un sunīšiem, to var redzēt, tā ir prasība pēc mīlestības, suņu saimnieki ļauj sevi vilkt no vienas suņu ožu kairinošas vietas uz citu un atkal citu un pacietīgi gaida arī tad, ja līst lietus. Vienīgi sarkanajam gaismas signālam degot, viņi nejauj sevi vilkt aiz saites, turas pretī, līdz iedegas zaļā gaisma. Piemēslota apkārtne. Dažiem ir vairāki suņi. Apvidus pilns tieksmes pēc mīlestības. Baltā mašīna ar grozāmo slotu nekad visu nesavāc, kaut kas vienmēr paliek.

LONG DISTANCE^13:

sievietes raudāšana telefonā padara mani nevarīgu, pilnīgi nevarīgu; nav iespējas saņemt raudošās roku — lai gan arī tas neko negrozītu.

FIFTH AVENUE HOTEL^14:

dienā, bez lampas dzeltenīgās gaismas paklājs liekas drīzāk zils, nevis zaļš. Patlaban to slīpā četrstūrī apspīd saule, bet kājas jūt vēsumu. Es lasīju un domāju: ko es tur lasu? — un pēkšņi atceros ar visiem jutekļiem, ar ādu, jā: «Pavasar, tas esi tu!» Saule uz šī paklāja, ko es pazīstu, esmu to kādreiz skūpstījis. «Es jūtu tavu pieskārienu!» Pēkšņi pret šo ādas atmiņu ir bezspēcīga jebkura lasāmviela (FICTION)[15]; to visu galvenokārt izraisa vēsums ap kājām virspus zeķēm. Nav jau dzirdama pa atvērto logu nekāda putnu dziedāšana, tikai lielpilsētas satiksmes troksnis, nepārprotams troksnis: kad autobusi pie zaļās gaismas Piektās avēnijas krustojumā ar Devīto ielu atsāk braucienu. Es atkal uzlieku kurpēs ieautās kājas uz zemā galda un ēdu no saujas riekstus.

MY GREATEST FEAR: REPETITION^16

Kādai amerikāņu studentei no Jēlas nav vis pēdējo klašu literatūras parastie jautājumi; viņa vaicā: vai Štillers tiešām grib, lai Julika tiktu atbrīvota, vai arī viņam galvenokārt ir svarīgi būt tās atbrīvotājam?

WASHINGTON SQUARE^17:

šaha spēlētāji pie akmens galdiem ar lietus izturīgu šaha galdiņa zīmējumu, lapotnē virs tā čivina putni. Bieži palieku tur ilgi stāvam, bet tikai stāvam, pie galda nesēžos. Šodien kāds melnais man jautāja, vai nevēlos izspēlēt vienu partiju. Ne pārāk labs spēlētājs, kā biju ievērojis, un tomēr es neuzdrīkstos. Nevaru sev atļauties sakāvi? Vai uzvaru? Tāpēc, ka tā neko nemainīs; gluži otrādi, vēlāk kā bezdibenis paveras acīm manas neveiksmes mājās...

COMMERCE STREET 15^18:

es negribētu nevienā no agrākajām mājvietām vēlreiz dzīvot, arī ne šinī piemīlīgajā mājā. Katrā stāvā pa istabai. Pagrabstāvā lieliska virtuve ar ēdamtelpu, kur rodas sajūta, ka atrodies kajītē, arī dienā deg lampa; pa mazajiem logiem nav redzamas viļņu putas, bet gan sniegs uz ietves, gājēju kājas šai sniegā un šķīdonī, arī ašākā riksī suņu kājas. Mājas augšienē, kur mēģināju strādāt, drebinos jūtami visvairāk; jau ilgi pirms rītausmas sākas kravas mašīnu un to smago piekabju dārdoņa, un, ja arī uz mirkli pie luksofora aprimst, tad atskan metropolitēna rīboņa. Un tomēr man tā vien liekas, it kā mājā valdītu klusums; tāds klusums, ka man būtu jābūt kurlam. Ledusskapja apslāpētā dūkoņa, paša soļi, laikraksta čaboņa, kad to pārlapoju. Dzirdu, kā durvju spraugā iekrīt pasta sūtījums, kā durvju slēdzenē iebāž un pagriež atslēgu. Vai esmu kurls bijis? Dzirdu, ko man saka, un ticu tam. Esmu klausījies arī plati ar īstu jūras šalkoņu (lai nedzirdētu ielas troksni); laipni pasniegta dāvana ...

Mēs esam klausījušies, kā Neruda lasa dzeju.

vainojams ir siltais gaiss, gaisma; pēkšņi esmu Romā; tikai arhitektoniskais fons neiederas, to es redzu. Ne mazākās jausmas, kas man būtu Romā darāms; bet nu uz bridi esmu Romā ...

GOETHE HOUSE^19 [20]:

ja kādu cilvēku aplaimojusi panākumu zvaigzne, tad viņš varētu izskatīties kā nīlzirgs, sievietes ne vien noņemas ap viņu, bet arī izšķērdīgi, bez atlikuma veltī tam visu sava šarma bagātību. Tikai uz ielas, ļaužu drūzmā nepazīts, es atkal jūtos kā īstens nīlzirgs.

EIGHTH STREET BOOKSTORE^21:

atklājas, ka pusnaktī vēl iespējams ieiet grāmatu veikalā... es nopirku mazo, dzelteno Langenšeida vārdnīcu, lai pēc tam, katrreiz to atverot, apkaunotu atmiņu — proti, tas jau kādreiz bijis zināms.

SENSIBLE /SENSITIVE/ SENSUAL^22

Ziņu par Konrāda Farnera nāvi Cīrihē es izlasu liftā, bet savam stāvam garām nepabraucu. Konrādam Farneram daudz kas palicis aiztaupīts. Mirušo draugu pulciņš palielinās.

OLIVETTI LETTERA^23:

tur nekas nav līdzams, bez kāda īpaša literāra nolūka nopirku mazu rakstāmmašīnu. (Literārais nodoms — stāsts, kam darbība risinās Tesīnā, — jau ceturto reizi cietis neveiksmi; nepārliecina stāstītāja pozīcija.) Tāda apsēstība — klabināt teikumus ...

PRO MEMORIA^24:

kāds franču augstmanis ceļā uz giljotīnu lūdz papīru un spalvaskātu, lai kaut ko atzīmētu, viņa lūgumu izpilda.

Zīmīti jau būtu iespējams iznīcināt, ja tā pret kādu vērstos. Bet tā nav nevienam adresēta. Tā ir tikai un vienīgi pašam sev domāta: pro memoria.

Tas, kas man darāms Ņujorkā, būtu tiklab Berlīnē vai arī Cīrihē paveicams. Berconā (Tesīnā) tas jau, man liekas, ir izdarīts. Romā? Apkārtējās vides piesārņošana ar nevienam vairs nevajadzīgām jūtām — kaut kas satrunējis, jo es nekad neesmu tās izpaudis vai arī neesmu to darījis pietiekami godīgi, neesmu apzinīgi nodevis atklātībai. Ir laiks. Aizvakar redzēju sapni, ka nākamajā trešdienā mani sodīs ar nāvi, un es nesaprotu, kāpēc nākamajā trešdienā esmu vesels, tāda patvaļīga kādas iestādes izrīkošanās, kurai nekas noteikti nav zināms, starp citu, iestāde, kurai nav adreses; nekādas iespējas iesniegt protestu.

Cits sapnis:

viņi sačukstas. Kas? Mana tēva zārks esot ieplaisājis, to es nezināju, bet saprotu. Būs tāda saspiestība, ka vai traks. Viņi bāž man kaut ko saldu, ar ko mēdz nomierināt bērnus. Garāmgājēji. Pēkšņi man jāliekas šai zārkā, es nesaprotu, kāpēc. Viņi jau sakāpuši tādā kā laivā, visi melnos apģērbos stāv šai laivā ar garajiem airiem. Cīrihes ezers. Neviens mani neaizkavē, es skrienu, pie margām pamanu garu glābšanas kārti, ko nepieciešamības gadījumā var izmantot par airi, tas gan ir pagrūti, jo kārtij nav galā lāpstas. Gan es viņiem parādīšu. Nevaru atcerēties, uz kā es stāvu; tāds kā plosts vai dēlis? Stāvu un airēju, neatpalikdams no viņiem. Kāds man ir atklājis, kurp viņi airē. Kad beidzot esmu viņus panācis, airēju līdzās, bet viņi mani neuzrunā; dzirdu, ko viņi runā. Nav nemaz jāsačukstas! Viņi arī nemaz nesa-čukstas; nupat viņam plīsīs pušu plaušas, viņi saka. Viņiem nav šaubu, ka ar mani ir cauri. Tā vēl tikai trūka, ka es airēju. Viņi bija pārliecināti, ka man pašam būšot vieglāk, ja es nesagādāšu rūpestus, ja nepretošos. Tātad nolemts — mēs airējam uz bērēm. Tas gan nav man saprotams, jo, kā viņi redz, esmu spējīgs airēt. Viņi tagad vairs nerunā ar mani, jāsteidzas.

TRATTORIA DA ALFREDO^1:

atzīstos, ka šo tavernu nebiju atklājis nejauši, biju to 1 Taverna Alfrēdo (itāliešu vai.).

meklējis, it kā būtu tur pametis kādas jūtas: A CAUSE D'UNE FEMME^25. Es negribētu, ka mani te pazītu, un kavējos tikai tik ilgi, līdz aizkūpinu pīpi, — garāmgājējs, kam te nekas nav meklējams, mani pārņem kauna sajūta, ka atrodos šeit divus gadus vēlāk; gaidu zaļo gaismu. Jāteic, ka mazo tavernu biju redzējis tikai no ārpuses; krēsli sakrauti uz mazajiem galdiņiem. Ir vēl agrs rīts. Lai saskatītu interjeru, vajadzētu seju piespiest pie atspoguļojošās loga rūts, ar plaukstām piesedzot acis no sāniem. Es to nedarīju. Ieraugot stiklā savu atspulgu, es satrūkos. Tiklīdz atkal iedegās zaļā gaisma, es nomierinājos: parasts gadījums. Vai tad es būtu šāvis? Lai vai kā, esmu tagad aizmirsis, uz kurieni īsti grasījos iet, tomēr eju. Bez mēteļa. Ir vēss, tāpat kā toreiz pavasaris, skaidrs, zils rīts un jūras vējš. Ejot rūpīgi izlasu katru reklāmu, kaut arī būtu jādara kas svarīgāks.

CILVĒKS IR SPĒJĪGS PANEST PATIESĪBU^26 —

viņa šo teikumu nevar ciest. Citāts. Viņai tas liekas vulgārs. Kas tad ir patiesība! Mēs strīdējāmies, kas ir vulgaritāte.

MY LIFE AS A MAN^27 —

tāds ir nosaukums jaunajai grāmatai, ko vakar viesnīcā atnesa Filips Rots. Kāpēc man vajadzētu kautrēties no apzīmējuma vācu valodā «Mana — vīrieša — dzīve». Interesanti, ko es varētu izzināt, pakļaujoties mākslas likumībai, rakstot par savu — vīrieša — dzīvi.

GIACOMETTI:

viņa izstāde šai neiedomājamā muzejā ar spirāllampu; vernisāža ar tūkstoš smokingiem, ar dāmām garos tērpos; turklāt viņa pārmēru lielā fotogrāfija — šī seja!... Kurš vai kas piešķir cilvēkam titulu? Spējas to veic tikai daļēji. Varbūt cilvēks to piešķir sev pats? Arī neveiksminieks var tikt pie titula. Kādā veidā? Iegūtais tituls vēl neapveltī ar slavu. Pazīstu cilvēkus, kas vēl dzīves laikā zaudēja slavu; tituls ir palicis. Tituls nav uzvarētāja oreols. Kā tituls sevi apliecina? Esmu ticies ar titulētiem cilvēkiem, vīriešiem un sievietēm, gados vecākiem un jaunākiem, slavenībām un citiem; ar Džakometi neesmu ticies nekad. Tikšanās ar augstas kārtas cilvēkiem (mums nav jābūt vienas profesijas ļaudīm) neparastā veidā iedveš drosmi; lai iedvestu drosmi, viņi nemēdz sarunas biedru cildināt. Viņi piešķir titulu, vienalga, vai piekrītot vai iebilstot; titula gaidās cīņa turpinās. Tāda gaidīšana var, protams, sagādāt vilšanos. Augstas kārtas cilvēki negaida titulu akli, tomēr neatkarīgi no panākuma vai zaudējuma; viņi paši noteic mērauklu. Tas raksturo trāpīgāk nekā viņu darbu panākumi, kurus daudzos gadījumos cits cilvēks nav spējīgs novērtēt. Tituls apstaro viņu darba sasniegumus. Tas nav pastāvīgi labvēlīgs, ja arī kāds gadījuma pēc uzvedas savas kārtas necienīgi, tas neietekmē viņu cerību. Uz norādījumiem par paškritiku viņi atsaucas ar pienācīgu nopietnību, taču neaizraujas ar sevis šaustīšanu kā dažkārt citi, kas, tiklīdz netiek rikšiem apdzīti, neviļus savā cerībā apslāpst un kapitulē tik krasi, ka visam, bez izņēmuma visam, pielāgo mazākuma mēru.

ERĪNIJAS:

tās tevi neplosa, tikai, nostājušās kādā kaktā, atgādina: te augšā, trešajā stāvā, tu esi kādreiz dzīvojis, Vaveriija laukumā, Kristofora ielā, pirms divdesmit trim gadiem. It kā es to nezinātu! Es pat nepaceļu acis uz nama stāviem, ievēroju tikai, ka lejā ir cits veikals; toreiz tas bija noskretis pārtikas preču veikals, es saņēmu divsimt dolārus mēnesī, dzīvoklis maksāja simt dolārus, reiz man no palodzes nokrita puķu pods, netrāpīja nevienam.

KUR ERĪNIJAS MANI SAĶERS?

Nesen mums šai parādībai izveidojusies parole — lēkmes. Katrreiz viņu sagrābj izbailes, es zinu, un pilnīgi neizprotami. Manas lēkmes partneri neapdraud; viņa velti baidās, man nav ne mazākās vēlēšanās nodarīt viņai pāri. Ja notiktu vardarbība, tad tā vērstos pret mani pašu — lai sevi izteiktu. Man šķiet, ka saprotu, domāju, atzīstu, gan ne ar ko nerēķinoties, sākumā gandrīz mierīgi, nerēķinoties ne ar sevi, ne kādu citu. Es nekliedzu, vismaz sākumā ne; taču vērsties pie manis nav nozīmes, kaut ari kādu bridi ieklausos. Patiesība, kuru es pūlos izteikt, kuru es šai brīdī apzinos, diezin vai var noderēt man par attaisnojumu. Par iemeslu tam var gadīties kāds niecīgs sīkums; kāds nieks, kuru smieklīgi pat pieminēt. Es tanī saskatu likteņa zīmi, tāpēc tas nav nieks, zīme, kas tik izteikti lemta man, ka jebkuru citu izskaidrojumu tikko spēju paciest un kādu nenozīmīgu jau nu nepavisam ne. Man nav nekā, ko pārmest, nē, es runāju tikai par atziņām. Tā es to uztveru. Patlaban bez bailēm no sekām, kādas paredzu. Mana runa (monologam) ir kaut kas iznīcinošs — ne aiz naida. Kas atliek partnerim? Saprast to, ko nespēju izteikt, un piekrist. Es neciešu sevi. Es tad nespēju pamosties, kā nav iespējams pamosties no murgaina sapņa. Viss ir tā, kā es to pašreiz redzu, tā un ne citādi, un es jūtos gatavs. Kam? Tad es apzinos, ka sāku atkārtoties. Atgriešanās pie saprāta nav, saprātīgums mani aizvaino, pazemo, izraisa dusmas. Taču uzsāku tik rāmā garā, tas nebija pārmetums, ko gribēju teikt, tas bija kas svarīgāks: TAISNĪBA, mana taisnība. Saplosīdams sev uz krūtīm kreklu, es plosu savu miesu. Es lūdzu, jādomā, ka tas skan pavisam citādi; es pazemīgi lūgšus lūdzos. Un tomēr viss, ko es tagad saku, ir aizskarošs. Citādi man nevedas. Es varētu mirt šai brīdī, lai tikai reiz, neko neprasot, tiktu saprasts. Vēlāk es nožēloju savas dusmas; nekad tās nav pārcirtušas Gordija mezglu — man vēl pienākas atvainoties.

SWEET'S —

tas esot pats vecākais zivju restorāns pilsētā. Šķūnis pie vecā tirgus sen jau būtu nojaucams. Tāds, kurš nebūtu par to dzirdējis, nemūžam te neiegrieztos. Pusdienas laikā te tikpat kā nav iespējams tikt pie galdiņa — šai laikā te ēd strādājošie no Volstrīta. Kopš iepazinu šo restorānu, esmu daudzus draugus tur ievedis. Pie dažāda veida zivju ēdieniem te pasniedz pirmšķirīgu amerikāņu balto vīnu, zem gaisa tilta redz spīguļojam Austrumupi. Arī Linna nav to līdz šim zinājusi. Restorāns viņai patīk, te nav smalki. Viņa jau atkal noorganizējusi interviju — tāds darbs. Vaļā palaistie mati un brilles — nāra un mazliet aukle. Vasarā viņa dosies kopā ar vecākiem uz Grieķiju, mani svētīgie padomi ir lieki; GUIDED TOUR^28. Tā kā

Linna nav neko no manām grāmatām lasījusi, tad es ar prieku apgalvoju tieši pretējo — gar politiku man nav nekādas daļas. Rakstnieka atbildība sabiedrības priekšā un tamlīdzīgi tērgāšana vien ir, patiesība ir tā, ka es rakstu, lai sevi izteiktu. Rakstu sev. Lai arī kāda sabiedrība, tā nav mans darba devējs, es neesmu tās priesteris, arī ne skolmeistars. Sabiedrība kā partneris? Gan dabūšu paļāvīgāku partneri. Tātad nerakstu tādēļ, lai pamācītu vai norādītu sabiedrībai īsto ceļu, bet tādēļ, lai sevi izteiktu, nepieciešama šķietama publika. Patiesībā rakstu pats sev... Linna neiebilst, tas skan pārliecinošāk (arī man pašam), nekā biju domājis.

YOU ARE A RICH MAN, I AM SURE, BUT THIS IS A BUSINESS LUNCH, YOU SHOULD NOT PAY FOR THIS, IT'S JUST SILLY.[29]

Nesen (bet kopš tā laika arī pagājuši vairāki gadi) es viņu nejauši ieraudzīju no tālienes Cīrihē uz ielas (Lim-matquai); tagad smagnējs augumā. Mēs kopā mācījāmies Cīrihē ģimnāzijā. Nav ne jausmas, vai viņš mani arī pazina, viņš neatskatījās, un es pats nesaprotu, kāpēc tūlīt necentos vis viņu panākt, bet paliku stāvam. Tā nu redzēju viņu tikai no mugurpuses. Bez cepures. Platie pleci; viņš ir ļoti gara auguma, drūzmā ne ar vienu citu nav iespējams samainīt, turklāt es jau viņu nupat redzēju. Droši vien nogrimis domās, viņš nekustīgi raudzījās tālumā; tagad viņš veras lejup, uz asfaltu, it kā būtu mani arī pazinis. Viņš zina un zinu es, ko viņš manis labā darījis. Es pat neuzsaucu viņam pāri ielai, lai viņš atskatītos. Kam V. mans mūžgarais pateicības parāds? Turklāt es apzinos, ka šis cilvēks visādā ziņā stāv pakāpi augstāk par mani. Klasē viņš pastāvīgi bija pirmais, ne jau karjerists; viņš bija inteliģentāks par pārējiem, bet nebija pret šo apstākli vienaldzīgs, toties gan godprātīgs, viņš drīzāk jutās neērti, kad skolotāji viņu cildināja. Lai neiegūtu paraugskolnieka slavu, viņš bija spējīgs reizēm dzedri atbildēt skolotājiem. Atgriežoties no skolas mājup, es viņu pavadīju, man bija jāmet liels līkums, toties arī ieguvu: pirmo reizi izdzirdu par Nīči, Osvaldu Špengleru, par Šopenhaueru. Viņa vecāki bija ļoti bagāti. Tam viņš nepiešķīra nekādu nozīmi, neuzskatīja to par iemeslu pašapziņai. Viņš pat nedomāja izmantot piedāvājumu pēc gatavības apliecības saņemšanas doties pasaules ceļojumā, atteicās no automašīnas; viss ārišķīgais bija viņam pretīgs. Viņam bija filozofiska domu ievirze, mani pārsteidza, kas tik viss nenodarbināja viņa prātu. Viņš bija arī ļoti muzikāls, kāds es neesmu. Veseliem vakara cēlieniem spēlēja man plates ar Baha, Mocarta, Antona Bruknera un citu komponistu mūziku, tādu komponistu, kurus es pat vārda pēc nepazinu; neesot tāda cilvēka, kurš būtu pilnīgi bez muzikālās dzirdes, viņš sprieda. Es rakstīju šo to nenozīmīgu laikrakstiem un lepojos, ja tiku drukāts; mana godkāre, tā šķiet, bija pirmais, kas viņam sagādāja vilšanos. Viņš, protams, saprata, ka man jāpelna nauda, bet mulsināja tas, ko es rakstīju. Viņš mudināja mani nodoties zīmēšanai, proti, uzskatīdams, ka šai ziņā neesmu gluži bez spējām. Arī viņa spriedumi par tēlotājmākslu bija neparasti, nevis grāmatās apgūti; tos diktēja viņa paša izjūtas. Taču zīmēt es neuzdrīkstējos, lai arī viņš man to ieteica, toties apguvu no viņa prasmi saskatīt gleznās to, ko tanīs iespējams redzēt. Filozofisko spriedumu apgūšanā es pārāk tālu atpaliku no viņa, lai varētu būt viņa sarunas partneris; viņš tikpat kā nestāstīja vairs, ko patlaban lasa, un iespējams, ka vienu otru Zigmunda Freida sentenci uzskatīju par drauga atklājumu, lai gan viņam nebija prātā mani maldināt. Gluži vienkārši nebija jēgas minēt avotus, kuri man tolaik bija sveši. Un tā viņš mudināja mani zīmēt. Pats viņš atteicās no čella, tāpēc ka spēle, lai arī cik uzcītīgi bija vingrinājies, neatbilda viņa augstajām prasībām, viņam bija pārāk smagnējas rokas. Vispār V. sarežģīja sev dzīvi. Vecāki, protams, zināja, ka dēls nekad nepārņems viņu uzņēmumu; tikai vēlāk viņš ņēma dalību firmas pārvaldē, bet to arī darīja nelabprāt. Kādu laiku viņš studēja medicīnu, nokārtoja pirmos eksāmenus; nevarēju lāgā saprast, kāpēc viņš studijas pameta. Vieglprātība tā nekādā gadījumā nebija. Vēlāk viņš nodevās gleznošanai, es apbrīnoju viņa panākumus, nē, ne virtuozitāte, bet spēja atklāt pašu būtību. Neparasts cilvēks, nav šaubu, ka viņam bija grūtāk nekā mums citiem. Jāteic, ka arī fiziski viņš bija pārāks par mani; viņa vecākiem bija dārzā pašiem savs tenisa laukums, un V., tā kā es dzīvoju samērā trūcīgos apstākļos, uzdāvināja man savas lietotās raketes, lai mēs varētu kopā spēlēt tenisu. Viņš netiecās pēc uzvaras, vienkārši spēlēja labāk, un man bija iespēja pārņemt no viņa to, ko viņš bija apguvis no sava trenera, pat vairāk — viņš mācīja mani zaudēt, spēlēt nevis uzvaras dēļ, kas viņam nebija svarīgi, jo uzvara bija viņa un man uz to cerību nebija. Man šis tenisa laukumā pavadītais laiks sagādāja īstu baudu. Es jutos nelaimīgs, kad viņam vajadzēja man paziņot, ka šodien spēles laukums pārāk slapjš. V. bija mans sapņu ideāls. Kad es pie viņa ierados, durvīs iznāca kalpone un pieklājīgi lūdza uzgaidīt hallē, kamēr viņa augšā apjautāsies, tad, protams, man radās iespaids, ka traucēju, arī ja V. mani nenoraidīja. Pats viņš pie manis nenāca gandrīz nekad, bet brīnījās, ja es nerādījos vairākas nedēļas. Viņš bija sirsnīgs draugs, mans vienīgais draugs toreiz, jo blakus V. grūti būtu iedomāties kādu citu; tas salīdzinājumā ar viņu zaudētu. Jāteic, ka viņa vecāki, rūpēdamies par dēlu, bija vienmēr pret mani laipni; ja V. jautāja, vai es varētu palikt arī uz vakariņām, viņi pastāvīgi tam piekrita. Starp citu, tā bija pirmā bagātu ļaužu māja, kuru es iepazinu, tā bija pārāka par citām, kādas redzēju vēlāk. Visā visumā es jutos, saņēmis dāvanu. Sarežģītāk bija, ja gribēju pasniegt dāvanu pats, dāvanu dzimšanas dienā vai Ziemsvētkos; manas dāvanas viņu mulsināja, jo viņam bija labāk attīstīta gaume, un retu reizi iztika bez dāvanas apmaiņas. Toreiz man pirmo reizi bija līgava, viņu apmainīt nevarēju. Viņa, šķiet, baidījās no V., negribēja atzīt viņa pārākumu, un tas mani skumdināja. Tas bija pirms četrdesmit gadiem. Es bieži sev jautāju, kas saistīja V. pie manis. Mēs daudz klaiņojām pa apkārtni, peldējām. Viņš arī ļoti jūtīgi uztvēra dabu. Gandrīz vai fiziski viņu aizvainoja viss tehniskais dabā, augstsprieguma vadi un tamlīdzīgi. Ar viņa līdzdalību es iepazinu Kasparu Dāvidu Fridrihu, Koro, vēlāk ari Pikaso un afrikāņu maskas, turklāt tas notika bez pamācošas tendences. Daudz no tā, ko zināja, viņš noklusēja. Es biju apceļojis Grieķiju un, protams, stāstīju par to, tikai man tobrīd radās sajūta, ka V. būtu redzējis vairāk. Šķiet, ka šāda sajūta radās arī viņam pašam; viņš klausījās, līdz tomēr radās vajadzība mani pārtraukt, lai norādītu uz kaut ko ievērības cienīgu, ko es tiešām nebūtu pamanījis tepat acu priekšā, piemēram, uz kādu apbrīnas vērtu taurenīti. Viņš redzēja vairāk. Taču bija kaut kas, par ko pateicīgs nebiju nekad, — viņa uzvalki, kas man bija vienu izmēru par lielu. Mana māte gan prata saīsināt piedurknes, ari bikses, un tomēr tie man nederēja. Es tos gan valkāju, lai neaizvainotu V.; viņam nebija ļauna nodoma, jo saprata, ka man nav iespējams sev pirkt uzvalkus, turklāt drēbe mēteļiem vai svārkiem, kurus viņš man piešķīra, bija joprojām bez vainas. Kas man daļas, ka viņš pats tos vairs nevalkāja. Švīts jau nu viņš nebija, lai sekotu modei; viņa vecākiem bija drēbnieks, kurš laiku pa laikam, tā man liekas, uzturējās viņu mājā. Dāvāja jau viņš man ari ko citu, kas nebija lietots, piemēram, plates, veselu simfoniju. Viņš nekad nedāvāja bez apdoma, kā to mēdz darīt jaunbagātnieki, nekad nesaprātīgi un, ņemot vērā manus apstākļus, pārspīlēti. Viņš nojauta, ka iesācējs reportieris un recenzents pelna maz, man nekad nebija vajadzības par to ieminēties. Viņš bija pietiekami smalkjūtīgs — attieksmē pret mani viņam paša mājas greznība šķita netīkama, gan veltīgi, jo es nekad neidentificēju V. ar greznību. Savā istabā ar skatu uz dārzu un pilsētu, un ezeru viņš man savas neatkarīgās garīgās dzīves dēļ drīzāk atgādināja Diogēnu. Kā jebkurš no mums, brauca ar tramvaju. Skarbs pret sevi, V. nekad neizvēlējās ērtāko ceļu. Oktobrī, kad ūdens jau ir auksts, viņš pārpeldēja ezeru turp un atpakaļ. Vēlāk V. samaksāja par visu manu studiju laiku — sešpadsmit tūkstošus franku (tolaik tā bija lielāka nauda nekā tagad) par četriem gadiem; tātad četrus tūkstošus franku gadā. Nudien man žēl, ka esmu vispār tos uzvalkus pieminējis. Mani neaizskāra tas, ka sarunas vidū viņam gadījās pazīt savus svārkus un konstatēt, ka angļu drānas ir apbrīnojami izturīgas, ka būtu žēl un tā joprojām; tas bija drīzāk komiski. Ne vairāk. Ilgu laiku viņš pastāvīgi aicināja mani uz koncertiem, ne tikai pēdējā brīdī, kad viņa māte nevarēja izmantot pasūtīto biļeti. Viņš bija cieši pārliecināts, ka pilnīgi nemuzikāla cilvēka nav, un tiešām, es bieži jutos sajūsmināts, lai arī mietpilsoniskā veidā, kā to varēja nolasīt drauga sejā; tādās reizēs viņš apklusa, nevis vīzdegunīgi, bet tikai samulsa. Un tomēr viņš atkal un atkal aicināja uz kādu koncertu, ne uz teātri. Viņš nemaz nebija vienaldzīgs pret teātri, tikai izturējās pret to kritiskāk par mani. Tikpat kritiski viņš vērtēja arī pats sevi. Man bieži gadījās viņu sastapt patiesi izmisušu. Cilvēks, kurš visu un visus, kur nu vēl pats sevi, svēra un vērtēja bez atlaidēm. Viņa izmisums nebija histērisks, viņš skaidri un gaiši atklāja savas problēmas neatšķetināmību.

Lai arī ko es šai sakarā iebilstu, viss tikai vēl pārliecinošāk norādīja, cik vientuļš viņš ir. Mūsu raizes, piemēram, mana bēda ar līgavu ebrejieti trīsdesmitajos gados, nebija ar viņa raizēm ne salīdzināmas, to nopratu arī es. Viņa sāpei nebija risinājuma, mana — tikai per* sonīgas dabas un tai iespējams līdzēt, viņš bija pārliecināts, ka es zināšu, kā to darīt. Nevarētu teikt, ka V. nebūtu licies zinis par manām rūpēm, viņa bēdās turpretī nespēja līdzēt neviens, vismazāk jau tēvs, cilvēks ar saprātīgi labsirdīgu raksturu, arī māte ne, kas uzskatīja sevi par intelektuālu, un mātes neremdināmo pasaules izzināšanas tieksmi viņš atzina par bēgšanu no īstenības. Pēc daudziem gadiem — mēs ilgi nebijām tikušies (es vienu gadu pavadīju Amerikā) — es viņam pavēstīju par savu gaidāmo šķiršanos, V. neko nejautāja; jau viņa klusēšana vien pierādīja, cik paštaisni biju visu izklāstījis. Mēs klaiņojām pa mežu, un V. mēģināja novērst sarunu uz kaut ko citu, taču man tagad nebija tauriņi prātā. Lai nenovirzītos no sarunas par manu šķiršanos, es apjautājos par viņa laulību; lai gan es viņa šķiršanos, ko viņš tagad klāstīja, zināju jau no senākiem laikiem, tā bija gan sarežģītāka, gan atziņām bagātāka, kas ar manu gadījumu nebija salīdzināma. Būtu netaktiski atsākt sarunu par manām grūtībām. Viņa šķiršanās gadījumam nebija nekā līdzīga. Vēlāk es tomēr izšķīros. Toreiz man neienāca prātā, ka mēs tolaik tikāmies gandrīz tikai divatnē, nekad ne citu sabiedrībā, tāpēc man negadījās vērtēt draugu citu skatījumā. Šai apstāklī vainojams bija ne tikai viņš vien, kurš no sabiedrības vairījās, bet arī es. Kamēr bijām divatā, mani nepazemoja viņa pārākums, šķita, ka tā tam jābūt. Es jutos ieguvis, kā jau teikts, jutos lieliski, kā toreiz, kad drīkstēju pavadīt draugu ceļā no skolas mājup. Viņš man uzdāvināja Engadinu. Vēl tagad, braucot cauri šim apvidum, man katrreiz jādomā par V. Es nerunāju par to vien, ka ceļojums uz Engadinu man nebūtu iespējams. Viņš pazina Engadinu. Bija arī labāks alpīnists par mani. Drauga ģimenei kalnos bija pavadonis, kurš viņu gadu no gada trenēja. Bez V. es nekad nebūtu šinīs kalnos ticis. Viņš zināja, kad un kur draud lavīnas, kā jāizturas bīstamos kāpumos; viņš piestiprināja pie mugursomas sarkano auklu lavīnas nobrukuma gadījumam, saprātīgi nopētīja nogāzi, pārbaudīja sniega blīvumu, tad pirmais drāzās dziļumā, un man atlika vienīgi, kā nu pratu, turēties viņa drosmīgajās pēdās. Kad man, reiz krītot, gadījās salauzt slēpi, V. ceļā nopirka man jaunu slēpju pāri, lai nevajadzētu pārtraukt maršrutu, ne jau pašu labāko mārku, kas man būtu nepatīkami, tomēr labāku nekā manas iepriekšējās slēpes, ar labākām saitēm. To viņš darīja vienkārši, pat, liekot naudu uz galda, mazliet samulsa; viņam būtu nepatīkami, ja tā mani ietekmētu. Es, protams, pateicos. Es nekad nebiju īpaši mācījies slēpot un vēl šodien brīnos par viņa pacietību; V., protams, vienmēr bija pirmais, nemaz netiekdamies pēc tā; viņš nekrita, un, kad es pēc laba laika, bez elpas un izvārtījies sniegā balts, pie viņa nokļuvu, viņš katrreiz atgādināja: nesteidzies. Viņam nebija iebildumu gaidīt. Gaidot viņš priecājās par redzamo ainavu, rādīdams ar spieķi, nosauca apkārtējos kalnus, pievērsa manu uzmanību kādai priedei tuvumā vai pārsteidzošam apgaismojumam, viņa iemīļotā Engadina neparastajām krāsām, ainavu kā «Zaratustrā», kuru ari es biju lasījis, gan iespējams, ka nebiju pilnībā izpratis. Man kā vājākajam vajadzēja noteikt, kad turpināt ceļu, V. nesteidzināja, lai gan bez manis jau sen varēja būt Pontresinā, bet tas nebija galvenais. Viņš man dāvāja savu Engadinu. Es to mīlu vēl šobaltdien. Grūti pateikt, kas no manis būtu iznācis bez V. Var gadīties, ka būtu uzdrīkstējies ko vairāk, iespējams — būtu pārvērtējis savas spējas. Savā ziņā V. bija mani pastāvīgi uzmudinājis, piemēram, atteikties no rakstniecības un pievērsties arhitektūrai. Es nedomāju, ka V. gribētu apskatīt manas nedaudzās celtnes; viņš droši vien justos vīlies — un pamatoti. Turklāt viņam būtu žēl, ka jāpiedzīvo vilšanās. Tiesa, dažus gadus es daudz spriedelēju par arhitektūru, gan nespēdams izraisīt viņa interesi, piemēram, par maniem skolotājiem, vēlāk par Korbizjē, Mīšu van der Roē, par Sā-rinenu. Tad viņam bija tāda sejas izteiksme, it kā es runātu par mūziku, kurā — V. to zināja — es būtībā neko nesaprotu, vai par filozofiju. V. mani pazina labi — jau kopš skolas laikiem. Pats viņš kļuvis par ievērojamu kolekcionāru. Iespējams, ka vēlāk, bet arī tikai vēlāk, es secināju, ka vienotru reizi man nevajadzēja samierināties ar viņa izturēšanos. Tāpēc nekādu naidu pret V. es nejutu; tā bija mana kļūda. Viņa vecāku savrupmājā bija gleznas, kurām drauga acīs vajadzēja likties atbaidošām. Tēva mantojums, bezgaumīgas bildes smagos rāmjos. Lielākā tiesa jau bija novietota pagrabā. Viņa tēvs bija grinderu laika^30 personība, viņā nebija nekā no radoša cilvēka, pat ne no intelektuāļa; man viņš ļoti patika, patika, kad, sēžot pie kamīna, viņš lietišķi stāstīja par medībām. Daudzās gleznās bija attēloti brieži un mežacūkas, fazāni, suņi. Tāds labi domāts priekšlikums, nezinu vairs, vai tēva vai mātes ierosināts, kura par šādām gleznām arī zobojās, vai arī paša V., — ja es šīs gleznas varētu pārdot, tad dalītos guvumā, tātad varētu mazliet nopelnīt naudu, nepametot novārtā studijas. Tikai izpārdošanai nevajadzētu notikt viņu savrupmājā. Vārds un adrese varētu pievilināt pircējus, kuri par šo pasākumu justos izbrīnīti. Priekšlikums mani īpaši neiepriecēja, tomēr likās pareizi, ka varu mājai, kurai esmu daudz pateicības parādā, izdarīt reiz kādu pakalpojumu. Citā pilsētas nostūrī tika noīrēta garāža, ģimene pati parūpējās ari par sludinājumiem_ avīzē — TRĪS REIZES NEDĒĻĀ GADĪJUMA^ PEC DABŪJAMAS SENLAIKU GLEZNAS NO PRIVĀTĀS KOLEKCIJAS. Man tika sastādīts saraksts ar minimālām cenām; ja pārdotu dārgāk, tad procentuāli tas būtu arī mans ieguvums. Starp gleznām tomēr bija divi vai trīs mazi nīderlandieši, gan bez parakstiem, bet tomēr varētu būt runa par skolu. Lai nu kā, V. sprieda, ka šādi man var rasties interesanta pieredze — uzstāties māklera lomā, iepazīt cilvēkus. Un tā nu es trīs reizes nedēļā pēcpusdienās viens pats gleznu pieblīvētā garāžā gaidīju stundām ilgi. Tiesa, reizēm iegriezās viens otrs antikvārs, lielākoties paputējuši, bet zinoši cilvēki. Viņus neinteresēja pat rāmji, bieži man nevajadzēja cenu pat nosaukt. Sludinājumi joprojām tika ievietoti. Kāds advokāts aiz pienākuma sajūtas pret tēva firmu nopirka lielu Magdalēnu ar kailām krūtīm, piemērotu guļamistabai. Grūtāk gāja briežiem un mežacūkām. Es piedāvāju ainavas, kas tīkamas ne tikai mednieku acīm, ainavas ar vējdzirnavām nokrēslī vai ar niedrēm. Jautāts, no kurienes tad gleznas cēlušās, nedrīkstēju nosaukt vārdu, teicu tikai, ka tas ir PRIVĀTS ĪPAŠUMS; toties spriedelēju par Nīderlandes skolu, līdz kāds nevīžīgs vecs kungs skaļi iesmējās man sejā. Vai tad es pats tam ticot? Atceros, ka bija pavasaris, un, kad sešos varēju sēsties uz sava velosipēda, jutos laimīgs, kaut arī nebiju neko pārdevis. Kā tad veicās? — jautāja V. ne bez intereses, cilvēciskas intereses, jo nauda viņam nebija vajadzīga. Zināmā mērā V. bija taisnība — es taču varot garāžā arī lasīt. Viss pasākums ilga, tā liekas, trīs nedēļas, tātad ne pārāk ilgi; biju arī tiešām drusku nopelnījis, lai gan jau ļoti drīz piekāpos līdz zemākajai cenai. Tātad nebiju nekāds labais mākleris, es jutos aizvainots, itin kā būtu nezin kas, lai gan mans tēvs, agrāk arhitekts, mūža nogalē kļuva par nekustamu īpašumu mākleri. To, protams, V. zināja. Un nepiešķīra tam nekādu īpašu nozīmi. Viņam šāda veida aizspriedumi bija sveši. Kad vēlāk reiz jokojot, lai gan tas nebija joks, man paspruka atzīšanās, ka esmu juties aizvainots, redzēju, ka V. to sāpīgi pārdzīvoja, redzēju viņa sejā dziļu samulsumu. Galu galā viņa ģimene jau mani nepiespieda, es pats pieņēmu priekšlikumu. To man vajadzēja sev atgādināt. Līdz ķildai nenonāca nekad. Ja nemaldos, tolaik V. citu draugu bez manis nebija, vismaz mūsu vecumā; viņš ļoti cienīja savu čella skolotāju, kādu gados vecu Cīrihes skulptoru, viņu mājas draugu zinātnieku. V. bija draudzene, bet viņš uzmanīja, lai es nevarētu ar viņu iepazīties, meitene, ne tuvu no buržuāziskajām aprindām, meitene, kuru viņš nekad neapprecēja un nekad nespēja aizmirst. Traģiska mīlestība. Vēl gadu desmitiem pēc tam V. mēdza par to runāt, reiz, paklausot viņa lūgumam, mēs devāmies trīs dienu klejojumā pa Jura kalniem, jo V. bija nepieciešams pilnām atklāt savus pārdzīvojumus. Tas, kas viņam nospieda sirdi, bija grūti pasakāms, tikai otrajā dienā viņš ar grūtībām spēja sākt, tas lieku reizi liecina par viņa jūtu dziļumu un bagātību, viņa atbildības apziņu gan pret savu mīļoto, gan sevi pašu, jāteic, visai neparastu atbildības apziņu. Es izjutu kā pagodinājumu, ka V. man uzticēja savas sarežģītās rūpes, kaut arī nekad nebiju redzējis viņa mīļoto. Protams, nekādu padomu jau es viņam nespēju dot. Arī sava tēva stāvokli V. pārdzīvoja kā neviens cits. Kļuva sarežģītāk, kad es atsāku savu rakstniecību un mani darbi tika drukāti, uzvesti teātros, lai gan es zināju, kā V. uz to atsauksies. Tāpēc satikāmies reti un tad nemēdzām par manu darbību runāt. Es arī lasīju arvien vairāk un vairāk tādu literatūru, par kuru V. neinteresējās un kura nevarētu viņu par kaut ko pārliecināt; mana interese par dažiem rakstniekiem noskaņoja viņu drīzāk skeptiski pret šiem autoriem, tā, piemēram, pret Brehtu, vai arī, ja atklājās, ka apbrīnojam vienu un to pašu autoru, piemēram, Strindbergu vai Židu, tad V. nelabprāt par to runāja; viņš bija to sev atklājis un sev glabājis. Tas, ka es pametu arhitektūru, protams, nepārvērta mani viņa acis par rakstnieku, un tā mēs, kā teikts, nekad nerunājām par manu rakstnieka darbu, vispār arvien retāk par literatūru. Draugam bija savādāks literatūras kritērijs. Es nopratu, ka V. nespēj lasīt manas grāmatas. Viņam bija cita mēraukla, kam tās nepakļāvās. Tomēr viņš pūlējās mani saprast, reiz viņš noskatījās teātrī manu lugu (ĶĪNIEŠU MŪRI) un atrakstīja man vēstuli, kas viņam nenācās viegli, jo viņa gūtais iespaids, draudzīgi sakot, bijis pretrunīgs. Daudz gadu vēlāk viņš esot vēlreiz skatījies manu lugu (Bī-DERMANIS UN DEDZINĀTĀJI), to viņš man pastāstīja vēlāk. Teikt par to viņš man vairs neteica nekā. Tikmēr mēs jau bijām dzīvē nobrieduši vīri. Nepatīkamāk viņam bija, tā es domāju, mana noslieksme uz politiku. Par to mēs tikpat kā nerunājām. Sabiedriskas dabas problēmas, kuras es pamazām sāku apzināties, V. uztvēra plašākā saistībā, tiesa, viņš noklausījās gan, ko teicu, bet vadīja mūsu sarunu filozofiskā gultnē, kur es nespēju viņam sekot. Atceros: Otrā pasaules kara laikā, kad arī pie mums aptumšoja pilsētas, V. uzskatīja par smieklīgu un nevajadzīgu, ka arī viņa vecāku savrupmājai, kas atradās pilsētas nomalē, jāpakļaujas šādam apnicīgam rīkojumam, jo kādas atsevišķas mājas gaisma nevarot svešajiem lidotājiem norādīt uz aptumsušu pilsētu. Viņš bija pret Hitleru, bet arī skeptisks pret demokrātiju, kurā visām balsīm vienāds svars. Protams, ka V. dzīves apstākļi bija viņu izlutinājuši, bet to dēļ viņš arī cieta. Viņu ietekmēja tas, ka es, viņa bijušais skolasbiedrs un viduvējs skolnieks, nopelnīju, lai arī pieticīgu, savu dzīves iztiku. Zinu, ka tas viņu nodarbināja kā personīga problēma. Pārliecība, ka pats neprastu pelnīt sev dzīves iztiku, protams, bija aplama, bet laiku pa laikam viņu nomāca. Ja V. varētu samierināties ar to veikumu, ar kādu jāsamierinās citiem, lai nopelnītu sev iztiku, viņam nerastos nekādas grūtības gādāt par sevi. To zināja arī V. pats. Vispār es maz ko varēju savam draugam teikt. Gadījās, ka es kaut ko nokritizēju, bet izrādījās, ka mana kritika salīdzinājumā ar viņa sev izteikto kritiku bija nenozīmīga. Ne miņas no iedomības. Gluži otrādi. Viņš atzina savu sakāvi. Un es sapratu, cik ļoti viņš mani saudzēja; prasības, kādas diezin vai kāds spēj pildīt, V. uzstādīja vienīgi un tikai pats sev, nevis man. Protams, ka V. bija savs spriedums par cilvēkiem, pat bargāks nekā citu izteiktais, pamatotāks un tāpēc komplicētāks, bet viņš to neatklāja, ne citiem dzirdot, ne aci pret aci. Viņš nevēlējās nevienu iznīcināt. Personu vērtējums bija viņa noslēpums; reizēm tas viņu nomāca. To varēja manīt. Mana lielummānija viņu droši vien bieži sāpināja. Tad viņš neviļus sarauca uzacis un klusēja. Īstenībā varēju viņa domas tikai nojaust, un viņš paļāvās uz to, ka cilvēks nojauš tikai tik daudz, cik tobrīd spēj paciest. Kārodams atzinību no tāda cilvēka, kura spriedumi ir pamatotāki un apsvērtāki nekā vairumam, es, protams, biju jūtīgs pret viņa uzslavām, piemēram, ja viņš negaidot cildināja manu veiklību, aizkurinot pavardu kādā kalnu būdā vai arī remontējot savu velosipēdu, vēlāk — vadot savu fiatu vai arī gatavojot rīsu salātus ar vēžiem un tamlīdzīgi. Tā bija pilnām godīga atzinība, negodīgi cildināt V. nespēja. V. bija manu laulību liecinieks, es — viņa. Arī vēlākos gados, kad mums gadījās kopīgi paklaiņot, bija pietiekami, par ko dienām ilgi runāt, un V. neradās vajadzība izteikties par manām grāmatām; V. bija pārdzīvojis daudz, ne jau virspusējus piedzīvojumus, viņš pārdzīvoja sevī visu tik smagi, ka notikumi, kurus cits uztvertu kā parastu neveiksmi, viņa apziņā ieguva izteiktu nozīmību, vai nu tas būtu bojāts ūdensvads, vai nokavēta ierašanās kādā izsolē, citreiz tā bija viņa meitas audžumātes izturēšanās. Reizēm tas nācās grūti, tomēr es allaž apzinājos, kāpēc apbrīnoju V.; viņš mēdza stāstīt tik krāsaini, ka noklausoties radās iespaids — pats neesi spējīgs neko piedzīvot. Nekad neaizmirsīšu, kā V. aprakstīja sava vecā tēva mūža pēdējās nedēļas. Savrupmāja, kuru es vairs neapmeklēju, viņa attēlojumā izvērtās noslēpumaina un tas, ka V. joprojām tur dzīvoja, par likteņa lāstu. Mēs gājām un gājām, viņš runāja, es vēroju viņu no malas; Lenčs kalnos. V. nesalīdzināja sevi ne ar viņu, ne ar Strindbergu, ne ar Helderlīnu vai Van Gogu, ne ar Kleistu, taču apzinājās viņiem tuvāks nekā jebkurš no mums — traģiska eksistence. Vēl šodien zinu no galvas viņa tālruņa numuru, un pagājuši vismaz gadi piecpadsmit, kopš pēdējo reizi to uzgriezu. Nav arī nekad vai arī gandrīz nekad gadījies, ka nedomātu: šodien ir V. dzimšanas diena. Viņa piecdesmitajā dzimšanas dienā vēl nosūtīju viņam telegrammu no Romas. Neatceros vairs, kad viņš man kļuva vienaldzīgs. Viņam nevarēja palikt apslēpts, ka pa šo laiku esmu ticis pie pārticības. Kāda būtu viņa nostāja šai ziņā? Reizēm dabūju dzirdēt no mūsu kopējā drauga, mākslinieka, piemēram, to, ka V. ziedo visus līdzekļus savai lielajai mākslas priekšmetu kolekcijai. Arī šim māksliniekam nekad nav izdevies skatīt šo kolekciju; domājams, ka tā ir unikāla. Vēlāk man iekrita prātā, ka nekad neesmu redzējis viņa dzīves draudzenes, tikai meiteni no pilsoniskās ģimenes, kuru V. apprecēja un arī pēc šķiršanās bieži pieminēja. Pirmā, es zinu, bija medmāsa. Kad V. runāja par savām mīļotajām, tad, kaut arī vārdu noklusēja, tā varēja būt... kāda spāniete no Barselonas. V. pieminēja viņas ar lielu nopietnību. Viņš nevairījās arī no smagiem konfliktiem. Reiz es iespītējos, kad viņa māte man žēlojās, cik ļoti grūti esot viņas dēlam sievas ciešanu dēļ, viņš tikpat kā netiekot pie sava darba; es atļāvos izteikt līdzjūtību arī viņa cietējai sievai. Es nedomāju, ka V. bija parasts egoists. V. ne vien uzupurējās biežāk par jebkuru no mums, viņš upurēja vairāk, upurēdams sevi. Atceros visai komisku atgadījumu: mēs nebijām redzējušies vairākus gadus un devāmies atkal klejojumā pa Priekšalpiem uz LIELO AUBRIGU, un, tā kā es, pēc ārsta priekšraksta, pusgadu netiku dzēris un ik dienas devos stundu ilgā pastaigā, tad kāpšana man padevās vieglāk nekā V. Atzīstos — biju priecīgs, ka viņam nevajadzēja mani gaidīt. Viņš atpalika. Līdz virsotnei nebija vairs tālu, bet V. tālāk iet negribēja. Zinu, ka vērtēt mūsu attiecības šāda gadījuma ietekmē būtu pārāk primitīvi. Tieši šajā, mūsu pēdējā klejojuma, dienā viņš nebija formā. Pēdējā laikā (kamēr uzturējos slimnīcā) viņam bijuši smagi pārdzīvojumi. Galu galā mēs neesam nekādi sportisti, divi vīri ap gadiem piecdesmit. Kā jau teikts, par savu darbu es nekad neuzdrīkstējos runāt; viņa klusās aizdomas, ka mani apreibinās literārie panākumi, ietekmēja arī mani. Un es biju viņam par to pateicīgs. Patiesībā biju spējīgs priecāties par saviem garabērniem vienmēr tad, kad nedomāju par V., tā sakot, aiz viņa muguras; jūtot viņa zilo acu skatienu, es ar saviem garabērniem nekad nejutos lāgā. To es nodevu vismaz ar savu klusēšanu, mūsu kopīgo klusēšanu. Mūsu pēdējā tikšanās notika tūkstoš deviņi simti piecdesmit devītajā gadā. Mana toreizējā mīļotā studēja filozofiju, bija uzrakstījusi darbu par Vitgenšteinu un ieguva zinātnisko grādu par Heidegeru.

To V., kurš tai dienā viņu redzēja pirmo reizi, nevarēja zināt, vārdu bija dzirdējis, bet ar viņas poētisko darbību nebija pazīstams. Ari viņai radās grūtības sevi atklāt, grūtības nemazinājās ari ar TRACTATUS LOGI-CUS^31, kuru V. nezināja. Es, tāds puszinātājs, klusēju, lai netraucētu. Jādomā, viņš nespēja aptvert, kā sieviete, kas dzīvo ar mani, ir zinātāja filozofijā; viņš mūsu dzīvoklī nejutās lāgā. Par spīti šampanietim; es zināju, ka viņam garšo šampanietis. Un viņa zināja, ka esmu šim cilvēkam daudz pateicības parādā, to biju bieži daudzinājis, gan nespēdams aprakstīt sava drauga izskatu. Tagad nu viņš te sēdēja — liela auguma, smagnējs. Nekādas debates par filozofiju neizraisījās, V. tikai atlaidās krēslā ērtāk; nekad nebiju V. redzējis šādu: vīrietis! Nē, viņš neparādīja, kā citi, uzmanību sievietei, kas jutās mazliet samulsusi; V. tikai viņu aplūkoja, kad viņa pūlējās uzsākt sarunu. Bijām izdzēruši pirmo glāzi, tas nevarēja būt par iemeslu. Neviens neuzturēja sarunu. Tā kā namamāte, gan ne šobrīd, bet savu grāmatu dēļ, bija tiesīga saukties par dzejnieci, V. radās vēlēšanās izteikties par dzeju, nevis jautājoši, bet pārliecinoši, lai gan, kā bijām dzirdējuši, aizņemts ar savas kolekcijas kataloģizāciju, viņš nemaz pie lasīšanas netika. Protams, Hel-derlīns viņa acīs bija augstāk vērtējams par Hansu Karošu, taču arī Hansu Karošu atzina par dzejnieku. Namamāte, neko neiebildusi, apjautājās par viņa kolekciju un kāpēc viņš negribot to mums parādīt («nē, nē, pat ne jums!»). Tas nebija joks, bet nopietns apgalvojums, ka viņš apzinās savas tiesības iznīcināt senās Ķīnas šedevrus, viduslaiku meistaru, arī mūsdienu mākslinieku darbus tāpēc, ka nav tos ieguvis tikai par naudu, bet, atlasīdams un gadiem ilgi tiem nododamies, ir tanīs iemiesojies; viņš zināja, ka netiek saprasts.

Un tomēr dzejniece, kā vēlāk dabūju zināt, zināmā mērā viņam patikusi, vēl kāds pastāstīja, ka V. bijis izbrīnījies, kā Frišs ticis pie šādas dzīvesbiedres. Naudas summu, kas savā laikā deva man iespēju studēt, es neesmu nekad mēģinājis atdot, domāju, ka tas būtu viņu aizskāris, tā sakot, anulējis viņa augstsirdību. Kad nesen Cīrihē pamanīju un pazinu V., jutos satriekts — apzinājos savu pateicību, taču ne miņas no jūtām. Neesmu arī viņam rakstījis, ka uz ielas viņu pazinu. Tagad man pat neinteresē vairs, ko V. domā par mūsu ilgās pazīšanās vēsturi. Tas mani satriec visvairāk. Domāju, ka draudzība ar V. bija mans posts un nelaime un V. tur nav vainojams. Būtu es viņam mazāk pakļāvies, tas atsauktos iedarbīgāk arī viņa mūžā.

OVERLOOK:

izkārtne solīja to, kā šeit nav. Kādubrīd no neliela paugura saskatāma tālumā zilā mašīna; ne viņa, ne viņas mašīna. NATIONAL CAR RENTAL^32, zilā mašīna vēl joprojām stāv viena saulainajā stāvvietā. Viņš iedomājas, ka neviens nezina, kur viņš šodien atrodas. Tas viņu iepriecina. Kaut arī viņi vairs netic, ka taciņa aizvedīs uz piekrasti, tomēr iet, lai tikai nepaliktu stāvam šajos brikšņos un krūmājos, kur viņus neviens neredz. Acīm pavēries radiotornis norāda, cik tālu vēl ir krastmala; US MILITARY AREA^33, to viņš bija redzējis kartē, te tikpat pie jūras nav iespējams tikt. Viņi ir apmaldījušies. Bet tam nav nozīmes; lai būtu tur, kur ir; bez mērķa, abi kopā. Lai nevajadzētu kaut kur apsēsties zemē, viņi iet. Ir jau redzētas krāšņākas ainavas, tomēr viņš ņem rokā kameru, MICROFLEX 200. Skatu meklētājā: šur tur kaila, šur tur ar krūmiem apaugusi klints, debesis, tālumā neizskatīga bāka, objektīva maiņa neko nelīdz, bāka liekas vēl kroplīgāka. Nav jēgas darbināt kameru. Ir dienas vidus, žēl, ka tagad nav tikuši pie jūras; ir sestdiena. Viņam atraisījās kreisās kurpes saite, un viņa turpat paklaiņodama gaida. Ja kāds abus redzētu, netiktu gudrs, kas viņi ir — tēvs un meita vai varbūt pāris? Viņi neskūpstās, tikuši uz platāka ceļa, iet, sadevušies rokās, taču ceļš ved uz aplamu pusi un viņi nogriežas no tā. Šķiet, ka šis ceļš ved uz kādu fermu, netālu ganās zirgs. Tālumā autostrādē nedzirdami brauc mašīna. Dzird putnus — nevis putnu dziesmas, bet trauksmaino knosīšanos. Viņš atkal iedomājas, ka neviens (ne Ņujorkā, ne Berlīnē) nezina, kur viņi patlaban atrodas. Viņi nav aizsniedzami. Tas vieno. Laiku pa laikam viņi kaut ko pasaka: LOOK AT THIS^34, — lai pārliecinātos, ka atrodas te, nevis kaut kur citur. Laikam

8*

šodien viņus arī neviens nemeklē. Paveicies ar laiku, vēl vakar lija. Lecot pāri kādai lāmai, atraisās viņas rūsgano matu mezgls (mežrozīšu sārtumā, tikai gaišā) un tagad brīvi izirst pār muguru. Viņa paliek stāvam, lai no jauna saņemtu matus mezglā, I AM GETTING HUNGRY^35, viņa saka, un, tā kā abi stāv, arī viņam kaut kas jāsaka, DO YOU KNOW DONALD BARTHELME? viņš jauta HIS WORK?[36] Viņa daudz nelasa. HE IS A GOOD FRIEND OF OURS,[37] viņš saka, lai neuzdotos par amerikāņu literatūras pazinēju. Tikmēr viņa tikusi galā ar savu matu mezglu; tā kā pirms stundas viņš bija apsolījis sameklēt mašīnu stāvvietu, tad iet tagad pa priekšu. Takas nav. Kokakolas bundža zālē; tātad viņi nav te pirmatklājēji. Tad matu mezgls atraisās no jauna; viņa vairs neliekas par to zinis un atmet matus izklaidus uz muguras. Linna ir vēl grūtāk sasniedzama nekā viņš, gan vakar, lai ātrāk atbrīvotos, viņa darbā pateica, kurp ar draugiem dodas, taču, ja kāds apzvanītu visas garās salas viesnīcas, — nav reģistrēts pat viņas vārds, tikai viņa uzvārds, un neviens nevar iedomāties, ka abi ir kopā.

MAX, YOU ARE A LIAR^38

Ne jau viss šai dienā izdodas. Tiesa, stāvvietu viņš atrod (tikai sapņos gadās, ka nevaru vairs atrast savu mašīnu), un zilais fords stāv, kur nolikts, vēl arvien viens pats. Atslēga pie viņas; Linna sēstas pie stūres. Viņai pietikšot ar Hamburgas kotleti vai picu. Pie bākas, kur ceļš beidzas, restorāns vēl nedarbojas, pieejama tikai tualete. Viņš gaida uz terases. Vējā plīvo zvaigžņotais karogs; tālskatis ar atveri monētām, viņš to neizmanto. Te pūš vējš. Kamēr Linna kādu laiku ir prom un kamēr to gaida, viņš jūt ziņkāri, rāmu ieinteresi, kā viņa īstenībā izskatās. No šejienes redzama jūra, viņš mēģina atcerēties viņas balsi. Kad viņa zvana, tad saka tikai: HI![39] — jo viņš pazīst Linnu pēc balss. Viņas āda (to viņš zina): sarkanmataino bālā āda, bez vasaras raibumiem. Viņš atbalstās pret sienu, ar muguru pret jūru; viņa nāks caur šo vientulīgo terasi, un viņš ir sagatavojies tamf ka būs pārsteigts, jo, lai arī kādā izskatā, viņa pienāks un būs te. Dienas vidus; viss ārpusē: plīvojošais zvaigžņotais karogs, kroplīgā _ bāka, kaijas, kāda tranzistora mūzika, spīguļojošs metals tālajā stāvvietā, saule, vējš ...

Linna kļūst trīsdesmit vienu gadu veca.

Pirms dažām nedēļām es apmeklēju savu vecāko meitu — jau kā vectētiņš. Bija arī pēdējais laiks; mazmeita jau runāja. Arī znotu vācieti redzēju pirmo reizi. Viņi bija Skotijā iepazinušies un atklātnē (zaļš paugurs) darīja man zināmu, ka precas. Tikšanās: ne smaga, ne viegla. Meita, vienā vecumā ar Linnu, sarunas laikā apstrādāja nebalinātu aitas vilnu. Iepriekš bijām devušies nelielā pastaigā — tēvs un meita —, runājām savā dialektā. Pirms vairākiem gadiem smagu pārdzīvojumu brīdī viņa man uzticīgi rakstīja un es rakstīju viņai. Meita arī apmeklēja mani ar savu iepriekšējo draugu, kurš man ļoti patika ... Viņš ir pirmais dēls manai pirmajai līgavai, ar kuru es neapprecējos, ŠP ir mana pirmā meita, varbūt tāpēc viņi neapprecējās... Meita stāsta, ka viņiem klājoties labi. Nav saprotams, kāpēc nav īsti par ko runāt. Meita nopirkusi pudeli vācu sarkanvīna; viņi abi ar vīru vīnu nedzer, un es iztukšoju puspudeli. Pavadīju pie viņiem pēcpusdienu, nakti un nākamās dienas priekšpusdienu. Tikai vilcienā, ceļā uz Hamburgu, kad grasījos lasīt, man tas kļuva skaidrs. Es nenoliedzu savu vainu, tā nav nolīdzināma ar garām vēstulēm, kurās skaidroju pieaugušajai meitai savu toreizējo šķiršanos. Tā noder, mūsu vaina, noder citiem, daudz ko attaisno viņu dzīvē.

MONTAUKA:

tagad, kad viņi sēž uz akmeņiem — visapkārt cilvēki, atbraukuši atpūsties, tie meklē pirms paisuma gliemež-vāciņus —, garām ar tranzistoru, kas atskan skaļāk, tad atkal klusāk, paiet trīs jauni nēģeri, nepievērsdami uzmanību sēdošajam pārim.

DIRTY OLD MAN^40 —

tāds viņš sev patiesībā neliekas.

HOW DO YOU CALL THOSE BIRDS?[41]

Viņš jautā tikai tāpēc, lai tagad raudzītos tālumā (tās ir parastās kaijas), un reizē arī, lai nedomātu par sevi — pārāk smagnējs cilvēks, kaut arī kustīgs, «vestern» kreklā, un nevis tāpēc, ka domātu — tas padara jaunāku, bet tāpcc, ka ir praktisks, un, kas vēl atlicis no matiem, allaž izskatās nesukāts, kaut arī tos nepluinī jūras vējš; nekas no solīda kunga; mati pelēcīgi, šur tur sirmi... Viņš iedomājas, kad pēdējo reizi peldējis jūrā.

ZELTA SMILTIS, JŪLIJS 1973: mēs nolemjam šķirties.

Krastmala te akmeņaina, pludmales nav, paisums vienmērīgs. Tas neauro; plūsmo apaļo akmeņu starpā, izlokās, pamezdams putas un burzgas. Dūņu lāma. Tas nav viņu meklētais atklātais okeāns, bet līcis, kaut arī sauszeme nav redzama.

WHAT ARE WE GOING TO DO?[42]Prasība pēc darbošanās.

KO SAKA DELFĪNI?

Virsraksts man patīk, bet tas tad arī ir viss. Es nesen to atradu vecā piezīmju grāmatiņā, ko biju paņēmis līdzi, jo tanī bija adreses, turpat arī piezīme: «Mērenas ticamības romāns» — trūkst darbības, galvenā persona — mūsdienu cilvēks — neparādās. Delfīniem, tā saka Linna, piemīt vismaz cilvēku inteliģence, bet viņiem nav roku un kāju, tāpēc nav nekad iekarojuši pasauli un, tā kā viņiem roku vietā ir spuras, pasauli nesatrieks. Piemē' ram, delfīni nav nekādu valsti dibinājuši un izskatās (tam jāpiekrīt) labsirdīgi priecīgi. Linna sarunājas ar delfīniem, viņa negrib bērnu uz sauszemes .. .

1972. gadā es nekādu Linnu nepazinu.

Viņš joprojām jūtas pārsteigts, ka iepazinis šo viņas augumu. Viņš nebija to gaidījis. Nebūtu Linna laiku pa laikam likusi manīt, ka ari viņa atceras to nakti, viņa plaukstas neuzdrīkstētos aptvert Linnas galvu.

1972. gadā mani nodarbināja pasaules problēmas.

ALL POWER TO THE PEOPLE^43

Tālaika uzraksti uz mūriem nomazgāti, rodas iespaids, ka nekādas pārmaiņas vairs nav gaidāmas. Iznākot no metro dienas gaismā, redzams, ka cilvēki iet, kā gājuši pirms diviem gadiem, viss turpinās: gaida pie sarkanās gaismas, iet pie zaļās gaismas. Neviens nezina, kas notiek. Laikraksti tikai tēlo, ka zina katras dienas notikumus. VOTERGEITA, ja tā nebūtu!.. . Mani draugi ir jaunāki, bet viņi jau apzinās savu nevarību. Vienīgi sievietes vēl cer uz pārmaiņām. Paliek atspriegums. Sarkanais laukums Maskavā ir neskarts; Fridriha ielas stacijā Berlīnē viss kā senāk, tikai ieejas maksa paaugstināta par desmit markām. Neviena bruņošanās ar nolūku sākt karu nav jebkad tik daudz izmaksājusi kā pieaugošā bruņošanās, lai karu novērstu, kas mūsu lielvalstīm vairs nav pa spēkam, nav šaubu, ka viņu vēlme pēc miera atrodas bankrota priekšā. Ceļot? Nav nozīmes; viscaur tā pati mērenā paļāvība liktenim. Nekāda haosa. Joprojām viss pastāv, citādi jau televīzija nevarētu rādīt valstsvīrus izkāpjam no lidmašīnas un mājam sveicienus, cisternas tuksnesī, pāvesta šveiciešu gvardi, viens valstsvīrs nomirst, cits atkāpjas no amata, valdība paliek. Šeihu un koncernu nafta sniedz laika ziņā tikai ierobežotu mierinājumu, zinātne meklē jaunus enerģijas avotus. Citādi nenotiek nekas tāds, kas nebūtu jau noticis. Apkārtējās vides aizsardzība — cilvēces pēdējais pienākums.

8.4. ŅUJORKA

17.4. TORONTO

18.4. MONREĀLA

19.4. BOSTONA

22.4. CINCINATI

23.4. ČIKĀGĀ

25.4. VAŠINGTONA

Es tēloju savu lomu. Tikai lidmašīnā un viesnīcā, kur mani ieved darbinieki, es palieku kādu brīdi viens un man nav jāizliekas, eju zem dušas vai vannā, tad stāvu pie loga, raugos citā pilsētā. Katrreiz neliels lampu drudzis. Auditorijā lasot, tūlīt arī aizmirstu katru izlasīto vārdu. Pēc tam aukstais galds; ne katrreiz uz vieniem un tiem pašiem jautājumiem atbildu vienādi. īsti pārliecinoša man neliekas neviena no manām atbildēm. Raugos uz kādas dāmas, kamēr viņa runā, nevainojamiem zobiem, saņemu rokā glāzi un svīstu. Tas nav mans aicinājums, es domāju, bet te es stāvu ...

HOW DO YOU FEEL ABOUT RENOWN?[44]

Kad Linna reiz uzdeva šo jautājumu — tas notika viņas virtuvītē, kur viņa pirmo reizi gatavoja viesim, — viņš nezināja šī vārda nozīmi. Nav pie rokas mazās Langenšeida vārdnīcas; Linna skaidro, ko šis vārds nozīmē. To sapratis, viņš ir gatavs kārbu atvērt, ja dabūs konservu kārbu atgriežamo. Linna meklē. Atvilktnēs mežonīgs juceklis, taču atgriežamais atrasts; toties jautājums aizmirsts un viņi spriež par kalorijām ... Es gribēju tikt pie slavas kā vārtsargs starptautiskajās sacīkstēs. Tad mainījās ne tikai intereses, pārsvaru guva interese darbībā. Kad Uve Džonsons reiz naktī pie alus krūzes Spolēto (1962) bez aplinkiem jautāja: «Friša kungs, ko jūs iesākat ar slavu?» — man nebija ko atbildēt. Varbūt viņš gribēja pārbaudīt, vai neslimoju ar lielummāniju? Protams, esmu priecīgs, ka manas lugas tiek uzvestas, ka manas grāmatas tiek arvien vairāk un vairāk lasītas. Rezultāts — ka esmu kļuvis pazīstams rakstnieks — nav paslīdējis man garām nepamanīts. Mežā pie Cīrihes mums paiet garām kāds pāris, ievēroju, ka viņi pēkšņi aprauj sarunu, pēc soļiem divdesmit atskatās viņa, tad viņš. Sarežģītāk tas ir atklātajā saunā, kailais, kurš mani vilcinādamies pie dušas uzrunā: «Vai jūs neesat Friša kungs?» — redzams, nav lasītājs, taču zina, ka esmu pazīstama personība, jo televīzijā bija redzams, kur un kā es dzīvoju. Skrotzīmuļa, lai ierakstītu manu pareizo vārdu, mums, kailiem, kādi bijām, acumirklī klāt nevienam neatradās. Dažreiz popularitātei ir savas priekšrocības — vācu muitnieks, paraudzījies manā pasē, nemaz negrasās ielūkoties manos koferos, bet tiecas izpalīdzēt; viņš ne vien zina uzvārdu, bet arī labi

atceras lugu, kas viņam patikusi: VECAS DAMAS

VIZĪTE^45. Gadās ari kaut kas tamlīdzīgs bez sajaukšanas, piemēram, nesen Londonā. SIR, IT IS A GREAT HO-NOUR FOR ME^46, uzrunā mani gados jauns pasu kontrolieris un, kaut arī ļaužu pieplūdums ir liels, nežēlo laiku, nosauc trīs manu grāmatu angļu nosaukumus un pasaka, kas viņam visvairāk paticis. Tas mani iepriecināja — tobrīd man tas varēja noderēt. Kad es restorānā, sagaidījis dāmu, meklēju, kur uzkārt dāmas mēteli, tad, protams, nedomāju, vai tieku novērots, bet viņa saka: iesim kur citur, te tevī klausās! Man jau sen nav vajadzības izlikties, es tiešām nedzirdu, ja līdzās tiek čukstēts mans vārds. Protams, es zinu, ka man kopš dažiem gadiem ir savi lasītāji, esmu tos redzējis zālēs, bet nebiju domājis, ka viņi katrā ziņā brauks ar mani vienā autobusā. Es nejūtos kā populāra persona, kad stacijā gaidu vilcienu, man nav vajadzības izskatīties īpaši kautrīgam, mani nodarbina pavisam kas cits. To, cik esmu pazīstams, man ar īgnumu kādu dienu dara zināmu meita; tiklīdz dejas laikā viņa nosaukusi savu vārdu un uzvārdu, tā tas jau bijis mans un līdz ar to no jautrās tērzēšanas vairs ne vēsts. To es nespēju novērst. Jāteic, ka pie popularitātes neesmu ticis ar rāvienu. Nezinu, kas ir labāk — pamosties kādu rītu slavenam un turpmāk uzskatīt to kā pašu par sevi saprotamu un vairs nebrīnīties vai arī laiku pa laikam to darīt un justies koķeti pārsteigtam. Ja kāds, kuru nepazīstu, mani pēkšņi uzrunā un atklājas, ka ir mans lasītājs, es viegli satrūkstos. Ko lai dara? Bieži viņi atzinīgi atsaucas tieši par to, ko es tagad vairs negribētu rakstīt, un tad rodas sajūta, ka esi tāds kā nodevējs, tādās reizēs es lielākoties izliekos, ka steidzos. Protams, atgadās arī teiksim, bārā kāds piedzērušais man uzmācas vai vismaz mēģina to darīt, apgalvodams, ka esmu pats par sevi sajūsmā. Šādā gadījumā neder tūlīt celties un iet prom, šādā gadījumā vispār nekas neder, ne saruna, ne kas cits. Šādu cilvēku īstenībā nesarūgtina vis mana domu gaita, bet panākums, lielākoties tas tad, izrādās, ir mans novadnieks. Un esmu atkal aizmirsis, ka pastāv manas ārienes apraksts kā meklējamam noziedzniekam. Vairums, kas mani pazīst, izturas taktiski, ļauj man mierīgi tukšot savu alus kausu, esmu tāds kā Rumpelštilcs^47, kurš sevi nenodod, un vēl dzirdu no citiem, kur aizvakar esmu dzēris alu. Negribu pārspīlēt, dažādos apvidos tas ir dažādi; visur, kur dzīvo strādniecība, es jūtos droši, lai gan īpašu prieku tas nesagādā. Kas ir mani lasītāji? Gadās, ka Berlīnē tapsētājs jautā: «Vai tad jūs esat tas rakstnieks?» — redzu, ka mans «jā» viņu iepriecē. Kāpēc? Prasība pēc pašcieņas; viņš manu vārdu ir lasījis un nešaubās — ja cilvēks ieguvis vārdu, tad šo vārdu arī attaisno, un jūtas apmierināts, ka pasūtu aizkarus Berlīnē, savu darbu tad izpilda sevišķi rūpīgi. Tas izlutina cilvēku. Stāvot rindā pie kases, mani, tāpat kā jebkuru citu, māc garlaicība, es paciešos kā jebkurš, bet tieku uzmanīts. Pierod arī pie tā. Vēl kādas sekas — kad pirmo reizi sāk raisīties saruna, tad cilvēki nestāsta tūlīt par sevi un saviem nodomiem, bet min manus darbus vai arī, ja mana, ka tas nav tas, ko esmu gaidījis, tieši tas ne, tad apraujas un pārvēršas tikai par klausītājiem; es atrodos tādā kā izolācijā, no kuras izlauzties nav tik vienkārši, un bīstami vedina uz monologu; uzturēties sabiedrībā kļūst garlaicīgi. Diezgan tipisks arī šāds gadījums — šķietami intelektuālis stundas divas tēlo, it kā mēs nebūtu iepazīstināti, un pie uzkožamo galda arī nebilst ne vārda; vēlāk gadās, ka es aizraujos sarunā ar citiem, bet viņš klausās pa gabalu, kas viņu atbrīvo no nepieciešamības izteikt savu viedokli; tikmēr es nm tiešām esmu viņa vārdu aizmirsis, un mūsu saskare sākas ar manu atvainošanos, bet tāpēc vēl viņš, kamēr pārējie piedalās sarunā, nemēģina tuvoties; vēlāk, vakarā, es vairs netieku no viņa vaļā, mēs esam tagad nostājušies kādā kaktā, kur viņš ietiepīgi liek saprast, ka slavenība (tā viņš to apzīmē) vispār viņu ne mazākā mērā neietekmē. Saprātīgs cilvēks. Ilgi negrib teikt, ar ko nodarbojas pats. Beigās ņemas atvainoties. Par ko? Mums jau nav jābūt vienādiem uzskatiem. Kad es lūdzu dot man izlasīt eseju, tad viņš savu eseju, kurai nupat jāparādās presē, dēvē par novecojušu, un viņam būtu patīkamāk, ja es nelasītu, ko viņš par mani rakstījis. Jādomā, viņš uzskata, ka tas mani tikai apbēdinātu. Kāpēc tas lai mani nepārliecina? Ilgstošāki panākumi ļauj reizēm bez grūtībām atteikties no godkāres. Tā ir panākumu patīkamākā puse. Vēl kas: es neesmu no tiem, kurus sargā leģenda. Reizēm es to nomanu reizē ar rokasspiedienu: tenkas, par kurām nezinu, mulsina cilvēkus, ar kuriem mani iepazīstina. Nekad nemēdzu prašņāt, kas tur ir runāts, un, ja tas tomēr sasniedz manas ausis, tad uzzinu vairāk par citiem nekā par sevi. Skaudība? Ne pirmais panākums, arī ne nākamais, bet ilgstošs panākums nedod mieru tieši panākumu tīkotājiem; viņiem liekas, it kā cilvēkam nebūtu citas tieksmes un mērķa kā vien viņus apgrūtināt ar saviem panākumiem (lai arī ko par tādiem uzskatītu); ar laiku viņus sāk kaitināt pat manas neveiksmes. Man ir arī savi cienītāji. To vidū kāds vecs vīrs Berlīnē; to man dara zināmu viņa sieva, kas mudina vīru pienākt tuvāk un iepazīties. Uz ielas kādas skolnieces seja, pēc kuras nomanāms, ka esmu mācību viela, viņa skatās tādām acīm, it kā es nevarētu manīt viņas mēmo apbrīnu. Ir vēl arī gleznotāji, dažiem no tiem nav pat nekāda savtīga nolūka. Ir arī augstu stāvošas personas, kam svarīgi, lai es labi justos pie viņu klātā galda, un viņu laulātās draudzenes... Un kaut kas cits: Padomju Savienības pilsonis, jauns cilvēks, kurš 1968. gadā bija piedalījies demonstrācijā Sarkanajā laukumā un ar kuru man gadījās nesen sastapties kādā sabiedrībā, nodod man sveicienus no izsūtītajiem kādā Sibīrijas darba nometnē, ar kuriem man nav nekāda saskare; negaidītais sveiciens trāpa mani kā brīdinājums, uzdevums, ko neļaušu sev izspiest. Slava? Pretēji panākumam tā nevienam neizraisa skaudību. Atkrīt glaimošana, pat tad, ja cilvēks samulsumā to pieļautu, slava glaimus noraida. Man prātā tikšanās ar Beketu: ir viegli ar viņu sarunāties vai klusēt pie šaha galdiņa, viņa darbi šķiet tālu no viņa un tai pašā laikā tie nav no viņa šķirami. Saskarē ar slavenību sarunas biedrs nejūtas glaimots, jums pretī nesēž zvaigzne, arī ne cilvēks, kurš liekuļo kautrību, tādējādi atzīdams, ka uzskata sevi par zvaigzni. Tas attiecināms arī uz niecīgām slavenībām. Valda uzskats, ka slavenībai nav nepieciešama izpratne, nemaz nerunājot par uzslavu, šāds uzskats ir maldīgs. Jāteic, ka slavenība kā persona var arī sagādāt vilšanos, piemēram, ja atklājas, ka tā ir nelaimīga. Ja tāds cilvēks atsakās no daļas vai arī no visas savas jaunrades, tad tas ir viņa ziņā — paša vērtējums nav saistošs citiem; vārds, kuru viņš piedzimstot saņēmis un kuru visu mūžu lietojis parakstam, ieguvis sabiedrisku nozīmi, kļuvis patstāvīgs lielums. Tas viņam jāapgūst, ja viņš to neapgūst, tad nešaubīgi dabūs ciest. Slava neietekmē kritikas apklušanu, tiek gaidīts tikai, lai kritika neskar personu pašu, un tas ir taisnīgi, jo kritika attiecas tagad nevis uz cilvēku un viņa darbiem, bet uz slavu. Sabiedrībai nepieciešamas slavenības; ko tā sev šim nolūkam izvēlas? Kritika izvēršas par sabiedrības kritiku.

LINNA:

viņas balsi, kad to nedzird, viņš atceras labāk nekā seju, kad to neredz. Patskaņus viņa ne vien stiepj pēc amerikāņu paraduma garumā, bet arī toni paaugstina. Lin-nas balsī izrunāts, viņa vārds skan dzidri, beigu aprautais «kss» kā ksilofona skaņa. Viņas balss nevilcinās. Tā nav jūtu balss. Kā spriegi savilktu stīgu skaņa, tad izskaņa, kas visu pilnveido. Gadās, ka brīžiem viņam pietiek dzirdēt viņas balsi.

Piezīmes lidmašīnā:

Ir vērts kādreiz lidot, sēžot pirmās klases salonā; man līdzās kāds gados pajauns pasažieris, kurš, kā pie šampanieša glāzes noskaidrojas, tirgojas ar bumbām. (Godīgs cilvēks ir tas, kurš, mazliet samulst, kad viņam teic, ka viņš ir godīgs cilvēks.) Hārvardā amerikāņu ģermā-niste, kura strādā pie tēmas: «Ingeborga Bahmane — dzīve un darbs», bija ļoti pateicīga par manu palīdzību — iedevu adreses Romā. Atrodoties Cincinati, man jautāja, kā rakstnieks attiecoties pret saviem agrākiem darbiem. Neatceros, ko es atbildēju, vajadzēja pastāstīt par gleznotāju, kurš sievas klātbūtnē esot izteicies: AK, ŠIE VECIE KRAMI, MESLI VIEN IR! — un vēlāk, kad tika gatavota retrospektīva izstāde, viņa, lai atvieglotu vīram atlases grūtības, teica: AK, KO NU AR TIEM VECIEM KRAMIEM! — nemanīdama, ka šāds apzīmējums — vīra apzīmējums — viņai nepiedien, tie nav viņas darinājumi. Kad amerikāņiem saka: I AM A SOCIĀLIST,[48] — tad ar to viņu acīs cieņa nav zaudēta, pat otrādi, viņi ir pārliecināti, ka viņu sarunas biedrs ir sava veida slavenība, ja var sev to atļauties. Lidmašīnā: grūti iedomāties, ka uz šīs plašās pasaules ar neskaitāmām ļaužu apmetnēm un pilsētām kaut kur varētu pamanīt, ka tevis nav. Šāda apziņa izraisa vieglu eiforiju. Ja tamlīdzīga sajūta rodas tai vai citā pilsētā, tad sagrābj smeldzošas skumjas. Viņš ir aizvainots! Tas ir ļaunāk, nekā ja mēs teiktu: viņš ir nelietis. Pēdējo mēs pasniedzam bez atlaidēm. Vainas apziņa, lai gan es nezinu, par kādu vainu ir runa. Divas reizes Monreālā un Čikāgā man atklāti jautā: vai tiesa, Friša kungs, ka jūs ienīstot sievietes? Sakars starp cilvēka vecumu un neziņu: kādu matemātisku līkni tas veido? Kaut arī zināšanas pieaug, līkne līdz ar cilvēka gadiem strauji kāpj: neziņa kļūst bezgalīga. Vai kāds ir redzējis divus suņus, kas satiekoties aprunā trešo suni, tāpēc ka nebūtu nekā cita ko uzsākt? Kā pasakā par zvejnieku, kurš velk laukā savu tīklu, velk, cik spēka, līdz tīkls ir krastmalā un pats tīklā iekšā, tikai pats. Viņš mirst bada nāvē. Viņas katoliskā patiesības izpratne. Bailes par atmiņu: tā, it kā mēģinātu ar krītu rakstīt uz stikla, un stikls patur tikai aprautas raksta zīmes, kas nav izlasāmas. Es labi atceros, kam un kur esmu to teicis. Mēs gājām pa garu laipu. Kamēr viņš runā, es saprotu visu. Laipas galā mēs palikām stāvot. Ja viņš ietu tālāk, kur beidzas laipa pa blāvo ūdeni, es būtu viņam sekojis un tad arī noslīktu; neatceros vairs, kā viņš to izskaidroja. Impotence (pirmo reizi) trīsdesmit piecu gadu vecumā.

ARENA STAGE

Eiforija, priekšpusdienā ieraugot tukšo skatuvi Vašingtonā. Pirms gada viņi spēlēja slepkavīgu skatu, kur grāfs tver pēc cirvja;[49] aktrises un aktieri iepazīstina ar sevi, nosaucoties tēlojamo lomu vārdā: Koko, Elza, Mario jeb I AM THE WIDOW, I AM THE MURDERER^50. Ko viņi spēj, es redzu vakara: LEONCE AND LENA^51. Esmu sajūsmā, tas, ko es vēlāk saku garderobēs, ir teikts no sirds, tāpēc arī skūpsti, ko saņemu, ir godīgi nopelnīti. Man jāapsola uzrakstīt lugu, atbraukt uz Vašingtonu un kopā ar viņiem uzvest uz šīs skatuves. Es apsolu. Kādu lugu? Mūsdienu lugu, tas ir, cita veida lugu, jautru, nekaunīgu, ne jau katrā ziņā joku lugu, bet bez pamācības. Lugu pašas spēles dēļ. To es neapsolu sev, to es apsolu aktrisei, kas nupat tēlojusi Rozetu; kādam jābūt līdzās, kādai būtnei, lai es noticētu savam solījumam. Tā, jāteic, radās prasība rakstīt lugas — redzu cilvēkus, kas var tēlot, un man rodas vēlēšanās, lai viņi iedzīvina manas lugas, lai manis teiktais iegūtu veidolus, daudzus veidolus — vīriešu un sieviešu.

LINNA

Viņš patiešām nocēla viņai no deguna brilles, lai reiz ieskatītos acīs. Viņa bija smējusies par viņa angļu valodu. Erilles viņš noņēma, nepieskardamies deniņiem, tik saudzīgi kā optiķis pircējai. Viņa stāv savā virtuvītē, nespējīga patlaban aizsargāties, jo abas rokas aizņemtas ar traukiem. Acu krāsa: kā gaišam slāneklim ūdenī. Viņš secina, ka brilles viņai nemaz nepiestāv, un viņa secina, ka viņš ir netaktisks. BECAUSE I NEED GLASSES.[52] Tad viņš atdod brilles atpakaļ. WHY DON'T YOU HAVE A SEAT?[53] viņa jautā. Skaists dzīvoklis. BUT VERY SMALL,[54] viņa atbild. Un tomēr viņš staigā šurp un turp, sabāzis rokas bikšu kabatās. LIKE A PRISONER, viņa noteic, OR LIKE AN ANIMAL.[55] Linna bija viņu ielūgusi tāpēc, ka viņš nesen bija samaksājis par brokastīm, kad tika kārtoti darba jautājumi, un tāpēc, ka viņš, kā Linna noskārst, jau trīs nedēļas ēd tikai restorānos. Draudzīgs žests, viņš prot to novērtēt un apsēžas kā ciemiņš. Linna gatavo ēdienu gausi un pamatīgi, to darot, viņa nevar runāt. Turpretī viņš varētu drusku palīdzēt: sagriezt šķēlītēs tomātus. To viņš dara, nenotraipījis mazo rakstāmgaldu: tas netraucētu arī sarunāties, tikai nekas labs nenāk prātā — ka ezeri Kanādā vēl zem ledus, neskaitāmie ezeri, izkaisīti kā baltas lapiņas, kā saplosītas papīra strēmeles, gluži kā no rakstāmmašīnas rautin izrauta un sadriskāta lapa. Un tad arī tas paveikts, divi tomāti sagriezti šķēlēs. Ir svētdiena, novakare, un laukā vēl gaišs, un viņš atkal neko nedara, tikmēr pannā kaut kas čurkst. Viņš apskata Lin-nas grāmatas. Apzinās, ka ir garlaicīgs. Par literatūru pēdējās dienās viņš ir pietiekami daudz tērgājis. Vai viņš protot arī ēdienu gatavot? Linnai nav daudz grāmatu, tas atvieglo viņa sirdi. Sarunās par literatūru lielākoties izpaužas paša zināšanu demonstrēšana un spriedumu klāstīšana, viņam nav ne mazākās vēlēšanās to darīt — ne vien tagad, vispār ne. Linna nopirkusi pudeli vīna, kas viņam, vīriešu kārtas ciemiņam, jāatkorķē. SAUTERNES. Taču nodarbošanās; tas iepriecē. Vai viņš esot izsalcis? Viņas līdz šim garie, vaļā palaistie mati traucē, kad jānoliecas, lai izņemtu no ledusskapja krējumu; Linnai nu atkal jāsavāc mati mezglā, iekams gatavo pusdienas tālāk, pirms tam vēl jānomazgā rokas, tad jānosusina. Linna mazliet nervozē, lai gan viņš pat neskatās uz to pusi. Vēl ir laiks vienai pīpei. Un viņš atkal apsēžas uz dīvāna. Tad, apzinādamies savus gadus, apņemas beidzot ar to samierināties. Būtu nepieciešams tagad kaut ko runāt. Kāpēc Linna neko nesaka? Klusībā, piebāzdams pīpi, viņš nolemj pēc maltītes ilgi neuzkavēties un nekādā gadījumā Linnu neskūpstīt. Bāzdams pīpē tabaku, viņš darbojas cik vien iespējams apdomīgi, cik vien iespējams gausi. Šīm rokām nepiedien apskaut viņas vidukli. Linna noņemas ar otro pannu. Viņas dzīvoklītis ir vēl mazāks, nekā viņam sākumā likās, vienas durvis ved uz vannasistabu, pārējās ir sienas skapja durvis, tātad viena istaba. Divi aizrestoti logi, tomēr televizoru viņai nozaga. Nemaz tik drošas šīs restes nav, skaidri redzams, kur režģi saliekti. WHAT CAN YOU DO^56, viņa saka. Protams, jādzīvo vienās bailēs. Tad viņa lūdz ciemiņu ieliet vīnu. Abu logu priekšā ugunsdzēsēju kāpnes, kā īpaši par zagļiem gādāts. Skats uz mūri, tikai metrus piecus attālu akla siena, virs tās gabaliņš debesu. Vai drīkst jautāt, cik liela ir īre? Linnas vārītais un ceptais ir garšīgs, un tagad viņas sasprindzinājums izzudis. Viņi dzerot nesaskandina, Linna tikai noteic: HI! Viņai laba ēstgriba, bet vēlreiz pieceļas no galda, lai uzliktu plati — VIVALDI. Viņas mēneša ienākums ir tūkstoš astoņdesmit dolāru, atvelkot nodokļus, paliek septiņsimt piecdesmit dolāru, gadā — divas nedēļas atvaļinājuma. Tā tas šeit parasts. Ja firma, kurai pieder spīguļojošais debesskrāpis, vairs nebūtu ar Linnu mierā, viņu jebkurā brīdī var atlaist. Tā tas te ir.

MONEY^57

Tēva jautājumu par meitas materiālo stāvokli (viņas skolu sirdzlgiem bērniem valsts neatbalsta, tāpēc ka viņas pedagoģija nepakļaujas kādas iestādes neizpratnei) uzdrīkstējos uzdot divatnē; meita, sarunas laikā darbodamās gar nebalināto aitas vilnu, jautājumu laikam pārprata. Tēvam, kurš pametis ģimeni, nav iespējams ar naudu bērniem nolīdzināt garīgi nodarīto pārestību. Viņa atbildēja: pagaidām tiekam galā. Sejā jaušama ironija.

IT IS POINTLESS^58 —

saka Linna, kad viņš tomēr noskūpsta viņu. Sēžoties uz dīvāna, viņa bija nometusi savas kurpes un bez biezajām korķa zolēm, protams, kļuvusi mazāka, ne jau daudz, tomēr mazliet mazāka. Tas viņu pārsteidza. Viņa bija skūpstam atbildējusi, bet tad svešās rokas no saviem gurniem nobīdījusi, nevis spēji, tikai maigi apņēmīgi; atbilde nebija aizskaroša, jo viņa uzrunāja vārdā, nekā apkaunojoša, tikai skaidrību konstatējoša. Pēc tam viņa atnesa albumu. Viņš fotogrāfijas necieš. Taču jāizturas kā viesim. Kādas koledžas audzēknes kāzu fotogrāfijas Floridā — Linna baltā tērpā, ne tik slaika kā patlaban, gara puķu vītne rokā, kāzu viesi zem palmām. I GOT MARRIED AS A VIRGIN, viņa paskaidro, THAT SHOULD NOT BE ALLOWED.[59] Lai paradītu uzņēmumus, viņa tos izrausta citu pēc cita no albuma ārā.

ATMIŅAS

Kad es pirmo reizi apprecējos... Viņš mēģina to stāstīt angļu valodā: SHE TOO WAS A VIRGIN^60, bet par to nav runa, SHE WAS AN ARCHITECT TOO^61. Tas viņam liekas savādi, un viņš cer, ka vārdu krājuma pietiks bez mazās, dzeltenās Langenšeida vārdnīcas, jo Linna pārāk daudz jautājumu neiestarpina. I GOT MARRIED TWICE, viņš saka, LEGALLY^62, viņš piebilst, lai nevilktu garumā un tiktu pie paša stāstāmā, viena no tiem autentiskiem stāstiem, ko nedrīkst vilkt garumā. Laiku pa laikam viņš saka: YOU KNOW WHAT I MEAN.[63] Mēs īrējām pirmajā stava trīsistabu dzīvokli ar mazu dārziņu logu priekšā un bijām laimīgi, viņš saka, TO HAVE GOT THIS PLACE^64. Mani neinteresēja, kas vēl dzīvo īres namā. Un tomēr dabonu zināt, ka otrajā stāvā dzīvo pilnīgi paralizēta jauna sieviete, Halleres kundze, kuru tāpēc nekad kāpņu telpās neredz. I WAS THIR-TYONE, viņš saka, EXACTLY YOUR AGE.[65] Nākamajā rītā pēc aristokrātiskā stilā nosvinētām laulībām pie dzīvokļa durvīm noliktas puķes. No Hallera kundzes otrajā stāvā. Es negāju augšā, lai pateiktos. Bet reizēm kāpņu telpā sastopu vecāku jaunkundzi, kas rūpējas par paralizēto, viņas vārds ir Eihelberga vai Eihelbergera, mēs sasveicinājāmies pie pastkastītes, un jaunkundze katrreiz noslēpumaini smaidīja. Paralizētā nemitīgi klausījās radio, ne vien mūziku, kas mazāk traucē, bet arī raidlugas un priekšlasījumus. Viņas balsi nedzirdējām nekad. Kā mēs dabūjām zināt no mūsu kopējās veļas mazgātājas, slimniece jau gadiem ilgi neceļas no gultas un nekad arī vairs necelsies. INCURABLE^66, tā to sauc, INCURABLE. Kad man radās vajadzība uzkāpt stāvu augstāk, un tas gadās ne vienreiz vien, lai Eihelbergas jaunkundzei palūgtu sāli vai konservu attaisāmo, vai kas nu vēl mūsu jaunajā saimniecībā trūkst, es pagaidīju kāpņu telpā; redzēju mazo priekšnamu un pa vaļā pamestajām durvīm — istabu, kur gulēja paralizētā. Viņu pašu neredzēju, tikai skapi un paklāja stūri. Tagad varēju iedomāties, kur novietota viņas gulta. Viņa dzirdēja manu balsi. Vēlāk es viņu atkal aizmirsu. Reiz iznāca nepatīkami. Man bija jālūdz elektriskie drošinātāji; bez elektrisko drošinātāju krājuma, par kuru esamību Ei-helbergeras jaunkundzes saimniecībā varēju būt tikpat drošs kā par viņas dīvaino smaidu, mēs mūsu īslaicīgajā laulības dzīvē būtu bieži sēdējuši tumsā. Mani lūdza ienākt dzīvoklī. Es sapratu — Hallera kundze, kas jau veselu gadu dzird manu balsi, gribētu kaimiņu reiz arī redzēt. Es steidzos melot, teicu, ka mums patlaban ir viesi. Būtu jāpasper tikai pieci vai seši soļi. Labprāt kādu citu reizi! — es teicu un pateicos par drošinātājiem. Nākamajā dienā es iegādājos veselu krājumu elektrisko drošinātāju; negribu vairs augšā kāpt. Es īstenībā nezinu, kāpēc negribēju redzēt Hallera kundzi. Lūdzu sievu, lai viņa, ja aizmirsusi kaut ko nopirkt, pati dodas augšup. Veselu gadu es arī augšā negāju. Šai laikā piedzima mūsu pirmais bērns, un man radās nodoms meklēt citu — lielāku dzīvokli, tomēr šim nolūkam pietrūka naudas un mēs palikām tepat. Paiet vēl viens gads, iekams es dabonu zināt, kas ir Terēze Hallere. Tas nebija novēršami, un gluži dabiski, ka mana sieva sadraudzējās ar Eihelber-gas jaunkundzi, kas reizēm pieskatīja mūsu Urzulu, un mana sieva tika aicināta augšstāva dzīvoklī; sieva nebija atteikusies, bija iepazinusies ar paralizēto, kura nespēja pakustināt pat rokas, tikai galvu. Paralīze pēc dzemdībām. To es dabonu zināt, sēžot pie galda kopā ar sievu un mazuli, kas, sēdēdama savā augstajā krēsliņā, čivina, izdzirdu, ka neārstējami slimā mani pazīstot. Mēs esot skolasbiedri. Terēze Hallere-Moka — jau gadiem ilgi esmu šo vārdu ikdienas redzējis uz viņas pastkastītes, neizlobīdams saīsinājumu: Tēzi. Mēs neesam tikai skolasbiedri, MY FIRST LOVE, viņš saka, BUT SHE COULD NOT KNOW THIS^67. Dūšīgs meitēns ar gaišām bizēm, par kuram zobojamies, lai butu iegansts paraustīt. Nekad neesmu bijis ar viņu divatnē. Mans labākais draugs, puišelis no strādnieku ģimenes, arī mīlēja Tēzi. Kopā ar draugu pa dienu, kad viņa māte strādāja vērptuvē, mēs viņas cepešpannā lējām no svina laulību gredzenus. Tēzi tas nebija zināms. Augām pēcpusdienām noņēmāmies ar šo svina liešanu, svins uz pannas izskatījās kā sudrabs, taču atdziestot katrreiz zaudēja spožumu, un, kad gredzens jau bija maucams pirkstā, tas izskatījās blāvs un pelēks. Nekas cits neatlika kā tvert Tēzi skolas pagalmā un raustīt aiz bizēm. Reiz skolas ekskursijā četrpadsmit gadus vecā Tēzi noskūpstīja mani uz lūpām un manu draugu arī... Apsolīju tuvākajā laikā paralizēto apciemot; es tiešām biju to nodomājis darīt. Kad mēs sēdējām dārzā, viņa varēja mūs dzirdēt, viņas logs lielākoties bija vaļā. Slimība viņai sāpes nesagādāja. Izlasījusi laikrakstā par maniem aroda panākumiem, viņa lika man nodot laimes vēlējumus. Vēl joprojām nebiju uzkāpis pie Hallera kundzes, WHY NOT^68? Viņš saka I JUST DONT KNOW.[69] Tikmēr esmu noīrējis mansardu, lai arī vakaros varētu strādāt mājās; tātad gandrīz katru vakaru eju garām viņas durvīm. IT'S A SHAME, viņš saka, I KNOW.[70] Kādu vakaru, atgriežoties no būvlaukuma mājās, ieraudzīju mūsu dzīvokļa durvis plati pamestas vaļā, dzīvoklī neviena, lietus gāž straumēm, sieva dārzā būt nevarēja, veltīgi saucu. Varbūt augšā? Virtuvē uz plīts tukša panna, kvēloši karsta. Kad uzkāpu augšā, man durvis atvēra Eihelber-geras jaunkundze un mierināja, ka mana sieva esot jau atguvusi samaņu. Nesaprotu, kas noticis, un, kad ieeju dzīvoklī, ko gadiem ilgi esmu vairījies darīt, tad esmu sagatavojies uz visu, tikai šobrīd ne uz tikšanos ar Hal-lera kundzi. Manu sievu esot pie plīts trāpījis zibens spēriens. Sieva guļ krēslā stipri satraukta, bāla, bet pie samaņas. Šai laikā viņa gaidīja mūsu otro bērnu. Eihel-bergas jaunkundze lūdza mani atsēsties. Es nesēžos. Stāvu vidū starp sievu un paralizēto, kas guļ gultā. Arī mūsu mazulīte ir te; ģimene pilnā sastāvā. Laukā vēl arvien zibšņo. Vēlreiz saņēmis uzaicinājumu sēsties, pēc tam kad esmu dzirdējis sīki atstāstītu visu notikušo, attopos sasveicināties ar Hallera kundzi; saku: Tēzi! — it kā nupat ienācis istabā. Jāteic, ka viņas gulta nestāv vis tā, kā es gadiem ilgi biju pārliecināts, bet labajā stūrī, tas mani mulsina tiktāl, ka tieši tagad aizmirstu to, ko taču jau sen zinu, — sniedzu sveicienam roku, ko viņa nespēj saņemt. Bet viņa smaida. Viņas rokas līdzās augumam gultā, lelles rokas. Neuzrunājam viens otru ar «tu». Apsēžos tā, lai sarunājoties viņai nebūtu jāpagriež galva. Hallera kundze secina, ka es neesot izmainījies. Viņai ir bērnišķīga seja, runā lēnām, turklāt priecīgi, ciktāl tas atļauts manas sievas dēļ, kas vēl arvien satrūkstas pie katra zibens uzliesmojuma. Eihelber-geras jaunkundze ir pagatavojusi tēju. Mūsu elektrisko plīti esmu izslēdzis. It kā mūsu apciemojumu gaidījusi, paralizētā aplikusi kaklarotu un rokassprādzi, viņai ir lielisks matu sakārtojums. Viņa nejautā, kāpēc neesmu nekad pie viņas iegājis. Mūsu Urzula sēž viņas gultā. Kad izdzerta tase tējas, es secinu, ka ir laiks vest sievu mājās, lai gan tieši sieva ir tā, kurai tīkami te uzturēties, jo sarunas palīdz aizmirst pārdzīvotās briesmas, un es saku jau reiz teikto — labprāt citreiz iegriezīšos! Protams, pateicos par palīdzību un visu citu. Nesaprotu, kā lai atvados, jo Hallera kundze jau nespēj pasniegt roku. Vai tomēr saņemt viņas roku? Tikmēr esam atcerējušies arī mana toreizējā drauga vārdu — Bondi bija viņa vārds, Emllio Bondi. Nez kā viņa dzīve izveidojusies. Kad es beidzot un gandrīz pēkšņi atvados, saku: Hallera kundze. Tas skan pareizāk nekā Tēzi, sirsnīgāk, un saņemu viņas nekustīgo roku, kas atrodas līdzās augumam uz segas; liekas, viņa to nemana. Mēs ejam. Ārsts, izmeklējis manu sievu, kas ir grūtniecības stāvoklī, konstatēja, ka viss ir kārtībā. Tikai dažas stundas pirms dzemdībām — tā ir lietaina nakts, bez negaisa — mani pēkšņi sagrābj izbailes, ka piedzims neglābjami slims bērns, neglābjami slims kopš dzimšanas. Es jūtos vainīgs. Līdzīgi domā arī mana sieva, es to redzu, tikai mēs to nepieminam. Es turu viņas nosvīdušo roku, līdz ārsts sūta mani prom; lai es apsēžoties viesistabā un iedzerot degvīnu, gan mani pasaukšot. Taču sieva grib, lai esmu pie dzemdībām klāt, un es palieku, kamēr viss ir galā. Veselīgs bērns, dēls. Mēs paliekam vēl dažus gadus šai dzīvoklī, bet Hallera kundzi neesmu vairs apciemojis. Allaž tikai grasījos to darīt. Vēlāk (1955) šo dzīvokli pametu ...

MAX, YOU ARE A MONSTER^71

Un dzīvoju viens lauku mājas divās istabās ar virtuvi un vannu, atskaņotāju drīkstēju darbināt līdz 22.00, lai aizsniegtu griestus, nav jāceļas pirkstgalos, saimniece vecmeita lejā dzirdēja katru soli, arī tad, ja staigāju bez apaviem; klusi šņākuļoja krāsns, kurināma ar gāzeļļu; trīs darbietilpīgas ziemas, četras darbietilpīgas vasaras.

MONTAUKA

Ne jau viss šajā skaidro debesu dienā izdodas. Viņš ieteica pēc kartes: CULLODEN POINT. Ko viņš bija iedomājies — ciematu, mazu zvejnieku ciematu, ar ostu, mastiem, mājām, iedzīvotājiem (kā pirms gada Bretaņā) un tad — nav bijis vērts pat apstāties: līdzenums ar barakām, daļēji grausti, motorlaivas pie bojām, citas krastmalā remontam, mašīnu stāvvietas, benzīntanki ar karodziņiem, vecu riepu kaudzes, laukumi ar dažādiem atkritumiem un lamam: FOR SALE^72; pazīstamas izkārtnes: TEXASO, PIZZA, SHELL, BLUE RIBBON, HAMBURGER, REAL ESTATE. Ir tieši dienasvidus — varbūt jaunā sieviete,, vārdā Linna, tagad gribētu labāk būt kaut kur citur viena ... AMAGANNESETT — arī indiāņu vārds; te viņi izkāpj, lai gan arī tas nav nekāds ciems — zālieni ieskauj mazas, baltas koka savrupmājas, zālieni un koki, viss kopts, kaut kur izkārtne: FOR RENT^73. Zogu nav; šai apvidū visi ir pārtikuši, visiem puķes — labklājība dabā. Pat zilās debesis izskatās koptas. Gan te, gan tur spīguļo pa limuzīnam. Zāliena smidzinātājs pretojas zaļajai apnicībai. Kas te būtu meklējams? Ej kur iedams — zāliens un koki, baltās savrupmājas. Kaut kur manāms zvaigžņotais karogs — jādomā, tur ir centrs. Tāds miers, viss spīd un laistās rāmā mierā kā reklāmā. Dzirdama putnu dziedāšana. Pēkšņi pārņem tik liela ap-nicība, ka nav vairs par ko runāt. Var lasīt izkārtnes: CHURCH, LIQUOR STORE, ANTIQUE SHOP, BOUTIQE.[74]Tas būtu glābiņš, ja kaut ko no tā varētu izmantot. Lai vai kā, tomēr Linna apskata bikses, jostu, neko īpaši noteiktu, to, kas redzams. Viņa neko nepirks; viņa ar negribētu, lai viņš kaut ko dāvātu. Kā allaž, kad sieviete aplūko mantas, kuras nedomā pirkt, viņam tūlīt metas garlaicīgi. Viņš neatgādina, ka Linna bija izsalkusi. Viņam drīzāk gribas dzert. Meitene, kas pārzin galantērijas veikalu vai vismaz ir te pārdevēja, nepieceļas no krēsla; lasītāja baskāje. Viņa neliekas traucēties arī tad, kad Linna pieklājības pēc kaut ko jautā, lai gan uz jautājumu tomēr atbild. Šķiet, ka meiteni vairāk vilina grāmatas saturs nekā veikals. Viņš nezina, kāpēc raugās uz viņas kājām, uz lasītājas kājām. Zelta zivtiņas akvārijā. Zēl zaudētā laika. Linna tagad apstājusies pie cepurēm. Viņš brīnās, ka nesāk nervozēt. Kaut kādas domas jau rosās galvā pastāvīgi, bieži vienas un tās pašas, tāpēc tās viņu neinteresē. Kad viņš no vesela jostu saišķa ar smagām, tumšām sprādzēm izceļ kādu, lai to apskatītu, Linna noteic: MUCH TOO EXPENSIVE.[75]Arī tas nespēj lasītāju atraut no grāmatas. Un viņi var iet laukā. BYE^76, viņš atvadās; meitene nepaceļ acis no grāmatas, bet atbild: HAVE A NICE DAY.[77] Mašīnā (Linna pie stūres) viņš atceras, ko domājis veikalā: gribētu šo dienu aprakstīt, neko citu kā vien šo dienu, mūsu nedēļas nogali, kā tā sākās un kā risināsies tālāk. Kaut varētu stāstīt, neko neizdomājot. Vientiesīga stāstītāja pozīcija.

Kāpēc tieši šo nedēļas nogali? —

nevis aprakstīt pirmos iepirkumus mazajā svētdienas tirdziņā Berlīnē, tukšo dzīvokli, kur es augu dienu gaidu amatniekus. Rīt būšot ari siltais ūdens. Ielas šai Berlīnes pusē, tās krogi, tās Haveles puse, priedes zem ziemeļu debesīm. Pēcpusdien pilsētā, lai nopirktu virtuves piederumus; šī ir septītā reize, kad mēs iekārtojam virtuvi. Dzīvoklis atrodas Tempelhofa lidmašīnu gaisa ceļā, lidmašīnas, nākdamas no rietumiem un startēdamas uz rietumiem, lido zemu, un mūsu pagalms pilns dārdoņas; pastarpām klusums kā Frīdenavā. Vajadzību ir tomēr vairāk, nekā domāts, — žalūzijas rīta saules dēļ, kas traucē darbu pie rakstāmgalda. Es pieskrūvēju piecus āķus garderobei. Vēl aizvakar mēs mēdzām teikt — es tagad aiziešu uz dzīvokli. Šodien sakām — es eju mājās. Dažādas kartona kārbas gluži kā mēbeles, grāmatas uz grīdas. Vecs skapis, kas tūlīt pat iepatīkas visiem mūsu viesiem: kas viņu atrada? Tu viņu atradi. Kas atrada garo galdu? Es noņemos ar tapām. Tukšajās, baltajās istabās dobjas atbalsis; mazais tranzistors raida mūziku. Tieši tāds dzīvoklis, kādu mēs velti meklējām Cīrihē, — vienkāršs, bet ar augstiem griestiem. Tātad esam Berlīnē. Iemesls pierādās rezultātā — dzīve ap un aiz mūra, daži draugi arī viņ-pusē, viens otrs mani apkauno ar drošsirdību, ilgstošu drošsirdību. Svētdien pie Kleista kapa. Labākais jaunās arhitektūras interjers, kādu vien es zinu, ir Šarūna filharmonijā. Auksts februāris; viegls gaiss. Vispirms apdzīvojama kļūst virtuve; gāzes plīts. Arī es domā juka dzīvokli nedrīkst pārpildīt, taču krēsli ir nepieciešami. Telefons stāv uz parketa. Mazs, apaļš galdiņš atsauc atmiņā dārza restorānu vai bistro. Jūgendstila svečturis, ko Jureks atvedis no Vācijas Demokrātiskās Republikas, un vēl viens tā paša stila svečturis, kas ari tev patīk. Osvaldam Vīneram ir krodziņš «Trimda», kur mēs jūtamies labi. Tu sameklēji krēslus par piecdesmit markām gabalā un esi sajūsmā par veikalu, kas pieder diviem bārdainiem studentiem; es tepat stāvu, lai krēslus pārbaudītu, un tu novērsies, it kā uz mani šie krēsli neattiektos — cits pircējs. Bārdaiņi, cienādami ar vīnu, vēršas pie mums abiem kā pircējiem, kopīgiem pircējiem. Kāda pēcpusdiena pie Slahtezera; kad tu esi jautra, es atkal uz brīdi aizmirstu, ka esi nelaimīga ar mani...

JOURNAL INTIME^78

Kad es to palasu, piemēram, ja man nepieciešams mūsu sarunai kāds datums, tad jūtos satriekts — ka pirms diviem vai pieciem gadiem esmu bijis tieši tais pašos ieskatos, tikai pēc tam tos atkal esmu aizmirsis, jo man neizdevās dzīvot pēc saviem ieskatiem; ar skaudru enerģiju esmu dzīvojis tieši pretēji tiem.

IT IS POINTLESS

Viņš gaidīja viņas zvanu hallē. Laukā vasarīgs vakars. Taču zvans atskan pie durvīm, tur stāv Linna. Tikai istabā, pēc tam kad viņš aiztaisīja durvis, viņa sveic ar: HI! Savu pinkaino jaku viņa nevelk nost — viņi jau nepaliks istabā. Rokas netiek paspiestas. Linna nav šodien tikusi pie savas ikdienas meditācijas. Divdesmit minūtes pirms katrām brokastīm, divdesmit minūtes dienesta krēslā pēc darba. Šodien viņu boss izsaucis uz konferenci. Tagad viņai vajadzīgs tikai krēsls un savas divdesmit minūtes. Viņam nav nepieciešams iet no istabas ārā; viņa klātbūtne netraucē, ja nerunā. Novietojusi savu somu uz paklāja, tādu kā maiss lielu somu, viņa klusi, aizvērtām acīm sēž, uzlikusi rokas brīvi uz ceļiem. Viņš varētu tikmēr palasīt laikrakstu BOOK REVIEW. Taču, nenovilkdams svārkus, viņš rosās mazajā virtuvītē, lai būtu tālāk no viņas. Kamēr viņa tā sēž un elpo, rokas nekustīgas, brīvas, viņš tikpat kā neskatās uz to pusi. Viņa elpo. Vairāk nekas. Elpo viegli un tad, tā viņam liekas, arvien lēnāk, vienmērīgāk. Jā, viņš bija skatījies pulkstenī — to divdesmit minūšu dēļ. Linnas labā kāja mainījusi stāvokli, šķiet, ka viņa nav to pamanījusi; kāja nav paslīdējusi sānis, kā tas mēdz notikt, ja sēžot aizmieg. Linna neguļ. Pirmajās minūtēs, kas velkas ilgi, viņš domā: SHOW^79. Apstājies pie loga, viņš pagriež viņai muguru, rokas sabāzis bikšu kabatās. Lieku reizi raugās uz ielu krustojumu no vienpadsmitā stāva. Pirms diviem gadiem tā raudzījās no sešpadsmitā stāva. No šejienes skats lejā — platmales uz pleciem, raibi, plakani kā pogas cilvēki, bet saules vai lokveidīgo lampu gaismā viņiem seko garas ēnas, tad ēna pagriežas viņiem apkārt, saraujas īsāka un no jauna stiepjas garumā. Ja gadās kādu gaidīt (kā pirms diviem gadiem) un gribas jau pa gabalu saskatīt, tad rodas grūtības — pavīd brūna platmale un jau liekas — viņa nāk, nenāk pārāk vēlu, aizdomām nav pamata. Gadās maldīties — platmale pagriežas uz citu pusi. Tagad, lai neļautu domām atkal kavēties pie vecās dziesmas, viņš panāk nost no loga — pagājušas divpadsmit minūtes, un svešā joprojām sēž krēslā, galva pacelta, lūpas sakniebtas, šauras, acis aizvērtas, INCONNUE DE LA SEINE^80, viņš mēģina uzlūkot sievieti ironiski. Arī tas viņu netraucē. Beigās viņš apsēžas, lai piebāztu pīpi. Īstenībā viņš negaida. Vienkārši tepat sēž, atbalstījis elkoņus pret ceļgaliem, aizmirstā pīpe rokā. Nav vajadzības kaut ko darīt. Klusuma jau nu te nav, gaisa kondicionētāja apslāpētā dūkšana, laiku pa laikam aizbrauc autobuss, reiz atskan policijas sirēna. Viņš nopētī versalina paklāju. Jādomā, ka te visās istabās šādi paklāji. Arī par to viņš ir jau bieži domājis. Reiz piedzēries viņš ir gulējis izplestām rokām uz šī netīrā paklāja_ un daudzinājis: ES JUTU, CIK ZEME IR APAĻA, ES JUTU, CIK ZEME IR APAĻA; bija dziļa nakts, kad viņa atgriezās viesnīca un nevajadzēja skaidrot, no kurienes un kāpēc tik vēlu, viņš bija priecīgs, ka varēja kādam pavēstīt: ES APSKAUJU ZEMI! — un viņa ekstāze tika ņemta vērā; neviena pārmetuma, ka viņš neatrodas gultā, bet uz paklāja, viņš tika rūpīgi apsegts ar dzelteno gultas pārvalku, lai viņam uz paklāja līdzās gultai nesaltu. ES APSKAUJU ZEMI — viņš bija svētlaimīgs.. . Tagad zvana baltais telefons; viņš vilcinās, taču noceļ klausuli, lai pārtrauktu zvanīšanu. Nerunā klusāk nekā parasti, tikai īsāk. Vācu valodā. Kāda noruna rītdienai. Nolicis klausuli, viņš skatās uz sēdošo: bālais kakls, zoda maigi noteiktās aprises, auss; mati atglausti atpakaļ. Lūpas mazliet pavērušās. Ienākot viņa izskatījās nogurusi. Nogurdinoša pilsēta, tas ir saprotams. Galvai nepakustoties, viņa pārvelk ar plaukstu pa vaļā palaistajiem matiem — tas izskatās savādi; kas ir piederīgs cilvēkam — galva vai roka? Un tad roka atkal noslīgst uz ceļiem. Viņai ir šauri gurni. Viņš paskatās pulkstenī. Laiks nestāv uz vietas, tikai uzradies cits laiks. Viņš sēž, neiebāzis pīpē tabaku, raugās uz apkārtējiem priekšmetiem: mana mazā rakstāmmašīna, OLIVETTI LETTERA, dzeltenā lampa, plastikāta trauciņš, viņas zaļās šķiltavas, soma uz grīdas līdzās atzveltnes krēslam, pa atvērto logu redzama pretējā nama fasāde, SMILŠAKMENS, pret dzeltenajām debesīm virs jumtiem melnē ūdenstorņi. Gaišs vakars. Viņš skatās uz viņas dzīvības pilnajām kājām. Jau iepriekš nometusi kurpes, lai paliktu basām kājām; jādomā, ka tas arī pieder pie lietas. Viņas kājas, rokas, piere, auss. Viss nekustīgs. Taču viņa dzīvo, elpo. Dzīvības pilns augums. Viņa dēļ tas varētu tā turpināties vēl labu laiku. Un, kad viņa atver acis, šķiet, nemaz ar nejūtas apmulsusi, ka istabā kāds ir, tikai klusēdama uzvelk abas kurpes, viņš pamet mirkli (Linna to nevar pamanīt) uz pulksteni: pagājušas divdesmit minūtes, gandrīz precīzi. Kurp iesim paēst? Linna vēl gribētu izsmēķēt cigareti. I AM HUNGRY,[81]viņa saka, taču neceļ somu no grīdas. Tad Linnai vēl jāiet vannā. Viņš gaida ar istabas atslēgu rokā. Viņš ir priecīgs. Viņš ir atteicis kādu aicinājumu, kādu interesantu aicinājumu, lai atkal reiz būtu viens, un priecājas, ka Linna viņam piebiedrojas. Viņai iznākot no vannasistabas, viņš atgādina par somu. I'LL TAKE IT LATER,[82] viņa saka. Soma paliek viesnīcas istabā.

I LIKE YOUR SENSĢ OF HUMOR^83

Sabiedrībā (Penklubā) viņa var smieties, kā nākas. HOW FUNNY^84, lai gan cilvēki viņai liekas pretīgi. Gadās, kad viņi ir divatā, viņa iesmejas pilnīgi negaidīti. Iesmejas spalgi. Uz viņas smiekliem paļauties nevar. Tie var arī neatskanēt. Linna smejas kā pēkšņi pārsteigta. Tas viņas seju pārvērš acumirklī, lielākoties viņam neliekas, ka tobrīd bijis sevišķi asprātīgs. Viņa nesmejas par pašu joku. Nesmejas nekad ilgi, taču seja paliek kādu brīdi atklāta, viņas skatiens.

YOU HAVE AN OPEN FACE^85Nekad nav atskanējuši vārdi:

I LOVE YOU^86

(Ir lasīti apgalvojumi, ka par mīlestību kā pretēja dzimuma attiecībām neesot vairs nekā jauna, ko teikt, literatūra esot to attēlojusi reizi par visām reizēm visos variantos; tā neesot literatūrai, ja tā šādu apzīmējumu pelna, vairs nekāds temats; paskaidrojumus, ka attiecības starp cilvēkiem var mainīties, ka radīsies citi mīlestības stāsti, neņem vērā.)

WOMAN'S LIBERATION^87:

viņš esot neapšaubāmi par to, neesot nekā nepieciešamāka mūsu sabiedrībā. Vai viņš esot kādreiz dzīvojis ar emancipētu sievieti — to nejautā Linna, un viņš nožēlo, ka pats sev uzdevis šo jautājumu; tagad Linna gaida atbildi, un viņš ielej tēju. Emancipēta sieviete? Viņi ēd ar ķīniešu kociņiem, reizēm tas izdodas, citreiz ne, abi kociņi satver baltos, vieglos, sausos rīsus, turpretī bambusa dzinumi ir slideni, un neviļus tiek pazaudēti ne vien bambusa dzinumi, bet arī sarunas temats ...

MANHETENAS LABAIS DIEVS^88

Man bija jābūt Hamburgas radio, un pie reizes noklausījos šo radiolugu, pēc tam uzrakstīju vēstuli jaunajai dzejniecei, kuru personīgi nepazinu, — cik labi, cik svarīgi, ka savas domas pasaka otra puse — sieviete. Es zināju, ka viņa ir daudz cildināta, augstu cildināta, un tomēr mani urdīja vēlēšanās rakstīt vēstuli. Gribēju pateikt, ka mums ir nepieciešams, lai sieviete attēlotu vīrieti, nepieciešama sievietes pašatklāsme. Dzejnieces atbildes vēstule mani pārsteidza — braucot uz Parīzi, viņa četras piecas dienas uzkavēšoties Cīrihē. Ko viņa ar to gribēja teikt? Tad tomēr neatbrauca. Man nebija viņas adreses ne Minhenē, ne Parīzē; biju rakstījis uz izdevniecību. Vēlāk, kad ierados Parīzē, viņa dabūja to zināt no laikraksta un tad arī, kur esmu apmeties, Luvras viesnīcā. Viņa atnāca, lai paskatītos manas lugas uzvedumu THÉÂTRE DES NATIONS, ģērbusies vakartērpā. Es biju laimīgs, kad mēs dzērām pērno kafejnīcā pirms teātra izrādes, un teicu: nav vajadzības jums to skatīties. Viņa, samulsusi darbodamās ap savu somiņu, jo nevarēja kaut ko atrast, to nedzirdēja. Man nebija biļetes ložā, bet balkonā. Kāpēc es to teicu? Mani gaidīja aktieri, pirmizrāde Parīzē, mana pirmā pirmizrāde Parīzē, uzvedums bija ļoti labs, manai lugai nebija nekādas vainas, bet, kad pienāca laiks iet zālē, es_ teicu otrreiz: INGEBORGA BAHMANE, JUMS TIESĀM NAV VAJADZĪBAS TO SKATĪTIES. Mēs neiegājām vis teātrī, bet devāmies uz mušu pirmajam vakariņām. Es neko nezināju par viņas dzīvi, pat bjiumas nebiju dzirdējis. VAI JŪS DZĪVOJAT KOPA AR BĒRNU? — bija mans pirmais jautājums, un viņa priecājās, brīnījās un bija svētlaimīga, ka ir kāds, kas neko par viņu nezina.

MONTAUKA

Vakar, braucot šurp, viņi runāja maz, Linna pie stūres, viņš pētīja karti. YOU HAVE TO NAVIGATE,[89]Linnas teiktais viņu uzjautrināja. Iepriekšējās nedēļas nogale bija saulaina bijusi. Tagad sāk līt. Linnai palaimējās jau trijos tikt prom no darba. Tur, pie Atlantijas, iespējams, ka laiks ir pavisam cits, tā viņi viens otram saka. Laiks — tas ir svarīgi. Ja nelīst, tad iespējams pastaigāties un pāmakšņošana vairs nav tik svarīga. SUNRISE HIGHWAY, nu vairs nomaldīšanās nav iespējama, tāpēc tagad varētu parunāt, kaut ko pastāstīt. Viņš bieži attopas par vēlu; Linnai jau šķiltavas rokā. Reiz viņa iejautājas: DO YOU SNORE?[90] Braucamais ceļš tagad sauss; te nav nemaz lijis. Tas abiem uzlabo garastāvokli; taču saruna neraisās. Kanclera Branta atkāpšanās no amata — tas nav temats, kas aizņemtu vairākas jūdzes... Pirms dažām dienām nespēju atturēties, lai ap pusnakti piezvanītu Kristai Volfai no Ober-linas, Ohaio — ko tur domā jūsu valdība, nē, es zinu, Krista, jūs neesat tur vainojama, Krista, es zinu, Krista, atvainojiet... Pa kreisi un pa labi lauki, tuksnesīgi, šur tur ēkas — atbaidošas antiarhitektūras antoloģija. Viņš priecājas, ka vēl ir vairākas jūdzes, ko braukt. Ko te varētu darīt? Viņš atzīst, ka Linna ir laba braucēja. Vai viņš parasti esot tik rātns līdzbraucējs? Reiz viņa pagriež galvu (tukšais, taisnais ceļš to atļauj) un uzlūko viņu. I DO NOT KNOW YOU AT ALL,[91]viņa saka un jautā, kāda veida netikumi piemīt tam svešiniekam viņai līdzās. ARE YOU A SADIST?[92] Drīz pēc tam pirmā izkārtne: MONTAUKA. Patlaban viņš ir tikpat kā pārliecināts, ka šis izbraukums var būt tikai neveiksmīgs un labāk būtu tagad atrasties Ņujorkā. Viņš bija pagādājis karti. Linna visu pārējo: NATIONAL CAR RENTAL, GURNEY'S INN, ar telegrāfisku iemaksu pasūtīja viesnīcu. Linnas lūgumu, ka nevajadzētu stāvēt līdzās, kamēr viņš viesnīcā zem sava vārda ieraksta viņas, var izpildīt. Tas viņam atgādina senākos laikus. Tikmēr Linna mašīnā sukā matus. Kā redzams, situācija viņai ir pazīstama un tikpat nepatīkama. Kad izsūtāmais zēns paņem abus koferus no mašīnas, viņa joprojām klusē. Viņa angļu valoda, viņas angļu valoda — tās nesaistās vienkop. O'KEY,[93] viņš saka istabā un, apkārt neskatīdamies, neļaudams zēnam rādīt vēl arī vannas-istabu, steidz pasniegt dzeramnaudu. Kamēr zēns nav izgājis no istabas, Linna klusē. WELL,[94] viņa saka, nevilkdama nost savu pinkaino jaku. Abi jūtas vēl vairāk apmulsuši nekā viņas dzīvoklī. Viņš kaut ko kārto pie žalūzijas. Istaba ar lodžiju un skatu uz piekrasti. Divas gultas ar galdiņu vidū un lampu uz tā. Viņi tūlīt iziet lodžijā. Tālu ārā Atlantijas okeānā mirguļo saule.

Linna ieteic pastaigāties, viņš labprat piekrīt; iepriekš viņa gribētu nomazgāt rokas.

Te ir arī pingponga galds.

Koka būves viesnīca Linnai pazīstama kopš kāda izbraukuma ar darbabiedriem; viesnīca kāpās. Tas bijis vasarā. Tad, kad var peldēties, te ļaužu pārpārēm. Tagad vēl ir auksts, bet, ja rīt nelīs, varēs pastaigāties.

Vai viņš saprot, par ko viņi patlaban runā?

Linna nedabūs iepazīties ar viņa netikumiem. Pārāk maz laika tam. Būtu nepieciešama laulības dzīve, daudz gadu ilgstoša laulības dzīve, lai tos atklātu... Es nepadarīju viņu par kalponi (reizēm mazgāju arī traukus, iznesu atkritumu spaiņus, iepirku pārtiku u. tml.) un nekad neesmu sitis sievieti, kuru mīlu; viņas apsūdzība ir citāda, un tā ir tiešām pamatota. Vajadzēja paiet gadam, lai es to saprastu. Sākumā viņas secinājums man likās grotesks: desmit gadu laikā es neesot neko darījis viņas pašapliecināšanās labā. Viņa runāja ļoti mierīgi. Es esot viņu uz rokām nesis — pats ērtākais apliecināšanās veids sievietei un pats ļaunākais. Es to atzīstu. Viņas pārmetums trāpa mani savādāk, nekā viņa to domājusi. Acīmredzot esmu no sākta gala^ uzvedies tā, it kā būtu pats debesu tēvs vai vismaz Ādams, no kura ribas radīta sieva — NAC, SEKO MAN, ES TEVI VADĪŠU! Sieviete nav vis nepateicīga, bet izmisusi. Gadi, kurus es uzskatīju par mūsu skaistākajiem gadiem, pēkšņi atklājas kā zaudēti. Mans netikums: MALE CHAUVI-NISME^95. Tikai mana izturēšanās no sākta gala un dienu dienā varēja gudrai sievietei iedvest pārliecību, ka viņas pašapliecināšanās ir vīra, vīrieša ziņā.

MANAS KĻŪMES BŪS SASTOPAMAS ŠEIT

Jūdzēm tāla krastmala, tās gals nav saskatāms, tas izzūd uz abām pusēm dūmakas blāvi violetā gaismā. Kaut arī pūš vējš, ir gandrīz vai karsts. Smiltīs divi guļam-krēsli ar izbalējušiem spilveniem, cik tālu acs sniedz, neviena cita vairs nav; kam tie pieder? Cik tālu acs sniedz, neviena cilvēka. Viņi izmanto abus krēslus tā kā tie stāv — gandrīz paralēli, izstieptas rokas attālumā viens no otra. Pirms tam, bradājot pa ūdeni, viņi bija uzrotījuši bikses. Kādu brīdi jau varētu izturēt. Plīstošie viļņi pātagotu augumus. Taču nav nekā peldēšanai vajadzīgā līdzi, un tāpēc tagad viņi atgūlušies abos krēslos izstieptas rokas attālumā viens no otra, raugās uz tumšo okeānu un diviem baso kāju pāriem; smiltis vairs nelīp pie ādas, vējš tās aizpūš prom... Vakar, ceļā uz šejieni, kad pie Kvīna bija redzama bezgallielā kapsēta, viņa jautāja: DO YOU WANT TO GET BURIED OR CREMATED?[96] Abiem nešaubīgi, vienādi uzskati... Krastmala ir savādāka nekā Bretaņā pirms gada, viļņošanās tāda pati kā citur. Parādās pāris baltu mākoņu, tie atspoguļojas zilajās lāmās, kas paliek pēc viļņa, un tad miklums izzūd smiltīs, kas metas pelēkas, līdz nākamā putu mēle tās atkal uz brīdi noglāsta 1ais-tīgas.

Gara, rāma pēcpusdiena.

HERMEJS PAIET GARĀM

Tas ir nosaukums operai, kuru es kādreiz dzīros uzrakstīt. Kāds pārītis, kas paslēpies muzejā, un tad kāda grupa apmeklētāju ar ekskursiju vadītāju, kurš lietpratīgi stāsta par statuju, un neviens nepamana, ka statujas nemaz vairs tur nav; Hermejs nokāpis no pjedestāla, lai vadītu pārīti, — komēdija ar daudziem pārpratumiem... Rīt ir jau svētdiena, vakarā Linnai jābūt pilsētā, pirmdien darbā, otrdien viņš lido uz Eiropu.

HI, viņa saka, WHAT ARE YOU THINKING ABOUT?[97]

Ko viņš noklusē: kā es naktī eju pidžamā pa Frīde-navu; uz ielas neviena cilvēka, tikai lokulampas lietū, lampu gaismā lietus redzams, parādās mašīna, taču neapstājas, es eju pidžamā, basām kājām pa trotuāru, auksts, februāris Berlīnē, slapjais asfalts, arī caurcaurēm slapjā pidžama, eju ar grūtībām, jo drebinos, nevis kaunos...

Viņš piecēlās un devās pie ūdens, uzrotīja bikses cik vien iespējams augstu un ar baudu nu stāv ūdeni. Viņš neuzdrīkstas, kā to labprāt darītu, nomest drēbes un ieskriet viļņos, tam viņa augums nav pietiekami skaists. Ieraudzījis koka sprunguli, aizlingo to tālu, tālu ūdenī. Viņš priecājas, ja var nezināt, ko domā, un ja viļņu šļakatas, seklais ūdens ar putām, smiltis neko neatgādina. Viņam vajadzīga tikai tagadne. Viņš otrreiz satver koka sprunguli, kas no jauna viļņu atskalots smiltīs, un otrreiz aizlingo tālu prom. Gribētos tikai skatīties. Tālumā maza krasta apsardzes laiva. Pulkstenis ir tikai trīs, laika gana. Ūdens, skalodamies ap stilbiem, ir auksts, gadās arī zaudēt pamatu zem kājām. Sprunguli, kas atkal atskalots, viņš vairs neceļ augšā. Smiltīs mazas urdziņas, šur tur pa gliemežvākam. Viņš jūtas labi. Atgriezies pie krēsliem, viņš parāda gliemežvāciņu, tādu pašu kā tūkstošiem citu. Linna guļ savā sēdeklī; viņas augums, ko viņš pazīst, nosegts drēbēm. Viņam gribas stāvēt.

Linna par viņa histēriju nedabūs zināt.

Kādu vakaru Berlīnē, kad man neizdodas viņu pārliecināt (kas pēdējos gados ir likumsakarīgi) un kad nespēju vairs paciest, ka mani nemitīgi pārtrauc, un kad noprotu, ka neesmu arī pats sevi pārliecinājis, es eju virtuvē, paņemu atkritumu spaini, atkal apsēžos pie galda, uzmaucu spaini sev galvā un saku: runājiet, lūdzu!

Linna guļ krēslā, seju un kaklu ieziedusi ar krēmu, atkal uzlikusi uz acīm tumšās brilles, I AM SLEEPY^98, viņa ierunājas, jo viņš nesaka, ko domā. Protams, viņa neguļ. Pārāk spilgta saule. Viņš izkrata pīpi un domā: izskrāpē pīpi, vēlreiz izkrati un vēlreiz izpūt (varbūt iekšā ir smiltis) un tad, lai nevajadzētu runāt, ar pīpi rokā saņem to tukšu starp zobiem, līdz sameklē tabaku, tad apdomīgi ar labās rokas īkšķi bāz tabaku pīpē, tas aizpilda brīžus, no domāšanas brīvus brīžus, un, kad tas paveikts, saņem piebāzto pīpi mutē, runāt jau nu varētu, taču tas nebūtu pieklājīgi, skaties uz jūru, tagad aizdedzinādams sērkociņu — vienu, otro, trešo, pie jūras velk vējš, un apdomīgi ievelc aprauti pirmo dūmu, tad otro, ilgi, līdz esi pilnībā attapies. Šobrīd ir tikai viņi abi guļamkrēslos, kurus nav pārvietojuši, jo tie nepieder viņiem. Paskrien garām klejojošs suns. Linna lasa, vakar aizgājusi pirms trijiem no darba, paņēmusi darbu līdzi, laiku pa laikam arī nelasa, patlaban sukā pret vēju savus garos matus — bezcerīgs pasākums, bet skaists skats. Zemā lidojumā gar visu tukšo krastmalu, it kā grasītos piezemēties, redzama sarkana sporta lidmašīna, kas atkal pazūd... Viņš stāsta par Miko-nosu, grieķu salu ar baltajām mājām un baltajām vējdzirnavām. Stāsta, ka mazā motorlaiva, kas mūs veda uz Delosu, lēkāja pa viļņiem un kā ūdens šļakstījās iekšā. Bet ko tā veda uz Delosu? Ne vārda par sievieti, kas tagad dzīvo samērā vientuļi. Ne vārda par sešiem gadiem bez ķildām, bez greizsirdības, ecēšanās; viņi nedzīvoja kopā — Mikonosā, nē, tur Linna šovakar nenonāks ... Stāsta par Romu, par Mūžīgo pilsētu, un ko viņš Romā piecu gadu laikā redzējis, dzirdējis. Romai jā-būt skaistai, to Linna zina. Viņš nestāsta par pašu briesmīgāko no visiem nāves veidiem.[99]

Tagad Linnai gribētos izskrieties.

Viņš paliek tepat.

Tagadne līdz otrdienai.

Viņas kailais augums ir meitenīgāks nekā seja. Zinot, ka viņas krūtis redzēs pirmo reizi, viņa aizver acis un saka: THEY ARE VERY SMALL.[100] Tas ir vakars, kad viņai vēl vajadzēja aiziet uz viesnīcu pēc somas. WE CAN'T MAKE LOVE, viņa saka, NOT TONIGHT.[101] Vērā' ņemams iemesls. Pec ta, ka viņa, izvilkusi dīvānu, pirmc reizi klāj gultu, redzams, ka ir pieredze ar vīriešiem —r jādomā, ne ar daudziem. Noģērbusi kleitu, novelk veļu — bez steigas. Tā parādīdama, ka neuzskata sevi par pavedinātu. Izņem sprādzes no matiem, sēž, it kā būtu vienatnē, it kā ietu, kā parasti, gulēt; bez apģērba viņa jūtas labi. Sukādama matus, viņa klusē, tad sapurina vajā palaistos matus, kā, jādomā, dara aizvien. Aizkaru nav ko vilkt, tas nav nepieciešams šai divu logu dzīvoklī ar skatu uz mūri. Ko darīt ar gaismu? Jāteic, viņa pat nepamet acis uz svešo vīrieti, kurš nezina, kur virtuvītē izslēdzama gaisma; viņa to pasaka. Viņš cer, ka pēc tik atklātas sarunas neapjuks. Linnas augums ir skaidri saskatāms, ir diezgan gaišs, pilsēta vienās ugunīs, viņas seja labi redzama, taču šī ir cita seja. Viņam atkal trūkst angļu vārda. YOUR ENGLISH IS EXCELLENT,[102] — ar to viņa grib teikt, ka tad, ja augumi viens otru gaida, vairāk nav ko teikt arī dzimtajā valodā. JUST RELAX,[103] viņa saka. Katra pirmā tuvība ar sievieti ir vispār pirmā tuvība; izbrīna bez atmiņas. Vēlāk Linna virtuvītē rosās tāpat kaila, kamēr viņš, apģērbies ciemiņš, sēž pie galda un runā, patlaban priecīgs par svešo valodu, kas rada sajūtu, it kā viņš visu teiktu pirmo reizi. Runājoties viņi ēd zemenes. Viņš arī nebija domājis, ka šinīs dienās un vakaros būtu iepazinis Linnu — kā nāru un mazliet kā aukli. Tagad viņam šķiet, ka Hermess viņu samainījis; tā ir cita sieviete ar tiem pašiem matiem, bet vairs tikai nāra, kaut arī patlaban stāsta par savu puritānisko audzināšanu. Diemžēl šodien ir pirmdiena; viņai pāris stundu jāpaguļ. Trauki vakarā jānomazgā. Viņš palīdz; viņš nespēj sēdēt pie galda un vērot, kā pa virtuvi rosās kailā. Viņai neliekas, ka viņam būtu trauki jāslauka. Virtuvītē ir tik šaura, ka diviem grūti apgriezties, bet nekas. Tikai viņš vairs nerunā neko. Jautā — kur nolikt glāzes? Kur nažus? To viņa nesaka un pateicas ar skūpstiem; tas viņai liktos pārāk familiāri, ja viņš zinātu, kur kam jābūt.

lara, rāma pēcpusdiena:

ziņas kurpes smiltīs, Linna joprojām skrien — un tālu prom, viņas augums vairs tikko saskatāms, tur, kur viņa patlaban skrien, jūra saulē mirgo un žilbina. Tā vien šķiet, it kā viņa skrien atpakaļ. Vēlāk redzams skaidrāk — skrien līkločiem, kā slalomā, jādomā, vairās no atsevišķām putu mēlēm, reiz pat pamet gaisā rokas. Prieka pēc.

DÉJÀ VU^104

22.9.1962. pie Vidusjūras. Tavs matu sakārtojums: mati atsukāti atpakaļ, ausis brīvas, meitenīgais kakls kails un, kad izņēmi sprādzi, melnie mati brīvi izrisa.

Viņš paliek sēžot.

Ejot pa ielu, dienā ļaužu pūlī vai liftā, kur cilvēkus redz tuvumā, gadās, ka viņš nevar atturēties, nesalīdzinājis Linnu ar citām sievišķīgām būtnēm, viņas matus nesalīdzinājis ar citu matiem, viņa atmiņā pēkšņi neskaidri uzradušos seju nesalīdzinājis ar citu sejām. It kā viņam būtu Parisa izvēle! Viņš neraugās uzbāzīgi, tikai uzmanīgi: mati aiz ausīm, zods, kakls, lūpas, deguns, viss augums, viņas gaita. Viņš vēro, lai pārbaudītu, vai viņa maigums tiešām attiecas uz Linnu ... Vai arī es krāpju mūs abus?... Viņš paliek sēžot, raugās kaut kur tālumā. Kabatas formāta grāmatiņu, kas viņam rokā, viņš never vaļā. Viļņu šļakstēšana un čalināšana netraucētu lasīt; arī ne mazā sporta lidmašīna, kas tagad veic atpakaļceļu gar tukšo garo krastmalu; netraucētu arī suns. Var jau pacelt acis no grāmatas un teikt sev: pēcpusdienā pie Atlantijas okeāna, patlaban pulkstenis ir tieši četri un trīsdesmit piecas minūtes. Literatūra aptur mūžības mirkli, tāpēc jau tā ir. Literatūrai ir cits laika rēķins, arī cits iemesls, kas skar visus vai vismaz daudzus, — ko nevar teikt par abām viņas kurpēm smiltīs...

BŪT PASAULĒ: BŪT GAISMĀ. KAUT KUR (KĀ VECAIS NUPAT KORINTĀ) DZĪT ĒZEĻUS — MŪSU AMATS! BET PATS GALVENAIS: PASTĀVĒT GAISMĀ, PRIEKĀ, ZINOT, KA IZDZISĪSI ŠAI GAISMĀ, KAS PLŪST PĀR IRBENĀJU, ASFALTU UN JŪRU, PASTĀVĒT LAIKĀ, VARĒTU ARĪ TEIKT — ACUMIRKĻA MŪŽĪBĀ. BŪT MŪŽĪGI — BŪT BIJUŠAM.[105]

Dzīvot citātā.

Kad āda sajūt, kā smiltis uz tās žūst, kad āda un smadzenes jauš saules, jauš vēja ietekmi... Viņš neaizmirst nedz savu lomu, nedz kārtējos pienākumus, kas saistīti ar šo lomu; neaizmirst termiņus, pat ne starptautisko stāvokli. Ir visai daudz kā dažāda, ko viņš neaizmirst šai visai nenoturīgajā tagadnē.

MONTĒ ALBAN^106:

plats un kails, pret vakaru violets līdzenums kalnos Meksikā, līdzenuma vidū — kalns, dabīgs tornis; augšā acteku Akropole, liela, apjomīga svētnīca, stingri ģeometrisku līniju laukums ar augstu mūri svētsvinīgajai spēlei ar bumbu — uzvarētājam jāmirst, jo dievi šai spēlē norāda izredzēto, tāpēc uzvarētājs tiks upurēts dieviem. Vismaz tādu skaidrojumu sniedz maza grāmatiņa, ko es turu rokā. Tas šausmina, tas pārliecina, dažs labs sajūsmina un nebiedē, piemēram, ka maiju ciltis (ja ticēt grāmatā rakstītajam) laiku pa laikam saplēsa visus savus traukus, lai tos izgatavotu no jauna, ikdienas traukus; ka, paklausot priesteru pavēlei, vajadzēja pamest savas svētnīcas, doties tālāk un atdzimt džungļos (JUGA-TAN, GUATEMALA), pamestās svētnīcas nevajadzēja iznīcināt, lai citviet uzsāktu jaunu dzīvi; viņi pameta tās džungļiem (PALENQUE) un dabīgajam sabrukumam ... Var jau būt, ka tas, kas mani sajūsmina, nemaz neatbilst patiesībai... MONTĒ ALBAN: te uz viena no mūriem sēž Marianna, dzimšanas gads 1939., stud. phil., mana lūguma sabiedēta; man pietiek drosmes izpratnei, kad būšu viņai pārāk vecs. Divi gadi? Trīs gadi? Viņa saprātīgi vilcinās ar atbildi. Viņa atbrauc uz Romu un vilcinās visu vasaru. Vēlāk dzīvojam lauku mājā, īrējam mazu dzīvokli Cīrihē, turpmāk citu, lielāku, kopīgi ceļojam, paiet deviņi gadi, vairāk, nekā viņi jebkad bija domājuši.

ES NEDZĪVOJU AR TEVI KĀ LITERĀRS MATERIĀLS. AIZLIEDZU TEV RAKSTĪT PAR MANI.

Kad viņš raugās, kā viņa patlaban brien pa smiltīm, tur, kur tās ir sausākas un irdenākas, brien lēnāk, saspringti, mazliet nogurusi no ilgā skrējiena, vēžodama ar rokām, jo kājas vairs lāgā neklausa, un kā reizēm, kad kāja iestieg, saļogās ceļi, tad atkal atmet savus sarkanos matus pār vienu vai otru plecu, tādā viņš raugās ar labpatiku. Jādomā, ka viņa to apzinās; tagad viņa skatās kaut kur tālumā. Kad viņa guļ krēslā līdzās, viņš domās ir citur. Viņš neseko ar acīm, kad viņa kāpj pa koka kāpnēm koka viesnīcā; viņš spēj iedomāties, kā viņa ar komisku grāciju vēzē rokas. Ļaužu vidū var arī gadīties, ka visu to aizmirst. Viņš labpatikā vēro, kā viņa ar kalsnu cilvēku nesteidzību ēd. Kad viņas nav tuvumā, viņš tikai aptuveni atceras viņas smieklus, bet klausās tanīs ar prieku. Pilsētā, kad Linna vēl nav viņu pamanījusi — gājēja citu gājēju vidū —, viņa iet, vēzēdama kalsnās rokas, tad pavilcinās, spraucas pūlī, pagriež galvu. Viņš nav iemīlējies. Viņam ir prieks. Kad viņa pa koka kāpnēm nāk lejā no viesnīcas, viņš nedomā par nakti; noraugās ar labpatiku uz viņas lēkāšanu pa kāpnēm, redz viņu paklūpam (labi, ka ir koka margas, pie kurām pagūst pieķerties).

Gara, rāma pēcpusdiena.

Pamazām noskaidrojas: Linna dzimusi Floridā, nevis Ka-lifornijā. Kalifornijā viņa mācījās koledžā. īsais laulības laiks pavadīts Sidnejā — viņa met smiltis, kad viņa jautājums ir tāds, kādu viņš nedrīkstētu atkārtot. Kur viņas šķirtais vīrs atrodas patlaban, Linna nezina. Viņa joprojām met smiltis nevis uz viņu, bet tāpat vien. Linnas nākotne? Viņa apprecēsies vēlreiz — tā domā Linna —, tikai piesardzīgi — varbūt būs bērns, viens... Linna stāsta maz, viņš jau arī, viņi runājas:

DO YOU BELIEVE?[107]

WHAT DO YOU THINK?[108]

piemēram, par Ričardu Niksonu. Viņu vajadzētu tiesāt, domā Linna. Laiks ir vējains, varbūt tāpēc viņa nespēj ilgi kavēties pie viena temata; vējš piepūtis viņai abas kurpes ar smiltīm. Nezinu, kā viņš iedomājies par Bod-lēra «Ļaunuma puķēm», Linna tās nezina. Atbildot uz viņas jautājumu, paskaidroju, ka nekad neesmu publicējis dzejoļus. Sarunas temats paliek tas pats par vispārējiem jautājumiem. Narkotikas? Ari Linnai te nav nekādas īpašas pieredzes. Viņa angļu valodas zināšanas ir visai ierobežotas; es, protams, zinu, ko viņš katrreiz gribētu teikt. Ja gadās, ka viņš kaut ko pasaka netulkodams, bet angļu valodā, ko nevarētu pateikt vācu literārajā valodā vai dialektā, jūtos pārsteigts, ko un kā viņš domā. Es priecājos, kad svešā valoda atklāj viņa īstās domas. Pēkšņi viņš iesmejas par kaut ko, par ko citkārt nesmejas. Linnai, tā šķiet, viņš neliekas garlaicīgs. Piemēram, viņš saka: savu mūžu neesmu bijis nevienā bordelī; un piebilst: tāpēc arī nenodarbojos ar politiku, ka es visu apdvēseļoju. Te nu viņam, kā redzams, pietrūkst vārda. Apdvēseļot? Tas viņam jāizskaidro, bet Linna nesaskata te nekādu sakarību, turpretī mani viņš pārliecina. SEXUALITY^109 — Linna šo Vārdu izrunā tā, ka tas kļūst par atklāti apspriežamu tematu. Viņa izsaka savus uzskatus; mani pārsteidz viņas domas. Kad dēlam bija piecdesmit pieci gadi, māte nosodoši pamācīja: tev nevajadzētu pastāvīgi rakstīt par sievietēm, tu viņas nesaproti. To viņš nepiemin. Linnai Šveice ir sveša. Tas atbrīvo viņu no runām, kas mani garlaiko. Kādas ir viņas domas par psihiatriem? Nevarētu teikt, ka viņš pazinis K. G. Jungu personīgi; viņš bijis klāt tikai viņa lekcijās. Linna apsvērusi, ka tam jābūt diezgan sen notikušam. Īstenībā viņam nevajadzētu par to runāt. Koledžā Linna bijusi atzīta šķēpme-tēja. Sidnejā nodarbojusies ar jāšanas sportu. Viņš ir cieši pārliecināts, ka Aljende Čīlē gāzts ar amerikāņu atbalstu, to viņš gan apgalvo, bet pierādīt nevar. Komunisms un kapitālisms; viņš gari un sarežģīti mēģina izskaidrot starpību starp Padomju Savienību un sociālismu ...

Un tā joprojām.

Varbūt tāpēc, ka saskarē ar Linnu viņš var izmantot tikai angļu valodu, šis un tas, ko citādi būtu pateicis, tagad aiz slinkuma paliek nepateikts, un, viņai klāt esot, viņam rodas domas, kādas tad, ja varētu tās pateikt, nemaz nerastos; ir starpība, klusēt savā vai svešā valodā, klusējot svešā valodā, apslāpēju sevī mazāk, atmiņa kļūst asāka ... Esmu divas reizes bijis klāt pie dzemdībām; mana sieva tā gribēja. Neesmu nekad par to rakstījis. Mana sieva negribēja, ka par to tiktu rakstīts. Man šķiet, ka neesmu arī nekad par to runājis. Tikai redzu to. Tas bija sen.

Par ko viņš nav rakstījis:

četri aborti trim sievietēm, kuras esmu mīlējis. Trīs reizes nešaubīgi, ka tā jādara. Katrreiz ar bailēm. Un vīrieša loma tādās reizēs, vīrieša, kurš maksā ārstam. Vienreiz tāpēc, ka biju precējies un viņa gribēja apprecēties ar manu draugu. Citreiz iemesls bija savādāks, mūsu sakars jau bija beidzies. Mēs palikām draugi. Un vēl vienu reizi tā bija kļūda; vainojams, kā vēlāk sapratu, biju es. Man pietrūka drosmes pieprasīt bērnu; redzēju, ka viņa nešaubās (lai arī, protams, nobijusies), un biju satriekts. Jautāju tikai vēlreiz — tu tiešām negribi bērnu? Viņa zināja, ka gribētu palikt kopā ar viņu. Vēl gados jauns, es īstenībā bērnus nevēlējos, taču ziņa, ka bērns gaidāms, mani iepriecināja; mīļotās dēļ. Vēlāk tas kļuva citādi, taču neizteicu savu vēlēšanos pietiekami skaidri, neuzdrīkstējos, redzēdams, ka mīļotās lēmums ir nešaubīgs. Pēc tam kad vēlreiz biju jautājis, stāvēju uz naksnīgās ielas un ar žēlumu sirdī gaidīju. Viss cits, pēc manām domām, būtu savas gribas uzspiešana (šai gadījumā). Citā reizē to pieprasīja ārsts un pretēji mūsu gribai.

HOW DO YOU KNOW?[110]

saka Linna, jo viņš apgalvo, ka šāda veida mākoņi ir bez nozīmes un rīt (svētdien) būs atkal saulaina diena. Viņi guļ sēdekļos, kurus nav pārbīdījuši, mazliet vairāk nekā izstieptas rokas attālumā. Kurš tos te nolicis, divus guļamkrēslus kaut kur tuksnesīgajā, jūdzēm tālajā jūrmalā? To varēja paveikt tikai HERMESS. Viņš priecājas, ka Linna ir te. Bez jaunās svešās sievietes būtu pārāk tukšs viss — jūra, apkārtne, kāpas im vējš. Viņš nevarētu te ilgi nosēdēt, klaiņotu. Bez mērķa. Būtu tikai smiltis kā Siltā (1949) un jūras zilums kā Sperlongā (1962), un atmiņas. Pat tad, kad viņš neskatās uz Linnu,— viņa ir tagadne, viņas augums blakus krēslā. Linna nezina, ko viņš domā; viņš nezina, ko viņa domā. Nekādas vēlēšanās viņai pieskarties. Drīzāk gribētos viņu zīmēt. (Es protu mazliet zīmēt, bet sen neesmu to vairs da* rijis. Mani kaitina, ka zīmējums tad vienmēr iznāk plaģiāts, turklāt vājš; zīmējot zaudēju to, ko redzu.) Viņa atliekusi galvu atpakaļ ar seju uz otru pusi, blūze mazliet pavērta, bikšu apņemtie ceļgali savilkti augšup, rokas klēpi; āda uz kājām un ikriem bāla. Viņa ļaujas saulei. Viņš sēž izslējies taisni, kājas smiltīs, lielākoties raugās uz vakarīgo jūru. Viļņu dārdoņa laiku pa laikam klusināti izšalc krastmalas smiltīs. Viņa neguļ. Pārāk vējains. Galvu pacēlusi, Linna raugās kaut kur prom. Pamanījusi, ka viņš skatās, Linna smejas.

MY LIFE AS A MAN:

ja man gadās, piemēram, nejauši kādā koncertā foajē ieraudzīt manu bērnu māti, viņas seju — biklu, skumju apdvestu, kā tas jau vienmēr bijis — labvēlīga seja, ar laiku pat pavērusies atklātāka, bet kā bijusi, tā palikusi ar skumju šķīstības iezīmi —, arī mani pārņem skumja noskaņa; es raugos uz viņu ar cieņu un izbrīnu, ka esmu viņas triju bērnu tēvs.

JO TU VIŅU NESAPROTI

Mana māte, astoņdesmit astoņus gadus veca, Romā — viņa grib vēl visu redzēt, proti, viņa ir pirmo reizi Romā un ir nenogurdināma. Visu, ko diendienā redzējusi, pieraksta, burtnīca beidzas ar veclaicīgi kaligrāfisku teikumu: ROMA, TAS BIJA DIEVIŠĶĪGS LAIKS! Trīs gadus vēlāk pilsētas veco ļaužu namā viņa veļas nomirt; viņa vēlas; māte īgņojas, ka ārsti nāk ar dažādām injekcijām. Istabā guļ vēl trīs sievietes, reizēm ienākot rodas iespaids, ka viņas ir mirušas — vaļā pavērtām mutēm. Nav dzirdama ne smagi vilkta elpa, vispār bez mazākās kustības. Dažreiz mātes domas sajūk (tāpēc ka esmu patlaban atgriezies no Odesas, kur viņa, vēl meitene, 1901. gadā vākusi kaperus) un tad atkal domas noskaidrojas: es tagad mirstu, paldies par visu. Taču paiet vēl pusgads. Ārsts, kuram es pasaku viņas vēlēšanos, paskaidro man, kāpēc bez injekcijām viņai būtu mokoši;

nāve nosmokot. Reiz, kad es atkal apmeklēju māti, mani ieved mirstošajiem domātā istabā. Trīs dienas un trīs naktis mēs nomainām cits citu — mans brālis, māsa, kas nav viņas bērns, un es. Laiku pa laikam iespējams ar viņu parunāt. Viņa nobažījusies, vai kāds rūpējoties par maniem svārkiem. Tad vēl raizējas, ka šajos apmeklējumos zaudējam daudz laika.

Nekad neesmu redzējis, kā cilvēks mirst. Reizēm liekas, it kā viņa būtu mirusi. Kad viņu uzrunājam, viņa brīnās, ka vēl esam te. Ir sarunāts mācītājs. Man ir atmiņā, kā viņa pukojās par viņa sprediķi Ziemsvētkos; viņš esot teicis: cerēsim, ka arī nākošos Ziemsvētkus varēsim pavadīt visi kopā. Bieži gadās, ka cilvēki savā pēdējā stundā maina domas, un es jautāju mātei, vai viņa gribētu, lai atnāk mācītājs. Viņa ir nomodā, jautājumu sapratusi, brīdi padomā un tad jautā: kāpēc? Reiz atvadoties es saku: tu esi skaista sieviete. Viņai šāds paskaidrojums neliekas nepiedienīgs, un viņa vaicā, kāpēc tad mēs neparūpējamies par kādu fotogrāfiju. Arī ārsts neredz viņas stāvoklī nekādas izmaiņas, un es izlaižu kādu savu vakara apmeklējumu; cunftes klubā «Pie zīlītes» (Cīrihē) kāds kolēģis iepazīstina ar savu jauno romānu, man sakāmi draudzīgi ievadvārdi. Nav nekāda sarežģīta uzstāšanās, taču mani krata lampu drudzis, un nakts beidzās ar koleģiālu piedzeršanos; nākamajā rītā, lasot telegrammu, neesmu spējīgs parādīties mirušajai.

HAPPY^111:

tas ir īstais vārds.

FUN^112

raudzīties uz to, kas patlaban acu priekšā.

MONTAUK BEACH^113

Es nekad neesmu nopietni mēģinājis izdarīt pašnāvību; un arī nenopietni ne. Esmu tikai bieži jebkurā mūža periodā par to domājis. Kā eksperts šur tur apsveru praktiskās iespējas. Redzu siju, kas būtu piemērota. Augstceltnē gandrīz katram iešaujas prātā, ka šeit tas būtu izdarāms vienkārši un droši. Revolvera man mājās nav, jo neesmu vienmēr apdomīgs, un pašnāvībai vajadzētu būt saprātīgas rīcības aktam. Esmu apskatījis kādu kalna ceļu un zinu vismaz trīs vietas, kur nav nekādu norobežojumu, kas neviļus varbūt aizkavētu, un kur, it īpaši miglā, tas izskatītos kā nelaimes gadījums. Gatavība pašnāvībai ir bieži bez jebkāda apsvērta iegansta sastopama.

LINNA:

viņa stāstīja par savu darbu, algotu darbu, viņš bija klausījies, nē, nemaz ne izklaidīgi, ja viņam kaut kas nav skaidrs, tad viņš lielākoties jautā. Viņam vieglāk saprast tad, ja raugās uz viņas muti. Viņa ir lasījusi grāmatu par delfīniem; Linna zina par delfīniem vairāk nekā viņš. Gadās, ka pienāk brīdis, kad pēkšņi viņi nezina, ko runāt, — augu dienu kopā; ne jau garlaicīgi, tikai tad es redzu abus no malas — viņi tā arī neiepazīs viens otru... Joprojām vēl tā pati krastmala, viļņi varbūt skalojas mazliet tuvāk nekā pirms divām stundām, ne lielāki, ne mazāki. Saule vēl arvien augstu pie apvāršņa. Patīkami, nav vairs tik karsts. Jūra viņpus baltajām viļņu mugurām, kas tikai netālu no krasta izplēn, liekas tagad tumši zila kā tinte. Nerimtīgā ban-gotne. Abas plaukstas aiz pakauša, lai, mazliet, paceļot galvu, redzētu skaidro apvārsni; viņš neklusē, noklusē tikai to, kas attiecas uz pašu. Nekādas traģēdijas. Viss saprotams, pats par sevi saprotams. Viss pareizi. Un viņš to paredzēja; katrs no viņiem to paredzēja. Atliek vēl, ka viņš ar to samierinās. Bez žēlošanās. Un tas ir iespējams, saņemot plaukstas zem pakauša, lai mazliet paceltu galvu ...

Kur kavējas Linnas domas?

Nesen viņa pazaudēja savu važiņu. Par laimi, melnās istabenes nemēdz šai viesnīcā tīrīt zem gultām. Pēc zelta važiņas izskata grūti pateikt, kāpēc tā ir tik neaizstājama. Kad viņš to atrada — ne skapī, ne uz galda, ne uz dzeltenā dīvāna — viņš tūlīt piezvanīja Linnai uz darbu. Klausulē varēja dzirdēt, kā viņa atviegloti uzelpoja. Tā nebūtu īstā vieta, kur pazaudēt važiņu.. * Vakariņās Linna ierodas citā kleitā, kas viņam liekas mazāk piemērota, un atkal ar smalkajām brillēm. Mati saņemti mezglā. Apkalpotāja, neatņemdama viņa sveicienu, lej abās glāzēs ūdeni ar ledus gabaliņiem. Ļaudis visapkārt: pārtikuši veikalnieki, izmetušies kreklā, maz jauniešu (TOO EXPENSIVE,[114] saka Linna), toties daudz pāru, pastāvīgu apmeklētāju, kas tikpat kā nesarunājas, un ģimenes, skaļas kā mājās. Saulriets visiem. Kāzu viesi. Ari viņi ar Linnu reizēm klusē. Cilvēku skaits, kuri pazīst viņus abus, nav liels, diezin vai kāda tenkošana šai sakarā iespējama. Tika pasniegti krabji. Linna pārliecināta, ka viņš parādīs, kā tikt galā ar knaiblēm. Linna pārvērtē savu galdabiedru. Šis tas viņā Linnai liekas savāds, to viņš noprot. Kad viņš (iekams atnests vīns) sāk runāt, Linna nodomā, ka tas varētu būt interesanti, un nepārtrauc jau pirmajā teikumā. Viņš nobauda vīnu, pamāj. Šai ziņā viņš ir lietpratējs. Vai Linna viņu pārtrauc un cik bieži, viņš nemana. Linnas krabja pirmā spīle ir pušu, viņai tas padodas labāk nekā viņam. Ja Linna pieprasa izsmejošāku paskaidrojumu, tad šķiet — viņa uzskata par iespējamu, ka garāks iztirzājums (ar viņa angļu valodu) varētu būt pārliecinošs. Viņš saka daudz tāda, kas pārsteidz pašu. Tas viņu uzjautrina. Un atvieglo sirdi, ka spēj tik daudz apgūt. Dzert viņi dzer maz. Linna urbina savu krabi, bet ne jau tāpēc, lai neklausītos viņā. Protams, Linnu neinteresē viss, kas viņam iešaujas prātā (piemēram, par arhitektūru). Krabī nav tik daudz, ko ēst, kā sākumā liekas; sarkanās čaulas uz šķīvja — valdzinošs skats — Linna sagatavojusies desertam. Ja abu domas sakrīt, tad saprašanās ir pilnīga; tam nav saldensaprā-tīgas vienošanās piegaršas; sarunu iespējams turpināt, kaut arī saprašanās jau notikusi. Jaunā apkalpotāja, jādomā, studente, pasniegdama desertu, apkalpo viņus kā neikdienišķu pāri, it kā viņa ņemtu dalību sava veida svētkos. Nekādas maiguma izpausmes pie galda; viņi ir tikai apmeklētāju pāris, kam nav apslēptas antipātijas izteiksmes sejā, nav greizu, slepeni mestu skatienu, kurus partneris nedrīkstētu manīt, skatienu, kuri liecina, ka abiem nav vairs noslēpums — viņu nesaraujamā saistībā trūkst labskanības.

CENTRĀLAIS PARKS

pirms nedēļas: viņi neguļ zālē apskāvušies kā citi pāri, viņi sēž. Ja Linnai nevajadzētu iet darbā, varētu aizbraukt pie jūras; Linna zina skaistu vietu — Montauku, Linnas neapšaubāmā pārliecība, ka pie jūras būtu jauki, pamudina viņu izteikt priekšlikumu par nākamo, viņa pēdējo nedēļas nogali šeit. Nekas netiek apsolīts, tikai apsvērts. Viņš sēž, bet Linna atguļas līdzās zālē. Viņa nolād savu firmu, jo, lai arī šodien ir svētdiena, viņai jāstrādā. Saulaina svētdiena; parks pilns raibi ģērbtu cilvēku, hipiju vairs nav. Kad viņi ceļas, lai ietu, jo Linnai ir laiks doties uz darbu, tā ir Linna, kas ieķeras viņa elkonī; un viņi rokrokā vēro melnu roni, dzīvnieku bez pleznām, kas veļas un spīguļo uz saules apgaismotas, mākslīgas klints. Smaržo pēc apdegušiem kliņģerīšiem, kurus te pārdod. Viņi iet tālāk un vēro: jauni puiši spēlē beisbolu, to vidū daudz melnādaino, šur tur tēvs ar bērniem laiž gaisā krāsainus pūķus, metāla laivas mazajā ezerā starp Manhetenas melnajām klintīm. Pirms diviem gadiem (tieši šai gadalaikā, tikai kokiem zari bija zaļāki) es te pozēju vācu televīzijai; operatori, pūlēdamies mani uzņemt iespējami brīvāk, priecājās, ka Jakovs Linds bija mani sasmīdinājis. Marianna negribēja atrasties kadrā; kad operators mēģināja viltus ceļā viņu uzņemt, es to noraidīju, jo sapratu, kāpēc Marianna negribēja iekļūt kadrā. Runa bija (kā vienmēr) par rakstnieka attieksmi pret sabiedrību.

MY LIFE AS A MAN:

reizēm man šķiet, ka es sievietes saprotu un sākumā viņām patīk manis izteiktais apzīmējums, sievietes rakstura vērtējums; vismaz viņas jūtas pārsteigtas, ja es viņās saskatu to, ko mans priekšgājējs nav pamanījis. Ar to es gūstu uzvaru. NEKAD NEESMU VARĒJUSI AR KĀDU VĪRIETI SARUNĀTIES TA KA AR TEVI, — šos vārdus šķiroties esmu ne vienreiz vien dzirdējis. Glaimot var katrs, tas man nav vajadzīgs, bet sievietēm glaimo, ja redz, ka piespiedušas mani atminēt viņu dziļāko būtību. Kādu laika sprīdi viņas pārliecina tas, ko es viņās saskatu; es neredzu viņas necilas, bet gan pretrunu pilnas. TO MAN VEL NEVIENS NAV TEICIS, viņas saka, BET VARBŪT TEV IR TAISNĪBA. Manis izteiktajam raksturojumam piemīt kaut kas neatvairāms. Kā jebkuram pareģojumam. Jūtos tad pats pārsteigts, kā viņu izturēšanās apstiprina manis nojausto. Protams, katrā sievietē es ievēroju kaut ko citu. Man nav miera tikmēr, kamēr neizzinu to, kuru mīlu. Sargos ar partneri gūto pieredzi izmantot attiecībās ar nākamo partneri. Ja aiz neuzmanības tas tomēr gadās, tad apzinos, ka esmu vainīgs. Tā ir mana vaina, ja līdzīga izturēšanās atkārtojas, bieži pat precīzi. Turklāt vaina, man liekas, nav fantāzijas trūkumā; es sameklēju katrai partnerei cita veida ar mani saistītus sarežģījumus. Piemēram, ka viņa ir stiprākā no mums abiem vai arī otrādi. Viņas arī attiecīgi izturas, vismaz man klāt esot. Ja redzu, ka viņas cieš, tad saku, kas tam par iemeslu, citreiz arī nesaku, taču esmu pārliecināts, ka zinu. Mana apmātība. Tā mani nepamet, viss, kas manis paredzēts, piepildās, tiek pieņemts par novērotu. Es taču to redzu, dzirdu un, ja tobrīd neesmu klāt, tad varu aptuveni iedomāties. Man vajag iedomāties; nevis aptuveni, bet noteikti. Protams, neesmu drošs, vai mans priekšstats ir pareizs. TAS IR TAVS INTERPRETĒJUMS, saka sievietes; viņām pašam nekāda interpretācijā nav vajadzīga. Ir gluži vienalga, vai tas, ko es mīļotajā sievietē atrodu, mani skumdina vai iejūsmina, — galvenais, tam ir mani jāpārliecina. Ne jau sievietes mani maldina, es maldinu sevi pats.

MAX, DID YOU LOVE YOUR MOTHER?[115]Jā.

YOU DIDN'T LIKE YOUR FATHER?[116]Par atbildi tiek paraustīti pleci.

WHY NOT?[117]

Par to viņš nav vēl daudz galvu lauzījis.

YOU ARE VERY FOND OF YOUR CHILDREN?[118]

Viņi nav nekādi bērni vairs, visi pieauguši, bet kā pieaugušie, protams, atšķiras no citiem pieaugušajiem; viņiem grūti aizmirst, ka viņš ir to tēvs un viņš lāgā nesaprot, kas jādara, lai paliktu tēvs pieaugušiem cilvēkiem ... Acīmredzot tā ir šī kāzinieku sabiedrība, kas mulsina Linnu.

DID YOU GET A WEDDING LIKE THAT?[119]

Otrreiz ne... CASA COMMUNALE,[120] kur atrodas arī skolas klase ciema bērniem, IL SINDACO^121, pēc profesijas tapsētājs, kurš nolasa paša sacerēto, rūpīgā rokrakstā izzīmēto laulības nolīgumu, liecinieki — gleznotāji un literāti, kopumā septiņi draugi; vienkāršs galds, kur abi bez smaida, svinīgi parakstās, AUGURI, AUGURI, AUGURI, AUGURI^122, tad visi ieejam mūsu mājā (jau kopš trim gadiem Mūsu Māja), lai kopā ar ciema ļaudīm iedzertu glāzi vīna.

MAX, ARE YOU JEALOUS?[123]

viņa jautā, ēdot desertu. Ir sestdiena, un otrdien viņš dosies ceļā; Linna joprojām cenšas izpētīt viņa netikumus. Jāteic, ka viņi ir jau vienojušies, ka nerakstīs viens otram vēstules; tikai 11.5.1975. atklātni, ja vien abi to neaizmirsīs. Tātad viņas jautājums ir kā jautājums no anketas:

ARE YOU JEALOUS? AND IN CASE YOU ARE: COULD YOU KILL A PERSON? AND IF SO: HER OR HIM? AND IF NOT .. .[124]

Viņš ir daudzkārt rakstījis par greizsirdību. Jau tāpēc vien pēdējos gados aizliedzis sev jebkura veida greizsirdību. Ja viņš atkal padotos greizsirdībai, tā nesniegtu viņam nekādu jaunu pieredzi, kā rakstnieks viņš negūtu neko nebijušu. Jau uzrakstītais uzdzen garlaicību, piemēram, gadījums ar miesas krāsas kleitas drānu Venēcijā utt. Ir tiesa, viņš nav rakstnieks ar bagātu fantāziju. Tāpēc viņš nemaz nevar zināmās emocijas sev at}auties, jo citādi draud briesmas, ka atkārtoti pieraksta tās kāda tēla raksturam. Rakstniekam kā personai šāda veida darbs nāk par labu; ja viņa dzīvē zināmi fakti atkārtojas, tie jāatveido savādāk — lai paliktu rakstnieks ... Pingponga galds vakarā ir brīvs. Linnai, gribi vai negribi, tad tomēr jānovelk pūkainā jaka, vēlāk jāuzrota pat blūzes piedurknes; tagad pierādās, cik noderīgs bijis pingponga galds mājās, viņpus Atlantijas. Linna ir veiklāka, bet nepagriež bumbiņas un pukojas, ja neveicas notvert pagrieztu bumbiņu; savukārt Linnas pukošanās uzmundrina partneri. Vienlaikus Linna priecājas, ka spēle izvērtusies par īstu maču. Tukšajā telpā bumbiņu švīkstēšana skan jautri. Tas, kas viņam mājās tikai reti izdodas, tagad gandrīz katru reizi izdodas — uztvert bumbiņas lejup krītošajā lidojuma trajektorijā, lielākoties zemāk par galdu. Ar to iegūts vairāk laika un ar visu savu tuklumu, tātad mazāku izveicību, viņš nezaudē punktus. Tiesa, viņa notver atsitienu gandrīz katru reizi, kad raida bumbiņu tepat aiz tīkla, bet šāds paņēmiens Linnai diez cik bieži neizdodas, jo viņa bumbiņas ir manāmi spēcīgāk raidītas. Viņa baltais krekls, labākais no abiem, kurus viņš paņēmis līdzi īsajai nedēļas nogalei, ir jau sviedros samircis; tas no pastāvīgās noliekšanās, kad bumbiņa paripo zem kādas lādes. Linna nebija paredzējusi, ka zaudēs pirmo setu un tad otro. Vēl gan rezultāts nav nosakāms. Bet pirms spēles turpinājuma Linnai jāsaņem mati mezglā, jānoliek sava zilā rakete uz galda, lai atbrīvotu abas rokas: kamēr viņa sakārto matus, abi klusē... Bieži varējis likties, ka viņš runā tā, it kā visu zinātu. Nekad nav jautājis: kur tu biji? Iekams viņš iziet no mājas, sieva izspiež viņam apelsīnu sulu. Viņš bauda viņas labvēlīgo attieksmi un aizliedz sev jebkādu izprašņāšanu; viņš mīl sievu. Reizēm viņš mēdz pajokot, lai aizdomām zustu ticamības nokrāsa; tā ir ērtāk. Tas padara ciešamus ikdienas maldus; nav jau bieži jāmelo, pietiek ar noklusēšanu. Turklāt savu sāncensi viņš pazīst un ļoti ciena. Ja tur ir cita mīlestība, viņš domā, tad agrāk vai vēlāk to viņam darīs zināmu. Patlaban viņa ir ļoti laimīga, tas redzams ikvienam, arī viņam. Grūti viņai ir tad, kad viņš atkal un

atkal kaļ plānus par kopēju ceļojumu, tēlodams stāvokļa nezināšanu. Kāpēc viņš nejautā bez aplinkiem? Viņa saka sev: viņš negrib zināt. Viņš raugās

draugam acis un redz, ka draugs viņu ciena; tā ari ir. Pamazām viņam zūd jebkuras aizdomas. Tā ir aplamība, virs, kurš nemana, ka sieva atgriežas no cita gultas, nav nekāds maigi mīlošs virs. Viņš tikai mana, ka viņa darbs sievu tikpat kā neinteresē. Viņš piekrīt uzaicinājumam uzstāties ar priekšlasījumu Os-tinā, lai viņai parādītu citu Ameriku — Teksasu un Jaunorleānu; viņas bailes no lidojuma nav pārvaramas, un tā viņš lido viens. Draugs iedod viņam labu cilvēku adreses Teksasā. Un atkal viņi pārliecinās, ka viņam viss zināms, un ciena viņu par savaldīgo izturēšanos. Viņš gan atgriežas ātrāk no sava ceļojuma, taču brīdina par to un tiek sirsnīgi sagaidīts. Vasarā, mājās Eiropā, viņš atbalsta sievas jūsmošanu par Ņujorku; viņa jūtas laimīga, dzirdot, ka viņš ir gatavs pavadīt vēl otru ziemu Ņujorkā. Ņujorka ir svarīga viņas darbam, tāpēc viņa pārvar savas bailes no lidojuma un dodas ceļā vienu mēnesi ātrāk, jo viņam ir vēl_ kas darāms Eiropā. Viņas vēstules rakstītas ar sajūsmu, labā noskaņā, vēlīgas. Ar Penelopes gadījumu viņš iepazīstas drīz pēc ierašanās: kāds Džeks, kuru viņš vēl nepazīst, grasījies viņu pavedināt, jā, tieši izvarot, tā ka viņai vajadzējis saukt draugus, lai šo piedzērušo Džeku dabūtu laukā no istabas. Viņš ņem dalību sievas darbā, bet viņai nepieciešami citi palīgi, to viņš saprot, jo viņa angļu valoda ir nepietiekama. Viņi nesatiekas vairs četratā — sieva, viņš, draugs un drauga jaunā sieva, sarunas ar kuru vairs lāgā nevedas. Ko vēl viņš ievēro? Ievēro, ka, vienalga, par ko būtu runa, viņš nespēj sievu pārliecināt, viņa visu laiku zina, ka viņš ir dzīvojis un dzīvo, neapzinādamies savu stāvokli, un kā lai viņa nedomā, ka viņš tāpat maldās arī visos citos jautājumos? Jo uzstājīgāk viņš paliek pie savas taisnības, jo tiešām arī biežāk kļūdās, to pamana pats. Nelāga ziema. Vai tad sieva vainīga, ka viņš kļuvis tik nedrošs pats savā darbā? Tad atkal gadās, ka viņš sēž ar viesiem (viņa rosās virtuvē) un runā bez apdoma, viņas klusējošam draugam dzirdot, un nemana, ka tā nerunātu, ja zinātu īstos apstākļus. Viņas iesānis mestais skatiens nav nopēlums, kā viņam liekas, tam netrūkst labvēlības, tikai bezpalīdzīgs. Viņš nespēj pār-

liecināt arī pārējos. Un vainojama nav viņa angļu valoda. Arī pats sevi viņš nepārliecina. Viņa vēl tam panākumus Parīzē, Théâtre National de l'Odeon, viņam būtu iemesls lepoties, bet, gluži otrādi, viņu atkal nomāc sievas bailes no lidojuma, sava veida klaustrofobija, kas liedz viņai braukt līdzi uz Parīzi. Viņš pats nesaprot, kas ar viņu notiek. Ārsts, kuru bija ieteicis draugs, vispār neko neatrod. Vai viņš sevi pārvērtē? Gaida cieņas pilnu attieksmi pret sevi. Un padara sevi smieklīgu tieši ar to, ka pēkšņi atkal iedomājas — pret viņu neizturoties ar vajadzīgo nopietnību. Tas ir nepatīkami arī draugam, kurš viņu ciena. Reiz gadās, ka draugs pieceļas, iet uz durvīm un nozūd. Cerams, ka ar viņu nekas neatgadīsies naksnīgajās ielās, jāparūpējas par viņu. Atklājas, ka draugs paguvis apgādāties ar otru, nelielu, dzīvokli, jo savā ģimenes dzīvokli nav iespējams mierīgi strādāt, un te nu viņš sēž gultā: SORRY, viņš saka, I AM DRUNK.[125] Tas tā var būt. Un kādā citā reizē, kad viņš ar trīsdesmit trim svecēm izrotātu dzimšanas dienas torti, visiem redzot, jokojot bruņnieciski nometas sievas priekšā uz ceļiem, — arī nav īstais brīdis, lai atvērtu vīram acis; to viņa izdara gadu vēlāk (1973) sarunā pie akmens galda. Tā nav grēksūdze, tā ir saruna par sievietes pašnoteikšanos. To viņa pasaka tikai starp citu. Viņš neizkrīt no segliem kā jātnieks pie Bodenezera, bet sāk strādāt, atbild uz darījumu vēstulēm. Parasts notikums. Kas tur daudz, ko teikt. Tas bija ildzis veselu gadu — liela mīlestība; viņi būtu gribējuši dzīvot kopā. Galu galā viņš saprot arī to, kāpēc viņi nav varējuši visu atklāt — nevarēja jau zināt, ka viņš to saprot, nav bijis garantijas, ka viņš, sešdesmit gadus vecs vīrietis, nenošaujas, nenoin-dējas, nepakaras... Tagad ir izšķirošs brīdis: Linna

paņem zilo raketi, spēle turpinās. Ko tad lai te citu dara. Pulkstenis nav vēl ne desmit vakarā. Starmešu izgaismotā bangotne. Rīt būs lietus.

Linna gūst uzvaru — 5:3.

(Vēlāk, apmēram mēnesi pēc šīs pingponga spēles, es tomēr izkrītu no segliem — slānu nešpetniem vārdiem Jorgu, kurš kādreiz, 1972. gadā, izglāba manu sešus gadus darīto darbu no galīgas sakropļošanas — tātad draugs. Es staigāju pa viņa istabu šurp un turp, es smejos: mūsu sarunas divatā, vīru sarunas, bet šis tikmēr zinājis par manu laulību to, kas man nav bijis zināms. Lūdzu atvainot! Ņemu atpakaļ vārdus, kas izteikti dusmās. Bet kur lai liekos ar savām dusmām? Un nav jau tā — nevis viņa tam toreiz uzticējusies, daudzi tērgā-juši, un viņš kā draugs viņai jautājis, vai es to zinot. Lai es saprotot viņas neapskaužamo stāvokli. Vai tad viņš, kurš glabājis šai mājā viņai no Amerikas rakstītās mīlestības vēstules, lai pieviltu viņas uzticību? Un tomēr esmu satriekts. Runāju atbaidošas muļķības, kādas Jorgs nekad nebūtu varējis iedomāties dzirdēt no dzīvē daudz pieredzējuša vīrieša. Kāda man daļa gar to, cik daudzi pirms manis jau zinājuši? Esmu satriekts par sevi, kas cits, ja ne mana iedomība lika man, kopš man tas ir zināms, padarīt par noslēpumu mūsu noslēpumu? Esmu satriekts par savu iedomību. Kāpēc lai viņš, viņas mīļākais, nepastāstītu vienam otram par sakaru ar manu sievu, iekams es to dabonu zināt? Tas ir viņa notikums.)

Bārs nav sarunām piemērota vieta — pārāk skaļi, pārāk drūmi. Dzert viņi negrib. Patiesībā noguruma nav, viņi tikai pēc pingponga sakarsuši; duša būtu īsti laikā. Pēkšņi viss kļūst nenotverams; kopīgas nenoteiktības melanholija. Tagad vajadzētu kaut ko izdomāt, bet prātā nekas neiešaujas. Linna saka:

IT WAS A BEAUTIFUL DAY![126]

Pēc nedēļas Berlīnē notiks Akadēmijas sēde. Ko darīs Linna pēc nedēļas? Saruna neraisās; Linnas plāni, viņa plāni. Kādu brīdi viņi sēž lodžijā, Linna pidžamā, uzmetusi uz pleciem savu pūkaino jaku; starmešu izgaismotā tuvā un allaž nerimtīgā viļņošanās; saruna risinās vēl tikai par kaut ko vispārēju:

VAI LAULĪBA JUMS VĒL IR PROBLĒMA?

Es atceros sievieti, kas līdz asinīm noskrāpēja tualetē pret apmetumu savus desmit pirkstus, pēc tam kad biju atzinies laulības pārkāpšanā. Asinis uz apmetuma

pamanīju vakarā, viņas savainotos pirkstus tikai nākamajā rītā. Atceros arī sievieti, kas paslējās gultā, lai piezvanītu vīram uz darbu, — es runāju no telefona būdiņas, viņa paskaidro, es pārstāju klausīties, un pēc kādas stundas mēs trijatā vakariņojam ...

Šis temats neatraisa viņa valodu.

Viļņošanās starmešu gaismā nav tik skaļa, ka viņi nevarētu sarunāties. Tomēr viņi tagad klusē. Prožektoru gaisma gan nesniedzas tālu; tā satver triju viļņu putainās gāzmas, tālāk tumša nakts, bākas nav redzamas, nakts bez apvāršņa. I AM FINE IT IS NOT GOLD AT ALL,[127] saka Linna, sēdēdama lodžijā. Un tomēr viņa bija tīksmīgi apņēmusi savu pūkaino jaku, ko viņš nesen pēc intervijas bija pirmo reizi turējis rokā, kā arī apsegusies vēl ar balto vilnas segu. Uz brīdi atskan balsis līdzās lodžijā — brīdinājums, ka arī viņus var dzirdēt. Viņi vēro triju viļņu galotnes (tad atkal to ir tikai divas) ar mežģīņotām putām, kas iznirst no nakts tumsas. Linna tagad ir bez saulesbrillēm; kad viņa krēslā atslejas pret atzveltni, viņas vaļā atlaistie mati sniedzas līdz lodžijas līstīšu grīdai. Zem putu kores šurp plūstošo viļņu dzelmes ir zaļas, bālgani, pienaini zaļas. Mūzika bārā apklususi. Pusnakts. Reizēm bangotne iedārdas tik skaļi, ka pagaist domas, kas nupat vēl nodarbināja prātu. Lielākoties tā šalko vienmērīgi. Gadās, ka cits pēc cita atbrāžas ar putu virsotnēm nevis trīs, bet četri bangu vāli. Būtu žēl tagad iet gulēt, un abi sēž vēl ilgi. YOU ARE WATCHING ME.[128] Kad viņš saņem Linnu aiz pleciem, kad atglauž ar abām plaukstām viņai matus, lai atbrīvotu pieri un varētu no tās kā no tuva cilvēka pieres nolasīt domas, vai kad viņš ar pirkstu velk pa viņas rūsganajām uzacīm — nav šaubu, ka viņa maigums attiecas uz Linnu, uz jauno svešinieci, un, kad viņš skūpsta Linnas augumu, līdz tas pieglaužas, viņa jūtas nav atkārtojums, tās pieder vienīgi Linnai. Viņas mati viņa sejā, platās, mīkstās lūpas, samiegtās acis, pēkšņā visu sieviešu līdzība aizrautības mirklī. Vēlāk uz viņa pleca stingri atspiežas viņas galva, YOU ARE THINKING^129. Viena sieviete būs pēdējā, un es gribētu, kaut tā būtu Linna, mūsu šķiršanās būs viegla un labvēlīga... No rīta septiņos, kad viņš vienatnē stāv lodžijā, pēc debesīm vēl nav nosakāms, vai diena būs pelēka vai zila. Viņš cer, ka miegā nav krācis. Līstes zem basajām kājām ir miklas, mazliet slidenas. Viņš nezina, ko domā, bet ir nomodā. Kā lidojumā kaijas. Arī koka margas, uz kurām viņš atbalstās ar rokām, ir slapjas. Viņš tīksmīgi aukstumā drebinās un priecājas, ka nav nekas jādomā. Jūt savas kājas uz saltā līstu režģa, rokas uz margu koka, dzird kaijas, bet neskatās. Kas būtu redzams, to viņš zina. Augums liek manīt, ka šobrīd viņš pastāv. Reizēm it kā nejauši sev jautā, ko viņš īsti savos gadu desmitos paveicis. Citi var teikt: piecus gadus karā, divus gadus gūstā. Vēl kāds: četrdesmit gadus uz dzelzceļa. Un cits: desmit gadus nometnē. Viņi zina, kāpēc dzīve bijusi tik īsa.

ARHITEKTŪRA

Divpadsmit gadus pie rasējamā dēļa, ar zīmuli, logaritmisko lineālu, pauspapīru, sliedi, cirkuli, tušas smārdu. Rasētāja baltais virsvalks. Atritinot pauspapīru, rodas svirpstoša, trīsuļojoša skaņa. Papes ruļļi. Ikdienas braucieni uz darbu, neesmu vairs students, arī rakstnieks vairs ne, piederu pie cilvēku vairuma. Viņu sejas rītos un vakaros vilcienā.. Labprāt velku mugurā balto virsvalku, labprāt rasēju. Laukā snieg, jāiededzina rasējamā lampa; gludais pauspapīrs spīguļo. Ir karš. Lēni ar tušu velkot līniju, aizturu elpu. Labprāt arī zīmēju burtus, ja skaitļu apzīmējums iznācis tikai salasāmsL nevis skaists, es dzēšu to nost. CEMENTS, GLAZĒTIE ĶIEĢELI, CINKS, STIKLA ŠĶIEDRAS VATE, AZBEST-CEMENTA SEGUMA PLĀKSNES — tie ir vārdi, kurus es rakstu kaligrāfiski. Man ir trīsdesmit gadu un beidzot amats, kas mani uztur, diploms, esmu pateicīgs, ka man ir darbs: no astoņiem līdz divpadsmitiem un no vieniem līdz pieciem pēcpusdienā. Varu apņemt sievu. Lietojot logaritmisko lineālu, es jūtos kā speciālists. Kāpēc tieši arhitekts? Tēvs bija arhitekts (bez diploma); caurspīdīgais pauspapīrs, sliede, kuru var šūpot, metramērs — aizliegtas rotaļlietas... Es rasēju rūpīgāk nekā agrāk rakstīju. Jāteic, ka, rasējot fabriku plānus, jūtos vīrišķīgāks. Reiz uz būves dabonu zināt, ka vie-

nas no kāpnēm, kuras esmu aprēķinājis un uzrasējis, nesniedzas līdz augšējam laukumam, pietrūkst viena pakāpiena augstums, lai gan garums aprēķināts pareizi. Kaut kas tāds man vairs neatgadās nekad. Plāksnes kāpnēm bija jau sagrieztas; boss zaudējumus samaksāja. Būvlaukumā mani uzrunā ar «arhitekta kungs». Tiklīdz ieraugu kāda atslēdznieka vai namdara rokās savu kaligrāfiju, tā man nedaudz ietrīsas sirds, lai arī plāni ir precīzi. Bieži man nav ne jausmas, kā īstenot uzrasēto, esmu pārliecināts, ka strādnieks jau gan to zinās. Saskarē ar jebkuru amatnieku rodas nedrošības sajūta. Redzot, ka viņi rauc pieri, esmu priecīgs, ja man nejautā, kā rasējumu lai īsteno, un, kad viņi sodās, es steidzos nozust. Kaut arī ar laiku sapratu, kā darbs paveicams, tomēr manas rokas to nespētu. Manās rokās ir rasējums, un es turos pie tā. Nekompetences sajūta paliek. Šķiet, ka strādnieki to nemana. Es labprāt ilgāku laiku vērotu viņu darbu, taču tas nepieklājas. Man diezin vai tiek vairāk maksāts nekā viņiem, bet netiek maksāts kā skatītājam. Vairums strādnieku ir vecāki par mani. Mans brālis man uzticas. Naudas viņam maz, tāpēc māja nebūs liela. Jo vienkāršāks būtu mans projekts, jo labāk. Bet man, gluži otrādi, rodas idejas, un māja būs nejēdzīga, bet tiek celta: būvbedre, pamats, sastatnes, dēļu apšuvums — viss pēc plāna; aug neapmestie mūri un plānā neparedzētais: daudz zemes, dēļu, ķieģeļu kaudzes, viss nepieciešams. Pēc tam kad strādnieki aizgājuši, es vēl kādu laiku palieku, izliekos, ka nodarbojos ar mērīšanu. Kanalizācijas caurules, grants, lāpstas, ķerras, graudainie un mazliet lipīgie jumta papes ruļļi. Maisi ar cementu, mazmājiņa zem ziedoša ķiršu koka, sarūsējušas stieples rituļi uz lauka. Reiz es redzu sapnī: māja gatava, bet nav nekādas līdzības ar manu projektu, taču celta pēc mana projekta, tā tiek apgalvots. Salīdzinājumā ar sapni briesmas, kas mani sagaida būvlaukumā, ir niecīgas — kāds logs pārāk liels. Samazināt nav vairs iespējams: logu rāmji jau pasūtīti. Pat jebkura ideja, kas sagādātu ietaupījumu, tagad ir novēlojusi. Man brāļa žēļ. (Pēc divdesmit gadiem viņš vēlreiz uzticēsies man; otra māja vismaz celta saprātīgi, iederas apkārtnē, nav kļuvusi par piedauzības akmeni.) Mana pirmā aplamība, pildot bosa pienākumus, — pieņemu darbā savu studiju biedru, ar kuru līdz šim esam strādājuši kopā, trīssimt piecdesmit franku vietā piedāvāju viņam piecsimt frankus mēnesī, un, tā kā mūs vienmēr ir kaitinājis stingri noteiktais darba laiks — no astoņiem līdz divpadsmitiem un no diviem līdz sešiem —, es piedāvāju viņam mazu brīvību — darīt savu darbu, kad pats grib, četrdesmit stundas nedēļā. Otrs, tehniķis, ir mans paziņa no karaklausības laikiem, bija kaprālis, priecīgs šajā laikā dabūt darbu; mēs arī esam uz «tu». Mūsu darbs ir nepieciešams un skaists, proti, projekta sagatavošana, mājās es bieži strādāju līdz vēlai naktij, taču domāju, ka bosam būtu nepiedienīgi stāties pie rasējamā dēļa vēlāk par pārējiem vai arī agrāk iet prom. Taču, ja es ierodos precīzi astoņos un stāvu jau tur baltajā virsvalkā, kad pārējie ierodas, tad rodas iespaids, ka uzraugu viņus, tas ir nepatīkami. Reizēm man jāpiedalās apspriedēs, kad pēc pāris stundām atgriežos, Kurts, mans studiju biedrs, tikko varējis mani sagaidīt ar saviem uzmetumiem, kam jāpierāda, cik uzcītīgi viņš strādājis. Viņa priekšlikumi nav graša vērti, taču par aizrādījumiem viņš neapvainojas un labprāt ir ar mieru visu vēlreiz pārbaudīt. Otrs rasētājs izturas rāmi un arvien rāmāk, līdz kādu dienu savu darbu uzsaka. Kāpēc? Viņš negrib algas pielikumu, viņu sarūgtina tikai tas, ka mans studiju biedrs, tiklīdz esmu aizgājis vai arī uzturos otrā istabā, noņemas ar saviem personiskajiem darbiem. Man nav jāskatās zem viņa rasējamā dēļa, redzu, ko viņš man sniedz — ar mīkstu zīmuli darināts blefs, uzmetumi, kas paveicami desmit minūtēs, redzu, ka viņš, kur vien var, man glaimo. Otrais rasētājs ir vienīgais praktiķis manā darbā, apzinīgs cilvēks, nopelna savu algu, kamēr labāk atalgotais diplomētais arhitekts jau mēnešiem ilgi mani krāpj, tas rasētāju kaitina, aizvaino viņa godprātību. Viņa vārds ir Ādams. Viņš dzīvo mājā, kur mēs strādājam. Kādu rītu atnākot uz darbu, sastopos ar viņa sievu, kura kā prātu zaudējusi mani satver: ES NEESMU SLEPKAVA, FRIŠA KUNGS, ES NEESMU SLEPKAVA, PASAKIET, KA ES NEESMU SLEPKAVA! — un rada man zīdaini. Naktī, lai varētu gulēt, viņa to nonesusi manā kantorī. Zilgans, noslāpis zīdainis. Viņas vīrs, kaprālis, patlaban ir karadienestā; man viņam jāpaziņo bēdu vēsts. Liktenis trāpa godprātīgos. Aizrit vairākas nedēļas, līdz paaicinu uz kafejnīcu savu studiju biedru; man nav gandrīz nekas jāsaka, tikai ieminos, ka ir kas pārrunājams.

Atlaišana? Viņš to pieņem, iekams pagūstu ko pateikt, pat nejautādams pēc iemesla; esmu priecīgs, ka nav nekas jāpaskaidro, citādi viņš varētu iebilst, ka gluži to pašu esmu pats darījis, kad biju ierēdnis un zem rasējamā dēļa strādāju pie sava konkursa darba. Pro-jekti ilgu laiku paliek uz papīra; tanīs gados trūka cementa, dzelzs, kas tika izlietots kara vajadzībām. Šai laikā, tikai daļēji nodarbināts, sāku atkal rakstīt — lugu, lai būtu kaut kas taustāms. Rakstīju pēc darba. Negribēju, lai mani pieķer kantorī nodarbojamies ar kaut ko citu, tikai neatliekamām idejām zem rasējamā dēļa tiek nolikta zīmīte. Piecās nedēļās tapa pirmā luga; otrā — trijās nedēļās; Cīrihes teātris tās uzved, un celtniecības pārvaldei nepaliek apslēpts, ka es, tā sakot, vārsmoju. Reiz celtnes vadītājs ieveda mani savā barakā, lai kaut ko parādītu — kādā plānā, ko esmu parakstījis, tāpat kā parakstu visus plānus, jzmēros esmu pieļāvis rupju kļūdu. IZMĒRI TIEK PĀRBAUDĪTI UZ BŪVES — tāds ir parastais spiedogs uz katra plāna; esmu pateicīgs celtnes vadītājam, ka viņš kļūdu pamanījis, iekams buldozeri izcēluši pārāk daudz zemes, un paskaidroju, ka, starp citu, vainīgs nav mans rasētājs, šo plānu esmu pats rasējis, ne vien parakstījis, bet arī pats rasējis. Man nevajadzēja to teikt. Sekas bija tādas, ka visā atlikušajā celtniecības laikā (divi gadi) šis celtniecības vadītājs nekad neatzina savas kļūdas; visiem zināms, kurš te ir aplamību meistars. Kādu laiku iespējams darboties paralēli: uz būves un mēģināju

mos uz skatuves. Pulksten astoņos — kantorī, desmitos braucu uz teātri uz mēģinājumiem, sēžu kā diletants parterā un klausos. Aktieri iet mājās, lai mācītos tekstu, es braucu uz būvi un skatos, kā vienuviet apšuj ar dēļiem daiļlēcēju torni, citur izklāj plāksnes, kā beidzot galdnieks iznes un pieskaņo darbnīcā izgatavotās detaļas. Ne jau viss paveicas, kā nākas, tāpat kā teātra mēģinājumos. Kā te, tā tur īstenojas mani nodomi. Tos gan izpilda citi cilvēki, tomēr es apjaušu — man ir rokas ... kaut kas top. Es apzinos, ka diendienā laiks ir piepildīts; netrūkst jau profesionālu rūpju, te pēdējais cēliens liekas pliekans, tur atkal lazūras krāsa neglābjami bojā koka daļas. Iekams aizeju no būves, ar skaidu vai stiepli notīru no kurpēm netīrumus, tad sēžos uz velosipēda. Gadās, ka braucot svilpoju.

12.5.1974: rīta pusē jūra bez saules, zem zemajiem mākoņiem laistās perlamutraini pelēka, viļņus krastā veļ slinki, saules nav. Patīkami noaut kurpes un soļot pa smiltīm basām kājām, kurpes nesot rokā. Skaļākas par jebkuru izjūtu, skaļākas par viļņu skalošanos tukšajā piekrastē skan kaiju klaigas. Viņš domā: šodien būs lietus. Zāles kumšķi kāpās. Pūš vējš, viņam mugurā tikai krekls, bez svārkiem, brienot pa smiltīm, nesalst. Lietus vēl nelīst. Cik tālu vien acs sniedz — neviena cilvēka. Šur tur smiltīs mētājas plastmasas kārbiņas; vakar tās nemanīja. Viņš jautā sev, cik tālu tā soļos ar kurpēm rokā. Abi vakardienas krēsli tālumā pavisam niecīgi, tikko saskatāmi. Viņam ir labi. Brien. Gandrīz vai paklupis, viņš atceras, ko domājis, nesot katrā rokā pa kurpei, — gribētu aprakstīt šo nedēļas nogali, neko neizdomājot, šo trausli tveramo šodienu, tā viņš bija jau vakar galantērijas veikalā domājis; ciemata nosaukums ir aizmirsies. Tad atkal domas izzūd... Un atkal tas pats — es negribētu izdomāt, gribētu zināt, ko es uztveru,_ par ko domāju, kad man nav prātā iespējamie lasītāji. Vai tad es rakstu, lai apmierinājumu gūtu lasītāji, lai dotu materiālu kritiķiem? Katrā universitātē uzrodas jautājums, vai rakstot tiek domāts par lasītāju. Piemēram, viņš domā, nekad neesmu iedomājies lasītāju basām kājām ... Tur, kur viļņu noskalotās smiltis ir mitras un tāpēc cietākas, iešana veicas vieglāk, bet kājas salst. Paisums, krastmala šaurāka nekā vakar. Pa gabaliņu no ūdens, tur, kur smiltis ir sausas, brist nav viegli, pēdas sāk svilt. Smiltis graudainas. Kādreiz vajadzētu tikmēr iet, līdz nav vairs ādas uz pēdām, un tad tiešām saruna notiks tikai pašam ar sevi.

Citādi tā arī paliks sapnis:

trīs četri suņi, iespējams, dogi, suņi ir lieli. Esmu kopā ar tiem ieslodzīts šajā suņu sprostā. Bet man tie neuzbrūk, tikai rej. Es neredzu, kas ir laukā. Suņi rej kā neprātīgi. Es nezinu, kas tur ārā pie sprosta, dzirdamas balsis, sprosts aizbultēts. Citādi suņi jūs saplosītu. Viņi ne tikai rej, viņi skrāpē ar ķepām spraugā zem durvīm; kad viņi ķepas atrauj atpakaļ, es redzu, ka tās ir nocirstas.

Vakardienas rāmā pēcpusdiena: it kā viss būtu pārsāpējis (kā tas jau bieži bijis), skats vēršas atpakaļ bez dusmām un sevis žēlošanas, viss pārsāpējis un šķīstīts (trūka vēl tikai heksametru) reizi par visām reizēm, un tagad viņš paliek stāvam uz kāpas, katrā rokā pa kurpei, lai teiktu:

DAMN![130]

Pirmkārt jūra nav perlamutraini pelēka, kaijas nav baltas, smiltis ne dzeltenas, ne pelēkas, pat zāle nav ne zaļa, ne dzeltena, zemie mākoņi nav violeti...

DAMN!

Es pastāvīgi esmu neziņā par stāvokli.

DAMN!

Vēlāk es nespēju savu izturēšanos saprast. Apņemšanās, kas mani trāpīja kā ass nazis, vispār nekad nav_izteikta; visi to apliecina. Tā ir mana neprāta vaina. Ārēji lielākoties nav manāms, kad man zūd sajēga, vienīgi es pats katru dienu manu savus misēkļus. Tas rada nenoteiktību un agresivitāti. Bailes, ka man sāks zust sajēga un vienlīdz pastāvīgā emocionalitāte — svārstīga, eksaltēta, viegli aizvainojama. Nav nozīmes arī tam, ka šis tas no visa tā man liekas saprotams. Gara, rāma pēcpusdiena — pasaule slīd nākotnē bez manis, un sarukums rodas, izslēdzot tikai mani, kurš apzinās savu atšķirtību no kopīgās nākotnes. Paliek maldīgas alkas pēc tagadnes ar sievietes klātbūtni. Pazīstu šo vakuumu, kad nākamā ceturtdaļstunda liekas garāka par visu pagājušo gadu, un es vēl biju domājis, ka man ir kāda cerība. Slimais manī izliekas beigts un tāpēc klusē, viņa rāmā vēlēšanās — triekt manas smadzenes pret tuvāko mūri...

SHIT![131]

Trešdien man būs sešdesmit trīs... Šodien līs lietus, tā viņš bija nodomājis jau pirms stundas, taču nelīst.

Tikai dažas retas lietus lāses. Pulkstenis ir deviņi. Pēc desmitiem (to viņš izlasīja pie istabas durvīm) brokastis vairs nav dabūjamas — tagad viņš atkal apzinās, ko domā, turot rokās kurpes, — man viņa jāpamodina ... No rītiem Linna nav runājama. Plakstiņi bez grima bāli un vaskaini. Bet viņa elpo. Mati izklaidus uz spilvena, kaila roka nokarājas gandrīz līdz grīdai, kāja izspraukusies no palaga apakšas ārā.

ŠAJĀS DIENĀS ES CEĻOS REIZĒ AR BĒRZIEM UN ATGLAUŽU KVIEŠDZELTENOS MATUS NO PIERES,

RAUGOTIES LEDUS SPOGULĪ.

ŠAJAS DIENAS MAN NESĀP,

KA SPĒJU AIZMIRST UN TOMĒR ATCEROS.[132]

Pirms gadiem (1958) rītausmā, kad viņa guļ, es eju pa Krastmalas ielu; neeju basām kājām, bet arī sandalēs kājas sāk svilt. Ir kaut kas neatliekams, un es steidzos. Tikpat kā neskatos apkārt. Tomēr pamanu līcī citu aiz cita noenkurotus kuģus, kas nolemti lūžņiem, un tālu rītausmā zvejnieku laivas. Sākumā es biju aizgājis tikai līdz viņas mājai un apsēdos pie mola, šad tad pamezdams acis uz māju. Vai es cerēju, ka viņa mani meklē? Guļot vienai stundai nav nekādas nozīmes, tā velkas garumā tikai tam, kurš ir nomodā. Tad, lai nedrebinātos, es sāku klaiņot. Pēkšņi uzbrūk garlaicība. Tur, kur šaurā Krastmalas iela liecas ap klinti, no kurienes vēl redzama mazā osta, māja, kur viņa guļ, mazā terase augšējā stāvā, es vēlreiz apsēžos uz mūra, izplešu rokas sānis ar plaukstām pret raupjo apmetumu un šūpoju sandalēs ieautās kājas. Pēc tam kad esmu noberzis no plaukstām kaļķi, eju prom, nenogaidījis ataustam dienu. Eju prom, kā nesdams ziņojumu, steidzamu ziņojumu. LA SPECIA; tālāk netieku. Pārāk agrs, lai dabūtu kafiju. Neviens prātīgs cilvēks nav vēl piecēlies, žalūzijas nolaistas. Pat ikdienas tirgū vēl nekādas rosības. Neviena autobusa; var iet pa ielas vidu. Esmu priecīgs, ka ir sols, kur var drebinoties apsēsties, ne-

kāda domāšana nelīdz. Nezinu, kādā virzienā saskatāma nākotne. Vēlāk stacijā, pēc tam kad esmu bez brillēm izpētījis vilcienu sarakstu, saskaitu, cik man bikšu kabatā naudas. Prom no viņas vai pie viņas? Viņas tuvumā nav nekā cita, ir tikai viņa, viņas tuvumā sākas neprāts. Tiktāl man ir skaidrs. Es vēl iedomājos, ka var izlemt, uzmetot monētu — raksts vai ērglis? Ir jau viss izlemts. Joka pēc es tiešām uzmetu monētu — simt liras, paceļu no zemes, pat nepaskatījies, vai ir raksts vai ērglis, tikai gaidu vēl, kad būs iespējams šai pilsētā tikt pie tasītes kafijas: LA SPECIA... Tieši tādā pašā pelēkā rīta stundā pirms diviem mēnešiem — PARĪZE, pirmie skūpsti uz skvēra soliņa, vēlāk — hallēs, kur agri var dabūt kafiju, pie blakusgaldiņa miesnieki asiņainos priekšautos kā rupjš likteņa brīdinājums. Viņas ceļojums uz Cīrihi. Dzelzceļa stacijā viņas apjukums — bagāža, lietussargs, somiņas. Viena nedēļa mīlas pārim Cīrihē un, pilnām apzinoties savu rīcību, — pirmā šķiršanās. Un tik tiešām tā notiek, ka mati ceļas stāvus. Tā tas notika viņai. Pilnām apzināties — pietika vienam mēnesim. Mans ceļojums uz Neapoli. Viņa stacijā; viņas rokas ir spēcīgas. Kurp nu? Beigās tikai gadījuma pēc tiekam pie pajumtes, un atkal skan neveikli: PORTO VENERE, kur mēs kā bēgot attraucāmies ar taksometru ... Grasīdamies piecelties, vispirms izpurinu no sandalēm smiltis un ar likteņa lēmēju monētu maksāju par kafiju. Septiņus mēnešus mēs nodzīvojām kopā, tad saslimstu (hepatīts). Man ir četrdesmit astoņi gadi, un neesmu vēl nekad gulējis slimnīcā, es izbaudu gan pašu ievietošanu, gan balto apkārtni, kopšanu. Tad mani sagrābj bailes, ka zaudēšu atmiņu. Tādas bailes piedzīvoju pirmo reizi. Naktī iešaujas prātā teikums, kas man viņai jāpasaka: teikums. Tas, man liekas, ir īstais, un tāpēc domāju, ka ir svarīgi to iemācīties no galvas, jo pierakstīt neesmu spējīgs. Ik rītus infūzija labajā rokā, trīs četras stundas ilgst šī pilināšana no kolbas virs manis. Lai neaizmirstu, atkārtoju naksnīgo teikumu katru ceturtdaļstundu, nespēdams katru reizi apjēgt tā nozīmi. Vārdu savirknējums. It īpaši nepieciešams pēc nodaļas galvenā ārsta vizītes, kad esmu dzirdējis citus vārdus, atjaunot atmiņā šo vārdu virknējumu. Pēc infūzijas jūtos saguris, bet ne vien tas, arī redzes traucējumi. Taču, iekams mani sagrābj miegs, teikums jāpieraksta. Pret vakaru esmu nomodā; lasu teikumu, kas nemaz nav teikums, teikuma priekšmets nav atšifrējams, veltīgi noņemos ar minēšanu, nav neviena darbības vārda. Mani sagrābj bailes. Viņa atnāks, bet es nevarēšu sakāmo pateikt. Vai dzirde man vēl ir? Es nepamanu, ka viņai šodien mugurā jauna vasaras kleita. Viņa jūtas vīlusies — augu dienu skraidījusi pa Cīrihi, lai mani iepriecētu ar jaunu kleitu. Un vēl viņa nopirkusi man puķes, bruņinieka piešus, jo šīs puķes man patīk, tās esot dzīvoklī, viņa piebilst, trīs pušķi. Es neko nesaprotu. Sūtu viņu prom. Esmu dzeltenāks par īstu ķīnieti; uzdodu nopirkt divus folksvā-genus, vienu viņai, vienu man — kad iznākšu no slimnīcas. Par laimi, te ir caurbraucot kāds, kurš var viņu pavadīt uz Romu. Nevis nezin kāds, bet Hanss Magnuss. Un tā tūkstoš deviņi simti piecdesmit devītā gada vasarā aizsūtīju viņu un drīz pēc tam izveseļojos. Varu jau atkal iet, pusstundu līdz sēravotam un pusstundu atpakaļ, vēlāk vairāk. Arī atmiņa atgriezusies, tātad viņa ir Romā. Tobrīd, kad esmu spējīgs dienā nostaigāt četras piecas stundas, zinu, ka negribu bez viņas dzīvot. ROMA NON RISPONDE,[133] — nevaru saprast, kāpēc visas nakts laikā nav iespējams viņu sazvanīt, arī dienā ne, ROMA NON RISPONDE, — iemeslus izdomāju visdažādākos, tie man ir vienaldzīgi, bet satriec pati zvanīšana, līdz atskan balss: ROMA NON RIS-PONDE. Paņemu segu, jo pastāvīgi aizmiegu līdzās aparātam, un uzgriežu modinātāju, lai katru stundu zvanītu. Kāds slimnieks bija viņu aizsūtījis, es atceros; ārsts atļāva man apģērbties un uz brīdi iziet uz ielas, lai abiem aizbraucot pamātu. Vai viņa nebūtu manas vēstules saņēmusi? Es neesmu vairs dzeltens; gribu viņu redzēt. ROMA NON RISPONDE, ROMA NON RISPONDE. Beidzot reiz tomēr izdzirdu viņas balsi; pēc dažām dienām satiekamies uz Itālijas — Šveices robežas un divās mašīnās rullējam uz Cīrihi. Viņa stāsta, kas bijis Romā. Cīrihē mēģinājums ar diviem dzīvokļiem; viņa dzīvo namā, kur dzīvojis Gotfrīds Kellers, kad bija valsts sekretārs, namā ar riekstkoka durvīm, ar misiņa apkalumiem. Vai es nepārvērtēju savas spējas? Sjēnā, tūkstoš deviņi simti piecdesmit devītā gada rudens, es stāvu pie pasta kā pamodies mēnessērdzīgais, nespējīgs tagad pāriet pāri saules pielijušam laukumam, — vēstule nosūtīta, steidzīga, bieza vēstule. Es viņai piedāvāju noslēgt laulību. Jā. Nevaru iedomāties, ko viņa atbildēs. Nē. Draugs, kas mani gaida netālu bārā, ir pārsteigts par manu satraukto izskatu. Kad, pats agrākais, varu gaidīt viņas atbildi? Šoruden man aizliegts dzert, pat kafiju ne; tik skaidrs biju, viņu bildinādams. Asīzē vispirms eju uz pastu, pēc tam uz katedrāli, kur patlaban notiek katoļu laulības ceremonija; Florencē, vēl iekams eju ar draugu sameklēt viesnīcu, dodos uz pastu. Uzdrīkstēties un piezvanīt? Mana vēstule, ko vēl tagad atceros no galvas, ir saņemta, to dabonu zināt, tikai satiekoties ar viņu Cīrihē. Ko es esot domājis ar laulību pusgadu pēc manas novēlotās civillaulības šķiršanas? Braucu viņai līdzi uz Frankfurti; viņas pirmā priekšlasījuma reizē sēdēju auditorijā, turēdams klēpī viņas mēteli. Nākamajās reizēs viņa vēlas braukt uz Frankfurti viena; reiz, kad sagaidīju viņu stacijā, mani ieraudzījusi, viņa paliek stāvam kā ar ūdeni aplieta. Tas kas viņu tā satrieca telegrammā, kuru viņa saņēma nākamajā dienā, paliek viņas noslēpums. Tai ziemā, mūsu divu dzīvokļu laikā, es sāku satikties ar citu sievieti, bet tas mani neatbrīvoja no pakļautības. Man šķiet, ka arī mani bērni viņu mīlēja. Vēlāk mēs kopā pārbraucām uz Romu, VIA GIULIA 102, kur bija trokšņaini. Viņas Roma. Baumas par mūsu laulībām klīst pa laikrakstiem, pat nosaucot kādu itāliešu kapelu, kuru neesmu nekad redzējis. Cilvēki negrib atzīt viņas vēlmi pēc neatkarības? Ciemojoties pie draugiem, mums, kā pats par sevi saprotams, ierāda kopīgu istabu; mēs esam pāris, zināmā mērā pāris, tas vairs nav noslēpums. Reiz itāliešu restorānā pie mūsu galdiņa pienāk kāds vācietis, redzu abu prieku par nejaušo tikšanos un veselu pusstundu klausos viņu sarunu; viņa mani neiepazīstina, un es nenosaucu savu vārdu, jo zinu, ka viņai tas nepatīk, arī viņš, Pēteris Huhels, neuzdrīkstas iepazīties, lai gan ir mani pazinis. Reizēm tas ir smieklīgi. Apciemojot viņu Neapolē, viņa neparādīja māju. kurā dzīvo, pat ne ielu; varu to saprast. Viņa ļoti baidās, ka viņai tuvi cilvēki varētu satikties. Nevēlējās, lai es piedalītos GRUPAS 47 sanāksmēs; tam jāpaliekot viņas ziņā. Šādi pašas ziņā vien pārņemtie viņai ir vairāki. Laiku pa laikam tāda noslēpumainība mani saērcina. No kā viņa baidās? Reiz mēs aizbraucām uz Klāgen-furti; viņa parāda man strūklaku ar pūķi, ko padarījis slavenu viņas teksts; es esot (tā viņa saka) pirmais vīrietis, kam viņa to rādot, un viņa iepazīstina mani ar savu ģimeni. Tad atkal Romā viņa atdala pagātni no tagadnes — pēkšņi kā zibens trāpīta paliek stāvam un piespiež plaukstu pie augstās pieres — lūdzu, nē, neiesim pa šo ieliņu, nē, lūdzu ne! Es neko nejautāju. Cilvēki sargā savus noslēpumus. Tā ir taisnība. Drausmīgi iedomāties — ja kādu dienu sanāktu kopā visi, kam bijusi kāda nozīme mūsu dzīvē vai vēl būs, viņu savstarpējā iepazīšanās, vienošanās pēc pretrunīgo ziņu apmaiņas, saprašanās — tas būtu sevis paša izpratnes gals. Viņas cildenums — mēs runājam ar romiešu mākleri, kurš izīrē kādas baroneses dzīvokli un liek noprast, ka baronese varētu varbūt dot priekšroku kādam amerikāņu diplomātam saņemt dzīvokli, DOTTORE,[134] viņa saka, sašutusi kā karaļmeita, kas nav pazīta, un vilcinādamās: SENTA, SIAMO SCRITTORI,[135] dzīvoklis ir mūsu; terase ar skatu uz Romu. Bieži viņa nedeļam ilgi ir prom, es gaidu Romā. Reiz, zinādams, ka viņa ir ceļā uz Romu, nespēju vairs gaidīt un braucu no pilsētas laukā, pretī, uzmanīdams braucējus ceļa pagriezienā; gaidu zilo folksvāgenu. Lai viņu apsveiktu. Gadījumam, ja braucēja mani nepamanītu, nolieku mašīnu starta gatavībā virzienā ROMA—CENTRO. Laiku pa laikam parādās folksvāgeni, arī zili, kam es māju. Iespējams, ka viņa vēl ietur maltīti Sjēnā RISTORANTE DI SPERANZA^136, man ir laiks. Un tad garāmbraucot viņa mani nepazina, taču jau pēc brīža esmu viņu panācis, redzu no aizmugures viņas apaļo pakausi, matus. Jā-domā, ka manu signalizēšanu nav sapratusi, un paiet vēl kāds brīdis, līdz panāku un nostājos priekšā, kā to mēdz darīt policija, lai apturētu mašīnu, un tad viņa nobijās. Esmu nejēga un to apzinos. Brīvība ir viņas cildenuma daļa. Greizsirdība ir mana tiesa, maksāju par to pilnā mērā. Vasarīgās nakts terasē ar skatu uz Romu guļu, paslēpis seju vilnas segā. Jo vairāk ciešu, jo lielāku maigumu jūtu pret viņu. Bet, kad viņa ir te, tad ir te. Vai es maldos? Kas nekad nav bijis — laulība mietpilsonīgā mājīgumā. Kas mani nomoka? Es sēžu savā istabā un nenoklausos, bet dzirdu, kā viņa runā ar kādu pa telefonu; balss ir jautra, viņa smejas, saruna ieilgst; man nav ne jausmas, kam viņa saka: parit braucu uz Londonu! — neminēdama, ka braucam abi uz Londonu, lai piedalītos manas lugas uzvedumā. Reiz izdarīju tā, kā darīt nedrīkst, — izlasīju vēstules, kas nebija man domātas, vēstules, ko rakstījis vīrietis; tajās apsvērta laulība. Es kaunos un klusēju. Ja es jautāju, viņa nemelo. Viņa raksta: ja mūsu starpā kaut kas mainīsies, es tev pateikšu. Un atkal reiz man liekas, bez viņas nav vairs izturams. Braucu uz ziemeļiem pa ceļu, kas man labi zināms, — desmit stundas līdz Komo, kur es_ citkārt pārguļu, bet šoreiz braucu tālāk bez apstāšanās. Viņa nezina, ka esmu ceļā pie viņas. Braucu tālāk: līdz Airolo Šveicē, kur jau nakts. Pilnmēness nakts. Tagad jābūt skaistam braucienam pār Sengotardu. Pēc brīža iebraucu biezā miglā, jāpiepūlas, lai saskatītu ceļmalas stabiņus. Tad sāk lietus līt. Apsveru, vai nebūtu prātīgāk pārnakšņot viesnīcā, tomēr neapstājos. Nejūtos nemaz noguris, gluži otrādi. Pēc viesnīcas, kad ceļš ved lejup līdzenumā, vairs nedarbojas labais starmetis. Es neapstājos, tikai samazinu ātrumu. Divdesmit kilometru stundā, vairāk nav iespējams, jo man ir vēl tikai kreisais starmetis un jāsaredz ceļazīmes labajā pusē, lai saprastu, kur tālāk braukt. Lietus gāž straumēm. Esmu tagad vienīgais braucējs šai ceļaposmā, nejūtos nemaz noguris, nedz arī miegains (tā man liekas) pēc četrpadsmit vienatnē pie stūres pavadītajām stundām. Pēkšņi ieraugot balto kilometru stabiņu kreisajā, nevis labajā pusē, saprotu, ka esmu nokļūdījies, un strauji bremzēju. Mašīna paliek stāvam, mazliet sasvērusies uz priekšu. Es nekāpju laukā, lai paskatītos, kā mašīna nostājusies virs nogāzes; ieslēdzu atpakaļgaitu. Viss kārtībā. Braucu tālāk. Ļoti lēni. Laiku pa laikam apstājos, lai notīrītu logu. Migla neizklīst, kaut arī lietus pierimis. Tā šķiet, ka Andermatā visas viesnīcas jau slēgtas; ir pāri pusnaktij. Nekas cits neatliek, braucu tālāk, pēc tam kad esmu beidzot pārbaudījis, kurš no starmešiem vēl darbojas — kreisais starmetis un abas mazās, nespodrās gabarītugunis. Es nevaru palikt stāvam. Neesmu neko dzēris (vienu kampari Sjēnā, trīs tasītes kafijas Komo, vienu alu Airolo) un jūtos spirgts. Pretī braucēji sašutuši par manu starmeti, taču es nevaru to izslēgt un paļauties uz to, ka viņi pamanīs abas nespodrās gabarītugunis. Cerams, ka es neuzduršos policijai. Ap trijiem esmu mājās, ITIKONA, PIE EZERA.

Nekas nav noticis, gluži nekas — esmu atbraucis no Romas! Tas ir viss. Esmu te. Kāpēc neesot vismaz piezvanījis, pats nezinu; tas man neienāca prātā, tikai cerēju, ka viņa būs te. Viņa ir te. Tas notika pirms trīspadsmit gadiem. Ingeborga ir mirusi. Pēdējā saruna mums bija tūkstoš deviņi simti sešdesmit trešajā gadū, priekšpusdienā kādā Romas^ kafejnīcā; es dabonu zināt, ka viņa tai dzīvoklī, MAJA PIE LANGENBAUMA, aizslēgtā atvilktnē atradusi manu dienasgrāmatu, izlasījusi un sadedzinājusi. Beigas mēs nepratām cienīgi sagaidīt, abi ne.

VIESNĪCĀ:

jaunā apkalpotāja, cita, nevis tā, kas vakar, lej ūdeni ar ledus kubiciņiem abās glāzēs; Linnas vēl nav, taču viņš zina, kas jāpasūta: MELON, PAN CAKE, WITH BACON AND JAM, COFFEE^137 — viņas svētdienas brokastis; lietus tagad gāž pamatīgi.

MY LIFE AS A MAN

Paiet gadi, redzu sevi un nepazīstu... viņa atrodas Birhera Bennera klīnikā Cīrihē, un tur viņš ierodas pie viņas. Viņam jāgaida, acīmredzot viņa apmeklējums nav vēlams. Taču viņš neatkāpjas — jāredz un jārunā ar viņu. Neuzskata sevi par necilvēku. Kad viņš ieiet istabā, viņa iztrūkusies klusē. Kāpēc viņa ir šai klīnikā? Pati atnākusi. Viņš redz puķes un nejautā, kas tās atsūtījis. Noraugās, kā kopēja patlaban vakardienas puķes apmaina pret šodienas. Viņš nesēžas uz gultas malas, bet paliek stāvam; pēc divām vai trim stundām viņam jābūt lidostā. Viņa grasās izkāpt no gultas, lai apģērbtos pastaigai, un lūdz to iziet no istabas, jo negrib, ka tiek redzēta kreklā. Viņš lidos uz Ameriku, jā, bez viņas. Tas viss viņai zināms no vēstulēm. Viņa pazīst Mariannu un ir runājusi ar to kā pieaudzis cilvēks. Viņš atnācis, lai piektajā gadā pateiktu ardievas. Viņš nav gluži pārliecināts par viņas slimību. Toties pārliecināts par notikumu ar puķēm, kas tiek katru dienu piesūtītas, bet tas neizraisa greizsirdību, viņš ir ticis vaļā no savas atkarības. Viņi pastaigājas mežā — vienu stundu, kā ārsts noteicis. Romā saņemtā ziņa, ka viņa ir klīnikā, to ļoti izbiedēja, taču iepriekšējos nodomus nespēja grozīt. Viņa vēl cer, ka Amerikā viņš sapratīs un izsauks viņu turp; tad atgrieztos arī veselība. Un tā būs viņa vaina, ja viņa neatlabs. Ko tad ārsts ir konstatējis? Izskats viņai ir nožēlojams. Ko vēl bez miera un diētas ārsts ir noteicis? Nekādus apmeklējumus, viņa apciemojums vairāk par visu nāks viņai par ļaunu. Varētu staigāt rokrokā, lai abi būtu zem lietussarga. Viņš nespēj iedomāties, kāpēc šis ceļš, šī stunda ir jau zināma. Ko runāt? Kā klusēt? Viņš ir izklaidīgs — trīs stundas pirms izlidošanas... Viņš paziņošot savu adresi utt. Viņš atceras, jā, viņa kādreiz stāstījusi par kādu gados vecāku vīru, ko redzējusi Vīnē, bet nav ar viņu runājusi; liekas, ebrejs, viņi sapratuši viens otru no viena acu skatiena, tā viņai licies, un viņa bēgusi no tā kā no likteņa. Neizprotami, šis svešinieks ir te bijis, jā, klīnikā. Nejauši. Gaitenī satiekoties viņi ir pazinuši viens otru, un tad viņš gājis viņai līdzi pastaigā. Viņa nesaka svešinieka vārdu, vispār tikpat kā neko nestāsta. Viss ir ļoti noslēpumaini. Tātad šis svešinieks ir tas, kurš ik dienas sūta puķes, vienmēr vienas un tās pašas: trīsdesmit piecas rozes. Tā viņa saka, un viņš labprāt tam tic; kad viņš aizies, viņa nepaliks viena. Un tu, pusgadu vēlāk viņa Romā saka, aizlidoji uz Ameriku, kad es gulēju klīnikā, un neaicināji mani uz Ameriku. Tu pat nesaprati, ka šīs puķes es sūtīju sev pati, lai tu mani aicinātu.

CHECK OUT^138:

jo ko tad lai pēc brokastīm dara. Pastaigāties ar lietussargu virs galvas? Spēlēt galda tenisu? Varētu sēdēt lodžijā un raudzīties, kā jūrā līst lietus. .. Viņu mulsina, ka Linna, iepriekš pasūtīdama istabu viesnīcā, aptuveni zina, cik viņš samaksājis par divām diennaktīm. Viņa jau sēž mašīnā. Viņš samaksā rēķinu, kas ir divreiz tik liels kā viņas nedēļas izpeļņa: to kārtot ir vīrieša daļa, kas laulāto vidū ir pats par sevi saprotams ... Viņš redz Linnu profilā (nekad bez iegansta, vai nu sniedz uguni, vai izliekas, it kā grasītos palūkoties apkārtnē, kāpās, barakās, mastos). Linna pie stūres, acis lielākoties raugās uz priekšu, vai nu viņš ir pie tā pieradis, ka viņas lūpas augu dienu ironiski vīpsnā, vai arī tās pārvērtušās. Aizvakar pie galda Linna jutās aizvainota. Kāpēc? Vismaz viņš to pamanīja un jautāja, kas noticis, taču gudrs netika. Pārpratums? Atpakaļ tas pats ceļš kā šurpbraucot. Šķiet, ka arī viņa bija baidījusies, ka nedēļas nogale varētu būt neveiksmīga. Nu vairs nav nepieciešamības vēlreiz ļauties izbailēm. Atklājas, ka viņš pazaudējis savu tabakmaku; klusēšana bez pīpes mutē. Pārāk maz viņi pazīst viens otru un pārāk daudz, lai sarunu risinātu rotaļīgi. Viņš nezina pat, kas Linnu spēj aizvainot un varētu būt par ieganstu pirmajām nesaskaņām. Šķiet, ka Linna gan vairs nedomā par aizvainojumu; vienai reizei nav nozīmes. Nepieciešama laulība, turklāt gari gadi, lai izvērstos par briesmoni.

AMAGANNSETT —

tāds ir mazā ciemata nosaukums, kur viņš vakar nolēma autobiogrāfiski pastāstīt par šo nedēļas nogali, jā, autobiogrāfiski. Neizgudrojot personāžus, neizgudrojot notikumus izteiksmīgākus, nekā tie ir īstenībā, neslēpjoties izdomā. Nemeklējot attaisnojumu savā rakstniecībā ar atbildību sabiedrības priekšā, neatsaucoties uz sūtību. Tādas viņam nav, un tomēr dzīvo. Viņš gribētu tikai izstāstīt (ne jau bez to cilvēku respektēšanas, kuru vārdus min) savu dzīvi.

ES PIELĀGOJU STĀSTUS KĀ APĢĒRBUS

Arvien biežāk mani izbiedē kāda atmiņa, lielākoties tās ir atmiņas, kas ne ar ko briemīgu nesaistās; nieki, kas nav tā vērti, lai tos stāstītu virtuvē vai braucot mašīnā. Mani izbiedē tikai atklājums — esmu noklusējis savu dzīvi. Esmu kādai tur sabiedrībai pakalpojis ar stāstiem. Šajos stāstos — es zinu — esmu atkailinājies līdz nepazīšanai. Es nedzīvoju ar savu paša stāstu, tikai ar tām daļām, kuras pratu literarizēt. Trūkst mana mūža veseli posmi: tēvs, brālis, māsa. Pagājušā gadā nomira mana māsa. Jutos pārsteigts, cik daudz par viņu zinu; nekad nekā no tā neesmu rakstījis. Nav pareizi pat tas, ka esmu vienmēr aprakstījis pats sevi. Nekad neesmu pats sevi aprakstījis. Esmu sevi tikai nodevis.

MAX, WHAT IS YOUR STATE OF MIND?[139]

jautā Linna, tāpēc ka līst lietus... Kopš seniem laikiem man nepatīk grūtsirdības izteiksme, kas redzama gandrīz katrā manā fotogrāfijā. Tam par iemeslu ir plakstiņu paralīze, kas turklāt, es zinu, rada augstprātības izteiksmi. Plakstiņu paralīze radās, kad es puikas gados slimoju ar masalām, man vajadzēja gulēt pustumsā, bet es slepeni stundām ilgi zem segas ar kabatas lukturīša palīdzību lasīju DONU KIHOTU. Vēlāk man acu plakstiņi tika apstrādāti divas reizes nedēļā; acu ārsts izvērsa plakstiņus un ar otiņu apzieda iekšpusi ar brūnu tinktūru, tas sāpēja, tā bija maksa par nepaklausību, ellišķīgi svilināja, pēc tam man vajadzēja ar aizsietām acīm veselu stundu sēdēt uzgaidāmā istabā. Ārstēšana līdzēja visai maz. Šādi acu plakstiņi (it kā acis pastāvīgi turētu nolaistas — neuzticīgi, ironiski) piešķir manai sejai īpatnēju izteiksmi — vēl skolas gados dabūju pieredzēt, kā tā kaitināja vienotru skolotāju: viduvējs skolnieks — un tāda vīzdegunība! Es nekad īsti nesapratu, ko šis vārds nozīmē; katrā ziņā kaut ko nelabu, nosodāmu. Sēdies! Tas bija sen; vēlāk man vairs neteica: sēdies! Taču sejas izteiksme un tās iedarbība

palikusi; to dabonu zināt, kad esmu tuvāk iepazinies ar kādu, tas brīnās, ka īstenībā es nemaz neesot uzpūtīgs. Šāds atklājums iepriecē sarunas biedru vairāk nekā mani. Tāpēc secinu: man jāuzmanās, jābūt sevišķi necilam. Dabīgs lepnums, kas izpaužas šādi manā sejā, tiek saprasts kā uzpūtība. Un tad nu es izliekos bezbēdīgi vienkāršs un, ja mans sarunu biedrs to nepieņem, nododos pašapsūdzībai...

NO, viņš saka, I AM FINE^140

Lietus viņa garastāvokli neietekmē. Viņš priecājas par visu, kas patlaban notiek. Stikla tīrītāji šaudās šurp un turp. Viņš uzmanīgi vēro visu, kas redzams. Nekādu atmiņu! Tikai pašreizējo acumirkli! Ainavā šai acumirklī nekā iepriecinoša; viņš tomēr raugās apkārt. Redz viņas kāju uz gāzes pedāļa, apbružātu kurpi, viņas labā roka uz stūres, šaura roka, stikla tīrītāju šurpu turpu šaudīšanas. Viņš neko nepalaiž garam; ir pateicīgs par nedēļas nogali, kas vēl nav galā.

BRETAŅA

Ceļojumi trijatā mazajā morisā, sēžu visu laiku aizmugurē. Kāpēc lai es kļūdītos, ieteiktu aplamus ceļa virzienus? Es nesaku neko, nepārmetu, ja viņa nomaldās: Orlī Orleānas vietā, nav nekāda nelaime, līkums vienas stundas garumā, tikai es tur neko nevaru līdzēt; tas pa^ dara viņu nervozu. Zinu, ka esmu preteklis; priecēju acis, raudzīdamies apkārtnē, un man nav sevi jāvaino, bet runāju (piemēram) par Pētera Handkes BEZVELE-ŠANU NELAIMI, grāmata mani ietekmējusi. Reizēm viņas pārmetumi, kad es sēžu pie stūres, ir pamatoti; man nepieciešams atvaļinājums, gribētu nedēļas trīs būt brīvs no jebkādām kļūmēm ceļā, toties iepazīt Franciju. Franču žandarms, pienācis klāt ar bargu seju, prasa vadītājas tiesības, jautā, vai viņa nav redzējusi sarkano gaismu, bet, palūkojies braucējā, pārvēršas par kavalieri: MADAME, BON VOYAGE,[141] viņš novēl, pielikdams roku pie cepures, gan nepārspīlēdams galanto uzvedību, kas varētu aizskart abus vīriešus morisā. Un mēs esam pie jūras. MONT SAINT MICHEL bēguma laikā. Slājam pa dūņām pa gabalu cits no cita. Nav viegli mūsu mīļotajam draugam, tā man liekas, ar šādu drūmu pāri. LA DOUCE FRANCE.[142] Vienkāršas, bet lieliskas pusdienas; mūsu draugs, komponists, stāsta par senajiem ķeltiem tikpat gudri kā par Minheni. Tagad viņai tomēr gribētos cigareti, bet, tā kā viņa vairs nemēdz smēķēt, man nav cigarešu līdzi; viņa palūdz draugam. Izvilcis no kabatas, viņš sniedz cigarešu paciņu, lai viņa pakalpo sev pati. To viņa dara. Es klausos, ko draugs stāsta. Viņa pamet mirkli uz manu pusi: vai neredzu, ka gaida uguni. Es jautāju, vai viņam nav sērkociņu. Sērkociņi? Tie esot mēteļa labajā vai kreisajā kabatā, viņš izmet, nenovērsdamies no sava šķīvja, un man vajadzēja tikai piecelties no galda, lai meklētu sērkociņus viņa mēteļa kreisajā vai labajā kabatā. Kāpēc es smejos? Proti, man ir sērkociņi, nav vajadzības celties kājās, sniedzu uguni; viņas noraidošais skatiens — ko tas nozīmē? Ilgus gadus viņš ir mūsu uzticamais draugs, allaž patīkams galda un ceļojumu biedrs. Vēlāk mašīnā es jautāju, vai viņš nepateiktu, kāpēc padara mani par savu izsūtāmo. Viens no daudziem piemēriem. Situācija izvēršas nepatīkama; viņš nesaprot, kas notiek, un viņa ir sašutusi, es kļūstu neciešams:

TU AIZVAINO VISUS MŪSU DRAUGUS! —

un tad mans jūtīgums, ja es pats sevi nenosodu un tieku svērts un vērtēts, vēlākais, tad, kad paliekam divatnē; mana slimīgā jūtīguma otra puse ir sevis nosodīšana, kam savukārt otra puse ir pašcildināšana, it kā citiem nepienāktos vērtēt manas kļūmes, manas rakstura vājības.

SUNRISE HIGHWAY:

tā kā Linna nepaguva liedagā pabeigt līdzpaņemto darbu, tad lūdz viņu sēsties pie stūres. Un tagad lasa. Viņš labprāt vada mašīnu, ja viņam uzticas, un acīmredzot tā ir, citādi jau Linna nevarētu lasīt. Ceļš tik vienmuļi taisns, ka tad, ja nav, ko apdzīt, māc garlaicība. Viņš klusībā apsver, ko viņi Manhetenā darīs, — svētdienas pēcpusdiena, lietus, viņas mazais dzīvoklītis ar aizrestotiem logiem.

MAX, YOU ARE WRONG,[143]

aizrāda jaunā ārzemniece, un viņš to uztver kā jebkurš cilvēks, vesels cilvēks, saprātīgs cilvēks — un es jūtos kā no sloga atbrīvots, jo neticēju, ka viņš ir uz to spējīgs... Viņš neuztver to kā pārmetumu. Atzīst, ka vajag nobraukt uz kreiso rindu, dara to, nepiebilzdams: SORRY![144] — lai tad aizvainoti klusētu. Pieņem to kā nelielu palīdzību, nevis pārmetumu. Nesen viņš bija pateicis: ALICE IN THE WONDERLAND, — vajadzēja: ALICE IN WUNDERLAND^145, — īstenībā viņš to zina, bet nesaraujas, kad Linna, kas, jāteic, grāmatu nav lasījusi, viņu izlabo, un sajūsma, runājot par grāmatu, tāpēc nemazinās. Viņš neuztver labojumu kā saņemtu atzīmi. Iepriekšējā vakarā krastmalā viņš bija pareģojis saulainu svētdienu un kļūdījies, taču tas netika uzskatīts par neveiksmi, abi tikai nožēloja, ka šodien līst lietus. Ja Linnai gadās sarunā par Berlīnes iedzīvotājiem nosaukt nepareizi viņu skaitu, tad arī viņš saka: YOU ARE WRONG,[146] bet saka to ikdienišķi, nav vajadzības teikto mīkstināt: I THINK YOU ARE WRONG^147. Gadās, ka abi kaut ko nezina, piemēram, kad uz šīs salas dzīvoja pēdējie indiāņi. Reizēm arī Linna saka: ARE YOU SURE?[148] Tas vēl nedod iemeslu sašutumam; dabīgs jautājums. Viņam gluži labi patīk, ja viņa kaut ko zina labāk, ar to tiek ietaupīts laiks, lieki izdevumi, reizēm lieks ceļa gabals, arī velta cerība. Turpretī, ja viņš ir drošs, piemēram, kad atvērts Vitneja muzejs, tad viņas jautājums nekaitina; nekas netraucē muzejā stāvēt pie kādas gleznas, nebojājot sev nervus, bez pliekanās ietiepības apziņas. Nav saspringti jāuzmanās, kad atkal kļūdīsies, viņš nejūtas kā eksāmenā. Reiz, kad Centrālajā parkā Linna paklupa uz melnas klints un viņš atvainojās, viņa attrauca: ARE YOU CRAZY?[149] — vēl viņš nav Linnu izlutinājis ar sevis vainošanu... Linna (pirms pusstundas) pie stūres neatbildēja uz viņa jautājumu: kā iespējams svešā apvidū noteikt, ka ir svētdiena? Tikai tagad Linna apvaicājas, vai viņš ticis skaidrībā. Arī viņa domas pa to laiku klīdušas citur.

Mēs klausījāmies, kā Neruda lasa.

Nu ir par vēlu man doties uz Čīli.

Rīt (pirmdien) ir daudz kārtojama, jāaiznes grāmatas uz pastu, lai bagāžā nododamām mantām nebūtu lielāks svars par atļauto, jāpiezvana vienam otram, draugiem no iepriekšējās reizes, kurus esmu pametis novārtā, visi jautā par Mariannu un kad mēs atkal atbrauksim.

DID YOU HAVE A GOOD TIME?5

Abi strādāja, to es varu teikt, ari savureiz atpūtās, vien-reiz Londonā, vienreiz Bretaņā. Visā visumā ar veselību nekādas vainas. Londona būtu īstā pilsēta. Bet mums tagad ir dzīvoklis Berlīnē. Augu dienu lidmašīnu rūkoņa; pie tās pierod, un auss atšķir, vai lidmašīna nolaižas vai paceļas; lidmašīnas, kas nolaižas, lido virs alejas jau ar izlaistām šasijām; no tā paša loga raugoties uz lidmašīnām, kas paceļas gaisā virs tās pašas alejas, tās lido augstāk un lielākoties ar četrām reaktīvo lidmašīnu dūmu astēm, to troksnis ir spalgāks, tā nav svilpšana kā lidmašīnām, kas grasās nosēsties, bet dārdoņa, kas piepilda visu telpu starp namiem. Tas sākas septiņos no rīta — īstais laiks celties, doties uz virtuvi un tad sēsties pie rakstāmgalda. Jo vecāks kļūstu, jo neciešamāks esmu sev, ja nestrādāju. Rakstu: atmiņas par manu karadienesta laiku, runu par dzimteni, atklātu vēstuli bundesrātam par bēgļiem no Čīles. Ja laukā spīd saule, jāpārkārto žalūzijas, tad gaisma nežilbina, ir apslāpēti tīkama. Mūsu otrā ziema šai Berlīnē, otrais pavasaris. Svētki par godu tavai dzimšanas dienai izdevās; mans rakstāmgalds ar aukstiem uzkožamiem; daudz gudru draugu un dejošana. Ikdienā grāmatas, reizēm puķes. Dzīvoklis nav piebāzts ar mantām, nav paklāju, dzirdu soļus uz parketa (ne tikai apavu klidzināšanu) tā saucamajā Berlīnes istabā, tad zinu — tu nāc basām kājām man novēlēt labu rītu . ..

Ko mēs abi darām nepareizi?

Uz kuģa ceļā uz Eiropu (kuģniecības līnija atklāta šogad) es stundām ilgi dienā spēlēju šahu. Tu labāk, stjuarta ievīstīta pledos, pavadi laiku uz klāja vienatnē, nogrimusi domās, vai arī, ja uz klāja pārāk vējains, viena pati bārā. Es spēlēju šahu pats ar sevi; lielākoties zaudēju, tas ir, ja pēkšņi nonāk līdz matam, es bez iebildumiem indentificējos ar zaudētāja pusi. Ja es apsēžos mazajam, zaļajam galdiņam otrā pusē, tad, vēl iekams zināms iznākums, esmu atkal zaudētājs. Vai nav vienalga! Nevarēju tikai saprast, kā tas notiek.

BUT WHERE ARE YOU TODAY? PROBABLY OUT WITH YOUR HUSBAND FOR A WALK?... DO YOU THINK HE HAS NOTICED? WHAT FOOLISHNESS! IT IS OBRIOUS AS A BUMPER STICKER, AS ABVIOUS AS AN ABDICATION ... I HAVE SPENT MANY MES-

SAGE UNITS SEEKING YOUR VOICE, BUT I ALWAYS GET FREDERICK, INSTEAD. WELL, FREDERICK, I ASK CORDILLY. WHAT AMAZING TRIUMPHS HAVE YOU ACCOMPLISHED TODAY?[150]

(Kurp jūs šodien dosieties? Varbūt pastaigā ar vīru? ... Kā jūs domājat, viņš manīja? Kādas muļķības! Tas ir skaidrs kā diena. Tikpat skaidrs kā atkāpšanās. Es bieži zvanīju, centos notvert jūs, atstāju telefonogrammas, bet nemitīgi uzdūros Frederikam. Nu, Frederik, es draudzīgi jautāju, kādus apbrīnojamus darbus esat šodien paveicis?)

Cik ātri pagātne īstenojas: — jauni svešinieku stāvi uz taciņas brikšņu vidū, OVERLOOK, tas bijis vakar.

EXIT^151 35

Viņš redz zaļos ceļa rādītājus.

NO LEFT TURN^152Linna lasa.

EXIT 29

Vai viņš pa to laiku bijis aizmidzis?

MAX, YOU ARE A FORTUNATE MAN,[153]

saka Linna, pēc tam kad viņš, lai jūdzēm ilgi neklusētu, atkal pastāstīja notikumu, kā es tūkstoš deviņi simti sešdesmit trešajā gadā tiku pie Marlēnas Dītrihas viesnīcas apartamentiem, patiess notikums, par ko pasmieties .. . Viņš nav pieradis pie automātiskā ātrum-pārslēdzēja. Tas ir tik viegli kā rotaļājoties, viņš brauc jau stundas divas vai ilgāk, parādās Manhetenas pelēkās kontūras un atkal bezgalgarā kapsēta pie Kvīnsa, kad kreisā kāja pēkšņi aizmirst — tas nav sajūgs, tā ir bremze, par laimi, Linna piesprādzējusies un, par laimi, aizmugurē braucošās mašīnas vadītājs vēl pagūst pagriezt savu mašīnu sānis no pēkšņi nobremzējošā forda... Citādi būtu divi autokatastrofas upuri: jauna amerikāniete (precīzi dati) un gados vecāks šveicietis (precīzi dati), netrūktu, ko stāstīt par viņu pavadīto nedēļas nogali, mūsu nedēļas nogali.

Tagad pie stūres atkal Linna.

Viņš sēž klusēdams, mazliet iztrūcies: JA TU VAIRS NEVARI PACIEST MUŠU LABAKO DRAUGU BĒRNUS UN VIŅU MAZO SUNĪTI, TAD VARAM TŪLĪT PARIET UZ DZĪVI VECO ĻAUŽU PATVERSME! — pēc brīža pierādās viņas taisnība: es šķērsoju Bundes-aleju (Berlīnē) pie sarkanās gaismas.

Vēl arvien svētdiena.

Līgavu, ebrejieti no Berlīnes, (Hitlera laikā) nesauca vis HANNA, bet Kēte, un vispār viņām nav nekā līdzīga — meitenei manā dzīvē un meitenei romānā, ko viņš uzrakstījis. Kopīga ir tikai vēsturiskā situācija un šajā situācijā kāds jauns cilvēks, kurš vēlāk netiek skaidrībā par savu uzvedību; viss pārējais ir māksla, diskrē-cijas māksla attiecībā pret sevi pašu... Kā tas bija īstenībā? — savādi, kur man tas reizēm iekrīt prātā: Fridriha ielas stacijā, kur es uzrādu Vācijas Demokrātiskās Republikas ierēdņiem savu pasi un redzu, kā viņi mani nopētī, viņu sejas izteiksmi tobrīd. Es nesajaucu viņus ar to nacistu ierēdni, kurš Bādenes stacijā Bāzelē tūkstoš deviņi simti trīsdesmit septītajā gadā mani nopētīja: ŽURNĀLISTS? Un kad es ar jaunībai raksturīgu profesionālu lepnumu_ pamāju: UN ŠIS TE SIEVIŠĶIS TĀTAD APGADA JUS AR SAUSMU STĀSTIEM! Es lugšus lūdzos uz perona — nebrauc atpakaļ uz Vāciju! Taču velti, Berlīnē ir viņas vecāki. Aizturu vēl uz vagona kāpšļiem: paliec! Jaunības mīlestība pārvarīgu sirdsapziņas pārmetumu gūstā. Viņa ir mana pirmā mīļotā; mēs nedzīvojām kopā, bet tikāmies katru dienu. Viņa ir studente. Nirnbergā tiek izsludināti rasisma likumi, bet mēs neprasmīgi romantiski nododamies mīlestībai. Piecos gados man ne reizes neradās slepena vēlēšanās kļūt neuzticīgam. Viņa gribēja bērnu, un tas mani izbiedēja, es nebiju tam vēl sagatavots; kā rakstnieks biju cietis neveiksmi un, lai nepārvērstos par dīkdieni, sāku apgūt citu profesiju. Apmeklēju viņas vecākus Berlīnē — Lankvicē; tēvs, maza auguma sirms kungs, vadā mani pa muzeju, kur viņu, šī muzeja di-

binātāju, vecs uzraugs draudzīgi sveicina: HEIL, HIT-

LER, SLEPENPADOMNIEKA KUNGS. Ielu vitrīnās trieciennieku zīmējumi, kur redzams ebreju rituāls, slepkavojot āriešu bērnus. Uz teātri eju bez līgavas, viņa ļaudīs nav vēlama. Citreiz redzu maršējam brūnkrek-lus un dzirdu skandinām: JŪDA, NOSPRĀGSTI! — tik tiešām viņi tā saka; es esmu palicis stāvam Unter deri Linden, aiz bailēm pārdrošs, un neceļu sveicienam savu ārzemnieka roku. PAGAIDI TIK! sauc kāds esesietis, un daži kolonnā atskatās. Nimbergā, viņas mātes dzimtenē, viņa grasās man parādīt silto desiņu pagrabiņu un nepamana uzrakstu: EBREJIEM IEEJA AIZLIEGTA. Nekas nenotiek, viņai nav tāda deguna, tikai es nespēju neko norīt aiz šiem senvācu logiem. Vēlāk vilcienā (atceros, lai būtu divatā, mēs stāvam uz pēdējā vagona platformas ar skatu uz tālumā izzūdošām sliedēm) viņa saka — TU NEDRĪKSTI ĻAUNI DOMĀT PAR VĀCIJU. Es biju ar mieru preceties, lai viņai butu atļauja palikt Šveicē, un mēs dodamies uz rātsnamu Cīrihē, uz dzimtsarakstu biroju, bet viņa jūt — tā nav mīlestība, kas grib bērnus, un šo viņa atraida, nē, tādu ne. Vēlāk es atradu viņas portfelī mazu ieroci, nevis revolveri, niķelētu pistolīti, taču ar patronām; to es viņai nozagu. Vai es negribu bērnu tāpēc, ka viņa ir ebrejiete? Neizpratnē par sevi dodos uz mežu, lai domātu, un neticu vairs pats savām domām; metu zemē monētu — raksts vai ērglis? Nezinu vairs, kā tā krita, kāda bija orākula atbilde._ Viņa to pasaka — TU GRIBI MANI APPRECĒT TAPEC, KA ESMU EBREJIETE, NEVIS AIZ MĪLESTĪBAS. Es uzstāju — mēs apprecēsimies, jā, mums jāprecas. Nē, ir viņas atbilde. Viņas tēvocis Kairā, tas kurš izracis Nofreteti, var viņai nodrošināt studijas Bā-zelē; es palieku Cīrihē. Viņas vecāki, ļoti vāciski ebreji, kas nekad neattiecināja uz sevi Hitlera lozungus, paguva vēl tūkstoš deviņi simti trīsdesmit astotajā gadā izbraukt un sasniedza vairāk nekā deviņdesmit gadu vecumu.

SUPERM ARKET^154

Linnai vēl šis tas jānopērk pirmdienas vakaram. Viņa apskata cenas, nopētī preci un liek atpakaļ. Te nav ko palīdzēt, viņš klaiņo starp stendiem un vēro cilvēkus: SILENT MAJORITY,[155] ļaudis nav trūcīgi, bet pelēki. 2ĒL CILVĒKU, saka Indras meita, lai gan plaukti ir pilni; dārzeņi, augļi, citur konservu kārbas sakrautas kā munīcija, nekā netrūkst. Viņš lasa cenas, lai salīdzinātu ar cenām mājās; bet aizmirsis jau, kādas tās ir mājās. Tas viņu mulsina. MAY I HELP YOU?[156] jautā melnādaina pārdevēja. Linna jautā, vai viņš grib zaļās vai melnās olīvas. Viņa rosās izklaidīgi, bet ne steidzīgi. Ir svētdienas pēcpusdiena. Kad viņš pats iepērkas, tad ņem no plauktiem preces un liek ratiņos, viss notiek ātri un viegli. Linnai viss jāaprēķina, un viņš priecājas, ka laiks paiet. Viņa priecājas, ka ir kāds, kas gaida, lai pēc tam, kad pie kases samaksāts, aiznestu pilnās somas uz mašīnu. Bet uz to vēl ilgi jāgaida. Viņa meklē vēl kādu garšvielu. Viņš nesteidzas. Linnai liekas nepierasti, ka šeit kāds gaida. Viņš stāv un lasa avīzi. Kad viņš paceļ acis, Linna ir pūlī nozudusi, nav saskatāma. Kā viņa izskatās? Tad viņš pazīst Linnu no mugurpuses pēc gaišajiem, rūsganajiem matiem; kādu brīdi viņš ar interesi skatās, kā reizēm mēdz darīt uz ielas vai muzejā — skatīties uz svešu cilvēku no mugurpuses, mēģinot iedomāties, kāda seja būtu šim augumam piemērojama. Tā nebūs tukša seja, tas ir skaidrs. Stāvot ar drāšu grozu rindā pie kases, viņa pamet mirkli, pasmaida, tad sniedz divas naudaszīmes, jādomā, desmit dolāru zīmes, tad rūpīgi pārskaita atpakaļ saņemtās mazākās naudaszīmes, sīknaudu. Iepirkums nav pārmērīgs, ar vienu somu pietiek, viņš paņem to kreisajā rokā.

MONEY

Priekšnamā zaļais gāzes automāts, lai pavardā iedegtos liesma, mātei vienmēr jāiemet divdesmit santīmu monēta, bet tad gāze atkal pēkšņi pazudusi, un, ja kaut kas ilgi jāvāra, tad arī jāmet daudz divdesmitnieku, neko nelīdz arī tas, ja tēvam, vēlu naktī atgriežoties, kabatā vēl atradīsies viena monēta. Pilsētas gāzes iestāde nepiešķir mums nekādu kredītu. Kopš kura laika es zinu naudas vērtību? Zaļais gāzes automāts deva man mācību — ko nevaram samaksāt, to nevaram atļauties.

Gadās, ka es sēžu ar meiteni īrētā burulaivā, bet vēja nav jau ilgāk par stundu, un zinu, ka šo bezvēju nespēju samaksāt, tad tā vēl nav nabadzība, tikai nepatikšanas. Gadiem ilgi es sapņoju par velosipēdu, sarkanu sacīkšu velosipēdu, kāds redzams veikalā. Un zinu — to es nevaru atļauties. To mans tēvs nevar nopirkt. Bieži sagādāju viņam rūpes jau mācību grāmatu un rasetnes dēļ. Atceros mātes pastāvīgās bailes no mantu aprakstīšanas. Ja tēvam paveicās kāds darījums, starpniecība nekustama īpašuma pārdošanā, tad viņš nemēdza nomaksāt tikai parādus vien, bet arī atļāvās ar plašu žestu, piemēram, uzdāvināt mātei zelta brošu! Taupīt viņš neprata, tāpēc tas jāmācās mums. Atceros pārsteidzošo atklājumu, ka no ozolzīlēm iespējams iegūt kafiju. Brālis dabū vijoli, tas, man liekas, ir taisnīgi, jo viņš ir muzikāls un vecākais. Tēvs un māte godkārīgi vēlas, lai mēs iegūtu augstāko izglītību pēc pašu vēlēšanās. Tā nu es kļūstu par ģermānistikas studentu; kāds labvēlīgs profesors izgādā man stipendiju, lai es varētu turpināt studijas pēc tēva nāves, — astoņsimt franku gadā. Es dodu laikrakstiem rakstus par hokeju, par svētku procesijām, par kafejnīcu-kabareju programmām, par jaunajiem gulbjiem Limatā utt. Honorārs pēc rindiņu skaita. Pirmo lielo honorāru — divdesmit frankus! — es saņēmu par laikrakstam adresētu pateicības vēstuli. Es jūtos neatkarīgs, ja man izdodas laikā samaksāt īri. Man ne prātā nenāk ilgi uzkavēties pie skatloga, vērojot kaut ko tādu, ko nevaru sev atļauties, piemēram, labu fotoaparātu; un es nemūžam neuzdrīkstētos ieiet veikalā un paņemt šādu aparātu rokā. Es nokļūstu līdz Istanbulai un Grieķijai, kur pārguļu zem klajām debesīm. Istanbulā ir šveiciešu klubs; kad man tur jautā, vai esmu paēdis pusdienas, es meloju, ka esmu, jūtos pateicīgs par melnu kafiju ar daudz cukura. Nauda ir maiņas līdzeklis; vai nu tā ir, vai tās nav — visā pārējā tā nav viela sarunai. Svarīgi, lai nebūtu parādu. Tēvs nomira, atstājis parādus. Draud īpašuma apķīlāšana. Mans vecākais brālis, ķīmiķis, nesen kā apprecējies, uzņemas parādu nastu, ko pamazām nomaksā, lai mātei nebūtu jāpiedzīvo šis kauns. Es nekad parādos neiekritu, tikai reiz — mana pirmā rakstāmmašīna, REMINGTON PORTABLE, gadījuma pirkums, maksāja simt piecdesmit franku, iemaksāt varēju tikai piecdesmit frankus... Zinu, ka atlikumu neesmu nekad samak-sējis... Atceros, kad naudai pirmo reizi manā mūžā tika piešķirta izcila nozīme. Man bija draudzene ārzemniece, nedaudz vecāka par mani, un pelnīja sev iztiku ar privātstundām. Es vēl studēju un dzīvoju kopā ar māti. Bez liekas kautrības pieņēmu mīļotās aicinājumus. Šad tad atnesu pudeli vīna, bet gaļu pirka viņa. Kāds bija teicis, ka viņai nepieciešama atpūta un gribētu šim nolūkam dāvāt viņai piecsimt franku. Man iebildumu nebija, jo tas esot cildens cilvēks. Savās karavīra gaitās atkal reiz tieku atvaļinājumā — viņa mani neielaiž pie sevis. Viņai esot atvērušās acis, kas es esot par vīrieti. Es neko nesaprotu. Drīz pēc tam viņa apprecas ar kādu rūpnieku. Savukārt man savu mūžu nav radušās aizdomas, ka esmu ar naudas palīdzību iekarojis mīļotās uzmanību; tam esmu pārāk pašpārliecināts par savu vīrišķību. Mana pirmā arhitekta alga ir trīssimt piecdesmit franku mēnesī, tad piecsimt franku; ar to arī tai laikā tikko pietika ģimenei ar vienu bērnu.

Augusts 1943. Ienākumi Izdevumi

1. prēmija konkursā 3000,—

Man ir sveša doma, ka algu nosaka vajadzības. Ir taču jādzīvo atbilstoši ienākumiem. Jau pēc restorāna ārienes zinu, ka tas nav man domāts; man nav pat jālasa pie durvīm ēdienkarte, lai pārliecinātos, ka te es neiederos arī tad, ja man tobrīd kabatā ir nauda. Ir kādas naudas trūkuma sekas, ko es nespēju aizmirst, jo turu tās mutē, manus zobus. Pirmo studiju laikā, kad ar rindiņu honorāru pelnīju iztiku, labam zobārstam naudas trūka; zobārstniecības studenti mācījās pie maniem zobiem ārstēt saknes par velti. Sekas bija manāmas vēlāk, kad arī ar naudu vairs nevarēja neko glābt. Ilgu laiku, līdz trīsdesmit gadu vecumam, es nebiju pazīstams ar bagātiem cilvēkiem, vienīgi ar V., manu skolasbiedru un labvēli; bagātību biju redzējis tikai no ārpuses, bez priekšstata, no kurienes tā rodas, un nejuzdams skaudību. Savrupmāja ar parku man būtu bez kādas nozīmes, tam jābūt jau no dzimšanas. Tikai vienreiz esmu cietis izsalkumu tāpēc, ka nebija naudas, trīs dienas tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešajā gadā Prāgā; man bija atlikusi viena čehu krona, un es raudzījos maiznīcu vitrīnās, lai pārliecinātos, ka nejūtu izsalkumu, tikai nesapratu, ko man šajās dienās iesākt, mani neinteresēja ne muzeji, ne pati pilsēta. Tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrajā gadā es apprecējos aiz mīlestības ar savu kolēģi arhitekti Ģertrūdi Konstanci fon Meijen-burgu no lielburžuāzijas aprindām. Draugu aizdomas, ka esmu apprecējis naudu, mani neskāra; viņas vecāku mājā, bagātā muižā, līdzās augstmanīgai cieņai valdīja taupības gars. Pēc tradīcijas līgava saņem pūrā mēbeles, veļu visam mūžam un sudrabu; līgavaiņa pienākums ir gādāt par virtuves piederumiem. Tad vēl līgavas vecāki sarīko ģimenes prestižam atbilstošas kāzu svinības (man pirmo un pēdējo reizi mugurā fraka) un uz mantojuma rēķina izsniedz avansu. Cik es zinu, simt divdesmit tūkstošus franku. Vai es būtu varējis šo naudu izmantot, nezinu, katrā ziņā neesmu nekad to darījis. Tādas summas man nepiedien. Mani ienākumi šai laikā ir apmierinoši, pietiekami īrei un saimniecībai. Auklei algu maksāja sieva no sava rēķina, un, manuprāt, tādam nolūkam tas ir vietā; zīdainis prasa daudz pūļu. Nedrīkstu aizmirst vēl ko — kad es iekārtoju savu arhitektūras biroju, mana tante piešķīra man bez īres maksas divējas telpas savā vecajā mājā. Arī sievastēvs bija gatavs palīdzēt, viņš saprata, ka es gribētu redzēt nodrukātu savu pirmo lugu, kas nesen tika uzvesta Cī-rihē, un, kad mans toreizējais izdevējs Martins Hirli-mans neuzdrīkstējās to bez piemaksas izdot, sievastēvs grasījās nepieciešamo tūkstoti franku iedāvināt. Biju pārāk lepns, tolaik uzskatīju savu lugu (VIŅI DZIED ATKAL) par pietiekami nozīmīgu, lai tā tiktu izdota bez piemaksas. Vēlākos gados, kad mēs kādā svētdienā kopā ar bērniem aizbraucam uz vecāku muižu, lai papeldētos ezerā, sievas vecāku nav mājās; mēs palūdzam virtuvenei iedot mums līdzi aukstos uzkožamos un lieliski pavadām dienu; drīz vien saņēmu no sievastēva vēstuli, bargu, nopietnu vēstuli: lai kaut kas tāds vairs nekad neatkārtotos, viņa māja neesot viesnīca. Tas vairs nekad neatkārtojās. Tas nav skopums — tāds stils. Atceros kādu skopuma izpausmi: Berklijā kāds ļoti bagāts antikvārs (eiropietis), pie kura es dažas dienas ciemojos, parāda man, iebraucējam Amerikā, kādu monētu un kā autobusā tā jāiemet automātā; kad biju to redzējis, apguvis nākotnei un pateicies, viņš palūdza monētu atdot atpakaļ, desmit centu. Es maz ienesu savā pirmajā laulībā — tahtu, pārklāju šai tahtai, rakstāmmašīnu, grāmatas, lietotu rakstāmgaldu, vienu nelielu paklāju, divus rasēšanas galdus ar paliktņiem, vienu lampu u. tml., turklāt, kad pēc trīspadsmit laulības gadiem nonācām pie šķiršanās un mantas sadales, es biju vainīgā puse. Gētes kopotie raksti mīkstā ādas iesējumā ir viņas, to es zinu; viņas tēva dāvana. Tā paša izdevuma viens DZEJAS UN ĪSTENĪBAS sējums ir divos eksemplāros, un tā nu es apjautājos, vai drīkstu paņemt šo atsevišķo eksemplāru, taču viņai taisnība — arī šis atsevišķais eksemplārs pieder viņai. Vēlāk es sapratu savu sievastēvu, kurš, saņēmis manu vēstuli ar skumjo ziņu, ka laulība ar viņa meitu pēc divpadsmit gadiem ir izjukusi, tikai jautāja, vai tad mans finansiālais stāvoklis pieļauj šķiršanos. Man bija četrdesmit astoņi gadi, kad es apguvu autovadītāja prasmi un iegādājos savu pirmo mašīnu, folksvāgenu. Daži gadi pēc tam man pagaisuši no atmiņas; Romā es netaupu, drīzāk jau Cīrihē, ārzemēs mani vairāk pārņem sajūtā, ka varu uzdrīkstēties visu, ko spēju samaksāt. Piemēram, dzīvokli Pa-rioli par diviem tūkstošiem franku mēnesī. Apģērba ziņā nekas nemainās. Neparastais ir tas, ka man nav jārēķina. Ko man vēl vajag? Tā vien liekas, it kā naudai tagad nebūtu nekādas nozīmes, vispār nekādas. Par laimi, ir kolēģi, kam, liekas, ir vēl lielāki ienākumi nekā man, to vidū labi rakstnieki. Ko es tagad sev nevilcinoties atļaujos — ļoti skaistas pīpes, pat divas, tāpat ari šādas tādas ikdienas ērtības un to, kas ietaupa laiku, nevis garlaicīgu ceļošanu ar vilcienu, bet ar lidmašīnu, braucienu ar taksometriem uz lidostu. Romā mums ir Pina, kas visu savu mūžu kalpojusi pie aristokrātiem. Es nespēju sevi pārvarēt un nospiest zvanu, ja mums vajadzīgs ledus no līdzās stāvoša spainīša; labāk jau pieceļos pats un pakalpoju viesiem un sev. Es nekļūstu aristokrāts. Reiz atnācis arī Heinrihs Bels ciemos, kad mūs apkalpo Pina, viņš ir nosvīdis un novelk svārkus. Pinas acīs mēs esam iznīcināti. Cīrihē caur-braucot ieraugu Tautas bankas fasādi, pēkšņi tā man ataust atmiņā, ieeju hallē, kas liekas redzēta, un, uzrādījis pasi, jautāju pie lodziņa, vai man te nav tekošā rēķina. Un tiešām ir — divdesmit tūkstoši franku, kādreiz ietaupīti aiz bailēm, ka nevarēšu kādu dienu samaksāt ikmēneša alimentus; tikmēr tie ir pieauguši līdz divdesmit trim tūkstošiem franku. Es pateicos. Ceturtdaļstundu vēlāk ieraugot Cīrihes pilsētas krājkasi, ieeju un apjautājos arī tur, man parāda norēķinu karti — simt septiņdesmit četri franki, trīsdesmit santīmi, pēdējā izmaksa izdarīta tūkstoš deviņi simti trīsdesmit astotajā gadā. Iepretī atrodas Kantona banka, un, pabāzis pasi zem lodziņa stikla, apjautājos arī te; paiet ilgs laiks, līdz ierēdnis atgriežas un paskaidro: nē, diemžēl nekā nav. Es atvainojos. Vai tiešām esmu bagāts? Mani izdevumi palielinājušies vairākkārt, un es šausminos, tiklīdz ieraugu ciparus; lai neizbītos, laiku pa laikam pārliecinos, vai neesmu attiecībā uz saviem ienākumiem kļūdījies, tomēr tie ir lielāki, nekā biju domājis. Ir radusies mantība, summa nav ne uz ko attiecināma, tai nav nekāda sakara vairs ne ar algu, ne atlīdzību, drīzāk ar vinnestu. Ja kādam rodas grūtības un tas aizņemas no manis simtnieku vai tūkstošnieku, tad es to aizmirstu. Nemanot iezogas greiza attieksme ne vien pret cilvēkiem, kam rūpīgi jāskaita nauda, bet arī savāda attieksme pret paša pagātni: smieklīgi, protams, ka tūkstoš deviņi simti piecdesmit piektajā gadā, dzīvodams uz laukiem, es būtu varējis nopirkt mopēdu. Bija vajadzīga zināma apņēmība, lai sāktu sevi lutināt. Ja jau pērku atskaņotāju, tad kāpēc ne pašu labāko, kāds patlaban ir pārdošanā, un kāpēc ne ar pirmšķirīgiem pa-

stiprinātājiem? To darot, man tomēr ir kaut kas sevī jāpārvar, iesakņojies paradums — lētākais arī ir man labs diezgan! Draugu sabiedrībā man ir nosliece uz izšķērdību, es neesmu bagātnieks, esmu jaunbagātnieks. Draugos nemanu ne mazākās skaudības pazīmes, taču kaut kas ir izmainījies. Viņi tagad retāk piemin savas materiālās rūpes. Viņi zina, ka dažiem esmu jau palīdzējis. Taču galvenokārt izmainījusies saskare ar bagātajiem, viņu izturēšanās. Pēkšņi viņi sākuši brīvi runāt ne tikai par literatūru un mākslu, bet arī par zemesgabalu cenām un kur pasaulē sevišķi izdevīgi pirkt dārglietas, antīkus priekšmetus un tamlīdzīgi. Protams, jau agrāk biju redzējis viņu greznību, un jau risinājām sarunas par Poļakovu, Kuno Amjeti, Hodleru, bet vēl ne par Džakometti. Takta sajūta neļauj runāt par vērtībām, kādas sarunas biedrs nevar sev atļauties, un esmu tagad jau dzirdējis par lauvu medībām Āfrikā vai par jahtu, kas patlaban noenkurojusies Palermo, taču nekad — par cenām. Biju domājis, ka bagātajiem naudai nav nekādas nozīmes. Tagad saprotu — būt bagātam ir sava veida profesija, uzdevums, kas nav no vieglajiem, viņiem ir savas rūpes. Viņi vēl man panākumus, es to jūtu, tāpat kā vēl panākumus Fridriham Dīrenmatam, kam Neienburgā esot krāšņa māja. Viņu meitas gandrīz vai ar sajūsmu mani lasot. Protams, viņu acīs es neesmu bagāts, taču, lai vai kā, braucu ar JAGUAR 420, un tas, pēc viņu domām, mūs tuvina; viņi ir pārliecināti, ka līdz ar bagātību mainās ari politiskā pārliecība. Miljonārs — sociālists, pat antikapi-tālists? Tā kā sociālismu viņi saprot kā skaudības ideoloģiju, tad es viņu acīs esmu nepārliecinošs, vai man ir iemesls tādai skaudībai? Kā nabaga literātiņš ciemojoties pie viņiem, es tos mazāk mulsināju. Ko es nekad nespēju saprast savā gadījumā — naudu kā varu. Man kā bija, tā ir joprojām — nauda kā apmaiņas līdzeklis. Bet te kaut kas nav kārtībā, un es, protams, zinu, kas nav kārtībā. Kāds jaunāks draugs, kuru es cienu, nelūdz man aizdevumu, es zinu, ka viņam nepieciešams lielāks aizdevums, un es šo naudu varētu dot — bez procentiem, jo kur tas derētu, ja viņš, mans draugs, strādātu manis labā, kas esmu bagāts. Bet tieši tā rīkojas man nepazīstami ierēdņi un strādnieki, citādi nepastāvētu procenti. Tas ir tas nelādzīgais. Kādam māksliniekam, kurš labprāt dzēra zināmas markas vīnu un kuram neveicās ar savu gleznu pārdošanu, es nosūtīju uz viņa sešdesmito dzimšanas dienu sešdesmit pudeles viņa iecienītā vīna. Vēlāk viņš teica, ka esot visas pudeles vai nu sadauzījis, vai aizdāvinājis. Viņa gleznu izstādes dienā es biju ārzemēs, bet arī neuzrakstīju pat vēstuli. Sešdesmit pudeles — miljonārs kā nevērīgi pamestu dāvanu pasniedz garāmejot! Es saprotu viņa dusmas! Arī tad, ja man tās naudas nebūtu, es, jādomā, tāpat nebūtu rakstījis, bet tad tas viņu neaizskartu. Vai es tagad neatkārtoju tās pašas kļūdas kā V.?... Atceros Ingeborgu un viņas attieksmi pret naudu; pilna sauja ar naudaszīmēm, HONORĀRS, viņa bērnišķīgi priecājas un jautā, ko es vēlētos. Nauda ir tādēļ, lai to izdotu. Kā viņa to tērē — nevis kā saņemtu samaksu par darbu, bet kā naudu, ko no lādītes izņem reizēm nabadzībā kritusi hercogiene. Viņa ir pieradusi pie atsacīšanās; nauda ir laimes gadījums. Viņas nauda, mana nauda, mūsu nauda? Vai nu tā ir, vai tās nav, un, ja tās pietrūkst, viņa ir neizpratnē, kaut kas šeit pasaulē nav kārtībā. Taču viņa nesūdzas. Viņa nemana, ka radio, kas tīko viņu nodarbināt, pārāk maz maksā, un izklaidīgi paraksta līgumu, kas nedara godu izdevējam. Viņa nerēķinās ar to, ka citi smalki rēķina. Viņa pērk sev tik daudz kurpes kā simtkājim. Nesaprotu, kā viņa to panāk. Neatceros, ka viņa būtu nožēlojusi kādus izdevumus, vai nu pārāk augstu īres maksu, kādu Parīzes somiņu, ko jūrmalā sabojājusi. Tik un tā nauda aizplūst. Ja kāds, ko viņa mīl, taupa, atsacīdams pats sev, tas aizvaino viņas mīlestību. Īstenībā mums abiem piedienētos maza pils vai arī liela, bet viņa nejūtas sašutusi, ka citiem tā ir. Tīrais prieks ir viņai kaut ko dāvāt: viņa starot staro. Viņa neprasa luksusu, bet ja tas ir, tad lai arī būtu. Tāpat kā es, viņa ir no sīkburžuāziskas ģimenes, tikai atbrīvojusies no tās. Ne ar ideoloģijas līdzdalību, to paveica temperaments. Ja viņa nākotnē kaut ko paredz, tad tam jābūt brīnumam. Kā daudzām sievietēm, nauda viņas somiņā lielākoties sagumzīta, it kā tai būtu jāpazūd vai jāpārvēršas par kaut ko skaistāku. Manā piecdesmit gadu dzimšanas dienā viņa uzaicina mani braucienā uz Grieķiju.

WHITE HORSE:

brūngani drūmais bārs, kur Dilans Tomass nodzērās līdz nāvei, ar lieliem spoguļiem, kas rāda, ka laukā esot diena, bez saules, pelēka, barga svētdiena. Nav dārdošo kravas mašīnu; ar to atšķiras svētdiena. Vēl būtu laiks, lai vēlreiz aizietu līdz Hudzonai, bet viņš neiet. Toties šķirsta savu mazo tūkstoš deviņi simti septiņdesmit ceturtā gada kalendāru: maijs, jūnijs, jūlijs, augusts, septembris, oktobris, novembris, decembris, tik daudz neaizņemtu dienu, baltu lapiņu: otrdiena, trešdiena, ceturtdiena, piektdiena. Tad viņš samaksā par alu, ko nav izdzēris ...

LĪDZ KĀDAM VECUMAM JŪS GRIBĒTU NODZĪVOT? VAI JŪS KĀDU MĪLAT?

UN KAS LIEK JUMS TĀ SPRIEST?

Viņš vēro: darbojas ugunsdzēsēji, daudzas sarkanas

spīguļojošas mašīnas, sirēnas, zilie, riņķojošie gaismekļi uz jumta, kāds ugunsdzēsējs izsit trīs logu rūtis, uz āru izlaužas dūmi. Tad viņš dodas tālāk. Joprojām svētdiena; smidzina lietus. Viņš iet ar vaļā pavērtu mēteli, rokas sabāzis kabatās. Uz katra krustojuma tā pati spēlīte: WALK DON'T WALK.[157] Viņš ir aizmirsis, ka gribējis nopirkt tabaku. Nav nekādas vajadzības zināt, kur patlaban atrodas, viņš lasa ielu nosaukumus: CANAL STREET. Tik tālu viņš ir aizgājis. Gan te, gan tur ceļas no rīdziņas tvaiki, pazīstams skats; baltgani tvaika mutuļi. Ir svētdiena, pulkstenis trīs pēcpusdienā. Te iespējams, kur vien grib, šķērsot tukšās ielas; asfalts vienās iegrobēs. Kaut kur lido helikopters, kas nav redzams, tikai dzirdama skarba dārdoņa gaisā; viņš redz pelēko mākoņu virteni slīdam pāri jumtiem. Tad atkal klusums garā ielā bez viena vienīga cilvēka, tikai atkritumu tvertnes, neskaitāmas atkritumu tvertnes. Viņš jūt pakausī lietu. Neapstādamies, it kā būtu ejams uz noteiktu mērķi, viņš aplūko avēnijas vidū dzeltenās caurules, būvlaukumu ar iežogojumu un karodziņiem, tur kūp kā no asfaltā nogrimuša kuģa dūmeņa. Kaut kas, iemeslu nezinot, viņam sagādā patiku. Viņš jūt vēl smiltis kurpēs. Pēkšņi pa režģiem no apakšzemes izlaužas rīboņa, lielākoties caur tiem paceļas tikai sastāvējis tuneļa gaiss, viņš neizmanto metro, nav tieksmes pēc kāda ceļamērķa. Bija taču patiesībā nodomājis kādu stundu viesnīcā pagulēt; bet viņš iet, rokas sabāzis kabatās. Lietus mitējies. Viņš paliek stāvam: daži pusaudži uz skrituļkurpēm spēlē uz asfalta hokeju ar īstu ripu, bet uz asfalta tā vis neslīd, tikai ripo; uz bridi arī viņam rodas vēlēšanās turēt rokā nuju. Tad viņš iet tālāk. Un redz — atkal rievaina skārda atkritumu toveri, līdzās vai vesela kaudze melnu plastikāta maisu, kas gaida pirmdienu, to melnums spoži spīguļo.

COUNT DOWN^158:

pēc četrdesmit astoņām stundām es lidošu prom ... Linna negaida, ka viņš pārdomās, un viņš negaida, ka Linna aicinās to nedarīt. Viņi ir sapratušies. Vakarā Linna atnāk uz viesnīcu. Viņa biļete atrodas zem dzeltenās lampas.

TELL ME![159]

saka viņš bieži, it kā cilvēks varētu pats sevi izstāstīt, un klausās, tik tiešām klausās; Linna īsti netic, ka tas viņam ir svarīgi, ka nav vienalga, kas Linna bijusi.

(Dažus mēnešus vēlāk, tūkstoš deviņi simti septiņdesmit piektajā gadā, es nepildu mūsu norunu. Tiesa, zvanīt kā balss no pagātnes es neuzdrīkstos. Bet esmu nostājies pie lodziņa, kur redakcijā jāpiesakās, un izliekos atnācis darījuma dēļ. LYNN IS NO LONGER WITH US.[160]Es klusēju. Mirusi? Tā varētu saprast. Neģeriete aiz lodziņa, redzēdama manu apjukumu, neved vis mani pie viņas pēcteces, bet saka: I LIKED HER VERY MUCH INDEED.[161] Taču to, kur Linna patlaban atrodas, vēlāk man ziņo vēstule, kas mani sasniedz Eiropā, gara vēstule uzšņāpta uz kuģa klāja: esot palikusi bez darba, vispār gribētu mainīt profesiju, gribētu bērnu, daudz spēlējot pingpongu un patlaban lasot manu grāmatu, kuru viņai toreiz iedevu; acīmredzot viņa ceļo viena un apsver savu nākotni.)

Poga, ko Linna šuj klāt viņa netīrajai jakai, nav īstā, poga ir no viņa lietusmēteļa. Tumšāka, ari mazliet par lielu; tā dursies acis. Šo angļu jaku viņš nopirka pirms vienpadsmit gadiem Cīrihē, Stacijas ielā; to viņš nav aizmirsis, tas bija viņas atradums, liekas, pirmā reize, kad Linna bija ņēmusi dalību apģērba pirkšanā. Vajadzētu kārtējo reizi nomainīt oderi. Nekur vairs tāda jaka (Mančesteras) nav atrodama, arī Londonā ne. Jaka visam mūžam, simtiem reižu tīrīta, nobružāta, un tāpēc tanī var justies kā mājās. Jāteic, ka pie labās piedurknes jau ir acīs krītoša poga, un tas ir ar nodomu: maza, pārāk maza, gandrīz sarkana podziņa. Kas to piešuvis? Linna uzminēja: YOUR WIFE?’[162] Arī bez šīs pogas viņš nebūtu viņu aizmirsis. Ir pirmdiena. Draugi, laulātais pāris, ko Linna bija uzaicinājusi uz pēdējo vakaru, aizgāja ap pusnakti; pirmā reize, kad Linna un viņš neēda vieni paši. Tāda bija viņas vēlēšanās bijusi, un šī vēlēšanās viņu iepriecināja; Linna neslēpj viņu no ļaužu acīm. Kad viesi cēlās kājās, arī viņš uzvilka savu jaku — bez pogas. Draugi saprata: pēdējā iespēja Linnai izpildīt savu solījumu un piešūt jakai pogu. Kad Linna pateica YOUR WIFE, viņam klusībā radās vēlēšanās izteikt cildinājumu; kamēr Linna vēl joprojām noņemas ar jaku, viņš izdarīja atklājumu: īpašības vārdi cildināšanai neder. Rastos tikai valdzinošas sievietes pazīmju apraksts, patlaban viņai trīsdesmit pieci gadi, patlaban dzīvo Berlīnē, kur pulkstenis ir pieci no rīta, kad Linna saka: YOU LOVE HER.[163] Viņš nebija bildis ne vārda, tikai ielika traukus mazgājamā mašīnā. Tikusi galā ar šūšanu, Linna smejas: YOUR DIRTY JACKET![164] Pulkstenis ir četri no rīta, kad viņš to velk mugurā. Linnai jāguļ. Un viņa jau guļ, kad viņš cik klusi vien iespējams pievelk dzīvokļa durvis no ārpuses. Ļaužu tukšajā ielā viņš ar prieku iztēlojas, kā stāstīs Linnai, ka veselu stundu gājis un neviens nav uzbrucis. Jau metas gaišs. No šahtām, no režģiem asfaltā virmo tvaiks. Pēc desmit minūtēm viņš jau sēž dzeltenā taksometrā; NO SMOKING,[165] tā nu viņš nezina, ko lai dara. Viņu pēdējā nakts nav bijusi melanholiska, bet viņa augums atteicās paklausīt. Viņš grasās patērzēt ar taksometra šoferi grieķi, taču neklausās vairs, pēkšņi iedomājies, ka nav pārbaudījis, vai durvis no ārpuses aizcirstas, patiešām ir ciet, jeb, uzspiežot uz roktura, tās var atvērt. Ielaušanās, slepkavība — viss liekas iespējams. Nolemj piezvanīt, tiklīdz būs viesnīcā, nekas labāks izbīlī neiekrīt prātā. Pasniedzis divdesmit dolāru naudaszīmi, viņš negaida atlikumu, bet tad paiet neskaitāmas minūtes, līdz beidzot uzrodas nakts dežurants, pārāk nomiegojies, lai tūlīt iedotu atslēgu, jāatkārto trīs reizes: 1112 A (patiesībā 1113, bet te vairās no skaitļa trīspadsmit). Beidzot ticis istabā, viņš nezvana; Linnai jāguļ. Kādu brīdi sēž, nevilkdams jaku nost, un domā par atslēgām, tikmēr laukā jau ir gaišs, pirmie saules stari skar ūdens-tvertnes uz jumta. Tad viņš pamana, ka neko nedomā, ne par vakardienu, ne rītdienu, ne šodienu. Turklāt neguļ, skaidri redz visu, kas pa atvērto logu redzams, pretējā nama fasāde. Viņš nav noguris vai arī pārāk noguris, lai liktos gultā. Nekādu izjūtu; aizverot acis, redz viņas miegā iegrimušo seju pavisam tuvu. Domas nenodarbina fiziskā nevarība, ja tā uz brīdi pazib prātā. Nama fasāde pāri pretī: ķieģelis, logi metāla rāmjos, dažiem aizkari — zili, sarkani vai dzelteni, visos logos gaisa kondicionētāja kaste. Vienā erkerā kāds lapu augs; uz karnīza nogūlies kaķis. Kājās pieceļoties, redzams vairāk nekā tikai šī fasāde: lejā ielu krustojums loka-lampu gaismā dzeltens, zemo māju jumti; šur tur rīta debesīs virmo tvaiki vai dūmi, norādīdami, ka mājas ir apdzīvotas. Cilvēki vēl guļ. Trīs reizes taurē kuģis. Var ieskatīties pagalmos, lejā šahtas ar dārziņiem. Viņš aizmirsis, ka sācis vannā laist ūdeni, jq paiet ilgs laiks, iekams dabū savienojumu, iekams kāda balss atsaucas: OPERATOR, — un iekams sāk zvanīt viņā galā. Atbildes nav. Linna vai nu mirusi, vai guļ. Viņš atceras par vannu, aizgriež krānu, izvelk aizbāzni, iziet gaitenī, lai izpētītu tehnisko norisi, — aizcērt viesnīcas istabas durvis no ārpuses tā, kā bija aizcirtis Linnas durvis, — bez atslēgas tās nav atveramas. Tas nomierina. Par laimi, gadījuma pēc istabas atslēga ir viņam rokā. tāpēc viņš atgriežas savā istabā, tad, drēbes nenovilcis, iemetas šķērsām gultā ...

Linnas vārds nebūs vainas apzīmējums.

Būtu jāapraksta akmens galds... Māja, ko mēs, lietum gāžot, caurbraucot Berconā apskatījām, — zemnieku māja, mūri stipri apdrupuši, baļķi daļēji satrunējuši. Mēs braucam no Romas, VIA MARGUTTA, kur bijām apakšīrnieki, visu mūžu esmu bijis vai nu īrnieks, vai apakšīrnieks. Tagad gribētu dzīvot ar tevi savā mājā. Mēs brienam ar lietussargiem pa postā aizlaistu nostūri, pa nātru un kazeņu džungļiem, daudz paparžu, kā šai apvidū parasts; neapstrādātu laukakmeņu mūri balsta terases. Tu ej klusēdama, es rādu uz skaistajām lazdām. Gruntsgabals ir liels. Tanī aug daudz kastaņu. Mājā gaiss sasmacis: vietumis pie sienām pelējuma plankumi. Pārliecība, ka to var pārbūvēt un izbūvēt, pieder man, tāpat uzņemos nepiekāpīgās sarunas par cenu. Viens man ir skaidrs no sākta gala — vienatnē, kā vecpuisis es nespētu šai pamestībā dzīvot. Redzu jau siju, pie kuras šūpotos, tas būtu viegli izdarāms — izmantojot kādu mazu lodziņu. Bet es taču dzīvoju kopā ar tevi jau trīs gadus; mēs neesam nekad runājuši par laulībām. Man patīk smagnējais granīta jumts, viss ēku izvietojums kalna nogāzē, māja un tornim līdzīgā mūra kūts. Arhitekts tik viegli to vis nesasniegtu — abu akmens masīvu telpisko saskaņu; tas nav radies apsvērumos un ir pati pilnība. Esmu sajūsmā. Lai arī lietus. Nekad neesmu sapņojis par savu māju, tagad man to gribētos. Mēs ceļosim tikpat; mājai nav jātop par cietumu, tikai par miera ostu, ja tu esi ar mieru — mūsu miera ostu. Esmu piesardzīgs ar pirkšanu ne tikai tāpēc, ka cena ir augstāka, nekā biju domājis, — un Ziemsvētkos, kad tu biji pie mātes, es aizbraucu vēlreiz turp. Šādās ielejās gadās, ka ziemā vispār nav saules vai arī tā parādās uz kādu stundu. Es palieku tur viens visu dienu; skaidra ziemas diena bez sniega. Iepretī augstā virsotne, bet saule slīd tieši pāri šai virsotnei, un mājai tiek saule sešarpus stundas. Laimes gadījums. Ēkas iekšienē tagad viss liekas vēl jo vairāk satrunējis; esmu priecīgs, ka tevis te nav. Pēdējais te dzīvoja kāds prātu izdzīvojis vecis, rentnieks. Smaka no tā cūkēdiena, ko viņš esot te trim cūkām vārījis, vairs nav jūtama. Toties smird pūstošs matracis un dažādi krāmi, kas jāizvāc. Izdaru mērīšanu. Telpas mazas, mūri biezi, neko daudz nevarēs no vecajiem mūriem samazināt; tomēr man šķiet, ka te būs iespējams ieviest mājīgumu. Arā, pie granīta galda, kādi Tesīnā mēdz but, es izdaru uzmetumus. Romā es tev tos parādīšu, izskaidrošu ierobežotās pārbūves iespējas, un tu sapratīsi, ka tas man sagādā prieku. Pārāk bieži esmu mainījis dzīvokļus. Te atrastos vieta bibliotēkai, kas nemitīgi pieaug, mūsu bibliotēkai. Te tava darbistaba ar durvīm uz dārzu. Te istaba viesiem. Es apspriedīšos ar kādu jaunāku arhitektu, kurš dzīvo šai apvidū un varētu vadīt pārbūvi, tā tūkstoš deviņi simti sešdesmit ceturtajā gadā es esmu nobriedis pirkšanai. Mūsu dzīve Romā — dienu dienā svētki un mazliet nemīlīgi, ar laiku ikdiena metas pārāk tīkama. VALLE ONSER-NONE — tas nemaz nav pasaules galā, piemēram, tu vari, ja vēlies, Cīrihē studēt. Laiku pa laikam mēs apskatām, kā veicas ar ieilgušo pārbūvi. Sākums ir atbaidošs — drupas, sapuvušie grīdu dēļi izrauti, neskarti tikai biezie mūri, kas balsta jumtu, laukā satrunējušu baļķu kaudzes. Lai ēka turētos, jābetonē. Ik brīdi iznāk paklupt pret balstu biezokni. Pārbūve, ko jaunais arhitekts vada rūpīgi, ar prieku, ilgst veselu gadu. Kopā ar viņu izvēlamies plātnes, armatūru virtuvei un vannām; tu vari izvēlēties. Tagad esi iepazinusies ar plānu un uzticies mums, jaunajam arhitektam un man — bijušajam arhitektam. Tu redzi, ka es priecājos kā bērns par būvniecību, kā vīrs. Šis un tas, piemēram, kāpnes tu vēl nevari iztēloties, redzi tikai lielu bedri un nobijusies stāvi uz dēļiem, es turu tavu roku. Ir daudz kas jāizvēlas ar paraugu palīdzību. Viss, kam ir sakars ar tehniku, tevi interesē mazāk: eļļas rezervuārs šķidrajam kurināmam, degļa marka, kurināmā katls un tamlīdzīgi, bet te tu paļaujies uz mums un priecājies par apkārtnes zilgo rudens gaismu. Arhitekts nodomājis kamīnu apņemt ar travertīnu, bet tev ir iebildumi, jāteic, man arī, mēs jau negribam villu. Tad vēl nepieciešamas lampas, un tas vienmēr ir sarežģīti. Agrāk man gadījās dot padomu vienam otram celtnes īpašniekam; tas, kurš maksā, — tas gaumes jautājumos saka izšķi rošo vārdu. Tagad izšķirošo vārdu sakām mēs, tu un es. Gadās, ka šis tas, kad ir jau gatavs, tevi vairs nepārliecina, piemēram, grīda viesistabā, mazais paraudziņš maldināja. Bet tu jau saproti, ka es neesmu Onasiss, tāpēc atstājām, kā ir, nav jau arī tik: svarīgi. Turpretī par mazās lodžijas grīdu tu esi sajūsmā — ķieģelis sku-jiņu rakstā kā Itālijas klosteros, arī sarkanais Cīrihes ķieģelis ēdamistabā sāk tev patikt, it īpaši, ja apstrādāts, tas ar laiku, kā solīts, kļūs mazliet tumšāks. Tas viss ir kaut kas jauns, tev nepieredzēts. Un sagādā tev prieku. Māja ir ari tava darba sasniegums. Mēs esam vienisprātis — visas sienas baltas. Kā Šperlongā. Iekams mēs aizbraucam no Romas, esam tūkstoš deviņi simti sešdesmit piektajā gadā ielūgti uz Jeruzālemi, ari tas tev patīk, un, braucot no Romas, mums nebūs pārāk daudz mantu, ko kravāt, — mazliet trauku, trīs romiešu lampas, viens toskāniešu galds ar pieciem krēsliem, grāmatas (tikai tās, kas sakrājušās Romā; pārējās tiks atgādātas no noliktavas) un dažas plates labam atskaņotājam, un tavs mazais rakstāmgalds (nekāda izcili antīka manta, es zinu), šūpuļkrēsls, pannas, vienā lādē (MILLE SETTE CENTO)[166], nedaudz apģērbu, Romā iegādātā gultas veļa un mana rakstāmmašīna. Mēs neesam ģimene ar savu saimniecību, tikai pāris. Iebraucot mājā, strādnieki vēl turpat, arī viens betona maisītājs. Kāpnes no ceļa lejup vēl nav ierīkotas, jāiet pāri slideniem dēļiem. Kūtī nupat kā nojaukta siena, kas atdalīja cūkas no kazām, manu kabinetu vēl tikai apstrādā. Visi pieci strādnieki, itālieši, ik dienas ierodas pāri robežai un vakaros brauc atpakaļ uz Navarru. Viņiem ir vēl darbs vairākām nedēļām. Slepenībā mēs esam priecīgi, ka viņi ir te. Vecais priekšstrādnieks, pēc tavām domām, izskatoties pēc laucinieciska Semjuēla Beketa. Viņi ved sev ēdienu līdzi mazā mugursomā, pusdieno pie akmens galda vai pļavā; tu uzsildi viņiem zupu, ko tie atveduši skārda traukā, vai arī vāri pati zupu mums visiem. Tas man patīk. Es gādāju par alu un vīnu. Pārbūvē viss nenotiek pēc plāna; kā izskatīsies siena, kad būs uzmūrēta, granīta plātņu grīda — viss atkarīgs no viņu gaumes. Esam viņiem daudz pateicības parādā. Pēc kamīna kabinetā, man liekas, nav vajadzības, lai gan tas tur jau ir, tikai jāuzlabo; es nolemju, ka nevajag. Mūsu Bekets iebilst: UN SCRITTORE^167, viņš secina, jāsadedzina daudz papīra. Es piekrītu. BELLA CIAO, BELLA CIAO,[168] skan pa atvērto logu, kamēr viņi strādā, no Romas atvestā plate. Ja līst lietus, viņi strādā pagrabā. Krāsotājs arī vēl tepat, reizēm viņš nozūd uz stundām divām, lai pamakšķerētu strautos. Pēc maniem zīmējumiem uztaisītie grāmatu plaukti tev vēlāk tomēr iepatīkas. Tu iekārto mūsu bibliotēku; es veru vaļā aiznaglotās kastes. Bieži gadās, ka darbs nesokas, jo tu esi apsēdusies un iegrimusi lasīšanā; tas dara godu grāmatām. Tu uzroc dobi dārzeņiem. Tad mēs iestādām trīs vīnogulājus, kuru lapotne pamazām, pēc deviņiem gadiem, nosedz pergolu virs akmens galda... Kāpēc es to stāstu? Kam es to stāstu? ... Reiz viņi nones no ceļa lejā divas smagas kastes, vienā, domājams, ir somu pirts krāsns, otra pilna ar akmeņiem šai krāsnij — granīts, kura šai apvidū vairāk, nekā vajag. Es iekārtoju vīna pagrabu. Sēžot pie rakstāmmašīnas, strādnieku klaudzināšana mani netraucē, gluži otrādi — mēs strādājam. Taču pienāk diena, kad viņi sakravā visus savus instrumentus; tu pagatavo rizotto un cepeti. Tas esot bijis jauks gads, tā viņi saka. AUGURI.[169] Ierodas viesi, simtiem, tavi draugi, mani draugi. Tu esi namamāte un uzņem viesus, kā pieklājas, dabiski, nepiepūloties (tā liekas), svētdienīgi. Šeit gadās draudīgi negaisi, kas ilgst trīsdesmit stundas, un ziemā jāšķūrē sniegs. Es skaldu malku un kurinu kamīnu, bet es daru arī ko citu šajos gados. Tu dari ko citu. Rīta agrumā daru, ko varu, ar izkapti un cirvi, lai paretinātu džungļus, vēlāk ar patapinātu motorzāģi. Mēs paliekam pilsētnieki. Ciemata ļaudis tevi neuzrunā ar SIGNORA^170, jo mēs neesam precējušies; MARĪANNE, viņi saka, un, kad tevis nav klāt: LA MARĪANNE, bet nekad: LA SIGNO-R1NA^171. Reiz tev sagribējās, lai mums būtu arī aitas, ne tikai daudzie pieklīdušie kaķi; es sagādāju žogu un nopirku četras aitas, to vidū vienu melnu. Tās allaž stāv ar galvām vienā un tai pašā virzienā, visas četras, dara un uzvedas vienmēr vienādi. Trīs saplosīja traks suns; pēdējo mēs tad aizdāvinājām. Pamazām vasaras uz laukiem sāk līdzināties cita citai... Varētu aprakstīt kādu no tevis izgudrotiem ēdieniem vai kā tu iegūsti jaunāku un vecāku cilvēku labvēlību, tāpēc viņi labprāt mūs apciemo, vai arī kā mēs peldamies aukstajos strautos, kā es korķēju vaļā pudeli, ko esam strautā atvēsinājuši; tavu tuvumu un jautrību; grāmatu grēdu (galvenokārt vācu, bet arī angļu, franču, itāliešu) uz grīdas līdzās tavai gultai, kā tu daudzus apdāvini; tavu bērnišķīgo satraukumu pirms dzimšanas dienām; kā tu, sieviete, sēdi uz velosipēda, atdzīvinādama savu pusaudzes laiku; tavu rakstāmgaldu ar neaprakstāmo jucekli — smagajām vārdnīcām, aprakstītajām un neaprakstītajām lapām, modernākajiem literārajiem žurnāliem, modes žurnāliem, kurus tu neizmanto, un atbildētās vēstules; tavas mātišķas rūpes par manu darbu; tavu lietū no-planckāto Teksasas ādas cepuri, kuru stacijas drūzmā ieraugu un_ pazīstu; un pilsētu, vietas, kas bez tevis ir citādas: Prāga, Varšava, Avinjona, Parīze, Ļeņingrada, Odesa, Venēcija, Londona, Jeruzāleme, Manhetena un tā tālāk, un mazo akmens galdiņu Tesīnā.

Šī IR VAĻSIRDĪGA GRĀMATA, LASĪTĀJ

un ko tā noklusē un kāpēc?

FIFTH AVENUE:

kāda dāma garā, baltā kleitā un ar baltu cepuri galvā, gadsimta sākuma mode; dāma ir nenormāla: viņas rokas aptausta fasāžu mūri vai metālu, it kā gribētu pārliecināties, ka nekas nav pazudis. Rokas kā taustekļi. Viņa nevar būt akla, jo gaida pie sarkanās gaismas. Vairums gājēju nemaz viņu nepamana; viņa iet lēnāk nekā pārējie, taču nevienam nestāv ceļā, iet tuvu gar namu fasādēm. Ejot gar vitrīnām, izskatās, it kā viņa piesardzīgi aptaustītu savu attēlu, šķiet, ka viņa ir laimīga. Es paeju viņai garām, lai tad, kāda iemesla pēc pagriezies, ieskatītos sejā. Viņa ir laimīga. Gadās, ka sieviete pēkšņi paliek stāvam, it kā būtu iekļuvusi tukšumā, un tad pakāpjas dažus soļus atpakaļ. Pirksti tikko jaušami skar mūrus, reizēm pārslīd pāri nepieskaroties; rodas iespaids, ka viņa tos svētī, lai tie būtu arī neglītie mūri. Vai viņa redz cilvēkus? Viņas apģērbs ir komisks, bet domāts kā svētku tērps. Tikai vēlāk pamanu, ka sievietei kājas ir basas. Laiku pa laikam viņa runā. Tad vārdus pavada apslēpta dziļa maiguma apgarotas roku kustības. Šķiet, ka šodien viņai ir īpaša diena, piepildījuma diena, pati īstenība.

Helēna Volfa, izdevēja, visumā ar presi ir apmierināta. Puķes, kas nu ir vāzē uz rakstāmgalda, iepriecē cienīto. Sveicieni uz Eiropu, sveicieni kopīgajiem draugiem Berlīnē, Uvei, Ginteram .. . Citur atvados klusēdams.

WASHINGTON SQUARE:

no vecajiem šaha spēlētājiem pie akmens galdiem, zem zaļajiem, tagad jau pavisam vasarīgiem kokiem.

SHERIDAN SQUARE: no apsūbējušas statujas kadam cilvēkam, kura vārds esot bijis Šeridāns un kuram uz platmales dūdo divi baloži.

BIGOLOW:

no veiklajiem brokastu gatavotājiem.

1TH STREET:

no tabakas tirgotāja, kurš jau zina, ko es smēķēju, un kurš katrreiz, kad ir labs laiks, laipni uz to norāda.

CHINESE LAUNDRY:

no izģinduša ķīnieša, kurš tomēr izmazgājis un izgludinājis manu pingponga spēlē sasvīdušo kreklu.

BALDUCCI:

no vitrīnā izliktajiem skaistajiem augļiem.

TRATTORIA DA ALFREDO:

no viņas drauga, kurš brīnās, ka esmu pirmo reizi šai mazajā krodziņā. Savā laikā tiku lūgts nekad turp neiet, un tā es arī darīju. Tagad mūsu starpā iespējamā atklātība tomēr ir ierobežota. Mums ir citi sarunas temati. Tiesa gan — ēdiens šai krodziņā nav dārgs un ir garšīgs; itāliskā atmosfēra bez jezgas, pastāvīgie apmeklētāji ir inteliģenti un Alfrēdo, tavernas saimnieks, prot novērtēt, ja kāds ar viņu sarunājas itāliešu valodā. Šeit alkoholisko dzērienu nav, tāpēc mēs vēlāk dodamies uz viņa dzīvokli, tepat netālu. Kājām septiņas minūtes, ko iet. Viņš tagad ir šķīries, dzīvoklis bez pārmaiņām, nesen izbalsināts; Engra reprodukcija tai pašā vietā. Mājās pārnāk jaunā draudzene, viņš paraugās pulkstenī — kur viņa visu laiku bijusi? Viņa esot (to es dabūju no citiem dzirdēt) lieliska; viņa raugās manī ar neslēptu ziņkāri, modri, atklāti, ne jau gluži brīvi, kā salīdzinādama mani ar mana izskata aprakstu. Gaišmate, atpakaļ atsukātiem matiem. Es nepalieku ilgi, jānopērk vēl viena dāvana, kovboja cepure: ,A BROWN

CAMPAIGN HAT. Kur tādas var nopirkt? Viņi izliekas, it kā jokotu. Pulkstenis ir trīs; viņa izgājusi no mājām vienpadsmitos. Es kaut ko stāstu. Laikam par Austrum-un Rietumberlīni. Viņš neatlaidīgi prašņā, kur viņa visur bijusi kopš vienpadsmitiem. Viņa smejas, rādīdama savus iepirkumus; pārāk daudz to nav. Vai tam vajadzīgas četras stundas? Viņa interesējas par Rietum- un Austrumberlīni. Viņa gluži labi pazīstot Parīzi. Labprāt pagatavošot kafiju. Viņš joprojām joko: kad piezvanot viņai uz darbu, tad vai nu viņa iepērkoties, vai atrodoties bibliotēkā, kur piezvanīt nevarot, un, ja neesot piezvanīts uz darbu, tad viņa visu laiku bijusi tur. Viņa smejas; viņš nesmejas.

SWISS BANK CORPORATION: no mana tekošā rēķina.

HOTEL LOBBY:

no Marka un Ingeras, kam es, noskūpstot uz abiem vaigiem, atdodu patapinātos traukus.

SENATOR LOUNGE:

no Tonij as Cvikeres, manas jautrās novadnieces, kas mani ne vienreiz vien vedusi uz lidostu, atvados ar skūpstu uz abiem vaigiem.

Ir laiks ne vien domāt par nāvi, bet arī par to runāt. Nedz svinīgi, nedz arī jokojot. Nevis par nāvi vispār, bet par paša nāvi. Ņemot vērā manus gadus, esmu samērā vesels. Ārsts neko īpašu neatrod. Nogurums pēc pārmērīgas iedzeršanas, galvassāpes, ja pūš fēns un tamlīdzīgi, — tās nav slimības. Kaut arī dzīvesveids ir nesaprātīgs, aknu cirozē neesmu iedzīvojies. Reizēm pastreiko sirds. Tas jau gadus divdesmit. Sāpju nav. Ārstam es to aprakstu šādi: it kā sirds tiktu sažņaugta, vājums; trūkst elpas, grūti to atgūt. Es saku ārstam: it kā kāda roka satvertu sirdi, kāda ķepa bez nagiem, proti, tikpat kā nedur. Pēc divām stundām vai reizēm jau pēc ceturtdaļstundas viss pāriet, lielākoties viss norit tā, ka neviens to nemana. Ja esmu viens, tad rodas arī bailes; ne jau nāves bailes, kā mēs to saprotam.

Gulēt nemaz nevar, sēžot rodas bailes piecelties no krēsla; tādās reizēs nevaru iedomāties kaut ko darīt, piemēram, šķērsot ielu. Laiku pa laikam izdarītās pārbaudes katrreiz uzrāda to pašu rezultātu — ideāla kardiogramma. Medikamenti? Ārsts ieteic: iedzeriet labāk kādu konjaciņu. Nieres kārtībā, plaušas kārtībā. Būtu labi mazāk smēķēt. Aizdomas uz vēzi, kas daudzus mulsina, klepojot vai jūtot sāpes kuņģī, mani nemulsina. Slimojis esmu reti. Bieži sapņoju par nāvi. Bet arī tad, ja sapnis man to neatgādina, gadās, ka pamostos ar bailēm: man tagad sešdesmit viens, sešdesmit divi, sešdesmit trīs. Tā, it kā raudzītos pulksteni un secinātu — tik vēls jau! Bailes no vecuma ir melanholiskas, nāves apziņa ir mazliet savādāka, tā pastāv arī priekā. Kā ikvienu cilvēku, mani biedē pirmsnāves mokas. Kad es pirms došanās ceļojumā cenšos savest kārtībā savas lietas, tad daru to ar skaidru apziņu. Esmu tagad vecāks par savu tēvu un zinu, ka līdz ar to esmu sasniedzis cilvēka mūža caurmēra ilguma robežu. Negribu nodzīvot līdz pārāk lielam vecumam. Lielākoties esmu saskarē ar jaunākiem ļaudīm; redzu starpību mūsu vidū visā, arī tur, kur viņi varbūt nekādu starpību saskatīt nespēj, un daudz kas arī nepakļaujas skaidrojumam; tad es runāju ar viņiem par sava radošā darba plāniem. Reizē ar visu pārējo es arī apzinos, ka nav pieļaujams pie manas neesošās nākotnes saistīt jaunas sievietes likteni.

Tikmēr intervija nožēlojamā avīzītē parādījusies. Šis tas tur saskan: pavalstniecība, bērnu skaits, brilles, drukns augums, hobijs — pingpongs.

Vakarā, pēc tam kad lidmašīnā ļauj atraisīt siksnas, kreisajā pusē redzama pelēcīgi zaļganbrūna zemesmēle ar bāku, dzeltenos sēkļus no sauszemes šķir tikai ban-gotnes mežģīņotās krokas; atklātā jūra redzama arī labajā pusē: gan kā nespodrs filcs, gan kā granītciets šīferis (kvarcs)... Pēdējā dienā es pirmo reizi redzēju Linnu viņas darbavietā, vispirms gaitenī, kur man vajadzēja gaidīt. Viņa iznāca jautra. Darbavieta nav liela, skats pa logu saistošs. Vajadzēja mazliet pagaidīt, līdz pulkstenis bija divpadsmit; Linna sēdēja uz palodzes, tagad viņā ir maz no nāras, izturēšanās stipri amerikāniska (ko tas nozīmē?), lietišķa. Durvis uz darbistabu palikušas vaļā, kad tanīs parādās kolēģe, Linna mūs iepazīstina. Viņa vēl palūdza mani parakstīties grāmatā, un tad varējām iet — LUNCHTIME^172, lifts bija cilvēku pieblīvējies pilnum pilns, kāds sarunājās ar Linnu, kas ir mazāk saulē apbrūnējusi nekā es; šķiet, ka viņa atbildēja asprātīgi, es neko daudz nesapratu. Izgāju viens pa bīdāmām durvīm un gaidīju ārpusē. Linna nenāca, un, kā bijām katram gadījumam norunājuši, es iegāju restorānā, lai pagaidītu pie bāra. Jādomā, ka bija nepieciešams kāds manevrs, lai atbrīvotos no sarunu biedra; Linna ieradās pēc divdesmit minūtēm. Franču restorāns, divpersonu galdiņi cits pie cita; nav īstā vieta intīmai sarunai, un mēs bijām gluži vai priecīgi par to. Pēc tam kad bijām pieteikuši pasūtījumu, Linna pasniedza man dāvanu, es to izsaiņoju. Ta-bakmaks, tieši tāds pats, kāds man bija un ko Linna turējusi rokā, un kas vēlāk pazuda; uz tā bija mani iniciāļi. VERY NICE, BUT UNFAIR^173, es saku, jo Linna bija aizliegusi sev kaut ko dāvināt, ja nu vienīgi manu OLIVETTI LETTERA 32, kuru viņa varētu lietot, TODAY I HAVE GOT MY PERIOD^174, viņa saka. Man vēl bija šis tas viesnīca saiņojams, taču nedaudz, tātad laika vēl pietiekami. Linnai tā mazāk, tieši viena stunda. Viņa ieteic vēl paieties pa parku, tas nav tālu, pie Apvienotām Nācijām. Mēs gājām diezgan ātri. I AM GOING TO MISS YOU,[175] viņa saka, augšup sarauktām uzacīm kā cilvēks, kam jāatzīst sava kļūdīšanās, un ar to pašu elpas vilcienu turpina zem satiksmes regulētāja: COME ON, COME ON^176. Jāteic, es biju pirmo reizi šai parkā. Žilbinošs_ dienas vidus, gandrīz neciešams bez saulesbrillēm. Ūdens spīguļo. Parkā daudz cilvēku, kas šķietami bauda vasarīgo sauli. Taču tā ir tik spilgta, ka īstenībā nav iespējams ne domāt, ne kaut ko just. Ūdens nebija vis zils, bet melns un mirguļoja kā dzīvsudrabs. Mēs stāvam, atbalstījušies pret treliņiem. Pat kaijas žilbina. Dzēruši bijām maz, tas nebija par iemeslu. Tā gadās augstajos kalnos — balts sniegs, turpretī klints gandrīz melna, un, kad paceļ acis augšup, — bezzvaig-žņu nakts dienas vidū. Karsts nebija: no ūdens puses ass vējš. Melnās laivas, un laivu priekšā zalgo putas. Tālumā no augsta skursteņa ceļas balti dūmi. Gaisma kā fēna laikā; mirdzina ne tikai ūdens, mirdzina ari lapotne. Tiklīdz cilvēki ienirst ēnā, viņi pazūd. Stiklotajās fasādēs atspoguļojas pretējo fasāžu melnā ēna; arhitektūras formas atainojas nedaudz sagrozītas. Mēs neklusējām, tikai neatceros, ko runājām. Skārda margas, pret kurām mēs atbalstāmies ar elkoņiem, spīd kā vizla. Debesīs pazibēja lidmašīna. Linna paraudzījās pulkstenī, mums ir vēl mazliet laika, bet ar to vairs nekas nebija iesākams. Mēs bijām apsēdušies uz akmens rampas, kur apmetušies vairāki pāri; virs mums neskaitāmu logu rāmju spīgojošais metāls. Raugies, kur gribi, — šī gaisma, spožums un mirdzums. Linna priecājās, ka tabakmaks mani ielīksmojis; tieši tas, kas vajadzīgs, trmšā āda ir tīkama aptaustot. Mēs nežēlojamies, ka man šodien jālido prom! Mēs tikai skatāmies: kaijas, melnās laivas, putas, ko tās valsta. Linna paraudzījās pulkstenī, es noņēmu roku no viņas pleca. Mēs pieceļamies, lai saskūpstītos. Vieglāk nekā tagad, kad ejam pa žilbinošas gaismas apņemtām kāpnēm, iet nav iespējams. Mums vēl vajadzēja tikai vietu, kur izšķirties un uzmanīties ielu satiksmē; mēs sadodamies rokās, kad jāšķērso avēnija, un skrienam uz Piektās Avēnijas un Četrdesmit sestās ielas krustojumu, te, kā redzams, ir tā vieta, mēs sakām: BYE, — bez skūpsta, tad otrreiz ar paceltu roku: HI. Paspēris dažus soļus, es atgriežos pie stūra, redzu Linnu, viņas kustīgo augumu; Linna neatskatījās, palika stāvam, un pagāja labs laiks, iekams viņa varēja šķērsot ielu.

SATURS

Zilbārdis

Montauka

Макс Фриш

СИНЯЯ БОРОДА МОНТАУК Рига «Лиесма» 1991 На латышском языке Перевела с немецкого Э. Лусе Художник И. Либиете

ИБ № 4672 Makss Frišs ZILBĀRDIS MONTAUKA

Galvenais redaktors U. Norietls Redakcijas vadītāja M. Lejiete Redaktore S. Tītmane Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore M. Jaunzeme Korektore L. Smilga

Nodota salikšanai 05.09.89. Parakstīta iespiešanai

22.05.90. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 10,92 uzsk. iespiedi.; 11,39 uzsk. krāsu nov.; 11,06. izdevn. 1. Metiens 20 000 eks. Pasūt. № 852-5. Cena 2 rbj. 20 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Aspazijas bulv. 24. Izdevn. «Ns 46/33287/D—1091: Iespiesta Latvijas republikāniskās izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības ražošanas apvienības «Litta» tipogrāfijā «Rota» 226011 Rīgā, Blaumaņa

1

Jūsu pīpe. (Arī turpmāk vietās, kur nav īpašas norādes, tulk. no angļu vai.)

2

Ar ko esmu jums izraisījusi šo domu?

3

Kad es jums izraisīju šo domu?

4

Vai esat agrāk bijis šai zemē utt.

5

Vai esat precējies, kur dzīvojat Eiropā, vai jums ir bērni utt.

6

Ko jūs tagad rakstīsiet — lugu, romānu vai vēl vienu dienasgrāmatu?

7

Vai uzskatāt sevi par pakļautu nolemtībai?

8

Vai jums labi klājas?

9

Atļaujiet jus iepazīstināt.

10

Amerikas Mākslas un literatūras akadēmija.

11

Mūsdienu mākslas muzejs.

12

Baltais zirgs (viskijs).

13

Tālsaruna.

14

Viesnīca Piektajā avēnijā.

15

Beletristika.

16

Visvairāk baidos atkārtoties.

17

Vašingtona skvērs.

18

15. Komerciālā iela.

19

Marguta iela (itāliešu vai.)

20

Gētes nams.

21

Grāmatu veikals Astotajā ielā.

22

Jūtīgs, sensitīvs, sensuāls.

23

Rakstāmmašīnas marka (itāliešu vai).

24

Lai atcerētos (latiņu vai)

25

Kādas sievietes dēļ (franču vai.).

26

Ar šādu nosaukumu bija publicēta Ingeborgas Balimanes runa, saņemot prēmiju par raidlugu «Labais Manhetenas dievs» (1959).

27

Mana — vīrieša — dzīve.

28

Iepriekš paredzēta ekskursija.

29

Esmu pārliecināta, ka esat bagāts, bet šis ir darījumu brokastis, jums nav jāmaksā, tas būtu muļķīgi.

30

1871.—1873., konjunktūras gadi, kad kapitālisms Vācijā attīstījās nevienmērīgi.

31

«Traktāts par loģiku» (latīņu vai.) — L. Vitgenšteina galvenā filozofiskā daiba nosaukums.

32

Valsis mašīnu noma.

33

Militārā zona.

34

Paskatieties turp.

115

35

Esmu izsalkusi.

36

Jūs zināt Donaldu Barthelmu? Viņa darbus?

37

Viņš ir mūsu labs draugs.

38

Maks, jūs esat melis.

39

Ei!

40

Netīrs večuks.

41

Ka sauc šos putnus?

42

Ko mēs darīsim?

43

Visa vara tautai.

44

Kā jūs jutāties ka slavenība?

45

Fridriha DIrenmata plaši pazīstama luga.

46

Kungs, tas man ir liels gods.

47

Vācu tautas pasaka, kuras varoni neviens nedrīkst saukt vārdā.

48

Es esmu sociālists.

49

Maksa Friša luga «Grāfs Ederlands».

50

Es esmu atraitne, es esmu slepkava.

51

Georga Bīhnera komēdija (1813—1837).

52

Tāpēc ka brilles man nepieciešamas.

53

Kāpēc jūs neapsēžaties?

54

Bet ļoti mazs.

55

Kā arestants ... vai kā zvērs.

56

Ko lai dara.

57

Nauda.

58

Tam nav jēgas.

59

Apprecoties biju jaunava, bet tā nedrīkst.

60

Viņa ari bija jaunava.

61

Viņa ari bija arhitekte.

62

Es biju divas reizes precējies, oficiāli.

63

Jūs saprotat, ko es domāju.

64

Tāpēc ka mums bija šis dzīvoklis.

65

Man bija trīsdesmit viens, tieši tik, cik tagad jums.

66

Neārstējama.

67

Mana pirmā mīlestība, bet viņa to nevarēja zināt.

68

Kāpēc?

69

Pats nezinu.

70

Tas ir kauns, es zinu.

71

Maks, jūs esat briesmonis.

72

Pārdod.

73

Iznomā.

74

Baznīca, vīnu veikals, antikvariāts, galantērija.

75

Pārāk dārgi.

76

Uz redzi.

77

Lai jums patīkama diena.

78

Dienasgrāmata.

79

Tēlo.

80

Nepazīstamā no Sēnas (franču vai).

81

Esmu izsalkusi.

82

Es to paņemšu vēlāk.

83

Man patīk jūsu humora izjūta.

84

Cik savādi.

85

Jums ir atklāta seja.

86

Es jūs mīlu.

87

Sieviešu emancipācija.

88

Ingeborgas Bahmanes radiolugas nosaukums.

89

Jūs būsiet locis.

90

Vai jūs krācat?

91

Es jūs nemaz nepazīstu.

92

Vai jūs neesat sadists?

93

Viss kārtībā.

94

Nu labi.

J4P

95

Vīriešu šovinisms. (Fianču vai.)

96

Vai jūs gribētu tikt apglabats vai kremēts?

97

Ei, ko jūs domājat?

98

Es gribu gulēt.

99

Domāta Ingeborgas Bahmanes (1926—1973) traģiskā nāve no apdegumiem.

100

Tās ir ļoti mazas.

101

Mēs nevaram nodoties mīlestībai, šonakt ne.

102

Jūsu angļu valoda ir nevainojama.

103

Atbrīvojieties.

104

Jau kādreiz redzēts (iranču vai.). Termins psiholoģijā uzmācīgai iedomai, ka patlaban notiekošais jau kādreiz ir piedzīvots.

105

Citāts no M. Friša romāna «Homo Faber».

106

Albānas kalns.

107

Vai jūs ticat?

108

Ko jūs domājat?

109

Seksualitāte.

110

Kā jūs to zināt?

111

Laimīgs.

112

Uzjautrinoši.

113

Krastmala Montaukā.

114

Pārāk dārgi.

115

Maks, vai jūs mīlējāt savu māti?

116

Jūs tēvu nemīlējāt?

117

Kāpēc?

118

Vai jūs ļoti mīlējāt savus bērnus?

119

Vai jūsu laulības bija līdzīgas šim?

120

Sabiedriska ēka (itāliešu vai.).

121

Mērs (itāliešu vai.).

122

Daudz laimes (itāliešu vai).

123

Maks, vai esat greizsirdīgs?

124

Vai esat greizsirdīgs? Un, ja esat, vai varētu kādu nogalināt; tas būtu viņš vai viņa? Un ja ne .. .

125

Lūdzu atvainot, esmu piedzēries.

126

Ta bija skaista diena!

127

Man ir labi, nemaz nav auksts.

128

Gaidiet mani.

129

Jūs esat nogrimis domās.

130

Sasodīts!

131

Elles ratā!

132

No Ingeborgas Bahmanes dzejoļa «Dienas baltā».

133

Roma neatbild (itāliešu vai).

134

Doktor (itāliešu vai).

135

Klausieties, mēs esam rakstnieki (itāliešu vai.).

136

Sperancas restorānā (itāliešu vai).

137

Meloni, pankūkas, mazliet speķa, džemu, kafiju.

138

Norēķināšanās.

139

Maks, kāds jums ir garastāvoklis?

140

Nē, es jūtos lieliski.

141

Laimīgu ceļu! (Franču vai.)

142

Jaukā Francija (iranču vai).

143

Maks, jūs maldāties.

144

Piedodiet!

145

«Alise brīnumzemē».

146

Jūs maldāties.

147

Man liekas, jūs maldāties.

148

Vai esat pārliecināts?

149

Vai jūs esat jucis?

150

Kurp jūs šodien dosieties? Varbūt pastaigā ar vīru? ... Kā jūs domājat, viņš manīja? Kādas muļķības! Tas ir skaidrs kā diena. Tikpat skaidrs kā atkāpšanās. Es bieži zvanīju, centos notvert jūs, atstāju telefonogrammas, bet nemitīgi uzdūros Frederikam. Nu, Frederik, es draudzīgi jautāju, kādus apbrīnojamus darbus esat šodien paveicis?

151

Šeit — ceļa virziens.

152

Kreisais pagrieziens aizliegts.

153

Maks, jūs esat laimīgs cilvēks.

154

Pašapkalpošanās universālveikalā.

155

Klusējošais vairākums.

156

Vai varu jums palīdzēt?

157

Ejiet — stāviet.

158

Noslēgumā.

159

Stāsti!

160

Iinnas vairs nav pie mums:

161

Viņa man tiešām ļoti patika.

162

Jūsu sieva?

163

Jūs viņu mīlat.

164

Jūsu netīrā jaka!

165

Nesmēķēt.

166

Tūkstoš septiņsimtais gads (itāliešu vai.)

167

Rakstniekam (itāliešu vai.).

168

Uz redzēšanos, skaistule (itāliešu vai.).

169

Visu labu (itāliešu vai).

170

Sinjora (itāliešu vai).

171

Sinjorīna (itāliešu vai).

172

Pusdienu laiks.

173

Ļoti jauki, tikai netaisni.

174

Šodien man ir mēnešreizes.

175

Jūsu man pietrūks.

176

Iesim, iesim.

Content

Frišs Makss Zilbārdis. Montauka.

ZILBĀRDIS

MONTAUKA

1