Rasa Jānis

Āmurgalva

Jānis Rasa

Āmurgalva

..

I

— Ho, _ho, ho! Ai, džimmai, džimmai, džimmairā, ai, džimmaira, ai, džimmairā! Ai, džimmai, džimmai, džimmairā ...

Uzkumpis pār zaļganapsūbējuša fordiņa spārnu, no tā rūsas un krāsas paliekas nost berzdams, kā vērsis spēcīgs un smagnējs puisis ieklausās, sarauc uzacis, tad no jauna ķeras pie smilšpapīra un vīles. Tur pāri ielai atkal iet vaļā. Magnetofona griezīgie ritmi un skaļums, pārgalvīga spēka izlādēšanās šajos «hohoho!» pieņemas spēkā, kļūst straujāka, mežonīgāka.

Iepretim logam ielas pretējā pusē zem liepām, cieši trotuāra malai piebraukts, kluss, bet uzmanībā gaidošs stāv dzeltenīgs moskvičs ar paštaisītu uzrakstu «Mācību». Puisis, darbodamies gar aizvēsturisko fordiņu, patur acīs arī to. Tāds šeit nekad nav stāvējis. Turklāt divi vīri visu laiku nemaz neizkāpj no tā, bet paliek — viens pie stūres, otrs blakus.

— Ho, ho, ho! Leo, pārākais ūpi! Nemiedz ciet, izloki ekstremitātes! — sauc lielais aurotājs un, neizkrītot no ritma, turpina: — Ai, džimmai, džimmai, džimmairā ... Silva, Oskar! Kratās nost no ceļa! Dod brīvību! Ai, džimmai, džimmai, džimmairā, ai...

Logs ir vaļā. Sākumā dejotājus slēpis aizkars. Bet tad tas, iekšējās pūsmas nests, izrāvies ārā un nu, lustras apspīdēts, pland mēļi sārtās krokās kā izbalējis toreadoru lakats. Un ir diezgan labi redzams, kā vijas, raustās, plok un ceļas augumi mežonīgi pārgalvīgā dejā. Brīnīties gan būtu lieki — tāds jampadracis šeit nav pirmoreiz. Bieži vērota līdzīga aina. Pat pārāk pazīstama kļuvusi nežēlīgi skaļā mūzika, nežēlīgi straujie ritmi, nežēlīgi jaunie un vijīgie augumi. Viņi šeit nokrīt ka no debesīm, iztrakojas un pazūd. Un tad atkal valda klusums, vientulība, tā sērīga pamestība, kas tik raksturīga mazām, nomaļām lielpilsētas ieliņām, pa kuru apaļajiem bruģakmeņiem ne labprāt kratās mašīnas.

Bet pagaidām par klusumu nav ko bēdāt.

Ho, ho, ho! Dejo, pārākais ūpi!

Leo laikam ir tas, kas uzmana magnetofona lentes slīdēšanu. Viņš tiešām nekad nav redzēts dejojam barā. Noprotams, ka Leo ir mūzikas saimnieks, ierakstu un aparatūras īpašnieks.

Puiši meksikāniskos džīnsos ar platām siksnām un «svēto vientuļnieku» frizūrām, meitenes nolaizīti spīdīga materiāla svārciņos vai arī tādās pašās džīnsu biksēs. Dejas gaitā, kļūdami aizvien pārgalvīgāki, viņi nomet vienu otru drānu — jakas un vamžus, apspīlētās bikses vel runfitnīgāk izceļ ,auguma šmaugumu. Meitenes ir slaidas, skaistas. Puiši — kā mastu priedes. Viņu augumus nav kropļojis ne smags darbs, ne trūcīgs uzturs. Ir patīkami vērot, kā tur aiz plīvojošā aizkara pavīd kails plecs, apaļīga, tvirta krūts, muskuļota roka, kā vijīgie augumi pazib un gaist. Te atliecas, izceļot visus krāšņumus, te kā pēc sitiena zem jostas sakumpst, viegli peld kā lēnīgā straumē, tikai ekstāzē drebinoties, un strauji savirpuļo kā atvarā rauti.

Ho, ho, ho ... Neblenz tik traki...

Pēkšņi magnetofons ar troksni izslēdzas. Iecērtas, izraujas, izlec no šī neprāta. Visi vēl brīdi dejo, pat nepaskatīdamies uz Leo un magnetofonu. Tehniska k|ūme nespēj neko grozīt — viņiem ir iekšējais ritms, un tas nes visam pāri...

Bet nē. Mūzika tomēr neatsakas, ta izaicinoši klusē. Dejotāji cits pēc cita izbrīnā un kā neticēdami apstājas. Skatieni lēnām sāk pievērsties Leo un viņa kastei. Leo uzspēlēti stīvā vienaldzībā, tomēr spītīgi sasprindzis, pārslēdz magnetofonu, lai pārtītu lenti. Viņa izskats pauž nepārprotamu jautājumu: kas šeit ir saimnieks, kas ir diriģents?

Oskars pienāk un iecērt saimniekam pļauku. Leo lēnām stutējas kājās, it kā viņa dzīvība no sitiena šaubītos, vai atgriezties kaulos vai ne, tad dod zibenīgu spērienu Oskaram pa vēderu.

Ķērcieni, trula un nežēlīga izplūkšanās ...

Ar vienu roku griezdams vecas tecilas ripu, ar otru neērtā stāvoklī turēdams pasmago mašīnas spārnu, Pauls deldē tam nost rūsas plankumus. Rūsa, rūsa, rūsa ... Tā ir metāla slimība, nelaime, nāve. Bet tā ir arī lēna sadegšana. Lēnāka sadegšana vai mazliet ātrāka sadegšana — robežu neviens īsti nenospraudīs. Degšana paliek degšana. Uzliesmošana arī ir degšana. Izmetot visus vi-dusposmus, iznāk — rūsēšana ir uzliesmojums. Paradokss. Bet vai viss dzīvē nav tāds paradokss? Kas gan rūsē un kas — uzliesmo? Viņi, tur pāri ielai, vai viņš, šeit?

Spārns ar troksni nokrīt zemē. Notirpusi roka. Pauls to masē, knaiba un vicina, iekāms asinis sāk normāli riņķot, tad ķeras atkal pie prāvā metāla gabala, pārmaiņus apstrādādams ar smilšpapīru un vīli.

Lieliski būtu tikt pie elektriskās slīpripas. Kas nekaitētu nospiest pogu un ar abām rokām brīvi un ērti virzīt no

rūsas atbrīvojamo spārnu pār abrazīvās ripas muguru. Pasaka, ne strādāšana!

Mūzika un troksnis pāri ielai apklusuši jau labu laiku. Un šajā klusumā savādi smeldzoši, pat sēri skan vientuļie smilšpapīra švirksti. Tad tos pārtrauc negants troksnis. Skan kliedzieni, brīkšķ krēsli. Lejā uz ielas šķindēdami birst izsistā loga stikli. Histēriski ķērc sieviešu vai meiteņu balsis. Pauls ieklausās, tomēr pat nepieceļas, lai no sava loga paskatītos, kas tur īsti notiek. Viņš pie līdzīgām izdarībām tur pāri ielai jau pieradis. Izaicinošais un bravūrīgais «ho, ho, ho» ne reizi vien vedis viņu ārā no pacietības rāmjiem.

Ne, liekas, tik traki kā nupat tur nebūs vis gājis...

Tad ālēšanās ar rībienu, auriem un griezīgiem svilpieniem izkustas, veļas no nama ārā, iegrūst ielā. Strauji rāvienā ierēcas motocikls. Otrs, trešais ... Visa kavalkāde aizauļo tālāk, brāztin aizbrāžas tumsā, naktī, nekuriene ...

Arī moskvičs zem liepām nikni ieņurdas un vienā rāvienu traucas uz priekšu ...

Visa kavalkāde... Nē, ne visa. Kāds izmisis, pazemots un satriekts radījums ilgi smilkst lejā — pie pretējās mājas durvīm. Klusi, nepārtraukti, bez cerībām. Cita balss, mundra un prasīga, cenšas kaut ko iestāstīt, par kaut ko pārliecināt.

Smilšpapīrs grauž un grauž rūsas saēstos plankumus.

Klusi, bezpalīdzīgi šņuksti.

Mundra, aicinoša balss ...

Smilšpapīrs, vīle, lūžņiem līdzīgi izjauktās mašīnas gabali Pilsēta. Nakts.

Pēkšņi kaut kas pārtrūkst šaja piemilzušaja augonī. Atskan kliedzieni, soļu dipa. Noklaudz tepat lejā ārdurvis...

Zvans. Vienreiz, otrreiz, trešoreiz... Pauls negribīgi pieceļas, atsliedams fordiņa spārnu pret ķebli, un iet lūkot Saimniece Marta tā nav, viņa tik kliedzoši nekad ne-*

zvana. Turklāt viņa parasti vispār nezvana. Viņiem katram savas atslēgas. Martas tantei pat vesels saišķis — no parādes durvīm un no dzīvokļa durvīm, no katras istabas un no malkas šķūnīša jeb garāžas, kur atrodas viņa izjauktais fordiņš.

— Eju jau, eju... — viņš atsaucas, tomēr vēl brīdi vilcinās, izstaipa muguru, izvingrina rokas un plecus. Droši vien kāds sajaucis durvis. Pie kaimiņiem bieži zvana ap šo laiku. Iespējams, ka no nakts maiņas ...

— Kas tur ir?

— Atveriet, lūdzu! — atsaucas nepacietīgi un satraukti.

Tikpat nepacietīgi kādreiz aiz durvīm laukos vecāku mājās bija skrāpējies un smilkstējis Tobijs, viņu suņuks, kuru kampa vilks. Vairākas reizes suņuku bija izdevies izglābt, lai gan beigu beigās Tobiju tik un tā aizstiepa vilki.

Viņš strauji atver, Martas tantes aizliegumu — neielaist svešus cilvēkus gluži aizmirsis.

Durvīs stāv sveša sieviete, nē, pavisam vēl meitene. Un, neļāvusi attapties, sāk ātri un satraukti runāt:

— Piedodiet... Bet man jāpaglābjas. Es bēgu... Vēlāk visu izstāstīšu.

Nober atskatīdamās un iespraucas garām Paulam istabā. Arī viņš, svešās satraukuma pārņemts, aši aizcērt durvis, automātiskais slēdzis vien noklakšķ. Tā, nu viņi ir drošībā. Kā cietoksnī aiz nepārvarama vaļņa. Kā kuģī uz jūras. Kā bākā uz vientuļas salas ...

Paulam gan nez kāpēc būtu gribējies, lai šajā brīdī mājā ir arī Martas tante. Nupat blakusistabas durvis lēnām pavērsies, tajās parādīsies sirma, bet rūpīgi kopta, gludi saglausta galva, un saimniece jautās: «Piedodiet, vai es netraucēju? Man likās, kāds ienāca ...» Paulam gribētos, lai atskan šī visai ziņkārā vecās lādzīgās sievietes balss. Tad viņam nebūtu jāstāv kā tādam beņķim — neziņā un vairāk samulsušam nekā svešajai ienācējai.

Arī viņa stāv istabas vidū, pret Paulu pagriezusies, un atgādina no vilkiem pasprukušo Tobiju. Nē, ne Tobiju, kas iemucis drošā vietā — pie sava saimnieka, savā pagaldē. Viņa drīzāk atgādina vajātu zvērēnu, kas gan uz brīdi paglābies no vajātāja, tomēr tikai tagad īsti atskārst, ka nekur citur nav iesprucis kā vienīgi noslēgtā krātiņā. Durvis tikko nepārprotami aizcirtušās.

Cik Joti arī viņai gribētos, lai šobrīd atveras blakusistabas durvis un parādās vēl kāds. Vīrietis, sieviete, bērns — vienalga, lai tikai bez šī puiša šeit vēl kāds būtu bijis!

Vai Pauls to nojauš? Laikam gan ne. Viņš pārāk maz pazīst cilvēkus. Divdesmit trīs gadu vecumā vēl nevar īsti pazīt.

«Purniņš tā nekas,» būtu teikuši viņa ceha puiši, piebilzdami: «Patīkams zvēriņš ...»

Vai Pauls domā tāpat? Iespējams. Lai gan viņš tikai otro gadu pēc dienesta armijā maļas pa Rīgu un kopmītnes puišu valodu vēl nav apguvis, tomēr apmēram tā nodomā arī viņš, lēnīgi stāvēdams netālu no dzīvokļa durvīm un nopētīdams svešo ienācēju.

— Apsēdies, ja jau esi ienākusi! Redzi, man te ne visai... — Viņš pamāj, norādīdams uz nekārtīgo istabu, un tam vajadzētu nozīmēt apmēram to pašu kā «Piedodiet par nekārtību, bet jūtieties kā mājās».

īstenībā vietas, kur apsēsties, nemaz nav. Bez diviem rūsas putekļu klātiem soliņierrl nelielajā istabā vēl rēgojas smagnējs atslēdznieka galds, skapītis ar visādām iedomājamām un neiedomājamām detaļām un dažas grāmatas un katalogi pat* vieglajiem automobiļiem. Grāmatas viņš aplicis pelēkā ietinamajā papīrā — un, redzams, tālredzīgi. Papīru no biežās lietošanas klāj eļļas traipi.

Viņas satrauktais skatiens šaudās no Paula uz istabu, no priekšmeta uz priekšmetu un atkal uz Paulu. Kā viņš, vairāk nekā galvas tiesu lielāks par viņu, šeit stāv, plecīgs un viegli uzkumpis, īsi apcirptiem pelnukrāsas matiem un izbalējušām uzacīm, mūsainiem vaigiem un paprāvu degunu, nesimetrisku seju un nolaistām lāča ķetnām, kurām pirksti rūsā un eļļā notraipīti, tādi kā apsviluši. Nu īsts kentaurs, ne puisis! Ja arī puisis, tad vienīgi tēva trešais dēls — pastarītis, antiņš šā vārda smiek-līgajā nozīmē.

Un tramīgums viņas skatienā pamazām pazūd. Laikam bailēm nav vietas šajā alā. Drošāk juzdamās, pasmaidījusi meitene sparīgi atmet galvu — nelielu uu skaistu kā augošu saulgriezi uz slaida gracioza kāta, noņem cepuri — atklājas mīksti, brūni mati. Pretstatā Paulam viss viņā ir neparasti harmonisks, simetrisks, maigs, lai gan pašlaik arī stingras apņēmības pilns, šī apņēmība strāvo pat no sasārtušo ausu galiem, no tīkami iekritušajiem vaigiem un sakniebtajām lūpām.

Apskatījusies, kur novietot cepuri, un piemērotu vietu neatradusi, viņa to pa roku galam uzlidina uz detaļām piekrautā galda, tikpat viegli kā savās mājās novelk arī mēteli, tāpat pamezdama pa roku galam. Bet tā ir skaista cepure — gaiša, pūkaina, kādas solās būt modē, un arī mētelis ir skaists — viegls, pūkains, gaišs. Tie nu nevērīgi nomesti putekļos uz eļļainā galda. Pauls vai pamirst no izbīļa un tikai tagad tā īsti atjēdzas.

— Ko jūs darāt! Rūsa taču neiziet un eļļa tāpat... — Pauls iesaucas, steidzīgi novākdams drēbes no galda. Nemanot viņš ir pārgājis uz oficiālu uzrunu, ne tā kā sākumā, kad teica: «Apsēdies!»

— Nieki... Labai drānai nekas nekait. Imports... — viņa pasmejas, sakārtodama matus. Un no tā, cik nevērīgi viņa to pasaka, Paulam vēl vairāk nostiprinās pārliecība, ka darīšana ar izcilu būtni. Tā kā viņš par «importu» tomēr nav pārliecinošā skaidrībā, tad drošības pēc mēteli un cepuri pakarina pie sienas. Naglu te netrūkst.

Salūkojis avīzi, viņš to laikus pārklāj pār soliņu, iepriekš rūpīgi ar sauju noslaucīdams un nopūzdams.

— Lūdzu, sēdieties, — viņš atkārto aicinājumu un pats apsēstas uz otra soliņa.

Bet atnācēja nebūt nesteidzas ar sēdēšanu. Tikai tagad tā īsti iejutušies, viņa sāk apstaigāt istabu un apskatīt visu rūpīgi un ar patiesu ziņkāri.

— Fordiņš? — viņa pēc laba brīža konstatē, ne īsti jautādama, ne secinādama. Pauls to tomēr saprot kā jautājumu un atbild:

— Jā.

— Kura gada?

— Divdesmit astotā.

— Solīds sirmgalvis.

— Nevar sūdzēties.

— Un kur tu to rāvi?

— E, saimnieces vīram kādreiz piederējis.

— Rozes kungam?

— Jā.

— Un tu esi viņa radinieks?

— Ne jau ... Dzīvoju pie Martas tantes. Bet sarūsējis gan baismīgi. Saproti, zem malkas un visādām drazām slēpusi. Kopš kara gadiem tā arī gulējis.

— Un tagad?

— Teica man, lai apskatot, vai der arī vēl kaut kam. Lai pievācot. Tad nu es pa brīvo laiku ...

— Gribi pie sava braucamā tikt?

— Nē jau. Bet pirksti niez, ja nu kaut kas tiešām sanāk.

— Kāpēc ne. Spārnus esi pamatīgi notīrījis. Vēl nemaz nav izrūsējuši.

— Kur nu! Paskat,’kas par metālu... — Pauls sāk izrādīt un skaidrot. — Pie motora vēl neesmu ķēries. Pieci simti tūkstošu nobraukts un, ja var ticēt, pilnīgi bez remonta.

— Mūsējiem cilindrus pirmoreiz pārvirpo, kad sasniegti apmēram simt — simt divdesmit tūkstoši.

— īsti nezinu, bet tā laikam esot.

— Tā ir, vari man ticēt, — nepazīstamā smaidīdama apstiprina. Viņi tā vēl labu laiku pārspriež par dažādām mašīnu markām, par to labajām un sliktajām īpašībām, iztikdami pusvārdiem kā divi labi sava amata pratēji: viņš piektās kategorijas instrumentu atslēdznieks, viņa — eleganta meitene no nepazīstamas pasaules. Paula acīs — turpat vai mirdzošs meteorīts no Visuma. Pretēji Paulam viņa vienkārši un droši ar pirmajiem vārdiem pāriet uz to draudzīgo un normālo sarunu stilu, kāds valda starp viena vecuma jauniešiem. Un Pauls, to nemanot, momentā pakļāvies.

Tā kā viņa cenšas būt runīga un droša, tad drīz vien viņa par Paulu zina visu vai gandrīz visu, bet Pauls šajā vakarā uzzina tikai par sevi, par savu saimnieci Martas tanti, par viņas veco fordiņu un savu rūpnīcu, tas ir, viņš savām ausīm dzird tikai paša pārstāstīto. Viņas jautājumi — apstiprinoši, pamudinoši birtin birst kā šujmašīnas adatas gājieni. Jāpasaka tikai «jā», jāpapildina tikai iesāktais... Turpretī viņa paša vārdi pat neizskan kā jautājums, lai uz tiem saņemtu konkrētu atbildi.

Tā pārspriezdama automobiļu īpašības un iegādes grūtības, remonta un rezerves daļu sagādes problēmas, viņa visu laiku stāvējusi kājās, viegli ar sānu atbalstoties pret galdu. Apsēstas viņa tikpat negaidot, kā radusi visu, kā liek mirkļa noskaņa.

Pauls gana izrunājies, pārāk daudz izrunājies šonakt. Viņš nu sēž meitenei iepretī, plaukstas starp ceļgaliem saņēmis, uzkumpis kā laika vecis. Arī viņa beidzot apklust, jūtas nogurusi. Pēkšņi jūtas bezgala nogurusi...

— Ēst gribi? — Pauls apvaicājas tāpat vien, lai būtu ko runāt.

— Kas tev ir? — viņa tikpat vienaldzīgi pārvaicā.

— Varētu uzvārīt tēju vai kafiju. Man ir menca tomātu mērcē.

Viņa brīdi šaubās, tad piekrīt, arī tāpat vien, jo kaut kā laiks jāpavada ...

Pauls aizsteidzas uz virtuvi. Virtuve viņiem ar saimnieci dzīvokļa otrajā galā. īstenībā istabu izvietojums ir gaužām vienkāršs. Paula istaba jeb «kabinets», saimnieces istaba jeb viesistaba, virtuve. Ieeja ir kā caur Paula istabu, tā caur virtuvi. Samērā vecmodīgi, lai gan ļoti ērti. Būvējoties domājuši arī par ugunsgrēkiem un rezerves izejām.

Saimniecība viņiem kopēja. īstenībā Pauls pie Martas tantes vairāk ir pansionātā nekā gultasvietā. Parasti par ēdienu un veļu rūpējas saimniece, lai gan reizēm, kad sagadās, viņš tāpat šo to iekož vai iestrebj zupu rūpnīcas ēdnīcā. Tas parasti ir tad, kad, iztērējis pēdējo algas atlikumu dažādu rezerves daļu, rīku un instrumentu iegādei, Pauls maltīti Martas tantes aprūpē vairs nevar atļauties. Viņš labāk ar mieru noklausīties patiesos vārdus par jauno cilvēku neuzmanību pret sevi, pret savu veselību, par kuņģa čūlām, sabeigtām aknām un tamlīdzīgi nekā palikt parādā, nezinot, kā beigu beigās savilks galus kopā.

Šobrīd Pauls atkal ir tādā pašapgādes režīmā, tāpēc tīri bažīgi dodas uz virtuvi, minēdams — būs vai nebūs mājā kāda karote samaltas kafijas. <

Kafija ir, arī sviests un maize ir, atrodas pat paciņa cepumu «Mūsu marka». Aši uz gāzes plīts uzvārījis kafiju, viņš ar kannu atgriežas pie savādās viešņas «kabinetā». Martas tantes gala svešo aicināt viņš neuzdrošinās, lai gan tas varbūt būtu bijis vislabākais. Pats arī parasti ēd saimnieces apartamentos, protams, tikai tad, kad ir viņas aprūpē. Toties v^tuvē Martas tante nekad neatļauj galdu klāt, ar to saglabājot mazdrusciņ no senākās godības, kad viņi «tomēr kaut kas bija». Ieturēt maltīti virtuvē viņa uzskata par slikto toni./Un tā, lai gan saimnieces šodien mājās nav, jo viņa savās izbrīvētajās dienās devusies pie radiniekiem vai paziņām, Pauls tomēr nepārkāpj šī nama likumu un galdu klāj lūžņu un drazu pilnajā būcenī. Tāpēc tagad paiet diezgan ilgs laiks — jāattīra skrūvsola gals, jāsameklē avīze, ko palikt apakšā... Kā par sodību vēl atceras, ka Martas tante nekad nav likusi avīzi, bet vienmēr klājusi baltu galda-drānu. Kā tad viņš bez galdadrānas ... Ce| atkal visu nost, atgriežas saimnieces istabās un meklē pa drēbju skapi. Kā jau akurātam cilvēkam, Martas tantei vienā plauktā vairākas noderīgas salocītas, izgludinātās drānas. Pauls paņem vienu uz labu laimi, baidīdamies, vai nebūs gadījusies salāpīta. Par saplīsušu un nesalāpītu viņam pārdomas nerodas. Tik daudz Martas tanti viņš jau iepazinis.

Salāpīta nav, un viņš atviegloti uzelpo.

Viešņa visu laiku sēd kā sastingusi. Pieliektā galva sapņaina. Viņa it kā vēro Paula izdarības, redz visu un tomēr liekas, ka atrodas citā pasaulē. Palīgā nenāk, ne vārda nebilst.

— Nāc tuvāk! — Pauls beidzot ticis tiktāl, ka var aicināt vakariņās.

— Lūdzu, lūdzu, ēd vien, uz mani neskaties! Es tikko kā paēdu ... — viņa ņemas atrunāties.

— Nū ... — Pauls par to ir tik vīlies, ka viņa nenoturas nepasmējusies un pārvietojas arī pie galda.

Namatēvs piedāvā cukuru, piedāvā cepumus, krauj uz šķīvīša mencu tomātu mērcē ... Tā viņi pavada idillisku brīdi, klusējot strēbdami karsto virumu, lai gan ne vienam, ne otram tas īsti pie sirds neiet. No lielās krūzes omulīgi ceļas garaiņi, arī cepumi nemaz nav peļami...

— Kāpēc tu man nekā netaujā? — viņa pēkšņi pārtrauc klusumu.

— Ko lai vaicā? Tāpat skaidrs.

— Kas tad ir skaidrs? — Viņa nedaudz satraucas, nolaiž un paceļ, tad atkal nolaiž skatienu. Skaistas zaļ-ganpelēkas acis... — Tu varbūt domā, ka es esmu ... no tādām? — viņa turpina piekasīgi.

— Nē, nedomāju.

— Kāpēc tad? Kā var būt skaidrs ...

— Tāpat vien.

— Tu taču mani nemaz nepazīsti.

— Nepazīstu.

— Redzi nu!

— Pareizi.

— Kā tad var būt skaidrs?

— Tāpēc, ka ir skaidrs. E, ko tur... Nu tev uzbruka, tu bēgi, iespruki mūsu kāpnēs un pieklauvēji...

— Piezvanīju.

— Nu piezvanīji, — Pauls miermīlīgi piekrīt. — Vai tad citādi tu būtu šeit? Laikam kāds no tiem tur... Pasākuši ālēties pēdējā laikā ...

— Tu zini, kas tur notiek? Tu pazīsti... nu viņus tur? — viņa atkal uztraucas, kā Paulam liekas, jau domās vien par notikušo drebēdama.

— Nepazīstu, bet dzirdu ... Vajadzētu tik paņemt aiz apkakles un visus tā te ... — viņš dūrēs sažmiegtās rokas triec uz leju, uzskatāmi parādīdams, kā viņš būtu rīkojies .. .

Svešā platām acīm ilgi un pārāk cieši noraugās puisī, gluži kā dinozaurs no muzeja būtu iznācis un šeit stāvētu viņas priekšā sažņaugtām dūrēm. Nebija ne mazāko šaubu — viņš tā izdarītu. Šis puisis izdarītu... Tad viņa novēršas, pietrūkstas un sāk staigāt pa istabu ...

Lai jau pastaigā!

Tikpat pēkšņi viņa atkal apsēstas un salīkst kā aizlauzta.

Paulam kļūst neērti par sevi. Labu gribēdams, izdarījis sazin ko. Kāpēc tā vajadzēja, kāpēc?

Arī viņa ilgi klusē.

— Liksies tepat pārgulēt — vai pavadīt uz mājām? — viņš beidzot apvaicājas. Un šajā jautājumā nav ne intereses, lai svešā, negaidītā viešņa paliek, ne arī nevēlēšanās pavadīt. Iespējams, ka tie aiz vārtiem vēl aizvien gaida, uzglūn ...

— Gulēt... — viņa brīnās un vēlreiz aplaiž skatienu

istabai. Ja, kaktā ieslieta stāv saliekamā gulta. Viņa atceras savu eleganto dīvānu ar kamieļvilnas segu un noskurinās. Tomēr tūliņ arī saņemas. — Gulēt... Jā, jā, kāpēc ne... Bet uz mājām gan tik vēlu nedrīkst. Uz mājām — tikai ne to! Tu nezini, kādi man tur puritāņi. Labāk teikšu, ka nakti pavadīju pie draudzenes. Citādi nemūžam nepiedos.

Pauls piekrītoši pamāj. Lai gan īsti nesaprot svešvārda nozīmību, tomēr nojauš, ka acīmredzot pēc šādas dēkas meiteni nekas patīkams sagaidīt nevar.

— Labi, uzklāšu vietu. — Viņš sāk rīkoties. Kad kaut kas darāms, Pauls vienmēr jūtas lādzīgāk. Saliekamā gulta spēcīgajās ķetnās izstiepjas kā rotaļlieta.

— Nē, nevajag, — viņa satrūkusies iebilst. — Es tāpat. Vienkārši pasēdēšu līdz gaismai. Cik nu vairs... Sāks klabēt tramvaji.. .

Tādas valodas nu ir gatavās blēņas! Pauls neliekas dzirdam. Izvelk matraci, kuram stūrī lien vate ārā, laikus attopas, ka, Martas tanti mājās negaidot, jāpaņem vien vēl no viņas krājumiem arī pāris tīru palagu ... Sega labu labā tā pati viņa ...

— Miegs taču man nemaz nenāk... Nemaz ar ne, kad es saku. Guli vien, tev droši vien rīt agri uz darbu ... Kur tu strādā? Ak jā, teici... Tiešām nenāk... Bet, ja traucēju, es varētu arī iet...

Nieki, bērna aušības! Meitene lai sēdētu — un viņš gulēs! Un ļaut, lai iet? Pati teica, ka mājās neglaudīs. Tik daudz var saprast katrs, kāpēc tāda valoda. Pauls enerģiski pievāc kafijas kannu un vakariņu atliekas, pagriežas uz saimnieces galu.

— Arlabunakti! Slēdzis ir šeit, bet gaismu vari ne-• dzēst nost, ja no pelēm bail. Nav gan manītas. No rīta

aizejot tāpat vien aizcērt durvis. Man pirmā maiņa.. . Ja vēsi, uzsedz manu rudens mēteli vai vislabāk — šineli. Pavisam jauns un tīrs. Kā no armijas pārnācu, tā neesmu neko daudz valkājis. — Visu parādījis un, kā pašam

17

2 — 307-n

liekas, pietiekami stingri ka mazam bērnam piekodinājis, Pauls pazūd Martas tantes galā.

Martas tantei ir dīvāns, uz kura viņa pati guļ, un vēl tahta. Uz tahtas Pauls reizēm jau pārgulējis, it sevišķi pirmajā laikā, kad pašam vēl nebija sava guļamā. Ka varētu arī viešņai ierādīt vietu uz visādi ērtākās tahtas, viņam neiekrīt prātā.

Pēc laba laika, kad arī viņš beidzot jau laižas pirmajā snaudā, no blakusistabas atskan nedroša balss:

— Vai šeit nomazgāties arī kaut kur var?

Nomazgāties, protams, var — virtuvē pie izlietnes.

Vannas istabas un karstā ūdens šajos dzīvokļos nav. Būvējot nav paredzējuši. Kā saimniece, tā viņš ik pārsest-dienas iet uz pirti, uz parasto, publisko, vai nu citur! Kamēr viņš vēl domā — atsaukties vai izlikties aizmigušam —, durvis, viegli iečīkstēdamās, atveras ... Tikai nedaudz, lai varētu iespraukties galva, tad puskaili pleci, visbeidzot viss augums ar dvieli ap jostas vietu kā puišiem armijā. Paulam ir nelaba nojauta, ka tas viņa visai piesekstējušais dvielis no naglas ...

— Jā, virtuvē pie izlietnes, — viņš atbild uz pirmītējo jautājumu un pagriežas pret sienu. Pauls nav nekāds naivulis, kas sievieti redzējis tikai klasiķu gleznās un pludmalē, bet viņam nez kāpēc ir neizsakāmi kauns skatīties tieši uz šo meiteni, pašlaik, kad viņa vienā kreklā ar lencītēm tāda pusnosalusi un nobijusies pa tumsu taustās uz virtuves pusi. Un viņam ausis aizsvilst. «Jā, virtuvē pie izlietnes...» Vai tad tā bija jāatbild šādā brīdī? Tas tikpat kā te^vt mazulim: «Zem gultiņas ir podiņš.»

Pauls apsviežas uz otriem sāniem, tahta nokrakšķ vien. Virtuvē pie izlietnes labu laiku šļakstinās. Viņš saprot — tā nav nekāda aušība. Meitene tiešām jutusi nepieciešamību nomazgāties. Tagad taču jau no bērnudārza radina ik vakarus mazgāt kājas, pirms katras maltītes mazgāt rokas ... Bet viņš ielīdis migā ar visām eļļainajām ķepām!

Kad meitene atgriežas, Pauls izliekas cieši aizmidzis. Un viņam vajadzētu būt cieši aizmigušam tagad, kad pulkstenis jau nāk uz diviem.

Garām iedama, viņa apstājas... Klusiem, viegliem soļiem, aizturētu elpu apstājas. Neglābjami uzvējo kaut kas svaigs. Pauls, tāpat aizturējis elpu, iestāsta sev, ka tas no ūdens un vieglajām ziepēm. Martas tantei tik dārgas, grūti dabūnamas ziepes. Arī vājība ... Un tomēr tas ir vairāk nekā ūdens un ziepes, kas tur plūst uz viņu vāliem vāliem vien. Kā vasaras migla Vidzemes pļavās veļas, paceļas spārnos — bez krāsas un bez skaņas. Var nosmakt no aizturētās elpas, un pēkšņi ir tik gaiši, viegli...

— Arlabunakti, Paul! — viņa klusi čukst un nekustas ne no vietas. Tik klusi, ka nebūtu viņu pamodinājusi, ja viņš patiesi gulētu. Tik klusi, ka Pauls to skaidri dzird.

— Arlabunakti, — viņš nomurmulē, pārsteigts, ka viņu uzrunā vārdā.

— Mani sauc Silvija.

— Arlabunakti, Silvij!

— Es uguni tomēr atstāšu.

— Atstāj.

— Man vēl gribētos parunāties ...

— Labi, parunāsimies, Silvij.

— Tad es durvis atstāšu vaļā.

— Vari atstāt.

— Vai tu nedusmo?

— Par ko?

— Par visu ... Man taču šausmīgi bail — un vienai svešā mājā pavisam ...

— Tu neesi viena, Silvij.

— Jā.

— Man arī ir bijis bail. Par to nav ne jādusmojas, ne jākaunas. Pirmo kaujas manevru laikā, kad šāva...

Zināju, ka šauj ar mācību patronām, ar tukšajām — un tomēr bija bail. Tikai ne vienmēr tas jāizrāda. Varbūt nāksi te, uz tahtas? Šeit tev būs mīkstāks ... Apmainīsimies, ja gribi.

— Nē; paldies.

— Saaukstēsies, nestāvi tā! Vajadzēja iekurināt, bet kad saimnieces nav mājā ...

Silvija joprojām kavējas aiziet, un Pauls nezina, ko vairāk teikt. Arī pagriezties uz otriem sāniem tagad nav īstā reize.

— Vai tu vēl kaut ko gribēji? Zini, jāiet mums ir ārā, gaitenī. Sausais klozets. Atslēga pie durvju stenderes...

— Paldies, Paul! Mēs arī kādreiz dzīvojām šā ... — Un meitene jau ir aiz durvīm. Kā viņa teica: šādā... šajā mājā?

E, ko tur, vai tas tik svarīgi, puisis nopūšas. Ilgi grozās no vieniem sāniem uz otriem, lēnītiņām, lai netraucētu viņu. Bet tad aizvien nepacietīgāk, kā karsonī. Svīst gaisma, un viņš vēl nav iemidzis.

Blakusistabā tagad klusu — pele pārskrietu, pat tas būtu dzirdams. Bet peļu šajā namā sen nav, tāpēc viņš nedzird arī to.

Pieceļas viņš agri, daudz agrāk, nekā būtu vajadzīgs. Un zagšus pa virtuves durvīm aizmanās uz darbu. Vēl neklab pat pirmie tramvaji. Iet kājām. Tomēr nav ticis sava instrumentu cehā, kur maiņa sākas agrāk nekā pa-matcehos, kad jau pārņem nemiers. Liels nemiers. Pat bailes, ka viss zaudēts. Nu kāpēc vajadzēja tā aiziet — nemanot, nekā nepasaķot? Viņa pamodīsies, izbīsies, aizbēgs. Protams, viņa tik un tā būtu aizgājusi. Nakts biedi beigušies, var atkal droši iet mājās. Bet būtu vismaz vēl kādu vārdu no viņas dzirdējis' vēl vismaz promejot paskatījies. Nez kāda šī meitene izskatītos dienā, saules gaismā? Varbūt būtu pateikusi arī savu uzvārdu un vismaz ielu, kur dzīvo? Nē, viņš taču nekad nekā neiedomājas īstajā reizē! Viņš ir un paliek tikai Ķegļu Pauls. īsts ķeblis, beņķis, vairāk nekas.

Kā ar gripas vīrusu cīnīdamies, Pauls nomoka šo dienu. Pārējie maiņas vīri vēl kavējas dušās, kad viņš jau izbrāžas pa vārtiem. Tas ir bērnišķīgi naivi, bet viņš tomēr steidzas. Savā trešajā stāvā uzskrien, elpu neatvilcis. Elpu neatvilcis, viņš šobrīd būtu spējis uzskriet vai augstākajā pasaules virsotnē. Slēdzot durvis, rokas negrib klausīt. Uz ko gan viņš cer — pēc visa tā?

Un pareizi — veltīga tāda steiga un skriešana. Istaba, viss dzīvoklis drūms un stindzinoši kluss. Virtuvē tikai sīc vientulīga aprīļa muša. Izbrāzies cauri dzīvoklim, viņš sašļucis atgriežas savā cellē. Ne pēdu, ne miņas ...

Un tomēr. Gulta novākta, sega un palagi rūpīgi salocīti, uzlikti uz matrača. Matracis satīts rullī un apsiets ar trijkrāsainu elektrības vadu pīnīti. No kurienes radusies tāda pīnīte? Par vadiem tad tā — tie saišķiem vien mētājas visos istabas kaktos. Gatavodamies nomainīt for-diņa elektrisko sistēmu, viņš tos savācis bez jēgas.

Tātad viņa sēdējusi un pinusi. Varbūt pat gaidīja viņu. Netika taču pateicis, ka aiziet. Nepateica arī, kad pārnāks. Gaidīja viņu un pina šo brīnišķīgo pīnīti ...

Ne tikai pīnīte. Labi ielūkojoties, manāmas arī citas pēdas. Istaba piekopta. Par uzpošanu to nevarētu saukt! Vai tad šeit ko varēja uzpost? Tomēr piekrāmēts rūpīgi. Arī rūsas putekļi izmēzti, eļļas traipu uz grīdas palicis mazāk. Instrumenti un detaļas uz galda sašķirotas, saliktas pa grupām un nozīmes. Vīles vienā vietā, urbji un cērtņi — citā. Solidola bundžas un nigrola kanniņas kļuvušas tīrākas. Fordiņa pakaļspārni kā sarkani vairogi pieslieti pie sienas un nevis zem galda, kā viņam pašam bija stāvējuši.

Pauls ir pār mēru aizkustināts. Viņš kļuvis bez jēgas nemierīgs. Vēl it kā ir viņas elpa, viņas smarža. Un tomēr meitene ir projām, nežēlīgi projām — uz visiem laikiem.

Uz visiem laikiem ... Nē, to viņš nespēj pieļaut. Viņš to nepieļaus.

Un tā Ķegļu Paulā pamostas ilgas. Pirmās lielās un nedziedināmas ilgas. Ilgas pēc tā vienīgā, kas tikai patiesi ilgas spēj sēt.

Trīs motocikli gandrīz reizē izlido no sētas, par mata tiesu neiesprūduši vārtos, briesmīgi tarkšķēdami, aiz-trauc katrs savā virzienā. Moskvičs zem plaukstošajām liepām pirmajā brīdī it kā apmulst. Katrs uz savu pusi! Ķer nu vēju ...

— Pakaļ baltajam! — pirmais izšķiras Viktors, iespējams, tāpēc, ka viņš nesēd pie stūres. Cirtiens pa «federi» — un mašīna jau metas pakaļ puisim ar balto motociklista cepuri.

— Ne vella! .Sito mēs šoreiz saņemsim kā cāli... — Janka izgrūž lāstu, dodams pilnu gāzi. Un ir arī pats pēdējais laiks, jo «Baltais» vairs tikko manāms ielas galā. Hā, krustojumā iedegas sarkanais luksofors! Nu zellim jāapstājas, bet tad arī viņi būs klāt...

Oho, neapstājās! Pārdrāzās krustojumam, sarkanajai gaismai degot... Nu, brālīt...

Brālītis jeb «Baltais» tiešām šķērsojis krustojumu, sarkanajam luksoforam degot. Ielas gan ir naksnīgi klusas, kā par laimi, ne vienā, ne otrā virzienā nejūt ne mazāko kustību. Arī moskvičs tik tikko nepārbrāžas tāpat, jo kāds no šiem zeļļiem šoreiz jādabū rokā, lai tur vai plīst! Gana viņi visādus trakumus sastrādājuši, neievērodami ceļa zīmes un braukdami neatļautā ātrumā. Viktoram par viņiem vairākkārt ziņots. Turklāt aizdomas .. .

Moskvičs pie luksofora pēdējā brīdī salecas un apstājas. Saprāts un gadiem iekaltā pašdisciplīna izrādās stiprāka.

Puisis uz motocikla izdara liktenīgu kļūdu. Traukdamies noziedzīgā ātrumā, viņš neiedomā ieskatīties spogulī. Un tāpēc nemana, ka viņam seko. Būtu taču

nieks — mesties pa labi vai pa kreisi kādā no šaurajām ielām, izdarīt vēl pāris apsviedienu ap stūri, un neviens sekotājs neatrastu pēdas ...

Puisis ir pārāk nikns un pašlaik kā uzvilkta atspere. Stulbais Oskars! Un tā Silva arī, izrādās, uz vienu roku ar šo! Lai iet ratā. Bet ar šito tad arī cauri! Neviens vairs nerādīsies pie viņa, nedzirdēs nevienu gabaliņu ...

Blakus bremzējot nokaucas mašīna.

— Stāt! Inspekcija ... Stāt!

Leo reakcija ir apbrīnojama. Viņš gandrīz piespiests pie trotuāra. Turklāt ir atkal krustojums, pa to šķērs-virzienā velkas kaut kādi smagsvara sastāvi. Viņš vēl pirms mirkļa būtu varējis iejukt starp tiem, bet, kā par nelaimi, šoreiz ir apstājies.

— Stāt, nelieti!

«Nelietis» momentā apcērtas turpat uz vietas, izmantodams trotuāru, un pa ielas kreiso pusi aizlaiž, ka gāze vien nosmird. Ķer vēju!

Moskvičs, kā to jau paredzēdams, zibenīgi padod atpakaļgaitu. Tik zibenīgi, ka liktos, tas katapultējies. Ticis pietiekami brīvā braucamajā daļā, tas arī apcērtas un rēkdams metas atkal pēc bēgļa.

Leo tomēr ieguvis pāris simt metru. Piesējušies ... Eh, kāpēc viņam vajadzēja dzīties reizē ar visiem! Bet tādi nu viņiem noteikumi — pēc tam jāpazūd visiem un katram uz savu pusi, pēc formulas: bija un izbija!

Nu, protams, sākas bēgšana pēc visiem likumiem. Pagrieziens pa labi un pa kreisi... Citu braucēju apdzīšana, izspraukšanās cauri divām automobiļu rindām . .. Pagrieziens... Pagrieziens. Un gāzi! Deviņdesmit, simt... Rats viņam ir jauns, java. Tas vecais kraķis taču nespēs to dot!

Tomēr vecais kraķis rēc turpat uz pēdām, neatpalikdams ne soli. Arī apdzen, arī izspraucas vai caur adatas aci, turklāt nākdams aizvien tuvāk. Reizēm tas gan it kā pazūd, bet tad aši iznirst aiz cita stūra, labi zinādams, kādu cilpu metīs bēglis. Leo pazīst vai katru spraugu, bet, izrādās, šie tur arī nav maisā auguši. Tur, kur pavīd zīme «Caurbraukt aizliegts» un bēglim vajadzētu nogriezties pa labi vai pa kreisi, šie dzenas tieši uz priekšu, labi zinādami, ka arī motocikls nesīsies tikai uz priekšu. Kur rēgojas zīme «Vienvirziena kustība» un tātad vajadzētu nogriezties pa labi, cits sekotājs manītos uz nākamā kvartāla stūri, lai tādējādi nogrieztu bēglim ce|u, bet mos-kvičs, gluži otrādi, metas uz stūri — pa kreisi, it kā būtu kāds pateicis, ka bēglis, par spīti aizliegumam, nogriezīsies tieši pretējā virzienā. Un Leo, par katru cenu mēģinādams izsprukt, nogriežas pa kreisi, traucas vienvirziena ielā pretējā virzienā, loģiski domādams, ka vajātājs to neuzdrošināsies.

Vajātāji uzdrošinās. Vēl vairāk, viņi sapratuši, ka bēglis nerēķināsies ne ar kādiem noteikumiem, ne ar kādām zīmēm un uzrakstiem. «Baltajam» jābūt bīstamam putnam, ja jau tā.

— Stāt! Stāt, ķēms tāds... — noskan atkal gluži līdzās. Leo mēģina atkārtot pirmītējo triku — cirsties atpakaj. Ar motociklu tas viegli, daudz vieglāk nekā ar mašīnu, lai cik veikls braucējs. Ieguvums uz laika rēķina Leo labā. Bet šoreiz nav gandrīz nekāda ieguvuma. Kā ar mašīnu izdodas tik aši apsviesties — tas nu ir gan numurs! Puisi pārņem saltas tirpas. Viņš jūt, ka nebūs viegli. Nolādētais Oskars .. .

Nu viņi ir kaut kur Mežaparka priedēs. Vientuļas ielas, apšaubāms apgaismojums, žogi, žogi... Apmesties ap stūri un pašam pār zedeņiem ...

Hop!

— Stāt, nelieti! — Š&jā brīdī puisi aiz pleca nogrābj spēcīga roka un atrauj atpakaļ. Metrus piecus tālāk, satrunējušo dēļu žogā iestrēdzis, nosmok skrējienā pamestais motocikls. Leo no tā nolēcis jāteniski, it kā pakarinoties gaisā un ļaujot ratam aiztraukties caur kājstarpi. Bet kā Viktoram bijis zināms, ka pie šiem zedeņiem puisis‘taisīs lādu triku? Un kā viņam izdevies izlēkt no moskviča, lai pēdējā brīdī aizturētu šo putniņu? Bet viņš to ir paredzējis un izdarījis. Nu arī Jānis ir klāt, un viņi viens pēc otra karstās dusmās pļaukā trakuli.

— Kur tu triecies kā uz nāvi? Tiesības! Katordzniek, kur tavas tiesības?

Leo spītīgi klusē. Tādiem bandītiem viņš neatbildēs. Nu jau skaidri redzams, ka nav nedz miliči, ne inspektori. Kā mutē sakrājas lipīgais, sāļais šķidrums, tā viņš brīdi pa brīdim nevērīgi izspļauj, spļaujot lūkodams trāpīt kādam no «bandītiem». Jānim jau ir trāpīts, un viņš kļūst vēl niknāks.

— Tu esi noziedznieks... Noziedznieks, saprati? Vismaz pāris gadu kā bankā ...

«Noziedzniekam» tikko sākušas dīgt tumsnējas pūkas uz virslūpas.

— Tiesības!

— Piga jums, ne tiesības! Un jūsu dokumenti... — Viņš nepaspēj pabeigt, jo ceremonēties ar viņu šeit neviens netaisās. Un tomēr Viktors, bet pēc tam arī Jānis sagrābsta pa savām kabatām dienesta apliecības un pabāž šim šmurgulim zem deguna.

— Iekriti gan, cālīt! Domāji, mācību mašīna, kaut kāds kursants pie stūres... Marš uz inspekciju! Tur tevi paskolos.

Leo iesēdina mašīnā un ved kā kungu.

Ielaisties garās runās ar tādiem ir zem viņa goda. Gan milicijā šiem parādīs! Kauties nevienam nav brīv. Un_ lietisko pierādījumu viņam tagad netrūks. Viņš vēl parādīs. Tiesības ... Pigu, ne tiesības! Tiesību viņam taču nemaz vēl nav. Ja nav vajadzīgo gadu, nevar būt ari nekādu tiesību vai netiesību. Bet vai tāpēc lai viņš nekāptu uz moča? Stulburi, kas visu tā izdomājuši. Piga, lūk!

Bet arī par to viņš nebilst ne vārda. Šo pārsteigumu viņš pataupīs līdz inspekcijai. Un lai nedomā viņam kaut ko piesiet! Nevienu viņš nav ne sabraucis, ne nositis. Paši neievēroja zīmes, paši brauca bez jebkādiem noteikumiem. Piga ...

Nakts, tumsa, iela... Ap šo laiku iepretī Paula logam beidz šņukstēt pazemotā meitene. Tur kaut kas notiek, kāds bēg, kāds dzenas pakaļ. Rokas bezizejā piespiež svešu durvju zvanu.

II

Vakars sit augstu vilni. Bet vai tad tā allaž nav bijis meistara Kasparsona mājā? Pēc oficiālās daļas ar tostiem un uzrunām, ar laba vēlējumiem un «daudz baltu dieniņu», pēc siltā galda un kafijas ieskanas mūzika, viesi ceļas, polarizējas pāros un mazos pulciņos, sākas dejas, var uzsmēķēt vai nodoties biljarda spēlei. Meistaram svin sešdesmit gadus.

Pati svinēšana izvēršas divās daļās. Pirmā — uz vietas cehā, piedaloties visam ceha kolektīvam, direkcijai, rūpnīcas komitejai un kolektīviem no pārējiem cehiem, daļām un birojiem. Tur meistaram pasniedz ministrijas un rūpnīcas Goda rakstus, modernāko radiolu kolektīva vārdā un neskaitāmus ziedus. Otrā — pēc tam vakarā paša Kasparsona mājā, nelielā pusotrstāvīgā pēckara gadu individuālajā mājiņā ar piecām istabām, centrālapkuri, dārzu un garāžu. Tādu šajā rajonā nav mazums. Kasparsoniem — viena no pieticīgākajām.

Paulam Ķeglim parādīts nepelnīti liels gods, ka tieši viņš norīkots par ceha kplektīva pārstāvi šajā otrajā daļā. Protams, viss instrumentu cehs nevar ierasties, tad par šauru ne tikai piecas istabas, bet arī viss piecpadsmit simtdaļu dārzs ar normā atļauto siltumnīcu.

«Tu esi viens apaļš puisis, un pasauli tev der redzēt,» bija teicis ceha komitejas priekšsēdētājs. «Aizej vien, tikai elsiņu apliec un šlipsi uzsien. Tur būs ontlīga publika. Ne jau veltīgi pats direktors lūgts un galvenais inženieris.»

Viņi no ceha šeit ir trīs: Pauls — centīgākais starp jaunajiem instrumentālistiem, kultordze Vanaga — visa šī pasākuma galvenā organizētāja un dvēsele, tad vēl ceha priekšnieka vietnieks Miltiņš. Ne pats ceha priekšnieks, ne arī rūpnīcas komitejas priekšsēdētājs nav nākuši. Paulam ir aizdomas, ka kolektīvā ne visai iecienīta šāda programma divās daļās. Visiem labāk būtu paticis bankets turpat rūpnīcas klubā. Tā pēdējā laikā parasts darīt, un tas būtu saprotami. Tad varētu piedalīties viss cehs pēc patikas, arī citu kolektīvu pārstāvji. Un viņu meistaram tas ir pa spēkam, to arī visi zina. Bet nē, Kasparsons nebūs Kasparsons, ja viņš nedarīs savādāk nekā citi, smalkāk nekā citi... Par šo smalkumu tad arī rūc viens otrs. Turpretī paši «lielie» nav nākuši tāpēc, ka viņi zina — Kasparsons uz šo jubileju gaidījis vairāk nekā tikai Goda rakstus. Šis «vairāk» diemžēl palicis karājamies gaisā ...

Tā kā Pauls te iekļuvis, veicot sabiedrisku pienākumu, bet ne pēc ielūguma vai paša vēlēšanās, tad viņš jau no sākuma jūtas lieks. Turklāt viņš tiešām arī ir, ja nu ne pats nenozīmīgākais, tad vismaz necilākais viesis šajā ontlīgajā sabiedrībā, no kuras divas trešdaļas viņš vispār nepazīst. Tie ir vai nu Kasparsona radinieki, par kuriem Paulam līdz šim nav bijis ne jausmas, vai paziņas un vajadzīgi ļaudis no ministrijas — jubilāra sievas darbabiedru aprindām. Un varbūt labi vien ir, ka arī citiem Pauls nav vajadzīgs. Šādā sabiedrībā ar oficiāliem un intīmiem draugiem un radiniekiem allaž gadās kāds, kurš norāvies maliņā un par kuru nevienam nav nekādas daļas.

Spēlē mūzika. Tiek izmēģināta jaunā radiola. Pie tās darbojas Kasparsona atvase — izstīdzējis pusaudzis ar melnīgsnējām pūkām uz virslūpas. Skaņuplašu gan Kas-parsoniem bagātīgi. Kratekļi mijas ar romantiskiem ritmiem. Dažus Pauls zina un būtu varējis dejot. Viņš mazliet prot grozīties, it sevišķi, ja gadās pazīstamas un drošas partneres rokās. Bet kur nu viņam lai šeit rastos pazīstama un droša partnere! Ja nu vienīgi kultordze Vanaga. Tomēr arī viņa šovakar kļuvusi pavisam dīvaina un klīrīga. Kā gan mainās ļaudis, tikko nonākuši citā vidē!

Paulu stindzina atturība. Viņš lai uzlūgtu kādu no šīm smalkajām un tik izmeklētajām dāmām? Nē, to no viņa nesagaidīt! Un viņš kvern malā vai klīst pa istabām, pavērodams biljarda vai šaha spēlmaņus, pavērodams dejotājus lielajā viesistabā, ieklausīdamies atsevišķu pulciņu sarunās, kuras gan drīz vien apklust, tikko viņu ievēro tuvuma. «Kas tas par lempi pirms mūžības gludinātās biksēs un ar ērmotu šlipses mezglu?»

Ja ... Hm ... Ko es jums teicu ... Nu tad uz namatēva veselību — un lai viņam otri sešdesmit!

Pauls novēršas un atkāpjas. Beidzot viņš apmetas netālu no pūkainā jaunekļa, kas cītīgi nomaina plati pēc plates, neizkustoties no savas vietas un nepamirkšķinot ne ar pIakstiņu. Tikai lūpu kaktiņos ievilcies nicīgs smīns — sak, vai tā nu ir dejošana, vai nu kāds šeit saprot īstu mūziku! Labākos grāvējus viņš jau iepriekš rūpīgi atlasījis un pagaidām nemaz nevelk ārā. Ja jau sencis tā grib, lai! Šovakar viņš var arī paklausīt, šovakar viņš nostrādās «visu maiņu». Un tad žigulis viņam tikpat ka rokā. Apnicis ar javu. Un pēc tās reizes...

Pauls vēro jaunekli, redz un saprot viņa smīnu. Un brīnās. Leo — Kasparsonu jaunākais. Vecākais studējot Kalnrūpniecības institūtā. Latvijā nekādu augstu kalnu nav un kalnrūpniecības ,arī nekad laikam nebūs, tomēr Kasparsonu dēls studē tieši kalnrūpniecību. Tālu skatās un grib augstu lidot... Viņa šovakar šeit nav, tikai telegrammu atsūtījis. Spējīgs esot, profesori paredzot spožu nākotni. Tādas runas bija šalkojušas ap galdu, kad nolasīja šo telegrammu. «Izspļauts tēvs,» Pauls domā, vērodams jaunāko atvasi. Arī pašam meistaram lūpu kak-tinos allaž pārgudrs, tikai jau nedaudz pārkaļķojies smīns. Citādi nevar sliktu teikt — meistars viņš ir spējīgs, prasīgs un principiāls. Ne ar vienu tā sevišķi nedraudzējas, bet neielaižas arī nekādos darījumos. No viņa baidās un viņu arī ciena. No veco meistaru rauga — dažs mēdz izteikties, lai gan pašam tādam teicējam nez vai ir priekšstats, kādi īsti bijuši vecie meistari. Lai nu kā, bet Paulam daudzējādā ziņā gribētos būt tādam pašam. Nav instrumenta, kuru meistars neprastu izgatavot. Pat inženieri nāk pēc padoma. Nav operācijas, kuru viņš neveiktu. Kasparsons spēj aizstāt jebkuru trūkstošo strādnieku, tikt galā ar jebkuru kategoriju.

Pauls vēro Leo Kasparsona smīnu, domā par viņa tēvu un nevilšus paceļ savas ķetnas! Vai tās kādreiz būs tikpat prasmīgas kā viņa meistaram? Nagi melni un ādas poras piesūkušās ar rūsu un eļļu. Nav līdzējusi ne asā suka un ziepes, kuras Martas tante šai reizei bija aizdevusi, ne acetons. Un daudz viņš par tām arī neiztaisa. Kādas nu ir, tādas ir. Tomēr šobrīd labāk, ja tās apslēptas, nolaižot gar sāniem. Ja pats uz tām neskaties, tad varbūt arī citi neievēro. Tā Pauls domā. īstenībā, ja tas nebūtu pret smalko toni, viņš labprāt no šejienes pazustu. Šovakar vismaz būtu ticis galā ar priekšējo spārnu ...

Domas par mašīnītes priekšējo spārnu atgriež vajadzīgo mieru. Viņš pat sāk justies omulīgi, tā sēdot un skatoties ar neko neredzošām, tāpēc it kā sapņainām acīm. Un Pauls patiešām sapņo. Tas ir tāds mazs sapnītis, par kuru nevienam nav ne jausmas. Pats viņš tam ļaujas tikai retajās reizēs, kad ir sevišķi paveicies. Vasara, protams, paies un varbūt arī nākamā ziema. Bet gan viņš centimetru pēc centimetra tiks galā ar rūsu, tiks galā ar lāpīšanu, tiks galā ar krāsošanu. Izjauks un pārbaudīs motoru, karburatoru, eļļas un degvielas sūkņus, ieliks jaunu elektrisko sistēmu, savedīs kārtībā bremzes. Iegādāsies jaunus priekšējos riteņus. Centimetru pēc centimetra, mezglu pēc mezgla, detaļu pēc detaļas. O, viņam pietiks pacietības! Lai paiet gads, lai paiet divi gadi un vairāk. Nekur nav jāsteidzas. Pamazām vien, tā sakot, pīpēdams.

Un tad ... Un tad ...

Viņa sapnis tālāk sniegties pagaidām neuzdrošinās. Gan jau tad ...

Pauls atkal pavēro savas ķetnas. Spēka tām pietiks, un šo to viņš jau pieprot. Tāpēc viņu nemulsina eļļas uņ rūsas pēdas zem nagiem un ādā. Viņam pat ir tāds kā prieks par tām. /

Pauls notver Leo skatienu. Jauneklis jau ilgāku laiku pamanījis fātera strādnieka tuvumu. Pauls draudzīgi pamāj, lai pieaicinātu klāt. Leo, ne muskulītim sejā neno-raustoties, pienāk tuvāk.

— Vai tad tev nekā tāda jēdzīgāka nav? — Pauls vilt-nieciski ieminas. — Trakot noderētu, zini, šovakar...

Leo viegli paklanās, ka sapratis, un tikpat mēms atkāpjas. Kā Paulu smīdina šī mēmā paklanīšanās! Meistars kas meistars. Arī Kasparsons seniors mēdz tāpat viegli paklanīties inženierim, apliecinot, ka dzirdējis un lūkos izpildīt. Bet Kasparsona juniora žestā ir arī vēl kaut kas cits. Tā ir mēma sulaiņa augstprātīgā paklanīšanās ar nozīmi — šovakar es te kalpoju un tad man var pavēlēt arī tādi...

Pauls mūziku nepārzina, un viņam nav ne jausmas par modernajiem grāvējiem. Gandrīz vienīgais ir tas, ko viņš dzirdējis pa savu logu no pretējā nama. Un tomēr tas jau ir kaut kas. Un šis nieks viņam dod iespēju izteikt minēto priekšlikumu. Kā lai viņš zinātu, ka trāpījis naglai uz galvas, ka tieši l!eo aprindās ir ne mazums tādu, kas aizraujas ar magnetofoniem un ierakstiem, ar lentu tirdzniecību un maiņu. Bet galvenais — ar ierakstiem, ierakstiem vai pārrakstiem, pārrakstiem citam no cita. Pirmklasīgā Rīgas radiotehnika šeit lieti noder, to viņi apguvuši, apgūst un iegādājas ar papiņu un mammiņu vai arī jau ar savu zemletes darboņu palīdzību un svētību. Paulam par to maza jēga, tas nav viņa ampluā, kā tagad teiktu. Viņa ampluā ir atslēdznieka instrumentu komplekts un Martas tantes jaunības dienu fordiņš. Ieminēdamies par kaut ko jēdzīgu, viņš tikai gribējis izdzēst pārgudro smīnu no zeņķa lūpām un pārvērst tās patiesā smaidā.

Un Paulam tas izdodas.

Kamēr uzliktā plate griežas, Leo uz brīdi pazūd. Bet drīz vien atgriežas ar magnetofonu un veselu kaudzi ierakstu lentu. Veikli un kā patiess amata pratējs viņš sakārto aparātu, pievieno elektriskajam tīklam, ieslēdz un ar plašu žestu dejas vidū novāc aizsākto plati.

So visai netaktisko gājienu starp viesiem neviens pat nemana. Vienīgi Pauls uzmanīgi vēro, kas tagad sekos. Seko kāds pārmēra skaļš grāvējs. Gluži kā no pretējā nama. Tas viņu pārsteidz un arī nomierina. Pārsteidz tajā ziņā, ka šeit Kasparsona mājā neko tādu viņš nav gaidījis. Jā, bet kāpēc gan? Leo taču nav pats meistars Kasparsons. Nomierina kā viss, kas jau zināms, vairāk vai mazāk pazīstams. Mūzika no pretējā nama ir iegūlusi diezgan stipri, pašam Paulam to nemaz neapzinoties un katrā ziņā negribot. Kopā ar viņa vīles vai slīpripas čirk-stoņu un šņākoņu šādas mūzikas ritmi jaucas, krustojas, traucē viens otru. Un, ja tas būtu viņa varā, Pauls to vienkārši izslēgtu, kā to parasti dara arī ar savu «Spīdolu», kad sāk pārraidīt kaut ko līdzīgu.

Pašlaik Kasparsonu mājā vīles nečīkst un slīpripas nešņāc. Šeit nav darba ritma. Viņš tikai domās ir uz brīdi lavies ierastajai atpūtai ar demontētā fordiņa gabalu rokās. Uzsākot šo spēlīti ar Leo un vērojot jaunekli, viņš izslēdzies arī no šīs «atpūtas». Un varbūt tieši tāpēc viņam Leo šedevrs patīk tīri labi. Viņš tajā jūt pat kaut ko no sava ceha ritmiem un skaņām. Vai tur nedārd štances un nešņāc slīpripas, vai nenogāžas pievesto metāla stieņu kūlis, spalgi un griezīgi neiekaucas urbis — viens, otrs, viss urbjmašīnu iecirknis? Pak-pak, pak-pak — kā pupas sāk bērt kniežu automāts. Un atkal ellīgs troksnis, lieliem metālā gabaliem uz cieta klona gāžoties...

Pauls klausās, nemanot kustas līdzi, tāpat vien krēslā sēdēdams, viņa vaigam pārlijis saprotošs smaids ... Un pēc būtības viņš gandrīz vai iejuties šajā modernajā mūzikā.

«Izrādās, ka šis jaunais slamsts nav tik dumjš,» viņš nodomā, mazliet vēlāk atjēdzies un tā kā nokaunējies. Bet jaunais slamsts māksloti sastingušu seju, no pirmītējā smīna lūpu kaktiņos ne vēsts, viens pats, bez partneres (bet varbūt partnere viņam ir šī magnetofona kaste, ko viņš apkalpo) līgojas iemīļotajam ritmam līdzi. Puisis augumā gandrīz kā tēvs, vienīgi tievs kā salms. Šo tievumu vēl vairāk izceļ šaurās bikses un elegantais svīteris. Jauneklis kā briedis. Pilnīgi izaudzis. Tādam vajadzētu nākt uz rūpnīcu par mācekli, tādam vajadzētu jau uzkraut mērenu vezumu, lai sakās pleci kļūst stingrāki un platāki un kāju muskuļi vingrāki ... Tā teiktu Paula tēvs par iebraucamiem kumeļiem. Šāds kumeļš taču acīmredzot alkst pēc pamatīgas izlādēšanās — līdz sviedriem, līdz pagurumam. Bet senči tādam liek deldēt skolas solu, jau gadiem uz priekšu ieplāno institūtu vai universitāti... E, ko tur!

To laikam Pauls pateicis skaļi — šo savu iemīļoto —<<e, ko tur». Bet nē, neviens jau nav dzirdējis. Leo joprojām dejo kluso solo, izlocīdams ķermeņa apakšdaļu un ar kājām veidodams afrikāniskas figūras, augšdaļu virs jostas vietas turēdams sastingušu un vienaldzīgu. Un tāpat, vienīgi veiklāk Vai mazāk veikli, dejo arī visi pārējie, kas nu vispār šeit dejo. Ir apdullinošs troksnis, ko vēl pastiprina kāju švīkoņa, tājda kā sakāpināta uzbudina-tība.

Mūzikai aplaudē, bet varbūt aplaudē muzicētājam. Lūdz atkārtot. Skan saucieni un smiekli. Leo mēmi paklanās. Acis viņam tagad gail kā jaunam vilcēnam, kas izgājis medībās. Viņš uzliek citu gabalu. Viņš nav tik nabags, lai atkārtotu iepriekšējo. O, viņš zina, ko dara!

Tiek nēsāti apkārt atspirdzinoši dzērieni, arī pa mēriņam sīvā, ja kāds vēlas. Neviens neteiks, ka pie Kaspar-spna nevarēja iedzert, bet neviens ari nepārmetīs, ka tur tikai žūpojuši. Piedāvātājs nav pats namatēvs. Tas uzticēts kādam mājas paziņam. Pauls viņu nepazīst, tāpēc ir jo vairāk izbrīnējies, kad tas, saņemdams atpakaļ glāzi, sāk mēļot.

— Vecais pūlējies — tāpat kā viņa tēvs savā laikā. Tu jau nepazini veco Kasparsonu. Arī meistars bija. Līdz inženierim uzsitās. Saviem spēkiem vien. Bet godības kad rīkoja, o! Mūsējie neviens netiek līdzi. Nēģi, laši, spranču konjaki... Nu, gribi vēl?

Pauls vairāk negrib, un mēļotājs aizšļūc tālāk. Nē, kaut kur viņš tomēr šo vīru jau ir sastapis. Pārsijā visus rūpnīcas iecirkņus un daļas, atcerēties tomēr neizdodas. Pārāk liels ir viņa kolektīvs. Desmit gadu nostrādāsi, pat tad visus nebūsi ne redzējis, ne ievērojis.

— Kāpēc tik vientulīgi? Visi dejo, visiem jautri, tikai jūs viens ... — Pēkšņi Paulam piestāj kāda sieviete. Viņa ir no tās viesu daļas, kuru Pauls šeit nepazīst. Tomēr ievērojis jau ir gan pie galda, gan dejās. Eleganta — kā visas šajā vakarā — viņa tomēr nespēj slēpt gadus. Un Pauls nav ne attapies, kad sieviete mazliet valšķīgi, lai gan vienkārši un draudzīgi pastiepj roku.

— Laila. Vai apsolāt nākamo deju?

Protams, viņš neattopas nosaukt ne savu vārdu, ne uzvārdu, lai gan tas būtu bijis jādara. Tomēr jaunā paziņa to arī neņem ļaunā. Gluži otrādi, viņas valoda tikai tā īsti atraisās.

— Dejot ir jauki, un šie jaunie ritmi visi tik patīkami, — viņa tērgā, nomanījusi, ka lēnīgais puisis nav visai attapīgs. Pauls tikai piekrītoši paloka galvu, izmocīdams smaidu. Un Laila to arī saprot kā atbildi, lai gan īsta vārda no viņa vēl nav dzirdējusi. Tikpat labi viņš

33

3 — 307-n

varētu būt mēms. Tomēr galīgi mēms Pauls nav, un Laila nebūt nav no tām, kas neprastu pati izlīdzēties.

— Uh, cik mežonīgi karsts! Derētu iziet dārzā ... Bet nupat sāksies deja. Leo, Leo, uzliec kādu valsi arī! —viņa sauc jaunajam Kasparsonam piemīlīgi, kā sena paziņa vai tante un atkal uzsmaida Paulam, kā gluži saprotami pāriedama uz «tu». — Tu taču mazliet dejo valsi?

Pauls valsi mazliet dejo. Leo uzliek vajadzīgo plati un iedarbina radiolu. Lentēs viņam valša nav.

Laila stingri saņem Paulu aiz elkoņa. Viņi nogaida, kamēr sāk griezties vēl daži pāri, un lēnām uzņem soli. Un atkal var nopriecāties par Lailas attapību: ja dejotu pirmie, Pauls justos neveiklāk.

— Turi mani stingrāk... Piedod, bet aizmirsu vārdu.

— Man, vai?

Nu ka ... — Laila apliecina, piemērodamās puiša stilam un ar šo «nu ka» pateikdama gan «jā», gan arī daudz vairāk: «Drošāk, drošāk, muļķīt!» Tad nu viņš arī pasaka kā lielu brīnumu:

— Pauls.

— Turi stingrāk, Paul! Un nebaidies, neesmu nekāda stikla lelle. Dejojot jājūt partneris — un labi, ka tu mani vadi. — Vadīt Pauls nebūt vēl nevada, jo viņam tiešām nav drosmes saņemt šo eleganto sievišķi savās Vetnās. Sākumā viņš skatās Lailai pāri. Bet uzmundrinošais skatiens no apakšas pamazām vien — ar sarunu, ar rokas paspiedienu, ar iedrošinošu pieskārienu — tas pamazām vien novelk puisi no sākotnējiem Olimpa augstumiem. Un, rau, drīz vien viņi dejo, raugās viens otram acīs un tērzē.

Runātāja ir viņa. Pauls tikai spēj pamāt piekrītoši vai noraidoši. Viņa pirmītējais neveiklums negribīgi atkāpjas. Turklāt viņš taču arī izdzēris vairākas glāzes — un tās dara savu.

Bet tad šajā idilliski noskaņotajā viesību namā iesper kā zibens. Deja vēl nav beigusies, tikko kā sākusies otrā

puse, kad cauri dejotājiem laužas pats jubilārs, kādu meklēdams. Viņa izskats nevēsta nekā laba. Nāk tuvāk un tuvāk... Tad atbīda Paulu gluži kā ganuzēnu, kad pieaugušajiem kaut kas nopietns jāpārrunā. Un, saudzīgi aiz rokas pieturēdams, aizved malā Lailu. Viņa atskatās, uzsmaida Paulam, tad seko namatēvam.

Mūzika turpinās. Tie, kas nekā nav manījuši, joprojām dejo, uzgrūzdamies Paulam. Tie, kas nojauš nelaimi, saskatās, spiežas pie Paula un prašņā:

— Kas noticis? Vai avārija rūpnīcā?

Tas ir Miltiņš un Vanaga, kas iedomā rūpnīcu. Bet Pauls nekā nezina teikt. Ka labi nav, to nojauš arī viņš. Lai gan īstenībā viņš vēl nav lāgā atjēdzies.

Ar glāzītēm pienāk pļāpīgais pakalpotājs.

— Ņem nu, draugs, un iemet! Tu taču cērt šeit visiem pāri... Ko ta Rizgas madāma tev tā?

Pauls izdzer glāzi. Tā tiešām īstajā laikā. Bet pakalpotājs turpina:

— Redzētu to Rizga pats, oi, oi, puis!

Tālāk viņš netiek. Tikpat enerģiski, joprojām bāls un skadrām acīm pie viņa piesteidzas meistars Kasparsons un bez ceremonijām, kā cehā radis, pasauc:

— Nāc! Pavadīsi... Viņa pati tā grib.

Pie durvīm jau gaida taksometrs. Paulam vēl aizvien nekas nav skaidrs, bet viņš paklausīgi apsēstas blakus Lailai Rizgai (hm, tātad pārvaldes priekšnieka sieva!) un aizver durvis. Mašīna tajā pašā brīdī raujas uz priekšu.

No nomaļās individuālo māju un dārzu apkaimes pa samērā vāji apgaismotajām ielām viņi iztraucas klusēdami. Paulā knosās jautājums — kas tad īsti noticis? Mājās nelaime vai biedrenei Rizgai tāpat bijis steidzīgi jādodas projām? Lielo pienākumu cilvēkiem ir sava dzīve un savi ritmi. Viņam tos grūti apjaust. Bet kāpēc viņam jābrauc līdzi?

Jautājumu netrūkst, tomēr Pauls joprojām sēd klusēdams. Sieviete blakus viņam vairs nav Laila. Tā nekad nav bijusi Laila. Pat tad, kad dejojot teica: «Turi stingrāk, Paul! Un nebaidies, neesmu nekāda stikla lelle.» Pat tad viņa Paulam bijusi tikai vakara noskaņas apskurbusi sieviete, mazliet valšķīga, tēlodama «nokāpšanu pie strādnieka cilvēka» ... Un tomēr arī visai lādzīga, varbūt arī bez tādas apzinātas «nokāpšanas». Lai nu kā, bet tagad atkal viņa ir tikai un vienīgi biedrene Rizga. Pauls sēd klusēdams.

Mašīna jau nesas pa centra ielām . .. Nē, ne pa paša centra. Viņi atkal joņo uz nomali...

Apstājas pavisam nemanot, viegli, bez rāvieniem. Manāms, ka šoferim ir klase. Jā, tā braukt ir māksla ...

— Palaid nu mani ārā! — Pauls atjēdzas no vieglas dunkas sānos. — Un pagaidi tepat! Man tikai jāredz ...— Viņa veikli kā sermuliņš pārslīd pāri Paula klēpim un izlec ārā, negaidīdama, kamēr viņš iztūļājas un palaiž garām.

Tad viņa jau pazudusi lokveidīgi iebūvētos vārtos, kurus apgaismo vāja spuldze.

Tātad jāgaida, Pauls sev atgādina, noskatīdamies paka). Ari šoferis nebilst ne vārda, tikai atlaižas vaļīgāk un uzsmēķē, birdinādams pelnus pa atvērto lodziņu.

Tā ir Duntes iela, tie ir slimnīcas vārti, kuros tik steidzīgi pazudusi Rizga. Bet Pauls to neievēro. Viņš vispār no Rīgas vēl maz ko zina. Divos gados visu nevar pagūt, it sevišķi, ja diena no gaismas līdz gaismai paiet skrūvējot, vīlējot, slīpējot un krāsojot. Instrumentu cehs un vecais fordiņš. Tāpēc nav jābrīnās, ka viņš diezgan mierīgi arī sagrābsta papirosus un palūdz šoferim piesmēķēt.

Jāgaida ilgi, vismak stunda. Laika izjūta pamazām zūd, bet par laiku Pauls neuztraucas. Viņš tā nosēdētu līdz rītam, dienu, nedēļu, vēl ilgņk . . . Nemazums smiets cehā: viņš esot ar lēniem apgriezieniem, bet spēcīgu mu-triķi. Tomēr pats par to šobrīd domā vismazāk. Domas šobrīd driskainas.

Kasparsoni — meistars seniors un modernās mūzikas dievs juniors. Biedrene Rizga ... Kā viņa teica iepazīstoties — Laila? Laila Rizga. «Turi stingrāk, Paul!»

Tad šī satraucošā jezga, Kasparsona drebošā roka, kad viņš piesteidzās: «Nāc ...»

Bet pa vidu vēl un vēl — arī fordiņš. Ar spārniem nu viņš gandrīz jau ticis galā. Jāķeras pie pārējās kabīnes. To nāksies apstrādāt tikai šķūnītī. Jāievelk apgaismojums. Dienas gan nāk garākas, bet viņam gaismas aizvien vēl daudz par maz .. .

Tā meitene .. . Silvija. Viņas savādā ienākšana un pazušana ... Kā viņu sameklēt?

Pats direktors nebija nācis un galvenais inženieris tāpat. Protams, tad jau arī ceha priekšnieks un rūpnīcas komitejas priekšsēdētājs atsūtījuši tikai savus vietniekus. Pēc devīzes — «no kuras puses vējš pūš ...».

E, ko tur! Kasparsonam visa lielā izdošana, protams, vējā. Taču tikai viņu dēļ meistars tā pūlējās, tas cehā katram skaidrs.

Vakars Paulam zudis. Nu jau nakts. Viņš būtu pabeidzis priekšējo spārnu. Ar kabīni ies diezgan raiti. Tā samērā labi saglabājusies. Paņems vispirms ar acetonu, ar rūsas nodzinēju. Pauls kaut ko dzirdējis par šādiem šķidrumiem. Būtu labi, ja izdotos kaut kur izraut. .. Un elektriskais rokas slīpētājs arī jāsagādā katrā ziņā.

«Neesmu nekāda stikla lelle ...» Ta, ta, ta ... Nē, tas nebija valsis, ko viņi dejoja.

Šoferis atskatās, arī Pauls atskatās. Nē, vēl nenāk. Šoferis ir atskatījies uz Paulu, uz šo nerunīgo lamzaku, kas šūpojas sēdeklī.

Pauls apvaldās. Kāpēc tieši viņam te jābūt? «Viņa pati tā grib ...» bija teicis Kasparsons.

Ta, ta, ta ... Silvij, Silvij!

— Es tik daudz nenopelnu, — nikni izmet šoferis.

Rizga atgriežas, neviena nemanīta. Atveras taksometra

durvis, un viegla dunka liek Paulam pavirzīties tālāk.

— Kājas lauztas, žoklis, divas ribas. Cerības ir, — viņa sausi pavēsta, un ari Paulam kļūst sausa mēle. Tātad nelaime! Viņa tikko no slimnīcas ...

Viņi atkal brauc, bet nu pavisam lēnām. Vai šoferis arī aizdomājies par to pašu? Kā gan citādi viņi vilktos tādā sēru mūzikas ritmā.

Kājas lauztas, rokas, divas ribas ... Ražošanas trauma vai nelaimes gadījums uz ielas? Drīzāk uz ielas. Naktī ražošanā nodarbināts samērā maz ļaužu. Kājas, rokas, žoklis ...

Paulam grūti iedomāties, kā izskatās cilvēks, kam lauztas kājas, žoklis, ribas. Bet briesmīgi tam jābūt. Vai tas šoreiz būtu ar pašu Rizgu vai ar kādu citu no Rizgu ģimenes?

Pauls nejautā. Viņš tikai visādi izprātojas un klusē. Nez kāpēc viņam liekas, ka tas ar pašu pārvaldes priekšnieku. Aiz to viņa šovakar pie Kasparsoniem nebija. Un tāpēc namatēvs, par nelaimi uzzinot, bija tik bāls.

- Ienāc... Tu man pašlaik esi vajadzīgs. Ienāc, ienāc, Paul! — kāds saka pie pašas auss.

Pauls atgriežas īstenībā. Viņi ir atbraukuši. Nē, ne pie Kasparsoniem, kur droši vien turpinās jubilejas svinības. Tumša nama vārti. Durvis apgaismo blāva spuldze.

Rizga jau ir norēķinājusies ar šoferi. Pauls rāmi, joprojām klusēdams, seko.

— Pagaidi, pasēdi, — viņa saka un pazūd citās istabās. Pauls piemetas uz norādītā krēsla un rātni gaida.

— Uzvārīšu kafiju, — viņa paziņo, pēc brīža steigdamās cauri uz virtuvi. Tagad viņa jau pārģērbusies vieglā mājas tērpā, iekāpusi nļājas kurpēs.

Pauls aplaiž skatienu istabai. Tā laikam ir viesistaba. Liels, skaisti pulēts galds, tradicionālā skaitā krēsli, glezna, vēl viena glezna, tikai mazāka. Kaktā milzīga porcelāna vāze... Bet visvairāk viņu mulsina greznais paklājs pāri gandrīz visai grīdai. Tas ir viegli zilganos toņos, lieliem dīvainiem putniem, it kā telpā būtu apmeties teiksmainu dzērvju bars. Pētot šos putnus, viņš atduras pret savām lācīgajām kājām ar vienpadsmit rubļu kurpēm, kurām apputējusi bieza gumijas zole un iekšā, kā viņš atceras, elegants firmas nosaukums «1. Maijs». Ne pa jokam nobijies, viņš trūkstas augšā. Kas gan paliks no šā brīnumainā paklāja, ja katrs pa to bradās tādām kājām?

— Kāpēc nesēdi? — Laila negaidot ienākusi un ir pārsteigta, ka Pauls tramīgi nokāpis no paklāja un nelaimīgs stāv uz šaurās maliņas pie pašas sienas. Tad viņa saprotoši iesmejas un atsviež paklāja stūri, atbrīvodama vietu, kur Paulam droši sēdēt. Vēl pēc brīža viņa pienes viņam un noliek uz grīdas ievalkātas vīriešu mājas kurpes, piebilzdama:

— Uzvelc! Viņš jau tik drīz tās neprasīs.

Kaut kas viņā aizķeras, un Laila aizsteidzas, slēpdama no Paula acis. Kļūst vēl savādāk. Pauls raugās uz svešajiem apaviem, skaidri iztēlojas to valkātāju. Viņam pat liekas, ka ir kādreiz redzējis šo Rizgu, Pašu no Pārvaldes, par kura pieminēšanu vien viņa rūpnīcā un, iespējams, ka arī citās pārvaldei pakļautajās rūpnīcās ilgi atcerējās, atgādināja. Un nu lai Pauls kāptu viņa rīta kurpēs un, kavēdams Lailai laiku, zināmā mērā stātos viņa vietā! Lai arī tikai šeit, tikai šobrīd, tikai šādā kliedzošā gadījumā — un tomēr ...

— Tūliņ būs kafija un mēs parunāsimies, — Laila, atkal ienākdama, apliecina tieši to pašu. — Tu taču vari kādu brīdi vēl palikt? Man šodien nepieciešams, lai kāds būtu kopā ar mani...

Ko nu par palikšanu! Paulu neviens nekur negaida. Un to viņš tā arī pasaka. Viņš var arī noaut savas smagās kurpes. Galu galā ...

Laila atkal aizsteidzas uz virtuvi, drīz no turienes sāk smaržot kafija. Vēl pēc brīža viņa nāk atpakaļ, nesdama uz paplātes servīzi ar mazītiņām tasītēm, krējuma trauku un cukura trauku. Netrūkst arī sviestmaižu un cepumu. Protams, tie nav no paciņas «Mūsu marka».

— Pastāsti man tagad par sevi! — Laila saka, darbodamās ap traukiem.

Pauls samulst. Pastāstīt par sevi? Ko gan lai viņš stāsta par sevi?

Nekā tāda jau nav, — viņš atzīstas. Un tiešam viņam taču par sevi nekā nav, ko stāstīt!

Man tagad vajag, lai tu stāstītu, pats saproti. Cita reizē es tev pievidžināšu pilnu galvu. Vienalga, ko — kur esi dzimis, kur audzis, kur skolā gājis? Un tagad ... Kur tu dzīvo tagad, kur strādā? Vienalga, ko ... Dzer, dzer un ēd arī! Uz mani neskaties ...

Pauls nokož pāris kumosu un lēnām košļā. Kafija ir kā uz uguns vārīta, un viņš vispirms katru malku papūš . .. Laila arī pieliek pie mutes tasīti un lūkojas prom tukšumā.

Smiltenes pusē. Tur man vēl tagad vecāki, — Pauls aizsāk stāstīt. — Arī skolā turpat. Vidusskolu netiku pabeidzis, pametu. Aizgāju armijā. Desantnieks. Ar izpletni varu nolēkt kaut vai no baznīcas torņa. Pēc armijas paliku Rīgā. Vairs negribas kolhozā. Un neesmu jau es ne agronoms, ne lopu dakteris. Cēsīs pabeidzu arodskolu . . . Vēl pirms armijas. Atslēdznieki tagad visur vajadzīgi. Vairāk arī nekā nav ...

Viņš atkal nokož pāris kumosu un iedzer dažus malkus kā cilvēks, kas godam nopelnījis savu dienišķo maizi. Laila joprojām tur abās plaukstās pacelto tasīti, nemaz nedzer, raugās tāpat nezināmā tukšumā, un liekas, ka viņai saltu, tāpēc rokas jāsilda pie kafijas tases.

— Dzer, dzer, lūdzu,^un pastāsti kaut ko par sevi...— viņa pēkšņi attopas un skubina Paulu.

— Nekā jau vairāk tāda nav, — Pauls atzīstas.

— Tāpat vien, visu — kur esi -dzimis, kur audzis, kur skolā gājis. Pastāsti, pastāsti!

— Tēvs arī saka — kolhozā nekādas jēgas. Bet mamma kā uzburta uz saviem teļiem. Fermā strādā, pat pensijā negrib iet.

To pavēstījis, Pauls atkal nokož un uzdzer pa malkam. Tasīte ir maza, jau no pāris malkiem tukša. Viņš pasniedzas pēc kafijas kannas un ielej vēl. Lailu labāk tagad likt mierā. Pauls saprot, kas ar viņu tagad notiek, rifr* cenšas izturēties tā, it kā viss bijis pavisam normāli.

— Dzer, dzer un pastāsti par sevi! Visu pastāsti — kur esi dzimis, kur skolā gājis, kur strādā ... — viņa skubina Paulu vieniem un tiem pašiem vārdiem, pati joprojām turēdama pilno kafijas tasi, it kā tā būtu putnēns, kas jāsasilda un jāiedrošina lidojumam.

Tad Pauls vienā malkā izdzer otro tasi, pieceļas un lieliem soļiem pāriet pār visu istabu. Apstājas pie loga un ilgi lūkojas tumsā, kur viņpus ielas deg spuldzes. Pēkšņi ne no šā, ne tā sāk melst visādus niekus. Par armijas dzīvi, par rūpnīcu, par viņas attālo radinieku meistaru Kasparsonu un ceha puišiem. Par kopmītni un parastajām trakulībām, it sevišķi algas dienās. Par to, kā viņam pastāstīts par Martas tanti un kā viņš pārvācies pie viņas. Kā pie viņa pirmajā mēnesī bijuši ar sālsmaizi un kā tovakar iztrakojušies, pārbaudīdami, vai iztur grīda. Grīda izturējusi, un visiem bijis jautri, tā ka žēl iet projām. Kā kolēģi nopriecājušies, ka nu viņiem būs kur biežāk atnākt, bet kopš tās dienas neviens vairs nav pat rādījies . .. Viņš tā notarkšķ ilgi, vismaz kādu stundu. Par visu, kas ienāk prātā. Stāsta, reizēm pats pasmejas un stāsta atkal. Vienīgi uz Lailu atskatīties nav dūšas. Un viņa arī pilnīgi aizmirsusi par savu neparasto ciemiņu. Nē, tomēr nav aizmirsusi. Kad Pauls apklusis, viņa atgādina sevi.

— Kur tu paliec? Kāpēc tu nekā nerunā? Vai tev šeit nav auksti? Es salstu ... Es pilnīgi drebu ... Zini, iesim labāk gulēt! Tev taču nav bail pārgulēt šeit, ja es lūdzu?

Nē, bail nav, Paulam nemaz nav bail. Un varēt viņš var visu, ja ir vajadzīgs, ja ir nepieciešams, kā Laila pati pirmīt teica. Tomēr viņš ir arī satrūcies un platām acīm raugās, kā Laila drudžainā steigā novāc galdu. Ar namamāti patiešām nav labi! Aiznesusi traukus, atgriežas, pienāk pie Paula, krampjaini ieķeras viņa žaketē un sāk nevaldāmi raudāt.

«•Pauls stāv kā zemē iemiets un jūtas vēl aplamāk. Laila sagumst aizvien vairāk. Viņš drošības labad apliek viņai ap vidu roku un satur. Bet, lai tā noturētu ar vienu roku, augums, kas k|ūst aizvien nevarīgāks, jāpiespiež ciešāk sev klāt. Tur nu nekā nevar darīt, e, ko tur...

No rīta Laila ir atkal Laila. Viņa pagatavo abiem brokastis, neļaudama Paulam aizlavīties vēl ar tumsiņu, kā viņš to pēkšņi gribētu. Atceras, ka viņa krekla poga vakar tikko turējusies vienā diedziņā. Tagad poga ir pavisam iztrūkusi un pazudusi. Viņa rokdarbu kastītē sameklē citu līdzīgu un piešuj, nokozdama diegu ar zobiem. Zobi viņai ir balti, rūpīgi pielaboti un kopti. Un vispār viņa kļuvusi možāka, pat jaunāka un pavisam tuva šajā mājas tērpā. Pauls aprūpēts, samulsis un vairāk grīdā vien blenzdams, tiek izvadīts uz darbu gluži kā pats Riz-gis.

III

— Hē, vecais!

— Jā ...

Pauls apstājas un nogaida. Viņš nupat bijis dušās un slāj uz vārtiem. Tas ir Žirafe, viens no tiem katra uzņēmuma sabiedriskajiem darboņiem, kurus pazīst visi, pazīst tāpēc, ka nav sapulces, sanāksmes, apspriedes vai citas ļaužu koncentrēšanās vietas, kurās viņi neuzstātos, gari un dedzīgi nerunātu, sūdzēdamies par neatsaucību, lai pēc tam pazustu un kļūtu nemanāmi līdz nākamajai reizei. Žirafe, liekas, darbojas pa sporta vai DOSAAF līniju. Pauls viņu ir redzējis, īsto'vārdu nezina, tāpat kā to nezina lielum lielais vairākums, atceras tikai iesauku — Žirafe.

Kārns, garām kājām, lāsumainā uzvalkā, izstīdzējušu kaklu un mazītiņu galvu — viņš tiešām atgādina šo eksotisko Āfrikas dzīvnieku.

— Tu kaut ko urķē?

Pauls rāmi nogaida.

— Par mašīnu interesējoties? — Žirafe izsakās skaidrāk.

Pauls nokrekšķinās, un to var saprast kā pozitīvu atbildi, ka apmēram kaut kas tāds ir gan.

— Tad nāc, noteikti nāc! Tur tev būs īstā vieta.

— Vai skaidrāk nevar? — Pauls vēl aizvien nekā nav sapratis. Žirafe pablisina acis, seja izstiepjas. Viņš ir no tiem vīriem, kas domā, ja viņš kaut ko pasācis, tad par to noteikti zināms visiem, jāzina visiem. Bet Pauls līdz šim no sporta, ekskursijām un šaušanas vai civilās aizsardzības pasākumiem atradies tālāk par tālu. Un viņu kā nesen demobilizētu jefreitoru, kas vēl reizēm nēsā pat šineli, līdz šim arī likuši mierā.

Domādams — ielaisties tālāk vai pagriezt muguru — Žirafe savaikšķās, pašķobās, nopēta Paulu no kājām līdz galvai. Viņam trūkst tikai dažu cilvēku, tad grupa būtu nokomplektēta un varētu sākt. Paulu viņš uzrunājis tikai aiz nejaušības, jo pats šobrīd ir pārpilns ar šo domu, ka vajag sākt.

— Mašīnu vadīt gribi? — viņš beidzot bliež no īstā stobra.

— Kā vadīt?

— Nu tā ... Tiesības gribi, amatiera, protams?

Pauls pietvīkst kā paveca meita, ko uzrunājis patīkams jauneklis. Viņš atkal nokrekšķinās, samīņājas, izdabū no pašiem krūšu dziļumiem:

— Kas ta tiesības negrib!

— Tad atnāc! Vakarā, astoņpadsmit nulle nulle! Klubā, zini?

— Pāri ielai?

— Jā. Komplektējamies. O, vecīt, tu man vēl teiksi paldies! Bet DOSAAF darbu jau neviens neprot novērtēt.

Sito noskriešanos, kamēr beidzot groži rokās! Kamēr pasniedzēju dabū, instruktoru sarunā, un materiālā bāze... Bet nupat viens vecs vāģis ir. Tikai pedāļus ... Un sola arī otru. Nu tad!

— Būšu.

Un Žirafe aizsteidzas, pamanījis kādu citu vajadzīgu vīru.

Pauls paliek stāvot. Liktos, ka viņš noskatās paka] Žirafēm, bet viņš Žirafi pat vairs neredz. Paula skatiens vērsts tālumā. Pirmo reizi tik reāli pamalē atplaiksnī viņa sapņa rītdiena. Mašīnas vadītāja tiesības, un viņš pie stūres. Vecais fordiņš no rūsas saēsta vraka uzreiz pārvērties lidojošā kaijā un guvis maģisku spīdumu.

Lēnām, pavisam lēni viņš iziet caur kontroltelpu. Ir ko padomāt.

Vienā no kluba telpām jau pulcējas. Tā ir veca, drēgna ēka, kuras apakšējais stāvs tikai nesen nonācis rūpnīcas sabiedrisko organizāciju lietošanā. Nupat kā beidzies remonts. Ož pēc neizžuvušas līmeskrāsas, pēc kaļķiem un žurkām. Drēgnā patrepe Paulam nāsīs sit tieši tādu dvaku. Gaitenī pavirši nomazgātie grīdas dēļi sit cauri plankumus.

— Partijas birojs. Rūpnīcas komiteja. Fiziskās kultūras komiteja. DOSAAF, — Pauls lēnām lasa, ar piemiegtām acīm piemērodamies vājajam gaiteņa apgaismojumam. Moto klase. Auto klase... Jā, tai pašai jābūt īstajai.

Iekšā jau murd. Caur puspievērtajam durvīm izlaužas daudzu cilvēku skaļās balsis. Tā parasti ir, kad visi aizrautīgi runā, pārliecinādami cits citu un paši sevi. Paulam ieejot, murdoņa pierimst tikai uz īsu brīdi. «Kas tas tāds?» Bet, nojautuši viņā vienu tio tādiem pašiem tehniskā progresa upuriem, entuziasti neliekas traucēties. Noskatījis brīvu vietu, Pauls apsēstas. Apsilis, tas ir, kad pagājušas minūtes desmit un var būt drošs, ka uz viņu kā jaunienācēju neviens vairs īpaši neraugās, viņš paceļ nodurtās acis un sāk ielūkoties.

Dažus Pauls pazīst. No instrumentu ceha neviena. Protams, tad viņš būtu jau iepriekš kaut ko jutis. No sagādes daļas, no plānu daļas, no konstruktoru biroja ... Jā, viens gan ir arī no mehāniskā ceha un no lietuves. Tomēr vairākumu nav gadījies rūpnīcā sastapt. Visus jau nevar pazīt. Vēlāk apstiprinās, ka gandrīz puse kursantu, kā viņus tagad sāk dēvēt, nāk no citurienes — no visdažādākajām pilsētas organizācijām un iestādēm. Kā tas tā gadījies, tas laikam tikai Žirafēm zināms. Bet aizsācis viņš ar plašu vērienu.

Jā, tur jau viņš nāk arī pats vēl kāda pajauna cilvēka pavadībā. Pauls, viņiem ienākot, gandrīz pieceļas kā skolnieks solā, un arī daži citi tik tikko novaldās nepietrū-kušies. Izrādās, klasei pašai par sevi ir savs maģiskais klases spēks.

Balsu jūklis momentā apklust, visu acis gaidas pievēršas ienācējiem. Viņi visi šeit tādi satraukti, pacilāti. Katram no viņiem sākas jauns posms dzīvē, vienīgi katram arī stipri atšķirīgs. Bet par to nevienam citam tuvāk nav jāzina. Galvenais, ka viņi ir šeit un nupat sāksies .. .

Žirafe saka dažus ievadvārdus. Viņa runa šoreiz nav izplūdusi. Šeit nav vajadzīga aģitācija, lai maksā biedru naudu vai tamlīdzīgi. Šeit katram pašam pirksti sviltin svilst. Un tas ir jūtams. Tāpēc viņš ir pat militāri lakonisks un svinīgs kā parādē. Uzrunas beigas, kuras jēga tā, ka ar šo dienu klubs uzsāk autoamatieru nodarbības, ka tās būs organizētas pēc DOSAAF sistēmas mācību programmas, ka visiem, kas piedalās, oficiāli jāpārbaudās ārstu komisijā un jāatnes vajadzīgie dokumenti, ka rūpnīca apsolījusi tikai telpas un materiālo bāzi, bet pasniedzējam un instruktoriem jāatlīdzina ar kursantu iemaksām, ka pēc sekmīgas kursu beigšanas viņi saņems tiesības kārtot valsts eksāmenu autoinspekcija, par kura pozitīvu iznākumu šaubu nav un nevar būt, jo ielu un ceļu satiksmes noteikumus viņiem mācīs republikā plaši pazīstamais pasniedzējs Gustsons Arvīds Arvidovičs, bet, kā pierādījies, deviņdesmit divi procenti, ja vien ievērota vajadzīgā mācību disciplīna, valsts eksāmenu nokārto pirmajā reizē...

Tātad neiztikdams arī bez zināma patosa, uzrunas beigās Žirafe aicina priekšā pašu Arvīdu Arvidoviču — pajauno cilvēku, kas ienācis līdzi.

Gustsons paklanās, viņš visas uzrunas laikā stāvējis turpat līdzās Žirafēm. Tūliņ rodas neskaitāmi priekšlikumi un vislabākie padomi. Atsevišķas grupas dedzīgi apspriežas. Žirafe bezpalīdzīgi mirkšķina plakstus. Bet Gustsons stāv mierīgi. Viņš ir vidēja auguma, pusgalvu īsāks nekā Žirafe. Ģērbies armijas tipa civilā pelēkas krāsas frencī ar stāvu apkaklīti, melnās, sen gludinātās biksēs, patumšiem cirtainiem matiem un garām bakenēm.

Pauls, tāpat kā visi kursanti, viņus vēro ar interesi, visvairāk tieši Gustsonu kā izdaudzinātu slavenību. Paulam vienalga, kādā valodā mācīs — latviešu vai krievu. Pēc armijas viņš diezgan labi orientējas arī ukraiņu valodā, jo dienējis tajā pusē. Pilnā trīsdesmit kursantu grupā viņi būs gandrīz puse un puse.

Rodas doma visus sadalīt divās grupās un apmācīt atsevišķi. Bet tad mācības ieilgtu. Gustsons varot atļauties tikai pāris vakaru nedēļā, jo šī neesot viņa pamat-darbavieta.

Nevienam negribas šeit nīkt divreiz ilgāk — divu mēnešu vietā četrus piecus... Ātrāk, ātrāk jādabū tiesības, lai tūlīt varētu sēsties pie stūres!

Visi izslāpuši pēc šīs stūres. Ak tu dieniņ, to vajadzētu redzēt...

Pie stūres! Rezonē arī Pauls sirds dziļumos.

Kā vēlāk noskaidrojas, dažiem mašīnas jau ir. Ir un gadiem rūsē garāžās vai sētās. Dažiem ar joni tuvojas rinda. Nupat, kuru katru dienu pienāks paziņojums ieras-lies un saņemt žiģuli vai moskviču. Daži par tām tikai sapņo, turklāt reāli, tāpat kā Pauls vai tie, kas ik trešdienas apmeklē automobiļu komisijas tirgu. Nē, par grupu dalīšanu nevar būt ne runas! Tas skartu kā vienas, tā otras puses intereses, galu galā viņu visu intereses, jo arī Gustsonam, kā noskaidrojas vēlāk, gribas ātrāk beigt ar šo piepeļņu un doties vasaras atvaļinājumā.

Tā ir karsta stunda tovakar. Brīžiem runā visi, brīžiem nerunā neviens, tēlodami apvainotos un ultimatīvi gaidīdami, lai otrie piekāpjas. Bet otrie nav vakarējie.

Pauls vēro notiekošo platām acīm un smaida. Viņš ir laimīgs, laimīgs vienkārši par to, ka viņš arī ir šeit, ka ar šo dienu sākas jauns posms viņa dzīvē, dzīvē, kas īsti vēl nemaz nav sākusies ...

Beidzot vienojušies. Kopīgi sastāda turpmāko nodarbību grafiku, norunā pagaidām nākt divreiz nedēļā, mācīties četras stundas katru vakaru, bet vēlāk, ja būs nepieciešams — piecas, sešas, vai pat visu nakti...

Ak, rožainie sapņi par drīzām tiesībām! Patiesība, kā jau dzīve, izrādās daudz skarbāka. Valodu «problēmu» likvidē pats Gustsons, kā ekvilibrists žonglēdams gan ar vienu valodu, gan ar otru, reizēm paķerdams arī no kādas trešās, ceturtās ... Un viņam tas pat sagādā redzamu baudu.

Paula dzīvē nozīmīgāks kaut kas cits. Izrādās, ka šajos kursos pieteikusies arī Laila. Jā, pati biedrene Rizga. Pavisam negaidot parādās arī Kasparsonu jaunākā atvase — Leo. Krietni vēlāk pie apvāršņa parādās arī pārējās galvenās figūras, par kurām Paulam pašlaik nav ne jausmas. Iepazīšanās noris pakāpeniski, kā pakāpeniski jāieslēdz sajūgs... Bet arī par to pagaidām ne jausmas Paulam Ķeglim.

Viņi abi — Laila un Pauls — ir izbrīnējušies, viens otru šeit ieraugot, lai gan Laila mazāk nekā Pauls. Viņa jau sēd rindā pie loga, kad Pauls spraucas uz savu vietu.

Soli šoreiz pārkārtoti pakavveidā — riņķī gar sienām ar atvērumu priekšā pie tāfeles, kur atrodas pasniedzēja galds. Sī pakava iekšējā ielokā atstāts arī pāris kursantu galdiņu. Pie viena no tiem novietojas Pauls. Pietiek pastiept roku — un viņi varētu sasveicināties. Bet Pauls apsēstas nesasveicinājies. Tikai ka parasti šādos mulsuma brīžos pietvīkst.

Laila... Biedrene Rizga .. i Tas ir kaut kas bijis un nebijis, kaut kas tāds, ko viņš neprot ne novērtēt, ne ierādīt īsto vietu kādā no savu jēdzienu plauktiņiem. Tas ir tāds dīvaini kņudošs kamols, kas reizēm, azotē ieritinājies, klusē, bet reizēm tinas un šķetinās, traukdamies Paulam neierastos, bīstamos, bet reizē arī vilinošos ceļos.

Viņš pietvīcis kā skuķis un vairās kaut mazliet pagriezties, lai nebūtu jāsaskatās. Ko viņa domā — dusmojas vai smej, nicina viņu, ka pēc tam viņš vairs nav rādījies ne uz to pusi, vai vienkārši aizmirsusi. Bija tāda neparasta, traģiska nakts, un gadījās kaut kāds puisis. Dies ar viņu! Ko, viņš šeit atkal parādījies?

Ta ir viņu otrā nodarbība — pai ceļa zīmēm. Pauls savā stūrainajā rokrakstā piezīmju kladē uzraksta 19. 04. 72. un sāk gaidīt. Gustsons vēl nav atnācis. Viņš acīmredzot mēdz nokavēt un arī atlaist viņus mājās kādu pusstundu agrāk. Par atlaišanu Paulam nav iebildumu, bet šāda gaidīšana nepatīk. Pa šo laiku varētu fordiņam kādu pēdu vecās krāsas notīrīt. Tā viņš nevaļīgi spriež.

Pauls ilgi darbojas ap šo laika šifru atvērtās klades augšējā kreisajā stūrī. 19. 04. 72. pamazām vien kļūst aizvien biezāks, katru līniju viņš dubulto, tad apvelk ar taisnstūra ierāmējumu. Šis ierāmējums savukārt sabiezē, līnijām dubultojoties, p'atrekninoties, kļūstot smagām un drūmām. Pēc tam sāk pieaugt viļņoti ragi, kas savukārt pamazām vien savienojas, noslēdzas ... Neskaidrība attiecībās ar Lailu Rizgu izpaužas tieši šādā rokas darbībā.

Bet vai viņš tīšām nesabiezina krāsas, visu pārāk nesarežģī? Un kāpēc no viņas jāvairās, kāpēc jāizliekas svešam? Vieglumu, gaišumu, rotaļīgumu — kā labiem draugiem pienākas.

Laila to saprot vispirms. Un viņa ilgi negudro un nespriedelē.

— Ilm, ko es redzu ...

Pauls instinktīvi atskatās.

— Vecus paziņas negribam pazīt? — Laila starot staro, un viņas acīs nav ne mazākās nepatikas.

— Sveiki... Arī jūs šeit? — Pauls spiests noburkšķēt.

— Nu tā ... Izrādās, ka jāsāk pašai...

Viņš atkal kaut ko nomurmulē, atkal pievērsdamies iaika šifram kladē. Gandrīz pasprūk jautājums — kā klājas biedram Rizgam? Par viņu rūpnīcā pēdējās dienās daudz runāts. Viss notikums arī Paulam tagad labi zināms. Parastā avārija uz ce|a. Pat bez cilvēku upuriem, vismaz pagaidām. Un, kā klājas pašlaik, to viņš tiešām varētu pajautāt tikai tāpat vien vispārējās pieklājības vārdā. Vai tad viņš nebija braucis līdzi uz slimnīcu tajā traģiskajā naktī?

Un tomēr Pauls nejautā. Dusmojas par savu mu|ķību un tomēr nejautā, tādējādi tīšām zaudēdams pat šo pavedienu.

— Tātad kļūsim šoferi? — Laila neatlaižas.

— Tā iznāk ... — viņš atrūc. Pauls nav skaidrībā, cik daudz viņa tonakt dzirdējusi par viņa fordiņu un visu ar to saistīto. Stāstījis viņš bija. Kaut kas taču bija jāpļāpā tādā situācijā. Laila varēja nekā nedzirdēt un tikpat labi varēja visu dzirdēt. Ja viņa kaut ko dzirdējusi un atceras, tad sīkāki paskaidrojumi par to, kāpēc viņš ir šeit, lieki. Un Pauls nospriež, ka ir lieki.

— Jauki, jauki, — viņa apstiprina.

— Hm...

— Paul, jauki, ka es tevi atkal sastopu! Mums vajadzīgs aprunāties. Es tevi gribēju pat meklēt, Kasparso-

49

4 — 307-n

niem zvanīt, lai pasaka adresi vai telefonu. Tiešam jauki... /

Viņa pļāpā vienā laidā. Un pļāpā/ par visu klasi, it kā nebūtu nekādas daļas, vai citi arī to nedzird, nesāk ausīties, nesāk kaut ko nojaust.

Pauls vēl cītīgāk darbojas ap laika šifru kladē...

Par laimi, ienāk Gustsons un sākas nodarbība.

IV

Dīvaini, ka cilvēkam pēkšņi paliek pavisam maz laika. Pēc nedējas, kad sāksies nodarbības braukšanā, tā būs vēl mazāk. Divreiz gan šī braukšana jau izjukusi. Aizvien vel nav pieteicies vajadzīgais instruktors un arī ar mašīnu neesot viss kārtībā. Jāpieliekot vēl kaut kādi rezerves pedāļi, par kuriem Paulam nav īstas skaidrības. Kas par pedāļiem? Kāpēc? Vai tik tā nav tāda atrunāšanās? Cikreiz jau šādi kursi nav aizsākti un tā arī pajukuši — materiālās bāzes dēļ. Lai Žirafe te nedomā dzīt vellul Ja reiz pedāļi, tad pedāļi. Pierīkot — un viss. Vai nevar atnākt uz viņa paša cehu, piekonstruēs uz goda ...

Tā pagāja gandrīz mēnesis. Ar satiksmes noteikumiem viņi tikuši diezgan tālu. Noskatījušies pat dokumentālu filmu par visām ceļa zīmēm un rādītājiem, par uzrakstiem un līnijām uz ielu braucamās daļas, par krustojumu svarīgumu un iedalījumu. Sākas pirmā ieskaite par izņemto vielu. Gustsons savu lietu prot un rādās stingrs. Ar viņu joki nebūs, tas arī skaidrs.

Pauls pirms katras nodarbības atrod kādu pusstundu, lai atkārtotu, lai pārdomātu un sistematizētu, lai visu saliktu smadzeņu noslēpumainajos plauktiņos. Tas nemaz nav tik vienkārši, kā sākumā licies. Un galva arī kļuvusi pavisam bieza — nekas paurī nelien iekšā. Pavisam četras grupas — brīdinājuma zīmes, aizlieguma zīmes, rīkojuma zīmes un norādījuma zīmes. To, cik grupu un cik katrā grupā zīmju, viņš vēl spēj atcerēties. Toties katras ceļa zīmes nosaukumu, novietojuma vietu, darbības zonu, izņēmumus un atkal izņēmumus — tas jau sniedzas pāri normāla cilvēka spēkiem. Tā Pauls domā, un tā domā vēl dažs labs no jaunajiem kursantiem, tuvojoties pirmajai ieskaitei. Pauls šīs zīmes sācis «medīt», pat ejot uz darbu. Ierauga kādu un mēģina pateikt visu, ko par to zina. Par dažu zina, bet par dažu tīri vai jāsatrūkstas — nezina nekā. Tu posts, kā tad tur bija? Jāvelk vien no kabatas piezīmju klade un jāieskatās ... Trāpīsies ieskaitē tāda — un cauri! Viņš vēl līdz šim nav kustināts, bet ilgi tā nelaimēsies. Gustsonam šajā ziņā ir sava sistēma, ir pat žurnāls, gluži kā skolā. Viņš neizlaidīs nevienu bez ieskaites. Un tad vēl kaut kādi tur trafareti jeb testi pēc programmētās apmācību sistēmas! Traks var kļūt.

Pauls joprojām centīgi iet uz darbu. To viņš pagaidām nekavē ne par minūti. Tomēr drīz būs jāsāk kavēt. Viņš meistaram jau ieminējies, ka uz braukšanas treniņiem vajadzēs iet arī darba laikā. Pēc tam, protams, atstrādās. Kasparsons bija tā savādi paskatījies, it kā neticēdams, vai nav pārklausījies. Nē, Pauls pateica pietiekami skaidri. Viņš sācis mācīties šoferu amatieru kursos un, iespējams, ka, braukšanas nodarbībām sākoties, reizēm iznāks arī kavēt. Protams, darbu. Par nodarbību kavēšanu viņam ne prātā nenāk, tāpat kā tas nenāk ne prātā pārējiem kursantiem. Darbs viņiem katram ir darbs, bet treniņi braukšanā pavisam kas cits. Ja reiz viņi sākuši un ir palaimējies! Vai tad cilvēki nestāv gadiem rindā, lai tiktu uz šādiem kursiem?

Meistars uz Paulu bija paskatījies lielām acīm, lai gan tūlīt arī savaldījies. Vienīgi smīns lūpu kaktiņos iegūlis vēl dziļāk. Vai viņš šaubās, ka Pauls varētu tikt pie tiesībām? Jeb vai šis smīns nozīmēja nicinošu izbrīnu, ka tāds atslēdznieciņš arī sadomājis iegādāties mašīnu. Citādi nevarēja būt. Jo vai tad viņa paša dēls Leo arī nenāca uz tiem pašiem kursiem?

Tā tas Paulam ar darbu un meistaru Kasparsonu. Pagaidām viņš paspēj visur bez kavēšanas. Divi vakari teorētiskajās nodarbībās. Tas iespējams. Tikko darbs beidzies, viņš aši nomazgājas un, konspektu kladi šķirstīdams, dodas tieši uz klubu. Iznāk kāda pusstunda brīva, viņš apsēžas turpat skvēriņā pie kluba, lai atkārtotu. Uz māju tikt šajā pusstundā nevar. Pusstunda turp, pusstunda atpakaļ. Vel vismaz pusstundu vajadzētu, lai paēstu pusdienas un kādu vārdu pārmītu ar Martas tanti. Citādi Šādam braucienam mājās vispār nav nozīmes. Bet viņam neiznāk šo triju pusstundu. Un gandrīz nevienam no kursantiem nav šo triju pusstundu. '

Tas ta par diviem vakariem. Gustsons cenšas iepriecināt, ka drīz šo skaitu palielināšot līdz trim. Vajagot forsēt, nu, kad instruktors beidzot pieteicies un sākas braukšana. Un vēl jaunums. Arī otra mašīna būšot. Pārvalde necerot rūpnīcai piešķīrusi pavisam jaunu moskviču un tieši mācību vajadzībām. Ek, ja ar abām ņemt, ar katru ja mācītos cilvēku piecpadsmit... Nē, nē, nupat sāks Iet karsti.

Pārējos vakarus Pauls noraujas Martas tantes šķūnītī. Nu jau viņš ticis tiktāl, ka mašīnas virsbūve visa notīrīta un izraibināta ar sarkanīgu mastiku. Kā lāsmains briesmonis tā gabalu gabaliem rēgojas šķūnī un daļēji arī viņa istabā. Šķūņa durvīm viņš pēc Martas tantes ieteikuma pielicis kārtīgu stieni. Tagad taču visi, pat katrs sētas bērns zina, ka šeit mašīna! Un tomēr vērtīgākās un vieglākās daļas viņš pamazām vien pārvilcis uz savu celli. īsta noliktava un darbnīca — tāda ir šī celle.

Cik skaistas Paularrf liekas sestdienas un svētdienas, šīs iedaudzinātās atpūtas dienas! Tad nav jādomā par rūpnīcu, par cehu, par Kasparson^ saskābušo ģīmi. Daži melš: meistars sarūgtināts, ka uz jubileju dabūjis tikai Goda rakstus. It kā cerējis uz ko lielāku. Kā nekā apaļi sešdesmit gadi. Bet laikam Kasparsons priekš kaut kā lielāka vēl pārāk viegls. Paulam tāpēc nav ko galvu lauzīt. Jā, sestdienā un svētdienā var kārtīgi paraut. Vairāk nekā tāli blāzmojoši sapņi viņam patīk, ja ir ko rokām aptaustīt un pie kā aci pakavēt.

Pēc fordiņa virsbūves Pauls sācis ar abiem tiltiem, ar ritošo daļu, kā teikts grāmatās, kurā viņš spiests aizvien biežāk ieskatīties. Rokasgrāmatu un mācību grāmatu viņam saradies vēl vairāk. Ne viss der, daudz ko viņš pagaidām pat nesaprot. Sliktākais, ka par viņa fordiņu nevienā grāmatā, izņemot kādu vārdu ievadā, nav atrodams nekas. Un tomēr viņš pamazām taustās uz priekšu. Ja ne citādi, tad jauc turpat uz vietas un pēta, pēta un mēģina šo to nomainīt ar jaunu. Vēlāk montēs kopā un pārbaudīs. Viņš šajā nolūkā pat sācis meklēt rūpnīcas transportsaimniecības vīru draudzību. Draudzība atmaksājas ...

Un tomēr, un tomēr viņam daudz laika un enerģijas zūd arī ar Lailu. Viņš kādu laiku bozies un vairījies. Viņa, saprazdama Paulu, nepiedāvā pat vīra nomītās rīta kurpes. Gluži jaunas tagad priekšnamiņā zem drēbju pakaramā. Viņam nav jākāpj uz dārgā paklāja ar smagajām, netīrajām ielas kurpēm. Neko citu no Paula arī Laila negaida. Pašlaik viņai radusies pavisam cita nelaime, varētu pat teikt — laime. Paulam viņa to pastāstījusi. Vīrs nupat pirms traģiskā notikuma saņēmis jauno volgu. Tā gan garāžā un ēst neprasa, bet... Te atkal ir savs bet. Laila nav tā sieviete, kas spēj iet kājām uz autobusu vai trolejbusu pieturu, lai tad ļaužu gūzmā kratītos uz darbu, ja pašai mājā sava volga. Jā, volga ēst gan neprasa, bet tā kairina .. . Kutina nervus, kutina prātus, kutina visus maņu orgānus ar to vien, ka stāv garāžā jauna un mirdzoši lakota.

Tāpēc Laila pati sākusi iet kursos, tāpēc viņai vajadzīgs kāds, kas kaut ko pieprot un kam var uzticēties. Turklāt... Turklāt ne jau viss katram jāzina.

Pagaidām cerības nav visai rožainas. Pats ... Tā viņa sākusi vīru dēvēt sarunās ar Paulu — un ne tikai ar

Paulu. Pats slimnīcas gultā vēl aizvien kā saišu un ģipša blāķis. Vai tāds kādreiz vairs būs braucējs — maz ticams. Jāmācās vien pašai. Un tā nebūtu lielākā bēda. Tagad tas pat modē — jauna sieviete pie stūres. Melna, nolakota, noniķelēta un izpolsterēta haizivs slīd pa ielu...

— Nerunā, Paul, muļķīt, mācīsimies labāk abi...

Puisim zelta rokas un pats tāds lēnīgs. Ieeļļot pratīs, uzpildīt benzīnu, šo to noregulēt. Par katru nieku sūtīt uz servisu — tas tikpat kā atdoties lielceļa laupītājiem...

Paulam tas prasa laiku un arī enerģiju. Starp viņiem draudzība un kopējs noslēpums. Mazs, skaists noslēpums. Nevienam taču par to nav jāzina. Tas ir skaisti. Zaudēti vakari — tas atkal slikti. Tā Paulam liekas, jo viņu vairāk dedzina vecais fordiņš. Tur viņa domas, rokas, sirds. Bijušas vismaz dienas garākas! Maijs nāk uz beigām.

Un tomēr viņš sevi reižu reizēm pieķer pie dīvainām domām. Viņš sēd jaunajā elegantajā volgā, un stūre viņa rokās kā spēlīte. Kaut kur līdzās vai aizmugurē šī Pizga. Viņa grib, lai sauc par Lailu. Nu labi — Laila. Laila pievērusi plakstus un smaida. Viņš arī smaida, tikai ne pievērtām acīm. Viņa acis platas un ašas vēro ceļu. Bet ceļš — tā nav bedrainā brauktuve gar viņa rūpnīcu. Tā ir zilganpelēka lente, kas stiepjas tālumā. Tas nav brauciens, tas ir lidojums.

Viņš tūliņ gan pamostas no šī sapņa un noskurinās, tāpat vien domās. Un vēl sirdīgāk ņemas ap Martas tantes sagrabējušo fordiņu. Tās ir tik dažādas, tālas lietas — vecais fordiņš, no kura viņš pazīst un līdz kvēlei pirkstos izjutis vai katru kvadrātcentimetru, un vēsā, lakotā, mirdzošā volga. Grabaža un luksusvāģis. Abi sapņi, abi reālas lietas. Un tomēr bezgala tālas viena no otras!

Tādas sajūtas pavada Paulu uz'darbu, darbā, no darba, mācībās, pēc mācībām, brīvajos atpūtas brīžos sestdienās un svētdienās. Bet ir vēl arī citas. Nakts melnumā, kad uz dažām stundām atkritis saliekamajā gultā, kad rokas ar savainotajiem un skābēs saēstajiem pirkstiem slābani nošļukušas gar malām uz grīdas, ar daudzajām domām mocīdamies vai reizēm pa miegam iekunkstēdamies, viņš saklausa klusus soļus, pavisam klusus kā vēsma. Jūt vēsmas spirdzinošo spēku. Pretējo namu atblāzmā viņš pat redz pārslīdam vieglu gaišumu. Trūkstas augšā, sauc vārdā ...

Martas tante savā istabā ieklausās. Tas puisis galīgi aizies postā ... Tad atkal viss norimst. Pauls ir aizmidzis, aizmidzis dziļā, smagā miegā.

— Celies nu, dēls... Celies, celies! Modinātājs sen nozvanīja. Tad jau nevajadzēja teikt, lai modina, ja negribi klausīt. — Martas tante svētdienas rītā rausta aiz segas stūra. Tā ir tāda mierīga raustīšana. Viņa labprāt ļautu Paulam nokrākt visu dienu. No darba vien cilvēks nedzīvo, jāizguļas arī. Bet dziļa kārtības sajūta turas vecajā sievā. Pauls tik stipri piekodinājis pamodināt, lai tur vai zeme iegrūtu ... Viņa tad arī modina.

Viņa ir pirmskara laiku bankas ierēdņa sieva — šī Martas tante. Kādreiz dēvēta smalkāk — par Rozes kundzi. Un joprojām pieskaita sevi labākajām aprindām jeb ļaudīm, «kam kaut kas bija». Pauls kādreiz daudz klausījies par šiem ļaudīm un arī par pašu Rozes kundzi, šķirstījis biezus ģimenes albumus ar senlaicīga stila fotoattēliem. Rozes kungs ar kundzi, trīs viņu mantinieki visdažādākās kombinācijās. Tad vēl māsīcas un brālēni, tantes un onkuļi, omammas un opapi. Cilindros un bez tiem, ar ūsām un bez tām. Sievietes garos, viduklī iežmaugtos tērpos ar kruzuļiem un bez kruzuļiem. Bērni rātni, tīrīgi un glīti uzposti... Tagad vēl dažādi notikumi no radinieku dzīves — kāzas, iesvētības, kristības, bēres. Vienmēr svinīgās, īpaši sagatavotās pozās, vienmēr mierīgām un bezkaislīgām sejām. Tomēr Pauls saprot, ka dzīvē viņi tādi nebūt nebija. Viņi tāpat mīlēja, cieta, strādāja, cīnījās, sapņoja un vīlās. Šeit tikai tāds tolaiku stils, fotomākslas maniere. Un Martas tante jeb Rozes kundze nav ne mazākā mērā nedz vainojama, nedz slavējama.

Rauls ir klausījies un šķirstījis, reizēm dziļdomīgi nokrekšķinoties. Viņš nav taujājis un nav arī vīpsnājis. Tāds bija laiks un tāds stils. Muļķīgi būtu par to smīnēt vai aizrunāties par pilsonisko mietpilsonību. Daudzi rīkojās tāpat, protams, iespēju robežās. Un varbūt tieši ar šo klusēšanu un nopietnību viņš ieguvis Martas tantes atzinību kā jauneklis, kam gan nekā nav, bet kas tomēr labi audzināts.

Veltīgi nogaidījusies, ka Pauls pats pamodīsies, lādzīgā sieva atkārto:

Modinātājs sen nozvanīja, celies ... Celies, celies,

dēls!

Atskan pirmais rūciens, noņirkšķ gulta. Pamošanās Paulam ir ilgstoša un grūta. Un, zinādama, ka tas tā, saimniece tikmēr uzkopj sava īrnieka istabu. Ar putekļu sūcēju izsūc rūsas un sacietējušās mastikas putekļus, piekrāmē izmētātās detaļas un darbarīkus, uzņem brīvo plānu ar mitru lupatu un piepilda uz galda krūzi ar svaigu ūdeni.

Tā viņiem nav norunāts, ka viņa to katru dienu darīs. Un sākumā Pauls pats rūpējās par savu «kabinetu». Tomēr pēdējos mēnešos, kopš puisis noņemas ar viņas for-diņu, viņa to iesākusi pati no sevis. Lai nu izdotos... Kāda skaista mašīnīte bija! Visa iela apskauda. Un ko viņi nav ar to redzējuši!

Viņa savelk stingrāk, zem zoda lakatiņa stūrus, pārāk stingri savelk, sakniebj lūpas un klusē. īstenībā viņa runājusi nav arī pirms tam, vienīgi domājusi. Bet ko tur runāt, ko tur piedomāt! Un nu af tādu noteiktu kustību noņemas arī nedomāt. Ja nedomā, tad daudz vieglāk...

Tomēr nedomāt nevar. Kā lai nedomā, ja lāsumaini nobeicētie fordiņa sani kā asiņaini gabali, gabali no viņas pašas dzīves brēc pēc atmiņām. Viņa gaišā līgavas tērpā un Vilhelms blakus. Viegli atspiedusies pret vīra roku un mašīnas priekšējo, spārnu ... Kāzu ceļojums, medusmēnesis ... Tad uz Alpu fona. Un atkal viņa, Vilhelms un melnā mašīna. Nica, Triesta, Venēcija, Atēnas... O, Martas tantei ir ko atcerēties!

— Dēls, modinātājs nozvanīja... Vai ta nebūtu laiks?

Jā, jā, es tūlīt, — Pauls beidzot atbild sakarīgi, lai

gan tikai apveļas uz otriem sāniem. Tā viņš ir paradis. Vēl tikai pāris minūšu, pat ne minūtes ...

Vientuļi Martas tantei bijuši pēdējie gadu desmiti. Bez vīra, bez bērniem, bez ceļojumiem pa ārzemēm, būtībā bez jebkādas sabiedrības, lai gan ik dienas it kā cilvēku vidū! Bet viņa mierina sevi ar to, ka mūžā katram nolikts savs krusts, kas jāuznes vien būs tai Golgatas kalnā. Tikai vieniem tas jāizdara jaunībā, lai tad vecumdienas būtu laimīgas, otriem — vecumdienās, kad pietiekami trakots, redzēts un baudīts. Kas nav savā reizē priecājies un savā cietis, tas nav dzīvojis. Tāda ir viņas formula par dzīvi. O, Rozes kundze nav bijusi nekāda askēte! Viņa zina gan, ko dzīve spējīga dot.

Šī pieredze viņai sagādā spēku, rada rezignētu mieru. Bet tā vieš arī žēlumu pret šo lēnīgo puisi Paulu. Paiet labākie gadi. Vai tad tā vajadzētu noplēsties!

— Brokastīs būs kafija, — viņa saka, kad Pauls jau galīgi pamodies. — Man no vakardienas ir sautēta gaļa. Es tev teikšu vienu — vīrieša cilvēkam vajadzīgs spēcīgāku ēst. Mans Vilhelms katru rītu vēlējās divas olas ...

Pauls ir izvingrojies un sāk skūties. Martas tante arī visu paveikusi un varētu iet, tomēr viņa vēl kavējas. Beidzot viņa piesardzīgi apjautājas:

— Vai tad var arī vēl kaut kas sanākt no tā kraķa?

Pauls paliek ar vaļēju muti. Sanākt? Viņš ne brīdi nav

šaubījies, ka sanāks. Kā gan citādi! Un šis fordiņš bijis viena pamatīga manta. Tagadējie autiņi netiek ne līdzi. Mazliet rūsas, un jau cauri spārni... Tik vien ir ka lakojums un forma. Jā, fordiņi bijuši vecmodīgi, tagad k|uvuši vecmodīgi. Bet iekšas! Nobraukts piecsimt tūkstoš kilometru — un bez remonta, ja var ticēt saimniecei. Tagad pat līdz simtam nenoripo, kad jau jādomā par cilindru slīpēšanu, jaunām riepām un stūres šarnīriem ...

No visa tā Pauls Martas tantei nesaka ne vārda. Tomēr šādas domas viņš izmaļ pirms atbildes. Un ilgi jāgaida, līdz viņš nomurmulē:

— Kaut kas jau sanāks. Priekšējās riepas gan jāliek pilnīgi jaunas. Bremžu diskiem arī vajadzēs uzkniedē-juma...

Martas tantei skatiens iemirdzas īsu mirklīti — un arī to viņa pamanās noslēpt. Viņa tikai pārceļ ūdens karafi uz piekrautā darbgalda un iziedama saka:

Es arī tev no rītiem vārīšu pa oliņai. Vīrieša cilvēks bez tā nevar...

Brokastis negaidījis, Pauls sāk pētīt epoksīda sveķu pudelīti. Pavisam maz atlicis. Vajadzēja uzreiz nopirkt vairāk, kad tepat saimniecības preču veikalā bija.

V

Todien gadās priecīgs notikums. Bet jau pirms tam starp kursantiem šalko spārnotā ziņa. Kāds jau uzodis. Vienmēr gadās kāds, kas jau zina, kas dzirdējis, kas informēts labāk par citiem. Mūžīgais bezdrāts telegrāfs! Šodien būšot iepazīšanās ar instruktoriem. Jā, jā, ar veseliem diviem. Žirafe pārspējis pats sevi. Nebija, nebija neviena. Jau likās, ka kursi pilnīgi izjuks. Jo vai tad tā jau nav gadījies? Dažafn no viņiem mūžā nācies ne vienreiz vien sākt, labi sākt, ar lielām cerībām, bet tad atdurties pret materiālo bāzi... Viņi, ar mieru ziedot savu brīvo laiku, ar mieru samaksāt, cik vajag, ar mieru atteikties no atvaļinājuma un visiem vasaras priekiem kopā ar ģimeni. Rauj kociņš izpeļņu! Un tas ir tehnikas progresa laika, kad ganu un arāju tautai gan vajadzētu daudz ātrāk pārsēsties pie stūres, pie pedāļiem, pie ņurrājošiem motoriem!

Klasē šalko ... Beidzot. Arī viņi jau gandrīz zaudējuši cerības. Žirafe pēdējā laikā slēptin slēpies, lai neno-knābā. Samaksāts ir, vairāk nekā mēnesis garām, bet viņi tikai klasē un klasē.

— Es viņus abus noskūpstīšu, — pār visu telpu sauc sajūsminātā Laila.

— Kurus?

— Instruktorus. Avansā ...

Jā, no instruktoriem tagad atkarīgs viss — vai viņi kādreiz saņems tiesības un brauks, vai tikai paliks ar iezubrītām gudrībām, kuras drīz vien tāpat izkūpēs.

Neviens nav pat manījis, kad durvis atvērušās un ienākuši četri vīri. Murdoņa joprojām kā bišu spietāL Gustsons brīdi noskatās, kā parasti smaidīdams, tad tēlotā bardzība triec rādāmo koku pa galdu.

— Klusu!

Visi momentā ir savās vietās un aprimst.

Gustsons, Žirafe un vēl divi. A, tad šie ...

— Mums ir divi instruktori, — saka Žirafe, — kas tagad sāks ar jums nodarboties: instruktors Odiņš un ...

Odiņš Aleksandrs sper mazu solīti uz priekšu un aši paklanās.

— ... Un instruktors Bāliņš Jānis, — Žirafe pamāj uz otro. Un arī Bāliņš sper pussoli uz priekšu un tāpat eleganti paklanās. Tad atkal abi ir otrajā plānā. Viņi visiem iepatīkas, it sevišķi pēc graciozās, ašās paklanīšanas. Uzreiz redzama īsta instruktora stāja, vieglums un apvaldīts spēks.

Lailai acis staro, bet ne tikai Lailai. Grupā ir vienpadsmit sievietes. Dažas kopā ar vīriem, vairākums vienas pašas — tāpat kā Laila.

Gustsons īsumā iepazīstina, kāda būs turpmākā kārtība. Žirafe uzmanīgi klausās un kur varēdams papildina. Kursantus šodien pat iedalīs divās grupās — katrā pa piecpadsmit. Lai izvēlas paši, instruktori tagad pazīstami. Ar pirmdienu sāksies nodarbības ...

— Ar otrdienu, — iekrīt Žirafe.

JS, ar otrdienu. Jaunajam moskvičam vēl trūkst drošības pedāju ...

Atkal, — kāds vīlies novaidas.

Nav nozīmes vieniem sākt agrāk, otriem — vēlāk.

Nu labi jau, labi...

Varbūt kādam ir blats un tas var kaut kur ātrāk pierikot? Pavisam divi nieka pedāļi — papildu bremze un papildu sajūgs ...

Kādu te blatu, kad mums pašiem gan mehāniskais cehs, gan simtiem vissmalkāko instrumentālistu! — kāds sauc.

Pauls atskatās. Saucējs ir sausnējs vīriņš. Un viņš visu laiku bija domājis, ka tas no ārienes!

Instruktori stāv maliņā rezervēti un klusi. Tikai reizēm savstarpēji pārmij pa vārdam. Apnicīgā runāšana par pedāļiem izvēršas ilgi. Tagad krustugunīs Žirafe. Gust-sons, ka parasti tādās reizēs, atkāpies. Sak, kas man, es šeit esmu tikai pienācējs, algota persona, cilvēks, kuram šajās lietās nav nekādas teikšanas...

Un, tā domādams un reizēm arī teikdams, viņš smaida, liek roku uz sirds un viegli paceļ abas plaukstas — padodos. Kursanti jau ievērojuši šo viņa manieri, lai gan arī zina, ka tieši Gustsons pamazām vien pārņēmis visu neoficiālo vadīšanu. Viņš sarunājis vienu instruktoru, pec tam atvilcis pie Žirafes otru, viņš pašam Žirafēm vai katru dienu atgādinājis par šiem draņķa pedāļiem.

Vai tad nevar sākt bez tiem?

— Nē, bez tiem nedrīkst...

Beidzot atceras instruktorus un ķeras pie galvenā. Jā, un braukšana trīsdesmit otrā autobusa galapunktā. Vai visi zina trīsdesmit otro?

Daži zina, daži nezina. Tupmāk zinās visi — un visu mūžu ...

Ap instruktoriem jau saskrējuši dedzīgākie. Visur gadās šie dedzīgākie, manīgākie, kas paspēj pirmie, kas raduši pakampt pirmie, kas neatskatīdamies nesas tikai uz priekšu. Vairākums tomēr palicis savās vietās un nesapratnē saskatās.

— Klusu! — Gustsons atkal visā spēkā triec ar novusa kiju pa galdu. — Kārtību, biedri kursanti, tā taču nevar ...

Paulam aizvien vairāk iepatīkas šis Gustsons. Viņš pats, protams, sēd kā stabs, pat izkustējies nav. Gan viss nokārtosies, gan arī viņu piešķirs vienam vai otram. Un nokārtojas. Gustsons ņem un uz labu laimi pēc žurnāla nosauc ik otro kursantu ... Tā ir Odiņa grupa. Pārējie visi — Bāliņa grupa. Viss. Var izvēlēt vecākos.

īsi, aši un skaidri. Nevienam nav nekādu iebildumu — pagaidām. Neviens taču nezina, kāda loze kritusi. Tomēr atrodas daži, kuri paši vēlas būt kopā. Ir starp viņiem divas ģimenes — vīrs un sieva. Lai iet kopā! Nevienam nav iebildumu.

— Tikai ne vienmēr kopā ir labāk, it sevišķi ar savējo, sen pieķēdēto ... — iemet Laila. Viņai vienmēr kāds piparots jociņš uz mēles.

Kad grupas sadalītas, viens instruktors atiet vienā kaktā, otrs — otrā, un ap viņiem sabiezē kursantu spiets. Instruktori patiešām no šī brīža kļūst kā tādas bišu mātes, ap kurām aizvien ciešāk saaug piecpadsmit cilvēku kolektīvs. Kāda kura no šīm «mātēm» — to neviens nespēj pateikt. Viņi nepazīst ne Odiņu, ne Bāliņu. Cik saderīgi un līdzīgi vārdi! Vai arī savā darbā un mācīšanas pacietībā viņi būs tikpat līdzīgi?

Tie ir tramīgi jautājumi, uz kuriem neviens nespēj atbildēt. Pagaidām abi izliekas vienlīdz jauki, vienlīdz braši, vienlīdzīgi arī pēc auguma. Jā, tikai pēc auguma. Bāliņš maķenīt mazāks ... Un arī sīkāks. Pēc vaiga arī nav kopā liekami. Saša .. . Odiņu viņa kursanti jau saukā šādā mīlināmā vārdā. Saša — paplatu, sārtu seju, kā gurķis mazliet uzblīdušu degunu (nu īstu šnabdegunu!) un pabiezām baudkārām lūpām. Sejas āda viņam izskatās bakurētaina, lai gan tāda nav. Tās ir ādas poras, kas neveselīgi paplašinājušās. Mati gludi, bakenes īsas. Viņš ir pajauns pusmūža vīrs, platiem pleciem un liekas visai flegmatisks. Grupa ap viņu vai vārās — nevar un nevar izraudzīt vecāko — bet viņš skatās apkārt...

Janka ... Pauls viņu klusībā iedēvējis tā. Janka — iegarenu, glīti veidotu galvu. Harmonisks. Neliels deguns, paplānas lūpas, zods ar mazu bedrīti. Tāpat vaigi — sartbalti, ar veselīgu ādu, no bārdas saknēm ap zodu un Žok|iem tumsnēji. Mati viņam arī gludi, paīsi apgriezti, toties bakenes pagaras, gandrīz tādas pašas kā Gustso-nam. Viņš sauc atmiņā kaut kur bildē redzēto grieķu dievu — Apollonu. Nez kura būs viņa dieviete?

Pauls, savā vietā sēdēdams, rāmi vēro vienu un otru. Jankas seja liekas kaut kur manīta ielu drūzmā. Zods ar bedrīti, deguns un stāvā, domīgā piere. Zaļganās smaidošās acis ar viegli nolaistajiem plakstiem. Tomēr, lai kā pūlētos, atcerēties neizdodas.

Pauls pēc visām maiņām un atpakaļmaiņām beidzot palicis Jankas Bāliņa grupā.

Arī Laila ir Bāliņa grupā. Viņa savā šķelmīgajā skatienā tāpat uzmanīgi nopētījusi abus instruktorus. Viņa nav manījusies, lai īpaši tiktu pie viena vai pie otra. Tā ir nejaušība, likteņa izvēle. Gustsons ņēma un nolasīja katra otrā uzvārdu. Viņa, tāpat kā Pauls un vēl daži citi, nav izkustējusies no savas aizkaktes. Tikai nopētījusi abus, un nu skatiens nejdurts, pirksti knibinās ap koptajiem nagiem, rokas pilnas gredzenu. Labajā biezais laulības gredzens un turpat virsū uzgulies otrs, arī zelta, ar lielu sarkanu kalnu kristālu. Kreisajā — tievāks, ar īstu smaragdu. Dažam var rasties ieskats, ka to viņai pat par daudz. Kam par daudz, tam par daudz, bet viņai ir tā, kā ir... liekas, pauž viņas skatiens, kavējoties pie tiem.

Pauls gudro, kā viņam izkārtoties. Ar Kasparsonu sarunāt grūti. Vecais pēdējā laikā gluži kā driģenes saēdies. Klīst valodas, ka Leo kaut ko savārījis... Jauneklis gan šeit sēd kā dievkociņš. Lai, katram sava uts.

Todien Paula dzīvē ienāk Bāliņš — un ienāk uz ilgu laiku. Tikai ne viens, ne otrs to nenojauš.

Dažu kursantu todien trīsdesmit otrais autobuss aizvedis uz Juglu, dažu — uz Ķengaragu. Vakarā klubā atkal gana vielas smiekliem un visādām pārrunām. Lai nu kā, visiem kļuvis jautrāk, visi sarosījušies.

Pauls nav pārpratis, kurā virzienā jābrauc. Viņš jau laikus, vismaz minūtes divdesmit agrāk sāk gaidīt iepretī autoostai. Bet viņš nenožēlo zaudētās minūtes. Galu galā šādā reizē fordiņš var arī pasnaust. Kamēr viņš nemāk vadīt un braukt, tas tik un tā nekam nederēs. Un tā viņš mierīgi soļo apkārt asfaltētajam laukumam, kur pienāk un atiet autobusi. Nē, neviena vēl nav. Arī viņu moskvi-čus ar instruktoriem nemana.

Viņš vēro, kā pienāk un atiet maršrutu autobusi. Pienāk tukši, tikai retais braucējs, tāpat kā nupat Pauls, izkāpj no tādiem. Atiet pilni, ļaudis šeit pūlas nākt uz galapunktu, lai pamanītos ieņemt sēdvietas. Tad var uzšķirt grāmatā iezīmēto lappusi un nodoties lasīšanai, «nedzirdot un neredzot», kas notiek pēcāk turpat līdzās. Braucieni gari un katru dienu, tāpēc smalkām manierēm nav vietas. Kāda večiņa vai māte ar bērnu var arī pastāvēt ...

5 Būtu viņiem savs rats, nevajadzētu tā pūlēties. Tā šajā

rītā domā Pauls. Un tas apstiprina aizsākto gājienu pa-reizumu. Pievakarēs droši vien ir pretēji. Tad pienāk galīgi pārpildīti, bet atiet tikpat kā tukši autobusi. Ko lai dara — pilsētas transportam ir savi ritmi tāpat ka dzīvei...

Uznākusi tieksme uz prātulām. Tā laikam ir katra lēnīgāka rakstura īpatnība. Ašie pārāk steidzas, paši maz redz, jākampj tas, ko saskatījuši un ieteikuši citi. Pauls nesteidzas.

Nupat viņš sācis pētīt individuālo garāžu masīvu. No tā vienā malā smiltājs, tālāk mitra pļava un gandrīz purvs. Smiltājs nolīdzināts, dūksnājos sāk krāties uzbērumi ... Un šūna pie šūnas, šūna pie šūnas ... Boksi, ka viņas tagad sākuši saukt, rindām vien, rindām vien... Vieni rok pamatus, citi tos tikai iezīmē ar auklām un mietiņiem. Blakus jau mūrē sienas. Vīrs mūrē, sieva mūrē, sievasbrālis atnācis talkā. Bērni pienes ķieģeļus, piepa-ligs maisa javu. Arējā kārta no baltajiem silikātķieģeļiem. Trešie vēl tālāk jau tikuši līdz jumtam. Atbraucis autoceltnis un ar garo izlici kā stārķa knābi uzliek pārseguma paneli. Vienu paneli, otru . .. Divu par daudz, ķer arī kaimiņam, viena par maz. Kaimiņš jau ticis tālāk, sācis darvot jumtu un aizcementēt spraugas. Tiem, kas eņģēs iekarinājuši arī durvis, no sirds noveļas kā slogs. Nu var droši iebraukt un aizkarināt atslēgu...

Slēdzenes šeit visiem pamatīgas. Pauls apmierināts atceras Martas tantes šķūnīti un savu atslēgu. Tā arī nav niecīgāka.

Tīkami vērot šo rosīšanās ainavu. Un kaut kur dziji iesāpas jauna rūpē. Viņam arī kādreiz vajadzēs padomāt par apbūves vietu un tādu pašu modernu garāžu. Protams, ar visu apskates un remonta bedri — vai ta nu bez tās! Gan viņš iekārtos . . . Šķūnītis nav nekāda vieta automobilim. Arī ugunsdzēsēji sāks piesieties. Turklāt dēļu sienas galīgi izčākstējušas. Kā nekā — pirmskara šķūnītis ...

Vai tur nepiebrauca?

Pauls pamet garāžas un steidžas uz ielas pusi. Jā, tur jau stāv divi moskviči — viens zils, otrs dzeltens. Kā no zemes saradušies arī kursanti. Prāvs bariņš jau ielencis abus instruktorus. Pauls iet klāt.

— Labrīt!

Viņam atsaucas vairāki. Visi ir miermīlīgi un mundri — sākas!

Pirmajā dienā nodarbība pie mašīnas paredzēta visai grupai kopā. Braukt vēl nebrauks, tikai iepazīsies ar mašīnas tehnisko pusi. Ar tehnisko pusi.. . Vai jel vienam no viņiem ir kaut jausma, ka tai tik tiešām bez tehniskās puses ir arī otra, daudz svarīgāka puse, tā sakot, dvēsele un ka viņiem nebūt ne visiem izdosies šai dvēselei piekļūt?

Abi instruktori pagaidam nogājuši mala un par kaut ko apspriežas. Iespējams, ka par viņiem, saviem kursantiem. Iespējams, ka par savām mašīnām un pedāļiem. Bet iespējams arī, ka par meitām un dažu jautru brīdi... Viņi ir pazīstami — šie instruktori un savas pārrunas vienmēr notur patālāk no kursantiem.

Kursanti tāpat dzīvi sarunājas. Bet dīvainākais, ka viņi vairs nestāv vienā barā kā klubā. Tagad spilgti izdalījušās divas grupas — Bāliņa grupa un Odiņa grupa. Bāliņa grupa drūzmējas pie zilās mašīnas, Odiņa grupa neatkāpjas no dzeltenās. Tā vien liekas, ka viņi baidītos, lai tās neaizbēg. Nu pacelsies kā kaijas, kuru šeit netrūkst, un aizlaidīsies, lai nomestos kaut kur citur, un viņi paliks tukšā ...

Tomēr «kaijas» nepaceļas. Instruktori pēc minūtēm piecpadsmit (tās jau ir minūtes pēc astoņiem, tās ir viņu — kursantu minūtes) šķiras un nāk katrs pie savas grupas.

Labrīt, biedri instruktor! — visi grupā sveicina, pat tie, kas jau reiz paspējuši, un tas ir uzsvērti labskanīgs, sirsnīgs «labrīt». Ar to izteiktas gan cerības, gan bažas, prieks un vainas apziņa. Viņi visi jutās tik nevarīgi, tik neveikli, tīrie analfabēti, kuriem jāsāk no ābeces pirmajiem burtiem. Un, lai gan tā nav viņu vaina, ka dažam jau tuvu sešdesmitiem, citam pāri piecdesmitiem, bet vairākumam tā ap trīsdesmit — četrdesmit un tikai daži kā Kasparsonu Leo ir gluži vēl bērni, tomēr vainas apziņa

65

5 — 307-n

un liela neveiklības sajūta ir visiem. Vai par to, ka tādā vecuma uzdrīkstējušies sākt ar ābeci? Varbūt par to, ka vispār uzdrošinājušies sākt? Vai tad šie modernie, lakotie, lidojošie rumaki nav kādas īpašas privileģēto kastas īpašums un tiesības! «Zemniek, ko tu lien augstskolā ...»

Viņi sadrūzmējušies ap mašīnu un lūkojas caur durvju stikliem. Kādi četri (nu jā, viņu vecākais pats pirmais!) ietikuši iekšā. Instruktors apsēdies pie stūres un ierāda, kurš ir sajūga pedālis, kurš bremžu pedālis un kurš gāzes pedālis. Tikai trīs pedāļi — un liekas tik vienkārši. Un tad vel stūre. Pie stūres ātruma pārslēdzējs jeb pārnesumu svira. Pavisam tikai četri ātrumi. Jā, vēl atpakaļgaitas ātrums, bet tā tik drīz nevajadzēs... Pavisam divi signāli — kreisā pagrieziena un labā pagrieziena. Bremžu signāls šai mašīnai, tāpat kā visām modernām mašīnām, iedarbojas automātiski, tikko pieskaras kājas bremzei.

Skaidrs. Pateicos, biedri instruktor.

Lūdzu. Kam vēl kādi jautājumi?

Visi atviegloti uzelpo un saskatās. Jautājumu nav. Ja tik vien, tad liekas tīrais nieks. Grupas vecākais, kas tikko beidzis sīku izjautāšanu par pedāļiem, signāliem un bremzēm, bravūrīgi apskatās apkārt. Tas ir tikai viens zibenīgs skatiens, bet tajā atspoguļojas tāds triumfs, ka nenāc ne tuvumā.

Tas gan ir viens tipiņš, šis vecākais! Jābūt uzmanīgiem. Starp viņiem fuksis atradies. Un tā arī grupas vecākajam pielīp šis trāpīgais «Fuksis».

Kad minūtēs desmit apskatīta mašīnas materiālā daļa, tikpat ātri tiek parādfts, kas un kā jānospiež. Bez stūres, kas jāgriež riņķveidīgi, viss pārējais automobilim reducēts uz nospiešanu un atlaišanu.,

Bāliņš skaidro un rāda. Kurš neredz, tas paspraucas priekšā.

It kā redzēt redz visi, bet saprotams gauži maz.

— Tas nekas, — mierina instruktors. — Varēs visi pēc

GG

kārtas pamēģināt, tad sapratīs. Instruktors rādīdams pārslēdz ātrumus, min un atlaiž pedāļus, pārbīda uz augšu un uz leju pārnesumu sviru, un viss viņam iznāk zibenīgi, lai gan viņš dara uzsvērti lēnām un tik viegli, ka izskatās kā bērnu spēlīte.

Bet atpakaļgaita? — nenociešas Fuksis, savu gudrību neparādījis.

— Atpakaļgaita tā ... Sajūgu līdz grīdai, pārnesumu uz priekšu un uz augšu. Gatavs!

— Skaidrs. Paldies, biedri instruktor!

Pauls skatās platām acīm tāpat kā pārējie, tomēr jūt, ka tik vienkārši nemaz vairs nav. Bet, kad laidīs pašam pamēģināt, tad jau manīs ...

Un bremze ... Bremzes pedālis jānospiež vienmērīgi un droši.

— Bet ja kāds izlec priekšā?

— Tad, protams, strauji. Lūk, tā . ..

— Skaidrs. Paldies, biedri instruktor!

Fuksis atkal paskatās uz pārējiem. Viņš ir lepns un arī mazliet uzpūties. Viņš taču grib tikai noskaidrot...

Pauls valdās. Viņš labprāt paņemtu šo Fuksi aiz apkakles, bet tas jau nav ļauts. Tāpēc viņš tikai piemiedz tuvākstāvošajam ar aci. Tuvākais izrādās Leo. Leo rāda žestu — ar dūri zem zoda. Viņi ar Paulu ir sapratušies.

— Trešais pa labi — gāzes pedālis. Kā jebkuram pedālim, tam ir savs brīvgājiens. Gāzes pedālis jāspiež tikai ar labo kāju. Jā, aizmirsu. Arī bremzes pedālis jāspiež tikai ar labo kāju, toties sajūgs ar kreiso. Tikai nejaukt! Vai visiem skaidrs?

Pagaidām nav skaidrs, kāpēc nedrīkst jaukt. Bet tas laikam tāpēc, ka sajūgs iemontēts pa kreisi, turpretī abi pārējie — nedaudz pa labi.

— Tātad gāzes pedālis.. . Tas jānospiež uzmanīgi. Viegli, vieglini... Lūk, tā ...

— Bet ja grib piedot gāzi?

— Tad, protams, stiprāk.

— Skaidrs. Paldies, biedri instruktor ...

Kāds Paulam aiz muguras iespurdzas. Nudie, paņemt tikai aiz apkakles, viņš nodomā.

Kas par ampelēšanos! — Bāliņš apsauc smējējus, domādams, ka Fuksis šeit grib viņu smalki paķert... Tāpēc arī pats tikko valdīdamies par viņa uzprasīšanos, lai gail nedrīkst to arī izrādīt. Fukša jautājumi un šis brīnišķīgais: «Skaidrs. Paldies, biedri instruktor!» — taču ir tik pieklājīgi un nevainīgi teikts! Bāliņš izlādējas pret smējējiem aizmugurē: — Ja kāds ir gudrāks, lai nenāk! Te visi nākuši mācīties.

Tur jau ir tas joks, ka gandrīz visi viņi ir daudz lielāki neprašas, tāpēc jo uzjautrinošāki ir šādi Fukša jautājumi. Tomēr pagaidām Paulam aiz muguras pierimst. Nodarbība var turpināties.

Kad piedod gāzi, sajūgam jābūt ieslēgtam, — atsāk instruktors.

Izspiestam līdz grīdai? — kāds Paulam blakus jautā, laikam arī cenzdamies, tāpat kā Fuksis, izrādīt centību.

Nē, gluži otrādi, tam jābūt ieslēgtam, tas ir, tam jābūt pavisam brīvam.

Nu labi, bet kāpēc tad tas jāizspiež, kad pārslēdz uz lielāku ātrumu?

- Ne velna jūs neesat sapratuši! Sāksim no gala.

Un instruktors atkal skaidro un spaida sajūga pedāli. Viņa balss vairs nav tik mierīga, lai gan gods godam viņš valdās. Labums tikai tas, ka Fuksis vairs neatkārto savus pārgudros jautājumus, no kuriem skaidri manāms, ka tie teikti, lai paspīdētu.

Beidzot viņi atkal ir nonākuši līdz gāzes pedālim. Ātri ticis ar to galā, Bāliņš sportiskā tempā sāk skaidrot, ka jāpārslēdz pirmais, otrais, trešais un ceturtais ātrums, kā jāieslēdz atpakaļgaita.

— Pavilkt uz sevi un uz augšu — pirmais. Bet pirms tam ar kreiso kāju izspiest sajūgu. Vai visiem redzams?

Ir redzams un arī vairs nav redzams. Vecākie vīri aiz-

mugurē jau uzsmēķē. Jātiek pašiem klāt, tad jau manis, kas un kur jāspiež ...

Kad instruktoram arī pašam tas viss apnīk, viņš pieliek ļ)le stūres kursantu. Protams, pirmais tiek Fuksis. Pat labi, ka ir kāds drošāks uzsācējs. ABC, rādās, nav nemaz ABC. Vēl jāpaskatās un tad pamazām ...

Kas vēl neprot, lai biedri cits citam ierāda, — Bāliņš atļauj un aiziet aprunāties ar Odiņu, abi atkal nez kāpēc attālinoties aiz priekšējā automobiļa motora.

Kursanti savā vaļā sēžas pēc kārtas pie stūres un min pedāļus. Sajūgu, gāzi, bremzi... Sajūgu, bremzi, gāzi... Sajūgu, bremzi. Bremzi, gāzi — visvisādās kombinācijās, kā nu katram iegribas. Galvenais — jāpierod mīt pedāļus. Vairākums no viņiem ir kantora ļaudis, netrūkst arī ārstu un skolotāju. Pedāļus mīt nav nācies gandrīz nevienam. Un tas nemaz nav tik vienkārši nepieradušām kājām.

Vēl viņi šajā pirmajā reizē trenējas pārslēgt ātrumus. Instruktors uzzīmējis shēmu: uz sevi un uz augšu — pirmais ātrums. Uz sevi un uz leju — otrais ātrums. Atpakaļ neitrālajā ... Jā, visu ātrumu vidusstāvoklis ir neitrālais. No neitrālā tieši uz augšu — trešais ātrums. No t reša caur neitrālo uz leju — ceturtais un vislielākais ātrums. No sevis prom un uz augšu — atpakaļgaitas ātrums. Viss. Vai skaidrs?

Nekas nav skaidrs.

Instruktors nolicis priekšā papīrlapu. Tā ir shēma, kas būtu vērtē, lai to kā tehniskā progresa simbolu iemūžina metālā un betonā un novieto uz visu lielāko ceļu krustojumiem.

Viņi min pedāļus un pārslēdz ātrumus. Bet jātrenējas arī signālu pārslēgšanā. Uz leju mazo zīmulīti stūrei pie kreisās rokas — un ieslēgts kreisais signāls. Tagad drīkst pagriezties pa kreisi, kā arī pretējā virzienā ... Mazs pa-sitiens uz augšu — un ieslēgts labais signāls. Tagad drīkst izdarīt labo pagriezienu ...

Knik, knik ... Knik, knik ... Kļūst pavisam viegli un

labi. Knikš signālu slēdži, čīkst pedāļi, kursanti ņemas no sirds. Nu viņi vienreiz tikuši klāt!

Sāk līņāt, un katram gribas ilgāk pasēdēt zem zemā, tomēr tik ērtā mašīnas jumta. Aiz durvīm stāvošie uzslien apkakles, izvērš lietussargus. Kam ir līdzi, tie uzvelk lietusmēteļus. Tomēr nekurn neviens un projām arī nemanās neviens pats.

— Nu mainās nost, jūs tur! Citiem arī jāpamēģina ...

Sākas jauna lappuse.

VI

Diena pēc dienas, diena pēc dienas. Viņiem dārga katra minūte, jo tā ir darbā kavēta minūte, reizēm atprasīta, bet reizēm patvaļīgi paņemta. Un viņi nav tikuši tālāk par pedāļu mīdīšanu. Kaut kas vēl aizvien nav tā, kā vajadzīgs, vēl aizvien tie paši drošības pedāļi, šie nolādētie pedāļi nedarbojas, kā vajadzīgs. Odiņam to joprojām pavisam nav. No ādas var izlēkt!

Sāk parādīties abu instruktoru atšķirīgie raksturi. Bā-liņš no rīta atauļo precīzi, tikai minūtes piecas agrāk vai vēlāk, pasaka:

Šodien braukšanas nebūs, paziņojiet visiem! Es dodos uz darbnīcām, bremzes pedālis īsti nedarbojas ... — un prom ir.

Odiņš pāris dienu vispār neierodas. Ne ziņu dod, ne pats parādās. Viņa grupas kursanti katrs uz savu noteikto maiņu nāk un iet, jautā cits citam, nīkst, ar ilgu pilniem skatieniem uz ceļa līkumiem vērdamies, un nonīkuši, nākamo maiņu tikpat bezcerīgi sagaidījuši, nodod stafeti nākamajiem.

Jāgaida. Ja nu pēkšņi Odiņaifi labpatīk ierasties?

Zinājis vismaz Žirafe, kas noticis. Bet viņam velti zvanīt. Žēl laika, zeme deg zem kājām. Jāsteidzas uz darbu! Kauns arī no ļaudīm, kas iet garām un nesaprot: ko šie cilvēki te visu dienu grozās? Tā ir plata, vientuļa iela, viena no modernajām ielām, kuras saradušās jauno mikrorajonu robežās. Vienā pusē piecstāvu pilsēta, kurā pavīd arī pa divpadsmit stāvu stabam, zāliene, bērziņi un liepas, trotuāri ar dienasgaismas laternām, otrā — lauki ar pļavām, senām zemnieku mājām, govīm un kazām ... Īstā robeža uz būtiskās atšķirības starp pilsētu un laukiem.

Bāliņa «bērni» šajās pirmajās satraukuma dienās var justies daudz mierīgāk. Viņi paši sazvanās cits ar citu. Ja pirmie atnākuši un uzzina, ka treniņi nenotiks, lai vismaz pārējie nekavē veltīgi laiku.

Bet šodien atkal viss it kā būtu kārtībā — un iet vaļā.

Kad Pauls pienāk, Fuksis jau priekšā. Viņi sasveicinās un pārmij nenozīmīgas frāzes. Šodien viņi sāks kustēties, šodien viņi pirmo reizi izjutīs, kā pukst motors, kā rokās jūtas stūre ...

Cik savādi — spēka vīri, un ir divdesmitā gadsimta septiņdesmitie gadi, bet vēl ne reizes nav izjutuši, ko nozīmē vadīt stūri. Arī grožus vadīt viņi vairs nemāk. Dažs zirgu redzējis tikai bildēs vai zooloģiskajā dārzā. Ar mašīnu viņi braukuši simtiem un tūkstošiem reižu. Fie vecmāmiņas un uz skolu ... No skolas un uz veikalu ... Uz darbu un atpakaļ . .. Diendienā ... Bet vadīt stūri paši savām rokām viņi vēl nemāk neviens. Nožēlojama paaudzei Tomēr ne gluži zudusi paaudze...

Vadīt tā nav privilēģija, tā ir dzelžaina nepieciešamība. Vai nu vadi, kā nākas, vai arī lasies malā! Tevi samīs, notrieks, aizmēzīs!

Kas mums būs trešais? — apjautājas Pauls.

Grupas vecākais izvelk grafiku. Pirmā maiņa astoņos nulle nulle ...

Trešais viņiem ir Cēzars.

Pauls romieti Cēzaru redzējis tikai kādreiz skolas grāmatās. Viņš pat lāgā neatceras šī slavenā valstsvīra izskatu. Tomēr kursantam, ko viņš domās tā iesaucis, citādu vārdu nevarētu dot. Stalta auguma, labi noaudzis, vienmēr nosvērts, skaidru valodu ... Viņš jau no pirmajām dienām kursantu debatēs ar Žirafi vai Gustsonu visprecīzāk un skaidrāk pratis izteikt kopējās domas un labākos priekšlikumus. Viņš nav no rūpnīcas, Cēzars ir no ārienes. Sis iedalījums gan aizvien vairāk zaudē savu jēgu. Pašlaik dominē jaunais iedalījums — Bāliņa un Odiņa grupās.

Cēzars ierodas precīzi, ierodas reizē ar Bāliņa moskviču, kas iznirst no šķērsielas un, bremzēm kaucot, piestāj pie ietves. Oh, arī viņi drīz vien tā braši nobremzēs!

Nu, ko, sāksim! — instruktors saka, kad viņi minūtes piecas tāpat vien nenozīmīgi papļāpājuši.

Man, biedri, ja nav iebildumu, šodien jāsteidzas...— Pliksis nelaimīgi savaikšķās.

Labi, labi, sāc pirmais!

Šodien viņi mācīsies izkustēšanos no vietas.

Nedaudz atlaist sajūgu, pieturēt... Mazliet gāzi. Tā, — parāda instruktors, un viņi visi trīs jūt, kā viegli un gandrīz nemanāmi mašīna sakustas uz priekšu. Bremze — stop! Lūdzu!

Fuksis ieņem vietu pie stūres, instruktors turpat blakus pie drošības pedāļiem, Pauls un Cēzars ierausušies aizmugurē.

Kursants, pieklājības labad nav ko runāt par Paulu, Fuksi vai Cēzaru, jo pirmajās dienās viņiem visiem iet pilnīgi vienādi, kursants labi apdomājas, bailīgi uzliek kreiso kāju uz sajūga pedāļa un labo — uz gāzes pedāļa.

— Drošāk, drošāki

Jā, drošāk... Tagad nevar vis tāpat kā pirmajā dienā, tagad ir iedarbināts motors. Mašīna viegli dreb kā bīstams zvērs, lai no mazākā pieskāriena mestos projām. Un ja nu neizdodas savaldīt!

— Nu, vai tad būs arī kaut kas vai ne? — Bāliņš uzsauc nepacietīgi. Dusmu šajos vārdos pagaidām vēl nav. Tie drīzāk ir pieredzējušas ziņkāres pilni. Tā māte vēro mazuli, kas mēģina spert pirmos soļus. Ja mazais ir pārāk bailīgs, tas jāizgrūž no ligzdas. Beidzot lampu drudzis tiek pārvarēts. Vienam tas izdodas ātrāk, citam ilgāk. Bet katrs reiz nospiež pedāli, tāpat kā katrs reiz sadūšojas par pirmo skūpstu, par pirmo pieskārienu meitenei.

Droši, sajūgs jānospiež līdz galam, līdz grīdai! Mācījāties taču vai trīs dienas.

Pirmais aizrādījums ir lietišķs un vietā, bet mājiens par «trim dienām» jau uzsit mazu vilnīti. Sak, tu kā tāds stulbenis, kas nekā nav iemācījies! Bet tāda nu ir Bāliņa īpatnība, kas parādās ar pirmajām stundām un kas vēlāk izvēršas aizvien spēcīgāk. Viņš dod pavisam lietišķu un draudzīgu padomu un turpat arī aizvainojoši iedzeļ.

Tra, ta, ta — mašīna salecas, noraustās, bah!

Kas notika? — izsmejoši jautā Bāliņš. Kursants blisina acis, nosvīdis kā pēc zobu urbja pieskāriena nervam.

Kas notika, es prasu! — Bāliņš atkarto, paceldams

balsi.

Motors noslāpa, — kāds aizmugurē pačukst.

Klusu! — instruktors atsviežas pret priekšāteicēju.

Neviens ne vārda! Ja ne — izmetīšu no mašīnas...

Par izmešanu tas ir skaļi teikts, par stipru. Joku saprot visi, bet lietas labad un sevis labad tomēr apņemas aizmugurē sēdēt klusu kā pelītes.

— Vēlreiz!

Nu jau drošāk kursants liek kāju uz pedāļiem — uz sajūgu pedāļa un uz gāzes pedāļa. Izspiež sajūgu, ieslēdz pirmo pārnesumu, tad sāk atlaist kreiso kāju, piespiezdams ar labo ... Lēnām, lēnām, lai atkal neiznāktu šis riebīgais palēciens — nu gluži kā vārnai, kas ieskrienas pirms pacelšanās gaisā.

Spiež, spiež ... Dzīslas uz pieres piepampst... Kreisā kāja pacelta un jau pilnīgi nost no pedāļa ... Labā — nospiesta līdz grīdai... Tomēr viss ir mēms, kluss, kā bez dzīvības!

— Amurgalva, tu! Kas tad motoru iedarbinās? Vai es lai jūsu vietā starteri pielaižu? — izbaudījis efektu, Bāliņš baras.

Pareizi. Motors noslāpis. Piedodiet...

Nekas, nekas. Vēlreiz! Tikai sajūgs jāatlaiž lēnām, pieturot. Un tikai tad, kad mašīna sākusi kustēt, jāpiedod vairāk gāzes.

Paldies, biedri instruktor.

— Sākam.

Aši tiek iedarbināts starteris, motors iemurrājas, izspiests sajūgs. Bet nu lēnām ...

Gribas taču, lai iznāktu labi. ŠI gribēšana ir tik liela, ka no tas vien piere noraso. Lēnām, lēnām ceļas kāja ... Kreisā kāja, labā kāja, abas kājas. Velti.

— Kas nu atkal?

Motors noslāpa, lai viņu jupis! — Tagad jau kursants pats apjēdz — bez aizmugures un instruktora palīdzības.

— Kāpēc?

Kursants nelaimīgs veras uz pedāļiem un kājām, nesaprazdams vairs nekā.

— Es gaidu atbildi!

— Nezinu, — skan godīgi un vainīgi.

— Kas tad lai zina?

Trīs dienas pedāļus mināt, mācījāties ... Un ko tad Gustsons jums tur pa vakariem stāsta — anekdotes, vai?

Smaga nopūšanās.

— Gāzi! Kas jūsu vietā piedos gāzi — es, vai? Nē, es to nedarīšu. Un arī nevaru izdarīt, man nav otra gāzes pedāļa... Vēlreiz!/

— Varbūt lai pamēģina cits ...

— Vēlreiz! Es teikšu, kad vajadzēs mainīties.

Un sākas atkal viss no ģala. Nupat it kā izdevās. Mašīna iekustējusies, arī rāviena nebija ...

— Otro ātrumu! Cik ilgi vilksies ar pirmo? Un gāzi, gāzi, uzdzīt ātrumu!

Bah!

Nu ko viņš dara? Jus visi redzat — ko viņš izdarīja? Stabā... Tieši virsū stabam, ja es nebūtu uzcirtis 11/. bremzēm, — Bāliņš tēlo skaļu izmisumu. Viņam šie kumēdiņi kā veldze izslāpušiem tomātiem.

Stabs tiešām izlēcis nez no kurienes un, krūti izriezis, ņirdz tieši motora priekšā. Pamatīgs dzelzsbetona stabs ar mākslīgās gaismas spuldzi kā ķircinoši paceltu virs galvas, sak, skrēji gan pakaļ, bet nekā — nedabūsi!

— Vajag skatīties... Ne uz kājām skatīties, bet priekšā, uz ceļu, uz ielu, uz gājējiem... Vai es jūsu vietā stūri grozīšu?!

— Piedodiet, biedri instruktor ...

— Sākam vēlreiz!

Un viņi sāk vēlreiz. Šis «vēlreiz» turpinās nākamajā un aiznākamajā reizē, tas turpinās nedēļu, divas. Jau daudzmaz izdodas stūri grozīt, jau daudzmaz nojaušams, kur mašīna nesīsies un kā to apturēt. Tikai ar mierīgu izkustēšanos vēl aizvien nepadodas. Tā ir velnišķa mīkla — šī sajūga lēnā atlaišana. Elpa aizturēta, kājā metas vai krampji. Lēnām, lēnām ... Būs mazliet straujāk — motors noslāpst. Desmitiem reižu noslāpst motors vienā mācību pusstundā vien. Dažam kursantam mazāk, citam vairāk. Lēnām, lēnām... Un brīdī, kad mašīna it kā iekustas, jāpiedod gāze. Tikai tad un ne sekundes desmitdaļu agrāk. Ja kāds lamzaks piedod agrāk, motors sāk rēkt kā tīģeris un seko spēriens pa kāju.

Traks esi, mašīnu salauzt man gribi!

Mašīnu salauzt neviens negrib. Nedod dies, salauzt mašīnu, tad būs tāpat kā Odiņa grupai. Vēl aizvien nav sākuši īstu braukšanu.

Lēnām, lēnām ...

Mašīna noslāpst.

— Vēlreiz.

Lēnām, lēnām ... Tra-ta, ra, ta ... Bah! Mašīna raustī-dāmās lēkusi, instruktors uzcirtis uz drošības bremžu pedāļa.

Ara! Ara no mašīnas, es saku! Ar nekauņām man pietiek. Un vari skriet pakaļ kājām... Nākamais, mainās nost ?

Nākamais iztraušas no aizmugures iau puspamiris. Grēcinieks kāpj ārā un atviegloti uzelpo. Viņš ir kā izmērcēts. Nevienas vīlītes nav sausas. Bāls un nomocījies.

Tas par to kājām iešanu ir tikai tukšas runas. Neviens no Balina grupas vēl līdz šim kājām nav skrējis vai vilcies . .. Tas viņu instruktoram tikai tāds iemīļots bubulis, kas drīz vien zaudē bubuļiem raksturīgo spēku. Vienīgi pats Bāliņš to neapjēdz un turpina uzbrēkt:

Iesi kājām līdz Rīgai... Cik te ir kilometru?

— Kādi septiņi.

— Būs visi desmit.

Kad kursanti nomainījušies un abās nozīmēs nodzītais ietrausies aizmugurē, Bāliņš no sava priekšējā sēdekļa atgriežas un uzsmaida.

Nu kā? — Un šis «nu kā» ir silts un draudzīgs. Tādēļ vien Pauls viņu klusībā jau dēvē tikai par Janku. Un tā no Paula ir liela atzinība, apmēram tas pats kā — pašu zēns vien ir šis Bāliņš. Tūļīgi jau viņi šeit ir. Un vai tad citādi iemācīs. Labi, ka Pauls pats var daudz paciest. Citi tik daudz nespēj. Fuksis jau kādā otrajā vai trešaja reizē ar šiem mūžīgajiem «vēlreiz!» un «bah!», atmetis visus «paldies, biedri instruktor», no sašutuma aizsmacis sāk kliegt pretī:

Es jums teikšu ..'. Un tās nav manas domas vien ... Tā jau cilvēku var šokēt! Ja kaut ko māki, tad pēc tādiem uzbļāvieniem pavisam vairs nekā neapjēdz ...

Cēzars... Viņš ilgi valdās cezariskā mierā un pārākuma apziņā. Tomēr arī viņam reiz sāk drebēt lūpa, sašķobās biezās uzacis. Viņam vienmēr mazliet dreb lūpa, kad ir ārkārtīgi satraukts. Un tad Bāliņš saņem visu un

pēc nopelniem. Aizmugurē sēdošie saprotoši un ar gandarījumu saskatās. Viņi pat smaidītu pār visu ģīmi, tomēr piesargājas. Instruktoram ir aizmugures spogulis, un ko var zināt, ja nu pamana ...

Visneapskaužamāk klājas sievietēm. Viņas šeit gadījušās nervozākās un sākumā — neveiklākās. Visvairāk Pauls atceras trīs, iedēvētas par «trīs māsām» — trej-meitiņām. Viņas, protams, nav nekādas māsas, pat ne radinieces. Tā ir Gustsona dotā iesauka — un tā paliek. Kursos viņas ieradušās ar nokavēšanos. Daudzi viņu pievienošanos pat nemana. Laikam Žirafe kaut kur izmakšķerējis, lai būtu kurss pilns, lai skaita ziņā neviena netrūktu. Arī iemaksu budžetā nedrīkst ne rubļa trūkt. Viņas ierodas, apmetas stūrītī pie pašām durvīm un tādas pašas klusas paliek gandrīz visu kursu laiku. Gandrīz ...

Grūti iedomāties vēl labāku kombināciju. Viena māte gribēdama tādas neradīs. Vai viņas pašas viena otru jau pazinušas arī agrāk — nav pasakāms. Iespējams, ka šeit sastopas pirmo reizi. Un ir izbrīnējušās, ka kļūst trejmei-tiņas — māsiņas.

Pauls vienu iedēvē par Šokolādes meitiņu. Laikam tāpēc, ka viņai apģērbā gandrīz visu kursu laiku dominē gaiši šokolādes krāsas toņi. Arī pati viņa jau agrā pavasarī ir stipri iedegusi kā zvejnieksieva. Brūni mati, brūni vaigi, brūna jaka mugurā — nu īsta šokolādes meitiņa.

No visām trim ielu satiksmes noteikumus viņa gan laikam apgūst visātrāk, jo jau pirmajās ieskaitēs pie Gustsona izceļas ar prātīgām, pareizām atbildēm. Un tieši tāpēc Pauls viņu arī pamana pirmo. Šādos kursos allaž vispirms pamana spējīgākos un mazāk apdāvinātos, protams, vērtējot tikai pēc kursu programmas. Viņa ir vidēja auguma, sieviete pāri trīsdesmitiem.

Kas viņu šeit atvilcis vai atdzinis? Laikam jau gaidāmais žigulis, kura rinda nupat, nupat būs klāt. Bet vīram ārsti piesienoties par dzirdi. Laikam taču jūras un okeāna viļņu šalkoņai un bangu vienmuļajam ritmam ir sava

negatīvā ietekme. Vai tad citādi brašam zvejas vīram ārsti piesietos par dzirdi!

Sēdot blakus Bāliņam pie stūres un tverot sajūgam īsto momentu, viņai asaras nebirst. Vienīgi ap zodu un virs lupas metas sarkani plankumi. Un tikai viņa pati un vīrs zina, kādas scēnas pēc tādiem treniņiem vakaros jāpār-dzlvo ftimenē šo pašu kursu un žiguļa dēļ. Par to viņa Paulam kaddien vaļsirdīgi atzīstas.

Otra māsiņa — trejmeitiņa ir apmēram tāda paša auguma, tikai nedaudz apaļīgāka. Ne nu īsti resnule, bet labi apaļīga gan. Viņa Paulam atmiņā paliek zilganos toņos, bet kursu beigās nostiprinās nešaubīgs vārds — Badadzeguze. Kāpēc? Nez vai Pauls pats pateiktu. Viņa daudz smejas, no visām trim māsiņām un no visām kursā ir vislielākā smējēja. Pie Gustsona viņu citādi nemaz neredz — acis smejas un vaigos ap lūpām dziļas smējēja vagas. Turklāt viņa daudz runā. Runā par sevi, runā par Šokolādes meitiņu, runā par trešo trejmeitiņu. Sākumā Pauls nepievērš šai tērgāšanai uzmanību. Arī maiņā ilgi neizdodas būt ar viņu pie Bāliņa. Mazliet nokavējušas, visas trīs «māsiņas» turas kopā, arī uz treniņiem iet kopā. Bet vēlāk Pauls mana — viņas tērgāšanai ir sava jēga. Runā, runā un — pierunā. Un tieši nelaimi pierunā. Nu īsto Badadzeguze!

Es jau nevaru tā kā citi — ņemt papildstundas ...— viņa aizgūtnēm melš Paulam vienā no nomaiņas reizēm trīsdesmit otrā autobusa galapunktā.

Kā tā — papildstundas?

Nu tā ... Kam ir maks un nav kauna, tas var arī papildstundas. Domājat,/ mēs šeit kaut ko iemācīsimies tikai tiešajās kursu stundās? Mūs tīšām dīda un nerro, lai līdz eksāmenam nekā neapgūstam. Es gan to nevaru atļauties. Es vīram saku: kam mums to vajag... Tikai brālis .. . Nebijis viņam mašīnas un nebūtu viņš... Bet ko es te! Jums tas droši vien nemaz neinteresē. Vai, kā man šodien izgāja ... Bet vēl labāk gadījās Lailai. Esat ievērojis šo Lailu Rizgu? Nē, tas Bāliņš gan ir neciešams! Es, kad dabūšu tiesības, visu viņam skaidri un gaiši pasacīšu acīs. Padomājiet, jau pirmajā dienā viņš mani triec pa Ļeņina ielu un kaut kur uz Baložiem! Bet es pirmo reizi pie stūres, es slapja. Un Baložos man paiet gandrīz viss laiks. Un tad viņš atkal triec. Bet ko es jums te... Droši vien tas nemaz neinteresē. Un beigās ne dzīva, ne mirusi es aizvelkos uz ezera malu un raudu. Muļķe... Kam man to vajag. Nebijuši tikai tie radi! Visiem viņiem savas mašīnas. Bet gaidi, ka ļaus man pamēģināt, patrenēties! Es jau nevaru kā tie citi, kas spēj iegrūst, kas spēj maksāt par papildstundām.

Pauls no visa tā saprot tikai vienu — un par to viņš ir visai pārsteigts. Vai tiešām citi sākuši ar papildstundām? Tāpēc viņam radušās aizdomas, ka, piemēram, Fuksis pēkšņi sācis braukt stipri labāk. Arī Cēzars... Vai tiešām ... Bet, ja tā, tad tas nav godīgi! Tas pavisam nav godīgi. Tad tādi tiešām iemācīsies daudz labāk un noliks eksāmenus, bet viņš . ..

Badadzeguze kūko, kūko, kamēr piekūko. Un ne tikai to vien! Brrr ...

Trešā — Sniedzīte. Grūti iedomāties vēl klusāku un pelēcīgāku būtni. Par laimi, tikai no ārienes. Plāni, paīsi mati, iekritis, dzeltenīgi bāls vaigs. Tāpat acis dziļi, dziļi dobuļos. Pati kalsna. Pauls neatceras redzējis tievāku sievieti. Kājas kā salmiņi. Arī tērpusies ārkārtīgi pieticīgi. Brūngans bruncis, pelēka jaka. Un tas viss kopā ar kluso, padevīgo balsi... Viņa katrā ziņā šeit gadījusies aiz pārpratuma, tāpat kā minētais putniņš sniedzīte, kas mūsu republikā ir pavisam rets ziemotājs. Un tomēr skaists putniņš, it sevišķi ziemu — gandrīz pilnīgi balts, tāpat kā šī trešā «māsiņa» Paula domās — žēlojama. Tikvien dzirdams kā «cvīt, cīt...».

Sniedzīte atmiņā paliek no tās reizes, kad pirmajā ieskaitē, atbildot Gustsonam pie maketa, viņa ilgi un bezcerīgi jauc labo un kreiso pusi, labo un kreiso roku. Neko teikt — zīmīgs iesākums šoferim! Uz viņas mulsumu raugoties, pārējiem kursantiem kļūst priecīgāk ap dūšu. Lai nu ka, bet labo no kreisās viņi jau prot atšķirt. Un alojas ...

Ka gan Snicdzīte izturēs uz ielas, eksāmenos, dzīvē? Ka tiks cauri dzelžainajiem autoinspektora tvērieniem?

Un tomēr paldies tev, Sniedzīt! Tu esi patīkams izņēmums vispārējā vanagu un vārnu barā ...

Bfillņa grupā ir vēl pāris interesantu sieviešu. Ar viņam tāpat Paulam iznāk pa reizei būt vienā maiņā. Ar NatāSu viņš ir gandrīz uz «tu». Viņa ir valodīga un sirsnīga, atklātu smaidu un mātes rūpību. Tumsnēja, vēl pajauna, bet jau ar kaut ko nedziedināmu slima. Viņa bieži vien ieminas par iešanu uz slimnīcu un to saka tik bezcerīgi, it kā no tās atgriešanās vairs nebūtu gaidāma. Un tomēr ārstēšanos atliek un atliek tikai šo kursu dēļ. Ne ar ko neattaisnojams upuris. Bet tā tas diemžēl ir. Domas par slimnīcu un kursiem viņu tā nomākušas, ka cita nekā nav palicis. Bet viņa nesūdzas, nežēlojas. Vienīgi Paulam reiz ne no šā, ne tā atzinusies. Savu «normu nolauzusi» (tagad tikai retais uz braukšanu nāk kā uz kaut ko priecīgu. Tā ir «norma», nepatīkams slogs, kas gluži ka lietuvēns uzkritis kaklā un no kā vaļā netikt. Viņi to sakostiem zobiem tikai nomoka, «nolauž» ...) ... Savu normu nolauzusi, Nataša pārdzīvojumus un dvēseles mokas izsaka, mierinot Paulu un sevi:

Nekas, nekas, izturēt... Vēl mazliet izturēt! Un to-mēr mums būs tiesības, būs! Tikai izturēt.

Visvairāk viņa Paulam paliek atmiņā pēc šādas epizodes. Viņi savu maiņu beļguši. Pauls jau pagriežas uz autobusa galapunktu, kad viņus abus ar Natašu pasauc:

Vai neaizraut pa ceļam?

Tas ir Pctrovs, neliela auguma lādzīgs vīrs. No viņu rūpnīcas, no transportsaimniecības. Viņš ir no tiem, kas jau pirms kursiem reižu reizēm ticis pie stūres. Protams, ari viņš no stingrā instruktora Bāliņa dabūjis savu tiesu.

Pauls atceras, kā vienā no Gustsona vakariem Petrovs atzinās:

— Es nesaprotu, kā dažs var izturēt. Man bija tā: ja vēl mazliet, tad es aizcirstu durvis un aizietu.

Un tomēr arī viņš nekad durvis netiek aizcirtis un nekur neaiziet, lai gan to varētu atļauties. Viņš uz maiņas vietu atbrauc ar dienesta volgu. Pats stūrē, un šoferis sēd līdzās. Maiņas beigās šoferis atkal ir pakaļ. Vai tad nevarētu visu mūžu tā — ar personisko šoferi un dienesta vāģi?

Jā, Petrovs varētu daudz atļauties ... Un tomēr viņš sakož zobus. Tas, ka viņš uzrunā Paulu un Natašu, ir ļoti laipni no viņa puses.

— Kāpēc ne. Mēs arī uz centru, uz darbu, — Pauls atsaucas. Viņi ar Natašu iemetas aizmugurē. Petrovs ir blakus savam šoferim. Tā kā viņš ir tikko beidzis nogurdinošās mācības, tad ļauj šoferim pašam viņus aizvizināt.

Un te Nataša uzzied. Viņa tik sievišķīgi smaida un tik koķetāri sarunājas ar abiem — ar Petrovu un viņa nopietno šoferi —, ka Pauls acis vien blisina.

— Man neatliek nekas cits kā pameklēt mīļāko. Vīrs Maskavā, bet braukt jāiemācās — lai tur vai kas!

Šoferis atskatās, un Petrovs atskatās. Viņa ir starp trīsdesmit un četrdesmit — šī Nataša. Un šobrīd tik piesārtusi, smejošām acīm.

Pauls novēršas. Tas ir joks, kā gan citādi! Šādus priekšlikumus neizsaka kompānijās. Un tomēr joks uz patiesības robežas, tas arī jūtams. Paulam pirmo reizi gadās, ka sieviete piesola tādu cenu. īpatnējākais ir tas, ka viņa to dara atklāti, Paula klātbūtnē, Petrova klātbūtnē, tātad tomēr tikai jokojot...

Viņiem jākāpj ārā. Petrovs aizvizinās uz sava kantora pusi. Pauls ar Natašu vēl kādu gabalu iet kājām. Nataša pastāsta:

— Man taču ir tēvs, arī lielisks šoferis un pats visu remontēt prot. Varētu palūgt viņam, lai pamāca mani...

81

6 — 307-n

Bet viņš baidīsies, zinu, ka baidīsies. Tēvs iedomājies, ka viņa Nataša nekad nespēšot vadīt mašīnu.

Tas nav vienīgais gadījums, kad Paulam nākas dzirdēt, ka tēvs, vīrs, brālis atsakās ar savu mašīnu apmācīt meitu, sievu, māsu. Jā, tas taču tāpat ir arī ar Bikovu.

Bikova arī ir no viņa grupas, no Bāliņa grupas. Neliela auguma sieviete ar sirmiem matiem, ne nu pilnīgi sirmiem, bet stipri iesirmiem. Viņai stingrs skolmeista-i ienes skatiens, stingrs rokas spiediens. Arī viņas tēvam, kā izrādās, ir mašīna, un arī viņas tēvs atteicies laist meitu pie sava vāģa stūres. Tikai pašās pēdējās dienās, tas ir, pašu valsts eksāmenu priekšvakarā, viņa grupā atzīstas:

Vakar tēvs pirmo reizi konstatēja, ka arī es, iedomājieties, tomēr varu braukt! — Tas tiek pateikts ar tādu ironiju un izbrīnu, ka to gan vajadzētu dzirdēt viņas ķecerīgajam tēvam. Viņa eksāmenu iztur pirmajā gājienā — vienīgā no Bāliņa grupas sievietēm.

Sāpju ceļi jāstaigā ne vienam vien. Vai tad kāds brīnums par Lailu!

Arī starp vīriešiem gadās pompozi īpatņi īstenībā viņi visi šeit ir īpatņi.

Adatiņš... Ar Adatiņu Pauls gadās kopā jau pirmajās maiņās. Viņš ir vidēja auguma, plecīgs, korpulents pusmūža tēvainis. Mute pilna zelta zobu, šaudīgs brūno acu skatiens. Viņš ir no to sugas, kuri vienmēr kampj momentu kā asari augustā ēsmu. Vai kāds brīnums, ka reizēm ar ēsmu gadās arī āķis ...

Viņš no Fukša sugas, lai gan ne tik piesardzīgs un veikls. Tomēr gods godam viņš, līdzīgi Fuksim un Cēza-ram, Paula klātbūtnē atļaujas Bāliņam pateikt tieši acīs:

— Nevajag cilvēku ar nokaitēti! iesmu bakstīt! Ja nervi netur, nav jāstrādā par instruktoru. Es tāpat kādreiz biju skolotājs, bet atmetu. Man arī netur.

Pirmajās reizēs viņam ar sajūgu un gāzi iet tāpat kā

Paulam. Drīz vien Pauls tomēr mana, ka Adatiņš ir par veselu klasi pārāks. Vai arī viņš ņem papildstundas?

Pauls netieši par to ieminas, tomēr Adatiņš kategoriski un enerģiski noliedz. Pārāk enerģiski, lai noticētu. Kas tur būtu ko spēlēt paslēpes! Bet par papildstundām visi, uz kuriem Paulam ir aizdomas, ārkārtīgi noslēpumaini un paslēpi. Ja nav — nav kazai piena: novelc ādu un met, lai žūst... Pauls tad vairāk par to nerunā ne vārda, it īpaši ar Adatiņu un Fuksi ne. Vienīgi Cēzars kādreiz Gustsona vakarā atklāti pasaka:

— Nav nekāds noslēpums, ka mēs gandrīz visi vēl šur vai tur mācāmies papildus. Bet vai nevarētu nokārtot tā, lai tepat, kursos, būtu vairāk stundu? Mēs taču neviens neatsakāmies, cik vajadzīgs, samaksāt.

Bet Petrovs piebilst:

— Un lai mūs neuzskata gandrīz vai par noziedzniekiem. Mēs visi tāpat esam cilvēki ar savu specialitāti un darbu. Kāpēc tāda attieksme?

Tas ir mājiens uz Bāliņa «stilu». Šis mājiens tiek pateikts oficiālā apspriedē ar Žirafi un Gustsonu. Žēl, ka tas paliek bez atbalss!

Jā, Adatiņš ir izveicīgs vīrs. Mašīnas pašam Adatiņām vēl nav, bet būšot. Nav šaubu, ka viņam tiešām būs.

Labi, tikpat labi, ja ne vēl labāk kā Petrovs, brauc arī Ķīsis. Viņš ir īsts labsirdis un mieramika. Bāliņš var teikt ko teikdams kliegt un dzelt — Ķīsis tikai plati smaida. Un pareizi ir. Sak, tu, pipargailīt, vari ārdīties, cik patīk! Bet tavs maizes darbs ir mūs mācīt. Par to tev maksā algu. Nav dzirdēts, ka Ķīsis kaut ko tādu būtu acīs pateicis, tomēr viņa platajā smaidā un mierīgajā savaldībā tas lasāms skaidri.

Klīst runas, ka viņš esot likteņa piemeklēts. Kursos gājis jau pagājušovasar. Dažas dienas pirms eksāmeniem uz šosejas cietis avāriju. Pat pie stūres pats nebijis. Rezultāts — slimnīca uz trim mēnešiem. Iznācis no slimnīcas un pirmajā dienā uz darbu. No darba atgriežoties, kā tur gadījies kā ne, uz pēdas uzkritis ķieģelis. Anekdotiski, tomēr fakts. Un tā ziema garām. Pēc visa tā viņš var gan smaidīt, klausoties pipargailīša uzkliedzienus ...

Paulam Ķīsis patīk jo dienas jo vairāk. Viņiem abiem ir kaut kas radniecīgs — šis rāmais lāciskais miers un nogaidošais smaids. Kas par to, ka Bāliņu Janku tas vai no biksēm dzen laukā!

Ķīsim ir motocikla vadītāja tiesības. Ir tiesības. Un ir kursus vienreiz jau tikpat kā beidzis. Un tomēr Gustso-nam ieskaitēs viņš atbild vāji.

Ķīsi, cobers! Nākošreiz atbildēsi vēl.

Bet Ķīsis tikai smaida. Vai viņš varbūt zina kaut ko tādu par šīm Gustsona ieskaitēm un coberiem, kas dod speķu ta smaidīt? Tas Paulam pagaidām paliek nezināms.

Motocikla vadītāja tiesības viņu grupā ir arī Arvīdam. Pauls ar viņu jau no pirmajām dienām ir draugos. Lai gan viņi visi šeit ir draugos ... Pajauns, lādzīgs un arī izdarīgs puisis. Nē, kāpēc puisis? Tieši kursu laikā viņam izdodas sagaidīt pirmo mantinieku. Bet tas neattiecas uz šo programmu.

Arvīds dzīvo turpat Paula rajonā. Tagad viņi diezgan bieži satiekas — tāpat nejauši, uz darbu ejot, no kursiem pārrodoties. Varbūt tāpat ir sastapušies arī agrāk. Tikai agrāk nav bijuši vienas grupas kursanti, tāpēc it kā nav tikušies. Savads spēks ir tādiem kursiem. Rodas jauni paziņas un draugi. Pauls ir apmierināts. Gan jau pamazām vien izlauzīsies. Vai tad viņš būtu lielāks stulbenis nekā pārējie pasaulē?

Bāliņu Janka reizēm to ātrās dusmās apgalvo, nosauc par aptaurētu. *

— Vēl vairāk ... Divkārt aptaurēts, — apstiprina Pauls rāmā mierā. ,

Kā lai tur nelec no biksēm laukā!

Bet ko nu Bāliņu Janka. Cenšas zēns. Viņam ar Odiņu tāda kā paklusa konkurence. No rītiem gan sastopoties aprunājas, bet tad braukā visu dienu garām šnākādami, viens par otra grupas kursantiem nelikdamies ne zinis.

— Mēs esam sveši... Man nav nekādas daļas, — fleg-mātiski saka Odiņš. Bāliņš gluži tā nesaka, tomēr maiņās, kad kāds no grupas pēkšņi nav ieradies, viņš spītīgi dīda tikai vienu pašu savu audzēkni un tikpat kategoriski atsakās nodarboties ar nīkstošajiem Odiņa kursantiem.

Kursanti par to pārrunā, smaida, rausta plecus un veltī dažu labu piezīmi gan Žirafēm, gan abiem instruktoriem — pāvi! Pauls un Arvīds mašīnu vada apmēram vienādi. Varbūt Arvīds tomēr labāk. Nevar jau visu tā izsvērt un nomērīt. Viņiem nesen izsniegtas īpašas auto-kluba grāmatiņas, un tur instruktors maiņas beigās liek atzīmi un parakstās. Šodien Arvīdam gadījies pirmais četrinieks. Tā ir augsta atzīme — «četri» pie instruktora Bāliņa. Paulam vēl gan tikai mēmie trijnieki. Bet arī citiem pārsvarā trijnieki — viņš mierina sevi.

Un tā mācības iedegas visā spēkā. Gustsons trīsreiz nedēļā, braukšana ik dienas, neskaitot sestdienas un svētdienas. Kāpēc nevarētu sestdienās un svētdienās arī? Tad jau labāk kādā darba dienā brīvu! Visiem tik grūti atprasīties no darba . . .

— Nevar ... — skatienu slēpdams, saka Žirafe. Ta esot pretimnākšana darbaļaudīm. Odiņš un Baliņš taču arī ir strādājošie. Kā viņiem drīkst laupīt pelnīto atputu? Kursanti apklust. Šie’ kursi un viss taču esot viņu privātā lieta ...

Pauls priecājas. Sestdiena un svētdiena — tas ir vienīgās dienas, kas vēl atlikušas viņam. Citādi fordiņš sāktu par jaunu rūsēt.

VII

Tas notiek Paula acu priekšā, vismaz pats sākums. Bet sākums jau ir tikpat kā viss. Todien viņš ir maiņā kopā ar Lailu. Tagad viņiem grafiks pa diviem. Iznāk katram ne vairs pusstunda, bet četrdesmit piecas minūtes. Teorētiski. Viņi turpina slipēt pagriezienu tehniku.

Pa labi! — tik tikko dzirdami, ar nolūku sevišķi klusu saka instruktors. Tas viņiem tāds niķis — dot komandas sevišķi klusu, lai kursants visu laiku būtu kā uzvilkta stiga.

Knik, labā pagrieziena signāls, stūre uz malu, bremze, otrais ātrums ...

Balli Instruktors uzsitis uz pedāļiem, mašīna rāvienā apstājusies.

Vai tā griež pa labi?

Nu es taču pagriezu ...

Es prasu — vai tā griež pa labi?

Laikam vajadzēja vairāk pie malas ...

Pauls ir pagriezis ne nu īsti tā, ne šā. Viņam ir laucinieka tieksme, braucot ar labi koptu zirgu, pagriezienu izdarīt pēc iespējas slaidāku, lai neķer grāvī un lai rati neapsviežas. Bet Bāliņam nav nekādas daļas ne par ratiem, ne par grāvi.

Kā teikts noteikumos? Labais pagrieziens jāizdara no malējās labās rindas. No malējās labās rindas, — Bā-Iii,iS pat atkārto, likdams saprast, cik tas svarīgi. Dienā viņš tā atkārtojis simtiem reižu, tāpēc nav brīnums, ka tas apnīk un sāk pašu instruktoru kaitināt. Turklāt viņš gan vēl nevar izskaidrot, bet kaut kas šajā puisī, šajā Ķegļu Paulā viņu it sevišķi ērcina.

— Braucam!

Knik, kreisā pagrieziena signāls, sajūgs izspiests, bet nu lēnām atlaist... Lēn^m, lēnām un gāzi...

Motors sāk rēkt, gāzes piedots par daudz, īstenībā sajūgs atlaists pārāk lēnām. Pauls gan to atjēdz, bet ir jau par vēlu. Spēriens pa kāju. To Bāliņš izdara sevišķi veikli, liekas, viņš tā vien gaidījis šo momentu!

— Sajūgs pagalam... Tu man tīšām dedzini sajūgu ... — Bāliņš novaidas savā parastajā ļauni priecīgajā manierē. — Laikam gribi, lai atkal jāremontē, lai netiek pie braukšanas?

No motora tiešām dvesmo sviluma smaka. Bet Pauls to nav gribējis tīšām. Viņš vēlējies pārāk labi, lēnām, lē-nītiņām, lai nenoslāpst. Cik reižu nav noslāpis, un tad atkal instruktoram nav pa prātam.

— Nu, kas ir? Vēlreiz noslāps, iesi ar kurbuli iedarbināt. Starteri dedzināt es vairs neļaušu ...

Paulam nieks būtu pielaist ar kurbuli. Buljona viņam kaulos atlikulikām. Bet Bāliņš šo kurbuli pratis pacelt kursantam virs galvas un vicina kā Damokla zobenu.

— Likšu ar kurbuli...

Un karsts vien pāriet, to klausoties. Nē, motors nedrīkst vairāk noslāpt! Milst gandrīz vai paniskas bailes. Ne fizioloģiskas bailes, bet kaut kas tāds pavisam neizsakāms.

Lūk, ko nozīmē «kurbulis» Bāliņa runā! īstenībā viņš nevienam līdz šim nav licis ar kurbuli locīties. Tāds kurbulis nemaz nav redzēts. Un var pat šaubīties, vai tas viņam vispār ir līdzi. Galu galā nemaz nebūtu par sliktu pamēģināt arī ar kurbuli. Tas nez vai ir paredzēts pat programmā. Viņiem taču jāprot viss. Un kas gan šoferis bez kurbuļa?

Ai, kurbuli, kurbuli! Arī tevi vajadzētu iemūžināt metālā un betonā un tad uzstādīt svarīgāko ceļu krustojumos. Ceļi vismaz nebūtu tik vienmuļi un trafaretie ģipša atlējumi tik pelēcīgi.

— Braucam ...

Sajūgs izspiests, pirmais ātrums ieslēgts, knik, kreisā pagrieziena signāls ...

Iestājušās karstas dienas — abejada nozīme. Jau pēc minūtēm desmit Paulam pār acīm līst sviedru saļums, īpaši dedzina tas, ka tepat aizmugurē Laila Rizga. Turklāt Bāliņš šodien sevišķi ārdās. Arī viņš tapat pārguris. Droši vien nav ēdis pusdienas. Tas nekam neder, ka viņu grafikā instruktoram nav paredzēts pusdienlaiks. Klubā bija skaidri teikts: nekādu pusdienlaiku. Vienā ziņā to var saprast — arī instruktori tiecas ātrāk beigt, lai tiktu mājā, lai tad mierīgi atpūstos. Tomēr mācībām tas nekādā ziņā nenāk par labu. No astoņiem rītā ... Kur nu no astoņiem? Astoņos sākas braukāšana, bet kamēr instruktors tiek līdz maiņas vietai, kamēr pirms tam pārbauda mašīnul Tātad vismaz no septiņiem rītā līdz ... Pēdējā maiņa viņiem sākas piecpadsmitos trīsdesmit. Tātad beidzas septiņpadsmitos. Un tad līdz mājām, un tad vēl dienas tehniskā apkope! īsta, pilna, smaga darbadiena — bez pusdienām. Bet pat ar likumu nav atļauts bez pusdienām, bez pusdienlaika ... Turklāt šādā darbā pusdienas un atpūta it sevišķi derētu. Liekas, instruktors tikai sēd un komandē. Tomēr tā nav. Vienmēr jātur acis vaļā un kāja pacelta, lai laikus uzsistu uz drošības pedāļa. Pauls pat — ne vienreiz vien izdarījis «avāriju». Šāda «avārija» viņiem skaitās tad, kad pagriezienā uzbraukts Uz trotuāra malas.

Bah, instruktors jau uzsitis uz pedāļa!

Nu ir avārija. Avārija, draugs! Par to izkniebj caurumiņu.

- Tikai mazliet uz ceļa apmales. Nav pat uz trotuāra ... — Pauls taisnojas.

Es saku — avārija! Un lasies nost! Ko mēs šeit guļam?

Avārija skaitās arī tad, ja pagrieziens izdarīts no nepareizas malas.

— Kas nu atkal? — kursants brīnās.

— Avārijas stāvoklis, vai tad neredzi? Ja nu pretim gadās mašīna, ko tad?

— Lai piebremzē ... '

— Viņš gan tev piebremzēs, stulbeni! Drīzāk tu tiesību vairāk neredzēsi kā savas ausis .. .4

— Braucam!

«Avārija», un tā ir smaga avārija, skaitās tad, ja, izbraucot ielu krustojumā, pirms pagrieziena nav palaists

garām šķērsvirzienā braucošais transportlīdzeklis vai pat vesela karavāna.

— Kur lec, neredzi!

Gar degunu dārdēdamas aiznesas smagi piekrautas kravas mašīnas. Kā kaitinādams nopakaļ aizpakšķina motocikls... Tad ta piedūmoja! Arī kursants kļūst nikns, ari viņam gribas sulīgi izteikties. Visi šie — «bah!» un «stulbeni!», «kur tu lien, idiot?» un tā tālāk, un tamlīdzīgi kopā ar sviedru sāļumu un sauso muti, kurā tikai lipīgas gļotas smacē un nav kur izspļaut... Tas viss rada tik cilvēciski saprotamas tieksmes pēc šoferu valodas. Varbūt arī tas paredzēts viņu mācību programmā?

Nesēdējusi tepat aizmugurē Laila ...

E, ko tur! Bet karstumiņš gan šodien. Varēja uzlīt. Neredzēti svelmaina vasara padevusies... Pauls labāk nododas apcerei. Ja gribi savaldīties, tad vislabāk nodoties līdzīgai apcerei. Paulam tā ir ierasta lieta, tikai pašlaik, kad viņš pie stūres, bīstama.

Gandrīz čukstus:

— Pa kreisi!

Knik, bremze... Bet vairs nav kad bremzēt. Krustojums pienesies vēja ātrumā. Straujš stūres pagrieziens. Bah!

— Biedri Ķegli, vai jūs beigsiet vienreiz ampelēties vai ne? Man arī galu galā reiz diezgan! Kas atkal te notika?

Bāliņš ir no tiesas noskaities. Ja viņš saka apvaldīti un tik oficiāli «Biedri Ķegli», tad joki nav. Viņam, Paulam, — biedri Ķegli...

— Jūs taču neesat normāls ...

— Idiots, — Pauls steidz glābt kas glābjams.

— Nē, no tiesas ...

— Idiots kvadrātā, — Pauls piemet vēl. Vai viņam žēl! Viņš, tāpat kā vairākums kursantu, jau sapratis’ ka instruktors Bāliņš lamājas mazāk un_ nav tik rupjš, ja kursants pats pasteidzas sevi noķengāt. Un Paulam tas nemaz neliekas kaut kas sevišķs. Lūdzu. Tas vismaz ir smalks pretsitiens.

Pauls aizsapņojies, tāpēc nav pietiekami ātri reaģējis uz komandu — pa kreisi! Bet, sēdot pie stūres, jābūt ar zibenīgu reakciju. Tū|a pie stūres neder. Pie mašīnas stūres, pie vadības stūres, vispār pie stūres! Paulam paliktu, ja viņam iepriekš pateiktu visu maršrutu. «Jūs, biedri Ķegli, brauciet pa Juglas ielu, tad labais pagrieziens pa Madlienas, pa Kvēles, pa Veldres ielu, atpakaļ uz Juglas ielu, pa Murjāņu... Skaidrs?» Viņš tad laikus visu pārdomātu, ir signālu dotu, ir piebremzētu un pārslēgtu uz mazaku ātrumu. Visu kā pēc notīm. Bet instruktori kursantam iepriekš maršrutu nesaka, viņi vilcinās līdz pēdējam momentam un tikai tad klusais: pa kreisi... pa labi... apgriezties braukšanai pretējā virzienā ...

Viņus trenē pēkšņam gadījumam, avārijas situācijai, viņos attīsta aizvien ātrāku reakciju — uz sekundes desmitdaļu. Lai nekad negadītos īsta avārija, kad atliek tikai lūžņi un kaulu kaudzīte.

Mainās nost! Rizga pie stūres!

Pauls izraušas ārā, padod uz priekšu sēdekli. Viņa garajam kājām vajadzīgs, lai sēdeklis būtu atbīdīts pēc iespējas tālākā stāvoklī. Lailai tas būtu pārāk tālu, un viņš izdara šo mazo pakalpojumu. Citreiz viņš, tāpat kā vairākums kursantu, atdodot vietu nākamajam kolēģim, to aizmirst, bet Lailai viņš jau pieradis pakalpot. Kopš banketa Kasparsonu mājā un tās nakts traģiskā notikuma pagājuši tikai nepilni divi mēneši, un šajā laikā Laila, un ne vairs biedrene 'Rizga, stingri ienākusi viņa ikdiena. Nē, nekā sevišķa starp viņiem nav, kā dažs varētu iedomāties. Pauls tikai uzņēmies tehniskas rūpes par viņas mirdzošo volgu un dažas sīkas rūpes tāpat vien kā vīrietis mājā, kur cita neviena, kas piepalīdzētu, nav. Laila uzvāra kafiju un uzklāj galdu. Pat krekla pogu viņa pēc tās pirmās reizes vairs nekad nav šuvusi. Nav bijis jā-

piešuj. Pauls pats tagad stingri raugās, lai nekas tāds neatkārtotos. Vai tad Lailai tāpat nav rūpju diezgan? Darbs, slimnīca, māja, vakari pie Gustsona, šīs sasodītās maiņas pie Bāliņa ...

— Nu, ko čammājas! — instruktors nepacietīgi uzsauc. Bet Laila jau ir pie stūres, viņa tūlīt sāks braukt, starteris jau ieslēgts. Mašīna tiešām izkustas gludi un sāk lēnām ripot gar mežmalu.

— Ko jūs, Janka, allaž tik bargs? — viņa aizsak, aizsāk negaidot, sāk tieši ar šo familiāro «Janka», piemīlīgi un pieglaimīgi sāk. — Mēs visi pret jums esam tik labvēlīgi, tik draudzīgi un jūtam lielu cieņu.

Pauls aizmugurē izliekas vērojam Šmerļa priedes, kurām viņi pašlaik ripinās garām, lai gan jau palaistas divas iespējas — pa kreisi!

— Man nepatīk, ka čammājas ... Nu, vai būs trešais ātrums vai ne?

— Būs arī trešais ātrums un vēl vairak kaut kas bus, ja tu nebārsies, — Laila pārspēj pati sevi. Viņa sāk izvirzīt noteikumus, un kam — šim jaunajam tīģerim Bāliņu Jankam! Un ieklausies tikai — viņa pat ir uz «tu»! Un no šī «Janka» un «tu» instruktors tāds kā samulsis. Jeb varbūt viņš samulsis no šī «vēl vairāk kaut kas būs ...»?

Bāliņš labu brīdi nekā nesaka. Nupat atkal palaista garām iespēja — pa labi! Vai tīģeris nojautis bīstamu tīklu jeb saodis patīkamu medījumu?

Pauls cītīgi slauka sviedrus un pēta savu garo kāju lācīgās pēdas. Četrdesmit ceturtais numurs ...

— Jāni, tagad laikam vajadzētu pārslēgt ceturto? — Laila pati apjautājas.

— Sen jau vajadzēja.

— Čammājos, čammmadāma ...

Bāliņš iesānis pašķielē uz savu kursanti. Un viņa skatienā skaidri jaužams intriģējošais jautājums: «Vai sākas spēlīte?» — bet ārēji viņš cenšas palikt pavisam mierīgs, vienīgi sāk atkal dot komandas.

— Apstāties — tur aiz tā ceļa!

Apstāšos, apstāšos, Jāni. Sieviete negrib ilgi skriet, it sevišķi tik skaistā mežmalā ...

Pauls aizmugurē smaida. Malacis. Lieliski paķer šo Janku Maliņu! Ne vairs «Janka», bet «Jāni». Cienīgi un tomēr nes cauri.

Ta. Met tagad atpakaļgaitā un iegriezties tur tajā meža ceļā! Jānis neļausies samulsināties.

Jāni, mīļais, nu sit mani nost, bet es gan nespēšu ...

Atpakaļgaitā, es saku ...

... Cammmadām! — Laila vai no mutes izņem. Viņai piestāv šis «Cammmadām». Lailai gan viss piestāv. Viņa ir ne tikai skaista un gudra, bet arī atjautīga. To tikai tagad Pauls tā īsti konstatē. Malacis, malacis...

Bet nu tikai sajūgu pieturēt un negāzēt, — Jāņa komandas pavisam zaudējušas pavēles formu, tās kļuvušas mīkstas kā vatē ietīstītas.

Man bail, ja nu kokā ...

Droši, droši!

Tikmēr Laila pavisam labi padevusi atpakaļ, sagriezusi stūri un nu atkāpina, kā teikts, pa meža ceļu slimnīcas virzienā.

Jānis cenšas piepalīdzēt. Instruktoram atļauts piepalīdzēt ... Viņš ar kreiso roku saņēmis stūri un to vajadzīgi pagroza. Viņa roka uz Lailas rokas ...

Pauls skatās mežā. Ko gan citu lai viņš darītu šeit, priedulājā? 1

Pēc tam kad nākamajā pirmdienā tiek sastādīts jauns nedēļas maiņu grafiks, Pauls cītīgi seko, lai viņam vairs nebūtu vienā maiņā ar Lailu Rizgu. Grupas vecākajam tur nav nekādu iebildumu. Viņš nošvīkā un pieraksta citā laikā. Vispār, sastādot tādu grafiku, nākas daudz švīkāt un pārrakstīt.

Pievakare būtu tā kā brīva. Pie Gustsona šodien nodarbību nav. Darbs rūpnīca beidzies, un Pauls ir pilnīgi savā vaļā. Viņš pārmij dažus vārdus ar Martas tanti, pagrozās «kabinetā» un nokāpj leja šķūnītī.

-- Tūliņ, tūliņ būs pusdienas. Neaizej nekur, Paul! — viņa sauc nopakaļ. — Dzirdiet, Ķegļa kungs!

«Ķegļa kungs ...» Reizēm viņai uznāk tadas dīvainības. Pauls pie tām pamazām sāk pierast. Viņš tomēr iet vien uz šķūnīti. Pusdienas tik drīz nebūs. Kartupeļi vēl tikai vārās. Martas tante uz dēlīša dauza gaļu. Ar gatavošanu viņai sevišķi neveicas.

— Manos laikos jau sievietei neko tādu nenācās darīt, — viņa reizēm kā atvainodamās saka.

Pauls smalkjūtīgi nejautā, ko viņas laikos tad darījušas sievietes. Viņš zina — Rozes ģimene algota saimniecības vadītāja. Viņa pat tagad šad un tad atnāk — šī saimniecības vadītāja. Valodīga uzblīdusi veča, tā Paulam liekas, it sevišķi salīdzinājumā ar pašu «kundzi». Martas tante, gluži pretēji, ir Sausnēja, pat kārna sieviete, lai gan neteiktu, ka viņa badojas vai kaut kā citādi knapinās. Bet laikam jau tā ir kāda iekšējā uguns, kas viņu žāvējusi un žāvē joprojām, kas arī «tajos laikos, kad cilvēkam kaut kas bija», dzina iemantot fordiņu, dzina uz Alpiem un Parīzi, dzina mācīties svešvalodas un domāt par bērnu skološanu. Vidēja ranga bankas ierēdnim Vilhelmam Rozēm nekāda mantojuma neesot bijis — ne namu, ne fabriku. Tas arī Paulam zināms.

Viņš reizēm ir pārmijis pa vārdam ar šo kādreizējo saimniecības vadītāju Veru Jazepovnu. Viņa pat tagad nekur tālāk nav bijusi — ne uz Krimu, ne uz Kaukāzu vai Aizkarpatiem, lai gan ir apaļa pensionāre un varētu tikt. Bet viņu nededzina šī kāre kaut kur tikt, redzēt vairāk nekā tikai savu ielu un pagalmu, sasniegt dzīvē kaut ko. Nekad nav dedzinājusi! No kuplajām miesām un allaž taukās labsirdīgās sejas tas skaidri redzams.

Pauls apsēdies šķūnītī uz bluķa un dirn nolaistām rokām. Vakars ir pilnīgi viņa rīcībā. Varētu atrotīt piedurknes un ķerties pamatīgi pie darba. Nupat arī saule karsē mazāk, ir vēla stunda. Bet apātija pārņēmusi viņu. Apātija un dziļi gruzdošs nemiers.

Apstrādātie un vēl nenopulētie fordiņa gabali izkravāti pn visu telpu. Piekarināti pie sienām, uzlikti uz dēļu paliktņiem. Sīkākās detaļas samestas kastēs. Haoss, juceklis, īsta elle ...

Tā varētu likties nezinātājam. Pašam Paulam šeit viss kn uz delnas. Aizvērtām acīm viņš pateiks, kur priekšējais tilts un kur pakaļējais, kur noņemtais bremžu loks un kur sadilušie šarnīri... Abas derīgās riepas uz lielām tapām pie sienas, bet nederīgās, kuras, labi gribot, tomēr vel varēs uzvulkanizēt, — ārdiem līdzīgā plauktā. Akumulatoru kā pilnīgi nederīgu viņš nogrūdis pašā mitrākajā kaktā. Lai pūst, ja pa šiem daudzajiem gadiem vēl nav paspējis sapūt. Tik un tā nav nekur liekams. Viņš jau ir atstiepis pilnīgi jaunu akumulatoru. Tas augšā istabā zem galda. Arī elektrisko vadu kabeli ar visiem krāsainajiem zariem viņam nupat izdevies dabūt pilnīgi jaunu. Tas noslēpts augšā «kabinetā».

Būtu jāaprunājas ar Petrovu. Viendien viņš Bāliņam atstiepa pāris releju. Vajadzēs jaunus autoelektroaparā-tus un . . .

Daudz, daudz vēl vajadzēs. Rūsu notīrīt, izrādās, ir tas vieglākais. Galīgi nederīgo daļu nomaiņa ar jaunām, jauno pielāgošana vecajam fordiņam — tur vajadzīga īsta Zālamana gudrība un izveicība. Viena lieta, ka rezerves daļu un mezglu veikalos trūkst, bet pavisam cita, ka viņa fordiņam nedLr gandrīz neviena pašreizējām mūsu markām ražotā detaļa. Labi, ka viņš iemanījies pārveidot un pielāgot vai arī, saspļaujot saujās, likt pilnīgi jaunu visu sistēmu, kā to iecerējis ar elektrovadiem un aparātiem.

Nebūtu slikti aprunāties ar Petrovu ...

Doma par blata iegūšanu atgriežas. Bet vēl neatlaidīgāk atgriežas un atgriežas, kļūdama aizvien spēcīgāka, gruzdošā nemiera liesma. Tā jau tik spēcīga, ka pamazām izžūst visas sulīgās ieceru straumes — gan par Petrovu un elektroaparātiem, gan par priekšējo tiltu, kas arī būtu jāliek pilnīgi jauns, jo tad derētu mūsu zemes riepas, gan ...

Kas tur īsti Lailai ar Bāliņu?

Nieki, kas viņam par daļu!

Kajd viņš pēc nobrauktajām divām stundām kāpa ārā, viņa palika ...

Nu lai paliek. Vai pirmā reize, kad viens vai otrs no kursantiem mazliet paliek. Ne visu var runāt trešā klātbūtnē ...

Bet kas Lailai būtu tāds runājams?

Jocīgs jautājums. Daudz kas var būt runājams... Nu, piemēram, par tām pašām papildstundām. Taisnība Cēza-ram — daudzi sākuši meklēt pēc iespējas papildus pabraukāt, patrenēties. Neiet taču vēl nekā, un eksāmenu sola uz jūlija sākumu. Tagad gan pēc lielās aizkavēšanās ar braukšanu un ar šiem pedāļiem par to dziļdomīgi klusē. Žirafe izvairās, bet Gustsons rausta plecus.

Par tādu lietu Laila gan varēja droši aprunāties arī viņa klātbūtnē. Nē, nē, tur perinās kaut kas cits ...

Zināms, ka varēja ... Viņš taču būtu mēms kā zivs.

Viņš — jā. Bet vai Bāliņš tādā gadījumā ielaistos? Instruktors taču Paulu tikpat kā nepazīst. Un tādas runas tomēr zem četrām acīm. Tās ir delikātas runas — ta laikam mēdz teikt?

Pauls visiem spēkiem pūlas noslāpēt bīstamo liesmu, neļaut tai ieskrieties, neļaut tai tikt eksplodējošā materiālā. Viņš meklē visādus izskaidrojumus un attaisnojumus. Viņš Lailai piekarina neaizskaramības, godīguma, uzticības tabu un šajā dīvainajā koķetēšanā un palikšanā pēc tam cenšas saskatīt tikai nepieciešamību _pec papildstundām .. . Bet tas nekādi neizdodas. Uzmācās un uzmācas toreizējā nakts, Rizgas nomīdītās rīta kurpes un ... Cauri atvērtajām šķūņa durvīm šajā gruzdoņā jau leplok vēja šaltis, iekrīt pa aukas brāzmai...

Redzēs, vai viņa šajās dienās dos vai nedos kādu ziņu? Pēdēja laika bieži vien sestdienās, svētdienās pēc viņa ir ievajadzējies.

Bija ievajadzējies ...

Onkul, Martas tante jūs lūdz pusdienās, — kaimiņu puišelis atsūtīts aicina, bet, kad Pauls, nekā nedzirdējis, neredzējis, mēmi klusē, parausta aiz piedurknes un atkārto: — Onkul, Martas tante tevi aicina ēst, onkul!

Onkulis beidzot atmostas.

Ahā ... Paldies, tūlīt.

Pauls trūkstas augšā no malkas cērtamā bluķa, sarausta bikses. Jā, kur viņam bija jāiet? Ak tā, pusdienās ...

Viņš aizslēdz šķūnīti un kāpj augšā. Bet nekur neizdodas izbēgt. Zemdega gluži kā paklājs zem katra soļa jau ir priekšā. Viņš veltīgi grib izbēgt no tās.

VIII

Precīzi pulksten sešos kaut kur kaimiņos iepīkstas un sāk runāt reproduktors: «Šodien ceturtdiena, tūkstoš deviņi simti septiņdesmit otrais gads, piecpadsmitais jūnijs...» Drīz vien garām aizdārd pirmais tramvajs. Māja nodreb, bet tad sastingst vēl nemierīgākās gaidās. Spalgi trinkšķēdams, sāk skanēt modinātājs. Roka no segas apakšas pastiepjas un to aptur. Tā, nu būs miers. Vēl tikai mazu brītiņu, pavisam mazu ...

Smagi, bet silti uzgūlst īss atmiegs. Bet turpat pie auss skan spalgi un neatlaidīgi: tik-tak, tik-tak... Mosties — celies, mosties — celies ... Tik-t^k ...

Laila atgrūž segu un pārsviež kājas pār dīvāna malu. Ārprāts, gandrīz aizgulējušies! Kā tā drīkst?

Sataustījusi tupelītes, viņa pa paklāju piešļūc pie loga un aizrauj priekšā aizkaru. Kopš naktis iestājušās tik karstās un smacīgas, logs paliek vienmēr vaļa. Bet vakar palicis arī aizkars neaizvilkts. Varbūt tapec pa miegam kaut kas dzēla un sīca. Istabā iekļuvuši knišļi vai odi.

Viņa saberzē uztūkušo seju un sāk rīta rosmi. Tas ir kaut'kāds mistrojums no žurnālā «Veselība» ieteiktiem un studiju gados mācītiem vingrojumiem. Vispirms nomet visus liekos apģērba gabalus, noliek sānis rokas pulksteni un nostājas pamatstājā. Istabas stūrī ir augsts sienas spogulis, un viņa brīdi papēta savu augumu. Apaļumā viņa vēl nepieņemas. Kur nu ar tādu noskriešanos apaļumā ... Tomēr kaut kas viņai arī nepatīk. Gūžas vēl pietiekami vingras, bet kāju vēnas stipri piepampušas. Turpretī krūtis varēja būt stingrākās. Nekas, japapūlas vakaros vairāk masēt...

Negaidot viņa sāk ar kāju vēzieniem. Rokas uz priekšu, labās kājas piesitiens pie tām. Vienreiz, otrreiz ... desmito reizi. Tad tas pats ar kreiso kāju. Pāris reižu dziļi ieelpojusi, viņa pāriet pie vidukļa vingrinājumiem. Pamatstāja, rokas uz augšu, trīs reizes ar tām pieskāriens pie grīdas. Trīsreiz pieskāriens — un ķermeņa iztaisnojums. Atkal trīsreiz pieskāriens — iztaisnojums... Tā sešas reizes. Tad rokas sānos un apļveidīgas vidukļa kustības. Reizes desmit uz vienu pusi, reizes desmit uz otru pusi. Seko — rokas aiz pakauša un izklupiens uz priekšu. Izklupiens ar vienu kāju, izklupiens ar otru. Tā atkal pāris desmitu. Pacelšanās pirkstgalos ... Kritiens guļus uz rokām un ielaišanās, pacelšanās ... Visu viņa noskaita līdz desmit vai otrtik — līdz divdesmit. Rokas aiz galvas un elkoņu atvēzieni vienreiz, otrreiz ... Uz pretējo pusi — vienreiz, otrreiz... Nobeidz ar viegliem un elastīgiem palēcieniem: kājas izplestas un kopā, turklāt rokas vienlaikus — augšā virs galvas, sānis, augšā, sānis ... Parasti viņa lec reizes piecdesmit, bet šoreiz pieņem vēl divdesmit reizes klāt. Visbeidzot atkrīt uz dīvāna, brīdi smagi elpo, tad, uz muguras gulēdama, sāk cilāt un nolaist «čemodānu», kas viņai nav pārāk kupls, tomēr

97

7 - 307-n

pietiekami smags, lai tādējādi atdotu pēdējās spēku paliekas. Tā, nu var atvilkt elpu.

Vilmai jabūt stiprai un vingrai, it sevišķi pašlaik.

Atelpai nav daudz laika. Iekāpusi tupelītēs, viņa tāpat Ievus kostīmā aizmetas uz vannas istabu. Vispirms zem siltus dušas, tad ierīvēšanās ar sālsūdeni un noskalošanās zem aukstas dušas. Sālsūdens palīdz stiprināt nervus. Viņa to ieteiktu dažam labam ...

Norīvējusies lielā frotē dvielī, viņa lēnām, bet svaiga atgriežas guļamistabā. Novāc guļvietu, uzsliedama dīvān-gultu. Divanam viena vira atrāvusies no pamatdēļa. Gan jau • būs vīrieša cilvēks mājā, tad taisīs remontu...

Laila brīdi stāv, sevī smaidīdama, tad tūliņ, kā grēkā pieķerta, nodzēš smaidu, sakniebj lūpas, piever acis. Ka tik viņa kaut ko neaizmirst steigdamās...

Mājas uzsvārcī kādu pusstundu vēl saimnieko pa virtuvi. Uzkarsē un termosā ielej buljonu. To viņa vakarā vēlu vārījusi pēc īpašas receptes. Vistas stilbiņi un dārzeņi. Viņam jau nevajag daudz, viņam nekā nevajag. Slimnīcā ēdina pietiekami labi. Tomēr viņa izcīnījusi nevienam nesaprotamas tiesības ik dienas vismaz reizi ierasties pašai un palīdzēt. Nē, viņa pašlaik nedomās par slimnīcu. Par slimnīcu domāt smagi. Ar tādām domām viņa tikai kļūst par gadiem desmit vecāka — pavisam veca, sagurusi sieva. Viņa nedomās, tikai saimniekos. Saimniekošana rada mieru un palīdz noturēties ritmā. Labi, ja izdodas noturēties ritmā. Smagos dzīves brīžos tam ir liela nozīme.

Visu sagatavojusi un salikusi smalkā tīkliņā, Laila sapošas iešanai. Uz visu /lienu ...

Jabrauc ar diviem transportlīdzekļiem. Vispirms gandrīz pusstundu jāklabinās ar vienu trolejbusu. Uz tilta kaut kas atgadījies, un pasažieriem ilgi jānīkst, iekāms sāk virzīties tālāk ... Centrā jāpārsēžas citā trolejbusā — uz slimnīcu.

Pazīstamais mūris un vārti. Ir vēl pavisam agrs, tomēr vieglais vēsums nespēj aizkavēt tuvojošos dienas svelmi. No Sarkandaugavas puses uzplūst puvuma smaka. Laila noskurinās un iesteidzas institūta teritorija.

Devītais korpuss atrodas pašā nomalē, stūrī. Ne visai liela, paveca ēka. Un laikam tāpēc, ka tā paveca, ar klusu cieņu noraugās, kā ik rītus un dažreiz arī pievakarēs šeit steidzas šī sieviete. Rokās parastā sieviešu somiņa un vēl tīkla soma, ar kādām namamātes atceļā no darba uz mājām iepērkas. Gaišs bikšu kostīms, kādi tieši šovasar nākuši modē, piedod neparastu eleganci. Galva gan varētu būt brašāk atmesta un pleci vairāk atpakaļ. Bet šeit taču tikai retais nāk ar braši paceltu galvu. Vienīgi jaunās medicīnas māsas draisko un švītīgi aizsteidzas izskatīgākie ārsti.

Gaiteņos vēl rosās apkopējas un sanitāri. Tik agri nav apmeklētāju pieņemšanas laiks. Tomēr neviens viņu neaiztur un neraida’ atpakaļ, vienīgi lietišķi atņem labrītu. Laila šeit jau ir tikpat kā savējā.

Pie durvīm viņa apstājas. Tikai uz īsu brīdi. Uz tik īsu, ka palātas māsai, kas steidzīgi parādās gaiteņa galā, tikko izdodas viņu aizturēt.

— Biedrene Rizga... Biedrene Rizga, — viņa sauc nez kāpēc čukstus un satraukti. — Man jums kaut kas jāsaka.

Laila jau pacēlusi roku, lai pieklauvētu. Viņa vienmēr pieklauvē. Nākt un iet jebkurā laikā, tas uzliek arī šo mazo piesardzību. Tā viņa domā. Bet nu apstājas, roka lēnām nošļūk ... Pret māsu viņa pavēršas apņēmīga un sakniebtām lūpām.

— Nekas jau nav ... Viss ir labi... Bet man jums tomēr jāpasaka — vakar viņam bija lēkme. Mēs no tā ļoti baidījāmies. Izrādās, satricinātas arī smadzenes. Bet nu jau labi... Ejiet vieni Man tomēr tas bija jāpasaka.

— Paldies, — Laila teic, un rokas viņai nejūt somiņu, nejūt tīkliņu. Viņa izmoka pat smaidu. — Tas tiešām labi, ka es to zinu. Pateicos, māsiņ.

Nu ŠI masa taču varētu iet arī projām! Kāpēc viņa vēl stāv un tā dīvaini noraugās?

Varbūt mans apmeklējums viņam tomēr var kaitēt? — Laila ieminas.

Nē, nē, ejiet vien! Ir jau stipri labāk... Pavisam lobi ir, pat ārsts nopriecājās ...

Un atkal viņa turpat vien paliek. Tad Laila attopas, steidzīgi sameklē maciņu, izņem salocītu papīriņu un zagšus pasniedz. Par īpašu uzmanību un visu pārējo... Tn viņa šeit pasākusi. Viņai negribas noklausīties daudzos paldies un «kam nu tā!», Laila strauji atver un ieiet.

Viņi šeit ir četri. Neliela istaba, četras gultas. Laila šoreiz tās trīs nemaz neredz, par tām viņa zina tāpat. Ar dienām viņai šeit palikusi tikai viena vienīgā — pa kreisi pašā kaktā.

Milzīgs saišu kamols, un no tā uz ienācēju raugās divas pelēkas uguntiņas. Tikai īsu mirkli — gaidošas, pētošas, grūtsirdīgas. Tad tās apdziest, ieraujas sevī, paslēpjas.

— Labdien, Pēter. Nekusties, nekusties, es visu izdarīšu ... Tev tagad esot labāk. Man jau teica, jā... Un sveicieni no Ellas. Grib nākt pie tevis, bet es nejauju. Bērnam tas būs pārāk smagi... Sis zāļu pilnais gaiss. Un no mātes arī sveiciens. Viņa man katru dienu piegādā desmitiem recepšu. Viņa tevi ar buljoniem vien uz kājām dabūs, tu nepazīsti savu māti. Šodien arī es tev pēc jaunas receptes vārīju. Tūliņ mēs abi ieturēsimies, jā! Nemaz nesteigsimies, pavisam lēnām, man nekur nav jābizo. Tavai sievai nekur nav jābizo, Pēter. Darbā man sarunāts, tu zini. Tā ... Es tev atbalstīšu mazliet galvu. A, labi vien ir. Es, rņuļķe, pat nepamanīju, ka tev jau spilventiņš ir apakšā ... Nu ko tu visu laiku tā skaties uz mani? Vecāka esmu kļuvusi. Mēs abi, Pēter, kļūstam vecāki, ar katru dienu vecāki. Tu domā — tava sieva ir kaut kāds izņēmums? Izņēmumu nav. Tā tas iekārtots šajā pasaulē. Nu, mēģini lēnām norīt! Tā, pavisam labi. Vai nav īsts dzīvības eliksīrs? Cāļa ciskiņa, spār-niņš... Burkāns, kālis, sīpols un daiviņa ķiploka... Csst, to neviens nedrīkst zināt! Bet rītdienai man jāvāra ar žeņšeņa saknīti. Pat zinu, kur var dabūt, viss sarunāts. Jā, tava māte, Pēter, ir īsts eņģelis. Un kā viņa ar Ellu tiek galā! Tev vajadzētu redzēt... Tu taču zini, kāds niķu un stiķu pods ir mūsu mazā. Vakar sadomājusi, ka šai vajagot brālīti. Pēter, dzirdi, šai brālīti! Tur, kaimiņu vasarnīcā, ir draudzene ar tādu brājuku. Tikko iemācījies staigāt. Kā tāds lācēns — iet, iet un — pek! — uz dubsīša. Burvīgs jau ir. Un tad nu Ellai arī brālīti... Pēter, dzirdi... No tavas darba vietas solās nākt tāda kā delegācija, bet es saku, lai vēl paciešas. «Nebaidieties, ka biedrs Rizga jūsu priekšnieks. Tagad varbūt vairs nebūs priekšnieks...» Tā es šiem. Viņi taču nemācēs ar tevi pat sarunāt, vai ne? Nu jau tev drīz ņems ģipsi nost, un tu sāksi staigāt. O, tev vajadzēs krietni vingrot... Zini, tava sieva arī no rītiem pasālfusi vingrot. Un vai es neizskatos labi? Par spīti visam ... Par spīti saviem gadiem, tā es domāju.

Laila Pēteri ir paēdinājusi. Žokli viņš vēl nedrīkst kus-.tināt, tāpēc tāda procedūra prasa sevišķas rūpes. Labāk, ka viņa pati to izdara — vismaz reizi dienā. Ja paspēs, šodien pievakarē atskries vēl.

— Tad nu es iešu, bet tu esi rātns un nemet aci uz citām sievietēm... Pazīstu, pazīstu jūs, vecpuišus. Vai, pavisam aizmirsu — man taču jums visiem ir cigaretes. Tikai lai māsa nemana! Viņa mani šodien pat iekšā negribēja laist. Kā tāds pūķis — durvīm priekšā un stāv... Ko tu, Pēter, uz mani visu laiku tā noskaties? Jūs viņam palīdziet, ja kādreiz ... Nu, ata!

Laila pie durvīm vēl atskatās. Divas uguntiņas — pētošas, lūdzošas, bezcerīgi grūtsirdīgas ...

Tad viņa lēnām aizver aiz sevis durvis. Tikusi ārā, uz pirmā soliņa sagurusi atsēstas. Garām aizsteidzas kāds ārsts vai sanitārs. Divas māsas īsiņos uzsvārčos. Kādu aiznes nestuvēs... Laila sēd neko neredzošām acīm. Nē, tomēr. Divas uguntiņas — pētošas, lūdzošas, grūtsirdīgas.. .

Cik ilgi tā sēdēsi — jāiet. Tūlīt, tūlīt viņa celsies un ies. Vēl tikai mazu brītiņu.

Divas uguntiņas — pētošas, lūdzošas, grūtsirdīgas ...

Ar Pēteri ir slikti. Viņai tas nav skaidrāk jāpasaka. Un pati ari viņa kaut ko saprot. Pavisam slikti. Ak, šis neizturamais skatiens!

Laila sarosās. Aši atver somiņu, ieskatās spogulī, salūko lūpu zīmuli. Pāris veiklu vilcienu — un viņa atkal drīkst parādīties ļaudīs. Vairākas reizes dziļi ieelpo. Saule tā svilina, ka nejūt pat ēnu.

Rizgas madām, Cammmadām, jāpasteidzas, — viņa sevi uzmundrina. Tas ir tāds karātavu humors, bet tomēr līdz. Nu jau atkal spēj smaidīt, smaidīt ar stipri piemiegtu acu zīlītēm. Trolejbusa pietura ir turpat netālu no vārtiem, bet viņa labu gabalu iet kājām. Tas arī palīdz, palīdz atgūt spēkus, palīdz aizmirst. Drīz viņa atkal jūt rokas, jūt, kājas, jūt sauli līstam vaigā. Tikai nedomāt, tikai nedomāt par to, kas tikko palicis aiz muguras!

Tomēr nedomāt nav tik viegli kā sev iegalvot, ka nevajag to darīt. Vēl labu laiku, kad viņa jau iekāpusi trolejbusā un nokļuvusi centrā, galvā plūcas pretrunīgākās domas. Un divas uguntiņas — pētošas, lūdzošas, kliedzoši grūtsirdīgas — ilgi vajā kā aizkaitināts suns. Vajadzētu no tā galīgi atkratīties un tikt vaļā, bet nepietiek spēka. Nē, viņa to pašlaik vēl nespēj izdarīt.

Darbā viņa ierodas ar nokavēšanos. Kolēģēm ir zināms par viņas gaitām no rīta, un neviens nosodoši nepaskatās. Tomēr arī sevišķas līdzjūtības nav. Šo Rizgu grūti saprast. Tas, protams, traģisks notikums ar viņas vīru. Lai nu gan tādas lietas tagad atgadās vai katru dienu — paklausies tikai pievakarē radio! Bet šo Rizgieni saprast grūti.

Nupat nāk tieši no «turienes», bet acis smaida. Vismaz ļaužu skatieniem būtu nodzēsusi šīs velnišķās zaļganās gunis! Un kā uzcirtusies! Jau atkal jauns kostīms. Bik-šaina ... Lai nu jauniem meitēniem piedienētu garas bikses un tas viss ...

— Nu, mīļo Lailiņ, kā tad viņam? — jautā kolēģe, vecākā zobārste Gruzdiņa.

— Kas ta šim... Man liekas, viņš atkal metīsies zem riteņiem, tikko tiks ārā. Šito uzmanību no sievas ... Neviens vīrs mūsdienās tādu uzmanību citādi nesagaidīs.

Piparus uz mēles! Nu kā lai šo Rizgieni saprot? — Gruzdiņa pie sevis nopukojas, bet trešā kolēģe Sirmā smaida. Viņām ar Lailu katru dienu jānoklausās garu garie Gruzdiņas «apsūdzības raksti» pret Gruzdiņu. Nezinātājam varētu likties, ka tur mājā viņai gatavais briesmonis vīra biksēs, Pat vēl vairāk — sliņķis, greizsirdis un lielākais neveiksminieks, tikai kura dēļ vien viņai nabadzītei tā jānopūlas ar pusotru slodzi, ar bērniem un visu to virtuves būšanu. Liekas, pasaulē otras nesaticīgākas ģimenes par Gruzdiņiem nav.

«Tādu uzmanību Gruzdiņš gan laikam nesagaidītu ...»

Sirmā atrod mirkli, lai saskatītos ar Lailu. Gruzdiņa mana šo sazvērestību, un korpulentās sievas kuplajās krūtīs uzvirmo sausi putekļi.

— Ar saviem pacientiem jūs, kolēģe, turpmāk pati tieciet galā! Man pietiek savu. Līdz šim es dažus no jūsējiem paņēmu. Mūžīgi man arī nav nekādas patikas... Māsiņ, man lūdzu metālu! Labi lielu!

Tas ir pateikts skaidri, pārāk skaidri, lai būtu vēl kas piebilstams. Un nevienam arī nevarētu būt nekas piebilstams, it sevišķi, kad tepat krēslos sēd un ausās arī pacienti. Tomēr Laila nebūtu Laila, ja arī šoreiz paliktu atbildi parādā.

— Mīļo kolēģīt, — viņa saka un saka tikpat indīgi mīlīgi kā sāka Gruzdiņa: «Mīļo Lailiņ». — Ja jums rīt vai kādreiz tāpat nāksies skriet pie sava vīra vai bērna, es parādu jums ar uzviju atstrādāšu, ticiet man ... Māsiņ, lai nāk pirmais numurs!

Pacients ienāk, pavecs pusmūža vīrs ar vainadziņā atgājušiem matiem.

- Lūdzu, sēdieties krēslā! — daktere Rizga pamāj ncjpaskatijusies. Viņa steidz nomazgāt rokas.

Tad tikai trīs urbji sacenzdamies dzied. Viens dzied steidzīgi un nervozi, otrs — noteikti, lai gan aizsmacis, trešais — it kā ķiķinādams. Trīs kolēģes, trīs pacienti un māsiņa, kas piestiņā berž plombas — metāla, silicīna ... atkal metāla.

Ap pusdienlaiku daktere Rizga atkal sāk steigties. Viņa ir paspējusi pieņemt visus, kam pie viņas bijuši numuriņi. Bet tagad pārtraukums vismaz uz stundām trim. Pēc tam viņa atkal būs savā vietā, un neviens neārstēts nepaliks. Viņa spēj daudz padarīt šajās dienās. Bet pagaidām ...

— Uz redzēšanos! — viņa pamāj, jau vērdama durvis.

— Uz redzēšanos, Laila! — uzmundrinoši nopakaļ sauc Sirmā.

Gruzdiņa liek urbja galvā lielāka izmēra bori. Pacients ar paplestu muti savaikšķījies gaida.

Pulksten pusvienos Lailai jāpaspēj tikt uz maiņas vietu. Izsteigusies no poliklīnikas, viņa tikko nepaskrien zem garām traucošas mašīnas.

— Stop, Cammmadām, — viņa aprāj pati sevi. Tikai mieru. Pāris reižu nopulsēs sarkanā uguns, iedegsies dzeltenā, tad zaļā — un ceļš būs brīvs. Tik daudz viņa jau zina no šiem satiksmes noteikumiem. Laila pasmaida. Viņa zina daudz vairāk. Viņa apguvusi ne tikai dažu labu Gustsona skaidroto kārtulu, bet šo to arī no cilvēku savstarpējās satiksmes noteikumiem un no sievietes iespējām it īpaši. Tagad, kad viņai tā jāsaturas, viņa gan mēģinās dažu no tām likt lietā ...

Maiņu viņa nokavē tikai minūtes desmit. Viņas pārinieks jau sēž pie stūres un, motoru neiedarbinājis, min pedāļus. Instruktors nogaidīdams mīņājas turpat mašīnas tuvumā.

— Labdien, — viņa saka uzsvērti. — Viena meitene arī ir ieradusies ...

— Labdien. Vai tad vēl ilgāk kavēt nevarēja? — Bāliņš bez īgnuma pārmet.

— Jūs jau varējāt braukt projām, — viņa turpina tajā pašā viegli koķetārajā stilā.

— Un jūs ... Skrietu pakaļ?

— Viendien es jau skrēju. O, cik lepni man pabrauca garām mūsu Jānis! Es saucu, es māju, pat neapstājās.

— Nevar būt.

— Bija.

— Hm ... Labi, braucam.

Viņi ieņem vietas. Jānis blakus kursantam, Laila — aizmugurē.

— Labdien, — viņa saka apsēzdamās. Tas mērķēts Paulam.

— Labdien, — Pauls noburkšķ.

— Nu ko mēs gaidām? — Bāliņš uzprasa.

— Vai braukt?

— Atiet! Tikai bez kādas ampelēšanās ...

Pauls, nodūris galvu, klusē. Viņš skatās uz kājām, uz pedāļiem. Kaut nu izdotos daudzmaz labi iesākt! Mūždien tā sajūga pieturēšana. Nez vai visām mašīnām tik sarežģīti? Nekad nevari trāpīt īsto momentu. Tad par maz pieturēts, tad par strauju atlaists. Tad pārgāzēts, un motors ierēcas, gatavs no mašīnas ārā lēkt, tad — gāzes par maz un atkal noslāpis. Citi šoferi taču kā sēžas iekšā, tā uzreiz traucas. Vai tik Bāliņu Janka šeit nedzen ar viņu velnu ...

Pauls mazliet pašķielē uz instruktoru. Jau labu gabalu nobraukts, bet vēl ne skaņas — ne pa labi, ne pa kreisi! Bāliņš atgāzies atmuguriski uz sola atzveltnes un smaidot kaut ko pārrunā ar Lailu. Bet tūliņ arī pārtrauc sačukstēšanos un pievēršas Paulam.

— Kas ir — vai tad cita ātruma šodien nemaz nebūs?

Pauls pārsviež trešajā ātrumā, piedod gāzi un tūlīt

norauj sviru arī ceturtajā ātrumā. Mašīna noelšas. Kas viņam, viņš var kaut vai ar desmito ātrumu!

— Lēnāk, lēnāk, biedri Ķegli, kur nu šodien nesas? Te nevarēja un nevarēja pat stūri taisni noturēt, bet nu, re, kā triecasl Pa labi!

Knik, kreisās rokas rādītāja pirksts pasit augšup labā pagrieziena signālu. Krustojums jau klāt. Viņš tāpat ceturtajā ātrumā, bremzēt nepaspējis, raus pa labi...

Bah, Bāliņš, kā to vien gaidījis, uzcērt uz drošības nedājiem. Mašīna iecērtas un noslāpst. Pašā ielas vidū. Kā izsmiedami, neatjauti taurēdami, aizmugurē tūliņ sāk drūzmēties automobiļi gūzmā.

— Nost no krustojuma, gāzi! — pārskaities rēc Bā-liņš.

Pauls steigā tiešām piedod gāzi, bet mašīna kā mirusi.

Neaizturi transportu! Gāzi! — Bāliņš atkārto savādi ledainā mierā tikpat nikni. Bet Pauls grābstās un nespēj saprast, kāpēc mašīna pēkšņi kā mirusi. Ta velns, motors taču noslāpis, viņš beidzot attopas, tver pēc startera atslēdziņas. Motors ieurkšķas, ierēcas ... Cušs, atkal.

— Sajūgs nav jāizspiež? Vai es to tavā vietā darīšu?

Tiešām — Pauls aizmirsis izspiest sajūgu, turklāt arī

pārnesums viņam visu laiku stāvējis ieslēgts ceturtajā ātrumā. Bāliņš to nicinoši izsit neitrālajā. Un šis sitiens bez vārdiem, kuru pavada tikai nošņākšanās, runā vēl skaidrāk.

Lēnām, tikai lēnām... Pauls sevi mierina, juzdams, ka viss pagalam. Sito izgāšanos, ak tu ... Koncentrējis savaldīšanās gribu, beidzot viņš tiek no krustojuma nost. Aizmugurē sakrājušās mašīnas traucas garām, un šoferi viņam pakrata ar dūri. Uh ...

— Apstāties!

Pauls paklausīgi nobrauc malā. Lēnām, tikai lēnām...

— Kas nu atkal bija? — Bāliņš sāk analizēt pieļauto kļūmi. — Kas tā par ārdīšanos? Biedri Ķegli, jūs gribat braukt vai ne? Es varu arī panākt, lai jūs šeit vairāk nenāktu ... Man ir tādas tiesības.

Pauls sēd un drūmi klusē. Viņš šoreiz pat nenozaka sevi kā parasti šādā reizē. Un viņa klusēšanā jaužams kaut kas smags, draudošs. Nebijis šeit Lailas.:.

— Kāpēc nepiebremzēji, kāpēc nepārslēdzi ātrumus? Vai tā drīkst uznesties uz galvenās ielas? — Bāliņš pēc kāda brīža atsāk, bet jau mierīgāk un tādā ka neitrālā formā. Nebijis šīs Cammmadāmas ...

«Piebremzē vien pats un laikus pārslēdz ātrumus ...» Pauls nikni rezonē, tomēr joprojām klusē.

Lailai tas viss plūst gar ausīm. Viņa pievērusi acis. Tik patīkami mazliet atpūsties.

— Braucam.

Ne dzīvs, ne miris Pauls sāk atkal grābstīties gar kloķiem. Tikai mieru, vecīt!

Pauls šodien nepazīst pats sevi. Tik nejēdzīgi nekad vēl nav gājis. Bet viņš arī vairās no izskaidrojuma. E, ko tur ...

— Mainās ndst!

Viņi nomainās. Pauls labprāt līdzi nemaz nebrauktu. Ņēmis un gājis prom. Ja reiz nekas neiznāk, lai neiznāk! Tomēr arī to viņš nespēj izdarīt. Kāds cits spēks liek palikt. Ne tāpēc, ka instruktori ne labprāt grib, lai kursanti ietu projām agrāk. Šoreiz Bāliņš atļautu, un Pauls nojauš, kāpēc atļautu. Sāksies atkal rotaļa ar Lailu. Hā, nekā nebija, viņš var pakvernēt, viņam pat ir prieks ar savu klātbūtni piebremzēt šo spēlīti.

Un turpinās it kā tā pati braukšana. Bāliņš tāpat dod pastrupas komandas — pa labi, pa kreisi! Bet Paulu nepiemānīs, Pauls nav vakarējais. It īpaši attiecībā uz Lailu viņš visu smalki jūt. Vismaz pašam tā liekas.

— Pa kreisi... Signālu — un mazliet piebremzēt... Drošāk, drošāk! Tā. Tagad otro ātrumu. Pavisam labi, aiziet!

Aiziet stabā... Tad būs pavisam labi, — Laila koķeti attrauc tādā kā dziedošā, tādā kā izsmejošā, bet valrAk gan laimīgā balsī, un Paulam kļūst pretīgi ap dOiu.

Pa labi. Tuvāk, tuvāk ietvei... Un bremzi... E, nu neizdevās! Man vajadzēja piepalīdzēt. — Bāliņu Janka purvērtics līdz nepazīšanai un tiešām cenšas piepalīdzēt.

— Nočammājās Cammmadāma... — Laila attrauc, smej un lūko no jauna.

Ak šī kaķe! Bet Paulam nošķaudīties, lai jau viņi čam-mfljasl Tā viņš pūlas sev iestāstīt. «Riebīgi, nu gan ir riebigi!» viņš maļ un maļ, bet neattop pajautāt: «Kāpēc riebigi? Kāda viņam gar visu to daļa?»

Laila griež pa labi un pa kreisi, reizēm piebremzē un reizēm traucas pilnām burām. Viņa smaida, smaida daudz dziļāk nekā parasti. Saule pie Smerļa priedulāja spiež tieši acīs, bet vēl stiprāk pretī saulei strāvo divas dziļi, dziļi slēptas uguntiņas. Pauls aizmugurē neredz šīs guntiņas, Un varbūt labi, ka neredz.

Nodarbības beidzas. Laila parakstās kontrollapā un lūko pēc savas somiņas. Arī Pauls parakstās un traušas ārā.

— Biedri Ķegli, pagaidiet, iesim reizē, — Laila saka.

Viņai vēl jatiek uz darbu, un Jankam arī šī vēl nav

pēdējā maiņa, tāpēc uz mājām aizvizināt viņu nevarēs.

Pauls sadrūvējies apstājas un gaida. «Biedri Ķegli» — tas viņam dziļi iegriež. Nu ko, viņš jau saprot... īstenībā nekā nesaprot.

Adatiņš un Ķīsis, atnākuši uz savu maiņu, pamāj viņiem sveicienu. Laila jautri atņem, bet Pauls pat nepakustas.

— Vai iet tā lieta? — Ķīsis līdzjūtīgi apvaicājas. Viņi visi zina, kāda jušana ir pēc tikko pabeigta treniņa. Adatiņš un Ķīsis saprotoši iesmejas. Arī viņi nav nekā sapratuši.

Laila pārāvusi kurpes, viņi var iet.

— Līdz vakaram! — šķiroties viņa jautri, kā aizvien, pamāj.

— Būs jau labi... — Pauls nomurmulē un smagi slāj tālāk.

IX

Uz viena gāzes plīts riņķa, draiski vāku cilādams, jautri burbuļo kartupeļu katliņš. Uz otra riņķa ar vismazāko iespējamo liesmu lēnām pukšķina rabarberu ķīselis. Uz trešā pannā, taukos apbrūnēdamas, čurkst sešas gaļas šķēles — trīs tagad pusdienām, trīs rītdienai brokastīm. Apgriezusi šķēles uz otru pusi un uzmetusi katliņam vērtējošu skatienu, Ildze steidz sagriezt salātus, lokus, redīsus. Salātus viņa sašķērējusi vispirms, virs tiem smalkām, smalkām ripiņām sabirdinājusi redīsu sauju un pašlaik uz gaļas griežamā dēlīša kapā lokus. īstenībā viņa arī tos sasmalcina rūpīgi — vienāda garuma gabaliņos, ik pa brīdim ar nazi norausdama kopējā salātu bļodā.

Acīs iecērtas sīvums. Viņa tās piever, laiciņu nogaida, tad mirkšķinādama atver un ar priekšauta stūri izslauka izskrējušo asaru. Jādusmojas pašai uz sevi, ka, ņemoties ar sīpoliem, vienmēr aizmirstas pagriezt galvu sānis, lai cik reižu nav slaucītas asaras. Tad aši pabeidz ķēpašanos ar salātiem. Sāli un krējumu viņa pievienos tieši pirms likšanas uz galda. Bet nu gan gaļa būs pārāk izčurkstē-jusi! Šķēles šķīvī, karstajos taukos sauju miltu, lai ap-brūnē. Kad milti izšķīduši pabiezā putriņā, viņa tiem uzlej bļodiņā sakultas divas olas ar pienu. Uzšaujas garaiņu mākonis, Ildze piesargādamās atraujas ... Nē, viss ir labi, lai tikai lēnām uzvārās.

Iedūrusi ar nazi virsējā kartupelī, redz, ka arī tie gatavi. Kur palicis trauku dvielis? Ā, tepat vien ir uz ķebļa. Ar dvieli saņēmusi aiz osiņām un pieturēdama vāku, namamāte veikli nokāš ūdeni turpat izlietnē. Gaidīdama, kamēr nosus kartupeli, viņa ieskatās ķīseļa katliņā. Rabarberi jau izjukuši. Vēl tikai tējkaroti cietes...

Vairākas reizes pakratījusi kartupeļu katliņu un ļāvusi tiem īsti samiltot, viņa nogriež pirmā riņķa liesmu un steidz iekult aukstā ūdenī tējkaroti kartupeļu miltu. To tūta nav vairs necik daudz palicis. Ar zinātājas skatienu nomērojusi, ka pāris reizēm vēl pietiks, viņa brīdi ļauj domam aplidot visus zināmos pārtikas veikalus. Nav redzēti pēdējā laikā kartupeļu milti...

Mērci* pāris sīpolu. Ne lokus, bet īstos pērnā gada sīpolus. To mājā vēl vesels groziņš. Un arī Jānim labāk pii11k ar sīpoliem nekā ar lokiem.

Kur ta nu kavējas? Liekas, vajadzētu būt... Jā, jau piecpadsmit pāri pieciem. Un tas ir laiks, kad parasti sētā īsi ierūcas un tūliņ apstājies apklust motors.

Ildze gaidās paskatās pa logu. Tad atceras mērci, kas vienlaikus sit desmitiem apaļu burbuļu, un nogriež gāzi. Gatavsl Cienīgais var nākt tūliņ iekšā un sēsties pie galda.

Tas par to «cienīgo» ir gaiši domāts, bez jebkāda ēno-juma. Jānim reizēm pasprūk kaut kas tāds valdonīgs. Laikam jau gribas tēlot vīra galvu, saimnieku, noteicēju mājā! Lai tēlo, tādu prieku var atļaut. Viņa nav no muļķēm. Smaidīdama un joprojām iekšēja gaišuma pilna Ildze Bāliņa pabeidz darbus pie plīts. Izlej bļodā mērci. Nupat jau visa saime nāks — atdzist nepaspēs. Mierīgi nomazgā pannu, palūko, vai ķīselim pietiekami piebērts cukura. Vēlreiz noskalo un rūpīgi, mazliet tomēr jau tā kā vilcinādamās un negaidīdama, noslauka trīs šķīvjus, trīs nažus, trīs dakšiņas un trīs deserta karotes.

Pārbraukdams Jānis no bērnudārza atvedīs arī Daci, un tad viņi pusdienos visi trīs. Maza minimāla ģimenīte. Bet viņa pašlaik arī nevēlētos lielāku. Kamēr viņai tāds darbs un kamēr Jānis nav pasācis neko paliekošāku.

Nē, viņai nav nekādu iebildumu pret vīra darbu. Viņi pat iepazinās tieši tāpat uz ielas — instruktors un kursante ... Toreiz viņš mācīja ar veco volgu un arī darbavieta bija cita. Tās gan visas tik vienādas! Nē, nav nekā peļama — un tomēr... Ne, ne, viņa negribētu, lai tā turpinātos visu mūžu. Diendienā nogrozīties pa šaurajām ieliņām un nomalēm, pa Vecrīgu un centru... Un kāds bīstams darbs! Viņa gan to pazīst no «a» līdz «z». Lai kura sieva varētu teikt, ka tik labi pārzina vīra darbu. Pat savā kantorī sēdēdama, acis nepievērusi, spēj iztēloties, kā Jānis, it kā brīvi sēdeklī atlaidies, tomēr visu laiku nepārtraukti sasprindzis kā nervu kamols, gatavs kuru katru brīdi uzcirst uz drošības pedāļa. Nekad nevari būt drošs, kas notiks nākamajā mirklī. Tāds kursants var pat gluži labi braukt, un viss iet gludi, bet te, skaties, no muguras vai sāniem uztriecas kāds duraks. Brr, viņai varētu piemaksāt, pat tad neietu Jāņa vietā!

Gādīgā un mīlošā sieva noraisa priekšautu, sakārto matus, novāc no galda dekoratīvo galdadrānu un uzklāj balto, kas domāta šādām svinīgām ēdamreizēm. Šodien viņi pusdienos lielajā istabā. Uznāk Ildzei pēkšņi tāda patika. Un kas to var liegt? Parasti gan viņi maltītes ietur turpat virtuvē. Tā ir pietiekami liela, kā jau pašu celtā mājā, kur par visu padomāts. Pat tas paredzēts, ka ikdienas steigā ne vienmēr iznāk galdu klāt ēdamistabā, ka ģimene kādreiz var būt arī kuplāka — ne tikai viņš, viņa un viens sīkais kā aiz pārpratuma ... Un viņiem kādreiz arī būs vēl pāris mazuļu. Pret to Ildzei nebūtu nekas iebilstams. Ak dies, kur tad ir tās citas vērtības! Tāpat sīkumos vien viss mūžs paiet. Tad jau labāk bērni.

Jaunā sieviete šķelmīgi smaida. Jānis viņai ir īsts trakulis. Tā vien raugi kaut mazliet arī apvaldīt... Janci, Janci!

Kaut tikai mūždien nenodzinies ar tiem kursiem! Jā, to varētu gan vēlēties. Reizēm pārkuļas un atkrīt uz kušetes ne dzīvs, ne miris. Stundas četras tad labāk neej ne klāt, put ur vurdiņu neieminies. Viņām ar Daci tad labāk vispār istaba nerādīties. Nē, nē, jāsaka, lai met malā tos kursus! It kā viņš nevarētu citādi sev maizi pelnīt! Četri rub|i astoņdesmit kapeikas dienā! Kas tas ir vīrietim? Ko ur šiem rub|iem var nopirkt? Pat tomāti — šodien viņa skūtas tirgū — septiņi rubļi kilogramā! Tad lai Jānis labāk audzē tomātus un gurķus vai vislabāk — rozes un ne|ķes jeb vienalga kādas puķes. Tām tagad ir cena, tās audzēdams un pārdodams, neraustīsies naktī pa miegam krampjos un nekliegsi murgos.

Ildze no domām ir pietvīkusi, Ildze ir apņēmības pilna. Viņa ar Jāni runās šodien pat.

Galds daļēji uzklāts. Auts mirdzoši balts, vidū vāze ar narcisēm, trīsstūrī izvietoti šķīvji — tētim, mazajai un viņai. Vai arī — viņai, mazajai un tētim... Dacei tomēr vidū. Citādas kombinācijas Ildze nesaskata. Bet varētu būt arī tā — Dacei, viņai, Jānim ... Viņai, Jānim, Dacei ... Ja šķīvji uzlikti trīsstūrī, tad var iznākt arī citādi. Bet Ildzei vienmēr meita ir vidū, starp viņu un Jāni. īstā saite starp abiem. Tu brīnums, cik stipri satur šāda saite! Ildze dzīvi nespēj pat iedomāties bez Dačuka. Pagājuši tikai pieci gadi...

Nē, nu jau gan viņiem jābūt! Mērce atdzisīs un kartupeli metīsies melni. Viņai nav laimējies ar kartupeļiem. Kā pastāv, tā kļūst melni. Zēl arī ārā izsviest. Visu pūru nupat pavasarī nopirka tādu melnējošu. Domāja — apēdīs, kamēr nāk jaunie ...

Ildze spiež domas pie kartupeļiem, pie mērces, pie saimnieciskiem sīkumiem. Tikai neļaut, lai uzgulstas tās briesmīgās, tās nojausmu un ļaunu paredzējumu pilnās! Viņa arī citreiz jau ir ne vienu vien stundu ar tādām no-cīnījusies. Vismaz šodien ar rokām, kājām pret tām. Neļaut, neļaut tām vietu pat tuvumāf

Un tomēr no tām viņai nekur neizbēgt. Katrreiz, kad vīrs kaut vai pusstundu aizkavējas, tās kā šausmīgas ēnas sāk līst ārā no kaktiem, rāpties iekšā pa logiem, pa durvīm, no sienām. Nelīdz logus aizvērt, durvis aizslēgt, iedegt istabā gaismu. «Bāliņu mājās laikam kādi svētki...» tādās reizēs droši vien nodomā kaimiņi. Vai viņi spēj iedomāties, ka nekādu svētku nav, arī saimnieku izklaidības nav. Gluži pretēji, kāda jauna sieviete kaujas ar ļaunām nojausmām, ar nemieru, ar baismām ... Nupat atjoņos kāds no šiem instruktoriem vai pats inspektors... Jānim draugos ir gan instruktori, gan inspektori. Kāds noteikti atradīsies, kas iedomā par viņu, kas atjoņo pie viņas. Motors rēks, ātrums divreiz lielāks par atjauto... Bremzes nokauksies pie vārtiem. Ildze gan zina, kā mēdz braukt un bremzēt viņi paši, šie noteikumu dīdītāji.

Vai nupat viens jau tā netriecas?

Pa šoseju aizdārd mašīna. Garām ... Paldies dievam. Zēl, bet varbūt arī labi, ka viņiem mājā nav telefona. Tad jau sen būtu piezvanījis Jānis pats vai kāds cits, un būtu miers.

Miers... Ja viņai pēkšņi paziņo kaut ko tādu — kas tad tas par mieru? Labāk bez tāda miera, bez tādas ziņas. Viņa šeit gan mokās, bet vismaz vēl ir cerība. Ja nu nekā sevišķa nav, ja nu tikai parasta aizkavēšanās? Iznāk taču kādreiz ilgāk pabraukāt. Kursants izlūdzies pa-papildstundas. Viņa arī kādreiz savam kaimiņam instruktoram Bāliņam bija izlūgusies papildstundas. Papildstund-das.

Ildze enerģiski pieiet pie loga. Logs visu laiku vaļā. Virtuvē vaļā, viesistabā vaļā, guļamistabā vaļā ... Gandrīz visi mājas logi Bāliņu mājai vaļā. Viņa necieš aizvērtus logus, noslēgtas durvis, aizvien tad trūkst gaisa.

Vai arī pašlaik trūkst gaisa Bāliņu Ildzei? Satraukuma pārņemtā sieviete izliecas pār palodzi. Kupla bumbiere, sazarojusi un lekna, met garu ēnu. Četras ābeles, divi ķirši. Ērkšķogu krūmi un zemeņu dobes. Nē, Ildze pašlaik nekā no tā neredz, nejūt, lai gan pēc pieredzes zina, ka tas viss tā tur ir. Tā ir viņas māja, viņas pūra māja, un viņas tēvu ierīkotais dārzs. Ar to īstenībā viņa šeit uzaugusi - Rozenbergu Ildze. Bebulis smilšu kastē, un līdzās uzticīgais Karro ar izkārtu mēli un pētošām, jautājošām acīm vai nepaskraidīsim? Pusaugu skuķis ar vienmēr pārāk īsu brunči mugurā un tāpēc nosmulētām biksēm kājās. Kaimiņu puikas viņu allaž par to nerro un visne-gantak — tepat Bāliņu Janka viņu ielas trešajā mājā. Sprigana vidusskolniece, kas jau ar tādu kā patiku izrādīties lēnām nāk vakaros mājās... Tehnikuma audzēkne, kās vingra un allaž sportiski tērpusies kā auka iedrāžas ār savu personisko javu mājas pagalmā. Ielas puikām paliek mutes atplestas, ielas skuķiem — aiz skaudības acis veļas ārā.

Viņa ...

Arī par to Ildze Bāliņa pašlaik nedomā. Par to nav ko domāt. Tā ir viņas bērnība, viņas jaunība, viņa pati — un ar to pateikts viss. Viņa tikai stingrāk ieķeras palodzē. Nē, vismaz tad pateicis viņai būtu, ka atkal brauc papildusl Jānis gan vienmēr līdz šim ir pateicis. Arī Dace taču viņa ziņā. Nupat pēdējais laiks būtu izņemt. Bērnudārzā negrib, ja kāda ķipara dēļ audzinātājai jānonīkst līdz vēlam vakaram. Varbūt viņai pašai kāpt autobusā un braukt bērnam pakaļ?

Nu jau skaidrs, ka ar kopējām pusdienām nekas nesanāks. Un viņa, muļķe, bija iecerējusi šoreiz svinīgāk, kā uz svētkiem ...

Tas jau nu nepavisam nekam neder! To nu Jānim vajadzēja likt aiz auss, ka Dace tomēr jāatved. Lai tad braukājis vai līdz pašai tumsai, visu nakti lai braukājis! Vai tad viņai žēl. Viņai n'ekad nav bijis žēl. Galu galā arī viņa ir cilvēks un ...

Nu jau Ildze vairs rāmi nestāv pie loga, palodzē Iekrampējusies, idilliskā apcerē nesēd pie galda, meitu un vīru mājās gaidīdama. Viņa svaidās pa prāvo, labi nostrādāto māju no vienas istabas otrā ... Ir virtuvē tiek, ir gaitenī, ir uzkāpj otrajā stāvā, kur kādreiz bijis tēva kabinets, bet tagad iekārtotas divas glītas istabas, kuras iekurina un apdzīvo tikai sevišķās reizēs, kad pie viņiem apmeties kāds tuvs radinieks vai viesis. Un arī neatgādina viņa vairs mīlošu māti un sievu, bet drīzāk kareivīgu grieķieti — apņēmīgi mirdzošām acīm, ovālu, ieslīpu pieri, kumpu, paplānu degunu ar it kā nošķeltu galiņu, paplānām sakniebtām lūpām, mazu, smailu zodu... Augumā viņa ir padevusies — pat nedaudz garāka par vidējo standarttipu, viegli izliektu, spēcīgu muguru. Zilā kleita ar jostu vēl vairāk izceļ gan viņas slaidumu, gan kareivīgo noskaņojumu.

Par «svētku» pusdienām vairs nav ko domāt. Tās ir neglābjami atdzisušas. Un tas, ka šādi izgāzusies viņas labā iecere, turklāt jāpiebilst, ka visai retā iecere, vēl vairāk sarūgtina Ildzi.

Ņems vismaz un ar putekļu sūcēju iztīrīs paklājus. Neies jau kā tāda nelga visu dienu dirnēt. Bet vēlāk vai nu paskatīsies televizoru, vai palasīs grāmatu. Tā viņiem iznāk — viena ģimene, tomēr katram sava dzīve. Bāliņu Ildze vēl nav aizdomājusies tik tālu, lai apjaustu, ka vispār citādi nemaz nevar būt, ka diez vai uz vienas rokas pirkstiem saskaitāmas tādas ģimenes, kurās visiem būtu viena kopēja dzīve. Protams, paturot vērā, ka par tādu dzīvi pirmām kārtām jāuzskata kopējs darbs, kopējas domas par šādu darbu, kopēji centieni kā vīrietim, tā sievietei un bērniem. Absolūti neiespējami!

Interesanti, kam Jānim vajadzīga sestās kategorijas metinātāja kategorija un pat mehāniķa diploms? Ildze tomēr nerimstas un nerimstas urbt. Pilsētā nez vai daudziem tādi ir. Būtu strādājis rūpnīcā, cehā, jau sen būtu mājās, arī bērns paēdis un varētu visi trīs iziet pastaigāties, aiziet ciemos vai uz kino. Tu mūžs, kur sen viņa nav bijusi ne uz vienu labu filmu! Un tas viss tikai šās sasodītās iedomas dēļ — viņam tas esot aicinājums. Paklau tik — aicinājums ... Mašīna, mašīna, mašīna ... Kas tā nu par valodu ģimenes cilvēkam, vīrietim viņa gados! Vēl desmit klāt — un mati sāks sirmot. Bet viņa pati tamēr būs vecene. Laikam patīk gan, lai viņa šeit drīzāk sažūst ...

Ildžuk, tu mājās?

lld/.c apsviežas. Saucēja pati vēl ir pie vārtiņiem, tikko aizver tos. Nu jā, Silvija, un Dačuks arī. Tātad Jānis mīts šodien nebūs tik drīz, ja jau visu tā izkārtojis, ka l)aci no bērnudārza izņem viņa māsa. Tātad tomēr kaut kas.

Tas ir zibenīgas domas, kas ar vienu vēzienu izmēž visas līdzšinējās. Tās iedur nodevīgi dziji — pakrūtē. Ildze visiem spēkiem lūko saņemties. Viņa piesteidzas pie loga un izstiepj pretī rokas.

Dačuk, bērns, un es tikko par tevi domāju...

Meitene pelēkzilās zeķbiksēs, baltās kurpītēs, baltsārtā bruncītī un lenti matos cienīgi soļo pa celiņu. Nu Jānis kas Jānis — neliela, gracioza, svinīga. Neskries vis kā daždien bērns ar iesaucienu pie mātes. Nē, viņa soļo kā mazs pāvs tieši uz durvīm, ne solīti no betona* flīzēm izklātā celiņa ... Atvērs durvis, ienāks un tikai tad metīsies pie mātes.

Ildzei patīk šī meitenes vīrišķīgā savaldība, tāpat kā patīk viss, kas atgādina Jāni. Lai gan viņa tikai viena zina, kāds Jānis īstenībā mēdz būt. Tā Ildzei liekas.

- Nāc, Silvij, man pusdienas gatavas. Kur tad tu Jāni pameti? — Ildze vīramāsai jautā vienkārši un tieši. Protams, viņa ne vārda neteiks par muļķīgajām iedomām, tomēr nekādas paslēpes arī nedomā spēlēt. Silvija viņai ir reti jauka švāģeriene vai kā nu tur būtu jāsaka.

- Jānis vēl brauc. Teica, lai viņu negaidot, būšot vēlu. Tu jau zini, kā viņam dažkārt gadās.

Ildze saprot, ka nekas briesmīgs nav noticis. Un tas ir kā slogs no krūtīm nost. E, viņa tad arī izmetīs to visu, par ko nupat nelāgi domājusi, no galvas, vismaz uz laiku!

— Dačuk, nāc nomazgā rociņas! Silvij, tu arī vari paķert ziepes. Mēs tūliņ ēdīsim — visas trīs, it kā būtu paredzējusi. Vai tu, Dačuk, zini, kas mamltei šodien pagatavots?

Dace nopietni ņemas ar roku mazgašanu. Viņa visu dara nopietni kā pieaudzis cilvēks. Bet ir taču tikai ceturtais gadiņš! Silvija turpat jau sen rokas nomazgājusi un tagad, slaucīdamās Ildzes pasniegtajā dvielī, pamirkšķina mātei. Viņas saprotas bez vārdiem. Un viņas taču arī ir tikpat kā’māsas. Silvija gan stipri jaunāka un vēl jau tikai vecāku paspārnē. Ildze prot viņai piemēroties. īstenībā nekādas piemērošanās nevajag. Silvija ir pilnīgi nobriedusi meitene, bez liekas klīrības, tieša un nopietna. Bāliņu dzimtā visi ir nopietni ļaudis.

— Kartupeļi, mērce un ķīselis, — mazā paziņo, kad viņas sen aizmirsušas par jautājumu. Mazais žagatēns paspējis visu izokšķerēt. Tāpat vien uz labu laimi kā dažkārt bērns viņa nekad neminēs. Nez kāpēc Ildzei būtu gribējies, lai Dace reizēm ir aušīgāka, un šoreiz pat varēja taču minēt:

«Pankūkas, mamm ...»

«Nekā nebija,» viņa attrauktu pretī.

«Krējumkūka ...»

«Ak tu, kārumniece...»

Tā Ildzei būtu gribējies. Tās ir mazajai vismīļākās lietas — pankūkas, saldējums, krējumkūkas. Un viņa šodien Dacei tās būtu pagādājusi, ja zinājusi, ka Jānis tā. Bet viņa bija pārāk aizņemta ar šiem «mazajiem svētkiem» ...

— Uzkavējies istabā, Silvij, es uzsildīšu mērci. Paspējusi atdzist, — Ildze saka radiniecei un sāk rosīties. Protams, kartupeļi arī atdzisuši. Viņa labāk tos uzceps, un tad tas būs pavisam kas cits.

— Agrāk mēs ar Daci nepaspējām. Jānis mani noķēra pēdējā brīdī. Vai tu esi sarūgtināta? — Silvija neiet istabā. Viņa trinas turpat virtuvē. Un kāpēc tāda taisnošanās? Silvija šoreiz ir vismazāk vainīga. Paldies, ka bērnu izņēma. Reizēm viņa to jau darījusi arī agrāk.

— Es lai būtu sarūgtināta ... Par ko, Silvij? Bet tev noslēpšu, tu esi gudra meitene. Ja ar pusdienām iznāk tā ka man šodien, tad labāk tās nekad negatavot, nekādi

Silvija izņem Ildzei no rokām uzsildītās mērces trauku un ienes ēdamistabā. Pakavēdamās pie svinīgi uzklātā galda, viņa piever acis, nopūšas un pieiet pie loga. Vai viņa ari kādreiz tā gatavos, gaidīs un... nesagaidīs? Un ka viņa šādā reizē izturēsies, domā meitene. Viņa vēl nepazīst Ildzes sāpju patieso iemeslu, par kuru arī Ildze pati vel nav skaidrībā. Šobrīd Silviju tur zilganā dūmakā tīts sapnis. liet par to viņa pagaidām neviena vārda! Oskars... Ko var, piemēram, Ildzei vai Jānim izteikt viens vārds — Oskars! Ne, ne, labāk ne vārda ...

Beidzot nāk arī Dace ar māti. Viņas visas trīs tiešām Jauki ieturēs maltīti. Un varbūt tā arī viņām tad vērtīsies par maziem ģimenes svētkiem, it īpaši tāpēc, ka domās jau var būt kopā arī ar tiem, kas pašlaik nav klāt. Un tā abas jaunās sievietes klusē, patiešām katra domādama par savu, klusē arī Dace, jau no mazām dienām radusi būt nopietna.

Ēdīsi? Nekā tāda sevišķa jau man vairs nav... Nezināju, kad tu īsti būsi mājās. Bet uzsildīt šo to varu, — pēc četrām stundām Ildze aizsāk dramatisku sarunu.

Nezinu ... Nav vērts.

— Tu esi ēdis?

— Vienkārši negribas.

Kā tā var negribēties, ja cilvēks visu dienu ar sausu vien izticis?

- Nav jau pirmā reiže ...

— Nav pirmā ... Kā to saprast?

— Visādi ir gadījies. 4

— Pirmā ir tā, ka tu man atsakies no pusdienām un vakariņām.

— - Labi, liec arī galdā! Tomēr tik un tā iekšā nedabūšu ...

— Tātad tomēr esi paēdis?

— Varbūt ari esmu. Ko tu mani pratini kā tāds prokurors?

— Tātad esi paēdis. Ak tu dieniņ, kas tur sevišķs! Cilvēks tāpat vien ir kaut kur ieturējies. Un sievai taču no tā vēl vieglāk. Nav jāiet uz virtuvi, nav jāliek uz pannas un jāsilda, nav jāklāj galds un jāmazgā trauki. Sieva būtu pavisam laimīga, ja nebūtu bijis arī jāgatavo, ja...

— Dace uzmodīsies ...

— Dace jau sen ir uzmodusies. Dacei arī kārojas zināt, kāpēc tētis atklāti nepasaka, ka viņš jau paēdis.

— Vai man nebūtu tiesību ēst?

— Neviens to nav teicis. Bet kāpēc tu tomēr negribi atzīties?

— Ko lai es atzīstos ...

— Pats gluži labi zini... Guli, Dacīt! Mēs ar tēti vēl aprunāsimies.

— Tu, cilvēks, pēc šī elles darba tikko kājās turies, un mājā vēl scēnas!

— Šeit nav nekādu scēnu. Tu veltīgi izlokies. Kurā restorānā tad biji?

— Kāpēc uzreiz restorānā ...

— Ja ne restorānā, tad kaut kur mājās. Pie kā, mīļo vīriņ?

Nē, nu tas vairs nav izturams! Jānim Bāliņam, «mīļajam vīriņam», pietvīkst sekste. Būtu bijusi diena, viņš apsviestos un izietu, un tūliņ pagalmā ierēktos motors. Viņam nevajag lēni, lēnītiņām atlaist izspiesto sajūgu, drebošu sirdi piedot gāzi. Viņam mašīna uzreiz iztraucas kā zvērs, kā vanags, kā izšauta raķete. Bet ir vēla nakts, jau pāri divpadsmitiem. Turklāt bezgala noguris arī viņš jūtas. Visu dienu taču strādāts.

Vai Jānis Bāliņš šajā reizē nevarētu sastāstīt visādus niekus, sacerēt pasaku pasakas, un būtu miers. Varētu domāt, ka būtu miers. Ildze gurdena apgultos, un viņš pats ilgi vārtītos, nespēdams aizmigt par spīti garajai dienai. Bet viņš nav gaidījis šādu sarunu, nav pat nojautis, ka tāda briest. Un tieši tās pēkšņums viņu šokē.

Kursantus viņš tāpat šokē gandrīz vai katru minūti ar pēkšņajām komandām, ar uzkliedzieniem un izsmieklu, ar it kā nevainīgo — pa labi... pa kreisi... Pateikdams to paša pēdējā brīdī, kad jāsāk rīkoties momentāni. Un kursanti, pat vistūļīgākie, jau sākuši pierast, jo viņi uz to tiek ipaŠi trenēti. Uz ielas un ceļa nedrīkst gulēt. Tad samīs, tad satrieks, tad aizmēzīs ...

Viņš mierīgā rāmumā pārradies mājās — un šeit:

Kā nu būs, Jānīt?

Jfinitis tikko valdās. Nebijusi tepat Dace, viņš pateiktu īstu vardu. Par visām reizēm pateiktu — un lai tad viss pajūk! Vai pirmā reize, kad viņam pajūk. Ildzei gan to vajadzētu atcerēties un sargāties, Ildzei, kas pati sāka ar «papildstundām» ...

Jānis Bāliņš tomēr arī jau šo to dzīvē ir mācījies. Viņš norij kamolu un savaldās.

Labi... Labi, līdz, — viņš tikai saka. — Man mazliet japaguļ. Rīt atkal jābrauc.

Ildze stāv pie loga un veras tumsā. Kas ar viņu noticis — viņa taču nekā neredz!

Tapat, neizģērbies vīrs atkrīt uz kušetes. Šonakt viņš tā arī nonīks uz šīs kušetes. Viņai blakām neies, ar to gribēdams pierādīt, ka ir nepatiesi apvainots. Un Ildze ari nevēlas, lai viņš nāktu. Kaut kas tumšs un auksts nostājies starp viņiem. Kamēr šis svešais bluķis nebūs novelts, kamēr smagais gaiss nebūs izvējojis, viņa nemaz nav spējīga ņemt vīru pie sevis.

Ilgi kā akla viņa stātf pie loga. Deg visas piecas spuldzes, tomēr ar visu to ap viņu ir tumsa. Viņai labi jāpadomā, lai saprastu, kas īsti notici$. Nē, nē, ne jau viņas nesavaldība šeit vainojama! Ir noticis kaut kas nelabojamāks. Viņa vēl nespēj pateikt — kas īsti, tomēr katrā ziņā daudz, daudz briesmīgāks. Un šī briesmīguma nojausmā Ildze ir gluži kā paralizēta.

— Biedri kursanti, hallo, mazliet klusumu! Klausīties, ko es teikšu: mums šodien jādabū šeit priekšniecība, dzīva vai mirusi!

— Pašu Žirafi vai no rūpnīcas komitejas.

— Ko te kaut kāda komiteja ...

— Tad kaut vai direktoru.

— Ha, ha! Direktors gan nāks, naivie! Kāda daļa te direktoram?

— Organizēja tādus kursus, tad lai ieved kārtību!

— Jā, to gan.

— Tā taču vairs nevar iet...

— Mēs tikpat kā vēl nemaz neesam sākuši braukt, bet Bāliņa grupai jau ļauj pa pilsētas centru. Ko tad mēs eksāmenā — cauri un āmen!

— Odiņš taču mūs neuzskata par cilvēkiem. Vai tāds var būt instruktors? Sēž tev blakus — atgāzies, izlaidies ...

— Vēl tik trūka, lai bikšu priekša arī būtu vaļā ...

— Ha, ha, ha ... Pareizi, riebjas pat paskatīties. Un negaidi, ka tev kaut ko pamācīs. Brauc, kā tev patīk! Viņš tikai blisina acis.

— Gatavais sivēns.

— Snabdeguns!

— Pie katras dzertuves viņam vajag piestāt. Un vienmēr prasa aizņemties pa trijniekam.

— Un pusdienās ... Kā aiziet, nīksti tad stundām gaidīdams.

— Vai viņš drīkst iet pusdienās, ja mums paredzētas nodarbības?

— Tas vēl būtu nieks — pusdienas ... Bet viņš taču veselām dienām nemaz neparādās! Šodien pat. Mes visi nīkstam nodarbību vietā ...

— Man divas stundas paiet, lai es līdz turienei aizkrautos un atkultos atpakaļ.

— Man tāpat...

— Nevarēja kaut kur tuvāk, tepat pie rūpnīcas.

Biedri, draugi, kursanti, centrā nevar! Lai nu ko,

bet centrā gan mūs nedrīkst! Paspēsim, vēlāk...

Tad vismaz kā Bāliņš — dažam pat pakaļ piebrauc.

— Vai kādam žēl, ka piebrauc?

Ko nu par Bāliņu. Ar mūsu šņabdegunu pat salīdzināt nevar.

Kā diena pret nakti.

Ha, ha, hā ... Ko nu jūs par Bāliņu zināt! Vai kāds ir kaut reizi pamēģinājis?

Lai nedod dies! Es vienreiz provēju. Mūsējā, kā parasti, nebija. Lija lietus, un tad nu atļāva visžēlīgi man iesēsties. Bāliņš taču kā nenormāls! Kliedz, gānās, sit pa rokām, pa kājām ...

— Ko nu — sit! Tas pārāk maigi teikts.

Lai sit, lai sper, lai kož, ja kāro, bet ka tikai māca!

Nu nē! īsts prūšu jefreitors! Tādam tikai varu, un viņš tev galvu noraus.

Klusāk... Klusāk, biedri! Tad nu gan mēs esam sākuši izrunāties!

Nu vai tad nedrīkstam? Kas ies un paaicinās šurp priekšniecību?

Tas ir dumpis, pirmām kārtām Odiņa grupas dumpis. Bet kā jau tādā reizē — ķer visiem. Neapmierinātība, sašutums izlaužas kā ilgi gruzdējusi guns. Pauls klusēdams sēd savā vietā, ierakstījis jaunā lappusē šodienas datumu. Arī jau patrekninājis ciparus. Tad lēnām, ierasti apvelk ar ierāmējumu. Vispirms ar taisnstūri, tad piešuj tam viļņveidīgus kruzuļus, stūros izvirza diagonālus šķēpus ... Sāk šo šķēpu galus savienot ar jaunu taisnstūri...

Un tomēr viņš visu dzird, visu redz. Arī Rizgu Lailai mērķētais dzēliens par piebraukšanu pakaļ tiek saprasts. Nodod viņa pati, tūliņ atsaukdamās: «Vai kādam žēl, ka piebrauc?» Tāpat replikas par Bāliņu ir tieši tādas, kādas arī Pauls teiktu. Vakaros un naktīs jāmasē labās kājas ikri — sāp. Bet piķis par tiem, viņš taču nav nekāds bāba, lai ietu par niekiem sūrkstēties. Daudz vairāk sāp pavisam kaut kas cits. Laila tātad atradusi ar šo Bāliņu Janku kopēju valodu .

Ap datuma formulu rodas aizvien biezāks un biezāks ierāmējums. Un Pauls to nemana, ka viņš pats ir tā centrā — sevī ierāvies, bet apkārt apaug dziļāka un dziļāka siena.

Ienācis Gustsons, tomēr viņu šajā Bābeles tornī neviens nemana. Starpība no leģendu Bābeles tikai tā, ka šeit gan runā tiklab krieviski un latviski, gan arī izmet pa trāpīgam teicienam svešvalodās, un tomēr visi lieliski saprotas — no pusvārda, no žesta, tikai no tā, vai piemin Bāliņu vai Odiņu. Un šī saprašanās «Bābeles torni» pārvērtusi par neieņemamu cietoksni.

Gustsons stāv un vēro. Viņš vienīgais pagaidām nekā nesaprot, tikai uztver atsevišķas šautras. Tās nav viņam mērķētas, lai gan arī par viņu šovakar teikts ne mazums vārdu, kā pretstats — labu vārdu. Ko šeit var saprast tādā spietā ... Un tomēr viņš nojauš, ka tas ir cieši sakļāvies spiets, ka tam ir savs kodols un spēks.

— Klusu! — Viņš pa ieradumam triec ar koku pret galdu, bet šajā triecienā nav parastā spara, šajā uzklie-dzienā nav parastās pārliecības. Viņš ir elastīgs un pieredzējis vīrs — šis Gustsons Arvīds Arvidovičs.

— Ek, būtu mums tāds instruktors! — daži tikko ieminējušies.

— Brīnišķīgs cilvēks, — bija rezumējis Cēzars.

Brīnišķīgais cilvēks stāv kursantu priekšā, vēro murdoņu un smaida. Murdoņa pamazām apslāpst, katrs ieņem savu vietu.

— Biedri, kas noticis?

Viņi, kas tikko vārījušies kā elles katla, saskatās. Tad pieceļas Odiņa grupas vecākā un īsumā izklāsta sāpīgākos jautājumus. Jā, tā tas ir. Viņiem radušās nopietnas šaubas, vai visi šie kursi nav tikai tāds blefs, tāda naudas izmānīšanas metode, jo nez vai tuvākajos mēnešos vispār kadam izdosies kursus beigt un, ja arī beigs, vai būs sagatavoti, lai nokārtotu valsts eksāmenus. Solīja taču, ka beigs apmēram jūnija beigās, bet nu jūnijs galā, tomēr viņi tā īsti nav pat sākuši mācīties braukt!

Kas attiecas uz manu daļu, — saka Gustsons, — mēs pabeigsim, mēs eksāmenu noliksim.

Hfi, viņiem taču nevajag skolmeistarisku atzīmi par kaut kādu prātulu zināšanu, viņiem visiem alkst automobiļa vadītāja tiesību, tiesību — un nekā cita!

Jā, protams, tās lietas nav dalāmas. Bez braukšanas ar tiesībām nekas nesanāks. Bet ja arī par satiksmes noteikumiem cobers ... — laipo Gustsons.

«Cobers ...» Vai ta nu tieši cobers ... Kaut ko viņi jau zina un zinās vēl vairāk, jo vēl mācīsies, tur nav ko liegties. Bet ar braukšanu, ar treniņiem briesmas!

Ilgi viņi tovakar ar Gustsonu pārrunā par Odiņu, par Balinu, par kursantu grūtībām un bēdām. Jā, pat norunā, ka nākamajā reizē Gustsons sameklēs Viņus visus un paaicinās šeit — aci pret aci. Kārtībai reiz jābūt. Arī viņam, sākot šos kursus, bijis solīts, ka pāris mēnešos beigs un varēs tikt atvaļinājumā. «Tāda izlases grupa. Personības, ne kursanti ...» tā bija iegalvojis Žirafe. Ak, šis blēdis Žirafe. Un tikai pēc kādas stundas vai pat vēlāk viņi daudzmaz nomierinās un ķeras pie tiešā mācību darba. Šodien ieskaite regulēto krustojumu pārbraukšanā.

Nu, kas nāks pirmais? Zinās — pieci, nezinās — cobers, — aicina Gustson^.

Pirmais, kā parasti, priekšā izlec Fuksis... Un jau pēc minūtēm četrām, asti nolaidis, atvelkas.

- Cobers ... Vistīrākais cobers, biedri.

Cobers, ko, vai patiešām cobers? Un Fuksis taču parasti visu tik lieliski zina ...

— Nākamais?

Nākamais neceļas. Neviens no kursantiem negrib būt

nākamais.

— Tad darīsim tā — pēc kārtas. Lūdzu!

Stomīgi izslējās staltais Cēzars. Pauls sēž kaut kur vidū, viņa rinda vēl tālu. Ja ņems apkārt pakavam, tad vidus paliks viens no pēdējiem. Reizēm, kad pietrūkst laika, līdz vidum Gustsons vienā vakarā vispār nepaspēj. Pauls to jau piedzīvojis, tāpēc viņš ir pavisam mierīgs.

Viņš atskatās pa kreisi. Laila nervozi šķirsta satiksmes noteikumus. Arī Paulam šī grāmatiņa ir priekšā, tāpat kā visiem kursantiem — tikai vieniem latviešu valodā, citiem krievu valodā. Pauls to vairākas reizes jau ir izlasījis, bet galvā, liekas, nekas nav palicis. Tur viss pateikts tik īsi un koncentrēti, ka tieši šis akadēmiskais paragrāfu stils neļauj nekā atcerēties. Lasi, un viss liekas skaidrs. Bet neesi lappusi aizšķīris, jau nekā neatceries. Pavisam cita lieta pāršķirstīt Gustsona stāstījuma piezīmes. Ne jau visu Pauls paspējis uzrakstīt. Gustsona stāstījumam ir savs stils. Viņš iesāk krievu valodā, pateicis krieviski, Gustsons svarīgāko atkārto latviski. Tad atkal pārlēciens uz krievu valodu. Pauls pēc atkārtojuma palabo savu ne visai precīzo tulkojumu un steidz tvert jauno domu. Tāpēc viņa piezīmes ir savā ziņā unikālas — tajās kaut ko saprast var tikai viņš pats.

Laila pārstājusi šķirstīt noteikumus un sačukstas ar Profesoru. Šis Profesors, kā viņu šeit iesaukuši, patiešām ir reta parādība. Bet varbūt arī ne tik reta. Pauls viņu saprot un vēro.

Šeit, kursos, viņš ieradās kādā otrajā vai trešajā reizē. Liekas — trešajā’. Pirmā pagāja organizējoties un strīdoties. Otrajā Gustsons jau paspēja sākt par ceļa zīmēm. Jā, Pauls tagad skaidri atceras, ka par brīdinājuma zīmēm viņi jau bija izņēmuši. Un todien pirms kārtējās nodarbības Paula vietā pēkšņi atradās padzīvojis vīrs.

— Hm ... Te, liekas, bija aizņemts... — Pauls pārsteigts mīņājās blakus savai parastajai vietai.

Saprati», ka aiz pārskatīšanās un nezināšanas apsēdies cita vieta, svešais nelaimīgi rāvās sānis.

A . . Iudzu, lūdzu! To es nezināju, — viņš bikli teica un tiešam izskatījās nelaimīgs. Viņi tad saspiedās, vietas pietika abiem. Un pamazām abi sāka sarunāties.

Jūs laikam jau daudz esat izņēmuši? — atnācējs uztraucās, no sirds norūpējies.

Pauls pastāstīja, mierinādams:

Grāmatiņā tas viss ir. Tā ir visvieglākā nodaļa — par brīdinājuma zīmēm.

Vēlāk, un ta jau bija kāda piektā vai sestā nodarbība, šis virs apmetās citā vietā, iespējams, tāpēc, ka tā kādu laiku bija bijusi brīva, kā tas reizēm gadījās pat šeit. Toreiz viņš vēl nebija «Profesors», bet tāds pats kursants ka viņi visi šajās sienās. Pauls pat īsti neatceras, no kura brīža viņš īsti kļuva par Profesoru. Vai no tā, kad redzīgā Gustsona acs nenocietās neiemirdzējusies:

Jūs tur, Rizgas madām, un ...

... Un profesors ... Mani sauc par «Profesoru», biedri Gustson, — kursants, kuram Gustsons vēl īsti neatcerējās vārdu, pateica priekšā.

— Pārāk aizrautīgs amizieris, vai ne?

■ Es arī ar jums amizētos, biedri Gustson, ja vien jūs būtu pie rokas, — Laila kā parasti nebija uz muti kritusi.

— Es domāju gan ... — Gustsons izvairīgi atbildēja, nezinādams — kauju pieņemt vai atteikt.

Jā, man nekas nav pretī, — Laila neatlaidās.

— O, Profesors ir viltīgs. Zina, kā švīkst volgas riepas ... /

- Jā, līgava ar pūru, — Laila apstiprināja tajā pašā drastiskajā tonī.

Profesors — droši vien vientiesīgs večuks no kāda kantora, jo pēc tāda viņš izskatījās — smaidīja, klausījās, kā Rizga cīnās par viņiem abiem, un kautrīgi piebilda:

— Man arī ir volga, gluži jauna, biedri Gustson.

Gustsons pacēla rokas. Pretī tādai vienotai divu volgu frontei viņš nebija ilgais cīnītājs. Humoru visi saprata un prata novērtēt.

No tās reizes viņi abi — Rizgu madāma, arī Čamma-dāma, un Profesors kursos izvērtušies par jauku izklaidēšanās objektu. Kā apnīk sausie satiksmes noteikumi, tā Gustsons met acis uz viņiem.

— Profesor, Profesor, Rizgu madāma ir bīstama ...

Profesors lēnīgi smaida, neattapis, ko atbildēt, bet Lailai jau sakāmais uz mēles:

— Sievietes vispār ir bīstamas.

— Uzliks sakas un — āmen ...

— Dažam āmen, bet dažam — augšāmcelšanās, biedri Gustson.

Gustsons nosmejas, kursantiem jautri. Nodarbība var turpināties.

Kādā citā reizē.

— Laikam par kāzu ceļojumu spriežat? — Gustsons, kā parasti, pirmais sāk trīt mēli, ar to dodams signālu, ka laiks atelpai.

— Bet mēs jūs lūgtu par vedējtēvu, biedri Gustson...— tā Laila.

— Nu, vai labi iet?

— Kas, biedri Gustson? — šoreiz atsaucas Profesors.

— Jaunā volga.

— Pagaidām nekur neiet. Pagaidām es pats eju — uz darbu un uz mājām... Man taču ārsti noteikuši — vairāk staigāt. Bet mašīnu es vienīgi rītos šķirdamies noglaudu ...

Nē, šis Profesors ir viens jautrs vīrs. Kas viņam par teicienu — rītos noglaudu ... Gluži kā sievu vai draudzeni.

Pauls klusē. Viņš tikai pasvītro kādu vārdu savās unikālajās piezīmēs, apvelk ar ierāmējumu un turpina celt ap to barjeras... Bet kā parasti šādās reizēs viņam ir liels prieks — draudzīgs un neviltots prieks gan par šo amizanto vīriņu, kuram patīk tāda jocīga iesauka, gan Gustsonu, gan ari par Lailu. Tas taču ir tikai joks, kurš gan to nesaprot. Un kuram gan no viņiem negribētos mētai Irs replikām? Bet nekas nesanāks. Par sevi Pauls to droši zina. Viņš nav radīts šādām vārdu kaujām. Un tomēr ta viņam patīk. Turklāt ne reizes viņam nerādās sapņos Laila un Profesors, Laila un Gustsons ... Laila un BaliņŠ — jā gan. Jocīgi iekārtotas cilvēka smadzenes.

Taču ar mācībām viņu lādzīgajam Profesoram iet slikti. Snledzltei tikai pirmajā ieskaitē nežēlīgi jūk labā un kreisa puse, vēlāk viņa pamazām vien tiek uz ceļa. Turpretī Profesoram jūk viss. Viņš nekad nespēj pilnīgi atšķirt brīdinājuma zīmes no norādījuma zīmēm, aizlieguma zīmes no rīkojuma zīmēm. Kur nu vēl, runājot par zīmju darbības zonām vai par novietojuma vietām! Ieskaitē pie maketa uz krustojuma viņš jūtas tikpat bezpalīdzīgs kā slavenais pīlēns Tims. Kur nu kā Tims ... Uz maketa viņš vienmēr kļūdās. Pēdējā mirklī it kā attopas par pareizo gājienu vai arī, otrādi, pēdējā mirklī izšķiras par gaužam aplamu rīcību, ķer atpakaļ un nemitīgi atvainojas. Gustsons tikko valda smieklus. Bet smieties šādā reizē nebūtu pieklājīgi. Arī kursantiem tā ir aizraujoša izrāde. Un Pauls nemaz nevar iedomāties, vai tiešām šim «neveiklajam pīlēnam» varētu būt arī mašīna, tāpat kā Lailai, pat visjaunākās markas luksus vāģis! Bet laikam jau ir, citādi tāds vīrs šeit nesvīstu mūžīgajās kļūdās. Turklāt, un tas ir apbrīnojamākais — viņš pats ir apņēmības pilns. Līdz ar citiem pirmais smejas par savu neveiklumu un mūžīgo kļūdīšanos un tomēr arī stingri tic, ka galu galā visu šo sarežģītņ Ķīnas ābeci apgūs un pat pie tiesībām tiks.

Man smadzenes nav tā iekārtotas, lai es saprastu tehniku, — viņš atzīstas, kad kfūst pārāk karsti. — Bet tomēr es gribu saprast un, ja pie kaut kā ķeros, tad ķeros nopietni.

Visi viņa jociņi ir optimistiskākā nopietnība.

— Nu kam tad jums volgu? Labāk pārdodiet... — tā kādureiz atkal sāk Gustsons.

— Nē, labāk viņš jūs, biedri Gustson, ņems par personisko šoferi... — Profesora personiskā aizstāve nāk bēdubrālim palīgā. Viņai taču arī atliek tikai noglaudīt savu mirdzošo brīnumu, kas kā elks stāv garāžā, un pašai iet kājām.

— Var arī tā, — Gustsons smaidīdams piekrīt.

— Man jau daudz nevajaga — tikai kādreiz ar ģimeni pabraukāties.

— Un cik jūs algu dotu?

— Kā parasti, mazāk jau nu ne, — Profesors apstiprina pavisam nopietni.

Gustsons pārdomādams atgriežas savā vietā. Liekas, tāda iespēja viņam nemaz nebūtu tik nepieņemama. Viņam pašam, kā vairākumam jaunu un skaistu instruktoru un pasniedzēju, kas tehniku un satiksmes noteikumus zina spīdoši, jāiet piepeļņā vai tādā darbā, kur iespēja dabūt vismaz lietošanā kādu vecu vāģi. Viņam pašam, protams, savas mašīnas nav, nemaz nerunājot par augstākās klases luksus vāģi. Dzīvē gadās daža laba ačgārnība. Bet tur jau ir īstais joks.

Paulam pagaidām ir tikai sarūsējušu dzelžu kaudze saimniecības šķūnītī. Tur viņam katra brīva minūte, katra algas dienā saņemtā kapeika. Bet Pauls neapskauž nevienu, šo Profesoru pavisam ne. Viņam ir savs mierinājums. Tas, kas top šķūnītī, nebūs salīdzināms ne ar vienu luksiņu. Katru detaļu, katru kvadrātcentimetru ir stundām sildījušas viņa rokas.

Odiņa grupas dumpja sekas ir tās, ka nākamajā reizē abi instruktori tiešām tiek izsaukti, galvenais, ka viņi abi arī ierodas. Klāt arī Žirafe. Nē, pie kursantiem viņi uzreiz nerādās. Vienīgi Gustsons iesteidzas rosīgs un pēc atmiņas paaicina uz «apspriedi» lielākos kliedzējus. Viņi gatavi iet kaut vai visi. Viņiem nevienam nav bail stāties pretī aci pret aci.

Pēc kādos stundas aizaicinātie atgriežas klasē. Ienāk arī korifeji. Bet galvenā vienošanās jau notikusi ar aktīvu, kā mēdz teikt. Odiņš centīsies laboties, viņam būs pailgs, kas no sava pamatdarba brīvajā laikā tāpat patrenēs viņus pāris stundu dienā. Un ja tad vēl kaut kas ntv pa prātam, lai zvana, lai ziņo rakstiski. Žirafe vienmēr gatavs palīdzēt...

Tatad tagad būs divi instruktori, sāksies sturmēšana. Bet kā ar Bāliņa grupu?

Vai tad Bāliņa grupai arī kādas pretenzijas?

E, ko tur, var iztikt...

Tatad kārtībā. Uz redzēšanos, biedri!

XI

Nakts pagājusi gandrīz mierīgi. Dežūrinspektors nožāvādamies ieskatās pulkstenī. Viņa laiks pēc pāris stundām beidzas, un tad varēs doties kādu brītiņu nosnausties. Ak jā, šodien taču viņam paredzētas četras stundas «pabraukāšanās». Tā Kalēju Viktors dēvē tās piepeļņas stundas, kuras viņš nostrādā par nākamo šoferu instruktoru. Nekā dīvaina šajā apstāklī nav — beidzas dežūra, viņš formas tērpu nomaina pret civilista žaketi, un inspektors pārvērties par instruktoru.

Cerība, ka dežūra šoreiz paies samērā mierīgi, nepiepildās. Ieskanas telefona zvans, uz pilsētas ielu shēmas iedegas spuldzīte. Viktors paķer klausuli, bet acis jau pēta notikuma vietu. Pieņēmis izsaukumu, viņš īsi ieraksta dežūržurnālā un, pamājis biedram, sakārto jostu un uzliek cepuri. Un jau pēc pusminūtes dzeltena mašīna ar sirēnas ciklopisko aci pierē ierēkdamās uzņem ātrumu.

Gājēji, kuri šajā agrajā rīta stundā pagadās ielās, netīkami satraukti, bažu pilni noskatās pakaļ, automobiļi, kas gadās ceļā, paraujas sānis ... «Priekšroka krustojuma

pārbraukšanai vienmēr automobilim, kurš brauc ar sirēnu.» Un nedod dies — saskrieties ar «dzelteno» ...

Par to gandrīz katru dienu savus kursantus brīdinājis tiklab Bāliņš, kā arī Gustsons, brīdinājuši nopietni, brīdinājuši ar humoru, pārstāstot vienu otru notikušu vai izdomātu gadījumu no dzīves. Ar inspektoriem labāk nesarauties ... Izkniebs caurumiņu — un svilpo. Skaties vēl — arī aiz restēm ka netiec...

Viktors par to pašlaik nedomā, lai gan arī viņš pats tā saka, kad ietērpies civilajā un kad atrodas draugu pulkā. Civilajā vispār neizskatās pēc tāda, kas varētu būt stingrs inspektors — protokolu sastādītājs un caurumu kniebējs, īstās briesmas katram šoferim! Labsirdīgas zilganpelēkas acis, kas, liekas, smejas pat visdrūmākajos brīžos. Sis labsirdīgais smejošais skatiens ir viņa raksturīgākā pazīme. Turpretī visā pārējā ar labāko gribu nevar saskatīt nekā ievērības cienīga. Ieslīpa pašaura piere, prāvs deguns, neliela mute, dubultzods. Vaigu kauli paplati, bet vaigi iekritušies, pretstatā tam, kā varētu iedomāties, vērojot pazodi. Un arī augumā viņš vidējs, stipri uzkumpis, tomēr platiem pleciem un lāciskām ķetnām. «Lāga vecītis un mūsu pašu puika» — tāds ir inspektors Kalējs.

, Strauji nobremzējis, inspektors izlec no mašīnas. Ne

atņēmis sveicienu, viņš norūpējies apiet notikuma vietai.

»■ Pa galveno ielu traucies žigulis. No sānielas ārā nesies smagais ar piena un kefīra pudelēm ... Protams, kravas mašīnai vajadzējis nobremzēt un palaist garām vieglo. Žigulis briesmas pēdējā brīdī pamanījis... Žēl, pavisam jauns.

— Cik noskriets? — inspektors kā starp citu apvaicājas nelaimīgajam, kas, bereti rokās vīstīdams, min Viktoram turpat uz papēžiem. Pude|u vedējs turpretī sēž uz savas mašīnas kabīnes kāpšļa un košļā nopīpētu smēķa galu.

Žigulis pēdēja mirklī pamanījis un piedevis gāzi, lai paspētu tikt garām... Ai, ai, ai, un tad trieciens pret

apgaismes betona stabu! Vispirms kravas mašīnas trieciens pa sanu, tad trieciens pašā purnā pret stabu. No uzskrē-jiena ari kravas automobiļa buferis saliekts, no motora tek r||a, par bortu pārlidojusi kaste ar kefīru. No saplīsušajam pudelēm un no izlijušā baltā šķidruma trotuārs un Iela vienās glumās šķembās. Un tomēr zaudējumā tie tikai graši salīdzinājumā ar žiguli.

Tas nav no smagajiem gadījumiem, un tāpēc Viktors atļaujas jokot:

Janoraksta lūžņos, vairāk neko ...

Smags gadījums skaitās tad, ja stipri cietuši cilvēki. Traģisks, ja kāds gājis bojā vai sakropļots līdz nāvei. Šoreiz, ka par brīnumu, vieglais vāģis gan sapērts druskās, motors tam ietriekts kabīnē līdz nabai, bet pats vadītājs dzīvs.

Jums ir laimējies, — inspektors rezumē. Viņš palūdz abiem tiesības, pārbauda, tad iebāž kabatā.

«Neredzēt vairs ...» nodomā vainīgais. Cietušais turpretī nedomā nekā. Tādas tiesības viņam pašlaik ir sīkums salīdzinājumā ar piecdesmit pieciem tūkstošiem. Nelaimīgais nez kāpēc domā vecajās naudas vienībās. Vai varbūt tāpēc, ka krāšana sākusies jau sen, vismaz pirms gadiem piecpadsmit? Ko vairs tiesības ... Aizej uz eksāmenu — un tev atkal rokā tiesības. Lai nolādētas šīs tiesības ar visu žiguli! Lai nolādēts brīdis, kad nāca prātā stulbā doma iegādāties pašam savu vāģi! Te nu tas ir — lūžņu kaudzīte! Protams, jānoraksta tikai lūžņos. Lai maksā ragā!

Tā errodamies, satriektais vīrs vienlaikus tomēr aplēš, cik ilgi paies, kamēr šo «čupiņu» atkal dabūs puslīdz pie dzīvības ... Kamēr samangos jaunu motoru, jaunus radiatorus, jaunu ātrumkārbu, jaunu

Lien kaut zemē, plēs kaut matus nost. ..

Sastādījis aktu un licis gādāt, lai ielu nekavējoties atbrīvotu, inspektors Kalējs jau citā — pavisam neitrālā tonī dod dažus praktiskus padomus, kā to labāk izdarīt,

un atgadina, cikos abiem «draugiem» ierasties autoinspekcijā.

«Draugi» saskatās ... No šīs dienas viņi tiešām neaizmirsīs viens otru uz visu mūžu. Viena acīs truls izmisums, otra acīs — trula vienaldzība. «Tagad gadiem atvilks no algas, velns parāvis!»

Otrs izsaukums jau gaida, un Viktors atkal liek ierēkties dzeltenās mašīnas motoram. Gājēji ielās atskatās, pārējās mašīnas steidzīgi dod ceļu.

Tas ir pilsētas nomalē, gandrīz jau laukos. Tomēr tie vēl nav lauki un arī zemes ceļi nav ceļi, bet skaitās ielas. Smilšainais ceļš, kas iet abos virzienos, — galvenā iela, bet izdedžiem labi noklāts ceļš, kurš nobeidzas pie smilšainā, — mazāknozīmīgā iela. Kādreiz būšot savādāk. Jaunie noteikumi šādu muļķību neatzīšot. Bet pagaidām ir tā, un tas jāņem vērā ...

Viktors vēl nav piestājis, bet viņam jau skaidra aina, un no šīs skaidrības noraso piere. Viņš uzmanīgi piestāj satrauktajam ļaužu pūlim, kurā tūliņ atveras sprauga.

— Palīdzību ... Ātrāk palīdzību! — kāda sieviete histēriski sauc, un liekas — tas atbalsojas arī pārējos: palīdzību!

Ātrā jeb, kā tagad pasākuši teikt, «neatliekamā» palīdzība vēl nav ieradusies, lai gan izsaukta, tāpēc Viktors no savas mašīnas paķer līdzi medikamentu somu.

Jā gan, tie atkal ir motociklisti. Neviens tik nežēlīgi netriecas kā tieši viņi. Arī tagad divas javas. Viena pilnā sparā drāzusies pa smilšaino ielu, otra vēl sparīgāk izlēkusi no izdedžiem klātās sānielas. Motocikli kā divi kauslīgi bullēni aizmetušies tālu pāri otrajā pusē un tagad sabrukuši sētmalē. Turpat līdzās noguldīts jauneklis un meitene nežēlīgi īsā bruncītī. Kāds centies kailajai miesai uzvilkt mētelīša stūri. Meitene bijusi skaista, arī puisis labi noaudzis.

Inspektors nikni rūc, ļaudīs neskatīdamies. Viņš pievēršas otram jauneklim .. . Kasku puisis noņēmis vai kāds

palīdzējis noņemt. Divi vīri no līdzjutējiem viņu pietur zem padusēm. Puisis tur uz priekšu izstieptas rokas, un nl)Am tām nocirsti pirksti. Kā ar cirvi nocirsti. Asinis vairs netek spontāni, bet sūcas lēnām kā no ieža. Un turklāt šis puisis vēl dīvaini klanās kā žagodamies. Viņš vēl joprojām pie samaņas un grib kaut ko teikt. Iespējams, to, ka nav vainīgs, ka braucis ar atļautu ātrumu, l<a ... Kāda sieviete uzticīgi tur viņa kasku... Un pāri visam šis sauciens: palīdziet taču! Kas kaut ko prot pulidzēt...

Viktors apņēmīgi raisa vaļā medicīnas somu. Jādara Iespējamais, jāpalīdz. Viņš vēl nav paspējis nosaitēt plaukstas, kad ierodas arī medicīnas mašīna, divas ierodas.

Sētmalē līdzās motocikliem sabrukusi otrā līdzbraucēja, arī jauniņa, gandrīz vēl bērns. Viņa ir garās tūristes biksēs. Vienu staru gūžas vietā kāds jau pacenties ar šalli nosiet, lai apturētu asiņošanu. Pār galvu viņai pārmesta drāna, izskatās pēc namamātes priekšauta ...

— Ilgi nav nekas tāds redzēts... — Viktors burkšķ, darīdams, kas vēl viņa spēkos. Ātrā palīdzība ar cietušajiem, šaušalīgi taurēdama, aizbrauc. Arī otrā mašīna dodas ceļā, atstādama turpat tos, kuriem palīdzība vairs nav nepieciešama. Liekas necilvēciski. Bet tā ir ikdiena. Punkts.

Viktors konstatē upuru un cietušo personību, pieraksta aculiecinieku uzvārdus, reģistrē abu javu numurus... Pūlītis sāk strauji kust. Milicijas protokols nez kāpēc ļaudīs rada piesardzības nemieru. Galvenie tomēr paliek pie viņa un neiet projām. Notikums ir pārāk drausmīgs, lai šādā brīdī ļautos piesardzības bailēm. Un Viktoram gribas teikt kādu labu vārdu šiem pāris vīriem un sievām, kas iztur un paliek kopā ar viņu.

— Ko ta no šiem vairs piedzīs! Abi kā nopļauti. Ek, ar siksnu tikai tādiem! Lec kā uz pasaules galu...

— Un nu dabūja savu ...

— Zel, ka jācieš arī nevainīgiem.

— Abi ta beigti, bet kaut kas viņiem vēl būs palicis, — Viktors rāmi runā, steidzīgi pierakstīdams vajadzīgo. — Tādās lietās nav obligāti nepieciešams cilvēks, tādās atbild palikušais īpašums. Lietu pasaulei ir savi likumi.

Paiet vēl kāda stunda, iekāms inspektors tiek ar visu galā. Izsaukta speciālā mašīna aizved upurus. Cita speciālā mašīna pievāc «lūžņus». Abi rati tik pārāk nemaz nav cietuši, ar tiem vēl varēs kāds braukt. Braucēji atradīsies. Cilvēki uz tehniku tagad kā ķerti — sitas nost, lauž kaklus, un tomēr ielās un ceļos aizvien vairāk braucēju.

Lai braukuši, lai triekušies, vai viņam žēl, tomēr noteikumus, noteikumus vajadzētu ievērot! Pašu dēļ, bērnu dēļ, savu vecāku dēļ. Abi notikumi šorīt: še tev — nepiebrem-zējot, bez piesardzības izlec uz galvenās ielas! Bet cik nav vēl dažādu gadījumu! Viņš no savas dienesta prakses varētu pastāstīt ne tikai par šādiem.

Pastāstīt Viktoram neizdodas. Šī diena ir sevišķi nelaimīga, un viņa dežūras pēdējās stundas piesātinātas līdz griestiem. Viņš nav paspējis lāgā ne atgriezties, kad atkal jauns izsaukums. Torīt pavisam seši izsaukumi. Laime, ka pārējie nav tik traģiski kā tieši otrais. Iespējams, ka vakarā televīzija un radio lietišķi informēs: «Šorīt pilsētā septiņpadsmit... (Nekādā ziņā tikai viņa seši!) ... ielu satiksmes negadījumi, kuros cietuši deviņpadsmit cilvēki, no tiem trīs gājuši bojā...» Jācer, ka vairāk šodien nebūs. Tā ir pārdroša cerība, bet Viktors nespēj pieļaut citu.

Vajadzētu pārģērbties, vajadzētu pāris stundu nosnausties, tomēr visu laiku kā acu priekšā bērnišķīgi jaunā, vēl dzīvā, bet uz visu mūžu sakropļotā meitene ar kādas līdzjutējas priekšautu pār galvu. Viktors mazliet bija pacēlis šo priekšautu ...

Viņam ir pierakstīts bojā gājušo uzvārds, vārds, tēv-vārds, arī viņas uzvārds, vārds, tēvvārds. Sieva viņa vēl nav bijusi, tātad tagad arī atraitne nav... Un brīnums, viņam

visvairāk jādomā tieši par šo «laimīgo», kas palikusi dzīva. Sirds sap tieši viņas dēļ, viņas sakropļotā, bērnišķīga ķermeņa dēļ, atlikušās dzīves dēļ. Viktors pats gan vēl nav pārāk vecs, tomēr spēj iztēloties viņas turpmākos gadus bez kājas, ar protēzi, neglītu, saplosītu vaigu.

Pēkšņi Viktoram liekas, ka viņš šo meiteni redzējis jau agrāk, ne tikai redzējis, bijis pazīstams.

Nieki, tikai satraukto nervu slimīgas iedomas! Kur nu viņš var visus pazīt! Lai gan nav nemaz tik maz to, kurus viņš kādreiz apturējis, brīdinājis, iekniebis caurumus talonā, atņēmis tiesības, pat nodevis tiesai... Un vēl vairāk būs to, kurus viņš kādreiz, strādādams skolā par pasniedzēju, apmācījis, kuriem bijis instruktors Kalējs ... Viktors ... Kalēju Viktors vai pat Viktors Petrovičs ...

Iespējams, stipri iespējams, ka viņš šo nelaimīgo būtni pazīst, tas ir, ka viņam jau bijusi kāda tikšanās ar viņu. Ka viņai bija uzvārds?

Piezīmju grāmatiņā ierakstīts: Bāliņa Silvija Zigis-munda meita, deviņpadsmit gadus veca... Kur viņš būtu ticies ar šo vārdu — Bāliņa Silvija .. . Bāliņa ... Bāliņa ...

Odiņa grupas kursanti atviegloti uzelpo. Kopš līdzās Odiņam viņus dažas dienas pa stundām trim, četrām sācis apmācīt jaunais instruktors Kalējs, viņi jūtas pavisam citādi. Nē, tāds mieramika gan nekur nav redzēts. Runā klusi, kā ar aizdusu, pamāca klusi, pat par vislielāko pārkāpumu aizrāda klu$i, ne par noti nepaaugstinot balsi.

Nu jūs atkal pieļāvāt kļūdu. Vai tad šeit drīkst apstāties?

Jā, kursants nu redz gan, ka -šeit nedrīkst apstaties. Aiz trotuāra koku lapotnē nodevīgi roku pastiepis autobusu pieturas rādītājs.

— Vai braukt, biedri instruktor?

— Brauksim, brauksim, tikai acis jātur vaļā ...

Šitādu neredzētu instruktoru!

Īstenībā Viktors ir pārguris, viņam nāk miegs. Viņš vairakas reizes liek pieturēt un skrien pēc papirosiem. Atgriezies tomēr nekad neuzsmēķē. Nu, būtu tepat uzvilcis kādu dūmu! Nav jau viņi nekādi bālmieši. Kā lai kursanti zina, ka Viktors nemaz nesmēķē? «Pēc papirosiem» viņš skrien tikai tāpēc, lai mazliet aizdzītu miegu.

— Vai braukt, biedri instruktor?

— Braucam, braucam.

Un dzeltenā mācību mašīnīte līkumo tālāk.

— Stop! Atceros... Tā ir viņa! — Viktors pēkšņi iesaucas. Samulsušais kursants izbijies aptur mašīnu.

— Braucam, braucam! Ko stāvat... — instruktors Kalējs pirmo reizi iekliedzas, un tas ir tik neparasti. — Bāliņa, nu kā tad ... — viņš skaļi izsaka, un tas rādās vēl dīvaināk. — Uz maiņas vietu! Nē, labāk es pats ...— un instruktors atņem kursantam stūri. Tas ir Leo, kuram viņš pašlaik atņem stūri. Kasparsons, juniors, jaunajā instruktorā uzreiz pazinis bargo inspektoru. Tomēr viņu kādreizējā iepazīšanās nav bijusi tik patīkama, lai trakulīgais puisis, kas pašlaik izskatās gatavais jēriņš, par to kaut ar vārdu iepīkstētos. Puisim tikai tā neomulīgāk kjuvis. Bet kurš kursants gan jūtas omulīgi mācību braucienā.

Leo, vēl vairāk pārsteigts, nu vairs nesaprot nekā. Bet arī to viņš neies izrādīt. Ja reiz atdot stūri, tad atdot, un sejā nepakust ne vaibsts.

Treniņi braukšanā tagad jau abām grupām centra ielās. Arī maiņas punkts pārcelts no tālās nomales uz vienu no klusākajiem Dzirnavu ielas sānatzariem. Gandrīz visiem tas ir daudz izdevīgāk, sevišķi darba ziņā. Tomēr parādīšanās centrā saistīta arī ar daudziem satraucošiem mirkļiem. Ielas it kā tādas pašas, arī pagriezieni tikai — pa labi, pa kreisi... Bet nebijušas šīs mašīnu straumes! Virtenēm vien, virtenēm vien. Vienā rindā, divās rindās, trīs rindās... Traucas garām, apstājas pašā purna

priekša. Sāk atkal slīdēt, it kā pavisam nemanot, tomēr :. 11.11111 .ili.ilmniic ... Nevar vien spēt izspiest sajūgu, laikus nobremzēt, laikus pārslēgt ātrumus, laikus paradīt tik bieži maināmos signālus — kreisais, Jabai_s ... Knik ... Knik ... Un kur tad pretimbraucēju pēkšņā, kursantiem šķietami negaidītā, nodevīgā izniršana! Izbrauciens krustojumā kļūst par īstām briesmām, kreisais pagrieziens — par nolādēti viltīgām lamatām.

Boli...

Garām nav jāpalaiž?

Instruktora apturētajai mācību mašīnai gar degunu aizlīgojas vesela virkne automobiļu un motociklu. No kurienes? Kā tik pēkšņi? Bija taču licies, ka iela tukša.

Ko guļam? Sen jau vajadzēja būt pāri.

Aši, aši, sajūgu atlaist, gāzi piedot. Nekā! Nekust.

Ko guļam, es prasu? Vai tīšām apstājies?

Ieņurrājas starteris — jau kuro reizi! Kāpēc tas kļūst aizvien niknāks, tāpat kā Bāliņš, nu, kad vajadzētu pavisam veikli novākties no krustojuma ...

Ja vēlreiz noslāps, likšu ar kurbuli...

Mieru, tikai mieru! Zilais mācību moskvičs beidzot izkustas un tūlīt pārrāpos sasodīto krustojumu.

— Kur nu tīšām, biedri instruktor ...

Tīšām gan. Kā citādi lai to sauc? Vai tad nav pietiekami mācīts, kā atlaist sajūgu? Ir mācīts. Un man ir angļu sajūgs ... Vai jums, Ķegļa kungs, ir priekšstats, ko nozīmē angļu sajūgs?

Paulam, protams, nav nekādas sajēgas, ko nozīmē angļu sajūgs, tāpat kā viņanj vēl nav īstas jēgas pat par parasto mūsu pašu zemes sajugu, jo Gustsons par automobiļa tehnisko uzbūvi un kopšanu stāstīs pašās beigās, un arī tad, ja pietiks laika. Vecajam tordiņam, liekas, arī nav angļu sajūga. Tomēr tas nu katram manāms, ka šis «angļu sajūgs» instruktoram Bāliņam stipri pie sirds. Viņš par to uztraucas pārāk slimīgi. Šī taču ir valsts mašīna, nevis viņa personiskā — un kas tur viņam varētu būt par lielu

bēdu? Bet Bāliņam, ja sajūgs deg un sāk smirdēt, tad liekas — viņš pats deg kopā ar to, kāds viņam cepina krūtīs sirdi.

Bah!

— Kur nesies, āmurgalva? Garām nav jāpalaiž?

Un tiešām — no kreisās puses atkal iznirušas mašīnas. Arī no labās izlido pāris automobiļu... Ar strauju lēcienu tām gar pašu degunu varbūt arī izdotos tikt pāri. Bet instruktors ir nepielūdzams, dzīve ir nepielūdzama. Melnā sieva ar izkapti irgodamās kluņčo tepat nopakaļ... Jāsa-valdas un jāpalaiž garām jaunā braucēju kolonna. Kaut stundu vajadzīgs gaidīt, jāgaida!

Galvenā iela, mazāknozīmīga iela ... Kreisais pagrieziens un pretimbraucēju kolonna, kas jāpalaiž garām, lai tad ātri, ātri pats parautu pa kreisi. Tas arī nav tik vienkārši — paraut pa kreisi. Kad esi palaidis garām tos, kas abos virzienos brauc pa galveno ielu, manīgi vien jāieklūp krustojuma vidū, bet ne soli tālāk. Stop ... Nu jāpalaiž pretimbraucēji, kas it kā to vien gaidījuši, lai tādu nabaga mācību mašīnīti nogrieztu pašā kļūmīgākā vietā. Bet tajā pašā laikā tev pa labi un pa kreisi atkal tuvojas galvenās ielas straumes ... Nupat būs virsū, nupat samals, sašķaidīs.

Pretimbraucēju straume pēkšņi izkususi — bija un nav ... Motors iekaucas, sajūgs sāk smirdēt... Nav izdevies pietiekami ātri un reizē pietiekami lēni to atlaist. Kā lai neuztraucas instruktors Bāliņš?

— Sajūgs deg... Atkal deg sajūgs, — viņš izmisis novaidas. — Ta taču ir tīša ļaunprātība ...

Viktors viņus aptur tieši uz ielas. Pamet mašīnu ar Leo un piesteidzas pie zilā moskviča, kas pēc Viktora mājiena piestājis malā. Pauls paliek iekšā, Laila sēž aizmugurē. Viņiem vēl nav pienācis laiks mainīties. Kā parasti šādās reizēs, kad instruktoriem kaut kas pārrunājams, Viktors Kalējs ar Jāni Bāliņu aiziet tālāk — līdz priekšējās mašīnas motora purnam.

Pauls noslauka pieri un atviegloti uzelpo. Mazliet var atpūsties, un tas nemaz nav slikti šādā sutoņā, kad, pat rāmi nostaigājoties, mugura metas mikla. Drīz jau viņa laiks mis beidzies.

Nupat būtu īstais laiks teikt kādu vārdu Lailai. Viņu attiecības pēdējā laikā iezagusies gluži saprotama atsvešinātība. Lai gan Paulam tur nebūtu nekādas daļas, tomēr viņam pašam ap dūšu ir tā, it kā būtu gan daļa. Laila laikam to nojauš vai arī saprot gluži labi. Vai tad nu Pauls var staties blakus instruktoram Bāliņam! Kāds naivs puisis šis Pauls Ķeglis ... Un, kā tieši tā domādama, viņa ieminas:

Lai nu cik ass un rupjš viņš reizēm ir, tomēr brauc brīnišķīgi.

Pasaka un apklust. Pauls tūlīt saprot, kas ir šis «viņš». Ne Lailai, ne Paulam pašlaik cita «viņa» nav un nevar būt. Pauls nojauš arī, pēc kā Laila spēj spriest, ka «brauc viņš brīnišķīgi». Tomēr šī pusvārdu maniere, šī Lailas smalkā spēja ar mājienu pateikt daudz vairāk, nekā dažs cits mācētu garā un tiešā stāstījumā, — tā šoreiz nokaitina Paulu.

Un kā jūsu vīra kungam? — viņš netaktiski un strupi jautā, protams, negaidīdams, lai Laila uz to atbildētu.

Tomēr Laila atbild, turklāt atbild laipni un pati tāda kā atplaukusi, ka var pastāstīt par «pašu».

— Ārsti jau vēl cer, vismaz tā saka. Bet Pēterim ir slikti, ai, cik slikti! Es taču neesmu akla ...

— Braucam! — instruktori beiguši īso apspriedi, un Bāliņš strauji ieņem sarvu vietu. — Nu kas ir — var vai nevar reiz izkustēties?

Bāliņu pārņēmis savāds drudzis. Pauls jūt tikai pastiprināto niknumu.

«Viņš būs manījis, ka Laila ar mani laipni sarunajas,» spriež Pauls un savā rāmajā mierā darbojas ap motoru. Ieslēdz starteri, izspiež sajūgu, padod uz pirmo pārne-

sumu. Nu maķenīt gāzi, kreisā pagrieziena signālu un lēnām atlaist sajūgu ...

Tā ir mācīts, un tā viņš desmitiem reižu jau darījis.

— Vai var ar reiz uzsist pa federi? — Bāliņš nikni uzkliedz, nespēdams paciest tūļāšanos. Nupat mācības sanākušas krustpunktā ar dzīvi...

«Tāds kā driģeņu saēdies,» Pauls rezonē pasmīnēdams. Mieru, tikai mieru!

— Mainās nost! — Bāliņš lec vai no ādas laukā. Kas ar viņu nupat noticis?

Pauls traušas no savas vietas ārā un atdod stūri Lailai. Laila, kā parasti ar acīm smaidīdama, tomēr arī satraukumā gandrīz bāla, pulsējošām dzīsliņām deniņos apsēstas pie stūres.

— Braucam!

Un viss sākas no gala. Jo arī Laila ir mācīta tāpat, arī viņa vēl nemāk zibenīgi uzsist pa «federi», lai mašīna uzreiz lido kā bulta. Bāliņš nervozi bungo pa atzveltni. Viņam ir tāds paradums, kad ir nikns, lielmanīgi atgāzties un, atmetot roku uz sēdekļa atzveltnes, bungot pa to. Pauls rāmi sēd aizmugurē, vēro šo bungošanu un klusē. Viņš jau sācis pierast pie izlēcieniem, tāpēc nekā sevišķa Bāliņa satraukumā nemana.

Viņi nogriežas pa vienu ielu, pa otru, uzņem virzienu trešajā. Dzeltenā Odiņa mašīna ar Kalēju Viktoru sen pagaisusi. Varbūt tāpēc Bāliņš tik nikns? Liekas, viņi norunājuši kaut kur braukt kopā ...

Jau labu laiku Laila klusēdama stūrē uz priekšu, tikai uz priekšu. Nekādi — pa labi... pa kreisi... Bāliņš pēkšņi tāds kā sadudzis.

— Piestājiet tur, pie vārtiem! — viņš beidzot tomēr ierunājas.

Paulam vārti kaut ko atgādina, liekas pazīstami. Nu, protams, institūts. Laila šeit pēdējos mēnešos tikpat kā mājās. Viņai pavisam neienāk prātā brīnīties.

/

— Pagaidiet, es šeit uz piecām minūtēm... — Baliņš steidzīgi izlec un aizcērt durvis.

vīli, tad es ari ieskriešu! — Laila attopas un atstāj Paulu vienu. /

Viņš sēd aizmugures sēdeklī. Motors viegli dreb. Ne Bālipft, ne Laila nav iedomājušies to izslēgt. Tas nu ir kaut kas nepieredzēts! Nekad līdz šim itistruktors Bāliņš nav uzdrošinājies atstāt kursantus vienus ar startera atslēdziņu slēdzī iekšā.

Pauls rāmi atstāj savu vietu, pārsēžas pie stūres, izslēdz motoru, apmierināts atlaižas ērtāk sēdeklī un labsajūtā piever acis. Drīz vien aiz viņa piestāj Odiņa dzeltenais vāģis ar Leo un šo jauno instruktoru. Pauls uz viņu paskatās ar interesi. Bet pēc izskata jau nekā nevar spriest par cilvēku! To Pauls arī jau mācījies.

Tātad tomēr viņiem kopējas darīšanas! Rāmā mierā Pauls turpina gaidīt. Pie viņa nepienāk ne Leo, ne Kalēju Viktors. Arī Pauls neliekas par tiem ne zinis.

Liekas, nupat jau viss noris, kā nākas... Ar instruktoru Kalēju Paulam nav laimējies būt kopā, tomēr valodas jau atklīdušas arī līdz viņa ausīm.

Pa kreisi, ja iespējams, — šis Kalējs lēnīgi liekot un tūlīt sākot pats piepalīdzēt: — Kāda rinda jāieņem, ja pa kreisi? ... Tātad malējā kreisā savā brauktuves pusē ... Vairāk, vairāk, draudziņ ... Tā, lai pa labi tiek mašīnas garām. Zaļā uguns ... Iebraukt līdz krustojuma vidum ... Ne tik daudz ... Apstāties un palaist garām... Riteņus vajag sagriezt, lai redzams, ka griezīsiet pa kreisi... Sāciet jau padot gāzi, nupat pretimbraucēji būs garām ... Tā, aizieta Bija tīri labi, tikai jāiemanās ...

Jāiemanās, skaidrs, ka tikai jāiemanās. Pagaidām viņiem taču liekas, ka no visām pusēm uzglūn, metas virsū, aizsteidzas degungalā priekšā, atskatās un ņirdz: «Hē, jauniņos dīda ...» Bet nopakaļ klumpačo Melnā ar paceltu izkapti... Nav taču nekāds joks, kustība šeit, centrā, tik dzīva! No šādas instruktora lēnības un draudzīgā toņa

pat vislielākajam «āmurgalvai» kļūst labi un drošāk. Galvenais — rodas ticība, ka viņš tiešām ar laiku iemanīsies, pieradīs, kļūs noteiktāks, veiklāks, ka neiestrēgs katrā krustojumā, neizraisīs avāriju. Uz viņu katrs zeņķis nenoskatīsies ar nicinājumu un izsmieklu, it kā paši vēl visai nesen nebūtu tāpat mocījušies! Jeb vai viņiem arī bijuši tādi paši prūšu jefreitoru tipa instruktori kā Bāliņš, kas prot lieliski dīdīt. Tad, protams, pēc tam, kad pašiem «tas viss» aiz muguras, asinīs kā riebīga rūsa būs palicis šis ņirdzīgais smīns par jaunajiem ... «E, ka nu ieliek rutku ...»

Iespējams. Laba sēkla krīt auglīgā zemē, slikta sēkla uzdīgst jebkurā zemē ... Nezāle nav iznīdējama.

Gustsonam savukārt esot pavisam cits stils, savs gust-soniskais stils.

— Bet nu, spēlīti — kuram vairāk punktu? — viņš ierosina kursantam. — Ja paķeršu uz zīmi, tad punkts manā labā, bet, ja mēģināšu paķert un neizdosies, tad punkts jūsu labā. Atiet!

Un spēlīte sākas. Viņš tāpat īsi un diezgan paklusu liek: pa kreisi... pa labi... Kur iespējams — apgriezties braukšanai pretējā virzienā ... Bet šie pagriezieni un apgriezieni ir it kā starp citu. Un tie arī izdodas daudz labāk, it kā starp citu. Galvenais tagad kļūst zīmes. Gustsonam ir sevišķa māka pavilināt kursantu zem kāda «ķieģeļa» — «Iebraukt aizliegts» vai aiz kāda dzeltenā apļa ar sarkano apmali — «Caurbraukt aizliegts». Gust-sons iemanījies izraudzīties tādus maršrutus, kur šīs un vēl daudzas citas brīdinājuma, aizlieguma un norādījuma zīmes izliktas sevišķi viltīgi — paslēpušās koku lapotnē, iekārtas dziļi šķērsielā aiz krustojuma, kad to pamani vai visbiežāk nemaz nepamani, jo esi sasprindzis vērojis krustojuma atbrīvošanos. Pamani tikai pēc tam, kad neatļautais pagrieziens jau izdarīts un līdzās mierīgi, bet arī nepielūdzami atskan:

— Viens — nulle manā labā. Braucam tālāk!

Tālāk liek mests pāris cilpu un nemanot atkk\ atgriešanas Iepriekšējā vietā, kur pieļauts pārkāpums. Gustsons 11/ kursantu pat neskatās, viņš nogrimis neitrālā ielas aplūkošana. Vāģis ripo tik labi, motors nenoslāpst, pārnesumi pārslēdzās bez trokšņiem ...

Divi — nulle manā labā... Braucam, braucam! Es neesmu licis apstāties.

Un (a riņķošana pat trīs četras reizes caur vienu un to paŠU «liktenīgo» punktu, līdz arī pats kursants beidzot pamana un saprot.

Pa labi...

Šeit nedrīkst pa labi, biedri instruktor, — viņš gavilējoši atbild.

A .. . Tad taisni!

To var.

Viens — divi, pagaidām manā labā.

«Pagaidām. . .» kursants pavīpsnā. Viņš gan saprot, ka uzvarēt šajā spēlē tikpat kā nav nekādu izredžu. Un tomēr jau tas liels gods — beigt spēli ar iespējami mazāku punktu starpību. Gustsons ir cienīgs pretinieks. Turklāt vienmēr paliek arī cerība. Ja nu tomēr.. . Jābūt tikai uzmanīgākam, jābūt velnišķi uzmanīgam, jābūt pat uzmanīgākam un viltīgākam par pašu Gustsonu. Kaut vāja cerība, tomēr cerība. Un tā piedod možumu, piedod spēles prieku, rada azartisku līksmi.

Četrdesmit piecas minūtes beigušās, kursantam jānomainās.

Septiņpadsmit pret pieci manā labā, biedri kursant. Par tiesībām ar tādu rēķinu nav ko domāt. Eksāmenā inspektors pat vienu kļfidīšanos nepiedos. Jūs taču nemaz neredzat zīmes!

Kursants noguris klusē. Viņš ir veselīgi noguris. Un nākamajā reizē rēķins jau būs pozitīvāks. So viltīgi paslēpto ce|a zīmju taču nevar būt bezgalīgi daudz. Jau tagad viņiem viena otra palikusi atmiņā uz mūžu. Viņi

daudzas no tikko pieļautajām kļūdām vairs neatkārtos,, tas ari skaidrs. Un tas rada jaunu spēka uzplūdu. Tāda spēlīte nav slikta.

Vakaros, satikušies klubā, viņi ar sajūsmu un lepnumu pārstāsta savus piedzīvojumus, nosauc rēķinu summas. Septiņpadsmit. . . Divpadsmit... Piecpadsmit pārkāpumu vienā braucienā. Un tas gadījies ar spēcīgākajiem!

Pauls tādās reizēs klausās, klusē un savā parastajā-manierē apstrādā datuma pierakstu. Cerības kādreiz iegūt mašīnas vadītāja tiesības atkāpjas aizvien tālāk pamalē. Vēl gan tās kā tikko nojaušama vakarblāzma turas, vēl nav pilnīgi dzisušas, tomēr, un tas ir pats sliktākais, viņā pamazām ieperinājusies mazvērtības sajūta, nomācoša apātija. Tas ir bijis pārdroši no viņa puses vispār nākt uz šiem kursiem. Ja pat tie, kuriem jau ir savas mašīnas vai dienesta braucamie un kuri trenējas katrā iespējamā reizē, tomēr tik stipri kļūdās ... Ko tad viņam .. . Eksāmenā vienreiz noslāps motors. Vienreiz uzsitiens uz drošības pedāļa un . . . «Pienāciet pēc divdesmit dienām!» Ar šīm divdesmit dienām neskaitāmas reizes viņus biedējis un ne tikai biedējis — ar daudziem piemēriem no savas instruktora pieredzes vēl un vēlreiz potējis Bāliņš. Viņš to atkārtojis pēc katra «bah», pēc katra «čušs». Atkārtojis ierastajā irdzīgi familiārajā tonī, reizēm uzsitot uz pleca vai pagriežot aiz zoda, reizēm liekot just kājas stilbam. Tas gan parasti tikai tad, kad nežēlīgi sācis svilt sajūgs, mistiskais angļu sajūgs.

Kam Paulam tas viss vajadzīgs? Ar fordiņu neiet nemaz tik viegli. Nez vai viņš šovasar vispār tiks tik tālu, ka varēs izdzīt pagalmā! Nu, kad sācis pamazām likt kopā, tikai tagad tā īsti redzams, kā trūkst un kas vēl jāgādā. Kapeikas arī nepietiek. Viņam viena alga vien ir, lai arī vecpuiša alga, taupi, cik gribi ...

Fordiņš ir otra liesma, varbūt spēcīgākā liesma līdz šim, kas sākusi šaudīties, pieplakt, zust. Pauls gan to pūlas uzturēt visiem spēkiem. Bet pārāk smaga ir tā

nasta, ko viņš uzvēlis kamiešos, ko viņi visi šeit uzvēluši sev kamiešos! ’ /

- Trali, Rizgas madām!

... Cammmadām, — Laila pati jau pasaka priekšā.

Cobers, — turpinot ieskaiti satiksmes noteikumos,

Gustsons. Nupat Laila pieļāvusi liktenīgu kļūdu. Tramvajs uzdrāzies virsū vieglajam automobilim. Un aiz-• akas vardu maiņa parastajā stilā.

Kaput jūsu volga.

Būs jauna ...

Nu, tādai sievietei kā jums, protams, nav ko bēdāt.

Sievietei vispār nav ko bēdāt — kam tad vīru galvas!

— Prom uz servisu un — darīts.

— Uz servisu jaunu mantu nav ko vest...

Klasē nobrāzmo smiekli, Gustsons padodamies paceļ rokas. Arī pats sirsnīgi nosmējies, viņš tomēr grib teikt pēdējo vardu, neaizmirstot pedagoģisko mērķi.

Bet eksāmenā — tra, ra, ra ... «Pienāciet pēc divdesmit dienām!»

— Kam man tādu tiesību?

—- Volga taču garāžā gaida! Cik ilgi staigāsiet apkārt un slaucīsiet putekļus?

— Vai nu pašai jāslauka ... Un es jau braucu tāpat bez tiesībām kabatā. Tikai lai kāds pasēž blakus ...

Tas tiek ar humoru teikts, lai gan arī nedaudz dižojoties. Viena ziņā Gustsons varbūt mazliet cērt pār svītru. Viņš pats nemana, cik lielu uzmanību sācis pievērst tieši Lailai. Kursos netrūkst arī citu sieviešu kārtas būtņu, varbūt vēl asprātīgāki^ Viņu vienīgais trūkums, ka nevar dižoties ar jauno volgu.

Pauls apvelk treknu ierāmējumu datumam un nemierīgi sakustas. Uz Lailu, kas, atgriezdamās savā vietā, spraucas viņam garām, viņš nepaceļ ne acu. Vai tas par to putekļu slaucīšanu uz viņu domāts? Kā viņa teica — «Es braucu tāpat, tikai lai kāds pasēž blakus»? Tad, lūk, kur nagla — šis Bāliņš viņai vajadzīgs, lai būtu kas pasēž blakus! Kursants nedrīkst patstāvīgi braukāt, ja nav blakus kāds ar tiesībām. Nu, protams, viņš pats taču spēja tikai putek|us noslaucīt...

Un vēl lielāks sarūgtinājums un mazvērtības komplekss uzgulst. Tik tiešām taisnība Bāliņam: galīgs stulbenis, vēl vairāk nekā stulbenis — īsts biezpauris, lauķis,. ļūļāks...

Kad tā sevi kritiski nolicis, kļūst it kā vieglāk. Arī šajā ziņā viņā jau pamazām vien ieēdies Bāliņa iedzītais mazvērtības komplekss. Pauls sevi noliek pēdējiem dzirdētiem un arī paša piedomātiem vārdiem. Vēl nesen sirds dziļumos par to visu viņš pats tikai smīnēja. Pauls gan zina, ko runā un ko patiešām spēj, ja labi saspļauj saujās. Viņu maiņas laikā labi ja tikai zem kādas vienas zīmes pavilina, lai arī kā Bāliņš līdz šim pūlējies. Arī pats Gustsons nez vai vairāk spētu. Pauls gan ir lācīgi neveikls, un neveikls tieši tāpēc, ka pagaidām nedrošs, tomēr acis viņam asas, piemiegtas, braucienā tramīgas un smejošas kā īstās medībās. Ar viņu grūti sadzīt pat pāris punktu pasniedzēja labā.

Tā tas ir, raugoties no malas. Bet pašlaik arī viņā ielauzies šaubu vilnis, neticības un mazvērtības vilnis. Pie velna to visu! Kāpēc tērēt laiku ...

Vispretrunīgākās domas uznāk, atkāpjas, uzklūp ar jaunu spēku un jo niknāk. Viņš kļuvis kā nervu kamols. Un tādi viņi ir gandrīz visi. Vienīgi katram savs mudžeklis, katram savs atšķetināšanas paņēmiens.

Ārēji Pauls joprojām ir viens lēnīguma iemiesojums, kad uzkumpis mācību mašīnā gaida atgriežamies Bāliņu un Lailu. Viņi abi vēl aizvien kā akā iekrituši. Paulam uzzibsnī cita epizode.

— Jā, biedri kursanti, jaunums. Tagad galīgi norunāts. Mēs ar jūsu augstāko priekšniecību vienojāmies un arī autoinspekcijai iesniedzām pieteikumu. Eksāmens četrpa-dsmitaja Jūlijā. Cik ilgi tad var vilkt? Tātad, četrpadsmitajā, un tas ir galīgi. Atzīmējiet sev!

Beidzot ...

Pauls kabatas kalendārā ierakstījis četrpadsmito jūliju un divreiz pasvītrojis. Viņš atceras, cik satraukti pēc šīs ziņas sākusies rēķināšana. Tik tiešām — tad jau pavisam maz laika atlicis! Nepilns mēnesis! Nē, tad gan jāsaņemas ...

Bet kad kursa eksāmens?

Kursa eksāmens apmēram ap to pašu laiku, dienas (ris četras iepriekš, lai var papīrus noformēt.

Vai visiem būs jāliek kursa eksāmens?

Kā jau teicu — kam ieskaitēs sanāks deviņpadsmit punktu, tas atbrīvots.

Gustsons pirmajās dienās bija minējis astoņpadsmit punktus. Par ceļa zīmēm jāiegūst teicami, par regulēta krustojuma pārbraukšanu — četri, par neregulēta krustojuma pārbraukšanu — vismaz trīs, par krustojumu ar papildsekcijām — arī trīs. Tad vēl par trafareta atrisināšanu — četri ... Cik tad nu sanāk? Jā, un mašīnas materiālā daļa ... Par to tāpat ieskaitē nedrīkst būt neapmierinoša atzīme . ..

Gustsons klāsta savus noteikumus un smaida. Klase rēķina līdzi, rauc domīgi pieres un sajūt krūtīs iedegamies sīciņu sacensības un cerību liesmu. Ja nu šajā spēlītē tiešām palaimējas, tad ... Tad kursa eksāmens nemaz nebūs jāliek, bet tas nozīmē, ka pie valsts eksāmena jau tikpat kā pielaists.

Sīciņā liesmiņa iededz sīciņas vēlmes gandrīz katra krūtīs.

Gustsons vēro un smaida. Viņš ir lielmeistars uz šādiem trikiem.

— Nu, kas ir, Profesor, pamēģināsim?

— Atvainojiet, biedri Gustson, es gan šodien esmu pārāk noguris.

— Labi. Tad nākamo reizi!

— Lūdzu, nākamo reizi labprat.

— Tikai pieskatiet Rizgas madāmu ...

— Cammmadāmu! — Laila nekavējoties ieslēdzas.

Sasodīts, sasodīts, sasodīts ... Kā Laila reiz teica: «yai

tam, kas iedomāsies no likteņa bēgt!» Vai viņu jau būtu ķēris tāds liktenis? Tā ir trešā liesma, kas Paula krūtīs pēdējā laikā draud izdzist. Meitene — tramīga, ielas izbiedēta, pret viņu draudzīga. Savādā nakts. Tad viņas pazaudēšana bez pēdām. Nu jau liekas — uz mūžīgiem laikiem. Kailie pleci, smaids, pētošais skatiens ... Silvija ...

Atgriežas Laila un Bāliņš. Viņi par kaut ko satraukti sarunājas. Pauls pamanās pāriet uz savu vietu aizmugure. Laila brauca, viņai jāturpina. Šajā ziņā Pauls nekādus izņēmumus negaida.

— Nu? — jautā Odiņa pārinieks Kalēju Viktors. Pauls dzird atbildi:

— Viņa, jā. Tā ir viņa.

Bāliņš ir nikns, šoreiz tas ir sevišķs niknums, ne tāds ciniski’vēsais kā parasti. Pauls to tūliņ mana pēc frāzes «tā ir viņa», pēc bezpalīdzības kustībās, citkārt noteiktās un stūrainās, kas skaidri rāda — noticis kaut kas traģisks un neglābjams. Pauls nezina, kas īsti noticis, tomēr viņš nojauš'pietiekami daudz. Šī vieta, Traumatoloģiskais institūts ... Bāliņa aprautais «Viņa, ja ...» Vai tad ar to nepietiek, lai saprastu, ka runa ir par nelaimes gadījumu, par avāriju kaut kur uz ceļa vai ielas? Par īstu avāriju, tādu, kādas tās mēdz būt dzīvē, un nevis par nosacīto «avāriju», ko viņi uzskaita vienā pašā maiņā pat desmitiem ...

— Braucam! — Bāliņš komandē it kā parasti, tomēr arī šajā strupajā uzsaucienā samanāms pavisam cits tonis.

Laila apsēdusies savā vietā pie stūres, bet pēkšņi viņa uzdod:

— Sitiet mani kaut nost, bet es pašlaik nespeju ...

— Kas vēl nebūs! — Bāliņš, kas šādās reizēs nekad nav piekāpies, arī tagad cenšas izturēt raksturu, bet tūliņ arī pats padodas: — Mainās nost!

Pauls bez runas ieņem vietu pie stūres.

— Braucam ...

— Uz centru?

Kur tad citur... — Bāliņš atbild, un Pauls nemaz nebrīnās par tādu atbildi šoreiz. Citā reizē instruktors noteikti būtu uzkliedzis: «Kas par izrunāšanos!» Viņiem jau sen ir iedīdīts, ka nedrīkst būt nekādu muļķīgu jautājumu! Ja braukt, tad braukt! Gan pateiks, ja būs jānogriežas pa labi vai pa kreisi...

Uz maiņas punktu! — pēc kāda laika, kad Gorkija Iela jau tuvojas vidum, seko jauns norādījums, un tāda komanda atkal ir kaut kas pilnīgi jauns. Ir dots maršruts garākam gabalam un nevis komanda katram sīkam pagriezienam. Pauls par to nopriecājas. Viņš parādīs, kā aizbrauc uz maiņas vietu bez kļūdas.

Un viņš aizbrauc uz maiņas vietu bez kļūdas. Vismaz viņam pašam tā liekas, spriežot pēc instruktora klusēšanas. īstenībā Bāliņa klusēšanai ir pavisam cits pamats. Pat komanda — uz maiņas punktu! — dota tikai tāpēc, lai nebūtu jārunā.

Bāliņu Jānis šodien vairs nav spējīgs runāt. Viņš pat aizmirst ierakstīt kursantu ieskaišu grāmatiņā. Un tomēr nākamo maiņu viņš pieņem un sāk atkal līkumot pa centra ielām, kur mašīnas straumēm vien apdzen, apstājas, raujas uz priekšu ... "Viņam nerodas pat doma, ka varētu darbu arī pamest. Tas taču būtu tik cilvēciski...

Laila ar Paulu kādu gabalu iet līdzās.

— Māsa ... Tajā p?šā nodaļā, kur mans vīrs. Kāja nost, seja sakropļota, bez samaņas ... — viņa saka lietišķi, kā cilvēks, kas ar tādiem gadījumiem jau apradis. — Ar līgavaini braukusi pie viņa'vecākiem. Puisis beigts. Un vēl divi beigti. Kas gan uz tām ielām nenotiek!

— Skumji...

— Briesmīgi!

— Skumji, — Pauls stūrgalvīgi atkarto, un viņam pašlaik arī kļuvis skumji.

Vakarā, no Gustsona nodarbībām maja atgriežoties, Pauls visu ceļu mēro kājām. Ne tāpēc, ka baidītos kāpt transportlīdzeklī — muļķības! Pēkšņi viņu sagrābis nemiers — dziļš un neapklusināms. Kā tas gadījies, ka viņš visus šos mēnešus vēl aizvien nav Silviju atradis? Bet bija tik apņēmīgi nosolījies!

Sākās šie muļķīgie kursi. Kam vajadzēja veltīgi nosist laiku? Pašam braucamā vēl nemaz nav. Tiks galā ar fordiņu, tad arī pamācīsies, pats ar savu vāģi pamācīsies. Izlaidīs pa sētsvidu, pa klusākajam ielām...

Pauls nemana, ka šovakar viņam līdzās atkal nostājusies pazaudētā meitene. Kāpēc viņa par sevi atgādina tieši šodien? Nekas tāds sevišķs taču nav atgadījies. Varbūt vienīgi tas, ka pirmo reizi viņš bijis mierā pats ar savu braukšanu ...

Vai varbūt Laila šodien izrīkojusies neparastāk? Liekas, ka arī šajā ziņā viss bijis tā, kā iegājies pēdējā laikā. Viņa koķetēja ar Gustsonu, sasmīdinādama visu klasi, un tad aizsteidzās, negaidīdama pat nodarbību beigas. Paulu nespēj mulsināt šī koķetēšana, šī uzspēle. Viņš kādreiz iepazina citu Lailu — sievieti bez žargonvalodas, bez smīna acīs — un viņas tēls joprojām ir stiprāks par to otro, kas radusies šajos muļķīgajos kursos. Pauls zina, ka arī tagad mājā viņa ir cita, ir tā Laila, kuru varbūt tikai viņš viens pazīst un kuras viņam reizēm kļūst ļoti žēl. Bet viņš nu reiz ir izmetis arī šo Lailu no savas pasaules — un lai ar to būtu cauri! Tā Pauls atkaujas, tā viņš domā. Un viņš negribētu šai Rizgu madāmai, Camm-madāmai vairāk ziedod ne mirkli. E, ko tur...

«Tur, kur bulvāri kūp, tevi satiku reiz Un vairs nezinu miera ne mirkli...»

Bulvāri pašlaik tiešām deg. Pauls iet un iet kājām. Vai viņš cer Silviju satikt šeit, kādā krēslas stundā?

Mašīnu straumes, kas kursantus tā mocījušas dienā, tagad gandrīz izsīkušas. Vientulīgas un apātiskas spīd krustojumu ugunis — zaļā ... Cik bezgala ilgi deg tagad zaļa signāluguns! Dienu likās, tikko iedegas un jau nodevīgi ātri apdziest, lai atstātu, pārsteigtu viņu tieši krustojuma. Tikpat gurdeni kā koķetēdama pamirkšķina dzeltena ... Ej nu galīgi! Paulam nez kāpēc pretīga šī dzeltenā gaisma.

Ko guļam? Vai tad jābrauc nav? Ātrāk, ātrāk attīrīt krustojumu ...

Ar dzelteno gaismu nekavējoties jāsāk tās daudzās norises, kuru rezultātā mašīna sāk kustēties, lai ar zaļo jau bulu krustojumā un tālāk.

Viegli pateikt — jāsāk virzīties ... Bah! Kur bāzies? Garām nav jāpalaiž ...

Pauls apstājas bulvāra vidū. Viņš rātni palaiž garām pretimnākošo mašīnu. Bet viņš taču nav nekāds automobilis, viņš pašlaik ir gājējs — un pretimnākošā viņam nav nekur jāpalaiž! Attapies Pauls nosmejas un kāto tālāk.

Sarkanā . . . Stop! Ja deg skaidra sarkanā, nekā lieliskākā nav. Var laikus nobremzēt, pārslēgt uz pirmo ātrumu vai paturēt neitrālajā . .. Var atvilkt elpu . .. «Tikai vienmērīgu un dziļu elpošanu,» — nāk prātā kāda kursantu gudrība. To laikam bija teicis kāds no ārstiem. Viņu kursā ir arī ārsti. O, kas tik viņiem šajos kursos navT Žirafe tiešām papūlējies.

Ko ta nu viņš stāv kā stabs ceļmalā? Sarkanā gaisma sen nodzisusi. Flegmātiski pamirkšķinājusi un nodzisusi. Pauls palaidis garām šo mirkšķināšanu. Cik reizes jau viņš nav palaidis tā gareni...

Atkal nosmējies, viņš pārlāčo pāri ielai. Tā nav iela, tas ir bulvāris. Pilsētas skaistākais bulvāris. Un tas deg vienas ugunīs. Bet Pauls no tā nekS daudz nemana. Viņš redz tikai krustojumus, luksoforu zaļās, dzeltenās un sarkanās acis. Te uz viena stūra, te uz pretējā ... Viņš mēģina paklausīt šīm maģiskajām acīm — apstājas, sāk iet, palaiž garām ... Pasteidzas ... Izdodas gluži labi, un viņš ir laimīgs par to, ka izdodas. Kad attopas, nosmejas un pieliek soli.

Ķegļu Pauls šovakar sācis automobiļu dejrn Ta ir savāda deja — satraucoša un neskaitāmām tūrēm bagata. Ta ir starptautiska deja. Un, ja kaut kur ir marsieši vai kādas citas noslēpumainas pasaules iedzīvotāji, tad viņi katrā ziņā dejo tāpat, jo labā puse un kreisā puse visiem ir vienāda un visi grib ilgāk dzīvot zem saules.

Bet Kalēju Viktors uzsāk jaunu dežūru. Kāda būs šī nakts — viņa nakts? Labāk, ja tā būtu mierīga.

No rīta slimnīcā atvestā meitene mokas ar karsoni. Sākušās komplikācijas.

XII

Fordiņš iet... Pāris reižu nošķaudās, tad tiešām iet. Gandrīz negribas ticēt, bet jātic vien ir. Hē, nu jau pāri pagalmam. Viens aplis apkārt pagalmam, divi apļi... Tad pa vārtiem ārā. Iela klāta apaļu bruģakmeņu galvām. Nupat viņa lolojums sāks krakšķēt, čīkstēt. Nupat novelsies ritenis... Sasodītās suņagalvas! Nevarēja arī šeit tās aizvākt! Pa asfaltu būtu pavisam cita braukšana ...

Un tomēr arī pa «suņagalvām» fordiņš ripo pavisam mierīgi, it kā par Paulu vīpsnādams. Ap sirdi metas vieglāk. Nudie, jātic vien ir, ka viss izdevies uz goda.

— Silvij, heidā, vai uzņemt ātrumu?

— Uzņem, Paul, tu jau pats labāk zini.

Viņa sēž turpat blakām un klusu smaida. Ne, ne, tas vairs nav instruktors Bāliņš. Nav ko baidīties, ka tūlīt sekos: «Pa labi ... Pa kreisi... Gāzi ... Mazāk gāzi! Vai sajūgu man gribi sadedzināt?» Un Pauls nebaidās, Pauls ir pavisam drošs un mierīgs. Tā, nupat nākamajā krustojumā viņš pagriezīsies pa kreisi. Pa kreisi pagriezties vienmēr ir riskanti. Varētu apmest līkumu visam kvurtiluīn un griezties tikai pa labi, turpat vien nonāktu. Un AIh krustojums ir sevišķi draņķīgs... Bet Pauls tajā tomēr pagriezīsies pa kreisi. Viņš ir pavisam mierīgs un drošs tagad, kad blakām Silvija.

Ta, viņš ieņem malējo kreiso rindu. Krustojums bez luksofora. Viņš lēnitiņām izvirzās uz priekšu. Ašs skatiens pa kreisi un pa labi. Hē, tur viens parādījies... Palaidīsim to mierīgi garām. Un nu sajūgu vaļā, vieglītiņām gāzi. Aiziet!

l.abi, Paul, — Silvija uzslavē. Viņa to nesaka skaļi, lai dzirdētu visa iela. īstam vīrietim, ja viņš ir pie stūres, nav jāsaka ne pamācības, ne bērnišķīgas uzslavas. Tās viņam rīvē godu, tās neviens necieš... Ja sēd pie stūres — kā nupat Pauls. Silvija to pateikusi ar smaidu, ar vieglu rokas pieskārienu. Tad atkal viņa ir savā maliņā un sēd pavisam rātna. Ja pie stūres Pauls, viņai ne par ko nav jāuztraucas.

— Vai izlaidīsim ārpus pilsētas?

— Izlaidīsim, Paul.

Un viņi lido ārpus pilsētas. Garām traucas liepu alejas, bērzu alejas, svaigs, sūnu paklājā nometies sils...

Redzēji, kā mēs pagājām garām tam zilajam mos-kvičam?

— Tas, liekas, bija Janka.

Jā, Bāliņu Janka. Mans bijušais instruktors, Silvij. Bet, re, ka nespēja turēt mums līdzi...

Viņš vienmēr padod ceļu, ja gadās kāds no jaunajiem ...

— Tu viņu pazīsti, §ilvij?

Silvija lēnīgi smaida un nekā neatbild. Bet Pauls jau arī negaida nekādu atbildi. Savu jautājumu viņš drīz vien aizmirsis un pievērsies atkal ceļam. Nedrīkst skatīties sev uz rokām, uz kājām, uz blakussēdētāju ... Skatienam vienmēr jābūt uz ceļu ... «Nu ko tu tur redzi? Kloķus skaiti?» Paula smadzenēs kaut kur dziļi, dziļi vēl gan uzplaiksnī stingrā instruktora Bāliņa pamācības. Sīs pamācības vēl ilgi turēsies zemapziņā vai apziņā. Tās ir neatlaidīgi un ilgi kaltas ...

«E, vajadzēja signalizēt un pamāt sveicienu. Parak vēlu pamanīju, ka tas ir viņš.» Paulu pēc laba brīža ķer cits gaismas stars. Tad arī tas tūliņ izgaist. Nē, Paulam nav nekādu pārmetumu, ka viņš apdzinis Jankas Bāliņa vāģi. Kaut kas starp viņiem iegūlis pārāk dziļi, lai tik viegli tam tiktu pāri.

— Nez ko tas tik stulbi pa priekšu kratās ... Redzi, Silvij?

— Esi uzmanīgs, Paul.

— Vai nu iedzēris, vai vāģim stūre nav kārtībā ...

— Arī iesācējs.

— Vai tad mums paliek tādi paši zigzagi?

— Kur nu, Paul, tu brauc daudz labāk...

— Vai tomēr manāms, ka pirmo reizi?

— Man liekas, ka nav manāms. Šo gan neapdzen, viņš taču mētājas no vienas ceļa malas uz otru. Labāk pieturi, pastaigāsimies pa mežu. Te jauks mežs, Paul, vai ne?

Pauls nobrauc labajā ceļa apmalē, pie paša grāvja. Un viņi ienirst zaļajā priedulājā — Silvija pa priekšu, viņš nopakaļ. Viegla, gaiša būtne smejas un pamāj, pazūd un atkal paviz. Viņš cenšas neatpalikt.

— Silvij, — viņš sauc, — Silvij, neej tik tālu! Nudie, es netieku līdzi... Vai visiem mašīnu vadītājiem tā — kad izkāpj no vāģa, kājas kā sapītas?

Bet gaišā būtne vai nu nedzird, vai tīšām kāro paķircināties. Viņa atsaucas aizvien klusāk, aizvien tālāk. Nu jau pavisam reti paviz viņas gaišums starp kokiem ...

Paulam sāk nemierīgāk sist sirds, viņš skrien, iesaucas ... un pamostas.

— Celies, dēls, ir seši! Vēl jau nu gan varēji pagulēt, bet ja nu man uzdevi...

Nosvīdis un pretēji ieradumam uzreiz pielēcis kājās, Pauls stulbu skatienu lūkojas apkārt. Nav ne meža, ne gaišās būtnes, ne fordiņa ceļmalā. Viņš pamodies savā

«kabineta», sava saliekamajā gultiņā. Martas tante beidz piekopt istabu, viņa tā savādi noskatās uz Paulu. Vai v11,1 A mitu pa miegam kaut ko runājis un Martas tante visu dzirdējusi?

Nez ko murgoju ... — viņš nomurmulē, saberzē seju un sak vingrot, izlikdamies, ka saimnieci neredz, lai gan paslepus pēta viņu: ir kaut ko nomanījusi vai ne?

Met ari Martas tante izliekas viņu neredzam, novieto tnlens karafi un promiedama saka:

Neaizskrien neēdis! Nav labi, ja vīrieša cilvēks tik stipri novājē. Divas oliņas novārīšu. Mans Vilhelms arī kairu ritu bez divām nevarēja iztikt.

Pauls neatbild. Viņš pašlaik beidz divdesmito reizi Ielaisties rokās. Šajā nolūkā viņš sabīdījis abus ķeb|us un izmanto tos kā balstus.

«Divdesmit trīs, divdesmit četri, divdesmit pieci.. .» viņš skaita līdzi, un locekļi no piepūles ņirkšķ. Tad viņam tas apnīk. Pāris reižu dziļi ieelpojis un izelpojis, pasāk vidukļa vingrinājumus.

Vai tad viņš būtu kļuvis tik vājš, ka pat saimniecei tas manāms? Liekas gan, ka spēka un vingruma nav mazāk, ja pat nebūs vairāk. Viņš parasti nejūt nogurumu — ne darbā, ne šķūnītī, ņemoties ap fordiņu. Sviedri līst, bet viņš strādā. Vienīgi miegs to nakts melnumu, kuru viņš atkrīt, ir dziļš un smags, lai gan parasti bez murgiem. Sapņiem viņam vietas pietiek strādājot. Rokas dara savu, bet domas lido. Ne nu pārāk tālu, bet tā kā bezdelīgas vairāk turpat pa sētsvidu. Neviens tās nemana, un Paulam par tām nav jāsaņkst kā skuķim. Tomēr šie domu sapņi nav tādi kā nupat. Pauls vēl skaidri visu atceras. Dīvaini, tas šoreiz bijis tik reāli dzīvs sapnis, un viņam pat grūti apzināties, ka tā nav bijusi īstenība. Viņš par to ir aizdomājies... Pacēlis rokas vingrojumam «ieelpot — izelpot» un aizmirsis tās nolaist uz leju ... Vaigs staro, matu pinkas krīt pār acīm. Tā ir pirmā reize, kad viņu sapnī apciemojusi Silvija, meitene no tālās aprīļa nakts.

Aši noskuvies, Pauls iesteidzas pie Martas tantes pabrokastot. Mīksti novārītās olas norijis pāris kumosos, bet kafijas tasi izdzēris vienā paņēmienā, viņš nevaļīgs izmetas uz ielas. Šodien viņam pirmā maiņa braukšanā. Jāpasteidzas. Instruktors Bāliņš necieš, ja nokavē. Un viņš arī nekad vēl līdz šim nav nokavējis. Kārtībai jābūt. Pauls pie kārtības radinājies armijā un arī darbā. Kas-parsons šajā ziņā jokus nepazīst.

Kā parasti, maiņas vietā Pauls ierodas minūtes piecas pirms laika. Vēl nav nevienas mašīnas, nav arī neviena kursanta. Bet tur jau viņi nāk — Fuksis no viņa grupas un Profesors ar Leo no Odiņa grupas. Viņi sasveicinās un pārmij pa vārdam.

— Kā jums ar braukšanu? Laikam iet pavism labi, — Paulam jautā Profesors.

Pauls ir nomanījis, ka vairākumam kursantu patīk, ka kolēģis brauc sliktāk par pašu. Cilvēciska vājība vai psiholoģisks māneklis. Laikam liekas, ka es tad nu gan eksāmenu nolikšu, ja jau citi brauc vēl vājāk.

— Pamazām... — Pauls iesāk visai nenoteikti, bet tad pavisam vaļsirdīgi atzīstas: — Man viena nelaime — kamēr nejūtos drošs, ka izdosies, esmu kā sapīts.

— Man gan slikti... — Profesors atbild tikpat vaļsirdīgi. Viņi abi saprotas no pirmās dienas — Pauls un šis Profesors, tāpēc nav jāspēlē nekādas «vistiņas».

Sarunā iesaistās arī pārējie.

— Es varētu pavisam labi vīlēt, ja pa taisno. Bet kad jānogriežas pie katra stūra ... Tā taču dzīvē nevienam nav jābrauc, kad pagrieziens pēc pagrieziena! — sašutis iesaucas Leo.

Pauls vēro šo puisi, šo Kasparsonu junioru, un brīnās aizvien vairāk. Nekā no toreizējās bramanības, visgudrā smīna lūpu kaktiņos un ļodzīgās šūpošanās džeza taktī! Slaids, labi ģērbies zēns, pat uz braukšanas nodarbībām nāk elegantās drēbēs. Pie atloka necila nozīmīte, bet arī in viņam piestāv. Drīz būšot astoņpadsmit gadu, un tiesību*« vilies iegūt arī viņš.

To vel varētu saprast, — pievienojas Fuksis.

Mums taču jāiemācās. Un vispār, es teikšu, no braukāmas es nebaidos, pats Samarins var nākt un eksaminēt. Visas ce|a zīmes zinu no galvas. Vienīgais, ja kaut kas gadas ... Allaž kaut kas var atgadīties!

Ja, gadīties var, to apzinās viņi visi, turklāt nebūt nejuzdamies tik pašpārliecināti kā Fuksis. Cerības ir, un ari bažas ir. Tās roku rokā tepat vien līdzās. O, lielais nezināmais un dīvainais! Tāpēc viņi visi, eksāmenam tuvojoties, kļūst aizvien satrauktāki un možāki. Cik tad vairs atlicis!

Zilā mašīna parādās pirmā. «Astoņos nulle piecās,» pārliecinās Pauls. Vēl pēc pāris minūtēm, tikai no otras puses, ielas galā iznirst arī dzeltenā. Ar zilo šorīt brauc Gustsons, ar dzelteno — pats Odiņš. Nu viss iet juku jukām, kopš Bāliņam un Odiņam sākuši palīdzēt Kalējs un Gustsons. Lai iet, ka tik trenē, ka tik paredzētās stundas nobrauktas!

Varbūt atļausit man pirmajam! Šodien trakot jāstei-dzaš uz darbu, — pie stūres steidzīgi nosēzdamies, saka Fuksis. Pauls nekā neatbild. Viņš gan ir ieradies pirmais, bet ar Fuksi jau nu neies strīdēties. Lai gan viņam darbs •arī degtin deg, tomēr, ne ar vaibstu neizrādījis īgnumu, Pauls pieticīgi ietraušas aizmugurē.

Instruktori beiguši rīta apspriedi un ieņem mašīnās vietas.

Viņi lēnām, kā taustīdamies izripinās pirmajā ielas krustojumā. «Piecpadsmit pāri astoņiem,» — Pauls pēc ieraduma uzņem laiku.

Šorīt viņiem ir neparasts maršputs. Pirmkārt, abas mašīnas turas viena aiz otras, otrkārt, tās veikli izvairās no centra ielu mudžekļa un uzņem gaitu pa galveno trasi.

Kā Paulam tas nav agrāk nācis prātā? Viņi taču brauc pēc Bāliņa. Nu jā, vakar Bāliņš pēdējās maiņas uzticēja

Gustsonam, un arī vāģis pa nakti palika Gustsonam. Šorīt jābrauc instruktoram pakaļ. Tas nav nekas sevišķs, tā jau šad un tad ir darīts. Gustsons pateicis maršrutu, Fuk-sis tiešām brauc diezgan veikli. Var jau būt, ka viņam eksāmenā no paša augstākā priekšnieka nav bail. Gustsons tikai reižu reizēm pielabo:

— Nevajag tā steigties, kursantam jābrauc ne ātrāk kā četrdesmit stundā ... Labo, labo rindu vajag ieņemt, ja tā ir brīva ... Bet tagad tas veltīgi darīts, re, priekšā atkal aizņemts ... Pāri peļķei lēnītiņām, lai neapšķiež gājējus. Reiz tāpat ar mācību mašīnu braucām, un mums piešuva lietu, vajadzēja samaksāt par ķīmisko tīrīšanu. Noteikumos rakstīts, ka jābrauc tā, lai neapšķiestu ar dubļiem gājējus ...

Pasaka, ne braukšanas nodarbības, ja pamācības ir tik rāmas un draudzīgas. Un tomēr Fuksis paliek Fuksis. Viņš vienmēr cenšas attaisnoties, vienmēr pierādīt, ka viņam bijusi taisnība, ka viņš rīkojies pareizi.

— Luksoforā jau bija dzeltenā ... Nevajadzēja iebraukt krustojumā, — saka Gustsons, tāpat rāmi un biedriski.

— Bet es jau biju tuvāk par pieciem metriem no gājēju pārejas, tātad apstāties man arī nebija tiesību, — Fuksis atiež zobus. Viņš šādās reizēs nekad neatbild skaidri un droši, bet atņurdēdams.

— Nu, un atkal peļķē .. .Naktī taču ir lijis, uzmanīgāk jāpārbrauc.

— Bet neviena gājēja tik un tā nebija.

— Nevajag tik tuvu apbraukt. Gandrīz aizķērām.

— Bet kāpēc vēra durvis vaļā? Viņam nav tiesību vērt durvis, nepalaižot garām braucošās mašīnas.

Paulam kā parasti, klausoties Fuksī, tā vien niez rokas — saņemt šo fruktu aiz apkakles! īstenībā viņa iebildumos ir daļa taisnības, formālas taisnības. Vēlāk no tāda Fukša izaugs īsts ielu gangsteris, kas brauc pat gājējam virsū, ja tas ielu šķērso neparedzētā vietā. Tomēr

nevilr nesaprast arī Gustsona labo nodomu, aizrādot par piesardzību.

Viņi jau ir gandrīz ārpus pilsētas. īstenībā tā vēl ir pilsēta, viens no tiem jaunajiem individuālo mājiņu rajoniem, kas tik biezā slānī apauguši apkārt Rīgai pēckara gados. Šeit kaut kur dzīvo Bāliņš. Bāliņš viņus šajā pusē bieži ir dīdījis, reizēm liekot apstāties, kamēr ieskrien, reizēm tāpat vien pabraucot garām vai kādu atvedot mājas. Tāpēc šoreiz Pauls vienaldzīgi sēž, viegli atbalstījies pret priekšējo atzveltni. Viņi ir apstājušies, un Gustsons ieskrējis pie Bāliņa. Un tā — stāv abas mašīnas, jau apgriezušās braukšanai atpakaļ. Odiņš ar savu priekšā, viņi nedaudz iepakaļ.

Tur jau viņi steidzas, jauneklīgi vingri un, šķiet, vienādi kā dvīņi. Nē, Bāliņš tomēr pusgalvas tiesu mazāks par Gustsonu, arī plecos sīkāks. Līdzi viņiem kāda sieviete.

Pauls viņu neatceras redzējis. Bāliņam viņu ir tik daudz, kurām viņš šad un tad ieskrien kādā vietā pakaļ, kaut kur aizved, no kaut kurienes atved . . . Jauna, slaida, stingri sakniebtām lūpām. Uz viņu noskatās pieci vīrieši.

Bāliņš viņai kaut ko saka un pamāj uz Odiņa mašīnu. Tur ir brīvāk, jo Leo ir viens aizmugurē, bet Bāliņa mašīnā viņi tagad būs četri. Paulam būtu gribējies, lai svešā sieviete būtu apsēdusies viņam blakus. Tāpat vien ...

- Mainās nost! — izrīko Bāliņš, pārņemdams instruktora pienākumus.

Pauls traušas no aizmugures ārā, Fuksis īdzīgi atdod vietu pie stūres. Viņš jūtas par maz braucis, viņam nodarīts pāri. Un tomēr viņadi atkal ir izdevies. Uz kādu darbu tad viņš tagad steigsies, tik un tā jabraukā līdzi. Bet viņam laimējies braukt Gustsona vadībā, turpretī Paulam tagad blakus nosēstas Bāliņš. Tikai Paulam, kā parasti, tas pielec pārāk vēlu, jo nu jau vairs nav nozīmes ne strīdēties ar Fuksi, ne kaut ko vispār iebilst. Viņš, smagi klusēdams, sēd savā vietā, vienīgi roka viegli dreb ... Ne, ta tikai vibrē līdz ar ātrumu pārslēdzējas sviras lodveida galvu, ko Pauls pietur. Viņš iemanījies pēc tās vibrēšanas noteikt, vai motors ieslēgts un darbojas vai ne. Kāpēc lai viņš nevajadzīgi uztrauktos? Nospļauties par tādu Fuksi. «Fukši» visur ir bijuši un būs. Kā tas atkal tā sagadījies, ka viņi vienā maiņā?

Paula skatiens piekalts vadības pults panelim. Tomēr viņš nekā neredz arī uz tā, lai gan eļļas spiediens tuvu nullei, ūdens temperatūra ap simtu, startera atslēdziņa pagriezta pa labi.

— Braucam!

Pauls pamostas, tver pie atslēdziņas... Motora iekšā kaut kas riebīgi ieņerkšķas.

— Kur tu grābsties? — seko pamatots Bāliņa uzbrē-ciens. — Stundu sēž, bet vēl nav pārliecinājies, ka motors visu laiku iedarbināts!

Nu arī Pauls pamanījis kļūdu. Viņš taču gribējis ieslēgt signāla rādītāju. Protams, motors visu laiku jau bijis iedarbināts; kā ne — viņš pat ar roku jūt vieglo vibrēšanu.

— Kā jāpārbauda, vai motors darbojas vai ne?

— Viegli uz gāzes pedāļa ...

Odiņa dzeltenais vāģis jau labā gabalā. Pauls uzņem ātrumu, cenzdamies to panākt. Trīsdesmit, četrdesmit, piecdesmit, sešdesmit... Spidometra šautra pārlēkusi septiņdesmit, bet Pauls to neredz. Viņš redz tikai dzelteno mašīnu šad un tad pavīdam un atkal pazūdam nākamajā līkumā. To neredz arī instruktors Bāliņš. Viņš atgriezies pret aizmuguri un kaut ko pārrunā ar Gust-sonu.

Paulu sagrābušas dīvainas jūtas. Pēkšņi un it kā pavisam nevietā, bet varbūt nakts sapņa ietekmē — un ja nu nakts sapnis, gluži otrādi, ir pašreizējo notikumu ietekmē — viņš sācis domāt par svešo, jauno sievieti, kas bija pienākusi tik noslēgtu, sevī paslēptu skatienu. Kaut ko viņa Paulam atgadina, noteikti, tikai nevar pateikt —

ko? Gandrīz kā Silvija, slaida, tievu kaklu un nelielu, graciozu galvu. Vai tāpēc viņam tā jādomā? Pēkšņi Paulam liekas, ka ari Silvijai jābūt šeit pat kaut kur tuvuma. Sai svešajai viņa noteikti jāpazlst. Paulam tikai Jfllemlnas, jāiesāk saruna *..

/11ais putns no piles pārvērties par žiglu vanagu. Tas nu instruktoram Bāliņam gods kam gods, bet viņa mašīnai spēcīgs motors, daudz spēcīgāks nekā līdzīgām mašīnām parasti, īsts sacīkšu motors. Un tas pirms nonākšanas viņu rūpnīcas autokluba rīcībā arī bijis tāds sacīkšu vāģis. Vēl simt metru un rokā būs. Viņam jāpanāk Odiņa mašīna, viņam ...

Bah!

— Kur tu nesies? Garam nav jāpalaiž? — Bāliņš iesaucas, uzsitis uz drošības pedāja.

Protams, garām jāpalaiž. Kur šī kravas kaste šeit pēkšņi ce|malā gadījusies? Pauls to būtu ieskrējienā apbraucis, bet pretim bīstamā tuvumā iznirusi cita mašīna. Vajadzēja piebremzēt, palaist garām. Bāliņš pareizi uzsitis uz pedā|iem. Motors tagad noslāpis un situācija mainījusies. Braucamā da|a sen brīva, kad Paulam izdodas iedarbināt noslāpušo motoru un atkal uzsākt skrējienu.

Uzbrauciens uz galvenās ielas. Pa to abos virzienos ņirdzīgi lēni velkas bezgalīgas automobiļu un motociklu kolonnas. Jāgaida ... Motors darbojas, ieslēgts pirmais ātrums, tikai gāzi... un traukties uz priekšu. Bet nedrīkst. Jāgaida ...

Pauls sakož zobus, ka noņirkšķ vien, muskuļi saspringti kā atlētam sacīkšu gaidās.

— Aiziet, ko guļ. /.

Gāze ...

— Nogulēji. Jau atkal nogulēji. Pirms tā traktora vajadzēja paspēt. Nu ko lai mēs iesākam, biedri Ķegli? Neiet. Mums nekādi neiet. Vai tad tā ir braukšana! — Bāliņš izkrata sirdi, lai arī Gustsons dzirdētu. īsta sašutuma viņa vārdos nav. To viņš saka vairāk Gustsonam, lai pasūrotos, lai būtu tāpat vien ko runāt. Bet Fuksis tūliņ izlec ar savu gudrību:

— Trīs reizes jau varēja paspēt. Es būtu paspējis...

— Nu kā tad ... — Bāliņš viņam, kā par brīnumu, piekrīt, kā par brīnumu šoreiz neuzkliedzis: «Muti ciet! Te tikai es runāju un kursants, kas pie stūres.» Tas, ka šoreiz pat Bāliņš tā saprotas ar šo Fuksi, ko parasti tāpat neieredz ne acu galā kā Pauls, tas Paulu pat nespēj pārsteigt. Trula spītība — mieru, tikai mieru...

Kaut kā Pauls beidzot tiek uz galvenās ielas. Dzeltenā mašīna sen vairs nav redzama. Viņš nopūšas. Bezgalīgs smagums ieveļas kaulos. Pazuda ... Nu gluži kā sapnī — pavīdēja, pazuda, pavīdēja un pilnīgi izgaisa. Viņam tagad noteikti liekas, ka Bāliņa sievai vai paziņai ir kaut kāds sakars arī ar Silviju. Vajadzēja tikai paturēt acīs, bet pirmajā izdevībā uzsākt sarunu, tieši pajautāt.

— Vai cita ātruma nemaz vairs nav? — Bāliņš aizrāda, un viņa balsī jau sāk ieskanēties dusmas. Pareizi. Pauls taču, kā ticis uz galvenās ielas, tā velkas ar otro ātrumu.

Viņš smagi, ar spēku, pārnesumu svirai bīstami saļogoties, pārslēdz uz trešo, uz ceturto. Jau tā lāciskā kāja viņam kļuvusi vēl masīvāka, jo spidometra šautra atkal bīstami ātri pārlec sešdesmit, septiņdesmit...

Instruktors īsi uzsit uz drošības pedāļa, tomēr nekā nesaka. Ātrums noplok, lai gan tikai uz brīdi.

Atkal uzsitiens uz drošības pēdāļa, tieši kā Paulam pa krūtīm. Ātrums uz īsu brīdi gan noplok, bet neprātīgā cerība Paulam iedegas jo stiprāk. Varbūt tomēr viņš panāk! Var taču gadīties, ka Odiņa mašīna arī kaut kur iestrēdz. Viņi kā nekā tuvojas centram. Paulam pat liekas, ka viņš atkal ir pamanījis dzeltenīgo plankumu mašīnu drūzmā ...

— Tramvajs! — paspēj iesaukties Gustsons.

Sajūgs, bremze, neitrālajā ... To Pauls paspēj pats. Un tad viņus kāds sviež, triec, viņi tiek sisti uz priekšu... Turpat acu priekšā, satraukti zvanīdams, aizdārd tramvajs. Bet tas nav bijis tramvajs, kas viņus triecis. Viņi paši tik tikko nav uzsviesti tramvajam, kas taisa kreiso pagriezienu. Viņiem no aizmugures uztriecies virsū kāds cits...

- Āmen... — saka Gustsons un tūliņ stingri noprasa: — Vai nevienam nekas nav noticis?

Viņi visi četri paskatās cits uz citu: dzīvi! Pirmā izbija vietā atplaiksnī prieks. Tad tas tūliņ nodziest. Viņi lūko rāpties ārā. Jāredz, kas īsti noticis. Bet pakajējās labās durvis nav atveramas, nākas izlīst pa priekšējām.

Aiz viņiem kā milzīgs melns mākonis stāv sagriezies tālā reisa ekspresis «Ikarus».

Jau apkārt milst (aužu spiets, sastājušās mašīnas, nāk klāt aizvien jaunas. Kāds aizskrien izsaukt autoinspektoru. Bāliņš un autobusa šoferis savstarpēji ielaižas triecienā sakarsētos vārdu plūdos. Gustsons mierīgi, tikai stipri nobālis, atzīmē situāciju, mēra attālumus un savāc lietiskos pierādījumus. Viņš ir lielisks, šis Gustsons! Ar viņu kursam ir neizsakāmi laimējies. Pauls stāv malā, arī bāls, bet gluži kā pārakmeņojies. Viņu neviens neievēro, it kā viņa šeit nemaz nebijis. Pat Bāliņš neveltī ne mazāko uzmanību. Ai, kā derētu pār viņa stūraino galvu nobērt pamatīgu vārdu krusu! Bet instruktors Bāliņš viņu neaiztiek ne ar vārdu, Gustsons neiebilst pat iemīļoto: «Tas nu ir fēlers ... Cobers, draudziņ.»

Tā nu reiz viņiem ir īsta avārija, avārija, ar ko instruktori kursantus neskaitāmas reizes biedējuši. Negadījums uz ielas, pai* ko dienas beigās pastāstīs pa radio un pa televizoru. Negadījums ar visai laimīgu iznākumu, jo neviens bojā nav gājis. Kā par brīnumu, pat niecīgākā ziluma viņiem nevienam nav.'Un, ja arī ir, tad pašlaik to neviens šajā uztraukumā nejūt.

— Kur tev bija acis, mežaini? — Bāliņš joprojām apstrādā autobusa šoferi.

— Nu tavā teleskopā jau nu man nav jāskatās, mūdzi! — tas atcērt. Viņi ir līdzvērtīgi, un ne tikai kā

pirmās klases šoferi. Un pagaidām, kamēr ierodas inspektors, ne vienam, ne otram nav jākautrējas. Viņi var jo sirsnīgāk izrunāties vēl tāpēc, ka nelaime tiešām nav pārāk liela. Mācību moskvičam iebuktēts pakaļējais spārns, sasists lukturis, tomēr tik saudzīgi, ka tas pat deg, kad ieslēdz. Nē, deg tikai pagrieziena signāls, lielā spuldze acīmredzot saplēsta.

— Nevajadzēja tik strauji bremzēt... Šis nepaspēja un ... — Paulu visgudri nu māca Fuksis. Pauls paskatās ar baltu aci. Nupat viņš būtu spējīgs šim izlēcējam gāzt, tomēr savaldās un tikai pagriežas uz otru pusi, it kā nemaz nedzirdējis, un lēnām tuvojas Bāliņam. Baismi draudīga šurp joņo dzeltenā inspekcijas mašīna.

— Nez kā tas gadījās... — Bāliņam piegājis, Pauls klusām murmulē. Un vārdos manāma vainas apziņa, bailes.

Bāliņš paskatās uz viņu tikai īsu mirkli.

— Ko tu, vecīt, tāds satrūcies? Mēs nekad ... Ievēro to — nekad neesam vainīgi. Tūlīt redzēsi, re, arī Viktors klāt.

Ne dzīvs, ne miris Pauls atkal atvelkas malā. Bāliņa vārdi uzsit nedrošu cerību. Sājā brīdī viņš «šim Bāliņam» domās piedod visu.

Tomēr viņš nepieiet klāt un arī paldies nepasaka. Un būtu jau arī tas pilnīgi nevietā, tagad, kad tiešām no inspekcijas mašīnas izlec Kalējs un bažīgu skatienu steidzas klāt.

Viktors visu lietišķi apskata, ne ar acu skatienu neatklādams, ka pazīst šos zeļļus no amatieru kluba. Pieraksta, kas pierakstāms, pavēl atbrīvot ielu un tūlīt ierasties Valsts autoinspekcijā.

Un viņi atkal sēžas pie stūres. Jā, jā, lai brauc vien pats kursants Ķeglis! Nekas liels taču nav noticis. Motors kārtībā, riteņi ripo.

Motors tiešām iemurrājas ar pirmo pagriezienu, un riteņi arī neatsakās klausīt. Vienīgi labās aizmugures durvis nav atveramas — tās sagrūstas uz priekšu, ieēdušās

rāmi. Nu gluži kā papīra turzai — sitiens ar knipi, un tā jau sabuktēta ...

• Taisni uz inspekciju! Spēsi?

— Mēģināšu.

Kursantam viss jādara pašam, it kā viņš būtu pilntiesīgs šoferis. Arī inspekcijā vajadzēs iet pašam un visu paskaidrot. Tātad — mēs mierīgi braucām, piebremzējām, lai palaistu garām tramvaju, kas izdarīja kreiso pagriezienu ... Bet šis, mežainis, diez kur lūr... Un te nu ir — uztriecās virsū! Mēs jau neredzējām, kā viņš no muguras uztriecās ...

— Un lai nebūtu nekādu šikermiker, nekādu bogenul — piebilst Gustsons. — Skaidrs?

— Tātad mēs braucām... Ātrums nebija pat četrdesmit. Laikus apstājāmies, lai palaistu garām tramvaju...

— Skaidrs, — Pauls beidzot nopratis, ka runā taču ar viņu. īstenībā viņš nekā nav dzirdējis, nekā pagaidām vēl nav sapratis. Visas domas tagad tāpat avarējušas.

— Tātad mēs braucām ... — Bāliņš atsāk no jauna. Viņš nekādu komandu vairāk nedod — ne pa labi, ne pa kreisi! Tikai maļ vienu un to pašu. Arī Gustsons iemet pa padomam, tāpat vienu un to pašu. Un tas pamazām iegulst Paula smadzenēs. Nu jau viņš sadzird instruktora vārdus, nu jau viņš sāk arī saprast. O, Bāliņam ir sava pārbaudīta metode — kaļ un kaļ.

«Mēs nekad neesam vainīgi,» — viņš bija teicis uzsvērdams.

Un Pauls jau sāk,saredzēt arī citus braucējus uz ielas, gājējus pārdroši skrējām pāri pašā mašīnas degungalā, luksoforus iedegamies un nodziestam ... Viņš sāk apzinīgi to visu atkal redzēt. Lampudrudzis pamazām atkāpjas.

Daudz stundu paiet, visu nokārtojot autoinspekcijā. Tā Paulam ir negaidīti emocionāla un pirmā_ iepazīšanas ar šo iestādi. Iepazīšanās, Gustsonam un Bāliņam viņu vadājot gandrīz vai aiz rokas ...

XIII

— Man jums jāpaziņo bēdu vēsts, biedri kursanti. Notikusi avārija. Sasista mūsu mašīna, mūsu labais mos-kvičs. Tūliņ gan jāpiebilst, ka tas noticis bez mūsu vainas. Ne instruktors, ne kursanti šajā notikumā netiek ne par matu vainoti. Tā tas ir, — saka Žirafe tās pašas dienas vakarā kārtējā nodarbībā pie Gustsona.

Kursanti par to jau zina, viņiem tas nav nekas jauns. Tomēr visi ar savādu satraukumu noklausās Žirafes paziņojumu. Viņi neskaitāmas reizes biedēti ar avāriju, neskaitāmas reizes arī bijis «avārijas stāvoklis», bet nu, kad tā notikusi īstenībā un tik negaidot, kritiskākajā brīdī, kad eksāmens jau klāt, nu tas visus skar tieši, skaudri, it kā ikviens no viņiem bijis tobrīd pie stūres, saņēmis triecienu no aizmugures, lidojis... un pasviests gandrīz zem tramvaja.

— Sliktākais, biedri, tas, ka nu viss saiet dēlī, — turpina Žirafe. — Vāģis čupā, un jādomā, kur to remontēt. Vai nav kādam blats?

— Kā ar eksāmenu? — kāds no klases jautā.

— Par eksāmenu vēlāk, bet tagad jāpadomā, kā saremontēt.

— Ko tur daudz — uz servisu!

— Jā, lai cērt augšā! Taču nieks vien ir — spārnu jaunu un nokrāsot par jaunu. \

— Kāpēc uzreiz jaunu? To pašu lai iztaisno, lai pie-mālē!

— Nē, tikai jaunu. Mašīna bija jauna un tai arī jābūt kā jaunai, — padomi un iebildumi birst kā krusa. Žirafe ar Gustsonn stāv priekšā, klausās un nogaida.

— Būtu jau labi, biedri, bet servisā mūs neņem pretī. Servisā tikai no individuālajiem pieņem. Tā ar to servisu. Bet mums... Paši zināt, kā mums. Un nodot kādā remontdarbnīcā — tas vismaz uz pusgadu, ja ne vairāk. Tikai pa blatu ... — Žirafe neatlaižas.

Kursanti saskatās, atskatās, vērš acis pa labi un pa kreisi. Nē, blata viņiem nav nevienam, vismaz neatzīstas neviens.

Paulam ienāk prātā, ka ar vainu gluži labi varētu tikt gala viņu pašu remontcehs. Bet vai tad Žirafe to nezina tikpat labi? Un, tā kā viņš jūtas ari vainīgs, stipri vien vainīgs, tad labāk klusē.

Ilgi pārsprieduši par remontiespējām un ne pie kādas skaidrības nenonākuši, viņi jau kā vēsturisku nepieciešamību uzņem ziņu, ka par valsts eksāmeniem pašlaik nav ko domāt. Viņi taču vēl tik slikti brauc! Dažs paspējis mācīties pārdesmit stundu, bet dažs nav paspējis pat tās pašas.

— Vai nevarētu tikai ar vienu mašīnu?

— Nē, nē, ar vienu nekas nesanāk! — Žirafe un Gust-sons ir rokām kājām pretī.

— Ja nu ar to ņemtu no rīta līdz vēlam vakaram, no tumsas līdz tumsai, pa sestdienām un svētdienām arī?

— Kurš tad no instruktoriem tā būs ar mieru?

Abi instruktori... Lai Bāliņš un Odiņš arī strādā divās maiņās!

— Nē, tad arī otrā mašīna drīz vien būs čupā ... Turklāt Bāliņam tagad jādomā par remontu. Lai kur arī mašīnu galu galā pieņemtu, Bāliņam jābūt klāt, citādi jau pirmajā dienā pat riteņu nepaliks. Vai tad nav zināms ...

— Ja tādas tās runas, tad, protams ...

— Tad vispār nav ko domāt par mācībām un eksā-nāms...

— Vai nevarētu tā, ka viena grupa turpina mācības un liek eksāmenu, kā paredzēts, bet pārējie...

— Nē, nē, kursam, abām grupām inspekcijā jāierodas kopā, visam kursam kā tādam. — Tur nu nav ko runāt. Klubs citādi nemaz nedrīkst. Tikai kopā ... — Žirafe ir kategoriski pret tādu skaldīšanos.

— Vai nu visi, vai — neviens, — piebilst arī Gustsons. Un tad vairs nekas nav iebilstams.

— Lai iet visi, lai iet abas grupas. Kas iztur — iztur. Vai tā nevarētu? — rodas cits gudrinieks. Viņš ir no Odiņa grupas, kaut kas līdzīgs Odiņa grupas «Fuksim». Cik Pauls dzirdējis, braucot diezgan labi. Mājā gaidot savs vāģis. Par lēto nopircis norakstāmu dienesta mašīnu un savedis kārtībā. Protams, tādam grūti vēl gaidīt kādus mēnešus.

— Jau tā vasara izpurgāta.

— Man atvaļinājums pagalam.

— Man arī pagalam atvaļinājums. Solīja taču jūsu pašu priekšniecība, ka ap Jāņiem beigšot. Visiem mums kaput atvaļinājums, — Gustsons veikli pārķer un novirza jauno protesta straumi. Uz to viņš meistars.

— Es tad stājos laukā ... Ja nav, lai nav. Ilgāk nevaru! Man zūd ceļazīme uz kūrortu ... — kāda sieviete, arī no Odiņa grupas, dumpīgi iesaucas. Savāda ir šī Odiņa grupa. Sašutuši, ka Bāliņa mašīnas dēļ nu arī viņiem jācieš. Un ja nu tas būtu noticis ar viņiem pašiem?

— Man arī gribas pacelt cepuri un — auf vieder-sehen\ — Gustsons piebalso.

Pamazām kursanti pierimst, apklust pat visskaļākie saucēji, tomēr jūtams, ka viņi to tā neatstās, viņi vēl pagudros.

Pauls klusē. Viņam šis negadījums liek daudz ko padomāt. Bet, klausoties runās un izsaucienos, viņu viļņiem vien svaida arī cita riebīga sajūta. Nupat kāds pieminēs viņu, nupat kāds pamās vai grūdīs ar pirkstu: «Ja tāds Ķegļu Pauls neredz, kur apstāties, tad mums gan nevajadzēs no tā ciest!» — vai kaut ko tamlīdzīgu.

Bet neviens arī šeit par viņu neieminas, neviens pat nepaskatās uz viņa pusi, vismaz viņam pašam tā šķiet. Protams, pirmajā brīdī gan neskaitāmi un spontāni jautājumi: «Kāda sajūta ir, kad kaut kas tāds? Un vai viņam tiešām nekas slikts nav lēcies? O, vecīt, vēl kādu nieku, un tu būtu mūžīgajos senču medību laukos...»

Tas tā sākumā, bet vēlāk ne skaņas. Vai kāds brīnums, ka līdz ar to, kā pārējos kursantus pēc ilgstošās pārrunas par remontu un eksāmena atlikšanu aizvien vairāk pārņem vilšanās un bezcerīgums, Paulu aizvien vairāk un vairāk paceļ gaišs vilnis. Pirmo reizi šo kursu laikā yiņš sāk just kopīgu draudzību — ne tikai konkrēti pret kādu. Tādas jūtas viņā modušās arī agrāk, it īpaši treniņos pie Bāliņa. Bet pret visiem, pret savu grupu un arī pret Odiņa grupu. Pat diplomāts Žirafe un blēdīgais Gustsons ir lāga zēni. Par Bāliņu pašlaik pat nerunājot! Kā Janka viņam uzsita uz pleca: «Ko tu, vecīt, tāds satrūcies? Mēs nekad neesam vainīgi, atceries...» Tā teica Bāliņš tūlīt pēc avārijas, kur varētu gaidīt, ka šādā situācijā viņš pārspēs pats sevi.

Viņš arī ir pārspējis pats sevi — tikai pavisam pretējā nozīmē. Un tas savukārt Paulam rada papildu gaišumu. Un tomēr arī šādos apstākļos viņš nav spējīgs pieiet klāt Bāliņu Jankam un tāpat vien, ne kā instruktoram, bet kā cilvēks cilvēkam teikt kādu siltu vārdu.

Todien agrāk nekā citkārt, jo arī Gustsons savas nodarbības pagaidām atlicis vismaz uz kādu nedēļu, Pauls kāto mājup un jūtas kā apreibis. Viņš nav dzēris un tomēr iet kā apskurbis. Neredz, kad luksoforā iedegas zaļā uguns, kad sarkanā. Ielas, kā parasti pievakarē, kļūst tukšākas. Reizēm sarkanā gaisma veltīgi lūkojas apkārt, vai neradīsies kāds aizmāršīgs braucējs vai gājējs, kas jābrīdina.

Labi vien ir, ka u^ kādu laiku pārtraukums. Paulam tieši vajadzīgs kādu nedēļu papūlēties pie fordiņa. Jādabū uz riteņiem un jālūko kustēt.

Visa nākamā diena, un tā ir sestdiena, Paulam paiet nopūloties ap tiem pašiem vecajiem bremžu puslokiem. Būtu jau labi likt pilnīgi jaunus, bet kur lai rauj? Viņam ar lielām pūlēm par desmitkārtīgu samaksu izdevies vienīgi sagādāt speciālo materiālu, ko kniedēt virsū. Tomēr

ari ar uzkniedēšanu neiet tā, kā domāts. Ek, kā tagad noderētu Kasparsona cehs — frēze, urbis, slīpmašīna. Bet šeit šķūnītī nav pat lāga slīpripas. Kaut kāda aizvēsturiska slīpripa jau ir, bet tā pat lāgā neņem šīs kniežu galvas. Viņš šodien palūdzis palīgā Martas tanti. Vecā sieva bez kurnēšanas griež tecilu. Viņa nav nekāda balt-roce. Pusmūžs vieglas dzīves — Alpi, Parīze... Otrs pusmūžs darba dzīves, gandrīz neizejot no sava kvartāla ieliņām. Dzīve ir dažādi iekārtota.

Viņa mē|o par savu dzīvi ar humora dzirkstelīti, aplūkodama dažu labu «par» un «pret». Kopējā darbā parasti uznāk pa īstam atklātības brīdim.

— Kā nu iznāk, Ķegļa kungs, — viņa atsāk, reizēm Paulu godādama par «kungu», reizēm par «dēliņu». — Jūsu vecākiem bija sava saimniecība ...

— Desmit hektāru, — precizē Pauls, kā allaž sapīkdams, kad aizsākas līdzīgas runas. Viņš tās jau dzirdējis ne reizi vien.

— Saprotu, ka tā nav nekāda mācītājmuiža vai Zemgales bajāra sēta. Bet tomēr saimniecība. Bija savas govis, zirgi...

— Viens pats kleperis. Par otru tēvs ar māti visu mūžu sapņojuši, tomēr tā arī nespējuši iegādāties.

— Nepaspēja, Ķegļa kungs. Tādi centīgi cilvēki ar laiku noteikti būtu tikuši arī pie otra zirga.

— Zemes bija par maz. Divu zirgu par daudz, ar vienu — pagrūti apart un apsēt.

— Zemi būtu piepirkuši klāt. Ne viens vien tanīs laikos pa gabalam piepirka. Ak tu mūžs, nebija taču nekāda lielā problēma, Ķegļa kungs. Un tad arī būtu otram zirgam ko darīt.

— Jau tā — tik tikko galā tika. No saules līdz saulei strādāja. Tēvs strādāja, māte strādāja, vecākie bērni strādāja... Manis jau tad vēl nebija. Ne atpūtas, ne saules neredzēja ...

— Un tomēr, un tomēr. Vai tad tagad, par piemēru, tu pats, dēliņ, vai tad tagad tāpat nestrādā? Kārtīgs cilvēks visos laikos strādājis un strādās. Arī mans Vilhelms ... Grēks Initu teikt, ka Vilis nestrādāja. Par velti jau tos latus nedeva, par santīmiem vien arī toreiz pie mašīnas netika, bez naudas tāpat vairāk kā Rīgu un kaut kādu Malienu arī toreiz redzēt nedabūja. Un vajadzēja pastrādāt. Es nu, dēls, atvilkšu elpu. Tāda tecila nieks vien ir, bet, Ja stundām kloķē ...

Paldies, Martas tant, atpūtieties! Pietiks šoreiz, galīgi nomocīšu ...

Un tomēr, tomēr ... Es par to pašu saimniecību. Lai ari maza zemīte, lai arī tikai viens zirgs un viens arkls, bet tomēr sava saimniecība. Pats sev kungs un noteicējs.

— Tas tā tikai no malas.

Nestāstiet, nestāstiet, Ķegļa kungs! Es gan labi zināšu. Mums ar Vilhelmu sākumā arī nekā nebija, tikai tā plikā alga. Saprotams, simtpiecdesmit lati — tā nebija mazā nauda. Un tomēr. Kā vajadzēja katru dienu baiļoties: ja nu atlaiž, ja nu šefam vai kādam no vecākajiem ierēdņiem kaut kas nav pa prātam ... Ne pretī runāt, ne savas domas drīkstēja būt. Tā tas bija, es gan zinu, tāpat kā tagad. Nekas taču nav mainījies. Bet ja tev kaut vai ormaņa zirgs un smagie rati, nemaz nerunājot par saimniecību laukos... Ja tev kaut nieka namelis ar pāris īrniekiem ... Nebija jau viegli ar ļaudīm sadzīvot, īri no daža mēnešiem gaidīt un par remontu gādāt. Tad no saimnieka daudz prasīja. Iela lai vienmēr tīra, pēdējais zirga stapars lai tūljt novākts, jumts lai netek un uz svētku dienām lai ploškas un karogi izlikti. Ja ne, tūliņ visādas komisijas, inspekcijas un protokoli. Es gan zinu... Vairāk prasīja nekā tagad. Tagad, par piemēru, Ķegļa kungs, jūs namu pārvaldē varat mēnešiem dirnēt un lūgties. Tikai cits pie cita sūta. Un, ja tam_ pēdējam vairs nav no jums kur sprukt, pasaka: «Nav ieplānots ...»

Un tas ir vairak nekā āmen baznīcā. Ta tas ir... Es nu atkal pakloķēšu. Tik švaka jau nemaz neesmu.

Viņi strādā tā labu brīdi. Šķīst dzirksteles, Pauls pieslīpē kniežu galvas. Un pieslīpējot viņš cenšas nespiest pārāk pie abrazīvās ripas jeb smirģeļa, kā saka Martas tante un kā saka arī viņš pats. No nosaukuma vien nekas jau nav mainījies, tas tiesa. Tā gan iet daudz gausāk, nekā viņam gribētos, tomēr Pauls jau radis iegrožot arī savu gribēšanu un negribēšanu. Nevar taču prasīt no veca cilvēka, lai griež kā elektriskais motors!

— Kā mēs nopirkām šo nameli... Vācieši taču toreiz, trīsdesmit devītajā, dzinās ārā, un tas nebija tik pārāk grūti. Katrā ziņā tagad pie kaut kā tāda tikt ir daudz grūtāk, jo visi pirktu, visi gribētu, tikai nav kas pārdod. Es pat nezinu, ar ko vajadzētu sākt. Bet toreiz — ja tikai pietika naudas, tad bēda maza. Redz, Ķegļa kungs, kā laiki mainījušies ...

— Pavisam un galīgi, — Paulam tur nav ko iebilst. Viņš nezobojas par šo veco sievu, viņš to saka visgodīgākā nopietnībā. Un tieši tur ir visa sāls.

— Kā mēs nopirkām šo māju, tā Vilhelmu uzreiz sāka godāt par namsaimnieku. Tūlīt uz visādām sanākšanām un apspriedēm aicināt, tūlīt kā līdzīgu starp līdzīgiem uzklausīt. Pat darbā šefs sāka ievērot, amatā izvirzīja, algu pielika un — vispār ... Arī pats Vilis, atceros gluži labi, pat mājā kļuva it kā pavisam cits cilvēks. Noteiktāks, mierīgāks, sāka kalt visādus plānus. Nestāstiet, nestāstiet man, Ķegļa kungs, materiālā neatkarība visos laikos devusi un dod spēka apziņu, brīvības apziņu, īstu cilvēka lepnumu un pašcieņas apziņu. Kādreiz teica: «vīrs un vārds». Un tas arī bija vīrs un vārds. Ak tu dieniņ, kuram tagad ir vīrs un vārds? Apraksta kaudzēm visādu papīru, tikai vīra un vārda kā nav, tā nav. Gandrīz jasak domāt, ka vīru vispār vairs nav... Tā tas ir, Ķegļa kungs. Es nu pārmīšu rokām. Vecums, vecums jau arī man klāt, nav ko liegties. Dēliņ, ja cilvēks nebaiļotos tā par savu krēslu, vai tad mētātos ar tukšiem solījumierm

Pauls grasās atkal kaut ko teikt. Ne, iebilstams viņam nekas uz to nebūtu. Bet, iekams viņš kaut ko piemērotu ••domā, Martas tante, nedaudz papūtusies, aizsāk pavisam citu, kā teikt, operu.

- Skatos uz jums, Ķegļa kungs, un brīnos. Zelta rokas. Ta par manu Vilhelmu arī teica. Viņš prata visādās bilances noslēgt un pārskatus sastādīt. Arī valodas prata — angļu, vācu, krievu. Mūsu pašu latviešu jau nav pat ko pieminēt. Nebija kauns neviena vieta kopa ar viņu rādīties. Cik valodu mūsu laikos tie jaunie prot, ja tā īsti ņem?

— Kas mācās, tie prot arī mūsu laikos.

— Var, var runāt, ko grib, bet nav un nav tā ka toreiz.

Nepavisam nav tā kā toreiz, — Pauls pasaka kārtējo

sentenci, un teiktais ir kā punkts uz «i».

Viņi lieliski saprotas. «Šis Ķeg|a kungs ir viens glauns, jauns cilvēks. Tādu šajos laikos nav daudz.» Ta par viņu domā vecā saimniece. «Šī Martas tante ir laga večiņa,» savukārt nodomā Pauls. Jaukākais, ka ar viņu nekad nav garlaicīgi. Un vari viņā klausīties, vari — neklausīties. Galvenais — īstajā vietā piekrist Un nestrīdēties pretī.

Zelta rokas, kas ir, tas \r. Nemaz nebūtu ticējusi, ka no tā vecā klama tomēr iznāks braucamais. Bet nu jau pavisam smuks, dikti smuks, Ķegļa kungs. Nu jau es ari saprotu, ka viss būs, kā vajaga. O, vecajai Rozes Martai būs pat savs automobilis! Tāpat kā ministriem un tiem lielajiem. Un būs, eka, būs! Ko šie man varēs padarīt? Šodien taču drīkst bpt savs automobilis. Zirgs, tā sacīt, lai kāds kleperis, nez vai drīkstētu būt, bet automobilis drīkst būt. Vai tā nu atkal nav viena jocīga padarīšana, Ķegļa kungs? _ /

Un tādas domas spārnotā, Martas tante pat iesmejas, iesmejas klusu veca cilvēka smiekliņu. Viņa nav pārstājusi «kloķēt», nav pat rokas pārmijusi. Bet Pauls pēkšņi kļuvis kā nolēmēts. Viņš stāv ar slīpējamo gabalu, tāpat vēl sagumis, bet metāls vairs nepieskaras ripai, no ripas vairs nešķīst dzirksteles, ripa vienīgi ļodzīdamās klumpo un klumpo izdilušajos gultņos, jo ir taču gandrīz tikpat veca kā šī Martas tante, kā šis šķūnītis, kā šis nolādētais fordiņš ...

Kā viņa nupat teica: «Rozes Martai būs savs automobilis?»

— Jā, kāpēc gan nel — to viņš izgrūž skaļi, izgrūž nikni, un tāda dedzība veco sievu vēl vairāk uzmundrina pafantazēt, pasapņot. Jo vai tad sapņi nav cilvēka spārni? Turklāt sapņošana attīsta smadzenes, uzlabo asinsriti, veicina ēstgribu un noregulē vielumaiņu. Tās ir ābeces patiesības. Un kam gan tas šodien nebūtu vajadzīgs?

— Man ir viens attāls radagabals, no Vilhelma puses. Māsasdēls. Arī uz mašīnām un visādām tādām lietām kā apburts. Būs jāuzmeklē. Varbūt iznāk pircējs. Es jau nu vairs ne uz Parīzi, ne uz Romu nebraukšu, katram savs laiks. Ja ne pats, varbūt zinās kādu kundi, kas grib. Dzird, tagad esot lielās rindas. Gadiem uz tādu mašīnu esot jāgaida. Kas to būtu domājis? Vai toreiz tā bija?

— Pietiek! — Pauls iesaucas un, pats satrūcies no sava kliedziena, aizsmacis piebilst: — Metam mieru šodien! Tik un tā visu vienā dienā nepadarīs.

— Pareizi, dēliņ. Man jau arī tas pats sen uz mēles bija, tikai kauns. Kam mums tā noplēsties? Diena tur vai tur... Skriešu augšā, salūkošu vakariņas. Vai oliņas gribēsi jeb varbūt pankūkas uzcept? Vājiņš esi kļuvis, meitenes ne virsū neskatīsies. Tā nevar, tā’ nevar, dēliņ!

Par spīti darbam un solīdajam vecumam, Martas tante šodien ir neparasti sprigana un runātnīga. Un vārdos par oliņām un pankūkām nav nekādas aprēķina pieskaņas, nekā lišķīga, viltīga. Viņa tiešām to jautājusi gaiši, no sirds, kā cilvēks, kas arī pats ir spārnots un tāpēc sirsnīgs un izpalīdzīgs. Bet Pauls pēkšņi šo dabisko vecās

sievas prieku sapratis savādāk. īstenībā viņš Martas tanti ir pareizi sapratis un tikai mazliet pārpratis.

Martas tante, kas jau gadiem dzīvojusi vairāk pagātnē nekā tagadnē, kas pagātnē dzīvojusi, bet tagadnē iztikusi I tikai no bijušo dienu ēnas, šī visādi lādzīgā sieviete sākusi atkal just dzīves pulsu, dzīves gaišumu, dzīves krāsainību. «Viņai atkal būs savs automobilis — un kas tur I spēj ko iebilst?» Tas nu šodien ticis pateikts nepārprotami. Un šajā ziņā Pauls nemaldās. Viņš maldās tikai taja ziņa, ka saimnieces laipnajos vārdos un priekā sa- \ klausījis aprēķina lišķīgumu: sak, ar oliņām, ar pankū-ciņām vien tikšu pie sava braucamā ... Ja nu reiz atradies tāds mu|ķis ... Bet tā Martas tante nav domājusi.

Viņa vienkārši tiecas — un visu šo laiku tiekusies — atlīdzināt laipnību ar laipnību. Viņš, jauns, prasmīgs amatnieks, augas dienas un naktis noņemas ar viņas sarūsējušo grabažu, viņa tad vismaz parūpēsies, lai puisim būtu kaut kas silts vēderā un tīrs krekls mugurā. Un kas tur slikts vai peļams? Viņam ir vismaz kur brīvo laiku un lieko enerģiju izlietot, viņa arī jūtas labāk, ja ir kādam vajadzīga, var būt noderīga, nepārkāpjot sendienās iesīkstējušos priekšstatus par godu un kalpošanu. Vai tad būtu labāk, ja viņš pa šo laiku skrietu pakaļ kuriem katriem brunčiem un pītos ar visādām padauzām? Vai arī, ja dzerdams staigātu un būtu nogājies no grauda, tāpat ka pirms pārvākšanās pie viņas?

Nē, nav un nav šajā apstāklī nekā peļama un izsmejama vai nicināma ...

Kāpēc tad Pauls pēkšņi kļuvis kā bez spēka? Viņš gan vēl darbojas, piekrāmēdams šķūnīti. Bet ko var piekopt tādā haosā kā šeit? Un viņš nolaistām rokām truli raugās kaut kur vienā punktā.

«Ak dies kungs, kas tam puisim notika? Ņems vēl un saslims!» Martas tante beidzot pamana Paula dīvaino izturēšanos, lai gan nekā nesaprot par tās iespējamajiem vai patiesajiem cēloņiem. Viņa pārmet krustu, tāpat vien

domās, lai atvairītu Jaunā varu, un tāda kā sadzelta, kā apjukusi aizmanās no šķūnīša. Viņa uzceps divas olas un arī kādu gājās šķēli. Nav labāku zāļu vīrieša cilvēkam, kas līdz jebkurā reizē, kā spēcīga maltīte. Tā nu tas ir. Vismaz savu Vilhelmu viņa šajā ziņā pazina labi.

Uz viena riņķa cepas gaļa un olas, divas normālas vistas oliņas — ne nu par divpadsmit kapeikām, bet par deviņāmarpus šepat veikalā pirktas, gods godam. Kopā ar gaļu un olām taukos vārās plāni sagrieztas zaļu kartupeļu šķēlītes. Visam tam pa vidu jaucas sīpola ripiņas. Uz otra riņķa apaļās bezrokturu pannās, tādas pannas saglabājušās vēl no «tiem laikiem», gozējas pankūkas, no dzeramās sodas viegli uzpūtušās, mīkstas, sviestā apbrū-nējušas pankūkas. Pati pie karstās plīts nokususi, tomēr labajā nodomā apņēmīga, Martas tante rosās ap pavardu. Viņa savam dēliņam reiz uztaisīs tādu maltīti, ka jebkura kaite būs kā ar roku nost. Zēl viņai šī zēna. Ja tā labi apdomā, lai kurš viņas labā būtu tā pūlējies. _

Šoreiz nepaknapināsies arī ar aveņu ievārījumu. Tas gan vēl no pērnā gada. Bet nupat drīz būs jāsāk domāt par jaunu. Derētu kāds gurķis, iznāktu salātiem. Paņems kādu skābēto, arī vēl no pērnā gada ražas. Un tēju ... stipru. Vakarā nav labi stipru. Nabadziņš jau tā pa miegam sācis svaidīties un nesakarīgi runāt. Kur nu atkal kavējas? Būtu nācis augšā. Viņai viss gandrīz gatavs...

XIV

— Tu atkal aizej?

— Jā ... Vai tad nezini, kāds man darbs?

— Bet šodien tu īpaši aizej, ar baltu kreklu, jaunajā uzvalkā!

— Vai tad man nav tiesību baltu kreklu uzvilkt?

— Neesmu teikusi, ka tev nav tādu tiesību. Velc vien goda uzvalku, ej vien! Tikai ja ģimenē viens tā sācis staigāt, tad otram arī gan būs tādas pašas tiesības.

Tiesības... — Jānis satrūcies aprauti iesmejas.

Kādus tev tiesības! Bet, jā, jā... Varbūt ari ir tiesī-b >*' Tu taču to labāk zināsi. Skrej vien, skrej! Sievietei tas pasu reizē. Varbūt aizvest? Varu izmest likumu...

Tas 11u ir rupjības, lai gan arī no otras puses nav teikti nekādi maigie vārdi. Tas varētu tā turpināties stundām. Ir jau gadījies pēdējās nedēļās. Tomēr Ildze apvaldās pirmā. Viņa nebūt nav vēlējusies šodien sākt ķīviņu, tas pasprucis pats no sevis. Pārāk pilna viņai sirds, pārāk elektrizējušās viņu attiecības. Un pietiek vienam vai otram bilst kaut neitrālāko vārdu, kad otra atbilde to tūliņ pārvērš bīstamā lādiņā.

Žigli kā puika, kas uzmetis lūpu pēc mātes rājiena, Janka Bāliņš uzrauj žaketi, pakampj atslēgu saišķi un izskrien pagalmā.

Tūliņ atvērsies vārti, ierēksies motors un, atstādams atgāzu dūmaku, zilganais automobilis ar mazliet kompromitējošo uzrakstu «Mācību» aiztrauksies pa ielu. Tā tas līdz šim bijis neskaistāmas reizes.

Šoreiz, izskrējis pagalmā, Janka ar atslēgu saišķi rokā paliek uz mirkli stāvam un sastomās.

Nolādēts! Vāģis taču viņam servisā. Cik grūti pierast, ja nav sava braucamā pie rokas!

Sava automobiļa šī vārda tiešajā nozīmē Bāliņam nekad nav bijis. Tomēr jau no puikas dienām, kad gadus skaita padsmitos, viņš vienmēr ar kādu braucis. Sākumā tas bija tēva vecais moskvičs, pirmais izlaidums, mazs un neērts, un tomēr Jankam tik mīļš. Ar to sākušās viņa pirmās sirds trīsas, pagriežot startera slēdzi, uzliekot kāju uz gāzes pedāļa un jūtot, kā tūliņ paklausīgi ierunāsies motors. Vēl tagad, satiekot šī mocļeļa moskvičus, dziļi pakrūtē patīkami iekņudas. Un nespēj viņš piedot savam tēvam, ka dampīti pārdeva. Vecā vīra untumi — vairāk nekas. Vai tāpēc tūliņ vāģis jāpārdod, ka viņš, vēl braukādams bez tiesībām, nolidinājās pa krauju no ceļa, turklāt pat neapgāzās? «Avārijā ... Puika labu galu neņems .. > Vecā vira untumi, vairāk nekas.

Pēc tam viņš līdzīgā veidā avarējis ne vienreiz vien, tikai ne vairs ar tēva mašīnu. Viņš ātri tika pie šofera tiesībām. Amatieris, trešā klase, otrā klase, pirmā klase, instruktora diploms. Dažādos DOSAAF klubos kļuvis par pašu cilvēku, līdz ar veiksmēm darbā un sportā ātri vien ieguvis nolikumos nerakstītas tiesības: ar mācību mašīnu, ar dienesta mašīnu rīkoties kā ar savu personisko. Varbūt šeit jāpiemin vēl divi svarīgi momenti — parastās un gandrīz nepārvaramās grūtības ar garāžu. Nav iestādes, nav uzņēmuma, nav kluba, kas nemocītos vai nav mocījušies ar garāžu meklēšanu. Bet Bāliņam sava māja, sava sēta, savi vārti ar atslēgu priekšā. Desmitiem mašīnu, ja labi grib, varētu sadzīt, un nevienai ne skrūvīte netiks pazaudēta, ne stikls izsists, nemaz nerunājot par citām līdzīgām ķibelēm, kādas gadās bez uzraudzības atstātām mašīnām, kuras rūsē uz ielām vai pagalmos. Un vēl kāds ne mazāk nozīmīgs apstāklis: Ildzei taisnība — viņš, aizraudamies ar motoriem un mašīnām, kļuvis par pirmklasīgu mehāniķi. Sestās kategorijas diploms. Turklāt vēl arī augstsprieguma metinātājs. Lai vēl otru tādu pameklē! Nez vai visā pilsētā uz vienas rokas pirkstiem iznāks. Var saiet grīstē aizdedze, var sasvilt elektriskā sistēma, var rasties plaisa karburatorā_ vai karterī, var pat ass gals nolūzt, kas nesen arī gadījās, viņš nakti negulēs, bez pusdienām, bez vakariņām, bez brokastīm paliks, rausies nomelnējis un iekritušiem vaigiem, bet, maiņai sākoties, punktīgi būs atkal uz līnijas. Viņš nav Odiņš, šajā ziņā viņam blakus nestāsies neviens.

— Kā lai biedram Bāliņam, instruktoram Bāliņam, pašu Jankam neuztic dienesta mašīnu! Labāku neko nevar vēlēties, lūgdams neko labāku neatradīsi. Tādi ap vārtiem apkārt nemētājas. Viņš taču ir velna puika, protams, nežēlīgi ķerts uz mašīnām, uz tehniku vispār.

Bet kurš gan šajā laikmetā nav ķerts uz mašīnām vai

Kaut ko tādu? Vismaz uz fotografēšanu, noņemšanos ar tranzistoriem, magnetofoniem vai tamlīdzīgi... Tehniskais progress prasa savus upurus un savus kalpus. Jebkuram dieveklim no laika gala bijuši kalpi. Balinu Jānis šnjīl ziņa nav ne pirmais, ne pēdējais.

Ari šoreiz pēc muļķīgās avārijas viņš pats būtu ticis ar visu gala, ne jau nu pa vienu nakti, tomēr drīz būtu ticis gala. Bet vajadzēja arī tur tik daudziem iecirsties: «Mēs liksim, lai vainīgais visu sedz uz sava rēķina. Kāda runa te par virspusēju pielabošanu! Jāuzliek pilnīgi jauns sparus, jāieliek jauni lukturi un viss vāģis jānokrāso arī ka juuns. Lai maksā ragā! Citreiz nesnaudīs pie stūres.» Ta sprieda viss konsilijs, saskrējis todien pēc avārijas.

Servisā neņēma pretī, remontrūpnīcā solīja tikai pēc mēnešiem trim. «Plāns un grafiks...» Gads paietu, ne tikai mēneši trīs — tas arī Bāliņam skaidrs. Un viņš ņēma un pieteica remontu uz sava vārda, kā individuālo mašīnu. Protams, arī atbildība tad uz viņa vārda un visi papildizdevumi. Klubs taču ar labāko gribu, ja tam arī bulu tādi brīvi līdzekļi, nedrīkst tos pārskaitīt par kaut kādas «individuālas» mašīnas remontu, neieminoties nemaz par izmaksāšanu skaidrā. Turklāt konjaka pudele un uzkoda meistaram, lai taču reiz ķeras klāt, nav noformējama ne ar kādu maksājuma dokumentu.

Tā šoreiz iegrozījies, tā iznācis.

Bet par muļķi tu te vari palikt, vai nu izpērc tādiem konjaku vai nepērc! Sola gan uz jaunnedēļu gatavu. Varbūt arī būs gatavs. Ja viņam tikai būtu iedevuši jaunu spārnu, ko likt saplacinātā vietā, tad viņš arī turpat servisā visu pats būtu izdarījis. Lai tikai paskatās un saņem algu. Garu degunu viņš būtu parādījis visiem tādiem jaunizceptiem meistariem ...

Domājot vien par to, Bāliņu Janka ir pietvīcis, zaļganzilās acis dzirkstī. Viņš vēl spēlējas ar atslēgām saišķī. Tā ir gadiem ierasta pirkstu spēle ar šīm atslēgām. Pašam izkāpjot kaut vai pēc avīzes, startera atslēga vienmēr

līdzi. Kursantu nedrīkst atstāt gaidot ar visu atslēgu. Nekur gan tas tā nav teikts, tomēr instruktoram Bāliņam tas ieguvis likuma spēku.

Viņš pēkšņi it kā fiziski sajūt no mugurpuses ziņkārus, dzēlīgus skatienus. Njā, nu jau Ildze var patīksminaties par viņu! «Nevari vis, draudziņ, nekur aizskriet, aste tikpat kā zem bluķa», bet tikko bija muļķīgi izlielījies, ka «varbūt aizvest, varbūt izmest līkumu» ...

Juzdams caur logu ziņkāri dzēlīgo sievas skatienu, Balinu Jānis saslienas, iegrūž atslēgu saišķi kabatā un apņēmīgā gaitā dodas uz vārtiem. Viņš tos gandrīz jau pilnīgi atgrūdis (ai, šis nolādētais profesionāļa ieradums!), kad atjēdzas, ka šoreiz lielie vārti nav jāatver. Šoreiz viņam pietiek ar mazajiem vārtiņiem — kā jau gājējām.

Jānis pietvīkst vēl vairāk, it kā tur, no loga, būtu saredzams kaut kas apkaunojošs. Izmetas uz ielas, vārtiņus aiz sevis aizcirzdams. Neatskatīdamies — un tas jau daudz vieglāk — viņš radis neatskatīties, tāpēc taču ir aizmugures spogulis... un noteiktā, mazliet puiciskā jauna gailēna gaitā dodas projām. Tepat pēc kādiem trīssimt metriem ir autobusa galapunkts. Mājās jau nu viņš nav spējīgs nosēdēt, ja reiz tā ...

Jauns vīrietis pie durvīm nospiež zvana pogu: trīs īsi, viens garš. Dzin, dzin, dzin-dzinn. Tāds signāls nav paredzēts nekādos satiksmes noteikumos. Ir gan pilnīgi pretējs signāls: viens garš, trīs īsi pūtieni. Tas paredzēts gadījumam, kad notikusi piespiedu apstāšanās uz dzelzceļa sliedēm. Katrs kursants to zina. Un, ja nezina, tad uz tiesībām nav ko cerēt. Jaunajam vīrietim par tiesībām nav ko uztraukties. Tās viņam kabatā jau astoņpadsmit gadus. Pag, vai ir kabatā, vai nepalika mājā, sporta tērpā? Tomēr ir. Nu, zināms, viņš bez tām ne soli, tāpat kā bez startera atslēgas.

Dzin, dzin, dzin, dzinnn... — atskan vēlreiz. Neatlaidīgs, uzstājīgs signāls.

Durvis tomēr paliek neatvērtas. Vēl brīdi pamīņājies,

vit.iA lenfim, sapīcis pagriežas uz promiešanu. Tas nu pavisam nebija paredzēts. Bet kas bija paredzēts — vai šis nāciens pie svešās sievietes?

Pirmās kāpnes lēnām, kā pats neticēdams un vēl uz kaut ko cerēdams, nākamās aizvien straujāk un straujāk noskriedams, Balinu Janka atstāj vasarīgi kluso namu, It ka visi būtu aizturējuši elpu un ar izbrīnu caur kaut kādiem nevienam nepamanāmiem lodziņiem vērotu — kas nu notiks? Viņš pat neredz ne šo namu, ne cilvēkus, kuri paretam atgadās kāpnēs. Viņš ir kā izšauts lādiņš, kas tikai traucas un trauksies, kamēr nebūs triecies pret paredzēto mērķi un eksplodējis. Jauns vīrietis, ja sieva nedēļām klāj sev guļvietu atsevišķi, var gan tik akli traukties uz mērķi.

Janka, kur tu? Čau! Gandrīz virsū uzskrēji... — iesaucas Laila, aizturējusi viņu; pirmā sveicina un laimīgi smaida, gaidīdama kādu vārdu. Tomēr no Jāņa vārds tik ātri nenāk. Motors pamatīgi noslāpis, un viņš neatjēdz atkal veikli iedarbināt. Ne jau kursantiem vien tāda ķibele gadās ... Sājā nācienā viņš ir vairāk nekā kursants.

Laila nebūtu Laila, ja pirmā to nesaprastu, un viņa nebūtu nekāda sieviete, ja vēl ilgāk tincinātu.

- Es nāku no pastaigas . .. Sapirkos šo un to, un visu ko. Jābrauc pie bērniņa. Vai, tad taču pavisam labi, ka tu šeit esi! Aizbrauksim ar manu volgu! Tev nekas nav pretī?

Nu arī Jānis beidzot sataustījis slēdzi. Starteris šķiļ dzirksti, motors iemurrājas, viņš pats atkal jūtas viņš.’

— Braucam. Man ir brīva diena.

— Uznāc augšā, uzvārīsim kafiju!

— Paldies, bet brokastis paēdu ...

— Es gan neesmu nekā ēdusi. Zini, kā noskrienos. Uznāc vismaz pēc garāžas atslēgas^ ļ

Un viņi kāpj Lailas dzīvoklī, tajā pašā dzīvoklī, pie kura durvīm Bāliņu Janka jeb kā Laila, paliekot divatā vieniem pašiem, mēdz sacīt ar cieņu — Jānis tik tikko ir

bezcerīgi izzvanījies. Viņš neieminas par šo zvanīšanu, un arī Laila nekā nejautā. Viņš taču ir atnācis, un viņai laimējies tieši šajā brīdī pārnākt. Kas tur vēl ko lieki runāt!

Un viņi arī nerunā lieki neviena vārda. Varētu pat pabrīnīties par šādu racionālismu viņu attiecībās. Precīzi un saskaņoti, it kā viņi būtu gadiem dzīvojuši kopā, pazītu viens otru un nojaustu no skatiena vien. Ar tādu saskaņu, protams, ir «visoptimālākais dzinēja režīms un vismazākais degvielas un eļļas patēriņš uz jaudas vienību ...».

Uz gāzes plīts uzlikts ūdens kafijai. Turpat līdzās uz virtuves galda dažas sekundes padūc kafijas dzirnaviņas. Laila sašķērē gurķi, pāris tomātu un uzliek karoti pabieza krējuma. Viņa gatavos sviestmaizes. Neko daudz jau viņi šeit nemielosies divatā. Aizbrauks uz vasarnīcu, tur tad arī viņa uzklās īstu svētku galdu: mazajai, vīramātei un sev ar Jāni. Viss vajadzīgais viņai sagādāts, arī torte, uz ko mazā tik kāra, un limonāde arī Ellas kārums. Vīnu vai konjaku viņa liek galdā tikai tajās retajās reizēs, kad nav jāsēžas pie stūres. Lai vēl kāds nonāktu slimnīcā! Nē, tas Lailai nepavisam nav vajadzīgs.

Jānis tikmēr noskrējis lejā uz garāžu. Tā ir saliekamā skārda garāža, kādas reizēm var iegādāties tepat Krūzes ielā. Trīs simti sešdesmit rubļu, ne vairāk, ne mazāk. Katrā ziņā ar laiku jāpadomā par īstu — ķieģeļu vai betona garāžu, kur būtu kārtīga remontbedre un viss cits. Bet pagaidām jāiztiek tāpat.

Par visu to Jānim stāstījusi pati Laila — iepriekšējās reizēs, tāpēc viņas rūpes un domas šajā ziņā gandrīz kļuvušas arī par viņa domām. Tāda optimālā saskaņa panākama tikai ar maksimāli precīzu vai arī apbrīnojami laimīgu nejaušo pieslīpēšanos. Viņi pazīstami tikai pāris mēnešu. Grūti pateikt, vai šeit priekšroka vienai vai otrai piestrādes metodei...

Jānis rūpīgi, pat pārāk pedantiski parbauda degvielas daudzumu, eļļas līmeni karterī un spiedienu pēc rādītāja.

Pārbauda stūres brīvgājienu un sajūga pedāli. Maigi ar mīkstu flane|a lupatu noslauka aizmugures spoguli, Ieslēdz un izslēdz signālu rādītājus, pārliecinādamies, vai tic tiešām deg. Visu kā pēc instrukcijas. Rūpīgi, ar īstu dēla mīlestību noslauka priekšējos un aizmugures logus, nolaiž un atkal pace|, tāpat rūpīgi notīra durvju stiklus. Notrauš no motora vāka un no visa melni lakotā korpusa pēdējo puteklīti. Varētu domāt — mašīna jāpoš kāzu braucienam. Varētu domāt vēl vairāk — tā ir viņš pats, jaunais līgavainis, no kura laulības uzvalka tāpat nolasāma pēdējā pūciņa. Un tas ir vairāk nekā viņš pats ...

Kas tad viņš pats? Par sevi viņš nekad nav domājis. Lai nu kā, bet Bāliņu Jānis nekad nav bijis no tiem, kas pirmām kārtām domā par sevi. Viņu gluži vienkārši suģestējusi šī brīnum daiļā lietiņa. Viņš to kopj, un katrs pieskāriens ir kā maigākais glāsts. Neviens ... neviena tādus glāstus nekad nav saņēmusi. Bet šobrīd viņš nedomā arī par to, viņš vispār nedomā par savām izdarībām — šeit. Viņš nespēj savādāk. Viņam taču arī ir sirds, un šī sirds sen atdota tikai šai brīnum daiļajai spēlītei.

Visi šie glāsti un apkalpošana īstenībā nemaz nebūtu vajadzīgi, jo tas taču bija viņš pats un, zināms, arī Laila, kas tikai pirms pāris dienām tāpat vizinājās ar volgu. Viss ir labākajā kārtībā. Gan brīvgājieni normā, gan benzīna pilna tvertne. Par Lailas mašīnas tehniskajiem rādītājiem viņš sen pārliecinājies — tie turas uz pieci. Sēdies kaut momentā pie stūres un ieslēdz starteri. Simtiem kilometru tad var aizskriet kā putns. Bet tur jau ir šīs lieliskās spēlītes burvīgums, ka Jānis Bāliņš nemaz nespēj savādāk, nespēj nociesties visu vēl un vēlreiz nepārbaudījis, ar savām rokām, savām acīm pēdējo sīkumu nenoskatījis, niecīgāko pūciņu nenoņēmis.

Lailai kafija sen gatava un sāk atdzist. Arī mazais galds uzklāts, turklāt ēdamistabā, nevis virtuvē. Pati viņa pārģērbusies. Elegantais kostīms ar garajām biksēm. Viņa mazliet atsvaidzina lūpas. Atcerējusies, ka vēl taču jāēd, tās atkal noslauka. Pēc brīža atkal atsvaidzina, jau kuro reizi sakārto matus.

Jānis vēl joprojām nenāk augšā. Bet viņa par to neuztraucas. Piekārto šo to, pārvieto. Viņa saprot, kāpēc Jānim grūti atstāt garāžu. Tomēr viņa tikpat labi saprot arī, ka beigu beigās viņš tik un tā uzsteigsies, lēkdams ik pa diviem pakāpieniem, steidzinās viņu «tagad nu gan vairāk nekavēties», it kā viņa būtu tā, kas aizkavē! Steidzīgi izstrēbs kafijas tasi, lieliem kumosiem sviestmaizi norīdams. Un jau kāpsies uz durvju pusi: «Nav ko čammā-ties!»

Laila pasmaida. Ir jauki arī tā. Tikai brīnums, ka pat mūsdienās atgadās cilvēki, kas nevajadzīgas steigas dēļ zaudē jeb varbūt nesaprot mirkļa skaistumu, nozīmīgumu, pat mūžību. Tā viņai gribētos teikt.

Lailai liekas, ka viņa pēdējā laikā jau mazliet mācījusies to saprast. Tagad pat. Galu galā, vai Jānis ir tas, kam kaut kur būtu jāsteidzas? Tad jau drīzāk tā ir viņa. Ella gaida, vecāmāte gaida. Divas reizes nedēļā vien viņa pagūst pie viņām aizbraukt. Katrai mātei gribas pēc iespējas biežāk ieraudzīt savu bērnu. Viņas Ella reiz nu ir tāds radījums, ko patiešām vērts redzēt. Un tomēr viņa labprāt it rāmi šeit gaida, jo arī tādā gaidīšanā ir savs skaistums. Pavisam bez steigas pasēdēt pie kafijas. Kafija nav strebjama kā buljons vai kefīrs. Pie kafijas tases ir jāpasēž. Arī tādā pasēdēšanā ir skaistums.

Ā, tur jau viņš jož! Nu protams. Dzin, dzin, dzin-dzinnn ... Kā uz ugunsgrēku. Laila smaidīdama steidz atvērt.

— Vaļā taču ir, kāpēc nenāc tieši iekšā, — viņa saka, neslēpdama smaidu.

— Jau izdzinu. Braucam!

Viņa kaut ko atjoko, stāv turpat pašaurajā gaitenī un puspiemiegtām acīm, galvu viegli atmetusi, gaida.

Jānim jāpaspraucas viņai garām, un viņš gandrīz jau

Ir paspraucies. Viņu augumi saskaras... Kāda vara pokAi.il nodzēš gaismu, atbīda sienas.

Kad skūpsta pietrūkst elpas, Laila veikli izlokās un gluži mierīgā balsī aicina Jāni pie galda. Nekas tāds taču nav noticis, lai nesēstos pie galda! Bet viņam galds tagad bijis nebijis. Viņš lūko vēl pēc Lailas, viņš viņu pavisam neatlaiž. Laila tad arī atļauj īsu zagšus skūpstu un atkal nav vairs tā pati Laila, kas tikko alkatīgi pieplakusi ar lūpām, bet ir gādīga namamāte.

Kafija atdziest... Nu, ko es tev saku ... — Vienīgi acis smej, un viņa to pat neslēpj.

Viņš savaldās. Tver pēc tases, brūnais šķidrums izšļakstās.

Par mazo esmu norūpējusies ... Trešdien, kad šķīrāmies, bija tāda sasārtusi. Ka gan es neiedomājos izmērīt temperatūru! — Laila runā, aizsākdama par mazo Ellu, par vecomati, par darbabiedrenēm. Ļoti daudz pēkšņi sākusi runāt Laila, «mirkļa skaistuma» dievinātājā. Izskatās, it kā viņa būtu no kaut kā satrūkusies, nobijusies.

Jānis no tā maz ko dzird.

Brauksim, Jāni! Tu nones lejā šo grozu, jā! Man jāpaskatās, vai gāze nogriezta ...

Pārāk ilgi Laila pārbauda virtuvē gāzi. Jānis spīvi tver pēc groza un, ļaujot durvīm aiz sevis aizcirsties, izsteidzas kāpņu telpā. Tagad tā būs līdz vakaram...

Sētā Laila parādās eleganta un apburoša. Viņa zina, ka pa dažu logu viņus tagad vēro, un priecājas arī par to. Kur ir ko vērot, lai vēro uz veselībām! Tas tāds sīks prieks, bet arī tādam sīkam priekam dzīvē ir sava vieta.

Viņa uzreiz pati nosēstas pie stūres. Pieredzējuša šofera vadibā viņai ir tiesības braukt arī ar savu mašīnu. Nav uzlikti pat pēc noteikumiem obligātie uzraksti «Mācību». Viņa paļaujas uz sevi un uz Jāni. Un tomēr viņai allaž līdzi vēl kāds nodrošinājums. Tik elegantas mašīnas valdniecei tiesību vietā nedrīkst būt sīkās banknotes. Tā viņa domā. Jāpiezīmē gan, ka tas paredzēts vairāk tām retajām reizēm, kad viņa riskē un izbrauc gluži viena, Slīd melna, lakota un niķelēta jaunākās markas volga, slīd visai apdomīgi, kā atpūzdamās. Pie stūres tikpat eleganta dāma. Kam var nākt prātā to aizturēt, pārbaudīt? Un, ja arī kādam nāktu prātā, tāpēc tad arī viņai somiņā ir šis nodrošinājums ...

Laila zina, ko dara.

Diena viņiem paiet raibi, lai arī diezgan parasti. Drīz viņi uzgriež uz Jūrmalas šosejas. Tā ir jaunā autostrāde — plata, lieliski noasfaltēta, ar zaļo zonu pa vidu. Sai zonai pa vienu pusi un pa otru pusi braucams tikai vienā virzienā. Saskriešanās neiespējama. Arī katra puse ar pārtrauktajām līnijām sadalīta trīs braucamajās rindās. Laila stabili turas pa vidējo. Apdzenot nav jāmanevrē. īstenībā uz šādas autostrādes gandrīz nav jāmanevrē, lai arī apdzīt iznāk diezgan daudz. Viņiem taču ir rumaks ar deviņdesmitkārtīgu spēku. Laila pat nemana — tas iznāk tik viegli, tik dabiski, kad jau spidometra šautra uzlēkusi līdz astoņdesmit, līdz deviņdesmit, līdz simtam ...

Turpat blakus sēd instruktors Bāliņš. Bet viņš arī vairs nav instruktors Bāliņš. Nav viņa moskviča, par ko sirds nepārstāj drebēt pat ar vislabāko kursantu pie stūres. Nav drošības pedā|u, uz kuriem uzcirst vajadzības gadījumā. Nav ceļa zīmju, kas spokotos, un nav ... Nē, instruktors vairs nav instruktors. Viņš šobrīd ir vienkārši Janka. Viņš ir Lailas Jānis, kas savu roku uzlicis uz stūres, tur, kur to satvērusi viņas roka, ne tāpēc, ka tas vajadzīgs kustības drošības labad, bet tāpēc, ka tā ir Lailas roka. Apollons min turpat uz papēžiem — un nospļauties par autoinspekciju ...

Un tomēr viņš arī šādā sakāpinātā noskaņā uzmana katru Lailas kustību un modri vēro ceļu. Instruktors pārāk stipri sēd viņa kaulos.

Ar kādu ātrumu atļauts braukt kursantam? — viņš pOkšņl pa jokam ierunājas.

Ar jebkuru vajadzīgo, Jāni.

Un ātrums nenoplok, un viņš neuzcērt uz drošības pē-di|n. Ka jau teikts, viņš to nevarētu, bet pašlaik arī negribētu. Protams, nav ko tūļāties, ja ir tāda spēlīte un ja Ir tāds ceļš. Nu jau turpat simt divdesmit. Mašīna dzied, viegli ka ērgļa spārniem šķeldama gaisu. Klusi san asfalts zem riepām.

Jā, to var saprast. Tā ir augstākā bauda jebkuram šoferim, jebkuram stūres vīram. Bet Bāliņu Janka taču ir virs, kam ātrums asinīs. Viņš tīksmē piever acis. Tad tūliņ tās atkal ir vaļā, un roka paspiež Lailas roku.

Mazāku gāzi, vēl! Nav ko trakot. Nu jau Lielupe klāt... Viņi tiešām jau brauc pa Jūrmalas šaurajām ielām. Laila arī pati noņēmusi kāju no gāzes pēdāļa un ļauj motoram pakāpeniski bremzēt, it kā vēl joprojām traucoties tāpat, tomēr aizvien lēnāk un lēnāk ...

Lidojums bijis tik īss.

— Būs pagrieziens, nobremzē!

Laila uzspiež uz bremzēm. Viņa arī pati zina, ka būs pagrieziens. Jūrmalas trasi izstudējusi labi. Tomēr Jāņa gādīgā piesardzība un padoms rada paļāvību, ticību pašai uz sevi, rada to drošības sajūtu, kas jau tuvojas pieticīgai sievietes laimes izjūtai. Lai cik smagi pašlaik dzīvē, tomēr tu neesi viena. Ar tevi vienā ritmā tepat pukst otra sirds. Un šajos tik saprotamajos sentimentālo izjūtu uzplūdos viņu pārņem pateicības jūtas. «Vai viņa nebija pārāk atturīga pftmīt tur, mājās?»

Jāni, — viņa ierunājas, it kā lai dzēstu šo parādu.

— Mēs iekšā nemaz daudz nepaliksim, skriesim tūlīt uz pludmali, labi?

— Labi.

— Tu nedusmo, visu paspēsim. Gribas taču ātrāk redzēt mazo.

— Es nemaz nedusmoju. Kāpēc tev liekas, ka es dusmojos?

— Nezinu. Bet liekas.

— Tev smalka jušana.

— Tātad tomēr?

— Nieki. Viss ir labi... Piedod nu atkal gāzi! Bet saproti, man mājās tevis dēļ viss sagājis grīstē.

— Sieva kaut ko nojauš?

— Velns, kas jums, sievietēm, par smalkiem deguniem ...

— Nu un ko? Nav taču uz mūžiem pielaulāta.

— Bērns mums tomēr ir.

— Bērns ari man ir. Un arī vīrs ir. Bet vai tāpēc lai tev vai man nebūtu vairs nekādas dzīves?

— Lēnāk! Lai tas tur, priekšā, aizkrātās ... Apbraucot visvairāk jāuzmanās.

— Piedod, Jāni!

— Jocīgā ... Par ko?

— Par visu ko.

Iela šeit atkal diezgan taisna un plata — posmā ap Vaivariem. Kā parasti svētdienās, kustība neliela. Galvenā braucēju straume aizplūdusi piektdienas vakarā, sestdienas rītā. Tagad vairākums gozējas pludmalē vai dirn vasarnīcās. Vieni savā, citi nomātā. Un vēl ezermalās, upmalās, lauku mājās, kam tādas ir, vai pie pazinām. Pašlaik tikai atsevišķas «haizivis» izšaujas un pazūd vai aizsteidzas garām. Šoseju haizivis, protams. Laila ir lasījusi par šādām šoseju haizivīm, zināmā mērā sapņojusi un ... iztēlojusies tās gluži citādas. Tā, piemēram, viņa pati ar savu volgu it kā pašlaik būtu tāda šoseju «haizivs». Bet kas nu viņa par haizivi? Lai kurš būtu tik labsirdīgs, tik ārkārtīgu’ rūpju un pienākumu pārņemts! Un visiem viņa labu vien vēlētu. Tikai kam gan tāds novēlēts labums vajadzīgs? Visiem vajadzīgs kaut kā vairāk ...

Pagrieziens uz Sloku paliek pa kreisi. Spēcīgi noaugušu |ņijM’|u «leja, Jaunķemeri... Un viņi arī ir klāt.

Pretim izskrien Ella. Laila apkampj meitu, nelaiž va|ā. Jfllils jitturigi kavējas pie mašīnas. Viņš šeit nav gluži ļ>lrmo reizi, viņš zina savu lomu. Tā atkal ir īpatnēja. It luī In pati, kas pie Lailas mājā, un tomēr nav gluži tā miti. Šeit viņš ir braukšanas skolotājs Jānis. Ne instruktors Bfiliņš vai instruktors Jānis... Meitai un vecaimātei labāk saprotams vārds «skolotājs». Un viņš ir «skolotājs Jfltlls», kas māmīti māca braukt ar mašīnu. Tā Laila jau ar pirmo reizi gribējusi, un viņam jāpakļaujas vien ir. Meitēnam viņš bijis — nebijis, toties vecāmāte acīgi pēta jauno vīrieti. Viņam gribētos izbēgt no vecās sievas ur-nigā skatiena, kas, daudz nemaskēdamies, seko viņam gandrīz visu laiku. Tāpēc viņš ir priecīgs, ka Laila, šeit atbraukusi, neliekas par viņu ne zinis. Pati viņa ar meiteņu rokrokā tūlīt pazūd vasarnīcā, bet viņu liek mierā, atstadama pie mašīnas. Braukšanas skolotājam ir pienākums pārbaudīt mašīnu — un viņš tad arī pārbauda. Sāk gandrīz visu no gala, tāpat kā Lailas garāžā. Tas, protams, nekādā ziņā nebūtu vajadzīgs. Mašīnai nav vajadzīgs, turpretī viņam pašam ir pat ļoti nepieciešams.

Un tā, žaketi atstājis uz sola salonā, krekla piedurknes atrotījis, viņš paceļ motora vāku un iedziļinās agregāta un aparātu pārregulēšanā un profilaktiskajā pārbaudē.

Bet Laila tajā pašā laikā, tāpat atrotījusi piedurknes, uzsējusi vēl arī priekšautu, līdzīgā dedzībā ņemas pa virtuvi, klausīdamās meitenes nemitīgajā čivināšanā, vecāsmātes eldzīgajā purpināšanā un gāzes plītiņas miermīlīgajā Šņākoņā. Un pati smaida. Smaida dziļi, bez jebkādas uzspēles, smaida ar sievietes pieticīgo laimes izjūtu. Un to viņa spēj varbūt tieši tāpēc, ka šī mirkļa skaistumu izjūt atkal kā vērtību pašu par sevi. Vīramātei tas nepaliek apslēpts, un vecā sieva purpina vēl piktāk.

Galds ir uzklāts. Ne pārāk bagātīgs, bet pilnvērtīgs tieši ēdienu daudzveidības ziņā. Varētu smīnēt un teikt, ka

šeit lieti noder viņas profesionālā izglītība. Veseli zobi ir tikai veselā miesā. Bet vesela miesa nav domājama bez veselīgas un pilnvērtīgas maltītes. Par gara veselumu viņa domā vismazāk. Tas saprotams pats par sevi. Vēl vairāk — kā sieviete, turklāt gudra sieviete, viņa pilnīgi pārliecinājusies, ka pat normāla mīlestība iespējama tikai cilvēkam ar veselu miesu.

Tāpēc galds klāts kā svētkos un tomēr bez klīrīgās par-spīlētības.

Vai viņa klusām alkst mīlestības? Ja tā — nevajadzētu nemaz tik īpaši pūlēties. Gandrīz vai katrs vīrietis uz to allaž gatavs bez atskatīšanās... Vai viņa sargājas no šīs mīlestības? Tad viņa pavisam tā nepūlētos, tas taču vairāk nekā skaidrs, ņemot vērā nupat izklāstīto Lailas filozofiju par dažu ikdienišķu kategoriju kopsakaru.

Lailai par godu jāatzīst, ka pašlaik viņa nedomā ne par to, ne par to... Viņai vienkārši tas ir asinīs jebkurā iespējamā brīvā brīdī rūpēties par kalorijām un vitamīniem, par galda skaistumu un ēdienu garšīgumu. Tik dabiska vēlēšanās laikam piemīt katrai sievietei, vēl jo vairāk mātei.

— Ella, skrej nu un pasauc Jāņa onkuli! Ēdīsim. Bet tu, vecomāt, uzliec vēl katliņu ar ūdeni, lai sakarst traukiem. Skrej, skrej, Ella, parunāsimies visi kopīgi!

Vēlāk viņi iet uz pludmali — mazā Ella, Laila un Jānis. Vecāmāte paliek nomazgāt traukus. Vecāmāte vispār nemīl pludmali. «Kā var tā gandrīz kails vārtīties visu acu priekšā un gluži bez jebkāda darba ...» Paldies dievam, ka viņa tā domā un nenāk līdzi. Ella, Laila, Jānis — vienos peldkostīmos pārskrien pāri kāpai, ienirst brūngano un pat apsvilušo ķermeņu jūklī, ūdens jūrā, smilšu jūrā. Nopeldējušies mazliet atpūšas, tad skraida, aizsākot spēlēšanos ar Ellas bumbu. Bumba apnīk, un viņi nospriež meklēt dzintaru. Lai atrastu kaut niecīgāko putraimiņu, jūrai to vajadzētu ik dienas mest ārā tonnām. Un tomēr viņi bradā pa ūdens sēkli un pēta dzīles. Arī daudzi citi tāpat staigā un pēta. Apnīk... Labāk salasīs skaistas gliemežnīcas. Salasa gliemežnīcas... Bet arī tas apnīk. Visas salasītās viņi pamazām vien un visai ātri izkarsta. Cels smilšu pili. Ella pirmā sāk raust ar abām rokam un kājām, krūtīm un degungalam centībā piepalīdzot, valganās smiltis un veidot vaļņus. Pils ... Tie vispirms ir aizsargvaļņi, sargtorņi, grava, paceļams tiltiņš tai pāri. Nekad pludmalē nav vērots, ka bērni un arī pieaugušie celtu mūsdienīgu pili — ar stāvām stiklotām durvīm, kolonnām un mansardiem. Obligāti — vaļņi, sargtorņi, šauras šaujamlūkas ... Asinīs tas vai ar grāmatām ieaudzināts?

Ari viņi visi trīs veido tieši tādu senču pilskalnu, senču pili ar visiem drūmajiem atribūtiem. Un to viņi dara, pat nesarunājuši — mazā un lielie tāpat.

Tomēr arī pilskalnu un pili celt apnīk. Celtne gan tiek gandrīz pabeigta. Pat ūdens ieplūdināts aizsargkanālā un tilts pacelts. Ienaidniekam ne ar kādu pārspēku neiekļūt. Lielajiem apnīk ātrāk nekā mazajai. Lielie visu laiku zagšus saskatījušies, bilduši pa retam viņiem vien nozīmīgam vārdam un deguši nepacietībā — ātrāk beigt. Bet ātrāk beigt nevar. Var pārtraukt bumbošanos. Jāuzsāk dzintara meklēšana. Var pārtraukt dzintara meklēšanu. Jāuzsāk gliemežnīcu savākšana. Var pārtraukt gliemežnīcu vākšanu un nodoties celtniecībai, bet, vienu pārtraucot, noteikti jāuzsāk kaut kas cits. Jāuzsāk tieši tāpēc, ka ar viņiem kopā visu laiku ir mazā Ella, ka tepat visapkārt ir simtiem un tūkstošiem citu cilvēku, kuri, iespējams, alkst tā paša — pārtraukt, bet arī nevar atļauties neko tādu ... Un vēl — ir taču pats /dienas vidus, pārkarsētu smilšu un zenīta saules spožums. Tādā spožumā arī viņiem pašiem trūkst drosmes aicinošāk paskatīties vienam uz otru, lai gan necik pārāk daudz šīs drosme's nebūtu vajadzīgs. Viņi taču ir skaidrībā par sevi. Liekas gan,

Cik grūti tādā noskaņā rāmi spēlēties ar Ellu un novilkt garu vasaras dienu! Bet tā ir jānovelk. Jau mazās dēļ, bērnam vajadzīga saule, ūdens un svaigs gaiss. Ar veco-māti viņas tikai nonīkst pa iekšu. Un arī šīs pašas vecāsmātes dēļ. Viņi nedrīkst parādīt, ka īpaši steidzas projām. Vecā nav Ella ...

Komiskākais ir tas, ka vecā sen vairs nav Ella un labi saprot gan Lailu, gan šo skolotāju. Un viņi abi labi jūt, ka vecāmāte ir paša Rizgas māte ...

Viņi varētu vasarnīcā palikt arī pa nakti. Pirmdienas lītā ar viņu bezdelīgu — viens mirklis un Rīgā. Tomēr tas nu ir pāri viņu abu spēkiem.

— Vecomāt, mēs nu brauksim. Skolotājs Jānis nevar ilgāk uzkavēties. Un man arī rīt agri vēl slimnīcā jātiek. Tavs ieteiktais buljons Pēterim ļoti garšoja. Arī žeņšeņa uzlējumu slavēja ...

— Brauc, vedekliņ ... Ko ta es, vecs cilvēks, tev liegšu vai neliegšu ... — vecā atpurpina, lai gan visiem spēkiem, tāpat kā visu šo dienu, centusies runāt laipni.

Ir vēla pievakare, drīz rietēs saule, kad viņi atkal dodas ceļā.

— Brauc, Jāni, tu! Jūtos pārāk nogurusi, baidos, — Laila atzīstas. Un tas ir tiesa. Viņi abi ir pārāk noguruši, nomocījuši sevi, lai gan gribējuši labi atpūsties. Cilvēki svētdienās pludmalē cer labi atpūsties .. .

Jānis nebilst ne vārda. Tiešām drošāk, ja viņš pats pie stūres. Šādā vispārējā pārgurumā uz ceļa viss var gadīties. Bet, ja viņš pie stūres, tad — kaut vai bezsamaņā ... Tā liekas Bāliņu Jankam.

Šajā pārliecībā ir liela daļa taisnības. Stūre un trīs pedāļi jau kļuvuši vairāk nekā viņa otrais es. Mašīnu viņš izjūt labāk nekā pats sevi — savas rokas, savas kājas. Stūre valda pār viņu.

Tagad pat. Kā iemirdzējusies kontrolspuldzītes maģiskā zaļganā acs, tā visas dulnās domas un nespēks kā ar roku noņemts. Asinis dzīslās rit vienmērīgāk, rokas atgūst lokanību, no kājām nokrīt kā pinekļi.

Br aucam, — viņš saka, šoreiz pats apsēdies vadītāja vietai.

Labi, Jāni. Ata, bērniņ! Gaidi...

Bērim stāv pie vārtiņiem, vecāmāte uz verandas kāpnēm. Abas maj, abas cenšas smaidīt un kaut ko vēl saka. Viņi aizver durvis un uzlīgo uz asfaltētā ceļa.

Inila iztraušas no mašīnas, paņem tukšo iepirkumu somu un dodas uz dzīvokli. Jānis atslēdz garāžas durvis, atver tas un iedzen iekšā mašīnu. Mantiņa nav slikta, laba lieta, lieliska spēlīte. Jo vairāk viņš ar to dabū pabraukāties, jo neatvairāmāka kļūst. Nu gluži kā sieviete, ko tikai vēl un vēl mīlēdams tā īsti iemīlē.

Dulnums Jānim gandrīz pārgājis. Tagad varētu arī pat neiet augšā. Viņš vēlreiz patīksminās par mašīnu, pievāc startera atslēgu, aizver un noslēdz garāžu. Un visu to viņš dara rāmā mierā, pat varbūt par daudz gausi.

Iestājas vakars. Diena bijusi svelmaina. Šeit pilsētā vēl jūtama tās smacējošā elpa. To nav spējusi kliedēt pat vakara iestāšanās. Nebūtu par sliktu vēlreiz nopeldēties, kaut kur Ķīšezerā vai Juglā. Vismaz palīst zem vēsas dušas. Bet kur tad ņemt vēsu dušu? Ūdens visos pilsētas vados remdens līdz šķebīgumam. To viņš zina no iepriekšējo vakaru pieredzes, jo arī citas dienas bijušas tikpat neparasti karstas. Vispār visa vasara šogad tāda nepieredzēta ...

Jānodod Lailai garāžas un mašīnas atslēgas. Un Jānis kāpj augšā.

Laila jau paspējusi gan palīst zem dušas, gan pārģērbties. Ķemmē matus un uzmana kafijas katliņu. Viņa taču bez kafijas pat nemācētu vairs dzīvot! Šoreiz viņa to vāra tāpat vien, jo tiešām jūt kāri pēc kāda malka. Tas nav rīta «mirkļa skaistumam» un nav arī nekādam citam nolūkam. Iedzert kādu malku un vislabāk likties tūlīt gultā, lai var kārtīgi atpūsties. O, rīt atkal bezgalīgi gara un nepārskatāma diena!

Zvans pie durvīm pirmajā mirklī pat pārsteidz. Tad viņa atceras Jāni un steidz atvērt. Kā aizvien, durvis nav bijušas noslēgtas, Lailai nekas nav noslēgts, bet Jānis, kā parasti, bez at|aujas pa tām nenāk. Dzin, dzin, dzin-dzinnn ... Un viņš gaidīs!

Laila atvērusi un jau atkal ir prom kaut kur dzīvokļa dzijumā, dzirdama tikai trauku šķindēšana.

— Atslēgas uzliec turpat uz drēbju pakaramā, zem cepurēm ... — viņa lietišķi saka, sakārtodama uz zemā galdiņa kafijas traukus. — Vai tu kaut ko stiprāku arī gribēsi?

— Nē, paldies, — Jānis strupi atbild. Viņu pārsteidz Lailas lietišķums un steiga. Steigai taču pašlaik pavisam nevajadzētu ’būt vietas, tieši tagad, kad visi braucieni beigušies, kad viņi reiz palikuši divi vien.

Viņš uzliek atslēgas augšā uz drēbju pakaramā, un tas izskatās gandrīz pēc uzsviešanas.

— Es tomēr atvēršu šprotu bundžu, — Laila turpina tajā pašā tonī, joprojām rosīdamās. — Vakariņas mēs taču neesam ēduši. Varbūt kādu lāsīti arī drīkstam. Jā, kā tev veicas ar moskviča remontu? Rīt taču vēl nebrauksim ... Man mājā bija pudele vīna ...

— Ne velna neveicas, — Jānis pikti atbild. Un var domāt, ka šis piktums, kas jau stipri atgādina instruktoru Bāliņu, bet ne Jāni vai skolotāju Jāni... ka tas sakarā ar grūtībām sasistās mašīnas remontā.

— Nāc, sēdies te! Palīdzi man galdiņu pievilkt tuvāk tahtai. Krēslā pavisam nespēju nosēdēt, kājas galīgi pietūkušas.

— Tev vajadzētu nēsāt ērtākas kurpes.

— Kurpēm nav nozīmes. Sirds ...

— Jā ...

— Sēdi, sēdi tur, bet, ja gribi, nāc man blakus uz tahtas!

— Vienalga ...

— Ņem tomātu! Es tev uzlikšu arī šprotes. Iekodīsim dūšīgi. Rītdiena man atkal vienā skriešanā ...

Vli.il Ietur pieticīgu vakara maltīti. Saruna vijas lēnām kn rimis strauts, reizēm gandrīz pilnīgi apraudamās, vijas ap ikdienišķākiem darbiem un gaitām. Vairāk runā I aila, Jānis atbild īsi, lai neteiktu — strupi. Viņu kaitina I ailas izturēšanās. Vai tad viņam jādzird par pietūkušām Kajam, par sirdi, par rītdienas skriešanām? Pašlaik, pēc visas šis dienas? Tur lejā garāžā vienu brīdi it kā bija vienalga — kāpt vēl augšā vai doties tūlīt projām. Bet pašlaik, kad viņš tomēr uznācis, kad nu reiz nekur nav jasteidzas, kad nav ne šī meitēna, ne večas, būtu gribējies, lai L .aila vismaz uzsmaida ka citkārt. Kapec viņa nevarēja, tapat kā no rīta, pakavēties turpat pie durvīm pec atvēršanas? Nē, pazūd tūlīt savā virtuvē, it kā tā būtu galvenais! Un tagad kaut ko tādu sākt — būtu pēc mu|ķiga automātisma.

Bet Jānis tagad jau principa pēc, aiz tādas kā spīts noņemies — viņš projām neies. Vulgāri izsakoties, Jānim gribētos, lai Laila būtu kaut kā palīdzējusi atkal sākt viņiem vien saprotamo valodu. Viņš ir un paliek vīrietis ar «xy» un nevis ar sievišķajām «xx» hromosomām, turklāt pēc dabas egoists vīrietis. Vai viņš vainīgs, ka pēdējā laikā dzīve sašķobījusies... Un šī neapmierinātība laužas ārā gan strupajās atbildēs, gan sarauktajā pierē un spīvajā niknumā, ar kādu viņš bāž mutē kumosu pēc kumosa.

— Kafiju vēl gribi?

— Vienalga ...

— Ieliet varbūt vīnu?

— Kā nu zini.. .

Laila papildina vēl kefiju, piepilda glāzes ar vīnu, pat pati pudeli atkorķēdama.

Uz ko, Jāni? — viņa vaicā tāpat vien runas pēc, pirmā paceldama.

— Uz tiesībām .. . Lai tev reiz tās tiek, — viņš pasaka pirmo, kas iešaujas prātā. Un tā šoreiz ir viņa paša k|ūda. Būtu viņš, piemēram, šķelmīgi atbildējis: «Uz tevi!» vai «Uz mums abiem!» — pirmais pavediens būtu sasiets, būtu radies tas tuvīnais brīdis, ko pēc tam jau vairs nav grūti pārvērst rotaļā.

— Tiešām gan. Kad tas viss beigsies, es būšu laimīgākais cilvēks pasaulē, — tikpat nopietni atbild Laila.

— Viss atkarīgs no maršruta un no daudz kā.

— Reizēm liekas, ka jau spēju braukt, izdodas diezgan normāli, bet citreiz ...

— Mēs vēl patrenēsimies. Nu jau drīz mašīnu sola. Sabuktēto spārnu ar autogēnu sagrieza. Liek jauno klāt. Labi, ka nav žigulis. Tam spārni nav nedz noņemami, nedz pieliekami. Jāgriež, jāmetina ...

— Tu saki — tikai spārnu vēl liek? Ko tad visu laiku darīja?

— Hmm... Tu vēl jautā... Nezini, kā tas mēdz būt! Norunā, noformē dokumentus, apsola — rīt pat ķersies klāt. Aizej rīt — vēl nekā. Ej parīt — stāv, kā stāvējis. Man, piemēram, tieši tā bija. Skatos — vāģis, kā nodzīts stūrī, tā stāv. Veči dzer. Es šiem: «Kāpēc vēl nekas netiek darīts?» — «Nezinām, nezinām, biedrīt. Prasi meistaram!» — «Kur tad ir jūsu meistars?» — «Kaut kur jau ir...» Un drope turpinās, it kā tu, cilvēk, būtu bijis tukšs gaiss. Tas esot autoserviss! Bardaks tas ir, lūk, ko es teikšu! Labi, ka es to jau sen zinu. Stāvu turpat un ne soli nost. Beidzot parāda man meistaru. «Eče, ej un aprunājies ar to tur!»

Es klāt pie meistara. Bet šis kā mūris. Laikam mana, kāpēc es pie šā, ņem un piesit pēdu... Un nu sākas skriešanās. Viņš pa darbnīcu riņķī vien, es pakaļ. Jā, nudie, tev vajadzēja to redzēt! Beidzot rokā gan. Tā un tā. Runāts bija, te visi papīri. Kad sāks? Un tu zini, ko viņš man atbildēja?

— Nav ne jausmas, — saka Laila.

— Neredzu jau vēl, par ko sākt! — tici man, tieši tā pateica.

— Nekauņa.

Dažviet ši sistēma pārāk dziļi ieēdusies. Un vīri pat runāt savādāk vairs neprot.

Tomēr nekaunība.

Skaidrs, ka nekaunība.

Tā vai apmēram tā virzās saruna Lailai ar Jāni tovakar. Un ka lai pēkšņi apliek viņai roku ap pleciem, kā lai sāk? Ne. nespēj ne iedomāties — noslaucīsi no šprotēm eļļainās lūpas un snaikstīsies bučoties?

Un tomēr, par spīti arī visam tam, Jānis pēdīgi sasparojas un atliec Lailas galvu. Viņa nepretojas, netēlo arī nekādu sevišķi pārsteigto, vienīgi... Un to vislabāk atkal jūt tieši Jānis! Vienīgi neatbild. Bet tādā gadījumā skūpsts ir kā skūpsts uz telefona staba. Tomēr Jānim ir spīts un ir cieša apņemšanās. Ir dusmas par izniekoto dienu. Pašlaik viņš lidojumu ar volgu negrib pat atcerēties. Palikusi tikai izniekotās dienas sūrme. Tāpēc viņš neatlaižas. Reiz viņš sācis, tad izšķils uguni pat no pagales. Skūpsts pēc skūpsta kā padsmitgadīgam jauneklim.

— Paspēlēsimies! — viņš čukstus lūdzas kā puišelis.

— Ej nu, muļķīt.

— Mazmazlietiņ!

— Kam tas mums vajadzīgs?

— Ja nu ir vajadzīgs!

— Es jūtos pārgurusi. Tāda diena man paņem visus

spēkus.

— Nerunāsim, nerunāsim par to!

Viņa ar plaukstu noslauka asiņojošu lūpu.

— Piedod ... Tev sāp?

— Nē, var jau paciest.

— Es domāju par pušumu.

— Es arī... Nieks.

Pēkšņi Jānis pieceļas.

Laila smej. Tikko jaušami, bet Jānis skaidri redz, ka smej. Par viņu. Plānās askēta lūpas sakniebtas, žokļi ņirkšķ vien. Viņš vēl brīdi stāv, tad neskanīgi saka:

— O, jau tik vēls. Es nu iešu.

Laila neatbild. Jānim uz viņu vairs netīkas skatīties. Viņam ir dusmas uz sevi un dusmas uz Lailu. Pastrupi atvadījies, viņš drīz vien ir uz ielas. Vislabāk viņš šobrīd uzcirstu pa federi un aiztrauktos kā viesuļa plēsts. Projām, kaut kur pilnīgi citā pasaules malā, projām! Triekties, triekties bez apstāšanās, līdz pilnīgam spēku pagurumam, līdz avārijai.

Tomēr nav iespējams ne uzcirst pa federi, ne aiztrauk-ties kaut kur nebūtībā. Nav mašīnas, nav parasto Bāliņu Jankas spārnu. Viņš ir kā sapīts.

Labi uz rīta pusi viņš pārvelkas mājās. Tāpat savām paša kājām. Vārtiņi nav noslēgti. Tātad viņa gaida. Bet tas šoreiz nerada prieku, pat ne mazāko. Viņš taču zina, kas viņu šeit mājās gaida.

Un tomēr, izrādās, ka viņš nav zinājis arī to. Kad beidzot satausta elektrisko slēdzi un ļauj, lai istabā ielīst gaisma, paliek pārsteigts no stindzinošā klusuma. Nejūt parasto Daces elpu, nejūt Ildzes sarosīšanos. Bet kā vienu, tā otru viņš aizvien ir manījis, pirmo soli pār slieksni liekot. Parasti .. .

Bet šodiena, īstenībā tā jau ir jauna diena, kas stindzina ar pēkšņo aizkapa klusumu, it kā viņš būtu nokļuvis pazemes velvēs.

Tā... Protams. Viņam gan vajadzēja par to agrāk iedomāt! Ildze ņēmusi un aizgājusi^ — no majas, no pavarda aizgājusi. Un arī Daci paķērusi līdzi. Ko viņa gan iedomājas — aizvest viņa bērnu?!

Tomēr arī niknumu Bāliņš šoreiz nespej izgāzt. Nav uz ko. Viņš taču vienmēr bijis tāds ka aktieris, visai slikts — un tomēr... Tagad neviens viņu neredz, neviens nedzird, vienīgi mēmās sienas.

Vai tā jau būtu viņa paša tik neskaitāmas reizes pieminētā avārija, avārija bez pēdiņām, īsta dzīves avārija un nevis tikai mācībās instruktora vicinātais bubulis?

Laikam gan. Viņš nespēj atgūties. Bet, kad beidzot atgūst sajēgu, vēl paies ilgs laiks, iekāms īsti sapratīs — lūžņi vien palikuši. Vai varbūt tomēr vēl ari kas labojams un glābjams? Nav brīnums, ka viņš pat no lūžņiem atkal uzveļ visu bijušo pasauli vismaz līdzīgu bijušajai. Vai tad velti daudzināts kā pirmklasīgs mehāniķis! Dzīvē nekad nevar zināt, kad vienas vai otras prasmes ievaja-dzēsies.

Sajūgi deg ne tikai automobiļiem, bet arī dzīvē. Tomēr Ia

bak, ja tie deg nekā rūsē ...

XV

Vispirms ir dziļa, dziļa tumsa, blīva kā siena, kā akla nakts. Nekustīga, smaga, turklāt mīksta kā vate. Tik mīksta, ka tai nav nedz svara, nedz smaržas, nedz skaņas, nedz krāsas, nekā tāda, ko varētu taustīt, just. Tā ir viena bezgalība, bezgalība nekurienē, nekas. Un tā velkas stundām, dienām, nedēļām, bez robežas un maņas, tikpat bez-galilgi un nenoteikti kā pati šī laika un telpas vienība.

Tad kaut kur aklās tumsas sastingušajā masā rodas pirmā saviļņošanās. Sākumā tikko jaušama kā no tauriņa spārna pieskāriena, gandrīz nemanāma — bija vai nebija saviļņošanās? Tik vāra un īslaicīga, ka liekas pat — nav nekā bijis, būs tikai licies. Jo atkal ir tumsa, dziļa un smaga, bezmiesiska, netaustāma un reizē nepanesama kā milzīgs slogs.

Jauns tauriņa pieskāriens, jauna saviļņošanās, jauna nojausma. It kā ieplaiksnītos gaisma, it kā kaut kas ieskanētos, it kā uzvējotu šmarža, tāda kā jasmīnu smarža. Tā tomēr tik vāra, ka varbūt arī nav jasmīnu smarža. Drīzāk jau tad ceriņi. Bet varbūt prī ne. Nē, nekādā ziņā ne ceriņu smarža. Nekādas smaržas. Atkal tikai tā licies. Nav ne smaržas, ne skaņas, ne gaismas, ne saviļņošanās, nekā. Ir tikai bezgalīga, trula tumsa.

O nē! Nu jau pavisam droši. Pavisam droši kaut kur

dzīlēs sakustas, iezilgojas, uzplaiksni. Noskan. Vēl un vēlreiz! Tad sāk atkārtoties reizi pēc reizes. Trieciens pēc trieciena, vilnis pēc viļņa, uzzibsnījums pēc uzzibsnījuma, aizvien jūtamāk, aizvien biežāk. Brāžas virsū kā viesulis, grūst pāri kā kalns, kā lavīna. Asa, plosoša, skaudri sajūtama visās malās un locekļos, visur. Nu jau tā ir kā viena vienīga sāpe, liela, milzīga, neizturama. Tik neizturama, ka tā no jauna aprok, pakļauj, atsviež atpakaļ tumsā.

Cīņa starp dzīvību un nāvi turpinās ilgi un nežēlīgi. Cīņa starp tumsu un gaismu, starp nekurieni un pasauli — to reālo sajūtamo pasauli, kurā jūt smagumu, jūt asumu, jūt krāsas, skaņas un smaržas, starp nebūt un būt...

Viņa uzvar. Labāk būtu teikt, ka viņas ķermenis uzvar, viņas jaunā, stiprā miesa un sirds. Miesa gan ir saplosīta. Tā ir kā viena asiņojoša brūce, tomēr sirds, par laimi, vesela. Sirds stipra.

Nu jau rodas cerības, ka šī meitene izķepurosies. i Paldies dievam, mūsu bērns vēl dzīvos ...

Rokas viņai ir brīvas. Laime vai liktenis, bet tieši rokas Silvijai saglabājušās gandrīz pilnīgi neskartas. Tie pāris zilumi, kas bijuši, šajās bezsamaņas nedēļās jau izzuduši. Kamēr dvēsele lidinājusies starp būt vai nebūt, daba un medicīna darījusi savu, tā nav padevusies. Vienīgi viss vēl ir pašā sākuma stadijā, tajā stadijā, kad sāp un sūrkst, kad visās malās lauž un plēš, kož un dursta. Turklāt vēl un vēlreiz uzveļas tumsa, uzveļas viļņiem, milzīgiem, nenovēršamiem, lai gan aizvien retākiem. Šīs periodiskās gāzmas aprok uz stundām, uz dienām, pairst, izklīst un aprok atkal.

Samaņas brīžos, kas par godu dienai un dzīvībai kļūst . aizvien garāki, rokas slīd pār pārsējumiem, tausta, cenšas uzminēt, nojaust. Tas nu ir skaidrs, ka seja un galva, pirmām kārtām acis vai vietas, kur acis bijušas un kur tām jābūt, pamatīgi nosietas, ievīstītas. Pirksti knibinās un spraucas, lūko pakļūt zem apsējiem un sataustīt, sajust,

uzzināt. Palātas masa pamanījusi pienāk, saņem abas rokas un pavēloši nogulda gar sāniem.

Sasiešu ... Ja neklausīsi, sasiešu. Neprātīgais meitēns! Gribi uzplēst, sabojāt visu? Liecies mierā, ja ne, siešu rokas ciet!

Draudi ir rāmi, bezkaislīgi, tikai pienākuma pēc. Silvija to jūt. Uz bridi pierimst, tad atkal lēnītiņām ar vienu roku, ar otru roku, ar abām tausta, pēta, cenšas uzzināt.

Atkal! Sūdzēšos ārstam, tad redzēsi...

Silvija ar mokām pasmaida. «Tad redzēsi...» Cik brīnišķīgi būtu, ja viņa tiešām vēl redzētu!

— Māsiņ, kā ar mani ir? To taču jūs varētu pateikt!

— Nezinu, nezinu, draudziņ!

— Kas tad zina?

— Ārsts varbūt zina, bet varbūt arī nezina.

— Kāpēc ap acīm apsēji?

— Tāpēc, ka vajaga. Ak tu dieniņ! Vai neprasīsi vēl ari, kāpēc vispār atrodies slimnīcā!

Uzplīties māsiņai, uzplīties sanitārei, uzplīties istabas kaimiņiem ir muļķīgi. Silvija pieklust. Nupat atkal pārņem milzīgs nespēks un veļas virsū tumsa ...

— Dzert... Māsiņ, dzert! — viņa izdveš, un šajā brīdī arī tiek no jauna aprakta.

Tumsa, necaurredzama, neizbrienama. Viņa pamazām nomierinās. Uznāk trula vienaldzība, ka savā briesmī-gumā tā tuvojas gandrīz vai nāvei. Viņa spēj stundām un dienām nogulēt nepakustējusies, neko nedomādama, neko nejuzdama, negribēdama just.

Atnāk tēvs ar pamāti, atnes apelsīnus, sulas, saldumus. Silvija nepagriež pat ģalvu. Galvu pagriezt nav arī nekādas nozīmes. Ietītais «pods» pašlaik nav spējīgs redzēt.

Redzēt nav spējīgs, tomēr dzirdjēt viņa laikam dzird un atbildēt arī varētu. Pamāte brīdi sačukstas ar palātas māsu. Tātad dzirdēt bērns dzird, paldies dievam ... Bet tā jau gandrīz jādomā, ka ...

— Silvij, bērns, nu kā tu jūties? Kas tev visvairāk sap?

Tu tagad nedomā neko, nebēdā ne par ko! Izveseļosies, būsi mājās, tad viss, viss atkal būs labi. Jābūt labi. Jauki, ka vēl tā ... Jā, ko es vēl gribētu teikt... Bija atnākuši tavi draugi no kursa. Divas meitenes un zēns. Tēvs, tu taču atceries, kā viņus sauca? Man kaut kur bija pierakstīts ... Gandrīz tāpat kā tevi. Signe ... Viena bija Signe, to es atceros. Padzirdējusi par nelaimes gadījumu, uztraucās. Solījās atnākt. Mēs ar tēvu gan teicām, ka pagaidām labāk ne. Tu taču pati arī negribētu, ka pašlaik... Tev vēl jāatpūšas, jāuzkrāj spēki. Bet tu neuztraucies, bērns! Nedomā neko, nebēdā ne par ko... Tu dzirdi, Silvi j?

Silvija guļ kā ievīstīta vaska lelle. Dzeltena āda, izģin-dušas rokas. Ak baltā pasaulīt, kas gan paliek pāri no cilvēka ...

Tēvs klusē. Sēd drūmi, ļauj, lai sieva parunājas, tad ceļas un sagumis velkas uz durvīm. Nākamo reizi viņi atnāk atkal. Un atkal pati Bāliņa pļāpā, laikam domādama, ka ar tērgāšanu palīdz, izklaidē Silviju, bet tēvs sagumis klusē. Pat labdienu pasaka bez skaņas. Pašam liekas, ka sveicina, īstenībā lūpas tikai mēmi nočāpst.

Tu dzirdi, Silvij!

Atnāk trīs paziņas Signes vadībā. Atnes puķes — lielas, skaistas rozes. Un arī daudz pļāpā, cenzdamies visādi uzjautrināt draudzeni. Stāsta un pārstāsta visādus jocīgus notikumus iz studentu dzīves, min jaunākos mūzikas gabalus, kurus izdevies ierakstīt, pārrakstīt, dzirdēt. Mēļo par pasniedzējiem un docentiem, stāsta anekdotes par iemīļoto profesoru. — Jauki, gādīgi, paši laimīgi, ka ar viņiem nekas tāds nav atgadījies.

Silvij, tu dzirdi...

Atnāk brālis ar Ildzi. īstenībā nāk atsevišķi Ildze un atsevišķi Jānis. Ildze lietišķi sakārto Silvijas gultu, ar līdzpaņemto šķidrumu norīvē viņu, sākot ar zilganajiem nagu galiem. Šim šķidrumam viņa piejaukusi smaržas. Silvijas ķermenis sāk patīkami kaist un smaržot. Istaba

piepildās ar šo aromātu. Kaimiņienes neiztur un šķauda, tomēr neiebilst neviena vārda. Viņas ar skaudību noraudas uz šo jauno, klusējošo un izdarīgo sievieti. Jā, ja Lida ņem savās rokās, tad gribot negribot jākļūst veselai. Ne la ka viņām, kur nedēļām neviens tuvinieks neliekas ne zinis ...

Apkopusi un sakārtojusi Ildze tikpat lietišķi aiziet. Pat laga uz redzēšanos nepasaka. Viņa atnāks vēl, negaidīti, pēkšņi, it kā garāmejot. Atnāks, padarīs to mazumiņu, ko šobrīd uzskata par vajadzīgu, un pazudīs.

Jānis ienāk, mulsi smaidīdams, tāds kā nopērts puišelis. Gandrīz liekas, ka viņš būtu tas vainīgais, tas grēcinieks, kas uztriecies virsū meitenei. Jānis ienāk apjucis, Jenām tuvojas gultai, nostāv tā, galvu nodūris, atmugu-liski atkāpjas līdz pašām durvīm, uzgrūzdamies citām gultām un soliņiem... Viņš ir sasodīti nelaimīgs šeit pie savas māšeles un nezina, ne ko teikt, ne ko darīt.

Atnāk vēl kāda paveca sieva, radiniece Martas tante. Apsēstas uz gultas malas, sameklē Silvijas roku un sāk glāstīt. Nerunā ne vārda, nekā cita nedara, pat nepaskatās uz apkārtējām gultām. Sirma, pakausī lielām adatām sasprausts matu mezgls, pelēkā tērpā, baltu mežģīņu apkaklīti kā seno gadu vidusskolniecei. Vāja, tīrīga, skaista večiņa. Sēd uz pašas gultas malas un glāsta Silvijas roku. Paiet stunda, pusotras — viņa glāsta un glāsta. Lēnām, maigi, tikko jaušami. Sāk no pirkstu galiem un ļauj savai plaukstai slīdēt uz augšu, līdz elkoņa locītavai. Tad atkal no pirkstu galiem un līdz locītavai.

Visu apmeklētāju laiku tā «norunājusi», viņa mundri ceļas, izkravā no sonras Silvijas skapītī līdzpaņemtos ēdamos un uzsmaidījusi aiziet.

Arī šo veco sievu pārējās slimnieces istabā vēro kā arhaisku brīnumu. Vai tiešām kaut kas tāds vēl mīt šajā grēcīgajā pasaulē ...

Trulā vienaldzība apnikusi pamazām atkāpjas. Pēkšņi Silvija pati sevi notver pie domas, ka sākusi medīt ārpa-

saules trokšņus. Dzirde saasinās līdz tādai pakāpei, ka viņa saklausa pat putnus dziedam slimnīcas kokos, vēju šalkojam, mašīnas aizzuzam arā aiz loga. Biedreņu sačukstēšanās tad jau liekas kliedzoši skaļa un griezīga. Un, jo klusāk viņas cenšas sačukstēties, jo vairāk plosa ausis. Vajadzētu teikt kādu vārdu, vajadzētu palūgt, lai taču reiz rimstas, tomēr bezspēks neļauj arī to. Viņa mokoši ilgi gaida, kamēr visas četras sievas aizmieg, tad atviegloti uzelpo un nododas atkal medību priekam. Un līdz ar skaņu medībām aizsāk arī tēlu medības. Skaidri iztēlojas, kā pa ielu tepat aiz slimnīcas teritorijas žoga brauc smagās mašīnas, trolejbusi, autobusi. Kā aiznesas motocikli. Kā pa ietvi aizsoļo vientuļš gājējs. Viņas korpuss laikam ir pašā ielas malā, ja viss tik labi dzirdams! Varētu pajautāt, kāda no kaimiņienēm droši vien nav tik pārāk pie gultas piekalta un pateiktu, bet Silvijai labak patīk pašai domāt, klausīties un iztēloties.

Iedziedas putns. Laikam pie loga aug koks. Vairāk putns dzirdams agri rītos. Un viņa gara acīm redz, kā mazais dziedonis uzmeties zariņā, kā cilā asti, kā pārlido no zara uz zaru, no krūma uz krūmu . .. Pēc balss viņa šo putnu nepazīst, nekad nav nodevusies tādiem pētījumiem, tomēr ir bezgala priecīga par šo mazumiņu — izzināt pasauli.

Citreiz atkal viņu aizrauj soļu medības tepat palātas gaitenī. Kā mīņājas sanitāri, spaiņus un ratiņus rībinādami. Kā noteiktiem, klusiem soļiem aiziet ārsts, nodaļas vadītājs. Kā steidzīgi, visu paspēt cenzdamās, aizdipina palātas vecākā māsa. Pēc soļiem vien viņa zina, kāds apmeklētājs nāk — vīrietis vai sieviete, pie viņas vai pie kādas citas . .. Pazīst, kādi ir mazliet šļūcošie Martas tantes soļi un sievišķīgi vieglie Ildzes soļi. Tēva un pamātes tuvošanos var nojaust pēc gausuma, nedrošības, tāda kā saķildojušos laulāto draugu apjukuma. Viņi abi ir ķildojušies mājās pirms gājiena «uz turieni», pa ceļam autobusā un pēc tam trolejbusā, tuvojoties pa institūta plašo

teritoriju Šim nomaļajam korpusam. Ķildojušies tāpat vien un ne jau aiz ļaunuma. Galvenokārt tomēr tāpēc, ka «tas noticis*... «kāpēc tā vajadzēja notikt?»... ka «bērna dzīve nu sagandēta uz visu mūžu»... ka «dieva dēj, tikai nelikt bērnam kaut ko no tā just» ...

Parastas tēva un mātes pārrunu tēmas šādā gadījumā.

Silvija, bērns, vai tu dzirdi?

Cik gan spītīga viņa arī spēj būt! Vai ta nu tā ir, ka nevarētu ne vārda atbildēt? Ārsti saka — nu jau pavisam labi, nu jau briesmas pāri, nu jau ...

— Varbūt, tēvs, tu ej viens pats pie savas meitas ... Varbūt tāpēc, ka es pamāte ...

Dažādi, ļoti dažādi ir arī soļi. Silvijai radies prieks medīt tos. Un, tā darīdama, viņa arī nemitīgi gaida tos vienus vienīgos, kurus viņa pazītu ne pēc skaņas, bet jau pēc tuvošanās nojausmas vien. īstenībā to dēļ vien sākusies šī saspringtā piepūle.

Viņam jānāk, viņam jāparādās, viņam jādod vismaz kāda ziņa ...

Stundas, bezgala garas stundas ... Dienas, nedēļas.

XVI

Pēc pārtraukuma kursanti atkal sapulcējušies atsākt teorētiskās nodarbības, atsākt braukšanas mācības. Visiem jau zināma priecīga vēsts, ka Bāliņa mašīna beidzot kārtībā, trūkstot vēl tikai kāda sīkuma. Tatad rīt atkal braukšana, tātad iet aļkal vaļā ...

Bet tāpat atbalsojas arī citas ziņas, ne mazāk saviļņojošas.

— Mēs šeit gaidījām, bet daži no mums jau ar tiesībām kabatā, — kāds dziļdomīgi aizsāk.

— Nemels niekus!

— Nav nekādi nieki. Ir tā.

— Kas stāstīja?

— Zinu.

— Kuri tad?

— Manīgākie, protams. Allaž tālāk tiek manīgākais ...

— Tad jau Fuksis!

— Šoreiz nekā. Cēzars, Adatiņš un Vārniņs.

— Tiešām! Un eksāmenu nolikuši?

— Ja jau lika, tad nolika ... Šoreiz gan tikai Cēzars un Vārniņš. Adatiņš izkritis.

— Csst... Tur jau viņš pats ierodas.

Adatiņš ierodas, kautrīgi smaidīdams. Tā smaida viltīgs runcis, kas atgriežas istabā, tikko krējuma podu iz-ķērnējis. Zib brūnās acis, mirdz zelta priekšzobi. Klasē pierimst, klase ļauj draugam apsēsties savā vietā. Un tad sākas.

— Hē, ko tad tu šeit?

— Tev taču esot jau tiesības kabatā ...

— Va vellu, tu gan tad esi malacis ...

— Kā tad bija, klāj visu pēc kārtas!

Adatiņu apstāj, no viņa gaida. Nepatika pret viņu mijas ar ziņkāri. Vieni prašņā, bet citi izliekas pilnīgi vienaldzīgi. Nejautā, pat nepaskatās uz tāda iznireļa pusi. Līdējs... Tāds tiks cauri pat bez ziepēm... Paskat, ko viņam ievajadzējies — pirmajam, citiem aiz muguras, ārpuskārtas! Bet arī atturīgākie tomēr spicē ausis. Kā nekā runa ir par valsts eksāmeniem. Tas pārāk satraucoši, lai paliktu vienaldzīgs.

Izrādās, pirmās ziņas bijušas pareizas. Adatiņš tiešām palicis tikai tādos puskoka lēcējos. Satiksmes noteikumos izturējis, turpretī braukšanā izkritis.

— Un tagad pēc divdesmit dienām?

— Uz ko tad uzrāvies?

— Uz bremzēm uzsita, bah! Ha, ha, hā ...

— Tā jau bija, — pērtais kaunīgi atzīstas. — Nepamanīju, ka pa galveno ielu tuvojas ...

— Ha, hā, nepamanīji gan, nepalaidi garām?

— Gribēji, kā parasti, pirmais tikt, iespraukties ...

No Adatiņa novēršas. Par Adatiņu atklāti smejas, ņirgājās. Nu, kad galvenais uzzināts, no viņa novēršas. īsts lips ir šis Adatiņš, vairāk nekas! Tā visu laiku likās, ka Pliksis sit pušu, bet nu izrādās, ka Fuksis tomēr nav vis par to pašu kārti sviežams ...

Ierodas Gustsons, un viss noskaidrojas vēl labāk. Kad klase norimusi, viņš, kā parasti, sāk tieši un ar pašu galveno.

Varu apsveikt. Daži jūsu biedri jau ar tiesībām kabatā ...

— Cēzars?

— Jā.

— Vārniņš?

— Arī Vārniņš.

— Adatiņš? — kāds sauc provocēdams.

— Adatiņš ... Nē, par Adatiņu nekā nezinu. Zinu tikai par Cēzaru un Vārniņu, — apstiprina Gustsons, smīnosu skatienu uz Adatiņu pamezdams.

Adatiņš sēd un raugās galda virsā. Un Gustsons pastāsta vēl dažas epizodes.

— Man viendien piezvana un saka: «Jums pāris dienu jāpabraukā un jāsagatavo eksāmenam divi cilvēki.» Un nosauc uzvārdus. «Kā tad tā?» es brīnos. «Viņi ir kursanti, un kursam ir sava kārtība.» Un tā tālāk, un tā tālāk. Bet man īsi un skaidri: «Ārpus kārtas, saprotiet...» Ja jau tā, tad es saprotu, kas man! Un pie manis ierodas Cēzars un Vārniņš. Papīrs līdzi, direktora atļauja un viss kā nākas. Un tā mēs norunājām. Man paņemts atvaļinājums, bet, ja vajag, vajag. Pastrādāsim pāris dienu.

Bet mums tika teikts, ka autoinspekcijā jāierodas reizē visam kursam! — no klases kāds neapmierināti sauc.

— Mīļie cilvēki, ko es varu darīt. — Gustsons liek roku uz sirds. — Es melns un maziņš . 1.

Blēdis arī šis Gustsons. Tik stingri noteica: nekādu izņēmumu nedrīkst būt. Nu ikvienam liekas, ka arī būtu tāpat varējis nokārtot eksāmenu ārpus kārtas. Lai jau

Vārniņš. Viņš brauca labi, varbūt pat labāk par visiem. Turpretī Gēzars! Cēzars lampačoja tāpat kā viņi visi. Vienīgais — jā, tas gan tiesa, viņš jau no sākuma ņēma arī papildstundas, trenējās ar citu mašīnu. Gods kam gods,, to nekad netika arī noliedzis, netika spēlējis paslēpes kā dažs labs. Nu labi, ja jau abiem tā paveicies. Bet Adatiņām... Oh, trīsreiz vajadzētu tādu zelli izgāzt!

— Un tā mēs paņēmām viendien no rīta pāris stundu,, vakarā — atkal pāris stundu, — turpina Gustsons. — Otru dienu, trešo ... Uztrenējāmies. Bet, draugi, jūsu Adatiņš ... Mēs braucam, bet te — Adatiņš klāt. Spraucas ar varu mašīnā un saka: «Man arī tāda pati atļauja, es arī gribu patrenēties...» — «Pardon, biedri Adatiņ, bet es par to nekā nezinu, ka jums būtu tāda atļauja. Man, lūk, ir Cēzars, ir Vārniņš — un vairāk neviena. Vai nu biedrs Vārniņš un biedrs Cēzars lai kāpj ārā jeb jūs, godājamais biedri Adatiņ! Citādi es ne soli...» Mēs uz Raiņa bulvāra, izdarām pagriezienu pa Arhitektu ielu. Skatos, uz Merķeļa un Ļeņina ielas stūra Adatiņš atkal priekšā. Malacis jūsu Adatiņš.

Pauls ir savā vietā un nebilst ne vārda. Un ierāmējums ap šāsdienas datuma pierakstu kļūst aizvien komplicētāks. Viņš savā prātā iztēlojas, kā tas bijis. Malacis Gustsons! Par to vien viņam var piedot šo gājienu ar «izņē-mumgrupu». Mācību mašīna līkumo pa ielām — kreisais pagrieziens, labais pagrieziens, apgrieziens apkārt braukšanai pretējā virzienā ... Un Adatiņš diedz pakaļ, reižu reizēm manīdamies kādā līkumā priekšā ... Oho-ho!

Adatiņš sarkst. Ja viņš reiz licis eksāmenu individuālā kārtībā, tad kursos vairāk nav ko meklēt. Tā tas ir, ja vien Gustsons nemelš.

Kad sākas jauna grafika sastādīšana braukšanai nākamajā nedēļā, ne Bāliņa grupa, ne Odiņa grupa Adatiņu vairs nepieņem. Viņš automātiski izslēdzies. Nav kursants — un sveiki!

Lai nu kā, tomēr gadījums ar ekstragrupu uzbango

.inlnlh. I.is paris nedēļas, kas vēl palikušas līdz eksāmeniem, paiet pastiprinātā piepūlē. Nu arī kursa eksāmena datums jau skaidri zināms. Gustsons. kā parasti, turpina savu spēlīti pie maketa. Viņi tiekas trīsreiz nedēļā — un katru vakaru ieskaites.

Kam ieskaitēs sanāks deviņpadsmit punkti, tam kursa eksāmens nebūs jāliek, — viņš smīnot visai nopietni atradina. — Tikai — ja kādam gadīsies cobers, tad jāatbild •otrreiz. Cobers netiek ieskaitīts. Un labojot vairāk par trijnieku tad nav ko cerēt, — viņš vēl precizē.

Klausoties viņā un rēķinot līdzi, daudziem kursantiem klusībā iekņudas sirds. Ja nu izdodas! Pat visvājākie, pat •viņi nedroši cer — ja nu ...

Un viņi visi cenšas, kā vēl nekad. Tā ir liela meistarība panākt tādu centību kursos, skolā, vispār jebkurās mācībās. Nodarbības nekavē gandrīz neviens. Ja kādam arī •gadās darba vai kādu citu svarīgu apstākļu dēļ, tad tas nākamajā reizē nelaimīgi prašņājas, kas darīts, kas mā-•cits, kas izgāzies ... Gustsons gan zina, kāpēc smaida.

Pilnā sparā turpinās arī mācības braukšanā. Kādreiz paši instruktori nokavē, toties kursanti allaž jau minūtes desmit ierodas agrāk un pukstošām sirdīm vēro, kad no krustojuma iegriezīsies dzeltenā vai zilā mašīna. Katrs gaida savu, katrs uztraucas par sevi, tomēr šis «katra» uztraukums lieti noder visiem kopēji. Turklāt šajos rīta •vai pirmsmaiņas brīžos iespējams arī pārrunāt dažas amizantas epizodes.

— Rizga madāma šodien atkal pēdējā maiņā ...

— Man liekas, ka viņa gandrīz katrudien pēdējā maiņā.

— Protams, protams/ Vai ta citādi Jānītis varēs pakal •aizbraukt un uz mājām aizvest, vai citādi abi varēs vizināties līdz tumsai...

— Ko, tiešām?

— Un tu vēl nezināji!

— Kaut kas tā kā bija gan manīts ...

Visvairāk Rizgas madāmu un Jānīti acīs patur Bada-

dzeguze, Paulam pat liekas, ka viņa abus ņēmusi īpašā uzskaitē. Pauls no līdzīgām pārrunām atturas, un tas viņam izdodas. Viņš nu reiz ieguvis tāda klusa, mazliet tūļīga puiša reputāciju, un tā viņam šajā ziņā lieti noder. Kādas gan viņam tiesības kaut ko pārmest vai nepārmest! Un tomēr sūrsme, varbūt labāk teikt — neveiksmes, zaudējuma sajūta paliek. Tā pat vienā ziņā ir pastiprinā-justies, it īpaši pēdējās dienās. Kāpēc tā, viņš pats nepateiktu. Kas tad noticis pēdējās dienās?

Vai tas, ka ar joni tuvojas eksāmens? Reiz nu visa šī ieilgusī jezga būs galā. Līdz kaklam tā Paulam tāpat kā visiem pārējiem kursantiem. Cik laimīgi tagad var justies Cēzars un Vārniņš! Stāsta, Cēzars jau manīts braucam ar savu vāģi, ar pilnīgi jaunu kā no konveijera. Par Var-niņu zināms, ka viņš gan esot riskējis braukt pat bez tiesībām tāpat kā Rizga.

Drīz, drīz arī viņš brauks! Pauls cer un arī necer, ka drīz brauks. Tas, ka Adatiņš tik slaidi izgāzies, rada nemieru. Un, jo tuvāk eksāmena diena, jo nemiers pieaug. Tātad nav nekāds brīnums pavisam vienkārši izlidot ka korķim! Cilvēki taču likuši trīs, četras, sešas... četrdesmit reizes. Jā, pat vairāk nekā četrdesmit reižu! Gust-sons zina stāstīt par tādu fenomenu kaut kur no Valmieras puses.

Šaubas atkal milst, plok, cīnās ar cerībām. Bet vai nu tik traki būs! Simtiem un tūkstošiem katru gadu noliek un kļūst par šoferiem, pat par klases šoferiem. Vai nu viņš būtu neaptēstāks? Mašīnu uzbūvēt gandrīz no jauna pratīs, bet to vadīt nepratīs!

Visādi var gadīties. Ja nu tiešām instruktoram Baliņam taisnība? Ja nu tiešām viņš ir īsts ķepausis, āmurgalva, kā par viņiem mīl izteikties? «Dumjāks par šiem bābiešiem ...» — tā arī dzirdēts no instruktora mutes. Līdz šim Pauls visus tamlīdzīgus jūtu izvirdumus laidis pār galvu. Jāprot savaldīties. Lai tikai pats nebūtu kā bābietis! To viņš šim Bāliņu Jankam kādreiz pateiks, tieši acīs

pateiks. Kuili vai atvadu ballē pateiks. Būs taču viņiem arī atvadu balle. Vismaz Laila par to jau ieminējusies. Laikam droša par sevi, ja par atvadu balli un tiesību iesvētīšanu tik ugri domā.

Viņš pats taču arī nupat par to domā! Ē, tā pavisam <’lla lieta. Pauls domā, ka tad būs pienācis laiks pateikt šim Maliņu Jankam dažas vīra patiesības.

Bet pagaidām Pauls klusē. Cer, šaubās, par visu klusē. Viņš taču ir tikai kursants, tāpēc jāzina sava vieta. Kad pienāks bridis, un tas tuvojas straujiem so|iem, kad viņš pārstās būt kursants, kad viņš atkal kļūs viņš pats un pat daudz vairāk nekā viņš līdz tam liktenīgajam brīdim... Viņš taču kļūs gandrīz vai par tādu pašu vadītāju kā Baliņš, kā Odiņš, kā Gustsons un Kalējs, kā līdzīgs līdzīgam arī šajā punktā, šajā sāpīgajā jautājumā. Un tad gan viņam būs tiesības arī aprunāties kā līdzīgam ar līdzīgu! Kā līdzīgs ar līdzīgu viņš runā savā instrumentālistu cehā — ar meistaru Karlsonu, ar inženieri, ar ...

Tādas vai apmēram tādas asociācijas rodas Ķegļu Paulam. Bet sūrme, zaudējuma sajūta un nojauta tomēr nezūd, pat pastiprinās. Vai tās būtu tikai neskaidrās izkrišanas briesmas? Nē, ne tikai tas. Vai varbūt Lailas zaudējums? Bet Pauls taču nekad tā īsti nav tiecies kļūt par viņas draugu!

Un tomēr, un tomēr...

Fordiņš ... Šis nožēlojamais vāģis — varbūt tas? Jā, laikam gan. Nu, kad tas gandrīz jau gatavs. Trūkst tikai dažu sīkumu. Viņš tos kaut kur izraus, un tad būs arī tie. Nu tas sācis viņam slīdēt no rokām ārā, kāpties atpakaļ, zust miglā .. . Bet, ja frā, tad kāda jēga kursiem, nomocītajai vasarai un pat tiesībām, ja viņš arī tās beigu beigās iegūst?

Jēgas nav nekādas. Tad taču sabrūk visi viņa sapņi, visas viņa negulētās naktis un neredzētās atpūtas dienas — viss: viss. Un aiz šī «viss, viss» Paulam ir daudz, daudz vairāk, nekā viņš gribētu izteikt, nekā viņš drīk-

stētu pat slepenākajās domās atzīties. Aiz tā stāv, ar to saistās kaut kas liels, gaišs... Saistās spožais, neaizmirstamais, kaut kas tāds, kas spēj ne tikai tādu puisi kā Pauls pārņemt, iznīcināt... Tāpēc fordiņam ir pavisam cita jēga, cits slepenais spēks. Un ja nu ar to pajūk ...

Nevajadzētu tāpat domāt, ka Paulam kaut kur zemapziņā urdītu skaudība par Lailas eleganto volgu. Sājā ziņā viņš Bāliņu Jankam ceļā nestājas, blakus neturas, pakaļ neskrien. Ne jau ar Lailu līdzās viņš sapņo traukties tālu, tālu ... Un, kad Laila pati būs ieguvusi vadītāja tiesības, nez vai viņai būs vajadzīgs arī tāds Bāliņš! Tas ari vēl ir jautājums. Galu galā Laila ir un paliek Laila. Rizgas madāma, kaķe ar nadziņiem. Bāliņu Janka vēl var tos dabūt just. Paulam sūrkst vienīgi pati šī nomaiņa kā tāda. Viņš jūtas pazemots.

Ko gan Martas tante īsti domāja, ieminēdamās par for-diņa pārdošanu? Vai viņa netic Paulam, ka viņš tiešām visu kā nākas izdarīs? Jā, laikam gan, jo citādi nebūtu ieminējusies par attālu radinieku! Jeb vai viņai vajadzīgs tikai pieredzējis padomdevējs automobiļu tirgus jautājumos?

Pauls pats arī sācis apklausīties par šiem jautājumiem. Viņš pat uzzinājis, kur Rīgā ir tā vieta, kur notiek mašīnu pirkšana un pārdošana.

Izstaigājies, aptaujājies, pārliecinājies ar acīm un rokām, Pauls galīgi sašļucis velkas mājās. Kaut ko tādu viņš nav pat sapnī iedomājies! Par veciem krāmiem plēš vai ādu nost.

Pauls sācis par šīm lietam interesēties. Ja jau veca Martas tante to dara, kāpēc lai viņš paliktu galīgais nejēga.

Visdažādākās domas, šaubas un cerības, nojausmas, vēlējumi.

Sestdiena. Kursa eksāmena diena. Jā, tā pati sestdiena, kuru noteicis Gustsons. Tagad, tāpat kā tuvojoties ūdenskritumam, nekādas attekas vairs nerodas. Tās nav iespē-

jumas. Viss iet savu dzelžaino gaitu. Gribot negribot pārņem tuda ka baisma un arī svinīgums reizē. Uz eksāme-nlem vienmēr tā. Kas nav jutis šo vienreizējo noskaņu ar nemieru (izkritīs) un cerībām (izturēs), ar cīņas gribu (JātIck cauri, lai tur vai kas) un arī tādām kā bailēm, mazdūšību (varbūt tomēr nemaz nelikt) ... un tomēr ar cerībām un cīņas sparu pārsvarā, — tas nav licis īstu eksāmenu, no kā atkarīgs viss.

Saulaina sestdiena. Pauls jau vakarā izgludinājis goda uzvalka bikses. Martas tante izmazgājusi un iezilinājusi kreklu, piešuvusi nedrošās pogas. Viņai, protams, nav ne jausmas, ka dažai nepiešutai vai vāji piešūtai pogai kādreiz bijusi diezgan liktenīga nozīme. Un labi, ka nezina. Tāpat viņai nav ne jausmas par Paula gaitām pa vakariem. Jaunam puiša cilvēkam jau nu var gan būt arī savas īpašas, tā teikt, puiša gaitas. To viņa saprot gluži labi un daudz neko neuztraucas. Galu galā nav jau pašas dēls. Padzīvos vēl kādu gadu, dabūs no valsts dzīvokli vai apprecēsies un aizies. Tādu vientuļu īrnieku viņas mūžā nav bijis mazums. Vienīgi — lai nu būtu pabeidzis to, kas aizsākts! Bet «aizsāktais» Martas tanti pēdējās nedēļās sācis nodarbināt aizvien vairāk.

Par to savukārt Paulam nav ne jausmas. īstenībā kaut kāda nojausma ir. Martas tante taču neko daudz neslēpj, bet aizvien biežāk nonāk pie viņa šķūnītī, grasās piepalīdzēt vai tāpat vien stundām nostāv, vērodama Paula darbošanos, ieminēdamās pa vārdam arī par saviem plāniem, par saviem sapņiem.

Jā, arī Martas tante, tāpat kā Pauls, jau sen sākusi sapņot, turklāt sapņot šī \*ārda vislabākajā nozīmē...

Uzcirties kā uz kāzām, Pauls minūtes piecpadsmit pirms deviņiem ierodas klubā. Nevienu nodarbību un maiņu viņš visā kursu laikā nav nosebojies. Pats zina to un ir mazliet lepns; tas piedod drošības sajūtu. Bet ir pārsteigts, kad vestibilā ierauga jau pulciņu pretī. Daudz gan vēl nav — tikai Petrovs, trejmeitiņas un Bikova. Un visi tāpat uz-

cirtušies, tikpat svinīgi. Kaut kā pats no sevis iznāk, ka šoreiz sasveicinoties viņi sniedz cits citam roku. Pirmie atnācēji tā ir darījuši, Pauls, par to nekā nezinādams, arī sniedz visiem pēc kārtas, un katrs pienācējs tāpat atkārto šo rituālu. Kāds vēlāk par to ieminas, visi pasmejas un turpat kļūst tikpat nopietni un svinīgi. Nupat atnāks eks-aminētāji — Gustsons, Žirafe un vēl kāds no rūpnīcas direkcijas. Šādā saspringtā gaidu brīdī būtu īsti vietā labs joks, piparota šoferu anekdote, spārnots teiciens ...

Laila .. . Rizgu Laila ... Kur gan viņa?

— Rizgu madāma taču atbrauks pati pēdējā. Abi ar Jā-nīti atvizināsies ... Vai ta nav zināms, — mēļo Badadzeguze un turpat arī sāk savu «dziesmu»: — Bet es izkritīšu... Ticiet man. Saderēt varu... Es taču briesmīgi braucu. Neviens tik slikti nebrauc kā ... kā mēs ar Snie-dzīti. Sī Rizga arī gan neko daudz labāk, bet viņai taču Jānītis. Un gan jau viņš madāmai tiesības pie gultas uz paplātes klāt pienesīs. Man varat acīs iespļaut, ja tā nebūs ...

«Bada dziesmu» pārtrauc jauns atnācēju piebirums. Nu jau viņi gandrīz visi, arī laiks sākt tā kā būtu. Kur gan kavējas paši pasniedzēji?

Gustsons ar Žirafi ierodas aizelsušies. Pastrupi un nevaļīgi atņēmuši daudzbalsīgo_ un godbijīgo sveicienu, viņi atslēdz kluba durvis un pazūd Žirafes kabineta. Abi lietišķi, abi aktīva darbīguma pilni. Kursanti dodas sava klasē — steidzīgi, vēl vairāk satraukti, bet arī pārlieku pieklājīgi, ik mīlu brītiņu atvainodamies par katru nejaušu pieskārienu.

Klases telpa it kā tā pati un arī vairs nav tā pati. Uzskates līdzekļi gar sienām, pa vasaru to nācis klāt vairāk, stūrī motors ar izgriezumu cilindros, uz otra statņa priekšējais tilts. Viņi ieņem parastās vietas. Uz galda tikai rakstāmais un rokas. Nu gluži kā rātnas vidusskolnieces izlaiduma eksāmenā, trūkst tikai zilo formas tērpu un balto priekšautu. Bet ir viņi šeit visdažādākā vecuma

iiii visdažādāko profesiju ļaudis un pēc tautībām — īsts HUbek'H tornis. Ne, nav nekāds Bābeles tornis! īsta tautu draudzība vistiešākajā nozīmē un reti skaistā izpausmē. Viņiem nav vajadzīga pat nekāda valoda, viņi šeit saprotas tapat, no ta vien, cik rāmi katrs cenšas nosēdēt un cik jutīgi tomēr ieklausās mazākajā troksnītī, kas nāk no gaiteņa. Nupat vērsies durvis, ienāks komisija.

It ka 2irafe viens pats eksaminēšot, it kā Gustsons eksaminēšot tikai braukšanā.

Ar kuru mašīnu — ar Odiņa vai ar Balina?

Laikam ar Odiņa. Bāliņa grupu pārbaudīšot Viktors.

— Viktors?

■ Ja, Kalējs, kas reizēm piepalīdzēja Odiņam. Viņš taču inspektors.

Jaunas un arī vairs ne gluži jaunas ziņas uzvirpuļo, paršalc un norimst kā vēja brīze īsi pirms lielas vētras.

Atkal klusums, uz galdiem svinīgi saliktās rokas un gaidās saspringtie skatieni.

— Kam labs rokraksts? — pavisam negaidot iesteidzas un nevaļīgi apprasās Gustsons.

Arvīdam ... Nu, protams, viņiem ir Arvīds. Viņš jau ne reizi vien izpalīdzējis dokumentu noformēšanā.

Gustsons viņam iedod tukšu veidlapu un ierāda, kā visi kursanti tajā ierakstāmi. Uzvārds, vārds, tēvvārds, dzimšanas gads un izglītība . . . Precīzi, tieši pēc dokumentiem. Ātri, ātri! Tikai pēc tam sāksies eksāmens.

Arvīds ķeras pie darba. Pases salfikojuši, kursanti drūzmējas ap viņu. Sākotnējais svinīgums atkāpjas. Pilnīgi nepazūd, šeit pat vien yēl ir, tikai atkāpies. Pasprūk pa jokam, pa sulīgam teicienam. Laila ... Beidzot ieradusies arī Laila.

— Nu, Rizgu madām, jums gari laikam pavisam mierīga sirds?

— Mierīga sirds varot būt vienīgi vīrietim — un arī tad tikai pēc krietni padarīta darba ... — Laila atcērt,

atsvaidzinādama lūpu krāsu. Viņa neko neiztaisa par tādiem oda dzēlieniem — un vispār ...

īstenībā uztraukusies ir arī viņa, lai gan ne par eksāmenu pašlaik. Tikko no slimnīcas saņemta satraucoša vēsts. Vīram atkal lēkme. No rīta viņa tur jau paspējusi būt. Nav dienas, kad viņa tur neskrien. Bet par to nevienam nav jāzina. Pirmkārt, neviens nekā viņai tik un tā nevarētu līdzēt, un, otrkārt, katram šobrīd uzgūlušas paša rūpes. Viss pārējais atstāts kaut kur tālu, kādā ireālā vakardienā. Tad arī Laila mēģinās vismaz uz kādu stundu izslēgties no šīs pārējās pasaules.

— Fuksi... Kā tad tur īsti bija? Vai tad tev ieskaitēs deviņpadsmit punktu nesanāca? — atkodies pret Lailu, mēļotājs atrod citu apcelšanas objektu.

Fuksis neatbild, vienīgi žokļu muskuļi ritmiski savelkas kamolos, it kā viņš zelētu košļājamo gumiju. Tāds ir viņa paradums lielos uztraukuma brīžos. Viņš prot savaldīties, arī tagad, kad pēc provokatoriskā jautājuma viņam pievērsti desmitiem skatienu. Viņš, nabadziņš, taču vienīgais bija gandrīz savācis deviņpadsmit maģiskos punktus. Vēl palika nekārtotas divas ieskaites, bet viņam arī bez tām jau septiņpadsmit. Par abām atlikušajām kaut vai apaļš «cobers» — un tomēr būtu deviņpadsmit. Bet ar pēdējām ieskaitēm vispār noticis kaut kas dīvains. Gustsons tās pēkšņi pats «aizmirsis».

Bet dies ar šīm ieskaitēm un visiem deviņpadsmit punktiem! Vienīgi par Fuksi iznāk pasmieties.

Tā pasmiedamies par centīgo Fuksi, viņi sirds dziļumos katrs pasmejas arī par sevi, par savu slēpto «fuksi»... Galu galā uz viņu nevienam ļauna prāta nav. Visu zibeni novadījis Adatiņš. Fuksis mīl gan paspīdēt, bet citādi lāga puisis.

«Lāga puisim» jau veidojas mēnestiņš. Tādi nu viņi šeit salasījušies — «zēni un meitenes», vecumā tā starp trīsdesmit un sešdesmit. Daži izņēmumi nespēj dzēst vispārējo likumsakarību.

Ar norakstu Arvīds ticis galā. Gustsons atkal ir klāt un «Izsteidzas ar to kā uz ugunsgrēku. Kaut kur kaut kas Ir nokavēts, tas pēc šīs steigas skaidrs, tomēr viņi turpina pacietīgi gaidīt. Beidzot nāk arī Žirafe. Kopš • eksāmenā sākuma» pagājusi kāda stunda. Viņš beidzot Izdala programmētās biļetes, izdala baltas papīra strēmeles, ne vairāk kā plaukstas lielumu. Uz tām jāuzraksta tikai pareizās atbildes numurs. Pavisam trīsdesmit vai trīsdesmit viena, divas atbildes, turpretī no tām pareizas tikai astoņas. Astoņi liktenīgie cipari un viss...

O nē, Žirafe dod divreiz pa tādai biļetei, kopā apmēram sešdesmit atbildes, no tām sešpadsmit pareizās. Viena kļūdīšanās — vēl izturēts. Divas kļūdas — cobers. Gustsons arī kursa eksāmenam pratis atrast īpašu āķi. Autoinspekcijā taču būšot tikai viena tāda biļete, un izkrišana — ar divām nepareizām atbildēm!

Laiks piecpadsmit minūtes. Kas izkrīt ar programmētajām biļetēm, tas otrreiz var likt tikai mutiski — par visu vielu, it īpaši par materiālo daļu ...

Ta Gustsons viņus biedējis, vicinādams pār galvām šo «materiālo daļu», bet pats par materiālo daļu nav pat visu vielu izņēmis. Ar bubuli viņus šeit biedējis, blēdis!

Paulam priekšā biļetes un balta papīra lapiņa. Uz tās augšējā stūrī uzrakstīts uzvārds un iniciāļi: Ķeglis P. P. Liekas, biļešu numurus arī vajadzētu uzrakstīt, lai var zināt pārbaudīt. Katrā ziņā kļūda tā nebūs. Un Pauls uzraksta arī numurus. Uzraksta un pieliek punktu. Tālāk seko atbilžu krelles. Par pirmajām trim nerodas nekādas šaubas. Par ceļa zīmēm viņš zina. Par līnijām uz braucamās daļas arī nav frekādu šaubu. Kam braukšanas priekšrocības? Tā, tā, tā ... Citu pēc cita viņš uzraksta pareizās atbildes numuru, viņam Jiekas, ka pareizās... Tie ir jautājumi, par kuriem viņiem malts un malts. Arī pārējie rīkojas tikpat aši. Žirafe apstaigā galdiņus un savāc pabeigtās atbildes. Pie priekšpēdējās Pauls sācis šaubīties. Mieru, tikai mieru! Kā tad tur īsti bija — ja uz

dzelzceļa notikusi piespiedu apstāšanās, kāds signāls jādod: trīs īsi un viens garš vai trīs gari un viens īss? Jeb vai pavisam savādāk — viens garš un trīs īsi? E... Viņš taču par šo signālu lasījis, no Gustsona dzirdējis un pats pārdomājis desmitiem reižu!

— Vēl atlikušas divas minūtes, — paziņo Žirafe. Gandrīz visi jau nodevuši, Pauls izšķiras un ieraksta uz labu laimi, kas būs — būs. Par mašīnas tehnisko gatavību jautājums drošs. Ja nedarbojas bremze, ceļu turpināt nevar, bojājums janovērš uz vietas.

Viņš atliec plecus un atviegloti uzelpo. Tūliņ pienāk Žirafe un pievāc arī viņa biļetes un atbildes.

O, Pauls nemaz vēl nav bijis pēdējais! Profesors arī mokās svīzdams, tāpat Sniedzīte ar Natašu nav galā. Bet kursants turpat pie blakusgaldiņa ... Pauls tagad var mierīgi apskatīties ... Vīrs pie blakusgaldiņa cītīgi špiko no satiksmes noteikumu grāmatiņas. Pavilcis no galda atvilktnes ārā, tur klēpī un ... Oho, tam ir drosme! Lai tik muļķīgi riskētu šādā reizē ...

E, nevajadzēja vēl nodot! Liekas, ka pareizā atbilde tomēr bija — trīs īsie un viens garais signāls... Pauls sāk justies neomulīgi. Viņš vairs nespēj mierīgi nosēdēt. Ko šie tur tūļājas tik ilgi! Un špikotājs arī ... Ņēmis norakstījis un atdevis, lai Žirafe var ātrāk pārbaudīt, lai drīzāk var dabūt zināt iznākumu.

Viņš būs vēl izkritis? Kāds gan tur brīnums, jo jautājumā par papildsekciju arī varēja būt kļūda. Likās, ka par šīm papildsekcijām viņš visu zina, bet še tev! Radušās šaubas, un miera nav ... Beidzot visi atdevuši. Žirafe paņem atbilžu šifru un sāk pārbaudīt. Fuksis piesakās palīdzēt, un iet pavisam raiti. Fuksis nosauc pareizas atbildes, Žirafe salīdzina ar atbildēm eksāmenā lapiņā. Kursanti sastājuši viņiem apkārt, un katrs drebošu sirdi gaida savu kārtu.

Izturējis... Izturējis... Izturējis... O, kas tad tas! Viena kļūda, otra — divnieks!

Ķīsi, kas tad jums? — iesaucas Žirafe. Visi atskatās ka 11/ precinieku. Ķīsis sēd savā kaktā, pietvīcis sarkans. ( auri . Viens tatad jau izkritis!

liet tas vēl nav viss. Pārbaude turpinās. Izturējis... Izturējis... Izturējis... Kurš izturējis, tas atplaukst kā saule. Kurš izkritis, tas atvelkas malā un sāji smaida. Smaids ātri izdziest, un neveiksminieks tad slābans atlaižas sola. Pauls izturējis, tātad atbildes pareizas, arī par slpnalu uz dzelzceļa — pareiza! Viņš stāv turpat netālu no Žirafes galda, atbalstījies pret kādu krēslu, un nespēj valdīt prieka uzbudinājumu.

Ko tu drebinies! — Uz pleca uzsit Petrovs. Vai tad viņš dreb? Laikam gan. Pauls apsēstas, lai nomierinātos. Bet nomierināties tik ātri nemaz neizdodas. Nu arī viņš pats jūt, ka ir kā drudzī. — Izturēts! Urrā! Tagad tikai braukšanu ...

Nataša ... Ko tikko teica par Natašu? Arī izkritusi? Žel . . . Un Profesors . .. Tāpat izkritis? To varēja sagaidīt. Toties Sniedzīte izturējusi. Malacis!

Pauls viņai paspiež elkoni. Viņa uzsmaida savu parasto kluso smaidu. Acu zīlītes viegli brūnajos ābolos iemirdzas.

Es jūs arī apsveicu, — viņa saka un atzīstas: — Par jums man sevišķi prieks.

Pauls ielūkojas uzmanīgāk šajā sievietē. Nē, nemaz tik pelēcīga viņa nav. Pavisam nav pelēcīga viņu Snie-dzīte.

No divdesmit trim izkrituši četri: Profesors, Ķīsis, Nataša un vēl kāds vīrs, kam līdz šim grupā nav bijis sevišķas nozīmes, viens no tiem, kurus dažādos raksturojumos un uzskaitījumos mēdz apzīmēt ar «un pārējie» ...

Kartībā būtu. Žirafe aizsteidzas', un drīz ir klāt pats Gustsons. Viņš ir možs, šodien pat možāks nekā parasti. Vienīgi joko mazāk.

— Žēl, biedri! Manā praksē tas pirmo reizi, ka tik

augsts procents izkritušo, — viņš norūpējies pārmet un turpat sāk analizēt: — Profesors ... Nu protams. Laikam biji blakus Rizgai?

Nelaimīgais Profesors joprojām atrodas blakus Rizgai.

— Ai, ai, ai, tā jau varēja gaidīt! Nu kāpēc jūs abus neizsēdināja pa vienam ...

— Biedri pasniedzēj, toties mani no jums «izsēdināja»... Man gandrīz asara nobira, — Laila mēļo. Viņa ir izturējusi, par spīti visam, tomēr izturējusi, tāpēc mēļot var, cik uziet. Turpretī nabaga Profesors ir patiesi nelaimīgs. Viņš kļūdu atklājis pats, turklāt tūliņ pēc atbilžu nodošanas.

Eksāmenu rats ir nepielūdzams, tas griežas.

— Kamēr pārējie brauc, jūs visi četri nāciet uz kabinetu! — Gustsons liek un aizsteidzas.

Oho, nu tik sāksies, nu ar šiem četriem parunās no sirds. Nevienam gan negribētos būt viņu vietā.

Uz ielas pie kluba durvīm jau gaida Bāliņš un Odiņš. Viņi paši eksaminēšot braukšanā. Nekāda Kalēja, nekāda direkcijas pārstāvja. Gaidīti, nav sagaidīti. Piezvanīts, lai kaut kā iztiekot paši. Tas atkal ir jaunums, visādi jaunumi pēdējā minūtē. Un varbūt pareizi vien ir. Galu galā, kurš labāk zina nekā paši instruktori, ko katrs no kursantiem spēj un ko nespēj!

Braukšanas eksāmenam sastādīts īpašs maiņu grafiks — katram pa piecpadsmit minūtēm, ne vairak. He, arī Adatiņš ir klāt! Tas nu gan zellis! Re, kā atkal kaulējas! Bāliņa mašīnā jau trīs sēd, bet šis par varītēm līdīs iekšā.

— Adatiņ, kur jūs? — Instruktors Bāliņš viņu aiztur.

— Likšu eksāmenu. Man taču arī jāliek ... — Adatiņš turas pretī.

Paklausieties uz šo tipu, uz šo Adatiņu, ko viņš tur murkšķ! Valsts autoinspekcijā izkritis un grib atpakaļ pie grupas pielīmēties ...

Pauls, savu kārtu gaidīdams, stāv uz kluba kāpnēm un

labpatika noraugās. Viņš gatavs iet palīgā, ja ievaja-d/.ctoa.

Gavilējoša noskaņa par izdošanos teorētiskajā eksāmena noturas diezgan ilgi. Paula maiņa ir klāt, un viņš ‘•ēstas pie stūres. Viņš, Bikova un Nataša. Ar viņām alnim Paulam jau ne reizi vien gadījies būt vienā maiņā. Viņi visi trīs ir apmēram vienādā prasmes līmenī. Viss atkarīgs no veiksmes, bet galvenais — no noskaņas, no garastavokļa. Piemēram, šodien Paulam braukšana padodas kā jaunam dievam. Gan izkustēšanās iznāk bez rāvieniem, gan piebremzēšana un pārnesumu pārslēgšana paveicas bez trokšņiem un grūdieniem. Kreisais pagrieziens ... Vēlreiz kreisais, vēlreiz ... Labais pagrieziens, luksofors... Zaļā gaisma pazūd, stop! Izdodas laikus nobremzēt. Dzeltenā ... Un mašīna sāk virzīties kā pēc saskanīgas komandas. Bāliņš nesaka ne vārda. Arī viņš šodien it kā pavisam cits Bāliņš. Kaut kas no eksāmena svinīguma un nopietnības pārņēmis arī viņu.

Eksāmens nemaz nav tik briesmīgs, kā izlikās.

Ierakstīdams Paulam ieskaišu grāmatiņā atzīmi «apmierinoši», instruktors piebilst:

— Ar fordiņu tik viegli neies ... Ar vecu vāģi vispār draņķīga braukšana ... Mainās nost! Nākamais!

Nākamā ir Bikova. Pauls saņem grāmatiņu, saka paldies un traušas ārā, neattapis šoreiz pārbīdīt tuvāk šofera sēdekli. Tas, kas der viņa garajām kājām, pavisam neder Bikovas nelielajam lelles augumam. Bet arī viņa pati laikam ir ne mazāk apjukusi, jo tāpat neattopas noregulēt sēdekļa attālumu, lai gan pavisam cita iemesla dej.

Paulu nokautējis Bāliiiu Jankas negaidītais aizrādījums. Ko viņš ar to domāja? Pauls taču nevienam ne ar pusvārdu nekā nav teicis par savu fordiņu. Un vispār viņš no līdzīgām runām parasti atturējies.

Pēkšņi viss prieks, visa svētku noskaņa izplēnējusi. Pat par veiksmīgi nokārtoto kursa eksāmenu vairs nav nekādas sajūsmas. Četri no kursantiem izkrituši teorijā.

apmēram otrtik «neapmierinoši» saņēmuši braukšanā. Viņam vajadzētu būt līksmam. Un tomēr pēkšņi prieka vairs nav.

Ta vellu, par fordiņu Bāliņš būs tāpat vien pamuldējis! Vai pirmā reize, kad viņš negaidot no zila gaisa ierunājas gan par šo, gan par to! Pauls mēģina sevi mierināt. Viņam stipri gribētos, lai Bāliņa vārdos par veco fordiņu nebūtu zemteksta. Un tomēr neizdodas sevi piemānīt. Tas taču bija teikts nepārprotami: ar fordiņu neies tik viegli... Neteica, ka ar žiguli neies tik viegli vai — ar zaporožecu neies tik viegli... «Ar fordiņu neies tik viegli!»

Jeb varbūt tomēr kaut kādā ce|ā Bāliņu Jankam nācis ausīs par viņa slepeno nodarbošanos! Rūpnīcā taču viens otrs zina, jā, pat Žirafe zina un meistars Kasparsons. Laila ... Jā, Rizgu Laila arī. Tad vēl Petrovam viņš lūdzis izgādāt dažas deficītas daļas... No viņiem, no viņiem, no kā gan cita!

Ja tā, ja reiz tas noskaidrots, tad vajadzētu nomierināties. Nu ko tad sevišķu Bāliņš pateica? īstenībā draudzīgu aizrādījumu, lai viņš neiedomājas, ka ar kaut kādu sagrabējušu vāģi varēs braukt tikpat gludi kā ar jaunākās markas moskviču. Un vietā šāds aizrādījums. Līdz šim Pauls par to nemaz nav lāgā padomājis. Būs for-diņš, būs tiesības, un viņš lidot lidos ...

Pauls iestāsta, cenšas nomierināt sevi, un tomēr tas neizdodas. Nē, nē, aiz šiem vārdiem bija kaut kas cits. Viņš taču smīnēja, tā teikdams! Vajadzēja^ turpat_ uz vietas noprasīt: sak, biedri instruktor, es jūs tomēr nesaprotu.

Bet nu jau sen par vēlu. Pauls eksāmenu nolicis. Nataša nolikusi, izkritusi tikai Bikova ... E, ko nieki! Tikai nieki tādi kursa eksāmeni. Paulam tagad skaidrs, ka arī tā bijusi tikai tāda iepriekšpārbaude, tikai viena no mācību formām, turklāt diezgan izčākstējusi forma. īstenībā tos noliks visi. Jau šodien pat Gustsons izkritušos aizsauca uz kabinetu un turpat uz vietas pāreksaminēja

otrreiz. l'agad tikai Profesors un Ķīsis vēlreiz palikuši «Izbirušajos». Un ari viņus pirmdien atkal ņemšot priekšā, l apai tiem, kas nenolikuši braukšanā, vēl jāpamācoties un sajas pāris dienās lfdz īstajam valsts eksāmenam autoinspekcija vēl jāliekot otrreiz, trešoreiz ... simtoreiz!

Vai tas nav mazliet pēc ākstīšanās?

Pauls par nokārtoto kursa eksāmenu vairs nav nekādās augstajās domās. Viņš nezina, kurš tur vainojams — Gustsons, 2irafe vai tie vīri no direkcijas, kas uz to neieradās, tomēr viņš ir pat vīlies. Vīlies varbūt tieši tāpēc, ka pašam ar pirmo reizi tā paveicies, bet izkritušos par katru cenu pūlas «izvilkt». Šāda «izvilkšana» taču ir visu kursu neglābjama devalvācija!

Saerrojies viņš steidzas uz mājām. Nez kāpēc radusies tāda sajūta, ka tuvojas briesmas. Pavisam citas briesmas nekā tāds inscenēts eksāmens. Briesmas viņa fordiņam.

Vai Martas tante būtu jau kaut ko pasākusi?

Martas tante nav pārsteigta par Paula pārnākšanu. Viņa zina, ka darbā Paulam nav jābūt, ir sestdiena. Uzcirtās kā «uz kāzām» un gatavojās vakar visu vakaru, bet nu tik ātri atpakaļ — nav pat īsti pusdienlaiks! Ar jaunajiem tā ir. Te viņi kaut kur skrien un steidzas, te atkal, kā ar lupatu pa muti dabūjuši, no jauna atpakaļ. Un pareizi vien ir. Katram laikam sava dzīve. Tajos laikos taču arī visādi gāja.

Gudrā sieva neko neizrāda, kad Pauls iebrāžas, aizdomīgi apskata visus kaktus un tikpat nemākulīgi atklāti pēta arī viņu. Viņa vēl nav beigusi nodarbošanos ar suku siešanu. Tas viņai ir tāds mājas darbs, domāts vairak vaļaspriekam nekā praktiskam labumam. Reizēm viņa ir paņēmusi un sien sukas jeb kā pati mēdz teikt — birstes. Citreiz līmē nelielas tūtiņas tablešu un ampulu ievietošanai aptiekās vai šuj darba cimdus no rupja, asa brezenta auduma. Tie visi viņai tikai tādi vaļasprieka darbi. Un tikai viņa pati zina, ka bez tiem nemaz nemācētu vairs dienas nodzīvot. Bet ne jau viss jāzina pasaulei. Pasaulei

viņa ir un paliek Martas kundze, Rozes kundze un tikai retajam — arī Martas tante. Katram cilvēkam jāzina sava vērtība, tad arī citi ar laiku to tāpat ievēros ...

— Vai gribēsi ēst? Tad es metu mieru un kuru uguni,— viņa Paulam apjautājas, kad viņš vēl aizvien trinas un trinas turpat viņas galā.

— Paldies. Vēl jau neko tā īsti negribas, — Pauls nomurmulē. īstenībā ēst viņam sāk gribēties, jo no rīta satraukumā nekā prātīga nav iebaudījis. Tomēr vairāk par pusdienām viņu pašlaik interesē kas cits. Bet par šo citu viņš savukārt nav spējīgs tieši un skaidri apjautāties.

Ka fordiņš šķūnītī stāv, kā stāvējis, tāds pats, kā vakar pamests, par to Pauls pārliecinājies jau pārnākot, pirms kāpšanas šeit, dzīvoklī. Nu, protams, tikai tad, ja kāds garnadzis iekārotu, varētu domāt, ka tā pēkšņi vairs nav. Pat tad, ja būtu nolēmusi to kādam svešam pārdot, Martas tante to nekad neizdarītu tik pēkšņi un tik ātri. Tādām izdarībām viņa daudz par vecu un godīgu. Šajā ziņā Pauls veltīgi baiļojies. To tagad arī viņš pats labi saprot. Un tomēr miera nav, urķēties savā «kabinetā» vai šķūnītī viņš pašlaik nav spējīgs.

— Labi, lai nu, dēls, birstes vēl pastāv, degt jau nedeg. Es tomēr kuršu uguni, — saimniece sāk piekopt savu darbavietu un noraisa priekšautu. Sukas viņa sien, aplikusi vienu priekšautu, bet pa virtuvi saimnieko ar citu.

— Varbūt malku uznest? — Pauls piedāvājas. Malkas pašlaik nevajaga. Pilns grozs ar visādām skaidiņām un šāļu galiem jau ir pie plīts.

— Es varētu iekurt, — viņš saka pēc laba brīža, kad Martas tante apmainījusi priekšautus un sāk cilāt katliņus.

Nē, kurt uguni pašlaik vēl par agru. Vispirms jānomizo kartupeļi, jāsaplacina gaļas šķēles. Šodien paredzēti sausi kartupeļi, mērce un gaļa. Vīrieša cilvēkam vismaz reizi dienā jādabū pilns vēders ar spēcīgu barību, šajā ziņā

gan «tic laiki», gan «šie laiki» ir gluži vienādi. Martas tante pasauli pazīst diezgan labi.

Varu pamizot... Kādreiz armijā pusrotai kartupeļus piemizoju, — Pauls gatavs nākt palīgā arī pie kartupeļu mizošanas jeb kā Martas tante saka — laupīšanas.

Kartupeļi jauni, mizas tikpat kā nav, tikai jāno-knsa, — saimniece atrunājas, lai gan arī atteikt nav iemesla. Kas gan ar viņas dēliņu šodien tāds noticis, ja pēkšņi tā pa virtuvi vien trinas? Citreiz taču pat neieskātās. Un, kad ēdiens gatavs, pacietību var zaudēt aici-nādama un lūgdama. Viņš tikai savu: «Tūliņ, tūliņ ... Jā, paldies, dzirdu...» — bet pats urķējas, galvu nepacēlis. Laupīt kartupeļus ... Kaut kas nedzirdēts! Martas tante savā garajā mūžā nav spējusi pierast, ka vīrieša cilvēks virtuvē, aplicis priekšautu, laupa kartupeļus vai maļ kotletēm gaļu! Vīrieša cilvēkam ir savi vīrieša darbi. Un būtu labi diezgan, ja viņš ar tiem tiktu galā pats. Tā domā Rozes kundze, šāds uzskats viņai ir asinīs. Un galvenais — nav bijis nekādas vajadzības tos mainīt.

Tomēr Pauls domājis no tiesas. Viņš enerģiski ķeras pie kartupeļiem, un saimniecei neatliek nekas cits kā uz dēlīša ar gaļas āmuriņu dauzīt gaļas strēmeles.

Kādu brīdi viņi strādā klusēdami. Pauls pārāk aizņemts ar to vienu vienīgo domu, lai spētu kaut ko tāpat vien melst. Zināms, viņš varētu pastāstīt par šāsdienas eksāmenu. Galu galā tas nav nekāds apkaunojums. Martas tantei tas pat būtu jauns temats. Varbūt tieši tādējādi arī pats Pauls uzzinātu kaut ko no tā, kas kutina viņu. Bet viņš neuzsāk par eksāmeniem, viņš pat neattopas pamēļot, izdomājot k§du citu šāsdienas gājiena un negaidītās atgriešanās iemeslu.

— Varbūt pietiks? Kādi piecpadsmit gabali ir, — viņš ierunājas pavisam neitrāli. Un palūkojusies Martas tante atbild:

— Pietiks ar. Cik ta mums, diviem cilvēkiem!

Pauls beidz ķēpāties ar kartupeļiem, nomazgā nazi,

nomazgā rokas. Kamēr saimniece liek pannu uz riņķiem, viņš pacenšas iekurt uguni. Un tad viņam gandrīz’ vairs nebūtu šeit ko pīties, lai gan Pauls ir ar mieru arī salātus sagriezt.

Martas tante brīnās aizvien vairāk un brīnīdamās klusē. Bet tieši klusēt viņai nevajadzētu, tā gribētos Paulam. Viņš neapjēdz, ka tieši ar savu dīvaino uzvedību šodien panāk gluži pretējo — Martas tantei ne prātā nenāk p|āpāt par šo un to, ja pēkšņi ar viņas dēliņu noticis kaut kas nesaprotams.

Tā paiet vairāk nekā stunda. Par abiem viņi pagatavo lieliskas pusdienas. Varētu likties, ka viņi cenšas kāda trešā dēļ. Un šis trešais arī ir starp viņiem, tikai ne Pauls, ne Martas tante nenojauš, kas tas tāds.

Arī paēd viņi šajā dīvainajā nojausmu, aizdomu un nesapratnes garā. Sis gars nomoka, nomāc, pakļauj kaut kādai neveselīgai jutoņai. Viņiem abiem gribētos skaidrības, bet neviens no abiem nesaprot, ka atklātībai jānāk tieši no paša.

Kad arī paēduši un Martas tante sāk nokopt traukus, viņa, galīgi zaudējusi cerību uzzināt kaut ko par Paula dīvainībām šodien, ieminas par citām lietām:

— Šorīt bija atnācis tas mans radagabals, par ko es tev vienreiz jau stāstīju.

— Nu un? — Pauls salecas kā elektrizēts un tikko novaldās, vēl vairāk sevi nenodevis.

— Nez kur tu šķūnīša atslēgu biji licis... Labi, ka man atradās otra. Apskatīja. Paslavēja tavu darbu. Kaut kas iznākšot. Viņš domā — varbūt pat tūkstošus četrus varēšot saņemt. Solījās apklaust par kundi.

Pauls žņauga krēsla malu. Viņš nav spējīgs bilst ne vārda. Labi, ka šajā brīdī sēd, ka Martas tante, to visu stāstīdama, staigā uz virtuvi un atpakaļ, novākdama traukus, ka gaisma no loga līst uz viņu iesānis pār plecu un pēc sātīgajām pusdienām viņš var izrādīties tāds saguris, īstenībā saguris viņš nav ne mazākajā mērā, viņš ir

satriekts. Un satriekts tieši no šī Martas tantes ikdienišķā, rflmfl topa, no tā, ka visu to viņa pastāsta kā starp citu, ka pašu par sevi saprotamu un tātad pilnīgi dabisku un Izlemtu. Citādi tas nekad nav bijis domāts! Lūk, kas Paulam reiz kļūst skaidrāks par skaidru.

Tad arī tev jaunu ancuku nopirkšu, arī mēteli un visu ... Apģērbšu no galvas līdz kājām. Tu taču ne mazumu esi pūlējies, — lādzīgā sieva atzīstas savos augstsirdīgajos nodomos.

Pauls vēl dzird arī to, tas vēl nonāk līdz viņa apziņai. Un nonācis — izsit pēdējo laipu no kāju apakšas. Viņš neattopas teikt paldies, viņš neattopas teikt vismaz vēl kādu vārdu. Viņš ievelkas savā «kabinetā» un atkrīt saliekamajā gultā.

Ko gan lai par tādu cilvēku domā? Viņu solās apģērbt no galvas līdz kājām, bet viņš — kā tāds rūgušpiena pods! Labi, ka Martas tante nav no tiem, kas uz tādiem sīkumiem liek lielu svaru. Galu galā, vai tad viņa nepazīst savu dēliņu... Tā sevi mierina vecā, lādzīgā sieva, rosīdamās pa virtuvi. Kad ar pusdienu traukiem tikusi galā, viņa pārmaina priekšautu un ķeras atkal pie savām sukām.

Pauls ilgi novalstās pa kailu saliekamo gultu. Uz ielas viņš šoreiz neskrien, līdz pilsētas nomalei nenonāk. Viņš sevi šajā ziņā jau pazīst. Iela neglābs, pat ezermala vai mežs neglābs. Pats no sevis nekur neaizbēgsi.

Un, ja tā labi pārliek, vai tad tas kaut kas jauns, ko saimniece viņam nupat pateica? Kaut ko tādu viņa jau bija ieminējusies. Stejdzoties mājās, viņam pat bija licies, ka šķūnītis jau būs tukšs, ka viņa fordiņš būs pārdots un ...

Vai tad šis Bāliņu Janka būtu tas mistiskais radagabals, par ko Martas tante stāstīja?

Pauls atkal nožēlo, ka nav pavaicājis. Tas bija tik vienkārši izdarāms. Vajadzēja tāpat vien ieminēties: «Kā

viņam vārds, tam jūsu radiniekam?»

Paulam aizvien vairāk liekas, ka tas būs bijis tieši Bāliņš. Viņa ierunāšanās par veco fordiņu pirmīt un saimnieces stāstījums — tāda sakritība nevar būt nejauša. Viņi abi no rīta ... Pa kuru laiku gan? Acīmredzot tajā brīdī, kad viņš svīda teorētiskajā eksāmenā. Vai viņi abi no rīta būtu runājuši arī par viņu, Paulu? Katrā ziņā ir runājuši. Martas tante taču teica: «Paslavēja tavu

darbu ...» Hmm, varbūt slavēja viņa darbu vispār, Bāli-ņam nezinot, ka runa ir tieši par kursantu Ķegli. Par Ķegļu Paulu, par Ķegļu kungu un tā tālāk, un tamlīdzīgi . . Par šo lamzaku, kas tik nežēlīgi dod uz gāzi un svilina dārgo «angļu sajūgu»!

Paulam gribētos, lai tas būtu vismaz tā. Viņam negribas, lai Bāliņš kaut ko uzzina par viņu vairāk, lai viņš pēkšņi izrādītos kaut kā atkarīgs no šī Bāliņu Jankas, uz ko viņam nav un nav visai labs prāts. Bet dzīvē visādi gadās. Arī ar Lailu sanācis diezgan dumji. Būtu viņš to zinājis, ka ar fordiņu tā viss sagrozās ...

Nē, nē, Paulam negribētos ...

Un tajā pašā laikā viņš jūt, ka Bāliņu Jankam tomēr viss kļuvis zināms. Pirmītējais teiciens nav bijis bez savas slēptās nozīmes. Jā, ko gan viņš īsti domāja, teikdams: «Ar fordiņu, protams, tik viegli neies ...»

Kā neies, kādā ziņā neies? Pauls pēkšņi šiem vārdiem piedod pavisam citu jēgu. Vai tas varbūt mērķēts uz viņa slepeno sapni pašam tikt pie šī fordiņa?

Pauls apsviežas gultā apkārt — vienreiz, otrreiz. Vai Martas tante jau kaut ko tādu nojautusi? Varbūt arī Bāliņu Janka? «Hē, kāpēc tad šis āmurgalva grib tikt pie tiesībām?»

Doma, ka viņa slepenākās ieceres būtu tikušas atšifrētas, Paulu uzrauj kājās. Tas būtu slikti, tas būtu pavisam riebīgi, ja tā! Viņš lieliem soļiem kāto pa savu «kabinetu» — trīs soļi līdz durvīm, trīs atpakaļ.

Iet pie Martas tantes un skaidri izrunāties? Nē, uz to viņš nav spējīgs. Iet un sadzīt kaut kur šo Bāliņu Janku?

Iespējams, ka pēc eksāmena viņš vēl vizinās ar kādu no saviem favorītiem. Izrādās, ka Laila nav vienīgā. Par to Pauls ari pārliecinājies. Bāliņš, kur var, piepelnās ar virsstundām. Un varbūt tieši tāpēc viņam dusmas uz tiem, kas pēc tādām neuzprasās! Hā, lai Pauls pie viņa ietu un . .. Nu, nē.

Neies viņš nekur un nekādu Bāliņu vai nebāliņu nemeklēsi

Trīs so|i turp, trīs — atpakaļ ... Tā savā krātiņā tekalē iesprostots šakālis. Pauls tomēr netekalē. Viņa soļi ir lieli, smagi kā leduslācim. Trīs turp, trīs — atpakaļ... Pak-pak-pak... Cits viņa vietā šādā draņķīgā noskaņojumā ietu un pamatīgi pietemptos. Vēl cits — iekaustītu bērnus vai sievu, protams, ja tādi būtu. Izlādēties ir vajadzīgs.

Pauls neprot nekā cita kā iet lejā, šķūnītī un sākt atkal knibināties ap to pašu nolādēto fordiņu. Jā, tieši knibināties, jo viņa kustībās zudis kādreizējais aukainums, apdzisuši tā kvēle, kas dega sirdī, dega pirkstos, ēda nost rūsu un kausēja metālu.

Un tomēr viņš arī knibinādamies līdz vakaram vēl padara diezgan daudz. Pat pašam jāsatrūkstas, cik daudz! Un pamazām vien, pašam par to nedomājot un to nemanot, izplēnējis arī smagais noskaņojums, tā nelāgā iesprostota dzīvnieka bezpalīdzība, kas visu dienu nomākusi.

Varētu gandrīz jau pamēģināt un izbraukt. Tik tālu nu reiz ir. Vēl tikai jādabū jauns signālrādītāju relejs. Varētu iztikt arī ar veco, tomēr, ja gadīsies kaut kur izraut, viņš ieliks pilnīgi jaunu. 4

Lai nu paliek uz citu reizi. Varbūt tas būs rīt, varbūt — vēl vēlāk. Nekur jau nepaliks. Vakars arī klāt. Tam jābūt svinīgam brīdim.

Tā pirmo izbraucienu Pauls atliek un atliek. Vai tās būtu paša neapjaustās bailes, ka pēkšņi kaut kas var izrādīties savādāk, ka viss viņa darbs var izrādīties gluži

aplam? Tā — un varbūt ne tā. Zināms nemiers viņam ir, tas tiesa. Tomēr, ja riteņi katrs par sevi pārbaudīti’ un ap asīm griežas ._.. Ja motors darbojas, tas arī pārbaudīts ... Ja stūre grozās un ir ar vecajām mašīnu markām pieļauto brīvgājienu ... Ja ... Jumts taču arī ir virs galvas, sēdekļi savā vietā, bet aizdedzes un vispār elektriskā sistēma pilnīgi jauna, arī pārbaudīta... Ja...

Tādām puiciskām šaubām nebūtu gan tad vietas!

Un tomēr Pauls netiek no tām vaļā. Vai varbūt vainīgs kādreizējais sapnis? Viņš to gandrīz jau aizmirsis, palikusi tikai miglaina nojausma, tāla kā vakarblāzma. Varbūt tiešām tā?

Tā un arī ne gluži tā. Liela nozīme tajā ziņā, ka Pauls vilcinās ar izbraukšanu, ir tam, ka viņš apņēmies ātrāk pie stūres nesēsties, iekāms kabatā nebūs tiesību. Ne tāpēc, ka baidītos no inspektora. Pa plašo sētu un pat pa nomaļo ielu, kurā dzīvo, viņš varētu braukāt, cik uziet. Visi ielas zeņķi laksta ar motocikliem bez jebkādām tiesībām. Tomēr Paulam nu reiz ir tāda apņemšanās. Ja reiz brauc, tad tam jābūt kā nākas — braucienam uz goda. Tāpat kā mašīnai, ko viņš tik ilgi remontējis, arī jābūt uz goda.

Joks, ne puisis. Tādam pa galvu var dancot — un arī tad viņš nekā neiebildīs!

Pauls slēdz šķūnīti ciet un noglabā atslēgas kabatā. Saule riet skaidra. Nakts būs smacīga. Derētu vēja brīze un pamatīgs lietus. Liekas — tuvākajās dienās nebūs ne vēja brīzes, ne lietus.

XVII

Tuvojas fināls, tuvojas neizbēgami, pat paātrinātā gaitā. Viņi cenšas apgūt, atgūt, paredzēt — visu. Izkrist tagad no ierindas — tas jau gandrīz nav iedomājams. Vēl vakar, aizvakar, pirms kādas nedēļas — jā, bet ne

viiir.s pašlaik. Un neviens arī nedomā izkrist. Kas atvaļinājuma iešanu vilcis, vilcis un vairs nevar vilkt, tas to papēm (agad. Ja zūd, lai zūd, bet netikt galā ar valsts eksāmeniem — tas būtu pārāk liels zaudējums. Kuru gaidījusi sieva vai vīrs, tas sagrauj jebkādas savu tuvinieku cerības un gatavs vai šķirties. Vasara zudusi, tas, jā, bet tiesības tomēr jādabū! Un, jo vairāk ieilgst visa šī jezga, Jo vērtīgākas liekas tiesības. Lai kādreiz no jauna zaudētu gandrīz vai pusgadu un tikai tāpēc, ka līdz galam pietrūcis dūšas! Lai zūd atvaļinājums, lai rūpnīcā skatās šķībi, lai baras vīrs, sieva ... Tiesības jādabū! Jādabū, jādabū ...

Paulam nav jāupurē nekas no šīm mūžīgajām vērtībām. Atvaļinājumu viņš ņems rudenī — un cehā par to tikai priecājas. Tādu gudrinieku nav, kas nevēlētos atpūsties vasarā, kad var pie ūdeņiem, kad var pa mežiem, kad var ģimenes dārziņā vai ekskursijā. Ķegļu Pauls vēlas kaut kad oktobrī vai novembrī? Paldies dievam, ir vismaz, kas pagaidām strādā. Sievas viņam nav, kas katru dienu elgtos, gaidīdama, kad «tas reiz būs galā, kad atkal reiz varēs kā cilvēki». Arī bērnu nav, kuru tētim vasaras brīvlaikā stipri vien jāpadomā par svaigu gaisu un vitamīniem.

Ko gan viņam bēdāt par finišu?

Un tomēr Pauls ar lielu satraukumu gaida katru stundu, bet, kad tā pagājusi, atviegloti nopūšas. Viņš sācis nopūsties kā večuks vai veča, slavēdams to kungu par katru labvēlībā atvēlēto dieniņu. Protams, nekādu dievu Pauls neslavē, tomēr, atkrizdams savā gultā, atviegloti nopūšas gan. Šodien' atkal viss palicis bez pārmaiņām. Fordiņš stāv šķūnī, neviens vairs nav nācis to apskatīt, izmēģināt, par cenu vienoties. Martas tante arī neieminas ne vārda. Pats viņš par to bilst pavisam sargājas kā no uguns. Liekas — viss kārtībā. Tad jau var arī atviegloti nopūsties.

Pēc kursa eksāmena braukt viņiem iznāk tikai pāris

dienu. Liekas, pavisam vairs nevajadzētu ne mācīties, ne mācīt. Kursa eksāmens nolikts. Tātad Gustsons un instruktori savu paveikuši — sveiki!

Tā varētu likties, tomēr īstenībā nekā tamlīdzīga. Jau nākamajā dienā viņi atkal kvern maiņas vietā un satraukti pārrunā zināmos un nezināmos jaunumus.

— Es izkritīšu... Kursa eksāmenu jau nu kaut kā no-mu|ļāju, bet autoinspekcijā izkritīšu, ticiet man! — Badadzeguze kūko vienā kūkošanā. — Ja vēl tas Bāliņš būtu kā cilvēks... Reizēm, kad nebļauj, paveicas tā nekas. Būtu kā cilvēks, vismaz šodien un rīt vēl varētu patrenēties. Bet ja nu šī, nu Rizgiene... — Badadzeguze apskatās piesardzīgi apkārt un paaicina tuvākos sev pavisam klāt. — Man tā liekas, ka šī šam nevis ļaujas, bet vazā aiz deguna ... Jā, nudie, ticiet man! Citādi Jānītis no rītiem nebūtu tik ellīgs. Nu gatavais zvērs ... Csst, brauc! Re, abas mašīnas uz reizi...

Badadzeguze pārstāj, tie pāris, kas ap viņu bijuši, izliekas rātni gaidām. Pauls stāv nomaļus un nesaka ne vārda. Šīs pāris maiņas, kas vēl jānobrauc pie instruktora Bāliņa, Paulam izvēršas par īstu pārbaudi mocībām jeb par mocību pārbaudi.

— Braucam! — kā parasti, saka instruktors, un tas ir teikts enerģiski, ne draudzīgi, bet arī ne naidīgi. Paulam tomēr liekas, ka šajā «braucam» jaušama sevišķa pieskaņa.

— Pa labi, — pirms pirmā krustojuma atskan atkal, un arī šoreiz Paulam liekas, ka tas ir sevišķs «pa labi!». Viņš pagriež pa labi, signālu neaizmirsis, bremzēt neaizmirsis. Viss izdodas labi, vismaz no kursantu saprašanas daudzmaz ciešami. Un mašīna uzņem ātrumu.

Pauls ir saspringts līdz pēdējam. Viņam gribas ļoti labi visu izdarīt, un tajā pašā laikā desmitiem balsu čukst. Nupat Bāliņu Janka iesmiesies un teiks: «Nu, redzat nu... Vai tad tas nav īsts āmurgalva! Un tāds domā braukt nr fordiņu ... Ne vella! Nedabūt tev to! Pigu tu dabūsi, ne Martas tantes fordiņu ...»

Bah!

- Luksoforu neredzi!

Pauls tiešām gandrīz paskrējis zem dzeltenās uguns un tagad ir tieši uz gājēju pārejas. Bāliņam neatliek nekas cits kā rāties. Un viņš neskopojas vissulīgākiem vārdiem. Bet Paulam šis sulīgais birums pašlaik tīrais nieks. Viņš, līdz pēdējam sasprindzis, gaida tikai to zināmo, ko viņš gaida. Un šajās gaidās neattop laikus iedarbināt noslāpušo motoru, laikus ieslēgt pirmo pārnesumu, laikus, zaļajai gaismai no jauna iedegoties, sākt virzīšanos no vietas.

Kas gan atliek instruktoram Bāliņam? Un tā var braukt viens cilvēks, kuram eksāmens nupat klāt!

Maiņa paiet, un Pauls ir ne dzīvs, ne miris. Viņš jūtas tik pārguris, ka izkāpis labprāt apsēstos turpat uz trotuāra malas, turot kājas renstelē. Viņš tomēr pārvar šo vājumu. Visā maiņas laikā Bāliņš nekā tāda ne ar vārdu nav ieminējies. Paula nojausmas un gaidas bijušas veltīgas. Un rodas pat šaubas, vai viņam vispār ir kāds sakars ar Martas tantes mistisko «radagabalu» un fordiņu?

Tā Pauls vēl lielākā neziņā velkas mājup. Nē, mājās vēl ne. Četras stundas jānorauj cehā. Kasparsons skatās caur pirkstiem, kad Pauls pazūd uz kādu laiciņu, tomēr viņš seko stingri, lai savu darbu Ķeglis paveiktu.

— Ienāc! — viņš saka Paulam, puisi pamanījis.

— Nu? — Pauls paklausa un rezervēti nogaida.

— Pastrādāsi arī otrajā maiņā. Man divi aizgāja.

— Labi, kaut vai visu nakti. — Pauls ir ar mieru — un saruna izbeigta. '

Meistars Kasparsons joprojām ir viņa garīgais etalons.

Un tad lielā diena ir klāt. Tik ilgi visu gaidīta, nedrošībā un tadas kā bailēs arī noraidīta, vairākas reizes pret kursantu gribu atlikta, pagarināta ... nu tā ir klāt. Lāgā neizgulējies un īgns Pauls slāj uz autoinspekciju. No

darba viņš šodien atprasījies pavisam. Kasparsons to ir sapratis un palaidis. Bet meistars to varētu arī nebūt sapratis. Viņš varētu ar rokām un kājām būt pret tādu «brīvas dienas» paņemšanu. Tik un tā Pauls šoreiz nebūtu viņam klausījis. Neviens no kursantiem nebūtu savam priekšniekam šādā gadījumā klausījis. Tā taču viņu visu lielā diena!

Gustsons piekodinājis ierasties minūtes piecpadsmit pirms deviņiem. Pauls ierodas divdesmit minūtes pirms noteiktā laika. Bet Badadzeguze jau ir — un Sniedzīte ir. Drīz parādās arī Šokolādes meitiņa. Pauls uzsmaida un sasveicinās. Viņi visi četri ir apmēram vienādi sāpju bērni. Daždien paveicas labāk, daždien — sliktāk. Ar teoriju, ar satiksmes noteikumiem viņi visi tiks galā, par to vairs šaubu nav. Neveikties varētu vienīgi kādā ārkārtējā gadījumā. Bet braukšanā. Jā, te nu parādās Gustsona pārākums pār Bāliņu, pār Odiņu, pat pār Kalēju. O, bijis viņiem par instruktoru Gustsons! Sapnis...

Lūk, arī viņš pats jau klāt!

— Vai visi ieradušies?

— Gandrīz visi. Nupat jau vēl nāk, — atbildes skan piespiesti možas, piespiesti līksmas. Tā gribētos, lai viss tā moži un līksmi šodien arī beidzas! Labi, ka Gustsons ... Kad Gustsons ir kopā ar viņiem, liekas — nekāds eksāmens nav bīstams.

Bet vēl jau mazliet jāpagaida, pulkstenis vēl nav deviņi. Turklāt nav teikts, ka viņus tūliņ ņem priekšā.

Tā ir savdabīga vieta, un nevienam vien palikusi uz mūžiem atmiņā. Kanāla mala, tilta margu mūra spārns, tramvaja sliedes, vecais radiotornis, masīvā ēka ar maģiskajām durvīm «Valsts autoinspekcija».

Viņi drūzmējas iepretī durvīm pie biezajām mūra margām. Aiz tām nogāze, kanāls, gulbji. Tomēr tos nez vai kāds pat pamana. Skatieni tā vien apstājas pie inspekcijas durvīm ar vairākiem pakāpieniem uz augšu. Nupat kāds iznāks un aicinās viņus iekšā ...

Pa durvīm nepārtraukti kāds nāk un iet — gan tādi pnšl lai viņi «Gustsona cālēni», kam arī jāliek eksāmeni vnl citas darīšanas kārtojamas, gan arī pa kādam inspektoram, kuri ierodas uz darbu. Jā, viņiem tā ir tikai parasta darbdiena.

Pagaidām neviens viņus neaicina.

Lai nu, lai... Kad visi saradīsies un apsildīsies, tad iešu un pieteikšu, — Gustsons solās, arī norūpējies, arī satraukts, it kā šodien eksāmens būtu viņam pašam, pat varbūt vairāk nekā eksāmens pašam. Par sevi viņš būtu drošs, bet, lūk, par Profesoru, par Natašu, par ... Viņš savas šaubas nevienam neatklāj, vienīgi šad un tad pārlaiž skatienu te vienam, te otram un atkal sāk runāt visādus niekus. Tomēr arī nieki šorīt nepadodas, lai gan tepat ir arī Laila ar Profesoru, ir trejmeitiņas — māsiņas, ir Fuksis un ... Un labs, smalks joks būtu īsti vietā. Bet viņi visi ir pārāk svinīgi, nu gluži kā astoņpadsmitgadīgie pilngadības svētkos.

Un šodien viņiem visiem arī ir tādi pilngadības svētki. Vēl vairāk nekā pilngadības svētki. Pilngadības svētkos nav eksāmena, nav tāda satraucoša nemiera. Tos rīko tēvs, māte, darba vieta un kultūras nams. Toties šodien eksāmena iznākums atkarīgs tikai no viņiem. Un tas parādīs, vai viņi ir vai nav nobrieduši, lai patstāvīgi sēstos pie stūres, lai uzņemtos atbildību par savām un citu dzīvībām. Šie ir viņu šķilšanās svētki — iznāks vai neiznāks cālēns? Un, ja iznāks, tad kāds — gailēns vai vista?

Gadījies nu labs inspektors...

— Biedri Gustson, vai jums nav kāds draugs?

— Šeit man visi ir draugi.

— Bet tāds ... pavisam īsts? *

— Viņi visi ir īsti, paši redzēsiet.

— Lai taču saprot, ka mēs neesam profesionāļi!

— Bet kāda starpība? Prasību ziņā starpības starp amatieri un profesionāli nav nekādas. Vienīgā, ka jūs ap-

māca pēc trīsdesmit divu stundu programmas braukšanā, bet profesionālus dīda septiņdesmit divas stundas. Eksāmens viens un tas pats, gan redzēsiet...

— Tiešām! Kāpēc pret mums tāda diskriminācija?

— Tā tas ir. Es te pavisam melns un maziņš.

— Nē, es izkritīšu... Ticiet man, izkritīšu! Sito netaisnību ... Es izkritīšu, tu, Sniedzīt, izkritīsi... — Badadzeguze sāk savu nelaimes dziesmu un ar skatienu meklē starp kursantiem tos, kuri pēc viņas saprašanas vēl izkritīs. .. — Un jūs, biedri Ķegli, arī varbūt.

Kaut tevi nelabais! Pauls satrūkstas. Badadzeguzes pareģojums tik liktenīgi sakrīt ar viņa paša nojausmām. Vienīgi par paša nojausmām viņš neatzīstas pat sev, cenšas par tām nedomāt, cenšas visiem spēkiem nomākt, turpretī Badadzeguze nokūko visiem dzirdot. Un tas tikpat kā iezīmējums ...

Pauls vairs nespēj norimties uz vietas. Viņš staigā no vienas puses uz otru lieliem, lamzīgiem soļiem, mazliet uzkumpis, garām pašu kursantiem, kas sadrupuši vairākās sīkās grupiņās. Robeža starp Bāliņa grupu un Odiņa grupu sen izļodzījusies. Stingri tā pastāvējusi tikai braukšanas nodarbībās. Tagad radušās grupas pavisam pēc citām nekur nefiksētām pazīmēm — pēc savstarpējo simpātiju un antipātiju pazīmēm. Tā, piemēram, trejmeitiņas joprojām turas kopā. Viņu tuvumā visbiežāk apstājas arī Pauls, lai gan Badadzeguzes pareģojumi viņu biedē. Tad vēl šeit redzama Nataša un Profesors, lai gan viņš kā sīka zivtele šaudās arī pie Lailas, pie Ķīša, pie Fukša.

Fuksis, kā parasti, plātās ar savām gudrībām. Pauls būtu itin priecīgs, ja šis Fuksis ņemtu un izgāztos. Nē, nav labi savam tuvākajam vienās bēdās vēlēt (aunu! Labāk, lai visi, visi tiek cauri, arī Fuksis — dies ar viņu! Tā Pauls cenšas apslāpēt antipātijas un, tā novēlēdams, lai visi tiek cauri, mazliet spekulē arī uz sevi. Ja reiz visi, tad taču arī viņš pats pa to vidu . . .

Maza cerība rodas. Ja visi kopā, bariņā, kā dažkārt cā-

lēni, pluču pie pleca drosmīgi, saņemot visus prātus un speķus, tad vajadzētu gan izdoties labāk nekā vienam pašam Pat tirpas pārskrien, iedomājoties vien, ka viņam vienam šeit vajadzētu nākt, iet iekšā, sarunāt inspektoru, braukt ar pilnīgi svešu, sagrabējušu vāģi... brrr! Bet, ja šoreiz izkritīs, tad vajadzēs tā vienam pašam nākt, pašam visu kārtot, pašam ...

Pauls piestāj Fukša grupai. Šeit sastājuši bezrūpīgie. Protams, Cēzara, Vārniņa starp viņiem nav. Jā, vai kāds nezina, kā Adatiņām otrreiz veicies?

Izkritis, — kāds zina pavēstīt.

Nemaz neesot licis... Tā pats teicis, — cits piebilst.

Droši vien izkritis. Tātad jau otro reizi mēģinājis — un cauri! Un, lai gan Paulam uz Adatiņu nav labs prāts, to-fner ziņa — un tai gribas ticēt! — ka Adatiņš eksāmenu nav nolicis arī otro reizi, satrauc.

Ko tad spriež braukšanas virtuozi — asi.

Šeit vīri nodarbojas ar lielo stratēģiju. Fuksis uzzīmējis stacijas laukuma un visu tuvāko ielu shēmu, un nu iedegušās dzīvas pārrunas, kā drīkst braukt un kā nedrīkst.

Ja brauc pa Raiņa bulvāri un liek pagriezties pa kreisi — kā tas izdarāms?

Vienkārši... Tūlīt gar drošības zonu, lūk, šeit! Tikai nevajag aizmirst luksoforu Suvorova ielas vidū ...

Nekā nebija, tad tu, draudziņ, esi cauri! Bet zīme!

— Kāda zīme?

O, tu vēl pat to neesi ievērojis! Šeit taču karājas zīme «Pa kreisi nogriezties aizliegts»!

Nav vis «Pa kreisi nogriezties aizliegts», bet zīme «Tikai taisni»! ,

— Nepūt māla pīlītē!

— Nu, kad es tev saku ...

— Ejam pārbaudīt!

Draugi, draugi, šoreiz tas viens un tas pats! Ja pa kreisi tieši nogriezties nedrīkst, bet tomēr saka: «Pa kreisi!» — kā tad to izdarīt?

— Luk vienīga iespeja ...

— Pa labi!

— Krustojumā vispirms — pa labi, tad līdz nepārtrauktās līnijas pārtraukuma vietai... Lūk, te. te ...

— Kur tas īsti ir? Parādi labāk uz paša laukuma!

— Skatieties!

— Ne vella nevar saprast...

— Pieiesim tuvāk.

Gudreļu grupa aizsteidzas un Profesors līdz ar viņiem, nelaimīgs, satraukts, zinātkāres pilns. Paulam kļūst žēl šī pīlēna Tima.

Nupat, nupat viņus var saukt iekšā. Gustsons jau aizgājis pieteikt par ierašanos. Eksāmenam viņu kurss pieteikts jau pirms kāda mēneša, tomēr pašlaik vēl jāpavēsta par ierašanos. Drīz aicinās ... Bet viņiem vēl tik būtisks jautājums nav skaidrs! Un daudz jautājumu nav skaidri. Vienīgi Fuksis turpat vai visas Rīgas ceļa zīmes iekalis no galvas, visus knifus un āķus ... Un viņš nu ir priekšgalā, viņš nu rāda un skaidro. Bet Fuksis, kā par brīnumu, tomēr izkrita. Ha, vecīt...

Tikai mazliet laimes! Daudzi cer uz nejaušību, uz veiksmi, uz «mazliet laimes». Pat Badadzeguze. Viņas nolemtības dziesma ir tikai tāds citapmāns.

Un tā Pauls vientuļi mēro metrus trīsdesmit garo distanci gar mūra margām turp — atpakaļ, turp — atpakaļ ... Uz mūra sasēduši sveši vīri un puiši arī gaida valsts eksāmenu. Un viņi tāpat nervozē un steigā cenšas šo to vēl iezubrīt.

— Ja ar smago brauc pa otro rindu, vai apdzenot drīkst iebraukt trešajā vai nedrīkst? Kā tur īsti bija ... — Pauls saklausa jautājumu un uz brīdi piestāj, lai noklausītos atbildi. Atbilde seko diezgan nenoteikti. No tās Paulam skaidrs, ka stāstītājs pats nav vis nekāds lielais meistars. Vajadzētu šeit Fuksi... Bet arī bez Fukša pašam Paulam jautājums ir skaidrs. Viņš apmierināts kāpj tālāk.

Cita vieta viņš padzird:

Ja ir zīme «Tikai taisni», cik tālu tā darbojas un kā bija ar iebraukšanu kvartāla robežās?

Pauls pasmaida un kāto atkal tālāk. Arī tās viņam ir tikai ābeces patiesības. Pie Gustsona viņš uz šo zīmi divreiz uzrāvies, tagad pietiks visam mūžam, viņa paurī kā klintī iecirsts.

Ne, par teoriju nav ko baidīties. Gustsons savu paveicis meistariski.

Ko, vai jau jāiet? Pauls gandrīz nav pamanījis liktenīgo brīdi. Viss viņa kurss sakustējies un dodas uz inspekcijas durvīm. Gustsons, uz kāpnēm stāvēdams, māj, lai viņi nāk iekšā.

Brīdi uzkavējušies pašaurajā un krēslainajā gaitenī pie durvīm, uz kurām redzams necils uzraksts «Valsts kvalifikācijas komisija», viņi tiek laisti tālāk.

Tā ir pagara telpa ar trim solu rindām. Ne soli, bet nelieli galdiņi, līdzīgi viņu kluba klases galdiem. Pie katra varētu apsēsties pa diviem, bet viņi izvietojas pa vienam. Vietu pietiek, turklāt mazāk briesmu no nejaušas ierunāšanās. Gustsons viņiem sastāstījis šausmu lietas par šādām liktenīgām vārdu apmaiņām. Teiksim, sēd divas kursantes, teicamnieces, klusas, lāga meitenes un risina katra savus uzdevumus. Abas pabeigušas, trīsreiz pārbaudījušas. — Varbūt iesim un nodosim? — viena klusām apjau-tajas otrai. Bet inspektors kā vanags klāt, atņem biļetes, atņem atbilžu lapiņas un izraida abas ārā: «Nāciet pēc divdesmit dienām!» Abas aiz durvīm var raudāt un sūrk-stīties, cik tīk.

Gustsons viņus ir brīdinājis par šejienes dzelzs disciplīnu, un viņi klusām, uz pirkstgaliem, mēmi kā ēnas izvietojas katrs pie sava galdiņa.

No viņiem savāc pases, izdala atbilžu lapiņas — dīvainas rūtiņas ar cipariem katrā no viena līdz trīsdesmit seši. Gustsons viņus jau iepazīstinājis arī ar šādu īpatnību. Viņi zina, kas tajās jāieraksta, kā jāieraksta, kā jārīko-

jas, fiksējot savu atbildi. Un tas liekas pārsteidzoši vienkārši — pareizās atbildes numurs jāpārsvītro. Ne šā un tā, bet ar glītu krustiņu, līdzīgu reizināšanas zīmei. Kas gan var būt vieglāk? Un, zinot par šī ārējā viegluma bīstamību, Gustsons viņus brīdinājis: nekādā ziņā nepār-svītrot pirmajā acu uzmetienā, nedarīt to uz reizi. Vispirms pielikt tikai punktu, visām astoņām šķietami pareizajām atbildēm tikai pa punktiņam. Tad, otrreiz visu vēl un vēl pārdomājot, ieteicams izdarīt liktenīgo svītrojumu. Kas pārsvītrots, tas vairs nav atsaucams, lai kā pats arī atjēgtos, ka bijis kļūdaini... «Profesor, labāk tālāk no Lailas!»

Viņiem izdala biļetes. Kuri vēlas krieviski, tiem krievu valodā, kuri vēlas latviski — tiem latviešu valodā.

Inspektori ir divi — leitnants un jaunākais leitnants. Abi jauni, abi gatavie puikas salīdzinājumā ar vairākumu kursantu. Bet kāda bijāšana pret viņiem! Pat sirmākie vīri, Profesoru ieskaitot, raugās uz viņiem kā uz dievībām.

Pašaurās un dziļās telpas galā ir tāfele, no tās sānis atvilkts kinoekrāns. Priekšā liels galds eksaminēšanas komisijai. Abi jauniņie inspektori tad arī šoreiz ir visa valsts kvalifikācijas komisija. Turklāt jaunākais leitnants vēl laiku pa laikam pēc biļešu izdalīšanas iziet un atgriežas pa durvīm blakus tāfelei. Jaužams, ka tur aiz sienas arī notiek eksaminēšana, jo viņš atgriežas ar kādu atbildes lapiņu un rāda savam vecākajam kolēģim, lai tas pārbauda.

Viņu Gustsons arī ir klāt, lai gan neietilpst valsts kvalifikācijas komisijā. Tas ir vairāk nekā dīvaini, jo tieši viņš pats nakts vidū bez lielas domāšanas par katru no saviem kursantiem pateiktu, kam tiesības drīkst dot un kam ne. Tas, ka viņu «tēvs» ir tepat, rada drošības sajūtu. Gan būs labi . ..

Tātad piecpadsmit minūtes. Šajā laikā jāuzvelk astoņi krustiņi un jāievēro absolūts klusums. Klusums ir stindzinošs, klusums ir baisms. Liekas — neviens neelpo. Ja

šnjn telpa būtu kaut viens ziediņš, teiksim, uz paaugstinātu eksaminatoru galda, droši vien būtu dzirdams, kā t/is no ši klusuma novīst...

Pec minūtēm piecām tiek savāktas pirmās atbildes. Daži ignorē Gustsona padomu un velk krustiņus, bi|etes trīsdesmit jautājumus pat visus līdz galam neizlasījuši: no galvas zina. Daži ari it kā zina, tomēr vēl un vēlreiz šaubas, pārdomā, pieliek piesardzīgo punktu un pārsvītro tikai pēc lielām radošām mokām. Vēl daži tik tiešām visu nezina. Bet viņi daudz nešaubās, jo viņiem pašiem šķiet, ka viņu atbilde ir vienīgi pareizā ... Par Profesoru, par Natašu, par ... Gustsons stāv līdzās komisijas galdam un raugās telpas dzijumā. Divdesmit trīs galdiņi aizņemti. Divdesmit trīs likteņi izšķiras šajā brīdī. Un vēl divdesmit trīs vai pat divreiz divdesmit trīs dreb kaut kur mājās, savā darbā vai tepat aiz durvīm. Dreb un tur īkšķus.

Pie visiem divdesmit trim paspēj pakavēties Gustsona skatiens. Turpretī nezinātājam varētu likties, ka viņš tikai stāv kā sastindzis — nepakustas, nerunā, tikai kā vanags lūkojas telpā. Bijušas iespējas pārraidīt domas! Viņš tās pārraidītu. Visas savas smadzeņu krokas pārraidītu kaut vai vienam pašam Profesoram, bez atlikuma ...

Ja būtu bijis vajadzīgs un bijusi iespēja. Bet tādas iespējas nav, tāpēc arī viņš pašlaik ir bezspēcīgs. Darbojas tas, ko viņš devis visus šos četrus mēnešus. Par vairākumu sirds Gustsonam mierīga. Lai gan visādi numuri gadās! Sava amata divpadsmit gados viņš šo to tādu piedzīvojis.

— Vēl atlikušas trī^ minūtes, — paziņo.

Inspektori staigā gar galdiņiem un savāc gatavās atbilžu lapiņas. Vienā otrā vietā atskan pa atvieglotai un tomēr bažu pilnai nopūtai.

— Vēl viena minūte, biedri.

Vai tad vēl kāds nav nodevis? Tik tiešām Profesors un ... Ko, Bikova arī! Viņi vienīgie piesārtuši vēl meklē liktenīgo un vienīgo pareizo atbildi. Tad arī viņi izdara

pēdējo svītrojumu un atgrūž lapiņas. Sak, kā ir, tā ir, vairāk pat redzēt negribu!

No viņiem pievāc atbildes, un... pirmais eksāmens beidzies! Nē, vēl esot jāuzkavējas tepat. Kas vēlas, tas var iziet gaitenī un uzsmēķēt, kamēr atbildes pārbaudīs, kamēr pateiks iznākumu. Tomēr neviens uzsmēķēt neiet. Pat lielākajiem pīpmaņiem spēcīgākas ir citas vēlmes — vēlēšanās ātrāk uzzināt.

Gustsons arī kļuvis nepieredzēti šaudīgs: pienes katram klāt un izdala atpakaļ pases. Komisija visu pārbaudījusi, tās vairāk nav vajadzīgas.

Tātad pirmā virsotne, pirmie atplūdi...

Kuram pasi pienes klāt, tas ir izturējis. Kurš izturējis, tas tūdaļ aplaiž līksmu skatienu un atkal to noslēpj — nav labi šādā brīdī izrādīt pārlieku prieku, jo turpat biedram varbūt draud sēras.

Izturējuši ir gandrīz visi, vienīgi Profesors un Bikova ne. Vai tiešām Bikova, šī gudrā sieviete, kas ne tikai ieskaitēs, bet arī pašās pirmajās treniņa dienās atbildēja tikai uz vieniem piecniekiem! Pie viņiem pienāk un izskaidro kļūdas.

— To vienu es nezināju, bet to otro — svītroju un pats sapratu, ka nav pareizi, — bezgala nelaimīgs un vainīgs taisnojas Profesors.

Taisnojies vai netaisnojies, bet cauri esi, vecīt. Vajadzēja taču uzmanīties — vai tad nebija brīdināts?

Bikovas nelaime — tā visiem ir mīkla. Viņa kļūdījusies būtiski, tiešām nezinādama. Neviens tam negrib ticēt un tomēr jātic vien ir. Divi cipari izsvītroti nepareizi — sveiki! Pienāciet nākamoreiz ...

Neviens tā nesaka: «Pienāciet nākamoreiz!» Kad rezultāti zināmi, vecākais inspektors apsveic sekmīgos un ar galantu žestu norāda uz tāfeli.

— Nākamā eksāmena datums, lūk, tur uz tāfeles. Deviņpadsmitajā, pulksten divpadsmitos.

Un tiešām uz tāfeles jau visu laiku bijis uzrakstīts

nākumus eksāmena dienas datums. Pauls vienīgi to nav pamanījis. Viņš nu tagad izvelk piezīmju kalendāru un pieraksta. Akurāti izzīmē ciparus un pasvītro — drošs paliek drošs.

Eksāmenu braukšanā varēsiet sākt tūlīt, pēc kādas .stundas, — viņiem vēl laipni paziņo, un tad viņi var būt brīvi.

Kursanti, kas nu jau vairs tikai pa pusei ir kursanti, bet pa pusei — pilnīgi jauna kvalitāte, manās no telpas ātrāk ārā, tomēr nenociezdamies un cits citu jau apsveikdami. Tas taču ir lieliski! No divdesmit trim — divdesmit viens izturējis pirmajā gājienā, urā!

Un viņi atkal ir kanāla malā pie mūra margām. Spīd saule, klīst viegla vēsma, lido sajūsma, ūdenī peld gulbji. Tepat līdzās ir pasaule — dun stacijas laukums, gar radiotorņa loku mainās tramvaji, gudz tālumā rūpnīcas ... Bet viņi šeit kā ireālā salā — nekā no tā ne jūt, ne redz. Braukt... Tūlīt pat! Ieskrējienā, kamēr laime vēl nav no viņiem novērsusies! Teica — pēc stundas! Nu jau pusstunda pagājusi...

Kur viņu mašīnas? Kur Odiņš, kur Bāliņš? Nav ne viena, ne otra ... Ko tas varētu nozīmēt? Pilnīgi negaidīti uzklūp briesmu nojauta. Kas nu būs? Viņiem jāsāk braukt, bet nav nevienas mašīnas!

— Divpadsmitos jāsāk. Vienpadsmit bija, kad to teica. Es uzņēmu laiku.

— Ja nu mašīnu tiešām nebūs!

— Nu gan šie instruktori mūs iegāzīs! Vienmēr viņiem kaut kas atgadās ... (

— Laila ... Rizgas madām, kur tavs Jānis?

— Kāds «mans Jānis»? — Laila atjautā, neattapusies pateikt neko piparotāku. — Ihstruktors Bāliņš laikam mazgā mašīnu, — viņa vēl skaidrojas.

— Vai arī traukus ...

— Ja šai eksāmens, tad šim jāmazgā trauki...

Laila jūtas kā ar laiviņu straumē, kad no rokām izkritis vienīgais airis un tūliņ to satvēruši draudīgi spēki.

— Skrien nu paka) savam Jānītim! Un lai dražas, ko spēj, šurp!

— Mazo paķeriet līdzi!

— Atstājiet šūpulī pie vecāsmātes.

— Mazo ... Ha, ha, ha . ..

— Nē, no tiesas. Ja Bāliņš sadomājis šodien mazgat un apkopt mašīnu, ja viņam teikts, ka braukšana sāksies tikai divos, tad ... Tad jau mēs galīgi tintē!

— Inspektors negaidīs. Inspektori kļūs nikni, ka mums tāda neorganizētība!

— Re, kas šeit tautas, un visi tāpat uz eksāmenu, mums vienkārši liks ierasties citā reizē.

— Te jau kā uz konveijera ... Pa simtam izlaiž cauru Pēc mums tūlīt iegāja nākamā grupa. Kā viņi beigs, ta mūs ņems priekšā ar braukšanu.

Ir gan tie instruktori! Vai tad nevarēja jau sen but šeit? Kā tad Gustsons — no paša rīta, pirmais ...

— Nu otru tādu kā Gustsons mums neatrast. Lai šis lielmanīgais Bāliņš vai slinkais Odiņš mūsu dēj drebētu līdzi! Nemūžam.

— Es braucu pakaļ. Kas zina, kur Bāliņš dzīvo? — lietišķi ierunājas Fuksis. Savā reizē viņš ir arī malacis.

— Laila, vai tu zini, kur Bāliņa mājas?

— Zinu.

— Braucam pakaļ! Paņemsim taksi — īsi un aši būsim tur.

— Labi. — Laila gluži nopietni piekrīt. Laila Rizga šodien neizskatās pēc Lailas Rizgas, pēc Rizgu madāmas, pēc čammmadāmas. Viņu pat pazīt nevar. Klusa, sagurusi, pat visiem tik pierastais smaids izbalējis.

Fuksis ar Lailu aizsteidzas. Viņiem piekodina ilgi nepalikt, viņiem raida pakaļ desmitiem vērtīgu padomu. Vismaz kaut kas tiek darīts. Rokas klēpī šādos apstākļos nav ko turēt. Kādu laiku viņi visi vēl ir kā spiets.

Pamazām pirmās veiksmes spēcīgais uzbangojums atplūst. Tas būtu tālu aiznesis. Tiešām gan — ar šo spār-nojumu ari braukšanā lielākajai daļai no viņiem būtu paveicies. Bet nekad visu nevar paredzēt. Pat lielais stratēģis Gustsons kaut ko tik muļķīgu nav paredzējis. Lai Iegāztu pašu ļaudis ...

Tomēr Gustsons arī tagad dara visu iespējamo.

Norunāsim, kādā secībā kuram braukt, — viņš lietišķi un mazliet noslēpumaini saka. Un tūlīt ap viņu ir visi, ka biezs. — Mums šeit vajadzīga sava taktika. Piemēram, nevar pirmajā maiņā laist tikai labākos. Inspektors gribēs kādu no viņiem izgāzt. Tāds inspektors skatās vienkārši: tik un tik izturējuši, tik un tik izkrituši. Kopā sanāk kaut kāds vidējais... Labos pirmajā kārtā nedrīkst. Ja pēc tam nāks sliktāki un sliktāki, inspektoram mati celsies stāvus. Jā, jā, viņš arī cilvēks vien ir! Bet arī pašus sliktākos pirmos nedrīkst. Radīsies iespaids, ka grupa vispār nekam neder. Un ja noskaišas... Lai dies nedod — kaput ar visu dziesmugrāmatu! Labi jāpārdomā.

— Tiešām gan — jums, biedri pasniedzēj, pilnīga taisnība.

— Un vēl ko es teikšu ... Kurš ticis galā, vienalga — izturējis vai izkritis, tas lai atpakaļ mašīnā nekāpj. Sveiki — un prom! Palicējiem tūliņ kļūst vieglāk. Mašīnu taču daudz vieglāk vadīt, ja tā ir tukša! Un arī tāds inspektors spriež apmēram tā: «Ahā! Tas bija labāks, bet tomēr liku atnākt pēc divdesmit dienām. . . Toties šis varen pūlas ... Vēl lāgā neiet, bet nekādas rupjās kļūdas arī nepieļauj...» Paši'saprotat — ja izkritušais vairs nesēd mašīnā, inspektoram vieglāk tikt galā ar savu sirdsapziņu. Tātad ...

Lielais stratēģis Gustsons laiku izmanto lietderīgi. Viņa argumenti ir pārliecinoši, un visi piekrīt. Nē, Petrovs, Ķīsis, Fuksis nekādā ziņā nebrauks pirmie, lai kā arī gribētu! Lielās stratēģijas vārdā viņiem jāpiekāpjas. Un viņi

ari piekrīt. šie viņu visumā lādzīgie zēni. Bet Fuksim šo lēmumu pateiks, kad viņš ar Lailu atgriezīsies no Bā-liņa.

Tā paiet kāda stunda, un viņi pat nav manījuši, ka stunda garām. Gustsons zina, ko dara pat šādā kļūmīgā brīdī. Tomēr tagad, kad lielā stratēģija izstrādāta, plāns apspriests un pieņemts, viņu skatieni atkal ar nepacietību ķemmē mašīnu rindu, kas sastājusi ar astēm pie trotuāra iepretim inspekcijas ēkai Trīspadsmitā janvāra ielā. Ne, nemana un nemana piestājam ne viņu dzelteno, ne zilo...

— Odiņš ... Kur gan pazudis arī Odiņš? Vismaz viņš varētu būt atbraucis ātrāk!

— Gaidi, ka Odiņš brauks ātrāk... Viņš labāk iemet kādu kraukšķīti.

— Grupa taču liek eksāmenu.

— Odiņam bleķis, ka grupa liek eksāmenu. Vai mazums viņam tādu grupu mūžā! Nav jau Gustsons...

— Csst...

— Biedri Gustson, vai nevarētu kaut kā piezvanīt? Vai varbūt Odiņam arī aizbraukt pakaļ?

Gustsons saknosās, tad tomēr atzīstas:

— Nē, nav nozīmes braukt pakaļ Odiņam. Viņš nemaz pašlaik vēl nebūs mājās. Viņš no paša rīta aiznesas uz Jelgavu.

— Ar visu mašīnu? — Kursantiem no šadas ziņas aizraujas elpa.

— Instruktori raduši tikai ar visu mašīnu. Citādi jau viņi pat neprot vairs ... — Gustsons lūko jokot, bet tas ir sājš joks, neviens nepasmaida. Tātad ar viņiem ir cauri, ja jau tā. Nāk otrā stunda... Puiši, kas iegāja pēc viņiem, arī jau sen ārā no teorētiskā eksāmena.

Pār galvām krājas draudu mākuļi.

Tik traki varbūt nebūs. Lai inspektori atpūšas. Gustsons iesteidzas atvainoties un paskaidrot nelāgo stāvokli. Vēl vakar bija taču paredzēts, ka braukšanu sāks pulksten divos ...

Un kur Laila ar Fuksi? Būtu vismaz viena mašīna, *• iil\111 ar to! Gaidītāji vairs nedrūzmējas kanāla malā pie friOra margām, bet pārnākuši pie inspekcijai piedzīto mazinu rindas. Šeit daudz cilvēku — kā mazā tirdziņā. Vieni, tflpat ka viņi, gaida uz eksāmenu. Veselām grupām no autoskolām, no DOSAAF, no rūpnīcām un individuāli. Gan tie, kas izkrituši, gan tie, kas uz laiku zaudējuši autovadītāja tiesības, gan arī tādi paši kursanti, kuri parbauda savu zināšanu bagāžu pirmo reizi. Paši drūzmējas uz trotuāra, satraukti staigā, sarunājas, sastop vecus paziņas un dibina jaunas pazīšanās. Mašīnas piedzītas stāvvietās, ieslīpi ar mugurpusēm pie ietves malas. Daudzām uzlikts uzraksts «Mācību», citām tāda nav. To vadītāji šeit ieradušies citu iemeslu pēc. Ir arī ar sabuktētiem spārniem, iedragātiem purniem, atlauztu asti... Visādas. Gan volgas, gan moskviči, gan žiguļi un zaporožeci, pat invalīdu ratiņi — raupji, stūraini, kroplīgi. Ir visādas mašīnas — elegantas luksus un gatavie mēslu vāģi, tikai, kā par sodību, viņu braucamo nav.

Pauls staigā drūms un smagnējs. Nupat briest kaut kas muļķīgs. Vairāk nekā muļķīgs! Tā jau ir gatavā āzē-šana!

— Biedri Ķegli, kā būtu, ja mēs brauktu vienā maiņā? Jūs pirmais un mēs, visas trīs, pēc tam, — viņu uzrunā Badadzeguze.

Pauls satrūkstas. Atkal šī Badadzeguze! Viņš noņēmies turēties pēc iespējas tālāk no šīs nelaimes piekūkotājas. Bet te viņa pati nostājusies ceļā, it kā viņas vien trūcis. Vajadzētu pagriezt muguru. Pauls tomēr savaldās. Viņš radis savaldīties. Arī irfstruktors Bāliņš pret šo rāmo mieru ir sities kā pret klinti. Sities, ārdījies un tomēr nekā nav panācis.

— Un kurā maiņā tas būtu? — Pauls pavaicā Badadzeguzei.

— Trešajā, — priecīgi atsaucas Sniedzīte. — Jūs pirmais, es pēc jums, un meitenes tad tālāk . ..

— Odiņš ... Vai redzat, brauc Odiņš! — kāds nosauc pār visu ielu, pamanījis Odiņa dzelteno mašīnu.

Odiņš piestāj, veikli šaurā spraugā atpakaļ atkāpinā-dams, un izkāpj — uzcirties, elegants, smaidošs. Viņu apstāj, sveicina, gandrīz urravā, it kā viņš būtu slavens sportists, kas sekmīgi beidzis savu finišu.

Nu viņi var sākt, tūlīt var sākt... Viena grupa var sākt. Kad atkulsies Bāliņš — sāks arī otrā. Gustsons pārmij ar Odiņu dažus vārdus un aizsteidzas uz inspekciju pieteikt. Labi, ka viņam tur visi draugi!

Atkal rosīga sakustēšanās.

— Tātad pirmie braucēji ir skaidri?

— Skaidri, skaidri...

— Mēs, pārējie, turēsim īkšķus. Rokas bremzi neaizmirstiet nolaist...

— Un daudz negāzē! Sis vāģis nav tāds kā Balina...

— Ko nu Bāliņa! Ja mēs visi būtu ar šo mācījušies, tad nevajadzētu tagad drebēt...

— Bet jūs šeit gādājiet, lai stāvvietā būtu kāda platāka sprauga, kur piestāt.

— Ar piestāšanu visbīstamāk.

— Mēs taču tik maz esam mācīti atpakaļgaitai.

Gustsons atgriežas. Nekā ... Tagad līdz pulksten diviem

inspektoriem pusdienlaiks. Tā jau varēja sagaidīt!

Rosmes un cerību balons pleties, pleties un — plakš! Pušu. Noplakums, vilšanās, pagurums. Un kā gan ne! Viņu spontānais uzliesmojums no rīta bijis pārāk liels — un tas daudz paņēmis. Turklāt daudzi no viņiem, tāpat kā Pauls, no mājām izsteigušies bez brokastīm. Visu vienā elpas vilcienā cauri, tad arī brokastos, tad dosies uz restorānu vai kaut kur citur. Gan pēc tam .. . Bet šeit neiznāk vienā elpas vilcienā, šeit iznāk pamatīga nīkšana.

Turp un atpakaļ, turp un atpakaļ...

— Biedri Ķegli, mēs ejam uz kafejnīcu. Vai nenāksiet līdzi? — Badadzeguze atkal ir Paula ceļā. Aicinājums, protams, ir labi domāts. Viņas visas trīs «māsiņas»

Ķuntlri/. roku roka un turklāt smaida. Pauls viņām tikpat ka ceturtais, ka bāliņš.

Puisis tomēr vilcinās. Ir būtu labi piebiedroties, ir tāds ka nemiers. Ja nu pa to laiku kaut kas pēkšņi mainās!

Tagad visur būs lielas rindas. Ir taču pusdienlaiks,— viņš atrunājas.

Mazliet vīlušās trejmeitiņas aiziet vienas. Pēc brīža viņš jau nožēlo un steidzas pakaļ. Apakšzemes pāreja, Vaļņu iela... Viņām kaut kur tepat jābūt... Pie «Kamieļa» viņš apstājas. Rinda savu asti izlaidusi pat pa durvīm. Pastomījies viņš griežas atpakaļ.

Turpat pie stūra saulē iedegusi kalsna sieva tirgojas ar kvasu. Viņš izdzer lielo kausu — jā, to gan. Un, pat stāvēdams pie kvasa, Pauls lūko saskatīt kustību mašīnu stāvvietās pie inspekcijas. Dzeltenais Odiņa vāģis vēl redzams, tātad pagaidām viss pa vecam.

Beidzot pienāk arī noteiktā pēcpusdienas stunda. Ir atpakaļ Laila un Fuksis, tāpat Bāliņš ieradies. Arī viņš uzcirties kā uz svētkiem. Tātad tomēr saprot, ka ir eksāmenu diena, lielā diena. Viņam neviens nekā nepārmet, vienīgi sveicina vēsāk. Bet Bāliņam tāds sveiciens bijis — nebijis. Tā Pauls domā. Pienāk Viktors. Viņam šodien nav jādežurē, tāpēc tērpies civilajā. Viņi visi četri ar Gust-sonu kaut ko apspriež. Vai jauna stratēģija?

Atkal sarosīšanās, atkal uzsildīšanās. Vai ar to nav kā ar skābiem kāpostiem? Ar katru tādu uzsildīšanu kļūst garšīgāki. Nu iet vaļā pa īstam. Cits pēc cita parādās inspektori — jaunāki un vecāki, lielākoties skarba paskata vīri, kalseniem, vējā aprautiem vaigiem. Katram jau sarunāta sava kursantu grupa, zināma mašīna. Līdzi viņiem katra personiskās uzskaites kartītes. Vieni izsauc pēc uzvārdiem un pārbauda, vai ieradušies. Citi sēstas tūlīt savā vietā, kursants pamanās pie stūres. Lūdzu pasi, lūdzu kvīti par eksāmena maksas nokārtošanu... Braucami

Tad, lūk, no kurienes ari viņu instruktoriem strupais teiciens — braucam!

Pauls vēro ašo, lietišķo kārtošanos kā armijā un jūtas kā vecs kara zirgs, kurš izdzirdis bungas. Nupat nāks arī viņu inspektori.

Atnāk jaunākais leitnantiņš, tas pats, kas piepalīdzēja teorētiskajā eksāmenā un kas atbildes nesa pārbaudīt vecākajam kolēģim. Paulam šķiet, ka zēniņš vēl pavisam zaļš. Viņš sākšot ar Odiņa grupu. Tātad viņiem būs tas otrais, prātīgākais...

Otrais, prātīgākais, izrādās, jau sen sācis eksaminēt citus. Tātad nopūdelējām gan ... Nu atkal jāgaida! Sašutumam tomēr nav daudz laika. Brīdis ir pārāk satraucošs. Pirmie četri jau sasēstas. Inspektors ieņēmis savu vietu un pārbauda dokumentus. Tie Gustsonam ir priekšzīmīgā kārtībā, un var sākt.

Lēnām, lēnām viņu moskvičs izkustas no vietas, uzmanīgi taustīdamies, kad varēs ieslīdēt garāmtraucošajā automobiļu straumē. Tā, lieliski! Izdevies. Labais pagrieziens Padomju bulvāri ... Arī tas izdevies ...

— Tramvajs, tramvajs! — sauc palikušie, aizturētu elpu gaidīdami, kas nu notiks. Pamanīts! Tramvajs tiek palaists garām gods godam, kā noteikumos prasīts. Un tad jau viņu dzeltenais «kukainītis» pazudis skatienam. Malacis.

— Kas bija pie stūres? Hei, kas tur tikko aizbrauca?

Kā nu tas sanācis, kā ne, bet no Odiņa grupas pirmajā

maiņā šķēpus krustot devušies gandrīz asi vien. Var jau būt, ka tas atbilst Gustsona stratēģijai, bet var būt arī, ka tā pēdējā brīdī galīgi sajukusi. Pie stūres tur bijis Kalniņš. Pauls jau agrāk ievērojis Kalniņu. Kalniņš un Kalniņa. Viens no tiem visai parastajiem gadījumiem, kad kursos dodas visa ģimene — vīrs un sieva. Pauls kādreiz ir aprunājies ar Kalniņu. Viņiem jau iegādāta sava mašīna. Un pa klusām, tāpat kā dažs labs, viņi ar to jau nobraukuši ne vienu vien simtu kilometru. Tātad katrā

ziņu ipleredz.ejis virs, un Gustsonam pašlaik sirds varētu hilt mierīga. Bet Gustsonam sirds nav mierīga. Viņš pazīst ne tikai ielu kustības likumus, bet arī nejaušības likumus, tā teikt, likteņa ironiju. Viņš labi jūt to vispārējo pulsu, kas līdzīgi Paula pulsam pēc šīs ilgās nīkšanas sācis sist drudžaini. Tāds drudžainums nekā laba nevar vēstīt.

Kalniņa sieva Milda atgājusi no visiem maliņā un gaidu pilnu skatienu raugās vecā radiotorņa virzienā. Nez kāpēc viņai liekas, ka vīram pēc eksāmena jāparādās tieši šajā spraugā.

Satraucošas pārrunas gan par labu Kalniņam, gan mazliet skeptiski nerimstas ne uz mirkli. Visiem tomēr gribētos, lai viņam izdodas, lai sākas labi... Desmit minūtes jau garām. Varbūt tieši pašlaik inspektors liek apstāties un saka liktenīgos vārdus... Gribētos, lai tie ir pozitīvi: «Eksāmenu esat izturējis, biedri Kalniņ. Pēc tiesībām nāciet tad un tad.» Gribētos. Bet cita urdīga balss čukst: «Slikti... Nāciet otrreiz — deviņpadsmitajā.»

— Milda, ko jūs tik cītīgi gaidāt? — kāds lūko jokot. Bet jokot pašlaik nevienam netīkas. Arī Kalniņa atbild pavisam prozaiski:

— Baidos... Viņam vajadzētu nākt jau atpakaļ.

Visi baidās un visi tikpat nepacietīgi gaida pirmā

«strazda» parādīšanos. Tas vēstīs laiku, tas tūliņ dos iespēju nojaust viņu likteni.

Paiet vēl kādas desmit minūtes, jau gandrīz pusstunda ... Nu jau gan vajadzētu būt atpakaļ. Visiem pieteikts — katrā ziņā ierasties atpakaļ un pastāstīt, kā gājis. Bet nemana. Skatieni pievērsti ne tikai spraugai starp kanālu un inspekcijas ēku radiotorņa virzienā, bet arī Suvorova ielas virzienā, Padorfiju bulvāra virzienā ... Nevar zināt, kur beidzas Kalniņa Golgatas ceļš.

— Nāk Jānis! — Kalniņa iesaucas un metas pretī. Bet pēc dažiem soļiem apstājas. Tomēr nav Jānis.

— O, Mildiņ, tu gribēji svešam vīrietim ap kaklu krist!

— Tik līdzīgs ...

— Zinām, zinām. Re, cik neuzticīga! Vīrs pirmajā braucienā, bet Milda jau met acis uz citu.

Tas ir tāds karātavu humors, ko viņi šeit mēģina izspiest. No tā nevienam jautrāk nekļūst. Nu jau pusstunda pāri. Eksāmenā tik ilgi nekad neliekot braukt. Pa kreisi, la labi, apkārt... Un tūlīt jau redzams, kas par putnu pie stūres. Bet tik ilgi...

Beidzot Kalniņš atvelkas, vārda tiešā nozīmē — atvelkas. Un no tā vien jau katram skaidrs — izkritis. Tomēr sieva paliek sieva — un steidzas pretī. Arī pārējie.

— Nu, stāsti!

— Ko tur stāstīt, cauri...

— Nemelšā nu!

— Ilgi mocīja... Un labi gāja. Iebraucu kvartala, kur zīme «Caurbraukt aizliegts». Apstājos un visu — pēc noteikumiem. Bet šis: «Te nedrīkstēja iebraukt!» Cauri...

— Tad jau inspektors pats nezina noteikumus! Mēs taču visi esam mācījušies ... Man šis puisis jau no pirmā skata nepatika. Zaļknābis... Pašam mātes piens aiz lūpas, bet, re, kāds ...

Tādi un līdzīgi izsaucieni birst kā no pilnības raga. Satraukti ir visi, arī Gustsons. Kalniņu pāris stāv bēdīgi sašļukuši, Jānis joprojām nevar vien beigt slaucīt sviedrus. Viņš vēl nav paspējis atgūties. Visu ko, tikai ne tādu iznākumu! Milda apņēmīgi atsvaidzina lūpu krāsu. Visas cerības tikai uz viņu — ģimenes gods un liktenis.

Drīz ir klāt otrs, trešais ... Cauri, cauri! Parādās arī pati dzeltenā mašīna. Vietu! Vai ir rezervēta brīva vieta, kur piestāt? Bija taču runāts, ka vienu brīvu vietu sargās kā savu aci...

Par to visi pilnīgi aizmirsuši. Nupat vēl vieta bija, bet pēdējā mirklī to aizņēmis kāds cits. Tamēr dzeltenais moskvičs, vietu izmisis meklēdams, pabrauc garām. Pie

stūres Ķīsis. Pabrauc, iegriežas Padomju bulvārī un ... npstnjas. Nu būs cauri arī viņš ...

Visi ar joni kā glābšanas komanda metas klāt.

Atpaka|! — sauc Gustsons. — Atpakaļ! Inspektoram tas var nepatikt... — Un tūliņ norīko: — Nākamā maiņa, uz startu!

Ķīsis izkāpj smaidīdams — izturējis. Vienīgais no pirmā četrinieka, laimīgais! Viņu apstāj, viņu gandrīz met gaisā.

Stāsti nu visu, kā bija!

Nav ko stāstīt. Grūtākais ir bijis pirmajam. Nākamajam jau vieglāk. Protams, izkrist tādā vitāli svarīgā eksāmenā visiem vienlīdz grūti... Viņam pašam vienkārši palaimējies. Vajadzējis izdarīt dažus pagriezienus un atbraukt atpakaļ uz inspekciju. Viss.

— Tikai? — Un šajā izsaucienā jaužama gan vilšanās, gan skaudība par Ķīša aklo laimi. Pāris pagriezienu un atbraukt atpakaļ!

— Bet kā tad Kalniņš? Tāds spēka vīrs!

— Viņš neapstājās aiz zīmes «Caurbraukt aizliegts», bet brauca tālāk, iekāms atdūrās pret zīmi «Iebraukt aizliegts» ... — stāsta Ķīsis, un tas jau ir pavisam cits stāsts nekā pašam Kalniņam.

Ta velns viņu zina, kam taisnība! Pauls ieklausās, iztēlojas, cenšas saprast katra k|ūdu, katra liktenīgo soli. Tamēr otrā maiņa jau devusies ceļā. Jātur īkšķis ...

Atkārtojas līdzīga aina. Cauri, cauri... Izturējis ... izturējis ... It kā nedaudz veiksmīgāk.

— Trešā maiņa, uz startu! — Gustsons norīko, un pats savaiksta tādu grimasi, it kā arī būtu nupat izkritis. Kaut kas nav kā vajadzētu. Tāds nesekmīgo procents! Un pirmajās maiņās taču gājuši gandrīz paši stiprākie! Cauri... Cauri... Bet pēkšņi izturējusi kāda kursante, par kuru viņš nekad nav bijis sevišķi augstās domās.

Johaidī, kas tad tas! Trešā maiņa nupat kā sasēdās, un Kalniņu Milda jau nāk atpakaļ! Tepat, tikko pāri slie-

dēm, un jau — stop! Gustsons bāls steidzas pretī. Kur-santi arī.

Kalniņu Milda nespēj ne parunāt. Viņa vairās raudzīties acīs — Gustsonam, abiem instruktoriem, visai grupai. Uz vīru pat nepaskatās. Jānim arī nav vajadzīgs, lai uz viņu pašlaik skatītos. Viņš saprot gluži labi.

— Bremzes... Neatlaidu rokas bremzi, — beidzot Milda spēj kādu vārdu pateikt.

Tā ir rūgta ironija, bet tā nu tas ir. Seši pret trīs par sliktu. Tāds rēķins Gustsonam. Viņu satrauc tiklab katra kursanta liktenis, kā arī visa kursa vidējais iznākums. Šodien tas rādās būt satriecošs.

Odiņa grupa drīz vien cauri. Inspektors izkāpj un, nevienā neskatīdamies, pats tā kā satrūcies, aizsteidzas ar visiem viņu dokumentiem uz inspekciju. Nazis, ne inspektors.

E, ko tur ... Nācis nu viņiem tas otrs, tas prātīgākaisl Bāliņa grupa gatava cīnīties par sevi.

Prātīgais inspektors joprojām eksaminē profesionālus. Kā aizbrauca pirmīt ar kravas mašīnu, ar milzīgu «bifeli», tā nav manīts atpakaļ.

Labāk, ka arī vēl nav atpakaļ. Vēl vismaz brīdi! Jātiek daudzmaz skaidrībā ...

Bāliņš pārbauda mašīnu. Arī Gustsons iesēstas un pārbauda. Viņi abi noraizējušies vēl vairāk nekā kursanti. Bet kursanti pašlaik ir kā cālēni bez īstas vistas, kad tuvumā parādījies jenots.

Un tomēr pirmā Bāliņa grupas maiņa jau sardzē. Sāks Leo, tad Laila, Nataša un atpakaļ atdzīs Arvīds.

— Ek, nebijis tas sūdabrālis!

Bet, ja reiz nelabais piesaukts, tad tas ir klāt... Pēc kādas pusstundas nāk tas pats jauniņais zēns. Palielā cepure noslīdējusi uz abām ausīm. Viņš eksaminēšot arī pārējos.

Pārējie ne dzīvi, ne miruši nopūšas, tomēr cenšas rādīties moži.

Nu, meitenes, kā ap dūšu? — Pauls uzrunā savu komandu. Citas maiņas ilgajā gaidīšanas un satraukuma laika jau parkomplektējušās vairākkārt. Tie, kas spēcīgi «lielās stratēģijas un taktikas» teorijā, meklē un meklē sev vispiemērotāko variantu, turpretī viņi visi četri pagaidām turas, kā norunājuši. Tātad Pauls sāk, Sniedzīte pārņem ... O, un tomēr! Pēkšņi Šokolādes meitiņa atteikusies braukt pēdējā. Viņa samainījusies ar Fuksi. Pauls par to uzzina tikai tagad. Pie velna, atkal šis Fuksis. Badadzeguze un Fuksis ... īstā draudze!

Jau Fukša klātbūtne vien viņu uzbudina. Varbūt arī viņam atteikties, pāriet uz citu grupu? E, ko tur... Pauls savaldās. Viņš uzvelk dūmu, enerģiski aizsviež nodeguli un piespiež sevi nedomāt par šo dramatisko un komisko situāciju.

— E, derētu pa simt gramu katram, — viņš trejmeiti-ņām atzīstas.

— Ko jūs, trakais ...

— Ja jāizkrīt, tad lai iet ar blīkšķi!

— Es arī, labprāt, — piebalso Badadzeguze. — Es visu dienu zelēju tabletes. Negribat?

Pauls atvairās. Tabletēm viņš nav draugs. Viņam nekāds dopings nav vajadzīgs, miega zāles — ne tik! Tas par tiem simt gramiem arī tikai tāds joks. Tagad tērgāt par visu ko, vienīgi par pašu braukšanu ne vārda! Nākamajā maiņā jāstartē viņiem.

— Būs labi, —- viņš vienā tādā brīdī drošina arī Pro

fesoru. — Gan noliksi arī satiksmes noteikumos. Kā labam zēnam es jums pagādāšu dažus palīgmateriālus. Noderēs. t

Profesors tencina, kā parasti klanīdamies vai desmitiem reižu. Var teikt, ko grib, bet Paulam šis vecītis patīk.

Sniedzīte vēlāk pienāk Paul'am klāt un draudzīgi pastāsta:

— Vai jūs zināt, ka viņš tiešām arī ir profesors, turklāt zinātņu doktors?

Pauls paliek kā iemiets.

— Jā, jā. Un jocīgākais, ka gandrīz neviens tam negrib ticēt! Turklāt par viņa volgu arī tikai vīpsnā. Viņam tiešām ir arī jaunā volga.

Sniedzīte, raudzīdamās uz apstulbušo Paulu, labsirdīgi smejas. Cik stipri jaunāka viņa uzreiz kļūst, tā smiedamās ... Un vēl pastāsta šo to tuvāk par plaši pazīstamo slavenību. Tiešām dīvains vīrs! Bet vai gan viņi visi šeit šādā vai tādā ziņā nav mazliet dīvaiņi? Kurš prātīgs cilvēks ies tā bojāt nervus?

Īstenībā nekā dīvaina Profesorā nav. Jauks, patīkams, turklāt ļoti pieklājīgs, pavecs vīrs. īsts profesors, tik tiešām.

Pauls ir patīkami pārsteigts par šo vēsti. Viņš jūt, ka atplūst drusciņ no tās enerģijas un cerībām, kas šajā mokošajā gaidu laikā tik nežēlīgi izsusējušas. Un viņš pateicībā uzsmaida Sniedzītei. Ja kāda labā viņš varētu atteikties no savām tiesībām, Sniedzītes labā viņš to darītu. Bet tas jau nemaz nav iespējams. Katram pašam jānes savs krusts — arī Sniedzītei, arī Profesoram... Var būt, ka vēl viss iznāk labi.

Leo Kasparsons atpakaļ pie grupas neatgriežas. Vienīgais no visa viņu kursa neatnāk, nepastāsta pārējiem, kā gājis. Tas izskatās pēc Kasparsona ... To konstatē pēc tā, ka otrais, trešais jau ir atpakaļ. Leo izturējis, un Pauls nojauž, kā smīnā savilkta viņa virslūpa. Laila un Nataša abas izkritušas. Bet tas nevienu vairs sevišķi nepārsteidz. Pēc visiem spēkamitriķiem un asiem, kas šodien izvēlušies kā bekas, tāda Nataša un Laila ir sīki zvirgzdi. Vienīgi instruktors Bāliņš kļuvis bālāks. Labi, ka šādā vispārējā drudzī nevienam nenāk prātā sevišķi vērot otra bālumu vai niknumu. Laila sakritusies un vientuļa stāv nomaļus, Bāliņu Jānis atkal pavisam citā malā.

— Arvīds, Arvīds brauc! Vietu ...

Arvīds atbrauc triumfēdams. Viņam vēl tikai jāatkā-pina sasodīti šaurā spraugā. Sākas manevrs.

Prātīgi, prātīgi... — desmitiem skatienu pievērsti Mfircžfriifljai operācijai. Turklāt par Arvīdu visiem gribas turēt četrus īkšķus. Un viņš tiek galā ar uzdevumu. Izturējis!

Bet Pauls ar savu komandu to vairs nedzird. Viņš jau ieņem vietu pie stūres, pārējie sasēstas aizmugurē.

Tikai mieru ...

Rokas bremze nav uzvilkta. Labi. Motors joprojām darbojas ... Labi. Inspektors sameklē viņa uzskaites kartīti, turpretī Paula prāti vērtē situāciju.

— Braucam!

Tikai mieru, tikai mieru... Bet mieru viņam no kāju apakšas izsit jau pats iesākums. Būtu no šaurās stāvvietas jāizbrauc, bet garām tikko veļas bezgalīga automobiļu straume. Jānogaida, kamēr tā apsīks... Un nupat tā apsīkst. Pauls satausta gāzi un lēnām, lēnām atlaiž sajūga pedāli... Tikai mierīgi! Vai tad simtiem reižu tas nav dīdīts, tikai par šo liktenīgo brīdi domājot! Nē, par dīdīšanu jau nu nevarētu sūdzēties. Viņš lēnām ceļ kreiso kāju uz augšu, bet mašīna pat nenodreb. Kāja pavisam pacelta, Pauls skaidri jūt, kā starp to un sajūga pedāli rodas tukšums. Briesmīgs tukšums iegulst arī Paula krūtīs. Padot gāzi vēl vairāk? Motors tūliņ ierēksies, un Bāliņš aiz muguras taču to vien gaida ...

Pauls pats neaizdomājas tik tālu. Ir tikai pēkšņais tukšums starp pacelto kāju, kas smaga kā svins karājas gaisā, un pedāli, tāpat kā briesmīgais vakuums krūtīs.

— Ieslēdziet taču pārnesumu, — mierīgi aizrāda inspektors.

Nu jā, protams, viņam taču vēl nav bijis ieslēgts pirmais pārnesums. Tāpēc arī mašīna tik spītīgi stāv ... Pauls to aši izlabo un laiž atkal lēnām sajūgu. Bet tikko mašīna izkustas, kad garām atkal brāžas jauna automobiļu lavīna. Nogulēts. Stop! Pauls nobremzē, bet kaut kur jau skan — cauri... cauri... Ar šo pašu arī būs cauri.

Straume atkal apsīkst. Uzmanīgi, uzmanīgi! Bet tā vairs nav saprāta balss, kas Paulam vēlreiz atgādinātu: tikai mieru! Viņš ir uzbudināts līdz pēdējai pakāpei.

— Pa labi!

Tieši tā, pa labi... «Tātad vēl nav cauri...» Virzās tramvajs. Viņš piebremzē. Ceļš brīvs. Viņš uzdod gāzi. Krustojums ar Krišjāņa Barona ielu. Var braukt droši, viņiem taču galvenā ...

— Apgriezieties braukšanai pretējā virzienā!

Tieši tā, apgriezties braukšanai pretējā virzienā. Tas iznāk iepretī operai. Drīkstētu tieši aiz tramvaja pieturas, tikko pāri gājēju pārejai, bet ir jau par vēlu. Nekas, tā nav liela vaina. Pauls pievirzās tramvaja sliedēm, ieņemot kreiso, malējo rindu. Skatiens aizmugures spogulī... Ceļš brīvs, aiziet! Iepretī viesnīcai viņš strauji aprauj apkārt un uzelpojis drāžas garām grāmatnīcas ēkai. Tramvajs. Ļaužu drūzma. Piebremzē. Šeit braukšana divās rindās, tāpēc pa labējo malējo viņam tiesības braukt nepiestājot. Arī ļaužu gūzma pašķīst, un viņš laimīgi garām.

— Pa kreisi! — seko nākamā komanda. Tātad — pa Krišjāņa Barona ielu. Šeit viņš šad un tad jau griezis mācību laikā. Nieks ... Atkal tuvāk pie tramvaja sliedēm. Padomju bulvāris ir galvenā iela, viņam priekšrocība. No Iekšrīgas draudīgi iznesas cits braucējs ... Pagaidi, pagaidi, draudziņ ... Draudziņš, nelabu nojautis, tiešām apstājas. Pareizi. Sliedes pašlaik brīvas, aiziet...

Bah!

Bah! Ar inspektoru uz bremzēm vienā laikā paspēj uzsist arī Pauls. Nolādētie ... No labās puses virsū traucas kāds vāģis. Nu, protams, tas jāpalaiž garām. Tikko Pauls bijis uz galvenās ielas, te puspagrieziens par deviņdesmit grādiem, un viņš vairs nav uz galvenās ielas. Barona iela šajā krustojumā nav galvenā.

Noslāpis motors. Nu gan cauri. Ak, šito muļķīgo neuzmanību! Tomēr viņš, kā pie pēdējā salmiņa turēdamies, aši iedarbina motoru ... Gāzi... Motors ierēcas.

SaJugu izspiest, pārnesumu... Atlaist sajūgu. Ātrāk, utrak, krustojums taču sen brīvs!

Inspektors turpat līdzās smagi nopūšas un klusē. «Tātad vel nav cauri...»

Kaut kā izkuļas, inspektors joprojām klusē. Mierīgs posms gar veco pastu. Ja nāks tramvajs no labās, Pauls nelaidīs to garām, jo šeit atkal Krišjāņa Barona iela kļuvusi galvenā. Galvenā, negalvenā, galvenā... īsts haoss, bet tajā jāorientējas bez niecīgākām kļūmēm. Kļūme — tā ir avārija, tā ir kāda nāve, kāda kroplums uz visu mūžu ... Tramvaja nav, paldies dievam, nav ne no labās puses, ne tieši pretī, lai pagrieztos uz šo labo pusi. Aiziet!

Uz Raiņa bulvāra pašlaik mainās signālugunis. Zaļais ... Aiziet!

— Nogriezties pa kreisi! — skan nākamā komanda.

Nieks te pa kreisi! Mācībās Pauls šeit desmitiem reižu

gan iekritis, gan nav iekritis.

Ļeņina iela, krustojums. Šeit viens no viņiem šodien jau uzrāvies, un Paulam tas labi zināms. Āķis šeit tas, ka jāuzmana arī otrās ielas puses luksofors, kas darbojas patstāvīgi un ko parasti aizmirst. Lamatas? Nē, tikai šo luksoforu uzstādītāju talants un labā fantāzija. Zaļā uguns ... Aiziet! Zaļā uguns ... Aiziet!

«Izdevās gan, vecīt...»

— Pa kreisi, — «vecītis» inspektora personā saka. Tieši tā, pa kreisi. Skatiens spogulī, kreisā rinda brīva, signāls — pa kreisi, lai ieņemtu šo kreiso brīvo rindu. Maza ieliņa pie lauksaimniecības ministrijas ... Viņam galvenā iela, viņam priekšrok^. Piebremzēt... tā. Izdevās.

Pamazām uzmācīgais «cauri, cauri» atkāpjas, rodas pat maza cerība. Ja ar viņu te tik ilgi noņemas, tad laikam vēl nav viss pagalam ... O, Paulu tik viegli nenoķers! Strauji tuvojas krustojums. Komandas nogriezties nav... Ko nu?

Apjukums ilgst tikai sekundes desmitdaļu. Krustojums

taču ar Raiņa bulvāri, bet tas — vienvirziena iela. Tātad drīkst tikai pa kreisi. Zīmi gan Pauls nav pamanījis, bet viņš par deviņdesmit procentiem riskē ar pieredzi un pilsētas pazīšanu. Kaut kas no mācībām tomēr iegūlis kaulos ... Un šoreiz nekļūdās. Šī mazā ir divvirzienu ieliņa. Tātad pa kreisi pagriezties no labās puses, lai kreisā paliktu pretimbraucējam, ja tāds pēkšņi parādītos. Piebremzē... Jāpalaiž garām tie, kas nesas kā plēsti pa bulvāri. Ceļš brīvs ... Pauls iedrāžas krustojumā. Izdevās ... Atkal izdevās, oho!

— Pa kreisi! — skan īsi, sausi, kā sprakšķi.

Tieši tā, pa kreisi. Ieņemt malējo kreiso rindu, jo šeit taču vienvirziena kustība. Arī to Pauls zina no galvas. Ja nezinātu, nebūtu ievērojis ne uzrakstus, ne zīmes. Tās pašlaik gandrīz nemaz viņam neeksistē. Bīstami, bet tā tas ir šādā reizē.

Atkal tikšanās ar Ļeņina ielu. Arī šeit tā dalās divās zonās. Un katrai savs luksofors. Piebremzēt... Mainās,, signāls.. . Aiziet! Vai pagrieziena signāls mašīnai ieslēgts? Ar signāliem Pauls šodien vēl nav kļūdījies. Tas arī viņam jau tikpat kā asinīs. Otrajā luksoforā zaļā uguns ... Aiziet!

— Pa kreisi!

Tas ir pagrieziens aiz Ļeņina pieminekļa. Pauls zina arī šā pagrieziena āķi. Un viņš uzmanās. Zaļā uguns. Aiziet! Stop! Jāpalaiž pretimbraucēji. Aiziet! Gandrīz visur laimējas, jo pēdējā brīdī mainās luksofora signāli, ieslēdzoties zaļajai gaismai, pēdējā brīdī apraujas pretimbraucēju plūsma un var pagriezties, var doties tālāk. Nekur neiznāk ilgāk apstāties. Un nekur neiznāk arī atvilkt elpu. Viņš jau uzveicis garu un grūtu maršrutu, tomēr inspektoram nav un nav gana. Pauls par to šobrīd nedomā, viņš pat nejūt, ka ir ilgi braucis. Sasprindzinājumā dreb muskuļi...

— Pa labi.

Pauls pasmaida. Pagrieziens pa labi šeit tīrā bērnu anfillte. Tas ir Andreja Upīša ielā, tūlīt aiz kinoteātra «Pionieris». Mašīna iegriežas pašaurajā ielā ar apaļajiem bruģakmeņiem gar malām.

Apgriezties braukšanai pretējā virzienā!

Ja Pauls saprastu, ka par viņu no paša pirmā iesākuma jau šaubās, ka tomēr bijušās kļūmes ir sīkas un piedodamas, ka šis garais maršruts — tikai tāpēc, ka arī inspektors visu laiku lūkojas uz viņa mezglainajiem pirkstiem ar rūsas un skābju saēsto ādu un nespēj nomākt muļķīgu sentimenta dzirksti pret šo lamzīgo puisi un ka viņš šodienas epopejā kļuvis tāds kā pavērsiena punkts — tiešām pārāk augsts līdz šim izgāzto īpatsvars un diezin kā uz to raudzīsies priekšnieks ... Ja šis puisis izturēs, tad viņš atlikušajiem palaidīs grožus mazliet vaļīgāk, jo braukt jau viņi kaut kā brauc, bet ja...

Paulam neatliek laika ne tādām filozofiskām pārdomām, ne arī lai pamestu skatienu uz līdzās sēdošā inspektora pusi. Aizmugurē klusums. Viņš nenojauž, ka Sniedzīte ar Badadzeguzi un Fuksis ar šausmām vēro viņa izmisīgo un reizē neprātīgi straujo amoka skrējienu: nupat ietrieksies kādam sānos, nupat uztrieksies gājējiem ...

Pauls to nenojauš. Visus šos mēnešus dīdītais — veiklāk, ātrāk, ko nu atkal čammājas! — ir pārāk dziļi asinīs.

Ieliņa pašaura, bet apgriezties vajadzētu. Pauls ieslēdz signālu, tver mirkli un rauj stūri apkārt... Protams, tas ir neprātīgi tādā ātrumā raut apkārt. Priekšējais ritenis «uzsit» uz trotuāra malas.

— Nūu... — vīlies novelk inspektors. — Piestājiet!

Pauls saplok. Āmen ... Viņš pat nedomā, ka stūre vēl

rokās, ka pēdējā operācija — piēstāties nebūt nav veikta.

Bah! Un to izdarījis inspektors, pats arī notrūcies.

— Gandrīz mašīnu sasitāt... Vai tad tā drīkst? Es neesmu tik bagāts, lai samaksātu.

Bet Paulam tagad viss vienalga. Viņš patiešām būtu gatavs sadragāt kādu mašīnu, arī savu mācību vāģi. Ja nav, lai navl

Iznācis tas, ka pēc komandas piestāt, nekā neredzēdams, Pauls padevis uz ielas malu, nemanot, ka tur jau stāv vairāki — viens pašā purnā, otrs metrus piecus tālāk. Bez šī liktenīgā un patiešām nepieciešamā bremzes uzsitiena trieciens kā bankā ...

— Brauksim tālāk! Un turpat aiz stūra apstāsimies, — pļāpīgi gari pēkšņi sāk runāt inspektors. «Tomēr vāja grupa ... Ļoti vāja.»

Turpat aiz stūra Pauls nepiestāj. Tā ir Dzirnavu iela, viņš zina — šajā posmā vienvirziens. Tuvāk par pieciem metriem no krustojuma nedrīkst apstāties. Cīņas griba un apziņa Paulam atkal ir atpakaļ. Bet daudz jau par vēlu.

— Cik stundas esat nobraucis? — viņam vēl jautā.

— Apmēram trīsdesmit.

— Slikti, slikti! Nākamā reize — deviņpadsmitajā.

«Ej pie velna ar savu deviņpadsmito!» Pauls domā un

stīvi saka:

— Pateicos, biedri "inspektor! Uz redzēšanos ...

Sniedzīte jau izkāpusi no aizmugures, stāv pie priekšējām durvīm un gaida. Viņš uzsvempjas uz trotuāra. Tā nu tas ir. Cauri — un basta! Uz brīdi pat noveļas kā slogs, pleci sajūt vieglumu. Viņš bez mazākās domāšanas slāj uz inspekcijas pusi. Tur gaida. Ne jau nu īpaši par Ķegļu Paulu uztraucoties, bet tāpat — cerot, ka fortūna mainīs kursu ... Bet fortūna šodien ir spītīga.

Gustsons galīgi saīdzis. Abi instruktori dīdās kā uz karstām oglēm. Deviņi no divdesmit trim kursantiem Gust-sona kontā. Tāda ir šī trūcīgā bilance, tā ir pirmām kārtām instruktoru Bāliņa un Odiņa bilance. Gustsona rēķins pasniegts no rīta — divdesmit viens pret diviem

vliuini par labu. Tomēr tāds nu ir Gustsons, arī pašreizēju iznākumu pārdzīvo smagāk nekā jebkurš cits.

Tirdziņš autoinspekcijas pievārtē sāk noplakt. Un ir Jau ari vēla pēcpusdiena.

XVIII

Lai nu kā, bet atzīmēt mums to vajadzētu! — pēc pirmajām vispārējām sērām kāds ieminas, un tas nebūt nav no tiem nedaudzajiem, kuri, kā par brīnumu, tikuši laimīgi cauri.

Lielais un briesmīgais, ar ko viņi visus šos mēnešus biedēti, pārgājis. Un izskatās kā pēc viesuļvētras. Tikai retais palicis uz kājām. Un paradokss ir tieši tajā apstāklī, ka lielākās daļas neveiksmju galvenais cēlonis bijis ne tas, ka inspektors gadījies pārāk ass,nežēlīgs, prasīgs. Gluži otrādi, jaunais leitnantiņš bijis pat ļoti laipns, bet vļņi paši no iedzītajām bailēm tik traumēti, ka pieļāvuši tiešam apkaunojošas kļūdas. To apzinās visi — gan asi, tādi kā Kalniņš, gan vājiņie, līdzīgi trejmeitiņam un Paulam. Viņi nu pārrunā, stāsta cits citam par savu_ liktenīgo kļūdu, lai gan liktenīgais tātad bijis pavisam citā apstāklī. Dusmojas par sevi un izjūt arī tādu ka ačgarnas solidaritātes spēku — paldies dievam, ka neesmu vienīgais! Neveiksme, kas gulstas uz tik daudzu pleciem, liekas tikai tāda pusneveiksme. Un nu, kad tas viss reiz cauri, kļūst pat priecīgi ap sirdi. E, tagad iet tik un uz visu to ...

— Laila, ko tu saki? Mēs taču neatteiksimies, kad iepriekš par to tik daudz esam runājuši!

Laila sagurusi smaida. Laila šodien nav Laila. Nevar būt, ka šis sīkums, šī dumjā izgāšanās viņu tiktai satriekusi.

— Uz kuru restūzi iesim? Vajag nolemt, un nav ko vilkt garumā ...

— Man vienalga, — Laila atbild taja paša sagurušajā toni.

— Kā tev vienalga! Bet visu laiku tu par to vien runāji — sarīkosim kolosālu banketu! Kurā restorānā tev ir pasūtīts?

No Lailas atkāpjas, Lailu liek mierā. Cik maz vajadzīgs, lai no pirmās zvaigznes pārvērstos par izdzisušu debess ķermeni!

Pauls gadās viņas tuvumā. Viņš sērīgi un ar sena drauga tiesībām saprotoši uzsmaida. Sak, izšķīrāmies un katrs gājām savu ceļu, bet tepat vien abi atkal esam. Un viņa tieši tā arī saprot šī puiša smaidu un vieglo paklanīšanos garāmejot, jo arī pasmaida un pavisam vienkārši saka:

— Paul, kāpēc tu nekad vairs neatnāc?

Paulu šie vārdi pēkšņi atsviež senajās pavasara dienās, šobrīd tik senajās, viņš apstājas, gatavs puiciski taisnoties. Un pagaisis viss paša uzkurinātais lepnums — man par viņu no šī brīža vairs nekādas daļas! Laila taču izgāzusies vēl nežēlīgāk nekā viņš. Paulam pat sametas žēl. Nez kā veicas viņas vīram? Nu jau vajadzētu būt ārā no slimnīcas ...

Bet Pauls nepaspēj aprunāties. Viņu parauj aiz rokas un iemet kopējā virpulī.

— Jūs taču nāksiet mums līdzi?

— Visādā ziņā, — Pauls attrauc Badadzeguzei. Galu gala tas ir sen paredzēts pasākums. Un vai gan viņi visi nav pietiekami daudz sāls kopā apēduši, lai šķiroties atļautos arī mazliet aizmiršanās!

Kā tas parasti šādās reizēs, kad no ierindas pēkšņi izkrīt līdzšinējais vadonis, uzrodas pavisam cits. Nu, kad Lailai Rizgai, kas visu kursu laiku nenoliedzami spēlējusi pirmo vijoli, satrūkušas stīgas, sevišķi rosīga kļūst viņas paklusā konkurente Badadzeguze. Viņa rosina, ņem vai katru aiz rokas un pierunā. Pat jauniņo inspektoru noķer un grib aizvilkt līdzi. Abas ar Sniedzīti viņas tur ielenkušas šo puiškānu miliča formā. Cepure viņam joprojām balstās uz ausīm. Viņš visādi mēģina atrunāties un jūtas

trakot nelaimīgs. Nē, viņš nav gribējis tik daudzus izgrimt. liet tu ... Kaut kā sanācis ... Nē, viņš tik tiešām niiv gribējis.

Uz kopējām pusdienām līdzi nākt viņš tomēr nav piedabūjams. Dienests un tamlīdzīgi... Aktīvās sabiedrības dāmas beidzot apžēlojas par viņu un atlaiž.

Pauls iztālēm vēro šo apstrādāšanu un ar interesi galda iznākumu. Gribētos, lai šis zēns nāktu kopā ar viņiem. Varbūt rastos izdevība, aprunātos. Daudz jau nekā Pauls šim puisim neteiktu, vienīgi vēlreiz paldies, lai nedomā, ka viņš vai arī citi dusmojas. Viņi neviens nedusmojas, viņi tikai ir satriekti, nosviesti pašā apakšā un samīti.

Paulam pašam kauns par sevi. Vajadzēja mierīgāk, bez steigas, bez lampudrudža, vajadzēja ...

Tagad gandrīz viņi visi apzinās, kā vajadzēja. To laikam jūt arī abi instruktori. Viņi vēl grūtāk pierunājami nākt līdzi. Atrunājas, ka neesot par to domājuši, lai gan abi uzcirtušies kā uz kāzām. Kādam taču mašīnas jāaiz-dzenot garāžā!

Nekas tomēr nelīdz. Viņiem atļauj aizdzīt un novietot pie vietas, pat uz mājām aizbraukt un paķert līdzi sievas. Atļauj. Badadzeguze zina, ko dara. Arvīds pa to laiku jau paspējis sazināties ar vairākiem restorāniem. Tagad viņš noslēpumaini smaida un iesaka turēties tikai viņam līdzi.

Atkal jauns talants — šis Arvīds. Izrādās, ka restorānu un bāru pasaulē viņš jūtas kā zivs ūdenī. Tagad, kad beigusies maģiskā kursantu stadija, sāk izkūņoties brīnumainākie tauriņi. Skaļi runādami un pierunādami, daudz skaļāk, nekā tas būtu vajadzīgs,,jo visa iela sākusi pievērst viņiem uzmanību, vēl skaļāk smiedamies un joprojām pārstāstīdami savas vai kāda no savas maiņas liktenīgajām kļūdām, bet nu jau vairs bez visai šai dienai raksturīgā traģisma, gluži otrādi — ar humoru, pat meklējot

to tur, kur tā gauži maz, — tādā šurumburum kamolā viņi aizveļas līdz trolejbusa pieturai.

Arvīds viņus ved uz kādu no jauno mikrorajonu restorāniem. Neviens par to agrāk nekā nav dzirdējis. Visi viņi pēkšņi kļuvuši kā vidusskolas draiskuļi, kas pasprukuši no klases audzinātājas uzraudzības un nolēmuši reiz «sākt».

Visas dienas — un ne tikai dienas — spēcīgais paisuma vilnis pārgājis tikpat stiprā bēgumā.

Viens otrs tomēr pamanījies nozust. Profesora vairs neredz, lai gan Bikova turas līdzi. Leo vispār nav parādījies. Nez kāpēc Paulam ir tāda sajūta, ka Leo jau visu papūtis tēvam, bet meistars savukārt citiem. «Gani un arāji grib braukt ar mašīnu ...»

Par laimi, padoties nepatīkamajām nojausmām neļauj vispārējā vervelēšana. Viņi ir ievēlušies trolejbusā, un tas dūc kā spiets.

— Tu, mīlīt, iztiki cauri tikai uz Sniedzītes fona. Jā, jā... Es taču zinu, ka braukt tu nebrauc neko labāk par mani. Tikai uz Sniedzītes fona ... — Badadzeguze dzeļ Šokolādes meitiņai. Viņai vienīgajai no trejmeitiņām palaimējies eksāmenu nokārtot jau šajā reizē.

— Bet uz mana fona ... — iejaucas Pauls. Viņam netīk šis Badadzeguzes tonis. — Uz mana fona taču varēja nolikt vislielākais āmurgalval

Meitenes uz brīdi pierimst.

— Jā, jūs tiešām braucāt briesmīgi! Es aizmugurē bailēs drebēju. Nupat, nupat kādam uztrieksies... Tiešām šaušalīgi.

Badadzeguzei ir asa mēle. Bet šoreiz viņa to saka pavisam vaļsirdīgi, pat draudzīgi. Pauls taču izkritis tāpat kā viņa. Kas gan pirmais to pareģoja, ja ne Badadzeguzei Un Paulam no šīs draudzīgās vaļsirdības kļūst drūmi. Pēkšņi viņš ieraujas atkal sevī, atiet maliņā un tāds sa-drūvējies ir gandrīz visu vakaru. Vakars, vismaz sākumā, negrib lāgā iedegties.

Ilgi neierodas un neierodas godaviesi. Bija taču domāts, tii teikt, uz ātro — kā ir, tā labi. Pasēdēs pāris stundu un šķirsies. Pēc tam jau dzīvē nez vai vairs redzēsies. Tomēr nu jau nāk otrā stunda, kopš galds pēc Arvīda pasūtījuma klāts, kopš vairākums ieradušies, tomēr galveno kā nav, tā nav. Nav Bāliņa un Odiņa, nav Gustsona un Kalēja. Arī Lailas nav. Viņa pazudusi. Un grasās pazust vēl viens otrs. Sen vajadzētu sākt, bet kā tad tā sāksi — bez galvenajiem?

Beidzot viņi tomēr sāk, juzdamies iznerroti un pazemoti, sāk tāpat, bez galvenajiem. Vienīgi Pauls palicis pie ara durvīm sardzē. Kad ieradīsies vēl kāds, viņš vedīs zālē pie citiem. Viņš to uzņēmies pats, viņam tieši vajadzīga šāda vienpatība. Un šajā laikā, ārēji visai mierīgi pastaigājoties gar durvīm un uzmanot pienākušos trolejbusus, notiek vērtību pārvērtēšana. Protams, tā nav pirmā reize. Līdzīga smeldze Paulam uzgūlusi ne vienreiz vien pēc lielākas vai mazākas neveiksmes skrējienā ar laika garu, ar šo mistisko tehnisko progresu. Tā ir allaž klāt, līdzko Pauls kā tāds kucēns paklupis, līdzko sācis bālēt un tālēs pagaist paša izauklētais sapnis, kura centrā nu jau tik ilgi un stipri noturējies teiksmainais un nolādētais fordiņš un pārējais, kas ar to saistās. Tomēr šoreiz visā šajā prātošanā ir arī kaut kas būtiski jauns. Jauns ir šo pārdomu rezumējošais spēks — reiz tas nu beidzies!

Viņam tik tiešām nav pieticis prāta. Likt visu uz vienas kārts! Un tik ilgi kā spītīgam āzim turēties pretī, kur sen jau pēdējam muļķim saprotams, ka nekāds autosporta čempions no viņa ^neiznāk, un arī_ vecais fordiņš, lai arī paliktu viņa rokās, nav un nebūs nekāda šoseju «haizivs». Pie velna šo grabažu! Būtu viņam, piemēram, ik rītus jāaizgādā uz tirgu māte'vai sievasmāte ar salātu un redīsu groziem, zemeņu groziem, ābolu kastēm, — tur šāds grabošs vāģis būtu pirmajā vietā. Ka tik ripo, labāka ne vēlēties. Bet viņam taču šeit pilsētā nav nedz mātes, nedz sievasmātes, par tirgu viņš nav domājis un savu

mūžu nedomās. Ik rītus zināmais un pārbaudītais ceļš uz rūpaīcu! Un tad lai šī kaste stāv kaut kur vārtu tuvumā un katrs, kas iet garām, lai apstātos, pašūpotu ar kāju, kā reizēm viņa tēvs bija pašūpojis vecus, izkaltušus ratus, lai pārliecinātos — izturēs vai sabruks, un nosmejoties izmestu pa dzēlīgai piezīmei? Divreiz veicīgāk viņš uz darbavietu tiek tāpat ar trolejbusu vai tramvaju. Un visi taču uz darbu dodas gandrīz tikai tā, pat tie, kuriem mājā jau sen savs braucamais. Vieglāk un drošāk. Nav jābažījas, ka inspektors piesiesies, ka uz ielas kaut kas notiks, ka no pievārtes kāds ņems un aizdzīs.

Un citādi... Varbūt pēc darba viņš kaut kur steidzas? Nē, pavisam ne. Nu, kad ar šo fordiņu reiz ir galā un arī ar šiem kuriem galā, viņam taču nekur nav jāsteidzas. Arī senāk, iekāms sākās šis šurumburums, viņš nebija nekur sevišķi steidzies. Uz māju, pie Martas tantes? Paldies, šī vecā sieva viņam pēdējā laikā sākusi krist uz nerviem. Varbūt pat labāk atgriezties kopmītnē. Tur vismaz kopā ar puišiem. Lai reizēm trokšņaini, lai reizēm neiztiek bez iedzeršanas un tračiem, tomēr nevar sūdzēties par garlaicību. Viņš taču pēdējā laikā pilnīgi atrāvies no visiem kādreizējiem draugiem. E, nebūtu par sliktu vienreiz atkal tā ...

Vai nepiebrauca? Pauls pievēršas pienākušajam trolejbusam un izbirušo pasažieru pūlītī lūko ieraudzīt kādu no sagaidāmajiem.

Nē, tomēr nav. Joprojām neviena nav.

Dažs labs no viņa rūpnīcas mīl medības, mīl makšķerēt, mīl sēņot un tamlīdzīgi. Viņam pagaidām sveši arī tādi prieki. Bez šaubām, puikas gados un arī vēl pirms dienesta armijā viņš ir kvernējis arī ar badapātagu. Bet pašlaik viņš kaut ko tādu nevar ne iedomāties. Lai viņš, prātīgais Ķegļu Pauls, kas sapņo dienās būt tāds pats kā meistars Kasparsons, ja ne pat labāks ... Lai viņš kvernētu kaut kur pie Bukultu kanāla vai pie kādas citas smirdošas peļķes! Tātad arī šāda sporta nolūkā viņam

tāds vafjjs nemaz nav vajadzīgs, vismaz bez tā viņš gluži labi var ari iztikt. Tāpat kā līdz šim izticis.

Ekskursijās ... Hmm, tad jau ar tūristu vilcienu par pirmo pekeli. Nekādas bēdas, nekā. Tevi pieved klāt, visur jau autobusi priekšā, gidi sagaida. Vienreiz viņš jau tada izbraucienā bijis — uz Aizkarpatiem. Nekādas vainas. Ne par benzīnu jādomā, ne par remontu ceļā, bet kur nu vēl nemitīgās autoinspekciju briesmas, avāriju briesmas un nemiers — ka tikai kaut kas neatgadās!

Lai tā vecā ... lai Martas tante ņem un pārdod kaut šodien! Liela vajadzība! Viņam nav nekādas vajadzības. Un arī pēc autovadītāja tiesībām nav nekādas vajadzības. Cauri, ar šodienu lai pilnīgi cauri — krusts pāri!

Un tomēr Pauls nav atklāts līdz galam. Bez rūpnīcas pievārtes, bez visām šim «medībām», «makšķerēšanas» un «ekskursijām» vēl ir arī kaut kas cits, nesalīdzināmi lielāks, gaišāks, īsteni ņemot — pats galvenais, kas uzturējis viņa sapni visu šo laiku. Bet par to viņam pašlaik nav drosmes pat pašam sev atzīties.

Piebrauc un aizbrauc viens trolejbuss pēc otra, Pauls joprojām sardzē. Viņiem tur augšā zālē droši vien iet jautri. Pauls apmēram iedomājas, kā var iet tur augšā ... Un viņu pārņem grūtsirdība, pat dusmas uz sevi. Ko viņš šeit kvern kā sētas suns? Citi tur līksmojas, iesvētī uzvaru, apslacina iegūtās autovadītāja tiesības, bet viņš stāv sardzē! Kāpēc? Kādēļ tieši viņš? Kāpēc, par piemēru, nedežurē kāds no laimīgajiem, kāds no tiem, kas izturējuši, kam ir iemesls ...

Uzvandī tāds sašutums, ka Pauls tik tikko nepamet posteni un vispār nepaceļ cepuri. Viņam taču šeit nav ko meklēt. Lūk, Laila nemaz nerādījās. Arī Gustsons un Bā-liņš nerādās. Neviens no godaviesiem nerādās. Un prātīgi dara. Nav nemaz īsta iemesla šeit uzdzīvot! Kas var būt par līksmību, ja divas trešdaļas kā ar samazgām aplieti ...

— Labdien! Mes nu ari esam klāt...

Pauls satrūkstas. Tik uzticīgi gaidījis un uzmanījis, tomēr nav pat pamanījis, kad viņi, šie godaviesi, tomēr ieradušies. Turklāt visi — gan Gustsons ar Kalēju, gan Odiņš ar Bāliņu. Laila arī. Uzposusies un atkal daudz jaunāka kļuvusi, kā parasti smaidoša, viņa atkal ir Laila, kura nevienam nepaliks atbildi parādā, bet kura it labi pieprot arī uzvārīt kafiju «tikai diviem vien» un piešūt pogu.

Pogu atceroties, Pauls pietvīkst. Tomēr viņš neļaujas nīgruma uzplūdiem, ka Laila atkal kopā ar Bāliņu. Viņš tagad tēlo tādu kā laipnu namatēvu un vedina atbraucējus iekšā, rādīdams ceļu uz lielo zāli, bet zālē — uz kluso kaktu, kurā klāts kursantu galds. «Labi vien būs,» viņš domās atkārto, kad manāmi iesilušie biedri viņus saņem ar urravām un tūlīt piedāvā «soda sitienus».

«Labi vien iznāk,» viņš nodomā pēc stundām trim, kad beidzot sadūšojies un aizgājis dejot ar Lailu. Tā viņiem ir parastā mīņāšanās, lai gan varētu arī raustīties un lēkāt. Daudzi visapkārt nelielajā laukumā pie skatuvītes, uz kuras ņemas muzikanti, tā raustās un lēkā. Pauls, lai gan daudzmaz apguvis «automobiļu deju», tomēr šeit ir lācīgs un lamzīgs. Laila prot lieliski piemēroties viņa ritmiem. Viņa prot piemēroties visdažādākajiem ritmiem. Pēkšņi viņa ne no šā, ne tā Paulam pasaka:

— Man nomira vīrs, šorīt. Atceries taču vēl...

Pauls apstājas. Viņš neattopas izteikt līdzjūtību. Viņš

neattopas pat atbildēt ar kādu vārdu. Droši vien visu iepriekšējo nakti nosēdējusi pie vīra gultas. Tomēr viņiem šeit par to visu dienu ne vārda. Un eksāmenā turējās, un šeit ieradās. Pat nākusi dejot.

Bāliņam droši vien par visu to zināms, tāpēc viņš neveda Lailu dejot.

— Piedodiet, — viņš negaidot saka, atkārtodams: — Piedodiet... — Tomēr nomīņājas viņi vēl līdz beigām un atgriežas vietā vieni no pēdējiem.

Pauls steidzīgi izmet vienu glāzi pēc otras. Viņš šajās paris stundās paspējis apskurbt, bet nu ir atkal pilnīgi skaidrā. Visapkārt pludo valodas, skan pat klusinātas dziesmas. O, kas par dziedātāju viņu Ķīsis! Ārijas un romances seko cita pakaļ citai. It kā dzirdētas, un tomēr Pauls nevienu no tām nezina. Viņš gan arī nepūlas iemācīties. Tās skan tepat un tomēr kaut kur tālu, arī galda-biedri viņam pašlaik ir kaut kur tālu. Viņš ar tiem gan sarunājas. Badadzeguze tepat līdzās, iepretī Sniedzīte. Viena par otru, visvairāk tomēr Badadzeguze, viņas kaut ko stāsta, taujā, atkal stāsta un smejas. Noreibušas un laimīgas. Pauls gadījies viņu tuvākais sarunu-biedrs. Un tomēr arī no viņām viņš pašlaik ir neizsakāmi tālu.

Kā tad tā sanāk? Lailai .. . Rizgu Lailai nomiris vīrs. Kaut ko tādu sen gaidīja arī viņu rūpnīcā. Avārijā pārāk smagi sakropļots un turklāt vēl komplikācijas. Bet viņš, atslēdznieks no instrumentu ceha, pēkšņi tik satraukts.

Par ko viņš tā satraukts? Kāpēc tieši viņš? Visi pārējie tepat, pie galda, pavisam mierīgi. Nu jā, viņi nekā nezina. Tātad Laila par to pateikusi tikai viņam... Vai tāpēc, ka tieši viņš gadījās toreiz, kad biedreni Rizgu vajadzēja pavadīt uz slimnīcu? Nelaime tikko kā bija notikusi. Pauls atceras, cik bāls bija meistars Kasparsons. Biedram Rizgam nelaime bija notikusi, bet Lailai — tā tikai sākusies. Pauls kaut ko zina un kaut ko tāpat nojautis par viņas rūpēm un noskriešanos visu šo laiku. Un ko viņš nezina, to tāpat tagad var iztēloties. Tātad vairāk nekā pieci mēneši.. . Pieci bezgalīgi mēneši, bezgalgaras simt piecdesmit dienas, nomācošas deviņi tūkstoši un vairāk stundas ...

Bet viņš par Lailu visu šo laiku domājis nezin ko!

Paulam ir kauns par šo «nezin ko». Viņš meklē ar skatienu Bāliņu, kas pie galda nosēdināts godavietā. Visi pasniedzēji un instruktori ir godavietā. Laila tepat starp

kursantiem. Un viņa taču arī bijusi tikai kursante. Viena no trīsdesmit, kuri sāka, viena no četrpadsmit, kas izkritusi šodien (daži pazuduši bez tuvākām ziņām), viena no daudzajiem. Un, nezinājis Pauls to, ko viņš zina, arī viņš nesaskatītu nekā īpaša. Kā jau visi...

Un vēl Paulam metas kauns arī par kaut ko citu. Viņš-nupat kā iztēlojies, ka ir nožēlojamākais cilvēks pasaulē, bet izrādās, ka visas viņa likstas tikai kā bērnu spēlīte. Iedomājies tikai, par ko uztraukties, par grabošu fordiņu un .. . Viņš sastopas ar Bāliņa skatienu, un abi tos nolaiž vienlaik. Tad viņi saskatās vēlreiz, un Bāliņš iztālēm paceļ glāzi sveicienam.

— Prozit...

— Priekā, — atbild Pauls.

— Nez vai šis Bāliņu Jānītis pavisam jau pārcēlies pie Rizgienes? — turpat netālu kāds saka, un Pauls atraujas. Njā, tā taču Badadzeguze. Atkal sākusi savu kūkošanu. Viņa novērojusi Paula sasaukšanos pāri visam garajam galdam un pateikusi pirmo, kas uz mēles. Bet Pauls pēkšņi attopas. Kā viņa nupat teica — «Pavisam jau pārcēlies pie ...»?

Bāliņš negaidot traušas no savas vietas augšā un tuvojas Paulam. Rokā viņš tur paceltu glāzi, un tā vien liekas, ka stingrais instruktors nodomājis ar savu «smagāko» sāpju bērnu saskandināt... Nu ko, Paulam tur nekas nav pretī. Viņš pat ilgi gaidījis šo brīdi — kad reiz pateiks visu, ko domā.

— Ķegli, nu kā ap dūšu? — apsēdies blakām, Bāliņš apjautājas, cik noprotams, tāpat runāšanas pēc.

— Var iztikt, — tāpat nenoteikti atbild Pauls un, pašam negaidot, izsaka sentenci: — Bābas raud, viri brauc tālāk, biedri instruktor.

— Pareizi. Va, to jūs pateicāt labi — vīri brauc tālāk! Vīri brauc ... Bet es vairs nebraukšu. Nav vairs instruktora Bāliņa. Vispār nav Bāliņa, nav Jankas, nekā nav, čušs! — Bāliņš šovakar kļuvis raudulīgs un sācis runāt

Kuri. Paulam labi jāpiepūlas, lai spētu izsekot viņa domu tffljlenlem. Un varbūt tāpēc, ka, pirmīt sardzē stāvēdams, Vlņfl paspējis iedzert mazāk, pagaidām tas izdodas. Pauls gluAi labi saprot instruktora pēkšņo mazvērtības kompleksu. Izrādās, šis Bāliņu Janka nemaz nav tāds sivēns, ka varēja sagaidīt. Tomēr pārdzīvo ...

Viņi saskandina pa otram lāgam. Bāliņš izder, Pauls ari izdzer. Sājā ziņā viņš nav nekāds svētais. Vēl nesen kopmītnes laikos retais spēja turēt līdzi.

Tā ar mani nekad nav bijis. Tā nekad nav gājis maniem kursantiem, saproti, Ķegli! — Bāliņš sūrkstas.

Augstākais — viens divi no visas grupas izbira — un ne vairāk. Mācīties pie instruktora Bāliņa — tas vien nozīmēja klasi pašu par sevi. Vai tu saproti?

— Saprotu, biedri instruktor, labi saprotu.

— Ne vella tu nesaproti, tu... Vai, piedod, biedri Ķegli! Lūdzu, piedod! Visādi jau mums gāja ... Bet es gribēju tikai labu. Ja esi pie stūres, tad jābūt kā stūrei. Uz ceļa nevar sapņot un klausīties pantiņus. Uz ceļa jābūt kā vilkam. Ja ne — samīs, samals, iznīcinās. Lūk, tā, vot, kā uti...

— Jā, jā, biedri instruktor.

— Prozit!

— Priekā ...

— Un vēl ko. Tā tava saimniece Marta jeb Rozes kundze... Man viņa radiniece no mātes puses. Viņa visu izstāstīja. Tev ir nags. To miera laiku fordiņu tu esi labi salāpījis. Še roka! Es nespētu labāk.

— Ko nu, ko nu, biedj-i instruktor ...

— Tā tas ir, es zinu, ko saku. No tāda grausta kaut ko uztaisīt — tā nav nieka lieta. Un neiesi jau telegrafēt pašam Forda kungam, lai atsūta rezerves daļas ... Es gan zinu, kā tas ir ar šīm daļām ... Kāpēc nepateici man? Es taču varēju palīdzēt. Man ir pazīšanās šur un tur. Tādiem kā man ir daudz paziņu visās malu malās, jā.

— Paldies, biedri instruktor!

\

— Riepas tev vajadzēja visas četras pilnīgi jaunas. No vecā moskviča ... No moskviča der, es zinu.

— Es jau tā gribēju, biedri instruktor.

— Liec, liec jaunas, citādi bīstami uzdzīt pieklājīgu ātrumu. Ja es tev saku, tad klausi. Se roka ...

— Ko nu, ko nu, biedri instruktor ...

Viņi sarokojas, saskandina, izmet un, galvas kopā sabāzuši, turpina sarunu. Turpina Bāliņš, Pauls tikai māj un iestarpina pa vārdam.

— Tava vecā Rozes kundze grib izspiest lielo rubli. Prasīja man ... Es teicu: «Tā ap četri pieci varētu dabūt, ja palaimējas.» Ko man citu bija teikt? Apmēram tā tādas vecas markas tagad tirgū iet. Bet neņem ļaunā — mans teiktais jau nav nekāds likums. Cik tu pats īsti viņai soli? Protams, darbu un jaunās rezerves daļas, un visu pārējo, ko esi pielicis, atrēķinot... Kā gan citādi. To es arī tiku Rozes kundzei pateicis. Es tādu darbu protu cienīt, un man ir labs prāts uz tevi. Se roka ...

Un viņi atkal sarokojas. Tādai jūtu izpausmei vajadzētu nozīmēt vislielāko draudzības apliecinājumu.

— Es domāju — vairāk par trīs tev nevajag solīt, neesi muļķis.

— Es nekā neesmu solījis, biedri instruktor.

— Zinu, ka neesi solījis. Tāpēc jau dodu padomu. Veca grabaža paliek veca grabaža, lai arī gandrīz visu butu ielicis no jauna. Paskats vien — aizvēsturisks. Es saprotu, ja ar tādu uz ceļa parādās kāds bijušais ministra kungs, sūtņa kungs vai kolekcionārs, tad tam vēl ir savs aromāts. Bet, par piemēru, lai man teiktu ar tādu vilkties pa ielu ... Meitenes ar pirkstiem rādīs, puikas pakaļ svilps. Spoks, ne mašīna ... Prozit, biedri Ķegli!

— Priekā, biedri instruktor ...

— Trīs taukšķus un ne kapeiku vairāk. Bet par darbu un pirktajām detaļām... Tu taču esi pilnīgi jaunu elektrisko sistēmu ielicis! Tas vien ir ko vērts! Ja man prasīs padomu ... Un es zinu, ka man prasīs. Es taču skaitos

rad ilgu bāls, un par tādu Ķegļu Paulu man nav nekādas dnļns. Sc roka ...

Ko nu, ko nu ...

Varbūt pat nevajadzētu pilnus trīs. Pietiks divarpus. Grabaža ir un paliek grabaža ... Bet abus tiltus tu esi lieliski sameistarojis. Arī nokrāsots uz goda. Simt gadu vēl izturēs, tici man. Tas taču ir veco laiku fordiņš. Paskaties, cik tam biezi bleķi! Apsvied kaut uz mutes kā pankūku, ir tad nekas liels nekaitēs, tici man!

— Jā, vēl neviena cauruma sānā ...

Caurs sāns ... Smejies! Nav taču mūsdienu manta! Pie kā mēs palikām? Ak, tā... Tātad divarpus gana. Ko šī ar tik lielu naudu darīs! Savu laiku nodzīvojusi — pietiek. Tagad jāpadzīvo citiem. Ir taču tā vai nav, Ķegļa kungs?

— Ko nu, ko nu, biedri instruktor...

— Mans sencis uz šo īgns. Mēs taču tūliņ pēc kara bijām gatavi pircēji, bet vecā iespītējās ... Prozit!

— Hmm ... Priekā!

— Un par tavu darbu un visu pārējo pusotra taukšķa nost. Vismaz pusotra. Nevienā servisā lētāk neņemsies. Kur nu servisā! Autoservisā vispār klāt neķertos. Delikāta lieta. Lai pamēģina, ja grib. Es zinu.

— Ko nu, ko nu ... Es taču tikai rūsu ...

— Nestāsti, nestāsti! Pats redzēju. Un tādu darbu protu novērtēt. Zelta rokas. Man tādi zēni patīk. Es taču arī skaitos prīmā mehāniķis, turklāt vēl sestās kategorijas augststrāvas metinātājs. Ja ietu uz rūpnīcu, mani kurā katrā brīdī ņemtu pretī. Tādus kā mani uz pirkstiem var saskaitīt, tā tas ir. Se roka ...

— Ko jūs tur abi dudināt? Vai jaunu maršrutu sastādāt? — kāds iejaucas Bāliņa un Paula sarunā. Un ir jau arī krietns brīdis, kopš viņi abi sabāzuši kopā galvas.

— Dziesmu... Mums vajag kopēju dziesmu! Vai tad šoferu himna vēl nav izgudrota? Raujam vaļā!

— Atnāc... Atnāc rīt pat pie manis. Māju jau tu būsi

ievērojis. Garām visu vasaru braukājām ... Pieraksti numuru! — Bāliņš neatlaižas. Un Pauls, salūkojis kabatas kalendāru, pieraksta viņa adresi. Pieraksta, pasvītro, apvelk ar ierāmējumu. Brīdi domā, vai vēl kaut ko nevajadzētu pievienot, tad noglabā atpakaļ kabatā.

— Paldies, biedri instruktor.

— Atnāc, noteikti atnāc! Tad arī visu norunāsim. Še roka!

— Ko nu, ko nu ...

Viņus izšķir ar smiekliem un dziesmu. Ne no šā, ne no tā radusies tepat uz vietas sacerēta un sakomponēta dziesma. Pauls atvadās no Bāliņa, uzsmaida Sniedzītei un dzied līdzi. īstenībā viņš tikai sēd platu muti un nesaprot nenieka. Tad ta nu viņš ar šo Bāliņu reiz izrunājās! Sen jau vajadzēja ...

Bet dziesma tomēr skan. Sākumā vēl vārdus meklējot, tad aizvien gludāk.

Rita migla ceļus mazgā,

Vējš steidz rasu noslaucīt,

Saule silda, ātrums silda,

Silda tālums, māmulīt.

Un seko piedziedājums:

Uz priekšu, uz priekšu, uz priekšu! Dzimtenes lielceļi sauc.

Lai ceļā vai laukā, jūrā vai gaisā,

Ja rokās stūre, tad — brauc!

Sajūgs — gāze, sajūgs — gāze ...

Ceļmalās stabi vēl stāv.

Labo — kreiso, apkārt, heisā!

Krustcelēs inspektors māj.

Motors šķauda, dūmus šauda,

Kapukalns silājā vīd ...

Paldies mātei, paldies zemei —

Mājās vai pārnākšu rīt!

Nu lau dzied arī Pauls. Pie velna ekšus, pie velna

m i" i t..... . pie velna Bāliņu! Vismaz reiz atkal izauro-

tIt'H no sirds! Vai viņš kāds mūks ...

No rokas rokā iet jaunās dziesmiņas pieraksts, un katrs lūko kaut ko piecerēt klāt. Arī Pauls palabo, pārraksta, atļaudamies lielu pārdrošību — uzlikt pēc savas iniciatīvas virsrakstu: «Šoferu himna».

Nu ko jūs ar Bāliņu norunājāt? — kādā klusākā brīdī viņu aiztur Badadzeguze.

- Neko. Mēs tāpat vien.

Interesanti bija jūs abus vērot. Tik draudzīgus kā brāļus, biedri Ķegli, ai, ai...

Un, nepaskaidrojusi, ko varētu nozīmēt šie dziļdomīgie «ai, ai», Badadzeguze atkal atkāpjas.

Un tomēr, ko tie varētu nozīmēt? Pauls nespēj šos mīklainos «ai, ai» aizmirst, pat vēlā naktī slājot uz māju, kad ielu transports jau sen pārstājis darboties. Nieki! Nekā tāda jau no viņu sarunas šī Badadzeguze nevarēja dzirdēt. Viņš taču bija grasījies Bāliņam pateikt visu, ko par viņu gribējis teikt. Kā vīrs vīram...

XIX

Cilvēks ir liels vientuļnieks, un, jo īstāks viņš ir, jo vientuļāks. Un ne jau no dabas vai kādu ārkārtēju likumu spiests, bet tāpat vientuļš aiz sava vājuma, aiz savas pārlieku vārīgās ievainojamības, aiz gluži saprotamām bailēm saņemt nejaušu ^un tāpēc tieši pārāk slimīgi gaidītu sitienu, cirtienu, dabūt nedzīstošu brūci. Turklāt, jo jūtīgāks cilvēks, tāds cilvēks, kam par visu sāp, kas visiem jūt līdzi, visus saprot un visiem savā aplamajā cilvēkmīlestībā gribētu palīdzēt, jo lēnāk tādam dzīst pat niecīgākā brūce. Tāpēc tieši šāds jūtīgais cilvēks ir neaizsargātāks un vientulīgāks. Vientulība — viņa vienīgās bruņas, vienīgais vairogs un šķēps. Un šo vientulību viņš

pastiprina, savākdams ap sevi nedzīvas, nejūtīgas, bet viņam vajadzīgas, nepieciešamas lietas. Krāj grāmatas un skaņuplates, mūzikas ierakstus un pastmarkas. Liek sev blakus radio un televizoru — uzceļ ap sevi četras sienas un aizbarikādējas aiz tām pēc visiem fortifikācijas likumiem. Kas pēc dabas mazliet kustīgāki, tie iegādājas mēmo ceļabiedru — automobili vai motociklu, laivu vai vismaz labu ceļa spieķi un ... Mēmā lieta vienmēr klausa. Ja ne vienmēr daudz palīdz, tad vismaz pretī nerunā. Tur jau ir tas paradokss, ka gluži bez citiem viņš arī nespēj iztikt. Vienīgi labāk, ja starp «es» un «citi» ir lietas, nevis tiešā saskare. Televizoru vai radio vienmēr var izslēgt, kad tie sāk krist uz nerviem, turpretī pļāpīgu kaimiņu tik lēti apklusināt nevar... Tehniskais progress līdz ar to vēršas par cilvēka vientulības un vājumā progresu.

Vai Pauls tā prāto? Nē. Tad jau drīzāk Badadzeguze, Profesors, Laila un vēl dažs labs no kursa. Bet Pauls uz to ir tiecies vēl samērā neapzināti, tiecies līdz ar citiem, ar simtiem, tūkstošiem, kas līdzīgi āmurgalvu neatlaidībā, gandrīz vai aklā apmātībā dzinušies un dzenas pēc šīs stūres, pēc... Dzīve, ikdienas saskare ar darbabiedriem rūpnīcā to atgādina jo nežēlīgāk. Kopš liktenīgā eksāmena pagājušas tikai dažas dienas, bet par neveiksmi cehā jau zināms visiem.

Kad tad reiz piegriezīs pie rūpnīcas vārtiem ar savu personisko ratu, ho, ho! Vai neaizrausi mani uz zagsu, ho, ho! Paul, vai dzirdi? Šie smiekli ir kā patagas cirtieni. Pauls smejas līdzi — ho, ho... Protams, viņš ar mieru kādam arī pakalpot, ja pusstopu cel galda, un aizvizināt uz dzimtsarakstu biroju vai atskurbtuvi — ho, hol Jā, to viņš apsola pašiem lielākajiem zobgaļiem, ho, ho ...

Puiši zobojas, meistars Kasparsons staigā smīkņādams. Viņa acīs Pauls izlasa nepārprotamo: «Ganam un zemniekam nav ko no sava klepera zemē kāpt. Mašīna nav

kurain katram domātā ...» Un, lai gan meistars par Paulu ka atslēdznieku var teikt tikai to labāko, tomēr Artds smīns no viņa lūpām neizgaist. Galu galā ne jau velti par viņu nenovīdīgas mēles melš — vecais raugs... šis «vecais raugs» visvairāk arī izpaužas tieši šādā smīna, ko varētu iztulkot arī tā: «Strādnieks ir un paliek tikai strādnieks. Darbu dod, bet skaties arī pakaļ!»

Sarunās ar parupjajiem, bet lādzīgajiem puišiem Pauls smejas līdzi. Šie smiekli arī ir tāda vāra aizsargsiena, aiz kuras tad var paslēpties viņš pats ar savām īstajām domām un jūtām. Sarunā ar smalko meistaru Kasparsonu Pauls, gluži otrādi, koda lūpas un sarkst. Meistars viņam nepārmet, pat neieminas ne ar vārdu par šovasar nokavētajām un šā tā atstrādātajām darba stundām. Un tomēr Pauls katru reizi, satiekoties vai jūtot Kasparsona skatienu, saraujas.

īstenībā viņam visa zaudētā ir ārkārtīgi žēl un sāp katra doma par to. Jo viņš pašlaik ir tajā slimīgajā pārdzīvojumu stadijā, kad izkrišana eksāmenā un ne tikai eksāmenā, bet visā šajā pasākumā ar Martas tantes for-diņu liekas kā viens neizsakāms zaudējums, izgāšanās, īsta ķeza vien.

Sāp arī Bāliņa juceklīgais piedāvājums tovakar. Viņš joprojām tā arī nav sadūšojies apciemot savu instruktoru. Ko gan aizgājis viņš lai teiktu? Es tā un tā, sakarā ar Rozes kundzes fordiņu . .. Tik naivs Pauls nav, lai nesaprastu, ka dzērumā teiktais nekad nav jāņem nopietni. Tādi vārdi ir kā dūmi, kas izkūp gan vējā, gan pilnīgā bezvējā. Lai visu šo muldēšanu ņemtu vērā viens prātīgs cilvēks! /

Pauls sevi uzskata par samērā prātīgu, par tādu kā reālpolitiķi. Un tiešām — viņam taču nav pat šā nožēlojamā taukšķa, šā «staba», šā nieka, kas, Bāliņa vārdiem izsakoties, uzskatāms tikpat kā debesu dāvana. «Tas taču tikpat kā par velti,» — bija teicis Bāliņš, turklāt tā arī domādams. Bet Paulam pie dvēseles nav pat pāris simtu.

Puse algas jau atkal izkususi, iegādājoties signāluguņu releju, samaksājot saimniecei par mītni un ēdienu, nopērkot sev jaunu darba blūzi.

Tātad — vienā ziņā Bāliņa priekšlikums vilina, bet otrē-jādi tas rādās arī pilnīgi nereāls. Un pagaidām Paulam ir arī kauns no visa šī gājiena, kā to, tūkstoti pēc tūkstoša atmezdams, gluži- kā kaulēdamies, tik uzskatāmi bija attēlojis Bāliņš. «Kam vecenei tik lielu naudu?» Fauls vēl ir diezgan tālu no tā, kaut kas viņā visu laiku ķepurojas pretī. Nē, nē, nē, tā nevar, nedrīkst!

Jā, ko gan lai viņš būtu teicis Bāliņu Jankam?

Pāris nedēļu paiet vispārējā apātijā, tādā kā panīkumā — tik dabiskā procesā, kad cilvēkam nav skaidra tuva un taustāma mērķa. Pauls vakaros pārslāj mājās, atkrīt savā lažiņā un, griestos skatīdamies, valstās no viena sāna uz otru. Pāris stundu nosvaidās murgainā saraustītā miegā. Ir karsti, smacīgi, benzīna, krāsu un dažādu ķimikāliju dvaka rauj elpu ciet, vajadzētu atgrūst logu, bet nav patikas celties un izdarīt pat šo niecīgo kustību. Pēc smagās darbadienas dažu stundu atpūtas pietiek, lai no viņa atkāptos saraustītais murgu pilnais miegs. Tad viņš valstās tāpat līdz vēlam vakaram, līdz dziļai naktij, līdz gaismiņai rīta pusē. Neizģērbies, tāpat kā no darba nācis, lāgā nenomazgājies un neēdis. Martas tante atkal kaut kur izbraukusi. Paulam viņa par to noteikti teikusi — uz kurieni un cik ilgi, bet viņam tas šobrīd liekas tik vienaldzīgi, ka pat nemēģina atcerēties. Ir pat labāk, ka viņas pašlaik nav mājā. Lādzīgā saimniece noteikti uztrauktos, neliktu miera ar apnicīgiem jautājumiem, censtos līdzēt ar bagātīgām pusdienām savam «dēliņam», savam «vīrieša cilvēkam» un, smagi nopūzdamās, dotu padomu: «Ej iztrakojies, apskaties pēc kādas meitenes ... Vai nu vīrieša cilvēkam tā jānolaižas ...»

Paulam tas viss līdz kaklam.

Saraustītas domas lien, maļas, mācas virsū kā uzbāzīgas mušas un, kad no tām izdevies atgaiņāties, aizsīc

lU’VOrigi nolikto telefona klausuli. Pāris reižu iepūtis tajā, viitiA vel neattop ne pateikt tradicionālo «hallo!» vai «klausos*, kad viņā galā sāk birt kā no pārpilnības raga.

Kur tu esi pazudis, ka nevienam nekādu ziņu? Ko es neesmu noskrējusies, tevi meklēdama! Nu tu man nemūžam nespēsi samaksāt... Jā, jā ... Hallo, tas taču esi tu, Paul?

Jā, — Pauls dobji atsaucas.

Kāpēc nenāc uz braukšanu? Tu laikam gaidi, ka tev kāds mājās piebrauks: lūdzu, biedri Paul, uz treniņu ... Kauns, kauns! Mēs jau visa grupa atkal braucam, bet tu ... Eksāmens taču drīz atkal klāt!

Kāds eksāmens? — no sirds dziļumiem Paulam izlaužas nākamie pāris vārdi. Viņš tiešām ir pārsteigts par šādu izrunāšanos un ziņu. Tagad gan attopas arī pats, ka zvanītāja ir Badadzeguze, ka runa ir par nākamo eksāmenu, pareizāk — par nākamo mēģinājumu nolikt eksāmenu autoinspekcijā. «Pienāciet pēc divdesmit dienām,» bija teicis jauniņais inspektors. Tātad pārējie pēc tam nebūt nav salikuši rokas klēpī, turpina mācības, turpina braukt.

Bet Badadzeguze nebūt nav beigusi. Viņa pēc mazas atelpas turpina:

— Pie Gustsona, protams. Ai, ko es izlūdzos, kamēr pierunāju! Ja tu zinātu, cik brīnišķīgi braukt pie viņa! Es vienā stundā šodien esmu iemācījusies vairāk nekā pie Bāliņa visu vasaru. Par maksu, kā gan citādi-! Bet tas ir to vērts. Baliņš atvaļinājumā, kur gan citur. Un lai pūšas laimīgs ar savu Rizgieni. Tātad rīt. Pieraksti savu maiņu ... Vai varēsi? /

— Jā, — Pauls pasaka pēdējo vārdu un noliek klausuli. Viņš apmulsis paskatās uz ekonomisti un ceha priekšnieku. Neviļus noslauka pieri. Tik gara saruna viņam nekad vel nav gadījusies. Pauls jūtas gluži izsmelts.’

Bet jau pec brīža viņā sāk briest spēks. Viņš gan ārēji to nevienam neizrāda, tomēr pēc gaitas, kas kļuvusi vin-

gra un noteikta, no smaidošajām, piemiegtajām acīm, na uzsvilpošanai savilktajām lūpām un pat no tā, kā viņš liek iedziedāties virpai, uz kuras jāizgatavo kāda instrumenta detaļa, — katram manāms, ka «viņa tur ir gan kaut ko Paulam sačivinājusi...».

— Atgādināja? — kaimiņš nenociešas.

— Atgādināja ...

— Meitenes mūsdienās nav no slimajām.

— Viņas pat ir pārāk veselas ... — Pauls atļaujas atbildēt tādā pašā toņkārtā.

Ja ir tāda vienprātība, tad valoda apraujas, bet Paula klusā dziesma tikai tā īsti sākas.

Otrais ir Žirafe, kas, saskrējies ar Paulu pēc maiņas dušas telpās, pēkšņi atceras un, paaicinājis puisi sānis, ieminas:

— Pirmajā gājienā izbiri?

— Nu — izbiru ... — Pauls rezervēti atrūc, lai gan šāds mājiens par neveiksmi pirmajā reizē viņam vairs neliekas pēc ņirgāšanās.

— Tas nekas. Neviens nav nolicis ar pirmo gājienu. Tie laiki tagad sen beigušies. Kādreiz, jā, tad gan ... Bet tas sīkums. Un tagad klausies. Transportdaļas priekšnieks par tevi interesējās. Viņš tevi noskatījis. Patīc. Aizej, aizej pie Petrova! Viņam tur ar šoferiem dēlī... Grib pieņemt tevi.

— Man taču vēl nav ...

— Nieki. Tiesības tu dabūsi. Un ne jau uz reizi. Pet-rovs gatavs tevi pat uz papildkursiem sūtīt. Pēc tiem uzreiz saņemsi klasi. Droši. Mašīnas materiālo daļu taču tu zini kā piecus pirkstus. Nu, re... Tātad ieej, lika, lai pasakot.

Ieziepējies līdz potītēm, Pauls beržas tik sparīgi, ka muskuļi ņirkšķ vien.

— Tev vareni bicepsi. Meitenēm tādi patīk.

— E, ko tur ...

Nesaki, nesaki. Uz mūli jau neviena prātīga daudz neskatās, bet lai būtu īsts krampis, vot!

Pauls attopas, palien zem spēcīgas strūklas un skalo nost putas, kas jau sākušas noplakt un piekalst. Tāda puišu tērgāšana viņam derdzas, tomēr ļaunā viņš arī daudz neņem. Cik nesen, kad arī pats nerunāja un nedomāja nemaz daudz savādāk! Bet kaut kas ar viņu šajā laikā tomēr noticis. Vai tā būtu reakcija uz Bāliņu Jankas >skolu» un «stilu» mācību braucienos? Jā un arī nē. Paulam pašam to tā grūti izskaidrot. Bet neviens taču viņam arī neprasa izskaidrot. Kāda gan citiem daļa par šo puisi, ko sauc par Ķegļu Paulu.

Nomazgājies Pauls iegriežas pie Petrova.

— Man teica, lai atnākot...

— Apsēdies!

— Var tāpat...

— Lūdzu, apsēdies! Mums būs runāšana.

— Tad, jā ... — Un Pauls paklausa, piesardzīgi piemezdamies uz krēsla maliņas. Viņš taču apmēram zina, par ko būs šī «runāšana», tomēr ir satraukts — gandrīz kā tad, kad bija izsaucis rotas komandieris. Viņš jau zina arī, ka uz Petrova priekšlikumu pateiks kategorisku nē. Pat tad teiks nē, ja viņam piedāvātu kļūt par direktora vai galvenā inženiera personisko šoferi, kas vizinās ar lakoto volgu. Un viņam tieši to arī piedāvā — ne nu īsti par direktora vai galvenā inženiera šoferi, bet par paša Petrova vadātāju.

— Redzi, braukt es tagad braucu arī pats, bet man nav laika noņemties ar tehniskajām apkopēm un remontu. Turklāt pēc štatiem man cUvēks nākas.

Petrovs tieši tā arī saka: «Pēc štatiem man cilvēks nākas.» Uzņēmumam pienākas materiālu fondi. Darbiniekam pienākas dzīvoklis, bērnudārzs. «Man cilvēks nākas ...»

Ja jau Petrovs tā saka, tad jau laikam tā arī ir. Viņš tikai zina, ka tas nav priekš viņa ...

— Nesaki uzreiz — nē! Redzi, mēs viens otru jau mazliet pazīstam, esam sastrādājušies, tā sakot. Un tas daudz ko nozīmē. Mašīna būs tavā rīcībā. Brīvā laikā brauc, kur gribi, vizini, ko vēlies. Tev varētu uzticēt arī transporta remontsaimniecību. Tā mums pilnīgi jauna lieta. Vajadzīgs cilvēks, kuram es uzticos un kas pats kaut ko pieprot. Arī mašīnas rindā tevi ierakstīšu. Pēc gada būs savs žigulis rokā. Nu ...

Pauls tikai krata galvu un kāpjas uz durvīm. Turklāt viņš tā dumji smaida un nesaka ne vārda. Beigās Petrovs noskaišas un atgrūž krēslu.

— Ko tad vēl tev? Dzīvokli, sievu? — Un turpat pats nokaunējies mēģina visu vērst par joku. — Es domāju, ka dzīvokļa rindā tu jau esi, bet sievu atradīsi pats ... Nožēlot tev nevajadzēs, aplamniek!

Bet aplamnieks jau ir pie durvīm. Nomurmulējis «paldies» un «sveiki», viņš attopas gaitenī. Ar to pašu ieskrējienu izmetas pagalmā. Par ko viņu tur? Par ko viņu šis Petrovs tur? Par fruktiņu, par vieglas dzīves meklētāju, par meiteņu pavizinātāju ...

Un tomēr jau pēc pāris soļiem viņš arī sastomās. «Pēc gada būtu savs žigulis ...» un rezerves daļu arī netrūktu fordiņam ...

Kļūst žēl pārsteidzīgā atteikuma.

Jā gan, viņš jau vēl varētu griezties un iet atpakaļ. Petrovs to saprastu, varētu sist saujās ...

Par spīti visai nožēlai, kāds cits spēks Paulu tomēr nes tālāk. Šis spēks ir neredzams un pašreiz pat nestrīdas ar Paula nožēlu un jaunajiem sapņiem. Tad taču viņš varētu atmest ar roku ne tikai Martas tantes fordiņam! Tad taču ...

Sapņi, spārni, pirmām kārtām jauna mērķa — viņam gan jau labi sena mērķa — spārni, cerību, iespēju, attīstības spārni atkal paceļ viņu, iznes pa rūpnīcas vārtiem. Iznes pa vārtiem, bet ne atpakaļ uz Petrova kabinetu ... Un viņš pat nemana, ka sācis neprātīgi steigties. Uz

kurieni? Nc jau uz majam, ne jau uz veco šķūnīti pie nožēlojama fordiņa! Un ne jau pie Martas tantes...

Bet kur tad? Kur lai steidzas šādā gaviļu pilnā dienā, kad pati dzīve atkal paņēmusi viņu pie rokas un rauj uz priekšu? Kā tur bija tā šoferu dziesma?

Uz priekšu, uz priekšu, uz priekšu!

Dzimtenes lielceļi sauc ...

Dzimtenes lielceļi pagaidām viņu nekur nesauc, vismaz reāli nesauc. Ne makšķerēt, ne sēņot, ne tūrisma vai ekskursiju braucienā, ne ... Viņu sauc paša dvēseles spārnojums, sauc tas brīnišķīgais laimīga cilvēka izjūtu spēks, kuram laikam gan neatrast piemērotāka vārda kā «iemīlēšanās». Jā, Pauls, Ķegļu Pauls pašlaik ir iemīlējies — Badadzeguzē un visā savā kursantu grupā iemīlējies, arī šajā blēdīgajā Petrovā iemīlējies. Kā viņi neaizmirsa vis arī Paulu. Bezdibenī sameklēja, no pašām dzīlēm izrāva! «Mēs visa grupa atkal braucam, bet tu ...» viņš atceras Badadzeguzes vārdus pa telefonu un šajā brīdī gatavs viņu uz rokām nest. Jā, ko gan citu viņš vēl lai drīkstētu..._ Cik laba, cik viņa tomēr laba — šī Badadzeguze! Īstenībā Paulu ir pacēlis un spārno tas kopējais spēks, kas neatkarīgi no viņa individuālajām noskaņām un sakāvnieciskajām domu skrandām tomēr darbojas pats no sevis, darbojas viņa labā. Kā gan citādi — viņš bija grupā, mācījās kopā, izkrita kopā, kopā arī jāiet tālāk. Viņš nolīda malā un laizīja savas brūces. To var saprast, bet nav laika. Jāiet tālāk ...

O, viņi vēl patrenēsies! Ak tad tagad pie Gustsona! Un startēs atkal. Kā g^n citādi, deviņpadsmitais taču durvju priekšā.

Lai nu kā, bet Petrovs arī lāga zēns. Tātad tic Paulam. Tas, kas bijis, tas tikai tā garāmejot, gan viss būs labi. Vieglais vāģis tikpat kā personiskā lietošanā ... Tīrs darbs un brīvs laiks. Aizvizini tikai Petrovu, kur vajag, vai viņa madāmu. Hm ...

Pauls ir gandrīz vai iemīlējies arī viņos. Tas nekas, ka pagaidām viņu ceļi šķīrās. Taču viņš zina, ka transporta daļā ir cilvēks, kas vēlējies viņu ik dienas redzēt savā tuvumā ...

Martas tante stāv durvīs ar trešo jaunumu, trešo dzinējspēku, kuram lemts izsist Paulu no pēdējo nedēļu paguruma.

— Nupat bija mans radagabals, meklēja tevi. Izrādās, jūs esot pazīstami?

Pauls ausās, kas sekos tālāk, bet Martas tante, izteikusi izbrīnās pilno jautājumu, ar interesi vēro Paulu, it kā viņu ieraudzījusi pa jaunam vai pirmo reizi. Viņš kaut ko atrūc, kam vajadzētu nozīmēt: «tā jau laikam ir», un klusēdams sāk pārģērbties.

— Izrādās, tu esi sācis mācīties par šoferi... — un atkal ieinteresēts skatiens, it kā Pauls pēkšņi būtu pavisam cits putns, nekā viņai visu laiku licies. Tad viņš atceras par izkrišanu eksāmenā un tumši pietvīkst. Martas tantei droši vien stāstīts par to.

— Kas nu tur par šoferi, bet nevar taču pat uz ielas rādīties, ja nav dokumentu kabatā, — viņš muļķīgi taisnojas, it kā viņam kāds par to pārmestu, it kā tas būtu bijis negods — mācīties.

— Un es, muļķe, domāju, ka mans dēliņš skraida pie meitenēm... Nav jau nekāds grēks jaunam vīrieša cilvēkam arī pie meitenēm. Vai, tad jau gan labi, ka tu varēsi pats braukt... Vai, kur labi! — vecā sieviete ir pavisam priecīga, un Paulu šis viņas prieks pārsteidz.

Viņa vairāk tad arī nekā nesaka, atstādama puisi neziņā. Tikai pēc trauku šķindoņas virtuvē noprotams, ka viņas prieks patiešām bijis īsts un nupat tas grasās iemiesoties bagātīgā pusdienu maltītē.

Tāda nu viņa ir — Paula saimniece, Rozes kundze, tagad pensionēta sētniece, kas pat septiņdesmit gadu

vecuma tomēr vēl nemet slotu un liekšķeri malā, bet ar spilgti dzelteno amata jaku mugurā precīzi katru rītu pirmā atslēdz ārdurvis un vārtus, pirmā iziet uz ielas, rūpēdamās par tīrību un kārtību šajā nomaļajā ielā. Turklāt pēc senas ierašas un seno sētnieku tradīcijas izpilda ari desmitiem citu pienākumu, kurus pēc jaunākajiem, nez kur sadzejotajiem priekšrakstiem sen neviens sētnieks vairs nedara, pat neuzņemas darīt, viņiem to neviens neliek darīt. Mazgā un slauka kāpņu telpas un gaiteņus, pieskata sētā bērnus, kas palikuši bez vecāku uzraudzības, sagādā un ieliek nejauši izsistu loga rūti, izlabo durvju slēdzeni, raugās, lai, salam iestājoties, laikus būtu aizvērti visu mājas īrnieku kopējā pagraba logi un siltākās dienās atkal atvērti vēdināšanai, kārto pierakstīšanas un izrakstīšanas procedūras un tā tālāk, un tā joprojām. Ja viņa būtu vīrietis — sētnieks vīrietis, tad droši vien palīdzētu uznest dzīvokļos arī iegādātu mēbeli vai klavieres, pievāktu un nogādātu mājā pakritušu dzērāju, iejauktos ģimenes skandālos un novērstu tos, aiztaupot daudz soļu pārējiem kārtības sargātājiem, parūpētos par iebraukušiem, bet bez naktsmītnes palikušiem lauku cilvēkiem un visāda tipa «radiniekiem», kārtotu jeb labāk teikt — izkārtotu dzīvokļa remonta un maiņas jautājumus un līdz ar to atstātu kaunā namu pārvaldes uzpūsto, stīvo un neizda-rīgo štatu aparātu. Visu to Martas tante jeb Rozes kundze dara arī tagad, protams, iespēju robežās un pēc senas ierašas, juzdamās vēl arī kā «saimniece». Katrs saprot un to zina arī Pauls, ka alga tāpēc vien viņai nav kļuvusi ne par kapeiku lielāka. Viņa arī negaida, lai tā šajā ziņā kaut kādi mainītos. Jo viņa ir un paliek tradīciju cilvēks. Un arī tas jāsaprot.

Reiz sadomājis kādu uzmeklēt, Bāliņš to arī sadzīs, lai tur kaut zeme būtu jāapgriez otrādi. Pauls nav pat lāgā atjēdzies, kad viņa instruktors atkal strauji piestāj, bremzēm skaudri nokaucot, un uzskrien pa kāpnēm, aizdedzes atslēgu pirkstos virpinādams.

— Nu ko ta Ķeg|a kungs — nemaz vairs nedomā braukt? Domā, ka tiesības kāds uz paplātes klāt pienesīs: lūdzu, esiet tik laipns ... Cau!

— Labadiena! — Pauls atņem sveicienu, nemaz nedomādams taisnoties. Tādas izveidojušās attiecības starp instruktoru Balinu un bijušo kursantu Ķegļu Paulu. Lai gan gados starp viņiem ir pavisam neliela atšķirība, tomēr Pauls joprojām nav spējīgs instruktoram kaut ko iebilst. «Tieši tā ... Gatavais āmurgalva ...» Šī stereofrāze spēkā arī pašlaik.

— Un es domāju, ka esi piesitis pēdu ... Man ir brīva kāda stunda, pabraukāsim! Vēl jau tik gludi nemaz neiet... — Bāliņš saka bez lieliem ievadiem. Un šis priekšlikums, bet it sevišķi tas, ka instruktors pats viņu sameklējis, tātad domājis par Paulu, juties atbildīgs, pārsteidz visvairāk.

— Kur nu gludi... Pavisam vēl neiet, — Pauls atzīstas un tūlīt ir gatavs gājējs līdzi.

— Uz kurieni, Jāni, Paul, pagaidiet! — izmisusi iesaucas Martas tante. Pusdienas viņai saliktas uz galda, un te viss draud atkal izjukt.

Viņi abi saskatās kā nedarbā pieķerti puikas. Mašīna gaida tepat uz ielas, un katra stunda, katra minūte viņiem ārkārtīgi dārga. Mašīna nevar stāvēt, mašīna nevar gaidīt.

— Vismaz ieēduši kaut ko, kamēr silts. Vīrieša cilvēks nevar tā — ar tukšu vēderu . ..

— Labi, mēs paņemsim kādu pusstundu ilgāk, — pirmais izšķiras Janka, un tad arī Paulam liekas, ka tā būs gan pareizāk.

Steidzīgi tiesādams kotleti, Bāliņš paspēj atbildēt uz desmitiem Martas tantes jautājumu. Un Paulam tie visi ir jaunums.

— Kā Silviņai? Šonedēļ netiku aizgājusi.

— Nu jau laiž mājās.

— Kad?

— Šodien pat būtu jaizņem.

— Šodien?

— Jā. Nupat tāds vēsāks laiks.

— Vai! Tad jau... Tad jau es ari... Aizbraukšu, palīdzēšu.

— Paldies. Gan mēs divatā ... Viņai negribēsies, ja tik daudzi.

— Mu|ķlte, es taču viņai tikpat kā otrā māte.

— Ir laikam reizes, kad negribas rādīties acīs pat savai mātei...

— Tad es rīt no paša rīta visādā ziņā aizbraukšu uz mājām. Neesmu jau arī redzējusi, kā jūs tagad dzīvojat.

— Tāpat vien dzīvojam... Rīt labāk ne, Martas tant. Citreiz. Man jau arī... Ildze ņēma un aizgāja. Iesniegusi šķiršanos. Māja tagad tukša. Paldies par pusdienām! Atiet! Nav ko čammāties... — Bāliņu Janka jūt, ka izstāstījis par daudz, trūkstas kājās un ļauj atkal vaļu savam instruktora žargonam. Arī Pauls ceļas kājās un manās pirmais pa durvīm. Nupat viņš dzirdējis vairāk, nekā svešam cilvēkam pienāktos. Un jūtas neveikli par šo nejaušo ieskatīšanos cita slēptākajā stūrītī.

— Kāp iekšā un brauc! — Bāliņš cenšas turēties jautri. Arī viņš nez kāpēc izsists no parastajām sliedēm.

Pauls ietraušas pie stūres, izmēģina pedāļus — gāzes pedāli, bremzes pedāli, sajūga pedāli. Izmēģinājis paskatās uz Bāliņu.

— Braucam! — instruktors strupi izmet, bet Pauls nelaimīgs sagrozās. Viņam nav aizdedzes atslēgas. Bāliņš to joprojām virpina rokās un neattopas iedot. Tad viņš tomēr atjēdzas, pasniedz un smagi nopūšas. Un pēc šīs nopūtas, kurai neseko ne parastās komandas, ne arī ierastā sūrošanās par «aitasgalvām», «āmurgalvām» un tamlīdzīgi, pat ne aizbildināšanās ar izpurgāto atvaļinājumu

un visu vasaru ... Pēc šīs bezpalīdzīgās mēmās nopūtas Pauls jūt, ka arī Bāliņam sirds pilna. Nemaz tik spīdoši neiet arī tādam instruktoram ar visu mūžīgo bravūru, skarbumu un krietno pārākuma devu. Nekā tāda Pauls Bāliņu Jankā pašlaik nemana. Viņam pat neveikli kļūst, mostas žēlums. Tas ir tik neierasti — šāda mēma nopūšanās, ka Paulam vairāk gribētos, lai labāk viss atkal ir pa vecam. Lai Bāliņu Janka labāk atkal ir mazliet augstprātīgais, skarbais instruktors Bāliņš, kas tā vien skatās, lai kursantam iegrieztu, izsistu viņu no garīgā līdzsvara, pabiedētu, pasmietos par kārtējo kļūmi. Bah ... Trah ...

Pauls pašķielē uz blakussēdētāju un uzmanīgi piebremzē. Luksoforā iedegusies dzeltenā gaisma.

Viņi brauc taisni, taisni vien. Un Paulam jau uznāk bažas, vai tikai Bāliņš pašlaik vispār domā par to, kur Pauls brauc un kurp viņiem jābrauc. Tomēr tas nu viņam gandrīz vai asinīs, ka jautāt nedrīkst.

— Pa kreisi! — pēkšņi Bāliņš nosaka, un Pauls atviegloti uzelpo. Viss kārtībā. Tagad jau seko komanda pēc komandas. Pauls griež pa labi, pa kreisi, piebremzē, apstājas pavisam, satausta gāzi un atlaiž sajūga pedāli, dodamies atkal uz priekšu. Tas ir parastais treniņš pilsētas ielu labirintos, bijīgā cieņa pret luksoforiem un viltīgi izvietotajām ceļa zīmēm un norādījumiem, īsāk sakot — autodeja jeb deja ar automobili. Pauls jau sācis krietni iejusties tās dīvainajos ritmos un pārejās no vienas tūres uz otru. Viņš pat uzdrīkstas domāt blakusdomu, kam nav nekāda sakara ar to, ko dara rokas un kājas, ko rāda acis un liek instruktors.

Nemanot, bet likumsakarīgi viņam nez no kurienes pie-zagušās šaušalīgas aizdomas. Viņš tās gaina projām un tomēr tajā pašā laikā arī alkatīgi tver un velk sev klāt. Rakņājas pa atmiņu un kaut kur zemapziņā iegūlušu nojausmu, ziņu, faktu kaudzi. Tā ir juceklīga kaudze. Nešķirota, nekārtota. Reiz Martas tantes izteikums, otrreiz cits, tāpat pa vārdam no visuzinātājas Badadzeguzes mutes,

no pārējo kursantu mutes. Toreizējā gaidīšana pie institūta vārtiem. Lailas frāze pēc atgriešanās no slimnīcas... liti vēl, un vēl, visu laiku tepat gaisā esošs, tomēr netverams, neredzams ...

Pa labi! Pie vārtiem pieturi... Nē, labāk brauksim tieši iekšā .. .

Pauls dod labā pagrieziena signālu, vārti, par laimi, ir vaļa, un mašīna līgani ieslīd Traumatoloģiskā institūta teritorijā. Tas ir prāvs kvartāls ar neskaitāmiem korpusiem, ielām un trotuāriem.

— Atkal pa labi... Tā, taisni! — Bāliņš saka un ar kreiso roku pats piepalīdz virzīt stūri. Viņš cenšas būt mierīgs, bet ir manāmi satraukts. Arī Paulu pārņem līdzīga noskaņa. Kā Martas tante teica — Silviņa? «Kā Silviņai?» viņa tika jautājusi, un Bāliņš atbildēja: «Nu jau laiž mājā ... Šodien jābrauc pakaļ ...»

— Pagaidi tepat, es ieskriešu ... — Bāliņš izlec no mašīnas, atstādams Paulam pat aizdedzes atslēgu. Bet par to vairs nav ko brīnīties.

Pēc stundas vai nedaudz vairāk viņš atgriežas, pieturēdams pie elkoņa kādu cilvēcīgu būtni. Pirmajā brīdī nezinātājam būtu grūti pateikt — sieviete tā vai vīrietis? Dīvains radījums. Pauls uzmet tikai īsu skatienu un tūdaļ steidzīgi novēršas, it kā redzējis ko neatļautu. Tomēr sieviete. Marles saitēm notīstīta seja, plats, gandrīz līdz papēžiem mētelis. Ejot viņa stīvi pievelk protēzes kāju un smagi atbalstās pret Bāliņa roku. Pauls saprot, ka tas ir slikti, ka tas ir nepieklājīgi, tomēr viņš nespēj atrauties no šīs nožēlojamās būtnes garajā mētelī, kura tik un tā nespēj slēpt*, ka viņai trūkst vienas kājas. Bet seju, seju . . . Paulam gribētos ieraudzīt viņas seju —-pieri, acis, degunu, lūpas. Matus, galvu. Vai tā nav ka slaidā kātā viegli noliekts pīpenes zieds?

Viņš izlec ārā un atver mašīnas durvis — aizmugures durvis. Tās ir nepiedodami zemas un šauras, lai varētu iespraukties tik nežēlīgi sakropļots cilvēkbērns. Bāliņš

grasās māsai piepalīdzēt, tomēr nekas prātīgs nesanāk. Viņš ir pārāk sīks un smalks zēns, šis Bāliņu Janka, pus-galvu zemāks nekā nelaimīgā, kurai jāpalīdz. Tad Pauls lāciski atbīda viņu sānis un bez vārda, neprasot atļauju, ieceļ slimnieci zemajā spraugā, ko pieņemts dēvēt par limuzīna salonu.

Viņa nesaka ne vārda, pat neiekunkstas, tomēr Paulu viņa redz. Pauls, sēdēdams pie stūres un negaidot Bāliņa komandas, stūrēdams tieši uz mājām, jūt, ka viņa redz, ka viņas skatiens caur marles pārsēja spraugu tausta viņa pakausi, atļukušās ausis un sen nemazgātā krekla apkakli. Pauls jūt un grozās kā uz adatām. Pēkšņi viņam jādomā pat par tādiem sīkumiem, kuriem visu vasaru nav pievērsis ne mazāko uzmanību.

Tā ir viņa, tā ir viņa, tik neparasti iepazītā, pazaudētā, gandrīz jau aizmirstā meitene! Meitene, kurai viņš nav zinājis pat uzvārdu, pat dzīves vietu. Silvija Bāliņa... Tātad tā pati vien ir, arī Martas tantes šad un tad pieminētā nelaimīgā meitene, bērns, Silviņa. «Tik nelaimīga un vientuļa ... Sirds netur, paskatoties vien ...» Vecās sievas žēlabainā balsī stāstītais liekas tik sen, tik sen... Un tomēr nemaz tik sen. Sājā pašā vasarā tas bijis, vēl nesen pieminēts, pat viņš reiz aicināts līdzi uz slimnīcu. «Nebūtu jau slikti, ja bērns dabūtu redzēt arī kādu jaunu seju...» Bet Paulam jau nebija atlicis laika. Viņam šie vardi paskrējuši gandrīz garām. Turklāt viņš nespēja ne iedomāties pēkšņi ne no šā, ne no tā iet uz slimnīcu pie kadas pilnīgi svešas meitenes. Kas par to, ka Martas tantei tikpat kā pašas bērns. Viņš jau arī viņai tāds pats «dēliņš»... Studente esot. Bet nu... Sis «bet nu» arī bija karājies kaut kur gaisā kā drausmīgs bieds, tomēr viņam pašam tāls ...

Pauls piesardzīgi, piesardzīgi un ārkārtīgi uzmanīgi lavierē pa ielām, uzņemdams īsto virzienu uz Bāliņu majam. Viņš apbrauc katru bedrīti, piebremzē pie niecīgākas asfalta šuves. Jau no tālienes redz katru zīmi, katru

luksofora gaismu iedegamies un dziestam. Pēkšņi viņš vairs nav kursants Pauls Ķeglis, bikls un ietramdīts lamzaks. Viņš ir mašīnas vadītājs Pauls Ķeglis, spēcīgs un veikls. Viņš it kā pats savās rokās nes šo mašīnīti ar dārgo kravu. Tās stūre un pedāļi, kloķi un riteņi ir nevis kloķi un riteņi, bet gan viņa paša locekļi, trenēti un rūdīti, un motora vienmērīgie puksti ir viņa paša sažņaugtās sirds sitieni.

Viņa, tā ir viņa ...

Bāliņš nesaka ne vārda. Viņam, šķiet, neeksistē ne Pauls, ne arī kas cits. Liekas, ka pat māsa aizmugurē nav nemaz viņa māsa, kas jāpārved no slimnīcas. Viņš drūmi klusē, domādams tikai viņam vien zināmo domu. Vai tā lido kā stropu pazaudējusi bite ap sievu, tagad jau bijušo sievu Ildzi, kura tik pēkšņi iecirtās, aizgāja un nu jau drīz aicinās uz tiesu. Vai varbūt pinas ap bagāto atraitni Lailu, Rizgu Lailu, kurai likteņa ironijas dēļ nebūtu nekas pretī kļūt arī par Bāliņu Lailu ... Kas to lai zina!

Pēkšņi viņš uzcērt uz bremzēm. Nē, nekas jau nav noticis. Vienīgi kaķis pārskrējis pašā degungalā pār ielu. Hā, tātad Bāliņš nav nodevies izmisušām vai pazemojošām domām. Viņš joprojām sekojis Paula braucienam, sekojis ielai, gatavs pirmajā nepieciešamības gadījumā iejaukties. Viņš joprojām ir instruktors Bāliņš, viņam jābūt instruktoram Bāliņam arī šādā dziļi traģiskā brīdī.

Piestājuši pie pašām durvīm, viņi abi reizē izlec no mašīnas, steigdamies Silvijai palīgā. Bet viņa mēģina pati izķepuroties.

— Jāpierod, — viņa saka, un Tas ir pirmais vārds, ko Pauls pēc tik ilga laika no viņas dzird. Laikam nevajadzētu tik cieši vērot, kā viņa lēnām, centimetru pa centimetram virzīdamās uz durvju pusi, virzās pa sēdekli, protēzi kā pagali ar rokām pārcilādama. Laizdama kāju pie

zemes, viņa tomēr pieķeras brā|a rokai. Pauls, ne vārda neteikdams un nevaicādams, atbīda visus, kas šeit pēkšņi sanākuši un ienes Silviju kā bērnu iekšā.

Viņai jau sagatavots mīksts atzveltnes krēsls. Nē, tas nav īpaši pirkts, tāds mājās jau bijis. Tomēr, kā tas piebīdīts pie loga, netālu no radioaparāta vienā pusē un televizora — otrā pusē, aizmugurē pa rokai slejoties grāmatu plauktam, — no tā redzams, ka īpaši domāts tieši par Silviju. «Viņai jau tagad ...»

Nolicis meiteni norādītajā vietā, Pauls to tūlīt saprot. To laikam saprot arī īpašā krēsla nākamā lietotāja. Viņa apskatās apkārt, nopūšas, aizsedz uz brīdi acis, precīzāk — to vietu marles saišķī, kur vajadzētu būt acīm, tad saka:

— Paldies, Paul! Kas to būtu domājis, ka mēs tā sastapsimies ...

Istabā iestājas dīvains klusums. Šeit pašreiz klāt Silvijas pamāte un tēvs, tepat arī brālis. Viņu māja netālu, tomēr ģimenes padomē nolemts, ka Silvija apmetīsies pie brā|a. Māja gluži tukša arī nedrīkst palikt nu, kad Ildze ar meitēnu tik spītīgi pametusi pat savu pūra māju. Varbūt vēl pārdomā un atgriežas. Jaunie jau tagad nav izprotami. Pagaidām māte ar tēvu Silvijai vienmēr būs pie rokas. Bet viņa vēloties būt viena, pavisam viena. Tāda prasība dzirdēta jau slimnīcā.

— Tu mani vēl atceries, Paul? — viņa pārtrauc neveiklo klusumu, kas iestājies, manot, ka meitai bijuši arī tādi paziņas. — Kā ar tavu fordiņu? Jūs zināt, viņš gandrīz no lūžņiem būvē mašīnu.

Pauls neveikli mīņājas, tēvs ar māti saskatās.

— Braucam! Parunāsim citreiz ... — instruktors Bā-liņš pēkšņi atgādina, un Pauls bez runas paklausa. Jā, viņiem vēl jāpalīkumo kādu laiciņu.

— Tu taču vēl kādreiz atnāksi, nu, kad zini? — Silvija atvaira māti, kas sākusi čubināties apkārt, un tāda kā izbijusies raugās uz Paulu, kurš sācis kāpties

uz durvīm. — Rīt pat atnāc, vai dzirdi! Man tu esi vajadzīgs... Nevienam nav tik stipru roku — un vispār...

Pauls jau ir aiz durvīm. Viņš skriešus izmetas pagalmā un atrauj mašīnas durvis. Arī Bāliņu Janka jau ir šeit un tāpat atrauj otras durvis. Viņiem abiem pašlaik gribas but prom, labi tālu no šejienes prom.

Tā ir tāda kā neapzināta bēgšana. Vai gan viņi vainīgi? Viņi Silvijas nelaimē nav ne mazākā mērā vainīgi. Ne nejaušais paziņa Pauls, kādu Silvijai, šai skaistajai, graciozajai studentei, droši vien bijis ne mazums, ne brālis Jānis — neviens no viņiem nav vainojami. Ja kāds varbūt ir vainojams, tad tas pats to desmitkārt atsvēris ar savu dzīvību. Viktora Kalēja lietišķajā protokolā par ielu satiksmes nelaimi tas ierakstīts pilnīgi skaidri.

Nē, vainojami viņi abi nav. Turklāt šaja brīdī arī palīdzēt nav spējīgi. Ja jau visuvarenie un visugudrie ārsti nav varējuši, vairāk nav varējuši...

— Kāju neizdevās glābt. Sākās gangrēna ... Arī aci... Vienkāje, vienace... Jaunai meitenei mūsu dienās.

— E, ko tur ...

— Jūs ar Silvu sen jau pazīstami?

— No pavasara. Toreiz es vēl negāju kursos. Tā gadījās ... Bet labāk, lai viņa pati kādreiz pastāsta.

— Skaidrs. Vai atceries, kā mūs toreiz sabuktēja?

— Toreiz vai... Atceros, biedri instruktor, kā ne. Vainīgs biju, nav ko. Labi, ka tā ...

— Nieki! Ja tev kaut kas atgadās — sameklē Viktoru vai mani! Skaidrs?

— Paldies, biedri instruktor.

— Atceries! Var noderēt.. .

— Paldies.

— Viņai jau tagad neviena vairāk nav. Bija puisis, bet arī... Tajā pašā reizē.

— Skaidrs.

— Tu man sāc patikt. No sākuma gan domāju: nu šitais ir vienreizējs ļūļāks.

— Amurgalva, biedri instruktor.

— Jā. Bet tev tomēr ir nags, ir buljons. Man nepatīk glumie un mīkstie.

— Kā Fuksis ...

— Jā, un kā Adatiņš.

— Man arī ne.

_ — Paņemsim vairāk pa kreisi! Tas tur ar tām kastēm tā zvalstās.

— Viņam viena riepa drīz ies pušu.

— Esi acīgs!

— Un stūrei pārāk liels brīvgājiens ...

— Pilnīgi pareizi. Gustsons to ir malacīgi ielējis.

— Es tāpat redzu. Jā, Gustsons reti labs pasniedzējs. ■ Mēs visi ar viņu mierā.

— Otra tāda visā pilsētā vairs nav.

Viņi brīdi brauc klusēdami. Bāliņš aizsāk pirmais.

— Meitenei tas drausmīgāk nekā, teiksim, būtu man vai tev. Ciparblate saārdīta ... Tur vairs nelīdz nekāda kosmētika. Es tikai vienreiz redzēju, nejauši, kad viņu pārsēja. Pati jau negrib, ja redz kāds. Tāpat bez kājas... Bez kājām sieviete nav sieviete.

— Skaidrs ...

— Bet citādi viņa man laba māšele. Nebūtu viņa mana māsa. Bet ko nu es! Pie velna visas skaistās un bagātās, apriebies ...

— Skaidrs ...

— Arī mašīnas mīl. Saprot tādus kā mēs, mašīnu vergus. Vēl vidusskolas gados tiesības dabūja. Tādu otru tik lēti neatrast.

— Skaidrs.

— Zēl.

— Skaidrs.

Labāk es būtu viņas vietā... Neklājas jau nu tā runāt, bet, ja nav dzives, tad lai nav... Saproti.

— Skaidrs.

— Studēt viņa varbūt vēl varētu, ja kāds vadātu uz lekcijām. Juriste. Mūsu ģimenē tā sena tradīcija. Arī tēvs...

— Skaidrs.

— Bet kas tad to lai uzņemas? Varbūt mēģinās neklātienē. Tikai kas gan pie tādas advokātes vai tiesneses ies! Visi lūkos ar līkumu ...

— Es nu varbūt kāpšu ārā ... Paldies, biedri instruktor! Cikos rīt?

— Rīt... Redzi, es šodien tevi tikai tāpat. Nez kāpēc pēkšņi iedomājos, ka labāk būs, ja vēl kāds brauks līdzi. Un tad tevi atcerējos. Vai nav savādi?

— Tā reizēm gadās, biedri instruktor.

— Laikam tāpēc, ka tu dzīvo pie Martas tantes ... Tēvs un māte jau šādā reizē neder. Nelaime vecīšus pamatīgi satriekusi.

— Kā tad paliek ar rītdienu? Man zvanīja ... Vai tiesa, ka mūs tagad apmācīšot Gustsons?

— Jā, Es taču atvaļinājumā. Zini, esmu gluži kā nojūdzies. Nervi uzdod. Un tad vēl... Jā, tā ir, ka tagad pašansēs Gustsons. Bet ar tevi es varētu pabraukāt. Būšu mājās visu dienu. Pēc darba pieskrien. Nu jau zināsi...

— Skaidrs. Paldies, 'biedri instruktor. Es noteikti būšu. Un Silvijai pasaki... Pasaki, ka noteikti būšu.

— Pateikšu. Velns ar ārā, tu taču esi kārtīgs puika! Bet vai tad tev tā akurāt jāsteidzas? Aplaidīsim vēl kādu līkumu! Zini, ja vīrietim māja tukša — kā man pašlaik, tad nemaz neveikt darbu ātrāk pamest. Nevelk, dzirdi, Paul, tu āmurgalva!

Pauls no tadas atklātības mīņājas ka sapīts. Viņš jau izkāpis no mašīnas un pietur neziņā durvis.

— Varbūt tomēr pietiek. Es arī jūtu, ka sāku uzdot, — Pauls atzīstas.

Bāliņš mazliet tā kā apvainojies noskatās uz Paulu, pārdomā, tad piekrīt:

— Labi, tad es tevi aizraušu līdz mājai. Kāp iekšā! No mājas es tevi paņēmu, mājā aizvedīšu ...

Tas ir negaidīti no Bāliņa. Tiešām viņi abi šodien kļuvuši gluži savādāki. Vismaz nezinātājam būtu grūti pazīt, īstenībā jau nekas sevišķs nav noticis. Viņi tikai skaidrāk izjūt, ko nozīmē būt jauniem, spēcīgiem, veseliem. Un varbūt ir aizsākusies draudzība, uzticēšanās?

Stāvēdams pie loga un raudzīdamies ielā, kas lēnām grimst vakara krēslā, Pauls spiests noklausīties šādu klasisku sarunu.

— Moins.

— Kur nesies, vecīt?

— Tāpat vien ...

— Un kā vispār?

— Vispār tā nekas.

— Skatos, baigais sausiņš esi kļuvis.

— Tā nu ir tikai mana darīšana. Laid garām!

Ielā dienasgaisma jau stipri izplēnējusi, bet spuldzes stabos vēl nav iekvēlojušās. īstais brīdis šādai valodai.

— Nesteidzies, komponist!

— Laid garām.

— Derētu atkal izlocīt kājas. Ko tu saki par vienu seansu?

— Man laikam vajadzēs vilkt rokas no kabatas ārā?

— Man par to uzspļaut... Neesi nu ēzelis! Zini, man ar savējo nekas nesanāca. Sāka pārāk lauzīties, un

cksterjcrs arī nebija manā gaumē. Bet tagad man līdzi nāks cita. Tik tālu jau ir. O, ko es neesmu noņēmies ar šo sagatavošanu! Bet jaunā ir to vērts. Augstākā klase, tev vajadzētu redzēt...

Silvai nesitīs pāri. Neviena Silvai netiks līdzi, nekad, nemūžam!

— Par to nu vēl jāpārliecinās.

— Ēzelis ...

— Kas ir ar vienu seansu?

— Ēzelis!

— Izsakies skaidrāk, ja ne — gāzīšu pa spurslām!

— Man ir pārākie gabali, divas lentes, bet seansa nebūs, nekad, nemūžam!

— Tāds kā ģēnijs! Laikam memmīte neļauj ... Vai neesi pasācis piestaigāt uz bērnudārzu?

— Seansa nebūs.

— Baidies, ka Silva atkal salaidīs ar profesora zonu un tu paliksi ar knupīti? Vai varbūt no tā, ka mana dāma Šai izgriezīs pogas ...

— Oskars . .. Silva ... Tu tak, vecīt, dzīvo kā pa mākoņiem! Nudie ēzelis kvadrātā! Silva pat ar vienu kāju dejos desmitreiz labāk nekā visas tavas dāmeles kopā. Bet ej tu galīgi, stulbenis tāds...

Noskan pļauka, kāju dipa ... Tad atkal klusums. Pauls izliecas pa logu un grib redzēt, kas bijuši runātāji. Viena balss šķita pazīstama.

Vai nebija Leo? Un kā viņš tam otram sacīja: «Silva pat ar vienu kāju nodejos desmitreiz labāk nekā visas ...»

Nakts, tumsa, iela .. /

Pauls steidzas pa ielu, zaudējis jebkuru piesardzību. Šķērso krustojumu pēc krustojuma — sarkanā vai dzeltenā gaisma. Mašīnu vadītāji nolamājas, dažs padraud ar dūri, dažs ļaunā priekā brāžas tieši virsū: «Kur lien, smerdeli!» Pauls no tā nekā ne redz, ne dzird. Ne mašīnu draudošo šņākoņu, ne luksoforu gaismas maiņu, ne gājē-

jus un apkārtni. Tā varbūt traucas tikai ievainots kustonis, kam spēka gan vēl diezgan, bet kas tomēr jau pamazām sācis noasiņot. Un tieši šī sajūta varbūt trenc jo izmisīgāk: izbēgt, izrauties, paglābties! Bet izbēgt, izrauties, paglābties nevar.

Cilvēks nav tāds nepraša kustonis. Viņam ir prāts, ir tūkstošu paaudžu pieredze un skola. Viņš nenoasiņo tik bezjēdzīgi, viņš saprot, ka asiņošana jāaptur, brūce jāpārsien. Par visu dārgākas katrai dzīvai būtnei ir asinis. Ar tām nedrīkst būv vieglprātīgs. Vienīgi kas gan Paulam pateiks — kuras ir viņa asinis? Viņš steidzas kā apmāts. «Stulbenis tāds!» — «Idiots!» — «Pa mūli dabūsi, pagaidi tik!» pukojas šoferi.

Griezīgi noskan miliča svilpe. Tas nav milicis, tā ir milice. Pēdējā laikā ielās parādījies daudz jaunu zilganpelēkajā mundierī tērptu meiteņu. Viņām piestāv gan šī uniforma, gan melnbaltā nūjiņa un baltie cimdi rokās.

Bet Pauls neredz, nedzird arī to.

Pēc daudzām stundām, kad ir jau dziļa nakts, Pauls Ķeglis beidzot atkrīt ezera malā — bez spēka, bez domām, bez gaismas. Viņš ir aizklimtis cauri visai pilsētai. Kā apmāts gājis. Un tomēr viņam fiziski nav nekas noticis. Vaina ir kaut kur dziļāk, kaut kur viņā pašā. Kas par jucekli... Kas par neiedomājamu jucekli paurī!

Klusi šalko ezera niedres. Kaut kur aiz tām skalojas rudenīgi drūmi viļņi. Tikko samanāms tumsā atblāzmo ūdens klajums. Aiz tā vēl tumšāka pamale — mežs. Retas, tikko jaužamas uguntiņas šajā aizezeres meža tumsā. Varētu domāt, ka tur ir vilki.

Viss šis bezgalgarais laiks. Viņš tīšām visu šo vasaru Silviju nav sevišķi aktīvi meklējis. Vispirms viņam bija vajadzīga mašīna, šis fordiņš — saremontēts, no jauna nokrāsots, mirdzošs kā jauns. Tad viņš piebrauks pie viņas, nevērīgi atgrūdīs dārza vārtiņus, dosies uz durvīm, labi zinādams, ka Silvija redz katru Paula soli. Gan viņš

viņu atradīs, māju pēc mājas pārstaigās visā Rīgā, visā pasaulē ... bet atradīs. Sen būtu atradis, vienīgi viņam vēl nav bijis tiesību uz šo nevērīgo prinča gaitu ... Tāpēc šie centieni gan kursos pēc tiesībām, gan Martas tantes šķūnītī pēc fordiņa. Un katra vairāk vai mazāk veiksmīgi izturēta maiņa treniņos, katra no rūsas atbrīvota deta|a vai melnajā tirgū sagādāts aparāts, katrs ieskrūvēts uzgrieznis, pielaikots un par derīgu atrasts mezgls ... tie ir tikai pakāpieni uz gaišo sapni, kura augstākajā virsotnē kā tronī viņa — meitene no brīnumainās nakts, no nezināmās pasaules.

Bet kas gan noticis? Vai viss nav labākajā kārtībā? Viņš savu meiteni sastapis pat agrāk, nekā būtu vēlējies. Un viņa tūlīt pazina, atcerējās, uzsāka valodu. Viņa pat teica... Kā tika teikusi Silvija, viņiem projām ejot? «Tu taču vēl kādreiz atnāksi, nu, kad zini?» Nu, kad zini... Pauls ir līdz pilnīgam spēku pagurumam.

Bet spēki pamazām atgriežas. Varbūt tā ir niedru šalka, varbūt ūdens rāmā murrāšana, varbūt nakts vējš, kas to viņam atgriež. Un var būt — kā viens, tā otrs un trešais .. . Un vēl daudz kas apkārt un viņā pašā, kas ar dabas likumiem piemītošo prasmi sāk dziedināt. Dabai ir tāda spēja — ne tikai uz savstarpējo iznīcināšanos, bet arī uz pašsaglabāšanos. Sugu cīņa, sugu izlase ...

Lai nu kā, bet Pauls pamazām jau sāk aptvert pasauli un īstenību. Viņš dzird niedru šalku, viļņu sarunāšanos turpat pie kājām, redz tumšo aizezeres strīpu un izklaidus pamanāmās ugunis tajfā ...

Nekas taču nav noticis. Vismaz nekas ārkārtīgs nav noticis. Tā viņš sevi sāk mānīt. Nu labi, Silvija cietusi katastrofā. Nekad taču tu, cilvēk, nevari būt drošs, nekad mājās palicēji nedrīkst būt droši, ka... Tas taču tikpat kā iziet bīstamu zvēru medībās — viss var gadīties šajā trauksmainajā mašinērijas gadsimtā.

Diena gan uzaususi, tomēr vēl ir pārāk agrs, lai cerētu uz tramvaju vai autobusu. Un Pauls tāpat kājām bez vakarējās apmātības soļo pa rasoto zāli. Tālāk vien garām priedulājam, garām namiem un apgaismojuma stabiem, garām dārziem. Aiz sētām reižu reizēm dobji nobūkšķ. Krīt āboli. Ir taču rudens, pats brīnumainākais gadalaiks. Pauls atceras dzimto pusi. Tur tāpat briest āboli, kā noreibuši visās malu malās sisina sienāži. Kūtiņā smagi nopūšas govs, bet fermā jau skan slaucenes un klusu sīc elektriskie slaucamie aparāti.

Uzbango spēcīgas dzīvotalkas. Pielicis soli, Pauls atkal steidzas, bet šoreiz apņēmības pilnu skatienu. Parādās pa kādam vieglajam automobilim, kas aizdrāžas tāpat pilsētas centra virzienā. Vai tādi paši kā Pauls, kas, sagrābstījuši jaunu cerību drumslas, jaunus spēkus, cits pēc cita sāk atgriezties? Vecā un jaunā tipa visādu mārku mašīnas. Izcilpo «Latvija» ... «Sprīdītis» ... Valdonīgi darba dunā ielaužas pirmais kravas automobilis — GAZ-51, ZIL-350 ... Pauls sācis labi orientēties automobiļu mar-kās un nosaukumos, protams, vieglajos labāk nekā kravas. Viņš steidzas, bet arī visu redz, dzird, jūt... Jo nekas taču nav noticis — viņš ir tas pats strādnieku puisis kā parasti. Notikusi tikai zināma vērtību pārvērtēšana.

XX

Kad Pauls ierodas pie Bāliņiem, Jāņa nav mājās, jau no rīta kaut kur aizbraucis. īstenībā Jānis Paulam arī nav nemaz vajadzīgs. Viņš savu maiņu nobraucis pie Gust-sona, nākamā sarunāta uz rītdienu. Viņš nācis kaut kā cita dēļ.

Šis «kaut kas cits»* pamanījis viņu pa logu, steidz ievīstīt galvu lakatā, lai slēptu sakropļojuma rētas,

305

20 — 307-n

un dusmojas, ka tas lāgā neizdodas. Pie durvīm jau zvana.

Iekšā... Jā, lūdzu, iekšā! — Silvija atsaucas un tad, pēkšņas iedomas vadīta, norauj lakatu un pavēršas pret durvīm tā, ka loga gaisma lieliski apspīd pat pēdējo pūciņu uz virslūpas... «Kas notiek, lai notiek uz reizi!» gail apņēmīgajā skatienā un vienlaikus iedzalkstās tāda kā jauna spīts. «Ja viņš novērsīsies, tad lai šī mūsu pēdēja tikšanās!»

«Ko ar tevi izdarījuši...» viņš čukst bez skaņas, un rokas krampjaini savelkas dūrēs. Savelkas un atslābst, savelkas un atslābst, bet pats uzkumpis uz priekšu, sasprindzis kā lēcienam.

Bet nekur jau nav jāskrien, ne pret vienu meitene nav jāaizsargā, vismaz parastajā nozīmē ne. Un pēc pāris minūtēm, kas ilgušas kā stundas, Pauls samocīti pasmaida un saņem viņas slaidās, bālās rokas, kurām no traģiskās dienas, kā par brīnumu, nav palikušas pat niecīgākās skrambiņas.

Pauls jūt, kā pulsē dzīslas, kāds bezspēks iegūlis viņas pirkstos, un no tā kļūst vēl skumjāk. Zemapziņā viņš gatavojies šādam brīdim, bet īstenība izrādās vēl satriecošāka. Viņš nezina, ko teikt.

— Tu pie Jāņa?

— Laikam nav mājās ...

— Nav. Tu jau redzi.

— Vienalga ... Atnācu tāpat, pie tevis.

— Labi. Sēsties! Tu taču negribēsi, lai es ar tevi spēlēju paslēpes?

— Nē, Silvij. Mums tas nav vajadzīgs. Un tu jau pagaidām nevari...

— Tu domā — kādreiz to vēl varēšu?

— Mēs visu varēsim, tikai mazlietiņ pacietības.

— Tu man mācīsi pacietību?

— Nē. Piedod ...

— Tev patiktu, ja es sāktu spēlēt paslēpes?

— Kā tu to domā ...

— Nu tā ... Ir cilvēki, kas paslēpes spēlēdami vien dzīvo. Runā, smejas, dzied. Bet īstenībā varbūt gribētos klusēt, raudāt, kliegt.

— Tev nevajag izlikties, vismaz manās acīs. Un es visu saprotu, visu redzu, tāpēc vairāk par to nekad nerunāsim.

— Ko tad tu redzi, ko saproti? Vai varbūt tikai manu baismīgo seju, kroplo augumu?

— Visu.

— Nieki! Visu tu nemaz nespēj redzēt. Visu neviens cilvēks nespēs saskatīt, ja vien pati... Ja vien es pati nevēlēšos. Bet es tieši gribu parādīt, cik briesmīga tagad esmu. Fiziski kropla, garīgi kropla, tukša un kropla. Turklāt |auna arī. Jā, jā, arī ļauna! Man pašlaik pat naids uz tevi, ka tu šeit tāds stiprs un vesels stāvi manā priekšā. Pat neapsēsties, lai tavs stiprums un skaistums man vairāk durtos acīs ... Jā! Un būšu ļauna ... Būšu kā rēgs» kā spoks, kā briesmīga apsūdzība pret tevi, pret Jāni, pret tēvu un māti, pret visiem.

Pauls sagumis mīņājas. Paslēpj lielās plaukstas aiz muguras, nolaiž atkal gar sāniem. Kājās viņam četrdesmit ceturtā numura kurpes, stipri apbružātas un ne vairs augstākā labuma. Bikšu gali paīsi. Veikalos grūti atrast viņa augumam piemērotu standartuzvalku. Viņam neder nekas standartizēts. Piedurkņu gali apdriskāti. Viņš nav padomājis par šiem piedurkņu galiem. Turklāt tas viņam tāds kā darba apģērbs. Šurpceļā nevarēja zināt, vai iznāks braukšana vai ne.

— Nu labi, apsēsties vismaz! Uzvārīšu tēju.

— Ko nu daudz piesēdēs... Tēju jau padzēru.

— Darbā?

— Darbā neiznāca vaļas.

— Mājās? Vai Martas tante tevi labi ēdina?

— Labi. Bet šoreiz arī mājās neiznāca. Steidzos.

— Tātad neesi neko pēc darba ēdis?

Melos pieķerts, Pauls nelaimīgs mīņājas atkal.

Ai, ai, ai! Un mēs norunājām, ka nespēlēsim slēpšanos.

Labi, Silvij, nespēlēsim.

Viņa pasmaida. Sis puisis ir tik lempīgs un naivs, ka kuram katram redzams cauri kā uz delnas. Tā Silvijai liekas. Viņa sāk kustēties pa istabu, nekautrēdamās no pagaidu protēzes klaudzēšanas. Rosās pa virtuvi, kaut ko cepdama un vārīdama. Un visu laiku cenšas runāt.

Pauls seko viņai līdzi, klusē un ar plecu stutē durvju stenderi. Tālāk par durvīm viņš neiet, nevar jau zināt, cik ilgi Silvija vienā vietā paliks. Te viņa virtuvē, te ēdamistabā. Pauls seko, atbalstās pret tuvāko stenderi un lielāko tiesu klusē.

Tāpat klusēdams viņš ar mokām norij pāris kumosu, lai Silvija neapvainotos. Tad palīdz aiznest uz virtuvi traukus un atkal balsta stenderi.

— Bet tagad tu mani pavadīsi, ja jau esi atnācis. Sen vajadzēja ...

— Uz kurieni?

— Gan redzēsi.

— Tālu?

— Nebaidies! Nāc tik līdzi... — Un Silvija pat pasmejas.

Laikam Pauls izskatās pārāk pārsteigts un apjucis. Visu ko, tikai ne tādu priekšlikumu viņš gaidījis.

Ir piektdienas priekšvakare. Ēnas no kokiem stiepjas garumā, galotnēs saaugdamas un saplūzdamas viegli gaisīgos rakstos.

Ļaužu straumes pēc darbadienas saplakušas. Un tomēr visos transportlīdzekļos cilvēku vēl ir samērā daudz. Viņiem jābrauc ar autobusu, tad ar tramvaju.

— Zēl, ka mājās nav mašīnas, — Silvija nožēlo.

— Man jau vēl nav tiesību, — Pauls atzīstas.

— Tas nekas. Toties man ir.

Pauls nebrīnās. Viņu pārsteigusi doma, ka Silvija vēl uzdrošinātos sesties pie stūres. Un Silvija to saprot.

— Tu laikam domā — tāda kā es ...

Pauls ērcīgi noliedz.

— Nu labi, — Silvija apžēlojas. — Redzi, ja man ir tiesības, es varu sēdēt tev blakus, bet tev atjauts braukt un mācīties. Vai nu saproti? Tīrais posts ar tādu puisi...

— Jā. Bet es tā nedomāju ...

— Labi jau, labi... Hā, bet tagad tev būs cits prieks. Tu varēsi pārliecināties, kādu uzmanību man pievērš. Visi tagad uz mani vien blenzīs ... Redzēsi! Un arī uz tevi. Jā, jā, labāk neturies blakus, citādi nodomās — kas gan tas par stulbiķi, kas ar tādu iet pa ielu.

— Silvij!

— Jā, tā būs. Un tev to vajag. To tu esi pelnījis. Turies gabaliņu aiz manis!

— Silvij! — Pauls iesaucas vēl stiprāk. Kas viņai par dīvainu valodu!

Bet viņa tūliņ piesienas arī šim apsaucienam.

— Uz mani, lūdzu, tu tā nebļauj — un nekad! Es zinu, tu esi lēnīgs, pacietīgs. Tāds man tagad tieši vajadzīgs. Domā, citādi es ar tevi ietu pastaigāties? Hā, tad tu nepazīsti meitenes. Tāda, kāda es biju, — pirmā fakultātē, pirmā augstskolā. Visās studentu ballēs pirmā. Ja būtu konkursi par skaistuma karalieni, es tajos uzvarētu, visos, bez izņēmuma. Absolūti, jā. Oskars bija profesora dēls, mākslinieka, akadēmiķa ... Vai nu tu saproti?

— E, ko tur...

— Nevis «e, ko tur!», bet tev jākjūst mazam un bikli-ņam, redzot, kāda persona tev iet līdzās.

— Redzu ...

Ka tu to domāji, šo «redzu»? Vai varbūt manu izskatu? Saki — kā?

Mums laikam jākāpj vienpadsmitajā tramvajā?

— Neizlokies, atbildi!

— Vienpadsmitais iet uz kapiem ...

— Kāpēc uz kapiem? Kā tu zini, ka es braucu uz kapiem?

— Citādi tev nebūtu līdzi puķes. Un vēl pāruskaitlī...

— Redz, kā... Tik dumjš tu nemaz neesi. Nu labi, lai būtu uz kapiem. Bet vai tu zini, pie kā es braucu?

— Protams, pie viņa ...

— Pie kāda viņa?

— Pie Oskara.

— Oho, un kas to tev teica?

— Neviens. Tikko pati teici, ka Oskars bijis profesora dēls. Tātad bijis ...

Pēkšņi Silvija sāk elsot. Viņas pleci nodreb, plaukstas paslēpj seju. Ziedi izkrīt no rokām. Pauls tos uzlasa, sakārto. Viņi stāv pie tramvaja pieturas gaidīdami. Ļaudis iet garām, atskatās, paiet tālāk, dažs pat vēlreiz atskatās ... Viens otrs paliek turpat, arī gaidīdams. Viņus salīdzina, no viņiem novēršas un nespēj nepaskatīties atkal.

Pienāk un aiziet vairāki tramvaji, iekāms Silvija saņemas un piekrīt kāpt iekšā. Viņa norauj no galvas lakatiņu un noslauka tajā seju. Atklājas slimnīcā nocirptie, bet tagad ezītī ataugušie mati. Un viņa saka Paulam pār visu tramvaju:

— Tagad tu zināsi, k^ ir mani pavadīt. Droši vien šī tev būs pirmā un pēdēja reize! Būsi dabūjis mācību. Un tā tev vajag. Tad ielaidīsies vēl ar kropli, ar neglīteni, ar ļaunu, histērisku briesmoni.

Uz viņiem vairs nav piedabūnams paskatīties neviens. Tā ir pļauka, tas ir spļāviens. Silvija zina, ko dara. Viņa tiešām ir ļauna un naida pilna.

— Silvij, vai mums tūlīt aiz Brasas tilta jaizkapj?

— Hā, neizturēji vis!

— Kāpsim nu, Silvij! Šeit parasti visi kāpj, ja uz kapiem. — Pauls ir pats lēnīguma iemiesojums, un balss viņam maiga, samtaina, kā ar slimu, kaprīzu bērnu sarunājoties. — Un kur mums tagad jāiet?

— Domā, es zinu ...

— Kuros kapos?

— Ko tu man piesienies! Es taču neredzēju, kur viņu apraka. Kā lai es būtu redzējusi... — Un viņas pleci atkal sāk drebēt.

— Nevajag, Silvij! Labi, staigāsim pa visiem kapiem un taujāsim. Gan atradīsim. Nevajag tā, nevajag...

Viņi iet pa kapiem. Tie ir Meža kapi. Tomēr Pauls jūt, ka Silvijas nezināšanai ir savs virziens. Viņš bikli turas iepakaļ. Šeit ir klusu kā aizkapa valstībā. Un zināmā mērā arī skaisti. Ar kapiem Paulam bijusi darīšana tikai bērnībā, dzijntajā pusē. Un viņš ar izbrīnu un bijību lūkojas apkārt. Ēnas, tuvā saules rieta izstieptas, klāj zem viņu kājām rēnus paklājus. Abās pusēs šiem paklājiem rindām vien kā godasardzē viņu pirmajai pastaigai kapu kopiņas. Mēmas, klusas, vientuļas. Kapu kopiņa — un sava valstība, pilnīgi atšķirīga no citām ... Kapu kopiņa — un sava valstība ... Klinteņu vai dzīvības koku iežogojums, dzeltena smilts, balts soliņš, piemineklis, krusts vai plāksne. Pie daža griezti, vēl nesen atstāti ziedi, pie daža augošas puķes. Rinda pēc rindas — mēmas, klusas, vientuļas. Ar izbrīnu un tādu kā klusu pielūgsmi noskatās uz viņiem, kas šajā pievakares stundā uzdrošinājušies šeit nākt — dzīvi, jauni...

Silvija apstājas un uzmanīgi, pēc kādām viņai vien zināmām pazīmēm meklē vajadzīgo kopiņu. Iespējams, ka viņa šeit jau bijusi agrāk, iespējams pat, ka kopā ar Oskaru ...

Kā Jānis teica: «Viņai bija puisis. No tā paša kursa ...»

Nē, Pauls to nav aizmirsis. Viņš neko nav aizmirsis ne no Balina stāstītā, ne no Martas tantes izpļāpātā.

Jā, tā pati vieta ir. Silvija atkrīt uz sola malas un apātiska sēd pie Oskara senču prāvā ģimenes kapa, kurā kā mājoklī paglābies arī viņš pats, neatstādams pat pēdu, ka viņš arī ir šeit. To vieno milzīgs sirmā laukakmenī kalts piemineklis: «Alkšņu ģimene». Un kādreiz apglabās arī daudzināto profesoru, viņa laulāto draudzeni, Oskara brāļus un māsas, to mazbērnus, mazmazbērnus... Laukakmens stāvēs, uzraksts nezudīs. Tas ir kaut kas varens, monolīts, mūžam nezūdošs.

Silvija ilgi sēd tukšu, bezgalīgi pārgurušu skatienu. Kapu kopiņa slīkst ziedos. Viņa nav vienīgā, kas šeit nākusi. Redzams, ka vēl ir mājā palikušie, dzīvi palikušie, dzīvē palikušie. Un viņai pašlaik droši vien ir tā, ka arī labāk atrastos zem šī milzīgā akmens, pašā maliņā, bikla, klusa, lai nevienam netraucētu, pie Oskara labās rokas.

Pauls stāv malā gabaliņu no kapu kopiņas un no Silvijas, nedaudz aiz viņas. Kaklā sakāpusi pretīga spazma. Viņš baidās nokrekšķināties, lai to norītu, baidās pat dziļāk paelpot, lai neiztraucētu. Silvijai pie tramvaja izkritušie ziedi viņam joprojām rokās. Tos laikam vajadzētu uzlikt uz kapa. Bet viņš par to nav pilnīgi drošs.

— Tev laikam nav dūšas pienākt... Tu varbūt pat esi uz viņu greizsirdīgs? — viņa neziņu pārcērt skarba balss, un Pauls piesteidzas ar ziediem.

— Viņš bija skaists un labs. Un gudrs viņš bija. Viņam pareģoja nākotni. Angfu un franču valodu viņš jau tagad pārvaldīja labāk, nekā dažs zina mūsu pašu latviešu. Muzikāls arī viņš bija, mākslu mīlēja. Ko tu stāvi kā tāds lempis! Tu domā, es spēju paciest...

Pauls klusē. Nesaka ne vārda. Viņš tikai pievirzās tuvāk, it kā tīšām aicinādams: «Sit vēl, šausti nežēlīgāk! Tad tev kļūs vieglāk ...»

Pie kapsētas vārtiem viņus gaida Bāliņa moskvičs. Viņš ir bijis mājās, neatradis māsu, acīmredzot kaut ko tādu nojautis vai iepriekš abi par šādu gājienu būs runājuši, un steidzies šurp.

— Kāpiet iekšā! Un tu vari stūrēt...

Viņš klusēdams taustās uz priekšu. Aizmugurē, pār pakaļējo sēdekli sakņupuši, nevaldāmi raud Silvija.

Janka Bāliņš izturas tā, it kā viņa šeit nemaz nebūtu. Arī viņš ir un arī vairs nav instruktors Bāliņš. Dzīve kādreiz mīl spēlēt savus umurkumurus. 1

Ildze... Ildze... Muļķe! Kāpēc viņai vajadzēja ņemt un tūliņ aiziet?

Silvija aizmugurē raud vēl diktāk.

\

XXI

Pauls izkrīt arī otrajā reizē. Gatavojas nākamajai. Ja būs nepieciešams — gatavosies vēl un vēl. Viņu pārņēmis liels miers. Un tam ir savs pamats. «Pamats» staro no Silvijas tumšajām acenēm. Pēc tās reizes viņa uzlikusi tumšas acenes un tagad uz Paulu un uz pasauli raugās caur tām, tikai caur tām ... Pauls viņu ir redzējis arī bez šīm drūmajām brillēm, tāpēc viņu tās ne pārsteidz, ne iepriecina. Tumšās acenes Silvijai ir jaunums. Un vēl viņa sākusi runāt par ādas plastisko pārstādīšanu. Tas gan prasīšot mēnešus slimnīcā. Bet viņu nebaida ne mēneši, ne gadi. Zaudēt vairs nekā nevar, var tikai iegūt. Tā viņa domā, pa logu vērodama, vai nevērsies vārtiņi un vai tajos neparādīsies Pauls.

Arī viņa pēkšņi — bet varbūt pamazām! — atguvusi spēku un mieru. Tas ir tāda vārdos gandrīz neizsakāma ķimera, šis sirdsmiers. Kas tas ir — daži mēneši salīdzinājumā ar dzīvi.

— Labi, Silvij! Viss ir labi tā, kā ir. — Pauls vārdos ir pieticīgs, un viņš visu pacieš. Un tikai viņš pats zina, ka viņam taču ir sava Silvija, pavisam citāda. Tā ir domās, garajās darba un nakts stundās radītā, sapņos redzētā un iztēlotā. Un var arī īstajai Silvija nebūt skais-stuma, viņa var būt gatavais nelaimju iemiesojums, Paulam viņa ir un paliks tāda, kādu viņš pats izveidojis. Viņš radis aiz lūžņiem saskatīt jaunu, kā bezdelīga lidojošu mašīnu. Ja «lūžņi» ir, tad jaunums nāks no viņa rokām. Par to Pauls ir drošs.

Martas tantei viņš jau pateicis, ka pāriet pie Bāliņiem. Nē, kāzu nekādu nebūs. Silvija tā vēlas, un viņam tur nav nekas iebilstams. Pauls reizēm spēj būt arī izdarīgs, ar lieliem apgriezieniem, kad īsti nepieciešams. Un kavēties taču nav nekādas vajadzības, tas arī katram skaidrs.

Martas tante paslepus noslauka asaru. Viņa ir veca, mazliet sentimentāla. Un Paulam, dēliņam, viņa vēl tikai to labāko.

— Vai, kur labi . . . Tas gan ir ļoti, ļoti labi, — viņa nemitīgi atkārto. Ilgi rakņājas pa ķirmju saēstās «to laiku» kumodes atvilktnēm. Pauls izstrādājas šķūnītī pie fordiņa, atgriežas, bet viņa joprojām kaut ko meklē un meklē. Beidzot, rāmi smaidīdama, pienāk pie viņa, mazliet klīrīgi atvainojas un noliek priekšā apdzeltējušus dokumentus. Tie ir fordiņa īpašuma dokumenti un vēl uz Vilhelma Rozes kunga vārda.

— Kāzu dāvana — no manis, — viņa saka un piebilst: — Silviņa tikpat kā mans pašas bērns. Vai nu es, veča, vairs kaut kur aizbraukšu ...

Tā tas ir ar Martas tanti un fordiņu. Kāpēc lai Paulam nebūtu liels un dziļš miers?

Vēl pēc kāda laika, tas jau ir stipri rudens pusē, pa pilsētas ielām reižu reizēm redz šo godību. Vecais pirmskara rats, nolakots un skumji vecmodīgs, pie stūres ple-

cīgs un spītīgi neatlaidīgs vīrs. Līdzās viņam, aiz tumšām acenēm paslēpusies, jauna sieviete. Iztālēm, mašīnai aizripojot, sīkāk nekas nav manāms, vienīgi vieglas, lidojošas līnijas.

Sapnis ikvienam pēc viņa ģīmja un līdzības. Un tomēr labāk ar sapni nekā bez tā.

Un tā — pa ielu braukā «āmurgalva». Reizēm bikli, kā taustoties. Reizēm droši, pat pārdroši. Gadās divi vai vairāki tādi biklie — un krustojumā viņi ilgi un kautrīgi dod viens otram ceļu, gaidīdami, lai pirmais pārbrauc vai nogriežas tas otrais. Gadās vairāki tādi pārdrošie — un tā vien raugi, ka uztrieksies priekšā braucošajam, pāri ejošajam, pēdējā bridi šķērsos, signālugunim mainoties, aiztrieksies kā uz ugunsgrēku. Uz kurieni? Kurp? Kas viņus tā trenc? Kas dzenas pakaļ?

Āmurgalva. Cik simtējādos veidos viņš izbrauc ielās, ceļos,* vērojams pilsētā un laukos! Sieviete. Vīrietis. Jauneklis. Sirmgalvis. Nopietns zinātņu virs. Rūpnīcas strādnieks. Bālais kancelejas darbinieks. Cilvēka miesas un gara dakterētājs. Tas ir gan iesācējs amatieris, gan padzīvojis profesionālis. Es, tu, viņš, viņa, mēs ...

Lai būtu šis vai tas, bet allaž kādu radīts un audzināts, skolots un gatavots. Mājās, skolā, kursos, dzīvē. Pat instruktoru trenēts un dīdīts, inspektoru pārbaudīts un apstiprināts. Bet pirms thm ne vienreiz vien rāts un biedēts, drošināts un atsijāts — par vieglu atzīts. Un tomēr neatlaidības, tādas kā spītīgas apmātības vadīts, uz mērķi dzīts, galarezultātu sasniedzis. Mūsu pašu miesa un asinis.

Apmāti neatlaidīgo, neatlaidīgi apmāto sabiedrība kļūst arvien kuplāka. Ielās• ceļos, ražošanā, sadzīvē — dzīvē.

Padodiet ceļu, drošības labad atkāpieties malā!

Viņiem saka: «Draugi, nav taču izdevīgi! Sāks pietrūkt svaiga gaisa.»

Viņi nesas tikai uz savu mērķi.

Viņiem saka: «Padomājiet par sievu un bērniem!»

Viņi dodas tik tālāk.

Viņiem saka: «Cilvēks tā pārvērtīsies atpakaļ par pērtiķi.»

Viņi ir un paliek kurlmēmi.

Iela viņus apņem kā džungļi. Neskaitāmas ciklopiskas luksoforu gunis iedegas, dziest, mirkšķina, gail. Pretimbraucēju prožektori traucas aprit. Acis, acis, acis...

Āmurgalva dzelžaini lavierē kā starp atvariem.

Laimīgu ceļu, «Āmurgalva»!

Es — klusais vienviet sēdētājs un prātīgi mājup staigātājs —, ja spētu, dotos Ildzi.

Янис Раса НЕДОТЕПА Роман

Рига «Лиссма» 1979 На латышском языке Художник Ю. Петрашкевич

HE № 2238 Jānis Rasa AMURGALVA

Redaktore Z. Līce. Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers. Tehniskā redaktore D. Rei-gase. Korektore J. Indāne.

Nodota salikšanai 31.01.79. Parakstīta iespiešanai 18.05.79. JT 22087. Formāts 70X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Latīņu garnitūra. Augstspiedums. 14 uzsk. iespiedi.; 15,99 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Pasūt. № 307-B1. Cena 1 rbl. 20 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 340/29899/Dol 169. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna», 226011, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Rasa Jānis Āmurgalva

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI