M. Endrjūzs

Baiļu cietoksnis

M. Endrjūzs

Baiļu cietoksnis

Šajā gramatā tu esi Kirs Trelanders, ko pazīst visi Enu valstības iemītnieki. Tu tikko esi atvadījies no jaunības — mazak nekā pirms pusotra gada — un daiļu sieviešu sabiedrībā vēl aizvien jūties nedaudz nebrīvi. Tu esi beidzis visas nepieciešamās skolas, bet reiz agrā bērnībā tu esi sapratis, ka gribētu būt kas vairāk nekā parasts tirgonis, bruņinieks vai rakstvedis. Tu vēlējies — nē, tu pieprasīji — ko vairāk, nekā spētu dot parasta dzīve. Tu alki piedzīvojumu, tu alki mīlestības, tu alki briesmu.

Savās domās tu spēji iztēlot brīnumzemju dārgumus un bagātības, kādas neviens nespēj iedomāties. Savās domās tu saprati, ka nav divu vienādu cilvēku, katrs ir — un tu visvairāk par citiem — sevišķs.

Un tā, pārkāpjot tev paredzētos civilizācijas noteikumus, tu kļuvi par to, kuru visi nicina, kas ļauj tev brīvi klejot — par zagli.

Tavā sabiedrībā zaglis vienmēr netiek uzskatīts par kaut ko pārāk sliktu. Un gluži pretēji lielumlielajam vairākumam zagļu tu zodz daudz nopietnāka iemesla dēļ, nevis tikai nozogamā kārodams. Tu zodz tikai tādēļ, lai rūpētos par tiem, kam nav tikušas parastas ikdienišķas ērtības, ko tie ir pelnījuši: dzīvība, jumts virs galvas, ēdiens uz galda. Tiklab kā tu nevēlies to atzīt, tu nevari sev atļaut gūt peļņu no zagtajām mantām. Tai jākalpo augstākām vērtībām. Tikai pirms dažiem mēnešiem ar kādas zagles palīdzību tu veselu ciematu izglābi no bada. Protams, tava vēlēšanās darīt labu ir par iemeslu tam, ka tu neesi atklājis smaragdu kaklarotas būtību — tu gluži vienkārši nezini, ko ar to iesākt. Un, izņemot gadījumus, kad tev jāsaglabā sava dzīvība, tu nekad nenogalini.

Bet tu ļoti īsā laikā būsi spiests pārvērtēt vērtības...

Tu esi bijis savā meža zaru būdā pārāk ilgi. Tu nolem, ka beidzot pienācis laiks atgriezties pie karaļvalsts ļaudīm kaislības tagad jau būs rimušas. Tu nozagi smaragdu kaklarotu karaļa ballē vairāk nekā pirms mēneša, un karaļa gvardi — izlases karavīri, ko sauc par Sarkanajiem dragūniem —, iespējams, tevi vairs nemeklē. Atceries: tas nav tēls, par kuru tu lasi. Tu esi Kirs Trelanders, un tev jāizdara izvēle, lai arī viņa dzīve — tava dzīve — ir atkarīga no šīs izvēles.

Labu veiksmi, Ēna...

Ej uz 5. nodaļu.

1.

Tu nevari palaist garām izdevību nozagt kaut ko tieši no karaļa dārglietu krātuves. Zizlis tev liekas vērtīgs, jo šķiet, ka tas veidots no dārga kristāla — var būt, ka tas apveltīts ar burvju spēku.

Tas ir vismaz sešu collu garumā, un uzgalis šķiet tīrā sidrabā kalts, veidots lokanas sievietes vai meitenes formā; viņas četri trauslie spārni atkļāvušies gluži kā traucoties lidojumā. Tu ieskaties ciešāk. Spārnos ir milzum daudz caurumiņu — droši vien greznojumam. Tu pie sevis pasmaidi. Par zizli melnajā tirgū tev dos daudz naudas — naudas, ko var izlietot, lai paēdinātu daudz ļaužu karaļvalsts nabadzīgākajos nostūros.

Kamēr citi izsoļo pa mantnīcas durvīm, ar žiglu kustību tu aptver sudraba uzgali ar savu plaukstu — gluži kā burvis, slēpjot sceptera kātu aiz apakšdelma. Tu izliecies, ka

pakasi skaustu, un ar veiklu vēzienu ieslēp kristāla stieni savas tunikas krokās; tā ir pietiekami plaša, lai tajā pazustu tāds neliels priekšmets. Tu paskaties augšup un izej pa durvīm. Neviens neko nav ievērojis.

Tad tu esi jau priekštelpā, un garīdznieks dodas tev garām, lai aizslēgtu mantnīcas durvis. Pēkšņi viņš apstājas.

— Es jūtu... burvestību... starojam no tevis. Kāpēc es agrāk to neesmu jutis?

Tu nevainīgi parausti plecus un neviļus noej līdz tālākajam istabas kaktam, mēģinot nokļūt līdz durvīm, lai izglābtos bēgot. Priesteris paskatās tevī savādu skatu, tad iesaucas:

— Stāvi!...Viņš kaut ko nozadzis! Arestējiet viņu!

Viņš nav no veiklajiem, bet sekundē traucas pretī, lai satvertu tevi. Mantnīcas sargi jau šķērso istabu, un tu izrauj zizli no tunikas. Tu satver to un turi augstu izstieptā rokā.

— Stāt! — tu kliedz, — vai tas iedarbosies!

Sargi un bruņinieks apstājas kā zemē iemieti. Protams, tev nav ne mazākās jausmas, kas tas ir par zizli un kā tas jālieto, bet viņi to nezina. Tu vismaz tā ceri.

Parādās garīdznieks.

— Šis zizlis ir viena no atslēgām uz Brīnumzemi, — viņš saka. — Tas nekad vēl nav lietots, jo mēs nezinām, kāda valstība atvērsies mums — ļaunā vai labā. Lūdzu tevi, noliec šo zizli, un es aiznesīšu to vietā. Mēs ļausim tev aiziet neskartam. Mēs varam... neņemt vērā šo gadījumu. Lūdzu.

Tu skaties uz zizli ar acs kaktiņu — tas tiešām ir lielisks, tu domā —, un gaisma, kas plūst no sudraba figūriņas, vilinoši virmo.

Nezinot iemesla, tava galva pēkšņi kļūst viegla jo viegla, un kaut kas pamudina tevi savēzēt zizli plašā lokā virs galvas. Gaiss laužas pa caurumiņiem spārnos, un istaba noskan spalgā svilpienā.

Virs tevis parādās mutuļojošas enerģijas aplis, izplatot zeltainu gaismu pār tevi. Tu atkāpies soli, un no maigās gaismas blīva iznirst simtiem un tūkstošiem nelielu plīvojošu ēnu, un visas tās dzied savu savādu dziesmu; to spārni ātri plīv gaisā.

Garīdznieks un citi izbrīnīti stāv, un istaba pildās ar Brīnumzemes iedzīvotājiem: maigi mirdzoši vīrieši un sievietes, kuru dziesmas pilda tavu sirdi ar stindzinošu mieru. Maza sieviete atlido līdz tavai izstieptajai rokai un vēro tevi. Viņas mati ir gari un zīdaini, klājas pār viņas ķermeni liegai-nos viļņos. Viņas ķermenis silti staro ar katru sirdspukstu, un viņa uzsmaida tev, atglaužot matus, lai atsegtu garās, smailās ausis.

Viņa sāk dziedāt. Tavs muskuļi atspringst, un tu smaidi, kamēr dziesma atbalsojas visā tavā ķermenī.

Aizmirstībā tu atver acis un paskaties uz saviem draugiem. Viņi šķiet pārklāti ar ugunsmušām. Tu gribi sapurināt galvu, lai atbrīvotos no vīzijas, bet tev nav spēka pakustēties. Attāla tavas apziņas saliņa, Brīnumzemes dziesmas savaldzināta, saprot, ka zagli un priesteri ir pievārējuši elfi un citi Brīnumzemes iedzīvotāji. Garīdznieks un bruņinieks, svētlaimē smaidot, guļ, izstiepušies uz grīdas, bet fejas lidinās virs viņiem.

Tad tu paveries pats uz sevi no malas. Fejas ir pārņēmušas tevi pilnīgi, viņu zaigojošie ķermeņi spīguļo spilgti zaļā krāsā, viņu spārni bažīgi dūc kā dusmīgiem kukaiņiem. Elfu sieviete no tavas rokas pēkšņi pielido cieši klāt tavai sejai un vēro tevi. Viņas dziesma kļūst arvien spēcīgāka, kamēr pārvēršas augstā, griezīgā spiedzienā, kas iziet cauri taviem kaulu kauliem.

Tad viņa paver smaidošās lūpas, un tu pēkšņi ievēro, cik asi un smaili ir viņas zobi un cik neticami dzeltenas spīd viņas acis.

Tagad tevi pārņem aukstums un stingums, un tu jūties tā, it kā lidotu pa mīkstu mākoņjūru. Tu nobīsties, jo feja pielido tuvāk un iedzeļas tavā ādā. Tad arī citi priekā pielido klāt un vienojas dzīrēs, mielojoties ar tavu miesu, un mirkļos, pirms tu mirsti un tavu dvēseli aizsauc ēnu pasaules iemītnieki Brīnumzemē, pār tevi nāk apjausma, ka tev būtu vajadzējis paklausīt garīdznieka priekšlikumam. Jo zizlis bija atslēga uz Brīnumzemi, jā gan, bet tā atvērās vienā no tām vietām, kur pat saulesstars baidās nokļūt. Pēdējais, ko tu redzi, ir mazā sieviete, kas jautri lidinās tavu acu priekšā.

Viņa noskūpsta tevi, un kapa tumsība apņem visu.

Beigas

2.

Mirkli aizsapņojies,tu skaties uz mēness gaismā slīgstošo Amštates cietoksni, tad pagriezies, lai palūkotos uz Amštatu dzimtas kapenēm.

— Zinot to, ka Baismais valdnieks uzskata sevi par Tumsas prinča pēcteci man ir aizdomas, ka viņš mēģinās ieņemt pili, — tu saki. — Lai kas arī mitinātos šajās kapenēs, es nedomāju, ka tas varētu mūs apdraudēt. Ja tā būtu, viņi mums būtu uzbrukuši jau tad, kad bijām Sarkanajā istabā.

Citi nespēj apstrīdēt tavu loģiku, un ir skaidrs, ka ziņkārība nevienam jums neļaus aiziet, neielūkojoties kapenēs. Jūs trijatā, sagatavojuši zobenus cīņai, ieejat kapsētā.

Jūs turpināt iet pa kapiem, uzmanoties, lai neiekristu kādā no vēl neaizņemtajām kapvietām, un viegla miglas sagša virmo ap jūsu kājām, apkļaujot kapakmeņus ar netveramiem taustekļiem.

Iztālēm vīd Amštates kapenes, un no to dzīlēm tikko jaušami nozibsnī burvjuguns zilgais spīdums.

Tu satver melno vārtu režģus un sapurini tos.

— Aizslēgts, — tu saki.

Tu raugies uz Deiru, palīdzības meklēdams, un tad aizslēga dzīlēs kaut kas noklab, un restotie dzelzu vārti atveras itin kā paši no sevis.

— Šķiet, mēs liekam aicināti iekšā, — tu klusu saki. — Vai ejam?

Deirs piekrītoši norūc, un Ķīla ar noteiktu kustību atmet atpakaļ savu garo matu cirtas, itin kā mestu izaicinājumu savām bailēm.

— Ejam,— viņa saka, satverot stingrāk zobena rokturi.

Virszemē kapenes nav nekas cits kā velvēta ieeja ar telpu, kurā var mirkli uzkavēties un nolikt ziedus.

Iekšpusē garas kāpnes ved lejup, turp, kur guldīti Arnštatu cilts aizgājēji. Tu neskaidri redzi zilgu spīdumu akmens pakāpienu galā un izstiep rokas, lai saglabātu līdzsvaru, sākot lejupceļu.

Tad pēkšņi aiz tevis uzliesmo uguns — kāds atcerējies par līdzpaņemto lāpu —, un zagļu pulciņš trīsošajā siltajā lāpas gaismā sāk virzīties lejup pa putekļainajiem senajiem kāpieniem.

Dzelzs vārti aizšķērso eju, un, tiklīdz tu pieej tuvāk, tos itin kā atslēdz neredzama roka, un tie atsprāgst vaļā.

Lāpa pilda telpu ar oranžu spīdumu, no tumsas izraujot marmora uzrakstu plāksnes, kas pārklātas pār divdesmit septiņiem zārkiem.

Te dus Arnštatu dzimtas priekšteči, daži dzīvojuši un miruši vairāk nekā pirms pieciem gadu simteņiem. Bet zilgā burvjuguns ir pazudusi.

— Kur tā palikusi? — Ķīla jautā. “Uguns nevarēja paslīdēt mums garām.”

— Nē, nevarēja, — tu saki. — Un nedomāju arī, ka tā ir aizgājusi.

Tu norādi uz augšu, uz uzrakstu virs dzelzs vārtiem. Tu paņem lāpu no Ķīlas un pacel to augstu virs sevis, kliedējot ēnas uz rievotajiem griestiem.

Virs durvīm tu saskati marmorā kaltu putnu. Tam knābī ir dzelzs riņķis. Tu ievelc elpu un apgriezies apkārt. Tieši pretī putnam virs robežmūra marmorā kalts lauva. Ķetnās tam ir melns dzelzs riņķis.

Tev atmiņā ataust sapnis par pelēko putnu un par lauvu, un tu to izstāsti draugiem.

— Tas kaut ko nozīmē, — tu viņiem saki. — Tā bija zīme. Es ticu, ka to sūtījis kāds, kas mūs atveda uz šejieni.

Deirs pieiet pie putna un pasniedzas pēc riņķa.

— Varbūt mums vajag to pavilkt. Varbūt kaut kas notiks.

Viņa roka satver riņķi, un tu iekliedzies:

— Nē! Droši vien mums jāpavelk lauvas gredzens. Mēs nezinām, ko mans sapnis nozīmē.

— Pagaidiet! — iesaucas Ķīla. — Es neesmu pārliecināta, ka mums vispār kāds riņķis jāaiztiek. Varbūt labāk būs, ja mēs atgriezīsimies krogū, pārlaidīsim nakti un atgriezīsimies šeit rītdien. Var gadīties, ka mums uzbrūk ļaunie gari.

Tev jāizvēlas: vai nu sapņa zīmīgums, vai veselais saprāts. Viens runā pretī otram. Tu nevari neko darīt, pirms neesi izšķīries, kas būtu labāk. Bet, pat ja tu esi izlēmis, nekad nevar skaidri zināt...

Ja tu parauj aiz putna riņķa, dodies uz 71. nodaļu.

Ja tu parauj aiz lauvas riņķa, dodies uz 11. nodaļu.

Ja atgriežaties Sarkanās istabas krogū, dodies uz 46. nodaļu.

3.

Tu velti ilgpilnu skatienu ķēdēs slēgtajiem sarkofagiem un zārkiem. Tevi nomoka ziņkārība — galu galā tu esi zaglis, un tevi kā nevienu citu nodarbina doma par apslēptiem, mirgojošiem dārgakmeņiem. Bet garu brīdinājumi bija nepārprotami, un tu šovakar vairs nevēlies izaicināt mirušos.

Tu atstāj slepeno istabu un tās noslēpumus neskartus un aizver durvis, atkal paraujot aiz dzelzs riņķa. Tas izslīd no rokas, un slepenā istaba ir slēgta uz visiem laikiem.

Gājiens pa ciematu notiek bez starpgadījumiem, un tu atgriezies Sarkanās istabas krogu, zinot, ka meklējumi beigušies. Veiksme vai neveiksme, bet rītdien tavs mērķis būs pils, un tev jāatšifrē garu teiktais.

Kamēr Ķīla ieliek vēl dažas pagales ugunī, lai krogu būtu silti, tu skaties pa logu un vēro kokus kas savādi izslē-jušies gar ceļmalu. «Rītdien,» tu domā. «Mēs rītdien tiksim pie galvaskausa.» Tad sardzē stājas Ķīla, un tu ielien migā un miegs mirklī skauj tevi.

Dodies uz 12. nodaļu.

4.

Tu pieej pie dzelzs durvīm un parausti aizšaujamo. Durvis ir aizslēgtas. Tu paņem dunci un uzmanīgi iebāz to atslēgas caurumā. Šķiet, ka durvis neaizsargā burvestības vai slazdi, bet tu būtu ļoti priecīgs, ja tev nebūtu pašam par to jāpārliecinās.

Tu jūti, kā asmens smaile atduras pret slēdzenes mehānisma robiņiem. Paiet vēl pusminūte. Izmanīgi grozot asmeni, mehānisms iedarbojas, un atspere ar skaļu klikšķi atvelk slēdzenes bultu. Tu, verot durvis, lepni smaidi.

Ķīla tur lāpu. Pie mantnīcas tālākās sienas var redzēt mirgojam zelta grēdas. Aiz tavas muguras slepenas atsperes aizver durvis, un slēdzenes bulta nedzirdami atgriežas savā vietā. Tu neievēro, ka durvīm no šīs puses nav pat roktura.

Tu pastiep roku pēc zelta, bet tūlīt to riebumā atrauj. Zelts — un tagad arī tava roka — ir pārklāts ar biezu, lipīgu tīmekļu kārtu. Tev ienāk prātā apskatīties apkārt, un tu ievēro, ka visa istaba ir vienos zirnekļu tīmekļos. No griestiem stiepjas gari, viļņoti tīmekļu lēveri, daudz izturīgāki par tīkliem, kādus auž parasti zirnekļi.

— Uhū, — tik vien tu spēj pateikt, turot lāpu.

Tu paskaties uz griestiem. Tie ir melni no ņudzošiem, dzīviem zirnekļiem. Radījumu pulks, nedabiski lielu zirnekļu tūkstoši, veras lejup, lāpas gaismā spīdinot savas izvelb-tās ebonītacis. Redzot tavu lāpu, zirneklis nolec uz grīdas un rāpo tavā virzienā. Viņa seja ir grotesks dažādu būtņu seju kopojums. No mutes, kas līdzīga parodijai, izlien asi zobi, bet mutes kaktiņos redzami bālganas indes traipi.

Itin kā izdzirduši viņiem vien zināmu signālu, citi zirnekļi krīt no griestiem kā šaušalīgs melns lietus. Atskan sirdi plosošs Ķīlas sauciens. Viņa ir pārklāta ar segu, kas izveidojusies no dzīvu zirnekļu masas. Viņa sāpēs kliedz, jo zirnekļi kož kailajās kājās un cauri drānām iezīžas ķermenī. Deirs ar savu platasmens zobenu pārcērt lielu resnu zirnekli uz pusēm, bet nokrīt, jo trīs lieli arahnīdi, piezagusies no mugurpuses, sakož viņa kājas. Tad atskan tavs kliedziens, jo mazāks, plaukstas lieluma zirneklis ieķeras tavā apakšdelmā un iegremdē tajā savus žokļus. Tu nokriti uz ceļiem, ievainojums dedzina ar saltu liesmu. Zirnekļi bez žēlastības turpina savu darbu, tad kā melns vilnis atplūst un aizplūst griestos. Tavs ķermenis tirpst aukstās, elektriskās sāpēs. Tu mēģini piecelties, bet tavi locekļi ir sāpēs sastinguši, un tu saproti, ka nespēj pakustēties.

Tu mēģini kliegt, bet nespēj kustināt lūpas. Pārāk vēlu tu saproti, ka zirnekļu kodieni ir briesmīgas indes pilni un ka tagad tu esi paralizēts — var būt, ka uz visiem laikiem.

***

Stundām ilgi tu mēģini pakustēties, bet tikai dažas no tavam maņām ir nomodā. Tu uz mirkli aizmiedz, bet pamostoties konstatē, ka zirnekļi apkārt tev un taviem draugiem sākuši tīt tīmekļus, gatavojoties pārvērst jūs par dzīvām barības krātuvēm, šie zirnekļi no Bezdibeņa zelta grēdas...

Tu saproti, ka tas ir bijis slazds, ko ierīkojis vai nu I renklins Amštats, vai Baismais valdnieks.

Apakšzemes istaba bija pietiekami plats tīkls, kurā ķert zagļus, atrast un ieslodzīt.

Tu klusi pasmējies pats par sevi. Tik labs zaglis kā tu un iekritis tik vienkāršā slazdā.

Plats to neapjaušot, tu zaudē laika izjūtu. Tava dzīve šķiet beigusies, un šīs beigas turpina vilkties bezgalīgi ilgi. Cik dienu, nedēļu, gadu tu esi gulējis šo astoņkājaino šausmu kambarī?

Tev šķiet, ka pagājuši gadi, kad pēkšņi žilbinoša sāpju adata ieduras tavās smadzenēs.

Tu nodomā, ka beidzot mirsti no zirnekļu indes. Istaba sagriežas spējā virpulī. Tevi pēkšņi pārņem nelabums, krampjaini sažņaudzas kuņģis. Tu, ļaujoties sāpēm, aizver acis. Nelabums nonāk līdz kaklam. Vējš norimst, tad izzūd. Tavs kuņģis atspringst. Miers un svaigs gaiss uzvilnī patīkamu elpu. Tu atver acis. Tu esi karaļa Halvora pils zālē.

Karalis skatās uz tevi no troņa augstumiem.

— Tava burvestība ir iedarbojusies, priesteri. Viņi ir atgriezušies. Bet es neredzu kristāla galvaskausa! — viņš nikni izsaucas. — Zagļi, jums atvēlētās divas dienas pagājušas! Kas noticis?

Neviens nevar atbildēt. Tīmekļi ir cieši satīti, un jūs pat nevarat pakustēties, lai lūgtu palīdzību. Priesteris pieceļas no savas vietas uz paaugstinājuma un pēc kārtas jūs visus trīs apskata, pievērsdams uzmanību jūsu ādas pelēkajam tonim. Pēc brīža viņš saka:

— Majestāte, viņus ir saindējuši zirnekļi, iespējams, viņi bija nokļuvuši Baismu valdnieka slazdā. Ja jūs atļautu man uz dažām minūtēm jūs atstāt, es apņemos izgatavot mikstūru, kas likvidētu indes izraisīto paralīzi.

Karalis piekrītoši pamāj. Tu paliec gaidot uz aukstās marmora grīdas. Tavās krūtīs dzimst silts cerību stars.

Pēc desmit minūtēm priesteris atgriežas ar trim auduma gabaliem un karafi ar zalgojošu šķidrumu. Vispirms viņš ar asu dunci uzmanīgi pārgriež zirnekļtīmekļus, tad uzlej šķidrumu no karafes uz auduma un pārklāj ar to tavu muti un degunu. Tāpat viņš rīkojas ari ar taviem draugiem; tava rīkle jūt stipru, piparmētrām līdzīgu aromātu, un tavās plaušās ieplūst brīnumviela, pārņemot katru tava ķermeņa šūniņu.

Tavas acis sāk mirkšķināties, bet ādu itin kā dursta simtiem adatu. Tu jau sāc kustināt pirkstus, un dažās minūtēs jūs visi esat uz kājām; paralīze izzudusi kā nebijusi. Tu paklanies karalim.

Dodies uz 68. nodaļu.

5.

Mežs visapkārt tev dvašo ar spirgtu vēsumu. Augstu virs tevis plašā galotņu jumā putni činkst savus mūžīgos niekus, un zeltstaru saulgaisma izlaužas caur lapoto zaru velvi, lai nobārstītu līkumoto taku ar vasarraibumainiem gaismas dālderiem.

Mierpilnie karaļa Halvora valstības meži apkārt viņa pilil veido dabisku aizsargjoslu.

Tu seko tekai, kas aizved tevi līdz mežmalai, kur tā

so akmeņainu lielceļu, kas aizsteidzas uz pili.

Tu apstājies uz mirkli un vēro karaļa pils torņus, kas lepni iesniedzas zilajās debesīs. Uz torņiem un smailēm slaidos mastos plīv karogi visās varavīksnes krāsās, un tu vari sadzirdēt ļaužu balsu murdoņu aiz pils mūru sienām; karaļvalsts iemītnieki tirgū, laukumos un ielās pilda cietoksni ar dzīvības un rosmes skaņām. Pilsmūri no akmens un ķieģeļiem sniedzas uz abām pusēm; tu vari saskatīt augstu pils logos plīvojam aizkarus — tur mīt karalis un karaliene.

Paceļamais tilts šopēcpusdien ir nolaists — līdz saulrietam, kad tumsa draudīgi pārklājas pār karaļvalsti. Vārti uz pili ir plaši atvērti. Divi sargi nostājušies tiem abās pusēs, un, tev tuvojoties, viens jau no attāluma uzmanīgi vēro tevi.

Tu ej pa tiltu un mēģini pieveikt bailes: tu neesi darījis nekā slikta — kaut esi profesionāls zaglis. Un šiem sargiem nav nekāda iemesla aizturēt tevi. Turklāt ir pagājis ilgs laiks — vairāk nekā divi mēneši —, kopš tu pēdējo reizi biji Šeit, un ļoti iespējams, ka, atkal parādoties karaļa pilī, tev nekādas briesmas nedraud. Tu jūties drošs, jo zini — ļaužu atmiņa ir īsa; neviens nemēģinās tavu ierašanos pilī saistīt ar lēdijai Kamasijai nozagto smaragdu kaklarotu.

Tavi soļi dobji atbalsojas, ejot pa paceļamo tiltu, un tu jau esi vārtos, kad mirdzošs šķēpa asmens tev aizšķērso ceļu. Tu apstājies. Tev pretī stāv sargs, kas jau iztālēm bija vērojis tevi nākam.

— Kas pie mums atnācis! — viņš izsmējīgi iesaucas.

«Hārvets,» tu atceries, «viņa vārds ir Hārvets, un viņš

ir no karaļa personīgās apsardzes, Sarkanajiem dragūniem... Viņš noteikti atceras mani. Ko nu?»

— Atvainojiet? — tu nevainīgā balsī pārjautā.

— Kirs Trelanders, — viņš pavēstī, pašapmierināti ņirdzot aiz tērauda ķiveres sejsega. — Necerēju, necerēju, ka tev pietiks dūšas kādreiz vēl parādīties pie mums. Pagodināt ar savu cēlo klātbūtni.

Hārvets ir apmēram divus sprīžus garāks par tevi, bet otrs sargs ir vēl par sprīdi garāks nekā viņš.

Uz mirkli prātā iešaujas doma — apgriezties un bēgt uz mežu, bet tu nolem pagaidām šo variantu neizspēlēt. To tu vienmēr varēsi paspēt. Varbūt.

— Man ne prātā nebija nācis, ka slava par mani izplatījusies pa visu karaļvalsti. Trelanders jūsu rīcībā, kungi, — tu paklanīdamies saki. Hārvets smej.

— Klausies, Vaiger, — viņš saka otram sargam, - tu pirms diviem mēnešiem biji mācībās, bet būsi taču dzirdējis par atgadījumu karaļa ballē, vai ne?

— Tu domā lēdijas Karnasijas smaragdu zādzību?

Hārvets smej atkal.

— Vēl vairāk, Vaiger, toreiz tur notika pavisam trakas lietas: karalim Halvoram bija apnikuši zagļi un vazaņķi, kas klimst apkārt pilij vienmēr, kad notiek balles, kurās dižciltīgie lepojas ar dārgakmeņiem un zelta rotām. Karalis izdeva pavēli, ka pavasara svētkos drošība tiek pastiprināta trīskārt, un dragūni sagūstīja visus blēžus un bandītus, ko varēja atrast. Mēs viņus nogādājām drošībā un ērtībā karaļa Halvora apakšzemes cietumā.

Tu ironiski pasmējies. Drēgnajā pazemē nekādu īpašu ērtību nav, un, pat, ja cietumnieki bija siltumā un labāk paēduši, nekā tie varēja atļauties, atrodoties brīvībā, tev tomēr ir labi zināms, ka karalim nav tiesību pilsoņus ieslodzīt bez tiesas sprieduma.

Aizdomas, ka varētu tikt izdarīt noziegums, nebija pietiekams iemesls ieslodzīšanai.

Tu neesi darījis nekā neatļauta — kaut gan grasījies

vakarā doties uz balli — un esi apņēmies runāt ar karali.

Protams, tu esi pārcenties.

— Tātad viņš toreiz, — Hārvets turpina, — no kāda sulaiņa, kurš cietumniekiem nesa ēdienu, uz kādu laiciņu aizņēmās drānas. Ar to pietika, lai Ēnainajam rastos izdevība pasniegt ēdienus dižciltīgajiem — pat apkalpot karalieni, ielejot viņai glāzē vīnu! — un nemanīti nozagt septiņus naudas makus, divas dimanta aproces, lēdijas Kamasijas smaragdu kaklarotu un pat lorda Blīhela zelta zobu. Ha-ha-ha!

Vaigeram, uz mani skatoties, paliek mute vaļā.

— Zelta zobu?

Hārvets smaida.

— Ka es tev saku! Jādomā, ka lords tovakar bija pārāk dziļi ieskatījies medalus kausā, un, kamēr lēdija Pamelija aizdejojās ar citiem pielūdzējiem, Ēnainajam radās lieliska iespēja iedzīvoties bagātībā.

Vaigcra acis, šķiet, ieurbjas tevī kā iesmi. Viņš neieredz zagļus un jau ir sagatavojies ieslēgt tevi ķēdēs un aizvest uz pazemes cietumu.

— Ko mēs ar viņu darīsim?

— Stāsts ir patiess tikai daļēji, Hārvet, — tu steidzīgi saki, acis nevainībā ieplezdams. — Patiešām, ar mani kopā bija noziedznieki no visas karaļa valstības. Bet es šādu apiešanos nebiju pelnījis. Es biju pilnīgi nevainīgs un nevarēju pieļaut, ka mani iespundē kopā ar zagļiem un slepkavām. Es tikai izmantoju pirmo izdevību un atstāju cietumu, lai atgrieztos mājās; tas nebiju es, kurš ballē apzaga augstmaņus, es to varu apzvērēt. Ja tas tā būtu, vai gan es šeit stāvētu un runātu ar tevi, riskējot ar savu brīvību? Nē, esmu pārliecināts, ka tas bija kāds cits cietumnieks, kam arī izdevās izbēgt un kas nokļuva karaļa ballē un nolaupīja dārglietas. Tas nebiju es.

— Viņš pilnīgi atbilst tavam izskatam! — Hārvets dusmīgi saka. — Svars, augums — viss saskan...

— Ja es pareizi atceros, — tu piesardzīgi bilsti, — tika izziņots, ka zaglim ir bijuši krietni tumšāki mati un kuplas ūsas. Tu mani toreiz ievēroji, tu pats mani vedi uz cietumu! Vai mani mati bij tik tumši kā aizdomās turētajam? Vai man bija ūsas?

Hārvets vērīgi nopēta tevi.

— Nē, — viņš domīgi nosaka, — tu biji tāds pats kā tagad. Bet tu varēji pārveidot savu izskatu!

Tu noraidoši papurini galvu.

— Kurš kārtīgs zaglis stieps sev līdzi maskuballes piederumus? Nē, toreiz tas bija kāds cits.

— Es saku, viņš jāņem ciet, — Vaigers paziņo. — Izmantosim izdevību.

Hārvets vēro tevi, un viņa seja atplaukst platā smīnā.

— Nē, uz aizdomu pamata mēs viņu nevaram apcietināt. Mums ir vajadzīgi pierādījumi, pirms aizdomās turētais var tapt apsūdzēts pie karaļa. Kas attiecas uz balli, mums ir tikai dažas pretrunīgas liecības. Turklāt, — viņš piebilst, — nevar noliegt, ka šim zaglim ir talants.

Viņš pienāk klāt un ieskatās tev sejā.

— Es nevaru pierādīt, ka tas biji tu, Ēna Trelander, kurš nozaga smaragdu kaklarotu. Es nesaprotu, kā tu tiki prom ar to. Bet tagad klausies mani uzmanīgi: es zinu, ka tas biji tu, un tu zini, ka tu tas biji. Tu vari iekļūt pilī šodien vai rītdien, bet tavi noziegumi tevi atmaskos, un tad, kad tas notiks, es tevi iespundēšu apakšzemes cietumā un, tici man, tad ēdiens nebūs ne uz pusi tik labs kā tagad.

Hārvets nostājas savā postenī pie vārtiem.

— Ejiet, pilsoni, — viņš svinīgi paziņo. — Apsveicu ar ierašanos labā karaļa Halvora pilī. Baudiet valdnieka dāsno labvēlību un viesmīlību. Un atceries, Ēna, — viņš smīnot saka, — es tev pagādāšu pietiekami daudz virves, lai tu pats varētu pakārties, lūk, tā.

Tu pateicies Spēkiem par šodienas veiksmi. Kad tu ej garām sargiem, Hārvets tev klusiņām pasaka:

— Starp citu, tas, ka tu nočiepi to zelta zobu, bija īsts meistarstiķis.

turpinājums — 62. nodaļā.

6.

Burvības vara ir beigusies, un tevi aplenc Baismu valdnieka zombju leģioni. Baismu valdnieks stāv tavā priekšā, tērpies melnās drānās, un tumsas migla virmo pie viņa kājām.

Viņš iesmejas un šķērso balles zāli, apsēžas izrakstītā krēslā. Paceļ roku. Zombji uzmanībā sastingst.

— Tagad šis ir mans nams, — Baismu valdnieks saka. Viņa balss dobji atbalsojas telpā. — Nāciet tuvāk, mazie draugi, lai varu jūs labāk saskatīt.

Viga acis spīd. Viņš pastiepj pret tevi nagainu roku, un tavs ķermenis kā lelle raustīdamies tuvojas viņam.

Jūs trijatā esat dažus jardus no viņa, un Baismu valdnieks pārstāj tevi turēt savā varā. Tu sagrīļojies, mēģinot tvert pēc elpas.

«Tās ir viņa acis,» tu nodomā. Tu nedrīksti ļaut viņam notvert tavu acu skatienu, tad tu būsi pagalam.

— Nezinu, kā tu mani atradi, bet tev ir tas, kas pieder man: Sārklota kristāla galvaskauss. Un tagad — atdod galvaskausu man, vai arī mani kalpi tev to atņems ar varu.

— Kāds galvaskauss? — tu izmet. — Vai tu te redzi kādu galvaskausu?

Ķīla uzjautrināti vēro tevi un tu jūti, ka pat Deirs lepojas ar to, kā tu runā ar šo ļaunuma iemiesojumu.

Baismu valdnieks pieceļas. Viņš izslējās tālu virs tevis, un tu jūti, kā no viņa plūst ļaunuma starojums.

— Mazais cilvēciņ, tu ne nieka nezini par galvaskausu, ko esi nozadzis, bet par tā iepriekšējo īpašnieku vēl ne tik. Lietojot šo Sārklota galvaskausu, iznīcināts daudz vairāk pasaules drosminieku, nekā tu spēj iedomāties. Tu domā, ka spēsi to izmantot un paliksi dzīvs?

Baismu valdnieks nosmīn tā, ka šermuļi pārskrien pār kauliem un atbild pats sev:

— Nē. Tikai es vienīgais no visiem burvjiem visos gadsimtos esmu spējis atbrīvot tajā ieslēgtos spēkus. Tikai es spēju izmantot to, lai smeltos sev Amštata enerģiju. Un tu uzdrošinies stāvēt šeit un izaicināt mani?

Tu atkāpies soli un norij siekalas.

— Mēs... mēs nācām, lai paķertu kādus dārgumus. Mēs esam zagļi — visi trīs —, mums nav tava smieklīgā galvaskausa.

Asmenim līdzīgais smaids pazūd no viņa sejas. Viņš nošņācās tavā virzienā, tad norāda uz tavu jostasvietu.

— Tur, kucēn! Es jūtu to pie tevis, tas ir elfu austajā tarbā. Tagad velc to ārā, vai mani nāves bruņinieki lēnām tevi dīrās un tev to atņems.

Viņš sarauc uzacis, un zombju pulks sakļaujas ap tevi vēl ciešāk. Tu nervozi paskaties apkārt. Tu esi Baismu valdnieka varā.

Tu atraisi kulīti, iebāz tajā roku un satver galvaskausu. Lēnām tu izvelc to ārā. Situācijas spriedze nemazinās.

— Labi, tu mūs pieķēri, — tu jokojot saki. — Vai šis ir tas galvaskauss, par ko tu te visu laiku gari un plaši runā? Zini, biju iedomājies, ka tev vajadzīgs tas otrais, kas palika...

— Neviena cita galvaskausa nav, — Baismu valdnieks nošņāc. — Dod man to, puisēn.

Tu tuvojies viņam.

— Šis krāms tev ir vajadzīgs? Labi.

Tu turi to, gaidi. Baismu valdnieks nokāpj no troņa, rokas izstiepis.

Un tu palaid to prom, aizslidinot pa grīdu. Zombju bruņinieki blenž uz savu pavēlnieku, gaidot pavēles. Viņu nedzīvās acis nespēj saskatīt, kā starp viņu kājām tarba ar galvaskausu aizslīd pa grīdu.

Baisais valdnieks tuvojas tev; dusmās viņa pelēkā seja kļūst asinssarkana.

— Bruņinieki, nogaliniet viņu! Nogaliniet, lai varam dzīrot uz viņa kauliem!

Zombji sarosās. Viņu acu dobumos deg slēptas ugunis, viņi sāk virzīties tuvāk. Vienlaikus jūs visi treji izvelkat zobenus, lai aizstāvētos.

— Es ceru, ka tev ir padomā, ko darīt, — Ķīla saka.

— Nekā īpaša, —tu atbildi. —Tik neskaties viņam acīs.

Tad zombji apstāj tevi, un tu cērt viņus kā pagales. Tu

vēl nekad neesi cīnījies ar tādu izmisumu un sparu. Tevi plosa sašutums par netaisnību un ļaunumu, ko radījis šis

pretīgais briesmonis. Cik dzīvību tev jāpaņem līdzi? Cik ilgi vēl viņš turpinās spīdzināt karalistes iedzīvotājus?

Nē, tev viņš jāaptur tagad un šeit, pirms viņa ļaunums pārņem visu pasauli.

Zombji krīt no tava zobena, un tu lēnām izcērt sev ceļu cauri viņiem — pie galvaskausa. Netālu no tevis Deirs laužas cauri mazkustīgajiem pretiniekiem. Ari Ķīla turas braši, atsitot zombju uzbrukumu, negaidīti un strauji izdarot spējus cirtienus.

Tu apstājies. Zombji apkārt tev mirklī pārtrauc cīņu; tu ar skatienu meklē savus draugus un brīnies, kas noticis. Tad tava mute atveras šausmu kliedzienam, jo Deirs skatās uz Baismu valdnieku, acu nenovērsis. Melnais burvis mežonīgi žestikulē, un tu redzi, ka viņš Deiru pārņēmis savā varā.

Deirs dodas pie kristāla galvaskausa, lai atdotu to savam jaunajam saimniekam.

— Nē! — tu kliedz. — Nēēēē!

Deirs paņem rokās tarbu ar galvaskausu. Šausmu pārņemts, tu aizmirsti par cīņu, un nāves bruņinieki tevi apstāj ciešā lokā. Tu esi viņu pārspēka nomākts. Kāds zombis izrauj tev no rokām zobenu un aizsviež prom. Tu dzirdi, kā tas atsitas pret grīdu. Tu vairs nespēj turpināt cīņu.

Tevi cieši satver viņu aukstās rokas. Pāri drūzmai tu dzirdi Baismu valdnieka ledaino balsi:

— Nesiet viņus šurp.

Cīņa beigusies. Nāves bruņinieki tur tevi un Ķīlu ciešā tvērienā, un tu tiec pienests klāt viņu pavēlniekam kā gaļas gabals.

Tu paskaties lejup. Deirs atdod tarbu ar galvaskausu un noliek pie Baismu valdnieka kājām tieši līdzās tavam zobenam, kas, neviena neievērots, mētājas pie zombju kājām.

Baismu valdnieks pieceļas no troņa. Deiru satver zombji; melnais valdnieks novērsis skatienu no viņa.

— Cik jauki, — saka valdnieks. — Nodevējs jūsu vidū. Tagad, mazie nieciņi, jūs izbaudīsit manu spēku. Tagad jūs izbaudīsit manu naidu. Kristāla galvaskausa spēks... būs Baismu valdnieka kristāla galvaskausa spēks.

Tu saproti, ka tas ir viss. Zombji visi kā viens vēro savu pavēlnieku, un tu esi pārliecināts, ka varēsi izrauties no viņu tvēriena, lai izdarītu pēdējo kustību.

Gan galvaskauss, gan zobens ir tavā priekšā — pa labi no tevis. Tu zini, ka galvaskauss spēj iznīcināt Baismu valdnieku. Bet tu nezini, kā izdarīt, lai tas notiktu.

Toties tu ļoti labi zini, kā jārikojas ar zobenu. Bet vai Baismu valdnieku iespējams apturēt tikai ar noasinātu tēraudu?

Ja tversi galvaskausu, turpinājums — 65. nodaļā.

Ja tversi zobenu, lasi 17. nodaļu.

7.

Tev nav ne mazākās jausmas, kādas briesmas tev draud tumšajos silos, kas aptver Kamiveksa pili, tādēļ tu ātri izlem glābties no zombju bruņiniekiem, kas tevi vajā. Jājot pa veco ceļu, pa kuru tu nokļuvi šeit, tu savelc pavadu un iesaucies: “Ho!’\ tad ar roku norādi pils virzienā.

Tavi ceļabiedri tev seko, un trīs zirgi straujā galopā traucas prom, atstājot aiz sevis zombjus, kas lien ārā pa logu.

Tu pagriezies ap stūri, un Bentlijs tramīgi iesprauslo-jas, ar pakaviem iecērtot zemē iedobes, un apstājas kā ie-miets. Pārējie panāk tevi, tad strauji apstājas, jo arī viņu zirgi sajutuši briesmas.

Zeme Karniveksa pils priekša ir vienās bedrēs, katrai līdzās zemes kaudze, ko zombji izrakuši, nākot ārā no savām kapvietām.

Viņu ir vismaz piecdesmit; zombji pieceļas, nobirdinot atlikušos zemes kukuržņus. Visi šie Baismu valdnieka kalpi skatās uz tevi, un viņu acu dobumos deg badīgas liesmas.

— Lai Spēki mums stāv klāt! — iesaucas Deirs, izraujot no maksts zobenu.

Tavs zirgs saslejas pakaļkājās, un tev šķiet, ka tu nenoturēsies seglos. Bet tu paspēj saglabāt līdzsvaru un pagriez zirgu uz meža pusi; tur varēs paglābties no zombjiem. Bet ir jau par vēlu. Baismu valdnieka kareivju pulki tev tuvojas no mugurpuses, un pēc dažiem mirkļiem tu jau esi zombju ielenkumā.

Un tad viņi uzbrūk. Viņi vispirms ķeras pie zirgiem, tad grābj tevi ar savu roku kauliem, uz kuriem vietām vēl ir satrunējušas miesas atliekas. Tu redzi, kā Ķīla pazūd starp viņiem, tad Deirs, vēl aizvien cirzdams tos ar savu mirdzošo zobenu, tiek norauts gar zemi, aprakts zem viņu krakšķošajiem kauliem un klabošajiem žokļiem.

Tu mēģini aizrāpot projām, lauzdamies cauri kauliem, ko dažviet klāj sarkani, pulsējoši muskuļi.

Tad tavas rokas tiek sagrābtas ciešā tēraudsaltā tvērienā, un tevi rupji norauj pie zemes.

Viņi ir virs tevis. Tu jūti, kā viņu ledainie, asie zobi iecērtas tavā miesā, un tava apziņa, kā gliemis aizslīd, pārklājoties ar pelēku miglu. Tu jūti, kā tevi pārņem svelošs un mūžīgs kapa aukstums. Drīz vien tu vairs nejutīsi neko. Tu paskaties uz bezgalīgo zvaigžņoto debesjumu, kas ir tik augstu un tik tālu no tevis, un neskaidri apjaut, ka drīz vien tu sapratīsi, kas ir — bezgalība.

***

Tev ir bijusi taisnība. Kad tu atver acis, nakts ir dzīva un pilna gaismas. Dzīvnieki skraida apkārt; šķiet, visapkārt viss pulsē dzīvības starojuma pārpilnībā, kas liek tev trīsēt badā.Tu tuvojies dzīvniekam. Tas ir trusis, bet tas tevi sajūt un aizbēg. Tu esi palicis bez maltītes.

Tu pagriezies. Tur tālu kalnos tu sajūti pulsējam enerģiju: tur ir daudz barības. Cilvēku pilsēta...

Jo viņu enerģija ir dzīvības enerģija. Tu esi viens no zombju leģiona, un tavs vienīgais mērķis ir pārtikt no dzīvajiem... un tu dzirdi balsi, kas tev pavēl... Baismu pavēlnieks.

Sākas bezgalīga nakts.

Beigas

8.

Tu nezini, kurš nozadzis kristāla galvaskausu, bet droši vien tā ir vērtīga manta, varbūt pat nesamaksājama. Jebkurš sava vārda cienīgs zaglis paķertu to un laistos vai mēģinātu no tā atbrīvoties, gūstot ātru peļņu.

Lai to izdarītu, vigam būtu jādodas uz melno tirgu. Tu karaļvalstī zini visus melnā tirgus darboņus, un esi bijis tur ne reizi vien. Ja tu būtu nozadzis kristālgalvu, tu to nestu uz tirgu.

Tu zini visus pārpircējus karaļvalstī. Tu neviļus pasmaidi, iedomājoties vienīgo cilvēku visā ķēniņa valstī, pie kura tu, visveiksmīgākais karalistes zaglis, nestu kristālgalvu — pie visievērojamākā pārpircēja.

Viņa tirgotava ir šeit, tirgū, un viņš darbojas tiklab kā dziednieks, gan ari kā senlietu uzpircējs.

Tu paskaties uz Ķīlu. Jūs abi vienlaikus pasakāt:

— Čāmoms.

— Kas? — priesteris jautā.

— Nekas, — tu saki cerībā, ka neesi viņam atklājis tirgoņa vārdu.

— Mums jāiet visiem trim, — tu saki, norādot uz Ķīlu un Deiru. — Tas ir mūsu uzdevums, nevis tavs. Mēs atgriezīsimies, kad būsim tam sagatavojušies, un, nebaidies, priesteri, mēs atradīsim kristālgalvu un atdosim to karalim.

Priesteris pamāj dodot rīkojumu gvardam. Jūs visi pa galveno ieeju tiekat izvesti no pils. Tu izej pa durvīm un samirkšķinies ar spožo saules gaismu, kas atstarojas no krāsainajām teltīm un raibajām tirgus izkārtnēm.

— Kurp mēs ejam? — Deirs grib zināt.

— Mēs ejam apjautāties par kristāla galvaskausu, — tu atbildi.

— Es nezinu. Vai tu esi pārliecināts, ka mums vispirms nav jāapskata karaļa mantnīca? Es domāju, kurš gan šeit varētu zināt kaut ko par kristālgalvu? — vaicā Deirs.

Tu papurini galvu. Bruņinieki dažkārt mēdz būt tik stulbi.

— Klau, — tu viņam saki, —ja zaglis kaut ko vērtīgu nozog, viņš parasti mēģina to pārdot un gūt lielāku vai mazāku peļņu, vai ne?

Deirs mēģina saprast.

— Kurš gan tirgū spēj būt tik negodīgs un pirkt kaut ko, kas, kā viņi visi zina, ir nozagts karalim?

«Cik naivs var būt tāds bruņinieks!» tu domā. Vienmēr būs tirgus, un cilvēki vienmēr pirks un pārdos savādas, vienreizējas lietas. Nozagtus priekšmetus, maģiskus priekšmetus, vienalga. «Tas ir melnais tirgus, un mēs iesim apskatīt visīstāko melno tirgu, kādu es zinu.»

— Čāmoms, — Ķīla nosaka. — Viņš daudz zina par senlietām un dīvaiņu lietām, vairāk nekā jebkurš cits. Ja kristāla galvaskauss ir nozagts, viņš noteikti kaut ko zinās.

Tu drošā solī dodies cauri tirgum, laužoties cauri [aužu gūzmai ejot gar būdiņām un teltīm, kas kā patvērumu meklēdamas pieplakušas pie pils rietumu mūra sienām. Šeit veiksmīgākie tirgoņi jau izsenis novietojuši teltis vai izveidojuši nojumes un būdiņas, kas dažviet pat iedziļinājušās cietokšņa sienā. Tu jau esi nonācis tirgus tālākajā stūrī, — starp stūra torni un mūra piebūvi, un tuvojies sārtajai tirgoņa Čāmoma teltij.

Uz galdiem un uz zemes mirgo vara un sudraba spīguļi. Audumi no dienvidzemēm, zeltā austi, kārtu kārtām klāti uz galdiem, bet no ēnainās alejas tu dzirdi skanīgu balsi:

— Ēnainais! Ēnainais! Kur tie gadi! Tas taču esi tu, dēls! Nāc nu šur’! Nāc, aprunājies ar vecu vīru! Nāc taču!

Jūs visi trīs dodaties lejup un paejat gar sienām, kas noklātas ar gobelēniem, apkārtas ar zobeniem no austrum-valstīm, mirdzošiem dārgumiem, kas nozagti no mantnīcām un dārglietu šķirstiem, kas piederējuši lordiem un lēdijām visā ķēniņa valstī.

Atkal atskan balss, šoreiz jau no telts:

— Beidzot izlīdi no alas, jaunskungs! Tieši laikā, tieši laikā! Kur tad ir tā smaragdu kaklarota, ko tu ar tādu troksni zagi? Es tev samaksāšu, parādā nepalikšu!

Vecais virs parādās, paceļot pārsegu, ar ko aizklāta eja. Plikgalvja matuprieks atkāpies abpus vaigiem, acis mirdz jautrā dzirksti.

Jūs abi apkrītat viens otram ap kaklu, jo laiku laikiem Čāmoms ir bijis tev tēva vietā. Arī Ķīla viņam nav nekāda svešiniece, protams, tālab tu vecīno iepazīstini ar Deiru un liec manīt, ka visiem jums būs šis tas pārrunājams.

— Protama lieta, — tu saki, — ka viss, par ko mēs runāsim, paliks starp mums. Mēs turpināsim nest uzticības saldās važas. Zvērests netiks lauzts nekad.

Čārnoms zīmīgi pamāj, zinot, ka Deirs ir karaļa bruņinieks, un gaida, ko viņš teiks.

Deirs neuzticīgi paskatās uz Čāmomu: ja šis vīrs ir noziedznieks, karalim par to vajadzētu zināt. Bet Deirs ir apsolījies atrast kristāla galvaskausu. Ja vienošanās ar šo kaktu tirgoni to sekmēs, viņš izpildīs norunu. Deirs pamāj ar galvu.

— Norunāts!

Čārnoms aizved jūs aiz priekškara, un jūs apsēžaties uz senlaicīgiem spilveniem, kas domāti apmeklētāju ērtībām. Šeit jūs varat runāt bez lieciniekiem.

— Sārklota kristāla galvaskauss, — tu saki Čāmomam. — Ko tu mums vari pastāstīt par to?

Vecā vīra acis ieplešas. Viņš ar labās rokas pirkstiem steidzīgi izveido krusta zīmi, itin kā atgaiņādamies no ļaunajiem gariem.

— Tas ir nolādēts! — Čārnoms kaismīgi saka. — Stāsta, ka tas ir zombju darināts un Spēki to apveltījuši ar lāstu un burvju īpašībām. Leģenda vēsta, ka galvaskauss beigu beigās iznīcināts. Zvaigžņu ielejā tas iemests kvēlošā lavas krāterī, vietā,— kur tas kādreiz atrasts. Nekā vairāk es nezinu, kā vien to, ka man nevajadzētu par to vispār neko zināt! — Viņa sejā parādās ziņkāre. — Kāpēc jūs uzmeklējāt tieši mani? Jums būtu jāiet pie burvja vai zintnieka.

— Jā, — tu saki, — bet tu pārāk tici senām leģendām. Tu pienāc viņam klāt un mīlīgi saki:

— Kristāla galvaskauss nav iznīcināts. Vēl pavisam nesen karalis Halvors to bija ieslēdzis savā dārglietu mantnīcā.

Čāmoms norij siekalas.

— Tas ir šeit, Halvora valstībā?

Tu pamāj ar galvu.

— Jā. Un tagad kāds ir ielauzies mantnīcā un to nozadzis. — Tu uzliec uz viņa rokas savu. — Mums vajadzīga tava palīdzība, Čārnom. Mūsu pienākums ir atgūt šo galvaskausu un atdot to karalim, un mums jāatrod zaglis, kas to paņēmis. Tu stāsti Čārnomam notikušo, un viņš domīgi ieklausās tavos vārdos.

Tu pabeidz savu stāstu, un viņš pieliecas tev tuvāk.

— Tagad es saprotu. Tu domā, ka zaglis atnesis to man, lai... atbrīvotos no tā. — Viņš noraidoši purina galvu. — Es ar tādu mantu neko nevarētu iesākt. Ja kāds man to atnestu, es viņu triektu prom: tur, kur sirds, viņam būtu ļaunuma varas izdedzināts caurums. Sārklota kristāla galvaskauss ir apveltīts ar briesmīgu lāstu. Nē, neviens pie manis ar to nav nācis, mans draugs. Un tu zini: ja kristālgalva būtu jelkad parādījusies šajā tirgū, es pats pirmais to uzzinātu.

Tu smaidi. Čārnomam ir taisnība. Viņš zina visu, kas šeit notiek.

— Nē, — Čārnoms saka, — es domāju, ka tu esi uz nepareizām pēdām. Neticu, ka īsts blēdis būtu nozadzis šo kristālgalvu, jo tad es būtu dzirdējis par šo zagli. Tev vajadzētu atgriezties uz karaļa mantnīcu un lūgt, lai tev atļauj to izpētīt. Ko var zināt, varbūt iebrucēji aiz sevis atstājuši kādas pēdas.

Tu piekrītoši pamāj. Tev to pašam vajadzēja iedomāties jau agrāk.

Jūs visi treji pieceļaties un atvadāties. Tu šķiroties apskauj Čāmomu un apsoli, ka atkal apciemosi viņu, protams, ja atgūsi kristālgalvu. Jūs visi atgriežaties pili. Deirs aizved tevi uz zāli, kurā karalis lemj valsts lietas. Priesteris ir kopā ar viņu. Viņi abi vēro, kājās nākat.

Turpinājumu lasi 57. nodaļā.

9.

— Pagaidiet! — tu kliedz gvardiem. — Pagaidiet!

Viņi atskatās, izrauj zobenus.

— Stāvi uz vietas! — dūšīgais gvards tev pavēl, tēmēdams zobena smaili pret tavām krūtīm. Klau, draudziņ, tu traucē mums pildīt pienākumus!

— Nē! Tu nesaproti! — Tu apstājies dažus soļus no gvardu kapteiņa un pacel rokas virs galvas. — Man nav ieroču, un jūs tikpat labi varat ņemt arī mani sev līdzi!

Kapteinis dusmīgi blenž uz tevi. Viņa seja dusmās pietvīkusi gaiši sārta.

— Tikai bez jokiem, — viņš rupjā balsī nosaka.

Tu ieskaties dziļi Ķīlas acīs, un tev šķiet, ka tu redzi tajās patiesības atblāzmu. Droši un pašpārliecināti tu saki:

— Nē, kaptein, es esmu kopā ar viņu. Es esmu Ēna...

Viņi blenž uz tevi. Kapteinis pasper soli tuvāk un

nopēta tevi no galvas līdz kājām.

— Ēna, — viņš saka. — Jā, tagad tevi pazīstu pat bez tavas nožēlojamās maskēšanās.

Viņš sagrābj tevi aiz apkakles, norauj zemē, bet seju iegrūž dubļos. Tu jūti smiltis nočirkstam zobos, un kapteinis saslēdz tavas rokas dzelžos. Tu jūti, kā tirgus ļaudis vēro tevi guļam pie Sarkano dragūnu kājām. Tad kapteinis uzrauj tevi augšā un grūž tevi līdzās Ķīlai.

Viņa ieskatās tev acīs.

— Tev nevajadzēja nākt šurp manis dēļ, — viņa saka.

— Labi, mēs esam iekūlušies vienā ķibelē, vai ne? — tu saki. — Zagļa gods, ha! Turklāt tu manā vietā būtu darījusi tieši tāpat.

— Mums nevar uzticēties. Mēs esam zagļi. — Viņa šķelmīgi nosmīn. — Ar manu godaprātu labāk nerēķinies,

jā?

Tu smejies, labi zinot, ka grūta brīdi vienmer vari ceret uz uz viņas palīdzību vai vismaz uz to, ka viņa nenostāsies pret tevi.

Jūs abi saņemat pa spērienam, un kapteinis ierēcas:

— Kustieties!

Vēršoties pret tevi, viņš saka:

— Par tavu galvu ir izsludināts pieklājīgs atalgojums, zagli. Prāva prēmija par kaklarotas nolaupītāja sagūstīšanu. Tas ir to vērts: karalis būs priecīgs, kad atgādāšu viņam gada lielāko noziedzinieku.

Tu čuksti Ķīlai:

— Viņam ļoti labi piestāvētu maiss galvā.

Viņa smej, un tu esi priecīgs, ka neesi pievīlis viņu. Gvards grūž tevi.

— Kusties, — viņš saka, — ātrāk! Jums abiem paredzama audience pie karaļa.

Tālāk lasi 72. nodaļu.

10.

Pieejot tuvāk, tu ievēro, ka durvis ir tikai pievērtas. Jūs visi trīs ar ieročiem rokās nedaudz atkāpjatiesgadījumā, ja uzbrukums sagaidāms no iekšpuses. Deirs tuvojas durvīm, tad spējā triecienā atsit tās vaļā. Istabas otrā galā bāla dienasgaisma ielavās pa izsistu logu. Pie vienas sienas — skapji atvērtām durvīm, tajos — putekļi un zirnekļu tīmekļi. Istabas vidū — garš, masīvs galds un apkārt tam vairāki krēsli, sadragāti šķēpelēs. Uz grīdas — sasistu glāžu un senatnīgu šķīvju lauskas; akmens drumslas klāj grīdu gluži kā milzu olu čaumalas. Tu grīļodamies virzies cauri šim jūklim ēdamistabā, izvairoties no sasisto trauku lauskām; jūs visi trīs pārmeklējat istabu no sienas līdz sienai. Deirs palīdz tev atbīdīt skapjus, bet aiz tiem arī nekā nav.

— Nav nekā, — saka Ķīla. — Apskatīsim citas istabas, kamēr nav par vēlu.

Ej uz 25. nodaļu

11.

Tu apstājies, mēģinot atsaukt atmiņā sapni. Sapnī putnam knābī bija gredzens, gluži tāpat kā putna figūrai virs kapeņu durvīm. Bet putns pavēra knābi, un izkritušo gredzenu satvēra lauva un vilka pa grīdu.

Pa grīdu...

— Es domāju, ka zinu, kā iztulkot sapni. Jāpavelk lauvas gredzens.

Tu pasniedzies un ar abām rokām satver melna metāla gredzenu. Tu sasprindzini visus spēkus un velc. Nekas nenotiek. Tu pamāj bruņiniekam, un viņš satver riņķi savās varenajās plaukstās un ar kāju atsperas pret sienu.

Viņa muskuļi piepūlē saspringst, un viņa rokas izvelk riņķi no sienas. Tam velkas līdzi plata tēraudlente. Bruņinieks atlaiž riņķi, un lente lēnām pazūd lauvas rīklē. Aiz sienas iedarbojas mehānisms, un neredzamās eņģēs stiprinātās durvis atveras tieši tik daudz, lai varētu ieiet cilvēks.

Iekšpusē burvjuguns trīsuļo virs trim senlaiku sarko-fagiem. Kaktā uz grīdas ir koka kaste, cieši apjozta ar varenām ķēdēm, kas saslēgtas ar stipri norūsējušām atslēgām.

Tu nopūt putekļus no tuvākā sarkofaga vāka un lasi: «Frenklins Arnštats.» Līdzās ir Arnštata mīļotās sievas Andželīnas un viņas brāļa Grecka atdusas vietas.

Starojums netverami nodreb un ieslīd sarkofāgos, tad noplūst uz grīdas. Gaiss slepenajā istabā kļūst ledusauksts. Tava elpa veido baltus mākonīšus, bet burvjuguns drudžaini sāk pulsēt, atgādinot zibens lādiņu.

Trīs caurspīdīgas rēgu ēnas sāk veidoties aukstajā, nekustīgajā gaisā, virs sarkofagiem sabiezējot miglainu tēlu veidolos.

Nemirstīgās Arnštatu dvēseles, tērpušās bēru drānās, nostājas jūsu priekšā, .

Rēgi katrs izvēlas kādu no jums, norādot ar pirkstu, un viņu teiktais sabalsojas vienotā elpā kā ritmiski skandēta senlaiku dzeja, pamazām pārvēršoties pārdabiskai vēja balsij līdzīgā spalgā spiedzienā:

«Senseno Arnštatu valstību apkaunoja un sagrāva zemiska nelietība. Arnštatu dvēseles ieslēgtas purpura slogā, tās sauc pēc atriebības. Jūs esat saņēmuši mūsu vēstījumu un jūsu ziņā ir mūsu atbrīvošana. Jūs topat aicināti. Mums nav izvēles iespēju, mums jāuzticas un jāpaļaujas uz jums.

Trīs lietas mums jāpavēsta, o, drosmīgie ceļotāji, trīs lietas, kas jums jāatceras, lai izglābtu mūsu zemi: tas, ko meklējat, ir noslēpts dziļi zem varas pjedestāla, pretinieks veicams ar diviem, kas reiz bija viens, sārtie gūstekņi jāatbrīvo rīta saules staros. Atcerieties to vienmēr. Netraucējiet šos kaulus, lai jūs netaptu nolādēti; nodevība jums jāatklāj mūsu

dzimtas mājoklī. Atrodiet ceļu, pirms ļaunums aug spēkā un kļūst neuzvarams.

Jūs esat vienīgā zemes cerība.»

Rēgi sakrusto rokas,paklanās, un izzūd, bet gaisā sastingst klusums. Zilganzaļā burvjgaisma virmo virs sarko-fagiem, viegli trīsuļojot.

Tu pirmais pārtrauc klusumu.

— Tātad rēgi bija ieradušies pie manis sapnī un lūdza palīdzību...

— ...un gaisma ir viņu vēstnesis, no šejienes sūtīts, lai atvestu mūs uz kapenēm, — turpina Ķīla.

Deirs noskrimšķinās.

— Man tas viss lāgā nepatīk. Rēgi un ļaunie gari! Iesim prom no šejienes un sagatavosimies pārmeklēt pili!

Tu pamāj.

— Piekrītu. Mums vēl ir dažas stundas atpūtai tad, rītam austot, varēsim doties uz pili.

— Ko lai iesāk ar šiem zārkiem? — zagle jautā. — Viņi bija bagātnieki un droši vien apbedīti kopā ar savām ģimenes dārglietām. — Viņa norāda uz kaktu. — Paskatieties! Ne jau joka pēc saķēdēti. Iespējams, tas ir pilns ar dārgakmeņiem.

Tu papurini galvu.

— Atceries, ko rēgi teica? “Nemēģiniet aiztikt viņu kaulus, vai arī lāsts kritīs pār jūsu galvām!”

— Lāsts! — Deirs novelk. — Man ir līdz kaklam visi šie rēgi un lāsti, un zombji. Es vēlos sastapt kādu, kam godīgā cīniņā varētu likt just zobena tērauda asumu! Man apnicis neko nedarīt!

— Es saku, jāatver zārki,— atkārto Ķīla. — Ja mēs to nedarīsim tagad, vēlāk mēs to nožēlosim.

Tu saki:

— Ka tik mums nav jānožēlo, ja tos atveram.

Ja jūs atverat sarkofagus, turpinājums — 44. nodalā.

Ja atlaužat vaļā ķēdēs saslēgto zārku, sāc lasīt 3. nodaļu.

12.

Kad tu atver acis, saule jau ir virs tālīno kalnu virsotnēm. Šis ir jūsu meklējumu otrās dienas rīts, un jūs esat gatavi veikt uzdevumu un atgriezties karaļvalstī.

Jūs visi trīs paēdat vieglas brokastis, tad jājat uz Arn-štates pili, kur, kā nojaušams, mīt Baismu valdnieks ar saviem zombju karapulkiem.

Jūs ceļā esat pavadījuši apmēram pusstundu, bet tad jūs apstājaties pie biezām sūnām klātas dziļas aizas malas.

Upe aiztraueas tālu lejā zem tilta, kas ved uz Amštates pili. Pils kā milzu putna ligzda novīta augstu klintīs. Jūs visi trīs ilgi vērojat to. Baismu valdnieka ļaunās burvestības ir aptvērušas visu šo zemi un pārņēmušas iekaroto Arnštates cietoksni. Kur kādreiz slējās stalti torņi, tagad drupu kaudzes sedz mežonīgi vīnogulāji un sūnas.

Pelnu pelēka debess ir virs jūsu galvām, tā pieklusina saules gaismu, un zāle un koki apkārt pilij ir melni un sačer-velējušies. Tie lēnām mirst, ļaunuma skarti.

Amštates pils kļuvusi par Baismu pili.

Tu satraukti norij siekalas. Nē, tu negribi turp doties. Tu jūti, kā tev pretim staro Baismu valdnieka ļaunums. Bet tu uzmundrini sevi un paskubini zirgu. Uz priekšu! Tu esi aizgājis pārāk tālu, lai atgrieztios, lai ļautos bailēm.

Ceļš ved tieši uz pili. Paceļamais cietokšņa tilts ir nolaists lejā, un vārti ir plaši atvērti. Baismu valdnieks acīmredzot nepieļauj iespēju, ka kāds varētu viņam uzbrukt.

Acīmredzot viņš ir tik pārliecināts un drošs par sevi, ka tic - neviens nespēj viņu uzveikt.

Jo tuvāk apaļajam tornim, jo smagāka kļūst elpa. Tu nojaut, ka ieelpo ļaunuma izgarojumus, un tava būtība saceļas pret ļaunuma dvesmu.

— Vēl nav par vēlu, — tu neviļus saki.

Pārējie skatās uz tevi tā, it kā domātu tās pašas domas. Deirs un Ķīla piekrītoši pamāj.

— Mēs tagad varam atgriezties pie Halvora pēct papildspēkiem. Baismu valdnieks nekur nespruks.

— Bet galvaskauss? — zagle saka. — Mēs nevaram droši zināt, ka pie viņa ir kristāla galvaskauss.

Tu pārdomā viņas teikto. Visas zīmes norāda uz to, ka Baismajam pieder kristālgalva. Bet, ja karalis ieradīsies pieveikt Baismu valdnieku un nedabūs kristāla galvaskausu, tu sapūsi cietumā.

Dažkārt tev šķiet, ka tu ar visu to netiksi galā. Ko tu tagad darīsi?

Ja ieej pili, turpinājums — 28. nodaļa.

Ja atgriezies pie karaļa, turpini lasīt 15. nodaļu!

13.

— Pagaidiet, — tu saki pārējiem.

Deirs piesardzīgi skatās uz tevi no saviem augstumiem.

— Klau, Ēna. Es gribu atgriezties siltumā, savās mājās. Šis ciems ir mājoklis tikai mirušajiem.

— Jā, tā tas ir, — tu saki. — Es domāju... —jau apraudamies, nebūdams drošs par sevi. — es nedomāju, ka ciema iedzīvotāji ir patiešām miruši.

Tu iebāz roku elfu tarbā, un satausti vienu sārto dārgakmeni, ko esi paņēmis Baismu valdnieka dārglietu glabātuvē. Gandrīz vai vibrējot no iekšējās dzīvības, tas, klusu dūcot, dus tavā plaukstā. Tu turi to ar īkšķi un rādītājpirkstu un piebāz tuvāk degunam. Rubīns ir tik dzidrs, un tev ir taisnība — tu jūti, kā tas vibrē, iekšējās enerģijas pārpilns; tā spēks ir gluži kā dzīvas radības pulss.

Tad tu dzirdi Ķīlu iesaucamies:

— Ēnainais! Skaties!

Saules stari viļņojas virs Ēnu meža. Uz tavas rokas tie jūtas ērti un silti, un dārgakmens mirgo saulē. Ķīla norāda uz kaut ko tev līdzās. Tu pagriezies un skaties.

Saulstari, izejot caur rubīnu, uz zemes veido dardedzi. Tomēr tavu uzmanību nesaista krāsu vēdeklis — tu redzi sievietes tēlu, ko veido saulstari, izlauzušies cauri sārtajam akmenim.

Pēkšņi pār tevi nāk sapratne. Nojautas vadīts tu zini, kas jādara. Pārējie apjukumā skatās uz tevi.

— Rēgu vēstījums! Rēgi mums teica, ka sārtos gūstekņus var atbrīvot saullēkta gaismā! Rēgi tā teica!

Tu paņem rubīnu sauju no tarbas. Saule ir kā mirdzoša lode virs apvāršņa, un tu svied rubīnus debesīs, lai tos svētī saules gaisma.

Gaiss visapkārt tev skan, bet tu tikai ņem dārgakmeņus un kaisi vējā. Skaņas pāraug dziesmā, un kvēlajos dzīvības un atgriešanās saules staros rubīni pārvēršas par sārtiem putekļiem, un vējš tos aiztrauc cauri ciemam.

Tev visapkārt savādā izskata koki atgriežas dzīvē. Savērpjoties, izstiepjoties, sniedzoties viņu miza nobirst un maina krāsu, kļūst gaiša un maiga kā miesa: zari pārvēršas par rokām, pumpuri — par pirkstiem. Saknes — par kājām.

Tu dziedi, prieka pārņemts. Sārtie dārgakmeņi ir tās cieminieku dvēseles, kuras, lietojot kristāla galvaskausa

burvju spēku, apbūris Baismu valdnieks, lai sagūstītu tos un barotos no rubīnos ieslēgtās enerģijas. Tas, ko Baismu valdnieks atstāja virszemē, bija nedzīvas čaulas, savādi, ķeburaini koki, kuros neviens nespēja saskatīt cieminieku dvēseles.

Ciemata iedzīvotāji atgūst savu parasto izskatu. Sarkanās istabas durvis atveras, un drukns neliela auguma vīrs iznāk ārā — nelielais kroplīgais koks aiz bāra letes ir bijis krodzinieks. Visi kā viens cieminieki veras saulē, bet pēc tam uz jums trijiem un pateicas par atdotajām dzīvēm. Tu uzzini par Baismu valdnieka vizīti ciemā: kā viņš saulrietā ieradies ar savu zombju armiju, kā viņš dažos mirkļos iebrucis ciemā, pārveidojot ļaudis, vienalga, vai tie tobrīd gājuši pa ceļu, vai savās mājās ēduši pusdienas. Zombju leģions savāca rubīnus, tad iebruka Amštates pilī un pakļāva visu tumsības varai, pārveidojot pili Baismu valdnieka gaumē.

Rīta gaismā tu skaties uz pili — tur, tu esi par to drošs, kādreizējā Arnštates ģimenes godība ir atjaunota visā spožumā, jo pils pati izstaro gaismu. Tumsa un ļaunums, kas bija pakļāvis pili, ir projām.

Jūs lecat zirgiem mugurā un atvadāties no visiem. Tevi gaida ceļojums uz karaļa valstību, un tev jātiekas ar karali Halvoru, lai atspēkotu nepatiesos apvainojumus un atdotu viņam Sārklota kristāla galvaskausu.

Turpinājums — 70. nodaļā

14.

Ķīla iesit sargam ar delnu, bet viņš ir tik milzenīgs un drukns, ka viņam par to tikai sanāk smiekli:

— Kukaiņa kodiens, mazo zaglenīt! Ha! Tev būs jāiemācās, kā tādas lietas darāmas.

— Dodiet man iespēju! — Ķīla sauc, bet gvards satver viņu aiz rokām un bez lielām pūlēm noliek viņu pārējo gvardu priekšā. Viņš pārlaiž tev skatienu, mēģinot apjēgt, kāds tev varētu būt sakars ar zagli.

— Un kas tu tāds esi par putnu?— gvards jautā.

Tu ieskaties Ķīlas acīs, kas bailēs no gūstītājiem iepletušās platas jo platas. Tu varētu mēģināt viņai kaut kā palīdzēt, bet viss, ko tu spēj iedomāties, ir tas, ka tevi aizved pie karaļa un iesloga pazemes cietumā vai vēl ļaunāk — padara aukstu. Tev ir grūti runāt un trūkst drosmes ieskatīties Ķīlas acīs, bet tu tici, ka šobrīd nav citas izvēles, jo — kautrība neizdaiļo cilvēku?

— Esmu parasts pilsonis,— tu saki. — Šī sieviete uzrunāja mani un lūdza, lai viņai nopērku vīnu. Tad ieradāties jūs un noķērāt viņu. Tātad viņa ir zagle, jā? Laime, ka viņa nemēģināja aplaupīt mani.

Gvards pamāj ar galvu, it kā vēlēdamies salīdzināt tavus vārdus ar tavu pēkšņo parādīšanos. Acīmredzot tas, ko tu izstāstīji, viņu ir pārliecinājis, un viņš tevi nepazīst.

— Droši vien, kungs, viņa būtu jūs apzagusi, — gvards nosaka. — Šādiem blēžiem un salašņām kā šī nevar uzticēties. Man nav ne jausmas, ko karalis iesāks ar viņu, bet es jums silti iesaku turēties tālāk no tādām.

Tu norij kaklā sastājušos kamolu.

— Paldies, kareivja kungs. Es uzklausīšu jūsu padomu.

Ķīla klusējot veras tevī, ārkārtīgi izbrīnījusies par šādu

teātri. Tad viņa attopas un sāk kliegt un spārdīties, bet tie viņu velk projām pa ielu kā tādu pupu kūli. Tu dzirdi, kā viņa vēlreiz sauc tevi, tad visi trīs gvardi aizstiepj viņu uz pili.

Viņa izzūd tavam skatienam, un tu lēnām apsēdies. Krogus apmeklētāji vēro tevi. Kad tu mēģini notvert viņu skatienus, novēršas, itin kā viņiem būtu nepatīkami atrasties vienā telpā ar tevi.

Tava seja kaunā pietvīkst. «Es negribēju, ka tā notiek,» tu domā, "bet vai man bija izvēle? Mani varēja apsūdzēt par to vakaru karaļa ballē un negribu ļaut, lai mani noķer!"

Tavas pārdomas iztraucē viesu apkalpotāja. Viga paņem glāzi un vērīgi ieskatās tavā sejā.

— Nešs teic, ka tev jāiet prom. Viņš nevēlas redzēt šeit tādus kā tevi.

Tev mute paliek vaļā.

— Ko es tādu izdarīju? — tu nomurmini.

Nešs neapkalpo gļēvuļus,— Jāna saka. — Viņš atsakās apkalpot jebkuru, kas tā izdarās ar draugu.

Tu apjēdz, ka tev nav, ko atbildēt. Tu piecelies, juzdams visu skatienus pievērstus sev, un dodies uz durvju pusi. Tu apstājies, pirms satver burvju rokturi un atskaties pēdējo reizi. Krodzinieks Nešs stāv, sakrustojis rokas, un vēro tevi.

— Un nenāc vairs nekad uz šejieni, — viņš saka un pagriež tev muguru.

Ārpusē saules gaisma nespēj kliedēt apkaunojumu, kurā pats sevi esi iegrūdis. Tu redzi, kā Ķīla iet uz pili; aiz abām rokām viņu ved gvardi. Tev vēl ir laiks izšķirties, bet ceļš, kas ved projām no šejienes drošībā, arī ir tepat līdzās.

Ja mēģini palīdzēt Ķīlai, lasi 9. nodaļu.

Ja tu atstāj pili, turpinājums — 33. nodaļā.

15.

Tu vēro ļaunuma pieminekli, par ko pārvērtusies Amštates pils, un šausmās nodrebi. Nē, tu nevēlies šajā drūmajā vietā satikt Baismu valdnieku, labāk doties pie karaļa, atgriezties šurp ar palīgspēkiem, lai Baismu valdnieku uzvar

karaļa Halvora kareivji. Tu apspriedies ar biedriem, un viņi tev piekrīt. Straujos auļos jūs atstājat aiz sevis Amštates pili un ciemu. Ēnu mežs ņirb gar acīm; jūs traucaties pa to, skubinādami zirgus. Pusdienlaikā jūs jau esat nokļuvuši līdz Kamiveksa pilij, un, cērtot zirgiem sānos piešus, jūs steidzaties pa veco lauku ceļu vēl ātrāk — jūs atgriežaties karaļa Halvora valstībā.

Neilgi pirms pusnakts, sargi jūs ielaiž pilī. Par zirgiem parūpēsies staļļmeistars, bet jūs tiekat aizvesti pie karaļa.

— Tik ātri? — viņš izsaucas, jūs ieraugot.

— Jūs nesat man Sārklota kristāla galvaskausu?

Jūs visi trīs krītat ceļos un noliecat galvas.

— Nē, Majestāte, — atbild bruņinieks, — kristālgalva mums nav pieejama. Baismu valdnieks savā varā ir pakļāvis Amštates ciemu valsts ziemeļos. Viņš ir piecēlis kājās zom-bju leģionus un sagrābis Amštates pili. Baismu valdnieka rokās ir nonācis kristāla galvaskauss. Jādomā, ka tas ārkārtīgi vairojis viņa spējas, un nav šaubu, ka viņš vainojams ciema ļaužu pazušanā. Mēs atgriezāmies pēc papildspēkiem, Majestāte.

Mēs nespējam mēroties spēkiem ar Baismu valdnieka zombju karapulkiem un domājam, lai uzveiktu Baismu valdnieku un atgūtu kristālgalvu, bez karaļa armijas neiztikt!

Karalis pieprasa paskaidrojumus, un jūs visi trīs atstāstāt ceļojumā piedzīvoto. Karalis un priesteris ir nepatīkami pārsteigti par ciema iedzīvotāju pazušanu un par Baismu valdnieka spējām pakļaut sev miroņus, pārvēršot tos par zombjiem, un nenoguruši izprašņājās par visu. Zālē iestājas klusums. Pēc mirkļa karalis atļaujas pasmaidīt un saka:

— Karaļvalsts vārdā pateicos jums visiem par veiktajiem pakalpojumiem. Tomēr tas, ko man pastāstījāt, met ēnu uz mums visiem. Ēna! Tu un Ķīla, jūs abi esat brīvi. Lai gan jūs manu uzdevumu neveicāt, jūs godam atgriezāties pie

mums, brīdinot par Baismu valdnieka ļauno varu. Karaļvalsts jums paliek pateicību parādā. Mums nav citas iespējas kā cīnīties ar ļaundari un atgūt kristāla galvaskausu, lai viņš, izmantojot kristālgalvā apslēptos spēkus, nepakļautu sev visu pasauli. — Karalis iesaucas: — Vizier!

No nekurienes parādās vizieris, un karalis smagi nopūšas.

— Paziņo maniem karapulkiem: pirms gaisma būs aususi, dodamies cīņā pieveikt Baismu valdnieku un viņa ļaunos spēkus! Saki ļaudīm, lai pienācīgi sagatavojas, jo mūsu pretinieks komandē zombju armiju!

Ej tagad un aicini visus priesterus, burvjus un zintniekus, kas man kalpo. Cīņas karstumā viņu māka mums noderēs!

Vizieris traucas izpildīt karaļa pavēli. Karalis pieceļas un uzliek tev roku uz pleca.

— Ejiet, zagļi. Zirgi, kas bija jūsu rīcībā, tagad pieder jums. Ejiet ar mieru un ziniet — karalis jums ir pateicīgs.

Tu paklanies karalim Halvoram, un jūs abi — tu un Ķīla — dodaties prom no karaļa pils. Sargi jūs nepavada, un tu ved Ķīlu pa pils gaiteņiem, līdz jūs nonākat līdz lielajam sarkankoka skapim. Tu paveries apkārt, vai neviens neredz, un pabāz roku apakšā, un izvelc itin prāvu ādas kuļķeni. Tu noslēp to savas tunikas krokās, un jūs steidzaties tālāk.

— Kas tas ir? — Ķīla jautā.

— Ejam ārā. Tur parādīšu.

Karaļa dāvātie zirgi — Bulta un Bentlijs — jau gaida pils pagalmā. Jūs ātri izjājat pa vārtiem, tad palaižat zirgus rikšos līdz ceļam, kas ved uz jūsu dzimto ciemu. Kā solīts, tu apstājies, izvelc no tunikas ādas maisiņu un atver to. Mēness stari kā zaļa liesma pārklāj lielo smaragdu, un kaklarotas pulētajā zeltā atmirdz zvaigznes.

— Smaragdu kaklarota!— Ķīla iesaucas.

Tu smejies.

— Man tā līdz šim nav piederējusi. Es to noslēpu karalim pie paša deguna tonakt, kad to nozagu. Tagad... — tu apklusti. — Tagad, protams, šī dārglieta var lieti noderēt Amštates ciemam. Ja karalis uzvarēs Baismu valdnieku un cieminieki atgriezīsies, viņiem būs vajadzīga visa iespējamā palīdzība, ko vien viņi spēs dabūt!

Ķīla apbrīnā skatās uz tevi. Jūs abi kopā jājat prom, lai gaidītu ziņas no Amštates, un, protams, ieradīsities tur ar dāvanām.

***

Nākamās dienas rītausmā pieci simti karaļa bruņinieku un karaļa burvju pulks dodas karagājienā pret Baismu valdnieku. Auļojot cauri karaļa zemēm, karapulks pie Amštates nonāk vēlā pēcpusdienā. Pēc ātras izlūkošanas un neilgas sagatavošanās karaļa Halvora bruņinieki dodas uzbrukumā ar visu joni. Pēkšņā uzbrukuma pārsteigti, zombji bez pārmēra pūlēm tiek sakauti, bet Baismu valdnieku pieveic karaļa burvji un zintnieki. Ar spēcīgu burvestību valgiem savalgots, Nevils Kamivekss tiek iesviests karaļpils pazemes cietumā, un viņa aicinājums melnajiem spēkiem, lai tie nāk palīgā, paliek bez atbildes.

Vēl pēc pāris gadiem kādreiz tik varenais Baismu valdnieks kļūst par pavēlnieku tikai saviem atriebības domu savērptajiem labirintiem.

Sārklota kristāla galvaskauss tiek atrasts slepenā mantnīcā Baismu valdnieka cietokšņa pazemē, un, izmantojot kristālgalvas maģiskās īpašības, karaļvalsts burvji spēj atdot dzīvei Amštates iedzīvotājus...

Cieminieki atgriezās un ieraudzīja, ka viss ir nopostīts... Ja nebūtu vērtīgās kaklarotas, ciems nekad netiktu atjaunots. Par kaklarotu iegūtā zelta bija pietiekami, lai izpostīto ciemu atjaunotu vēl skaistāku nekā iepriekš, dodot pārtiku, pajumti un siltumu visiem.

Tu esi varonis.

Beigas

16.

Tu mēģini izkļūt no miega miglas, kurā esi ietīts, bet velti. Šī istaba vilināt vilina, itin kā sakot: ar tevi nekas ļauns nenotiks.

Gulta ir tik mīksta, tik ļoti ērta, ka tu pat neievēro putekļus, kas klājas tai pāri. Tu ielien zem segām un pasmaidi, atsaucot atmiņā portreta - Andželīnas — acis, to, cik viņa ir skaista, cik mīļa un cik viegli būtu nogrimt viņas skūpstā...

Tad tu viņu redzi; tu redzi, kā viņa smejoties dejo ar savu vīru Frcnklinu Arnštatu tur lejā, mirdzošajā deju zālē. Daļa tavas apziņas saprot, ka tas ir sapnis; otra daļa neskaidri apjauš, ka tas viss, ko tu sapnī redzi, kādreiz ir noticis īstenībā. Tas ir Andželīnas stāsts — tu redzēji viņas rēgu Arnštatu kapenēs —, un tu esi tikai klusējošs aizmirstas pagātnes notikumu liecinieks...

Visskaistākā sieviete visā karaļa valstī; viņa graciozi dejo, tikko pieskaroties grīdai. Visi ļaudis karaļvalstī mīl viņu, un vairāk par visiem — viņas vīrs, iznesīgais un brašais Frenklins. Bet ļaunā burve, — viņas sirds savērpusies greizsirdībā uz sievieti, par kuru jūsmo visā karalistē — pavasara ballē apveltī viņu ar burvestības lāstu.

Šajā ballē Frenklina brālis Greckis tiek noburts un izsauc viņu uz divkauju. Divkaujas iemesls ir daiļā Andže-līna. Frenklins neko nenojauš un mēģina brāli nomierināt. Balles laikā, burvestības apmāts, Greckis uzbrūk, un brāļi krusto zobenus mežonīgā cīkstiņā.

Andžellna lūdz abiem nākt pie prāta.

Andželīna lūdz, lai atgriežas miers un saticība.

Greckis izsit zobenu no brāļa rokas un atvēzējas, lai izdarītu nāvējošu cirtienu.

Andželīna aizsedz mīļoto vīru ar savu ķermeni un lūdz Grecki pārtraukt šo divkauju.

Un ari tas notiek te — Grecka zobens neapturami ieslīd brīnišķajās Andželīnas krūtīs, nogalinot viņu ar vienu vienīgu dūrienu.

Karaļvalsts apraud Andželīnas nāvi. Brālis nespēj lauzt burvestības varu, kas viņu pārņēmusi, un nogalinās ar savu zobenu. Frenklins, skumstot par saviem mīļajiem, uzzina patiesību, un vietējie zintnieki burvei atņem viņas spējas, un viņa tiek uz visiem laikiem ieslodzīta apakšzemes cietoksnī.

Tu lēnām, itin kā miglā iznirsti no sapņa dzīlēm. Istaba peld miglā; tai virpuļojot, zūd robeža starp sapņa šķitumu un dzīves īstenību. Tu vēl esi kalts miega važās un tiecies nokļūt atpakaļ sapņa saldajās skavās.

Bet tu redzi viņas acis, tās skatās tavās, un ilgās pēc viņas apskāviena sažņaudzas tava sirds.

Migla pašķiras, un tavā priekšā nostājas Andželīna. Viņas garo rītasvārku mala izzūd miglas virpulī, un, peldot pa istabu, viņa tiecas tev pretī. Viņas lūpas, tvirtas un košas, ir virs tevis, un viņas maigo matu cirtas apvijas ap tevi kā dzīva būtne.

Tu paver lūpas, lai ilgojoties bezgalīgi saplūstu ar savu sapņu mīlestību.

Andželīnas Arnštatas rēgs, kam lemts mūžīgi klīst starp debesīm un zemi, meklējot savu patieso mīlestību, apskauj tevi.

— Frenklinnnn... — viņa čukst, viņas vēsās lūpas piekļaujas tavām, un tagad tu zini — tā ir mīlestība.

***

Daudz daudz vēlāk tu pamosties. Andželīna ir šeit, daudz skaistāka, nekā tu spēj iedomāties. Viņa izstaro dzīves enerģiju un ar rokas mājienu aicina tevi.

Tad viņa satver tavu roku. Parādās Frenklins un Grec-kis, un viņi māj, lai tu viņiem pievienojies. Tagad pils uz visiem laikiem pieder tev. Nolādēto dvēseles saglabās Am-štatu pili mūžībai.

Tāda ir maksa par skūpstu, ko dzīvais saņem no mirušā.

Beigas

17.

Tu sniedzies pēc kristālgalvas, bet tajā apslēptie spēki tev nav apjaušami, un dažās sekundēs, pirms Baismu valdnieka nagotie pirksti apkļaujas apkārt tai, tu izlem, ka tava vienīgā cerība ir zobens.

Tas atrodas tikai dažas collas no tevis. Tu jau jūti to savā rokā.

Spējā rāvienā tu atbrīvojies no zombju bruņinieku tvēriena. Tu pasper soli, un tava roka satver zobenu.

Tu pacel to, taisnīgas atriebes uguns kvēl tavā sirdī.

Baismu valdnieks stāv sastindzis, vērojot tevi; viņa roka sniedzas pēc kristāla galvaskausa.

Ar vienu spēcīgu kustību tu izdur zobenu cauri Baismu valdnieka ķermenim. Mirdzošs asmens bez asins pēdām iznāk ārā no viņa muguras, un Baismu valdnieks noraugās lejup uz tevi, nē, nevis nelaipni, bet ar melnu prieku.

Viņš iesmejas rejošiem smiekliem un izvelk ārā no sava ķermeņa zobenu tā, it kā tas būtu skabarga.

Tagad tev atmiņā ataust rēgu brīdinājums: «tas, kurš tev jāuzvar, pieveicams ar diviem, kas reiz bija viens...» Viņš bija jāpieveic ar kristāla galvaskausu un spieķi.

Baismu valdnieks smejas un smejas, un viņa zombji bruņinieki atkal tevi ir cieši satvēruši; viņš paņem galvaskausu savās rokās un aizmet prom tavu elfu tarbu.

— Darīts. Tu esi atjaunojis Sārklota spieķi. Esmu pateicīgs jums, cienītais kungs, — viņš saka, paklanoties tev. — Kristālgalva un spieķis bija šķirti gadsimtiem ilgi, bet tagad mana vara pār zemi trīskāršosies. Kā balvu par to, ka devi tos man, es tev piešķiru ātru nāvi bez sāpēm.

Telpu piepilda Baismu valdnieka griezīgo smieklu atbalsis. Tad viņš pavērš pret tevi tavu zobenu. Viņa cirtiens ir zibenīgs. Tu pagūsti sajust, kā tērauds skar sirdi. Tu sveic mierpilno tumsu.

***

Tu pamosties, jo tavs pavēlnieks aicina. Tu neievēro savus draugus, kas klusumā kalpo Baismu karalim. Tu neievēro neko citu, tikai sava valdnieka vēlmes un pavēles.

Ja tev vispār bija bail no nāves, tagad tu esi pārliecinājies, ka tā ir bijusi ātra un viegla, kā viņš solīja. Bet Baismu valdnieks ne ar vārdu neieminējās, kas notiks pēc tam...

Un zombju pasaulē tu piederi viņam. Ja tu būtu nobijies, tu pagūtu redzēt, kā ar galvaskausa un spieķa palīdzību Baismu valdnieks ātri pieveic karali Halvoru, bet pēc tam iekaro visu kontinentu. Nepilna gada laikā pasaule ir pie viņa kājām, un viņš pats sevi pasludina par karaļu karali, un cilvēce kļūst par rotaļlietu ļauno spēku rokās.

Bet tu nekā nejūti... nekā, tikai tumsas valdnieka balsi un zemzemes spīdumu viņa acīs.

Beigas

18.

Nē, tu pat šādā nāves slazdā nespēj atstāt likteņa varā kaut ko tik neapšaubāmi vērtīgu kā šie sārtie dārgakmeņi.

Tu atraisi savu jauno tarbu un redzi spieķi, ko esi atradis Kamiveksa pilī. Tu izņem to no tarbas bezgalīgajām dzīlēm un noliec uz grīdas, un ber tarbā rubīnus. Tu paskaties uz Ķīlu un, izstiepis roku ar rubīniem saujā, jautā:

— Vai nevēlies kādu sev?

Ķīla enerģiski papurina galvu.

— Es nekā nevēlos no šīs smirdīgās vietas. Es gribu dzīva tikt ārā no šejienes.

Simtiem rubīnu tavā elfu darinātajā tarbā ir drošībā. Tu aizsien to cieši ar zeltītu auklu, tad patausti. Šķiet, ka tur nekā nav, ka tā ir tukša.

— Ko tagad darīsim? — Ķīla jautā.

Tu saliec rokas uz gurniem un skaties uz kristāla galvaskausu. To aizsargā akls spēks, ko burvestība novietojusi apkārt obsidiāna pjedestālam, un tu nevari paķert kristāl-galvu un laisties, ko nagi nes. Ja tikai tev būtu kaut kas, ar ko nogrūst to no paaugstinājuma. Tad Deirs varētu to satvert, un jūs tiktu ārā vēl ilgi pirms tumsas iestāšanās, kamēr Baismu valdnieks vēl nav atklājis zudumu.

Tu paveries apkārt, ar skatienu meklēdams kaut ko, kas būtu pietiekami garš, lai sniegtu pjedestālu iekšpus spēka barjeras. Tad tavs skatiens aizķeras pie greznotā spieķa, ko tu atradi Karniveksa pilī. Tas tev šķiet pietiekami garš un izturīgs, lai...

Un tad tu saproti.

Ja vēlies zināt, kas notika tālāk, turpinājums — 34. nodaļā.

19.

— Kur? — tava draudzene vaicā.

Tu lēnām pagriezies uz papēžiem. Tavas acis beidzot apstājas pie garām ozolkoka kāpnēm abpus durvīm; tās ved uz ēnām klāto galeriju, un no turienes... uz kurieni?

— Tur, — tu pēkšņi izlem. — Augšā pa trepēm uz citām istabām.

Deirs paskatās augšup un seko tavam skatienam.

— Tur augšā droši vien ir tikai guļamistabas, — viņš samulsis saka. — Kāpēc Baismu valdniekam vajadzētu slēpt tādu vērtīgu priekšmetu kā kristāla galvaskauss parastā guļamistabā?

Ķīla mēģina apspiest smieklus.

— Tāpēc, ka parasti ļaudis nekad neiedomāsies, ka vērtīgas lietas var labi noslēpt viegli pieejamās vietās.

Deirs parīvē zodu, pārdomājot rīcības plānu.

•— Hmmm.

Tu pakrati galvu, bet zagle tev zinīgi uzsmaida.

— Kāpjam augšā? — viņa vaicā.

— Kāpjam, — tu pamāj.

Tu pasper soli uz kāpnēm pa kreisi, bet Ķīla kāpj pa kāpnēm labajā pusē. Deirs paliek stāvam pirmajā stāvā, domīgi kasīdams pakausi.

— Deir, — tu čuksti viņam, — vai tu nāc?

Viņš skatās uz tevi, itin kā neaptverdams, kur atrodas. Tad pēkšņi izvelk zobenu; paskatās pa labi un pa kreisi, tad, aizturējis elpu, kāpj augšup pa labās puses kāpnēm, vidusdaļā uzmanīgi apstājoties.

— Jābūt gatavam uz visu, — viņš saka, pieveicis pakāpienus; viņu aprij galerijas tumsa un klusums.

— Bruņinieki, — tu nomurmini sev zem deguna. — Kāpēc karalis neļauj mums darboties pēc mūsu prāta?

Tu sasniedz kāpņu augšējo laukumu vienlaikus ar Ķīlu, kas uzkāpusi pa kāpnēm pretējā pusē. Tu ieskaties ēnās. Bruņinieks māj ar zobenu.

— Nāciet! Te neviena nav.

Tu un Ķīla, jūs uzmanīgi ejat tālāk, tad satiekaties pie margām otrā stāva galerijā; no turienes var redzēt lielu zāli.

No galerijas divi gaiteņi aiziet pa kreisi un pa labi, un tu zālē pa labi roki vari saskatīt piecas sešas durvis. Tu pieaicini tuvāk savus biedrus, un jūs apspriežaties, kas būtu darāms.

— Domāju, ka mums vajadzētu turēties kopā tāpat kā apakšstāvā. Tā mūs neizšķirs...

— Un nepieveiks, — Ķīla piebilst.

Tu lēnām pamāj ar galvu. Bruņinieks saka:

— Jums nav jābīstas no sadursmes, kamēr esmu ar jums. Mana zobena tērauds ir asākais visā karaļvalstī, un mans spēks...

— O, to mēs labi zinām, — tu viņu smaidot pārtrauc. Patlaban tu tikai mēģini viņu apklusināt. Līdz saullēktam nav palicis daudz laika, un tikmēr šeit viss kārtīgi jāpārmeklē. Ja vien būtu iespējams, Deirs nekad nebeigtu savus runas plūdus.

— Vairāk nekā skaidrs, ka mums, veicot šo uzdevumu, jāgatavojas negaidītajam. Un trīs, tas ir vairāk nekā viens, vai ne?

Karotājs piekrītoši pamāj, nespējot apgāzt tavu nevainojamo "bruņinieka" loģiku.

Tu sāc virzīties pa gaiteni labajā pusē un aicini pārējos sekot. Gaiteni apgaismo tikai norietošās saules stari, kas iespraucas pa logu zāles tālākajā stūrī. Tavs deguns šķiebjas no sapelējušo paklāju un satrunējušā koka dvakas. Paklājs ir pārklāts ar biezu putekļu segu un melniem laikazoba un pelējuma traipiem.

Tu pieej pie pirmajām durvīm un atver tās. Tā ir guļamistaba — sievietes istaba no sendienām, gandrīz pilnīgi izpostīta. Baldahīns pārvērsts par mīksta auduma strēmelēm un koka šķēpelēm, un visi spoguļi un greznumnieciņi, un mākslas priekšmeti sadragāti druskās un lauskās.

Nākamā istaba ir tieši tāda pati — gan pēc iekārtojuma, gan pēc postījumu rakstura un pakāpes. Iznīcības viesulis pārbrāzies pāri istabai.

Kādreiz elegantā gulta pārvērsta par drazu kaudzi. Sašķaidīti spoguļi un izsisti logi.

Otrajā stāvā ir vēl desmit guļamistabu, un nevienā jūs nevarat atrast nekā vērtīga, nemaz nerunājot par kādu norādi, kur varētu būt kristālgalva.

Viss, kas paveras jūsu acīm, ir briesmīgs kaujas lauks: atlūzas no cilvēku pagātnes, ko iznīcinājusi melna, varmācīga tagadne, kurā nav vietas bērnības atmiņām, mīlestībai, ģimenei.

Aizverot pēdējās guļamistabas durvis, tu nostājies galvenajā galerijā līdzās saviem draugiem.

— Jāiet lejā, — bruņinieks saka, un tu viņam piekrīti. Protams, pienācis laiks meklēt kaut kur citur. Kur?

Turpinājums — 25. nodaļā.

20.

Bruņinieks satver durvju rokturi un pagriež to; tu dzirdi, kā mehānisma bulta izslīd no ligzdas. Deirs dziļi ievelk elpu, tad ietriecas durvīs ar visu ķermeņa svaru.

Durvis atsitas pret iekšējo sienu. Bruņinieks ar kaujas saucienu uz lūpām iebrāžas istabā. Ķīla lec aiz viņa un uzreiz pa labi no viņa; tu viņai seko, sedzot istabas kreiso pusi. Istaba ir gara un tumša; tā aizņem visu pirmā stāva kreiso spārnu, un pēc tās iekārtojuma tu secini, ka tā ir dzīvojamā istaba. Senatnīgas gleznas sakrokojušās pie sienām, dažas pagalam saplosītas. Citās — ieurbušās bultas. Sienas paklājs nokarājas stērbelēs; aizkari istabas otrā galā dažviet norauti no gredzeniem; tie ir smagi, piesātināti ar putekļiem un pelējumu. Putekļi biezā slānī klāj akmens grīdu, bet tu apjaut, kur šeit ir bijuši galdi, dīvāni... Viss, kas vien deg, sadedzis ugunskura liesmās lielajā zālē.

Pārmeklēdami istabu jūs pašķiraties katrs uz savu pusi. Deirs norauj drapējumu no sienām, un netīra gaisma ielaužas telpā. Tu pārlaid skatienu portretu galerijai, ko Baismu valdnieks jau sen aizmirsis, tad ar zobena rokturi izklaudzini sienas, ieklausoties atbalsī, pārliecinādamies, vai nav kādu slepenu eju.

Ķīla darbojas otrā pusē, tad klaudzina ar papēdi pa grīdu, ieklausīdamās, vai nemainīsies skaņa gadījumā, ja grīda slēptu apakšzemes eju.

Tā klusēdami jūs darbojaties, līdz bruņinieks brīdi, kad jūs sastopaties durvīsierunājas:

— Te nekā nav, — Deirs saka. — Mums jāpārmeklē pārējās telpas.

Tu smagi nopūties. Caur nospēkotajiem logiem iespīd saule. Tā jau pieskaras mežainiem kalniem tālumā. Te pilī ir kāds, tu nodomā. Tu bezmaz vai to jūti.

Kaut tikai tev pietiktu laika to atrast.

Dodies uz 25. nodaļu!

21.

Diena ir bijusi gara, pilna briesmu. Tu jūti iekšējas trīsas kā pēc negulētām diennaktīm; tu esi iztukšots, izsmelts; tu nožāvājies.

Sarkanās istabas krogu tu satver Deiru aiz pleca. Krodzinieks miegaini noskatās tevī.

— Varbūt es varu gulēt, — tu saki Deiram. — Es nezinu, bet mēģināšu. Ko tu saki?

— Ar mani viss kārtībā. Ceļš ņēma daudz spēka. Jūs ar Ķīlu liecieties uz auss, un es kādu no jums pacelšu, lai nomainītu mani uz pāris stundām.

Tu liecies slīpi. Tu esi labi paēdis; tu esi uguni pabarojis ar divām kārtīgām šķilām, un jums visiem naktī būs gana silti.

Tu nožāvājies vēlreiz un atlaidies guļvietā, aizver acis. Tu nevari izmest no prāta zombju tēlus, arī nakts vējš pūš cauri drēbēm. Bet tu ieelpo dziļi, mēģinot savaldīt sirds auļus, kas dun pāri klusumam caur pārdabisko mieru, kas pārņēmis ciemu.

Klusums...

Sarkanās istabas krogus sienās tu dzirdi attālu čalu. Tur, ēnu galotnēs, korē sēž pelēks putns. Viņš vēro tevi; mazās acis atblāzmo uguns siltumu, tad putns saķer kaut ko, kas atrodas pie tā kājām. Beidzot tas iekliedzas, tad atkļauj spārnus. Gredzens izkrīt no knābja, un putns aizslīd atmiņas dzīlēs.

Tavas acis seko gredzenam. Tas aizvirpuļo pa gaisu, lēnām, itin kā kristu cauri ūdenim. Tad bez skaņas atsitas pret grīdu, riņķo, grasīdamies apstāties, un...

...un pastiepjas ķetna, varena, smaga ķetna ar gariem, pelēkiem nagiem; tā velk gredzenu taisnā līnijā pa grīdu. Zvērs zīmīgi skatās tevī, pelēkās acis mirdz, itin kā raidītu vēstījumu. Lauva atmet atpakaļ pinkaino galvu un sapurina pelēkās krēpes, un ierēcas pērkonbalsī, kas atbalsojas tavās ausīs.

Tu iekliedzies, jūtot, kā šausmas pāršalc pār tevi. Tu kliedz sakostiem zobiem...

Tu rimsties, jo beidzot esi pamodies; elsodams, mirkšķinādams acis; tava sirds lēkā, kūleņu kūleņiem veserojot tavas krūtis.

"Sapnis," tu domā, "tas bija tikai sapnis, savāds un nesaprotams sapnis..."

Tu paskaties visapkārt. Kamīns izdzisis. Karaļa bruņinieks un Ķīla miegā klusu šņākuļo; tava dramatiskā atmošanās nav viņus iztraucējusi. Mirklī tev šķiet, ka viņi ir apburti... jo krogus ir piesātināts ar zilgu burvjuguns spīdumu. Starojums hipnotizējoši dejo ap galdiem un krēsliem, ap kamīnu un krogus leti; kluss ugunsbalets. Tu dzirdi tā elektrisko dziesmu viegli krikšķināmies, un liesmiņas rotājas starp jumta spārēm un logiem.

Tad spēcīgāka zilga gaisma parādās aiz krogus loga. Tā uzzibsnī kā rēgs otrpus stikliem, un tu pietrūksties no guļvietas. Tu sapurini pārējos, lai mostas, un klusējot jūs vērojat, kā spocīgā gaisma jūsu priekšā netraucēti izlokās starp spoguļiem un statņiem. Tā lēkā starp sienām un virs galdiem, lidinās tavā priekšā, viegli sprakšķot un intensīvi zibsnījot.

Tu nekad līdz šim neesi redzējis īstu malduguni, bet esi dzirdējis leģendu, ka maldugunis ir pēkšņā nāvē mirušo dvēseles, tās deg vēlmēs, ko nav piepildījušas savu mirstīgo dzīvju laikā.

Jūs visi treji uzmanīgi stāvat. Deirs izrauj zobenu, bet tu satver viņa roku. Tev šķiet, ka burvjuguns ir nekaitīga; iespējams pat, ka tā mēģina tev ko pavēstīt.

Burvjuguns izvirinās cauri krodziņa spārēm ārā, un zila gaismas lode lēnām slīd projām, atkal parādoties aiz loga stikla. Tā pasīvi lidinās, izstarojot nezināmas enerģijas plūsmu.

— Es... es domāju, tā aicina, lai sekojam, — tu saki.

— Lai sekojam? — jautā Ķīla. — Uz kurieni?

— Gļēvuļi, — sašutis iesaucas Deirs. — Uz priekšu! Atradīsim šīs burvestības avotu un iznīcināsim to!

— Ne tik strauji, — tu saki. — Tā vēlas, lai sekojam. Es nejūtu, ka tā izstarotu ļaunumu. Droši vien Baismu valdnieka pretinieks šo vēstnesi nosūtījis, lai mums palīdzētu.

Deirs pārdomā manus vārdus.

— Tas, kurš ir pret Baismu valdnieku, droši vien ir mūsu sabiedrotais.

— Pareizi, — tu saki, ciešāk sajozdams zobena siksnu. — Ejam. Paskatīsimies, kurp šī burvjuguns mūs aizvedīs.

Jūs atverat krodziņa durvis un izejat ārā, bet uguns aizdejo projām pa ielu, apstājas simt metru attālumā, gaida.

Jūs tai tuvojaties, un tā atkal attālinās. Tas viss turpinās kādas desmit minūtes, un ejot tev šķiet, ka acis dzen jokus ar tevi, jo tu redzi daudz dažādu neiespējamu un savādu lietu un parādību, ko tu nevari izskaidrot, kam tu nespēj noticēt: raudošas sievietes seju koku lapu ielokā; tumšu purpurgais-mu debesīs.

Un, lūk, jūs esat nonākuši pie pilsētas robežas. Ēkas izbeidzas, un tu redzi tumšu, garu klajumu ar statujām un taisnstūra monumentiem, kas mēness gaismēnās šķiet kā no ledū kalti.

Burvjuguns ieslīd kapsētā, ik pa brīdim pavīdot starp kapakmeņiem un žogiem, itin kā spēlējot sunīšus. Kapsētas vidū tā apstājas un ar savu spocīgi zilo gaismu apspīd milzīgu kapeņu ieeju. Virs dzelzs durvīm akmenī iekalti burti

ARNŠTATiE

Tu pārdomā, ko darīt tālāk, bet burvjuguns iespraucas pa kapeņu dzelzs vārtiem un pazūd.

Jūs saskatāties un turpināt ceļu kapsētas virzienā. Daudzi kapi ir tukši un pamesti... no iekšpuses: jūs apjaušat, ka Baismu valdnieks ir bijis šeit, piecēlis mirušos un pārvērtis tos par zombjiem.

Mēness milzu ripa nogūlusies virs apvāršņa. Tu ievēro to un norādi ar roku pārējiem.

— Skatieties!

“Tas” izaug no zemes kā ģindeņa roka; melns siluets uz mēness fona. “Tas” ir šīs vientuļās valstības pils — Amštate — un tu pēkšņi apjaut, kur atrodams Baismu valdnieks.

— Burvjuguns vēlas, lai mēs ieejam kapenēs, — tu saki, novēršoties no melnās pils silueta. — Baismu valdnieks ir pavisam netālu, droši vien tajā pilī tur priekšā. Es domāju, mums jāizdibina, ko burvjuguns mums grib pavēstīt.

Ķīla bailīgi skatās uz Arnštatu kapenēm.

— Esmu šodien redzējusi pietiekami daudz mirušo. Kāpēc mēs nevaram pagaidīt līdz rītam? Ja Baismu valdnieks ir pilī, viņš vismazāk spēs pretoties dienasgaismā. Paņemsim kristālgalvu un bēgsim, ko nagi nes.

Tavas draudzenes vārdi ir prātīgi, un, šādi rīkojoties, jūs šonakt būsit drošībā, un ieradīsities pie Baismu valdnieka tad, kad viņš ir visvājākais.

Tomēr kaut kas maģisks ir atvedis jūs uz šejieni, un nav jūtams, ka te būtu iejaukti ļaunie spēki. Ja Baismu valdnieks patiešām ir pilī, jums kapenēs nekādas briesmas nedraud.

Bet varbūt draud?

Ja vēlies iekļūt kapenēs, turpinājums — 2. nodaļā.

Ja izlem atgriezties krogā, sameklē 46. nodaļu!

22.

Sākot pakaļdzīšanos, zombji birtin birst ārā pa viesistabas logu. Tu paskaties uz ēkas priekšpusi.

— Nē! — tu izsaucies, jo ēnu rinda lēnām tuvojas, iznirstot no stūra. Klajums ap Kamiveksa pili pildās ar zom-bjiem, ko Baismu valdnieks šeit atstājis, lai tie uzbruktu katram, kas še parādītos, meklējot to. Zombji drūzmējas tev pretī, plūstot no pils, no klajumiem apkārt pilij, pat no zemes apakšas tavā priekšā. Viena roka izlaužas cauri zemes kārtai; kaulu pirksti krampjaini saraujas un izplešas, grābjot tukšumu itin kā tverot gaisu aukstajā nakti. Tad augsne uzbriest kā kurmja rakums un parādās galva, no tās nobirst liekās smiltis, un zombis lēnām iztraušas ārā no kapa.

Citas rokas izspraucas no zemes apakšas, tverot pēc dzīvajiem. Drīz vien neskaitāms daudzums zombju pievienosies saviem līdziniekiem, un jūs būsit notverti.

Vienīgā iespēja — bēgt, un vienīgais ceļš, kas vēl ir brīvs, ir pa kreisi; tas ved uz Ēnu mežu. Koku un krūmu lapotnē ir izlauzīta platāka sprauga, itin kā lielāka bruņinieku grupa pavisam nesen būtu jājusi pa mežu. Tu iesaucies:

— Sekojiet man! — un savelc pavadu, pagriežot zirgu meža virzienā.

Deirs un Ķīla arī pagriež savus zirgus un seko tev, bet pirmie vajātāji jau ir sasnieguši viņus un tvarsta ar savām kaulu rokām. Karaļa bruņinieks slaidā lokā atvēzē savu zobenu, un ķiverotā kaulugalva ar klakšķi, kas atskan, tēraudam sastopot kaulu, nolūst no kakla skriemeļiem un aizripo, griezdamās pa gaisu. Zagles zirgs, Liesma, ar saviem varenajiem pakaviem iespiež kaulugalvu dūksnājā; tavi draugi auļo kopā ar tevi cauri mežam, pretī glābiņam, — drošībā.

Aiz jums paliek zombji. Viņu izsalkušās acis gail kā sarkanas ogles. Viņi apstājas mežmalā, itin kā paklausot nedzirdamai pavēlei, un pēdējais, ko tu atskatoties redzi, ir viņu muguras: viņi visi kā viens lēnā garā aizčāpo atpakaļ Karniveksa pils virzienā. Jūs apņem meža tumsība, un jūs atviegloti uzelpojat.

Jūs pieklusināt zirgu skrējienu, palaižot tos daudz mierīgākā riksī. Koku nolīkušie zari veido biezu paklāju; tam

cauri spēj izlauzties tikai nedaudzi mēnesstari, un jūs jājat gandrīz pilnīgā tumsā.

Laimīgā kārtā jūs esat uz tekas, kas ir visai plaša, un visas pazīmes rāda, ka to ir veidojuši un līdzinājuši ļaužu pulki. Tu ievēro, ka mežs ir auksts un neparasti kluss. Tālumā tu dzirdi pūču vaimanas un kukaiņu sarunas, bet šeit mežs šķiet savāds, itin kā tas būtu noslēpušos naidnieku pilns, kas, aizturējuši elpu, gaida. Varbūt tāpēc to sauc par Ēnu mežu.

Tu nodrebi — ne jau aukstuma dēļ. Tu skaļā balsī saki:

— Mēs nezinām, kurp aizvedīs šis ceļš, bet... — tu šaubies, vai skaļi izteikt savas aizdomas, — ...kopš Baismu valdnieks pametis Karniveksu, es nebrīnītos, ja ar savu zom-bju armiju viņš būtu gājis pa šo ceļu pirms mums.

— Domāju, ka tev taisnība, Ēnainais, — bruņinieks nosaka. — Šis varētu būt ceļš, ko mums vajadzētu izvēlēties, lai atrastu kristālgalvu. Baismajam vajadzētu būt tur, priekšā.

— Kaut kur, — Ķīla piebilst.

Tu mēģini iztēloties mežu un Karniveksu uz kartes.

— Kas ir aiz meža? Vai tu zini?

Deirs noraidoši papurina galvu, bet Ķīla, uz dažām minūtēm pieklususi, atsaucas:

— Ciems. Šķiet, ka otrā pusē Ēnu mežam netālu no Galanas upes ir ciems.

Tu atceries, un šermuļi pārskrien pār muguru.

— Amštate, — tu bilsti, — tur ir Amštates ciems.

Ķīla noraizējusies veras tevī.

— Kas Baismu valdniekam būtu tur meklējams?

— Iekarot, pakļaut, sagraut, — saka bruņinieks, — tas nu ir skaidrs kā dienā.

— Vai arī papildināt krājumus, — tu turpini, balsij pārvēršoties čukstā, — lai vairotu zombju leģionus.

Doma par to, ka Baismu karalis iekarojis ciemu un pārvērtis tā iedzīvotājus par zombjiem, ir šaušalīgāka, nekā varēja gaidīt.

Jūs turpināt ceļu klusumā, katrs nogrimis savās domās un bailēs. Paldies Dievam, tu esi drošs, ka zombji, kas jums sekoja, ir palikuši tālu iepakaļ.

Jūs ceļā esat pavadījuši vairākas stundas, jājot cauri stindzinošai tumsai; laka, vijoties cauri mežam, ir samērā līdzena. Drīz vien mēness gaisma sāk drošāk spraukties cauri koku galotēm, un ceļš kļūst līdzenāks. Tad Gnu mežs kļūst klajāks, un pēkšņi izbeidzas nelīdzenā ķeburainu koku līnija, un tu apjaut, ka esi nokļuvis mēness apspīdētā līdzenumā, kas beidzas Arnštates ciema nomalē. Mēness apspīd plašu zālāju klajumu un dažus rievainus, čokurainus kokus apkārt tev, un tu apjaut — kaut kas te, Arnštatē, nav kartība.

Noblietētā taka šķērso ceļu, kas ved uz ciemu, un, tam parādoties, tu neviļus pievelc pavadu. Katra pusē ceļam — un uz ceļa — visā tuvākajā apkārtne nevienmērīgi izvietojušies savādi zaraini koki. Koki nav garāki par sešām pēdām, un to īsie bezlapu zari bezpalīdzīgi izstiepušies pret debesīm. Miza sakrokojusies līdzīgi sāpēs sastingušiem muskuļiem, un, izejot cauri ciema vārtiem, tu redzi, ka Arnštates ielās ir simtiem šādu dīvainu stumbru, kas sastinguši rīta saules gaidās.

— Spokaini, — saka Ķīla.

— Man tas nemaz nepatīk, tu attrauc.

Ciema ēkas ir pamestas. Jūs visi trīs nolecat no zirgiem un ātrā solī ejat pa laukumu. Ēdienzālēs uz galdiem sastingušas edienu atliekas, visur — izdegušas sveces. Dārglietas un naudasmaki, šķēpi un zobeni, tas viss un vēl daudz kas cits klāj ielas, laukumus un ejas. Nāves klusums tevi tā satrauc, un tu pat nemēģini neko paņemt, baidoties,

ka šie priekšmeti ir noburti un, tiem pieskaroties, var notikt nezin kas.

Uzraksts virs ciema krogus durvīm viesmīlīgi aicina ieiet, piedāvā ēdienus un dzērienus

Sarkanās istabas krogs

— Klāt esam, — tu saki. — Te mēs varam ieēst un palikt pa nakti. Nav īpašas jēgas vēl kaut ko pētīt tumsas melnumā, vai ne? Drošāk būs, ja sagaidīsim rīta gaismu.

Pārējie nav ilgi jāpierunā, lai gan Deirs labprāt parādītu savu brašumu. Jūs piesienat zirgus ārpusē pie slitas un piesardzīgi ejat iekšā.

Grīda ir veidota gaišāku un tumšāku ozolkoka dēlīšu zigzagrakstā, un sienas klāj gari purpursamta aizkari. Visam pāri — viegla putekļu kārtiņa. Kroplīgs, neliela auguma kociņš tāds pats kā tie ārā uz ielām novietojies aiz krogus letes, un vairāki tā līdzinieki izvietojušies tālākajā telpas galā aplī apkārt galdam.

Jūs noliekat savas ceļasomas uz grīdas un nomākti veraties visapkārt. Ķīla krogus kamīnā iededz uguni, un drīz vien Sarkanā kroga zāle ir silta un tīkama; mājīgi sprakšķ pagales, un jūs esat kārtīgi iestiprinājušies ar pārtiku no karaļa Halvora krājumiem. Var pat nodomāt, ka viss notiek...

Tomēr — ne gluži. Nepatīkamā izjāta, to pat var nosaukt par fizisku sajūtu, tik stipra tā ir, atsakās tevi pamest. Tu jūties tā, itin kā tevi kāds vērotu; sajūta, ka neesi viens.

Tavi draugi sakārto guļvietas, sagatavojas naktsmieram.

— Mums tagad jānorunā sardzes maiņas, — atlaidies guļvietā, nosaka Deirs, — šķiet, līdz rītam vēl palikušas kādas deviņas stundas, un mēs varam mazliet atvilkt elpu. Kurš grib sargāt pirmajā maiņā?

Lai gan jūties notikumiem bagātās dienas nogurdināts, tu šajā savādajā pamestajā ciemā nezini, vai miegs spēs tevi atrast.

Ja mēģināsi aizmigt, turpinājums — 21. nodaļā.

Ja pieteiksies sargāt pirmajā maiņā, vari turpināt lasīt 37. nodaļu.

23.

Līdz ar nakts iestāšanos gaiss lielajā zālē kļūst vēss, un, parādoties četriem zombju bruņiniekiem, tu redzi, ka viņu acu dobumos mūžsenā ļaunumā gail rubīnsarkanas ugunis.

Parādes durvis aiz tevis kāds cieši nosprostojis — varbūt tā ir kāda nezināma burvestība —, un tu netiec ārā. Tu ātrumā pagriez galvu, lai novērtētu iespēju izkļūt pa citām zāles durvīm, bet zombji no kamīna tuvojas zāles centram, un, ja jūs mēģināsit patverties citās istabās, jūs nokļūsit viņiem pa tvērienam.

Karaļa bruņinieks un Ķīla lēnām atkāpjas uz tavu pusi, paturot acīs durvis. "Glābiņš," tu nodomā, "nav iespējams." Jums atliek tikai viena iespēja: cīnīties ar zombjiem un cerēt uz karavīra veiksmi sīvā cīņā... Tu veikli izslidini savu īso zobenu no maksts. Deirs noskatās uz tevi un smaida.

— Paskatīsimies, no kāda materiāla esi veidots, ko, Ēnainais?

Un tad zombji metas jums virsū. Jūs visi trīs cīnāties kā īsteni lauvas. Jūs vada drosme un izmisums, vēlēšanās uzveikt ļaunākos karaļvalsts ienaidniekus.

Dzirksteles šķīst, tava zobena pulētajam tēraudam sastopoties ar zombja ieroča asmeni.

Viņa atžiebtā bezlūpu mute atveras plaši un tiecas iegrauzties tavā kaklā. Acis spīd kā rubīna ogles; tu ietriec savu zobenu vietā virs viņa pleca. Tavs tērauds bez pūlēm šķeļ viņa kaulus; pēc pāris mirkļiem zombja zobens šķindēdams aizveļas pa grīdu.

Zombji bez žēlastības mācas virsū. Deirs ar savu zobenu pāršķeļ kārtējo skeletbruņinieku, nākamo sadala pa sastāvdaļām. Ķīla lauž sev ceļu cauri istabai, notriecot divus zombjus uzreiz. Viens stingrs cirtiens atdala zombju cīnītāja galvu no kakla, un skelctķermenis sabrūk pie viņas kājām. Ķīla pārlec tam pāri un ar īsiem, trāpīgiem cirtieniem sagaida nākamo. Dažās sekundēs arī nākamais ir uz grīdas, tieši virsū iepriekšējam. Ķiverotā galvaskausa zobi atņirdzas nāvessmaidā, rimstot uz mūžiem.

Tu sauc pēc palīdzības, jo tavs nākamais pretinieks sagrābis tevi no mugurpuses, un viņa mute meklē tavu miesu, lai iekostos tajā; tu uz sava kakla sajūti pūstošās ādas smirdoņu un ledainu kapa elpu.

Tad sapuvušais ķermenis tiek atrauts nost, un Ķīlas un Deira zobeni vienlaikus iemirdzoties nolaižas slaidā un spējā vēzienā, sašķeļot uzbrucēju vairākos smirdīgas melnas miesas gabalos un kaulu lauskās. Uzveiktie zombji nokrīt uz grīdas klusi un uzvarēti, un viņu dvēsele rod mieru, atbrīvota patiesā nāvē, kas rasta bruņinieka cienīgā cīņā.

Tu žigli pateicies saviem glābējiem un ar zobena smaili norādi uz durvīm.

— Mēs acīmredzot netiksim šeit ārā. Mums kaut kas jādara, pirms...

Šie vārdi izskan novēloti, jo plašajā zālē daudzviet uzbriest un samilst pauguri, itin kā no apakšas kaut kas ar milzīgu spēku lauztos uz āru, uz augšu. Tad dēļi, ķieģeļi un mūrējums izsprāgst virspusē, un pulkāki zombji izrāpjas no savām kapuvietām un nostājas pret tevi; viņu sarūsējušie, zemēm aplipušie ieroči pavērsti pret tevi kaujas gatavībā; viņi pagriezuši pret tevi savu acu tukšos dobuļus, kuros /.vēro rubīnsarkanas ugunis.

Jums nav nekādu cerību cīnīties ar viņiem un uzvarēt; pat Deirs saprot, ka nekas labs nav gaidāms. Mūsu vienīgais glābiņš ir...

— Mūkam! — tu kliedz, un jūs raujaties pāri istabai. Karaļa bruņinieks traucas uz durvīm pa labi, bet tu iesaucies: — Nē, pa logu viesistabā! Ātri, tā ir mūsu viemeā cerība!

Deirs pagriežas atrak, nekā no viņa to varēt .* sagaidīt, un ielaužas viesistabā ar visām durvīm. Logs ir izsists, un pa to tālumā redzams mežs.

Deirs lec. Kustībā viņš ar roku ieķeras smagajā aizkarā līdzās logam un krītot aizrauj to sev priekšā kā vairogu un izlido pa logu kopā ar stikla šķembām un koka rāmja spraišļiem. Viņš nokrīt zeme, un pār viņu nolīst stikla krusa. Deirs pielec kājās un skrien gar fasādi.

Tu pielec pie ļoga, Kila tev seko pa pēdām. Tu pamet skatienu atpakaļ: zombji drūzmējas durvju ailē.

Jūs abi saskatāties - tu un Ķīla — un lecat. Tu kriti smagi, bet, kā jau pieredzējis zaglis pēdējā brīdī, pieskaroties zemei, aizripo kā vējritenis. Tu piecelies; Kila jau ir nostājusies uz kājām, un Deirs Buitas mugurā auļo ap stūri, vedot sev iīdzi jūsu zirgus. Tu vienā rāvienā ielec Bentlija seglos brīdī, kad pirmie zombji sāk birt pa logu, lai sāktu vajāšanu.

Ceļš no pils aizstiepjas tālumā — pa to jūs šurp ieradāties —, bet pa labi roki meža lapotnē tu redzi nelīdzenu spraugu, itin kā kaut kas liels būtu pavisam nesen izlauzies cauri mežam.

Zombji jūs ir gandrīz panākuši. Tev nekavējoties jāizlemj, pa kuru ceļu jums jābēg.

Ja izvēlies ceļu, pa kuru jūs ieradāties Karniveksa,

turpinājums — 7. nodaļa.

Ja dodies pa meža teku, turpinājums — 22. nodaļā.

24.

Tu domā par krāmu kaudzēm šeit bēniņos, tad izvērtē savas iespējas atrast kaut ko lejā, augu mājā. Gruveši šajā istabā tev šķiet tikai nevajadzīgas grabažas, bet augu māja ir milzīga. Droši vien tur ir tumšs, un tev nepatīk baiļu izjūta, kas pārņem tevi, tikai iedomājoties vien par oranžēriju. Bet jūs vēl tur neesat meklējuši, un tur var būt noslēpts nezin kas.

Tu pieņem lēmumu, lai gan tev ļoti nepatīk tas, ko tu esi nodomājis.

— Es domāju, ka mums vajadzētu iet lejā, — tu saki saviem biedriem. — Pārmeklēsim oranžēriju.

Viņi piekrītoši pamāj, un jūs visi treji dodaties lejup pa slepenajām kāpnēm. Nonākuši lejā, jūs izejat caur kamīnu un aizverat slepenās durvis. Tu stāvi pie augu mājas durvīm un pārdomā, kā rīkoties tālāk.

Turpinājums — 67. nodaļā

25.

Vēl četras vietas, kur meklēt. Tu vari atgriezties vietās, kur jau esi bijis. Nu un tad? Tu esi meklējis krustu šķērsu, un —nekā.

Ja ieej 1. durvīs, turpini lasīt 20. nodaļu!

Ja ieej 2. durvīs, turpini lasīt 10. nodaļu!

Ja ieej 3. durvis, turpini lasīt 49. nodaļu!

Ja ieej 4. durvis, turpini lasīt 43. nodaļu!

Ja dodies augšup pa kāpnēm, turpinājums 19. nodajā!

26.

— Ena, bez visa pārējā lēdijas Karnasijas smaragdu kaklarotas zaglis! — gvards pie dzelzī kaltajām durvīm iesaucas.

Dzelzs plāksne durvīs atveras, un gvards no iekšpuses vēro tevi, pašu pēdējo apakšzemes cietokšņa gūstekni visā karaļvalstī. Tu dzirdi, kā slēdzene pagriežas četrās smagās durvju atslēgās, un tad durvis lēnām atveras.

Sargs iegrūž tevi iekšā pa durvīm, un tu kāp lejup pa akmens kāpju vijumiem, kas retumis apgaismoti vāji degošām lāpām.

Tu nekad neesi bijis šajā pazemes cietokšņa daļā; tu esi redzējis tikai milzīgo centrālo telpu, kur tevi balles naktī ieslodzīja kopā ar pārējiem.

Šeit viss ir daudz tumšāks un drūmāks. Sienas un pakāpieni ir apauguši ar bieziem sūnu spilventiņiem, un tu jūti uz ādas.krājamies lipīgu mitrumu.

Sargs atver vēl vienu smagu koka aizžogu un iegrūž tevi garā tumšā gaitenī ar durvīm abās pusēs. No aizdurves skan kliedzieni — "laidiet mani ārā!" un "esmu nevainīgs, apžēlojieties par mani!"

— Karaļa apakšzemes cietoksnī visi ir nevainīgi, — smejoties saka tavs pavadonis. No aizdurves tu dzirdi vaimanas, lāstus, kliedzienus. Kāds triecas durvīs.

— Izlaidiet mani ārā! — kliedz slodzinieks.

Citā kamerā atskan sirdi stindzinoši ārprātīga cilvēka smiekli.

Sargs parauj tevi, lai apstājies. Viņš iebāž koka durvju caurumā lielu atslēgu, tad viņa smagie soļi ieved tevi celles dziļumos. Atslēga noklikšķ tavu rokudzelžu slēdzenē, un tavas rokas ir brīvas; sargs uz brīdi apstājas durvju ailē. Viņš norāda uz plānu, sapelējušu salmu kārtiņu, kas klāj kameras grīdu.

Iekārtojies ērti, Ēnainais. Tik ātri tu no šejienes ārā netiksi! Bet neraizējies. Mēs tevi neaizmirsīsim kā citus.

Slodzinieks, kas bija smējies, pēkšņi rauj vaļā lustīgu dzērājziņģi un augstāko noti pabeidz ar spalgu un griezīgu vājprāta spiedzienu. Sargs pasmaida.

- Karalis tevi nav aizmirsis. Tu tapsi spīdzināts par visiem saviem noziegumiem, un beigas tev pienāks karātavu kalnā. — Viņš parausta plecus. — Pārāk neskumsti, varēja būt vēl sliktāk. Tev vismaz te būs kāds draugs, ha-ha.

Durvis smagi aizcērtas. Noklakšķ atslēga. Gaitenī aizejošā sarga smiekli izzūd, aizskan kopā ar viņa soļiem.

Tu šausmās iekliedzies, pamanot savus kameras biedrus.

Žurka ir trekna un pretīga; tā sēž uz galvaskausa, kas pieder ķēdēs piekaltam ģindenim; tas ir viss, kas palicis pāri no karaļa šausmu kambaros aizmirsta slodzinieka.

Sarga soļi izgaist tālumā un tumsā. Tu visā nolemtībā saproti, ka žurka un vājprātīgais būs tavi vienīgie draugi šajā aizmirsto cietoksnī, ka šā ģindeņa liktenis būs arī tavs.

Tu saķer galvu rokās un saraujies čokurā, vēlēdamies noturēt aizplūstošo siltumu. Tev līdzās izsalkusi rosās žurka, vērojot tevi ar savām sarkanajām acīm. Tu vairs nespēj to izturēt un kliedz, ar dūrēm sit pa akmens grīdu. Tu kliedz

— Dodiet man vēl vienu iespēju! Tikai vienu iespēju!

Bet tevi neviens nedzird, tikai tavi tuvākie kaimiņi, un

pār tevi lēnām nolaižas apjauta, ka tu dienas gaismu vairs neredzēsi nekad.

Tu paskaties uz melno žurku. Tā attupusies uz pakaļkājām un ar priekš ķepām trin ūsas.

— Halvor, — tu saki, ar atvieglojumu saprazdams, ka tev vismaz būs kāda dzīva radība, ar ko tu varēsi sarunāties. Tu pastiep roku, lai pieskartos zvērēnam. — Es nosaukšu tevi par Halvoru, žurku karali.

Un tu smejies. Tu smejies un smejies, un smejies, kamēr rīkle kļūst jēla, bet atbalss vēl ilgi skan tavās ausīs.

Beigas

27.

Tu paveries uz krēslu un koka galdu grēdu telpas vidū un saki:

— Nē, es domāju, ka šeit kaut kas varētu būt. Tu sāc pārkrāmēt grēdu, pārcilājot vecu žurku krēslu, tad vairākas grāmatas, kas uzrakstītas tev nepazīstamā valodā. Ķīla nopūšas un lūko ko vasrētu palīdzēt. Deirs panāk tuvāk, turēdams lāpu tā, lai tu labāk varētu redzēt. Tu paskaties uz viņu no apakšas.

— Labāk paej nost, — tu saki. — Ja te iekritīs kaut vai viena dzirkstelīte, visa šī grēda dažos mirkļos kļūs par milzu lāpu.

Deirs spēji apstajas, tad dažus soļus atkapjas.

— Oh.

Kad Ķīla sasniedz grēdas vidu, viņa atrod ģimenes portretu. Šī glezna nav pakļauta iznīcināšanai kā gleznas apakšstāvā, un tu redzi tēvu un māti, un vājš zēns ir starp viņiem. Viņa acis šķiet melnas un tukšas, bez dvēseles. Un tev pēkšņi pār kauliem pārskrien šermuļi.

— Baismu valdnieks, — Ķīla tev saka. — Pa šo laiku viņš nav pārāk mainījies. Pat bērna gados viņš droši vien ir nodarbojies ar melno spēku zintībām.

Tu aplūko Baismu valdnieka vecākus. Viņu acis ir gandrīz tikpat tumšas kā Baismajam, un Kamiveksu dzimtas simbols ir izšūts uz lorda Kamiveksa tunikas: melns pūķis ar sikspārņa spārniem — slepenas asinsdzērāju biedrības simbols.

— Droši vien melno spēku gudrības Kamiveksa dzimtā ir cieņā kopš paaudžu paaudzēm, — tu saki.

— Steigsimies ātri projām no šejienes. Jo tālāk no Kamiveksa dzimtas mitekļiem, jo labāk.

Mantu grēdā tu atrodi Kamiveksa pils hronikas sējumus, zem tiem — koka kasti ar instrumentiem un dzelzs naglām. Tu pārkrauj visus krāmus no vietas uz vietu un turpini rakties cauri priekšmetu jūklim, līdz pašā grēdas apakšā tava roka pieskaras gludam koka kātam. Tu izvelc to ārā un pagrozi rokās, vērojot, kā lāpgaismā atmirdz sudraba un zelta rotājumi.

Tuvās rokās ir grezns, dekoratīvs spieķis, kas izgatavots no cmita — retas sarkankoka šķirnes, limita meži aug tikai karaļvalsts ziemeļu tālākajā nostūri. Spieķa galā un stīpās, kas apjož koku, lapas gaisma atstarojas mirdzošos zelta apļos; spieķa rokturis ir veidots kā četru pirkstu dūre, spožā sudrabā kalta. Pirksti ir gari un slaidi, līdzīgi nagiem, kas nobeidzas ar asām smailēm. Katram necilvēka pirkstam ir trīs locītavas.

l avas acis ieplešas pārsteigumā. «Tas ir tas,» tu saproti. To tu esi meklējis Kamiveksa namā. Tu nekā nezini par kris tāla galvaskausu: tu instinktīvi apjaut, ka tas ir tavu mek-lējumu mērķis. Tu pētī spieķi, bet pārējie stāv tev apkārt.

- Ka. tu domā, kas tas tāds ir? —jautā Kila.

Tu papurini galvu un ierunājas Deirs:

Vai jūs beigsit vienreiz niekoties? Mēs meklējam kristāigalvu, nevis vecus krāmus.

—- Protams, protams. Arī kristāigalvu atradīsim. Es nekā nevaru darīt, ja esmu atradis arī šo balvu.

Kristālgalvas šeit droši vien nav, — saka Ķīla. Baismu valdnieks to paņēmis sev līdzi, Kas to lai zina, kur viņš tagad ir.

Deirs parausta plecus.

— Kas tad man, ja jūs neatrodat galvaskausu. Tās ir jūsu dzīvības, ne jau mana. Es tikai pildu sava pavēlnieka rīkojumu un apsargāju jūs, neko vairāk. Atrast galvaskausu ir jūsu uzdevums.

Tavs uzdevums. Prieks par atrasto spieķi licis aizmirst, ka no karaļa uzdevuma sekmīgas veikšanas ir atkarīga tava un Ķīlas brīvība, ļoti iespējams pat, ka dzīvība.

Aizdomājies tu gudro, kur tagad lai liek šo spieķi. Tev tas nebūs jālieto, jājot ar zirgu. Tu skaties uz savu jauno samta tarbu, ko esi pievācis karaļa mantnīcā. Tā ir pārāk maza, lai tajā novietotu tādu priekšmetu kā spieķis, bet spieķa rokturis tajā lieliski iederēsies un tiks pasargāts tavās turpmākajās gaitās. Tu atsien tarbas zeltsaites un uzmauc to spieķim. Tu pārsteigts jūti, kā visu tavu ķermeni pāršalc silta un dzīvīga enerģijas plūsma, un tarba viegli apkļaujas ap spieķa rokturi, tad ieņem sevī spieķi visā garumā.

— Kas tā par burvestību! tu izbrīnīts izsaucies. Tu atver tarbu, lai ieskatītos tajā. Pārējie sadrūzmējas apkārt tev. Deirs tura lāpu pietiekami tuvu, lai gaisma kristu tarbā.

Spieķis ir droši novietojies mazajā tarbiņā; neiespējamā veidā to notver bezgalīga tumsa; itin kā visums būtu novietojies tavas tarbas krokās. Tu atceries elfu vārdus, kas izšūti uz tarbas — bezgalība — un saproti, ka tas, ko esi atradis, patiešām ir burvju tarba, leģendu avots. Tu esi dzirdējis teiksmas un nostāstus, un mītus par tarbām bez dibena, kuras atver ceļu bezgalīgā krātuvē vai, iespējams, uz citu bezgalīgu visumu. Un tagad tev rokās ir tāda tarba, kurā tu vari droši glabāt visu, kas tev pieder, un ienaidnieki nekad neatradīs tavus vērtīgākos dārgumus.

Deirs nervozi norij siekalas — gan nobijies, gan uzjautrināts par burvestību, kas atklājusies viņa acīm. Bruņiniekiem nepatīk maģija, jo viņi necieš neko radošu. Viņš uz tevi tā dīvaini paskatās.

— Tu neesi burvis, — viņš saka, itin kā tikai tagad būtu to sapratis. — Kā tu tiki pie tādas tarbas?

— Man tā ir jau gadiem ilgi, — tu saki nedomājot, jo tu nevari uzticamam karaļa kalpam atzīties, ka tu esi to nozadzis karaļa mantnīcā, — gadu desmitiem tā kalpo mūsu dzimtai.

Deirs neticīgi tevi vēro, bet viņam nav laika daudz gudrot par to, ko tu saki, jo Ķīla pēkšņi satver tavu roku. Viņas jaukajā, mīļajā sejā jaušams patiess izbrīns.

— Kā mēs varam būt tik stulbi? — viņa saka. — Ko mēs te pļāpājam, ko mēs te darām? Saule riet. Mums jāpasteidzas!

Tu satraucies skaties, kur ir kāds logs, bet šajā slepenajā bēniņu istabā tādu nav. Tu neatstāj laika nākamajam Dei-ra jautājumam par tarbu.

— Ejam! Mums tagad jāiet!

Tu izrauj lāpu Deiram no rokas un traucies uz kāpnēm. Tu gandrīz lido lejā pa tām, un tarba viegli sitas pret tavu gumu, itin kā tā būtu pilnīgi tukša.

Pārējie seko aiz tevis tik cieši, ka tu gandrīz vari just viņu elpu uz pakauša.

Sešus pakāpienus pirms ejas beigām tu nolec no kāpieniem un aizripo līdz slepenajām durvīm kamīnā. Tu žigli ielec viesistabā un pagriezies pret siltumnīcas stikla sienu. Tu dzirdi, kā pārējie tev tuvojas, un mierīgi saki, skatoties caur stiklu:

— Saule jau ir norietējusi.

Jūs dažus mirkļus klusējat. Tad, itin kā pēc neizteiktas komandas, jūs dodaties uz lielo zāli. Jūs steidzaties uz zāles centru un pagriežaties pret ieejas durvīm...

... tās ir ciet. Tu pieskrien tām klāt un satver rokturus abās rokās, bet durvis ir aizslēgtas un neveras ne par collu, itin kā tās būtu sietas kādām nezināmām burvju saitēm.

— Es tās nevaru atvērt, — tu saki. — Kaut kas tās satur kopā. Skatieties! — tu norādi uz slēgbultu, kas redzama durvju spraugā. — Durvis nav aizslēgtas! Tā ir burvestība, kas mūs šeit aiztur!

Aiz muguras tu dzirdi, kā sačukstas koki, tu dzirdi graboņu, itin kā kauli ripotu pa zemi. Jūs visi treji lēnām pagriežaties. Četri zombju bruņinieki lien laukā no melnu gruvešu drupām, sitot pret akmens grīdu savus baltos kaulus, uz kuriem nav ne kripatiņas miesas. Viņi skatās uz jums ar savu acu dobumiem, kuros gail sarkana uguns, atņirguši zobus žilbinoši baltā kapa smilšu pulētā smaidā, smejot smieklus, kas līdzinās čukstiem zem kapakmens.

Viņu senatnīgās bruņas ir sarūsējušas, ādas strēmeles sapelējušas un lēveriem nokarājas no elkoņiem un ceļgaliem. Vairogi, ilgi nelietoti, pārklājušies ar kapa smilts veidotiem plankumiem, un norūsējušie zobeni sevi slēpj pārdabisku nāves spēku.

Līdz tavam degunam nonāk sapuvušas miesas smirdoņa, un zombju balsis skan tev visapkārt, kļūstot par ārprāta litāniju.

Zombju bruņinieki vienā balsī skandē vārdus, ko viņiem pasaka priekšā viņu pavēlnieks:

— Lai nolādēti jūs, kas šeit ienākuši. Jūs, kas šeit esat atnākuši laupīt — Karniveksa pils k/ūs par jūsu kapavietu! Jums nav glābiņa! Bīstieties Baismu valdnieka dusmu!

Sagatavojieties kalpot mūsu pavēlniekam uz visiem laikiem, visās mūzībās!

Zombju bruņinieki, kājas pa zemi vilkdami, tuvojas jums. Viņu nespodrie zobeni draudīgi atstaro blāvo lāpas gaismu, un jūs satverat savus zobenus, gatavojoties atvairīt zombju uzbrukumu.

Tu ātri paskaties visapkārt. Pa kāpnēm, kas ved uz otro stāvu, aizbēgt nevar. Jums vēl ir laiks mēģināt nokļūt apakšstāva citās istabās. Zombji ir tikai četri, un jums ir Deirs; jūs varat viņus pieveikt bez pūlēm. Jūs pārvietojaties ātrāk par viņiem, un jums ir vēl viena priekšrocība — spēja patstāvīgi domāt.

Ja izlem cīnīties, turpinājums — 23. nodaļā.

Ja nolem, ka bēgt ir kauns, bet veselīgi, turpini lasīt 45. nodaļu!

28.

Arnštates pils ainava ir pelēka, blāva un neizteiksmīga. Gaiss, sastindzis nekustīgs, ir nedabiski auksts; zirgi jus aiznes pāri pils pagalmam līdz pils cietokšņa ieejai.

Ieeja atrodas slaidā cilindriskā akmens tornī. Deirs pārbauda, vai ieejas durvīs nav paslēpti burvestību slazdi. Šķiet, viss kārtībā. Durvis nav aizslēgtas. Tu labi saproti, ka Baismu valdnieks savā iedomībā pat nepieļauj iespēju, ka kāds mirstīgais varētu viņu apdraudēt .

Aiz augstām koka ārdurvīm sakas tumša priekštelpa; iekšdurvis ir aizvērtas. Divas vienādas vītņu kāpnes ved uz otro stāvu. Tumšs. Zem kāpnēm kreisajā pusē — nelielas, puspievērtas durvis.

— Trīs iespējas, — bruņinieks saka. — Uz kurienitagad?

Ja ej augšā pa kāpnēm, turpinājums — 59. nodaļā.

Ja ej pa iekšdurvīm, tālāk lasi 51. nodaļu.

Ja ej pa mazajām durtiņām zem kāpnēm, lasi 47.nodaļu!

29.

Karaļa mantnīcā redzētais ne par ko īpašu neliecina. Jā, šķiet, Baismu valdnieks un viņa zombji te ir bijuši un nozaguši kristāla galvaskausu, bet tu par to īsti pārliecināts neesi.

Droši vien, ieradušies pie burvja, jūs varēsit uzzināt kaut ko, kas jums ātrāk ļaus atrast kristālgalvu.

— Var gadīties, ka pēdu nospiedumi karaļa mantnīcā atstāti, lai novirzītu mūs no īstā zagļa pēdām, — tu draugiem saki. — Burvis nav muļķis. Viņš mums var pavēstīt, kur tieši meklējams kristāla galvaskauss un kā to atgūt.

Deirs noņurd:

— Burvestības, — un nospļaujas.

Jūs visi treji dodaties pa meža teku. Pēc stundas jūs nonākat uz šauras, neiestaigātas taciņas, kas nošķiras no galvenā ceļa. Tas ir sens ceļš, kas tagad tiek ļoti reti lietots, kopš kalnu valsti Kalinu pirms daudziem gadiem pameta tās iedzīvotāji un šis apvidus k|uva neapdzīvots un mežonīgs.

Taka aizaugusi ar zāli un krūmiem, pat kokiem. Zirgi ir grūtībām laužas cauri brikšņiem, bet, tuvojoties mijkrēslim, jūs esat nokļuvuši kalnos jau krietni tālu. Norietošā saule pārlej ar izkausētu zeltu Kalinas šķembas un drupas. Tavas acis vēro kalnu ieskauto sagrauto metropoli, un tavām gara acīm paveras pavisam cita aina; tu iztēlojies, kā šeit izskatījās, kad aiz brīnumvalsts Kalinas mūriem pulsēja rosība un dzīvība.

Bet Ķīla pārtrauc tavas pārdomas un norāda uz melnu plankumu kalna piekājē. Tu pamudini Bentliju, un, lūk, jūs jau esat nonākuši pie alas ieejas, kas maskēšanās nolūkos apaudzēta ar kokiem un krūmiem.

Jūs nolecat no zirgiem. Ķīla aiziet aiz kokiem, nostājas alas priekšā, saliek plaukstas kausiņā un raida alā pūces saucienu. Trīs reizes viņa iekliedzas pūces balsī, tad aicina tevi un Deiru līdzi.

— Tas ir signāls, — viņa paskaidro.—To dzirdot, Lo Taks atsauc apkārt alai izvietotos burvestību slazdus.

Jūs izejat cauri koku aizsegam, nonākot alā, sekojat Ķīlai. Kļūst necaurredzami tumšs, tad ala veido strauju pus-pagriezienu pa labi, un jūs nonākat akmeni cirstā priekštelpā, ko apgaismo sienas tverekļos iestiprinātas lāpas.

Ķīla paņem lāpu no tverekļa un ved jūs lejā.

Ejā nav rokturu, pie kā pieturēties, un tu, cenšoties nepaklupt, ķeries ar pirkstiem pie raupjās, vēsās sienas.

Jo zemāk jūs kāpjat, jo aukstāks kļūst gaiss; tu jūti nostāvējušos miklumu dvašojam šeit, kur nekad neiespīd saule, un drīz vien pakāpienus sāk pārklāt sūnas un melns pelējums.

Pakāpieni izbeidzas, un jūs atduraties pret parastām koka durvīm. Deirs pieklaudzina.

— Burvi, — viņš sauc, — mūs sūta karalis! Mums jārunā ar tevi!

Rokturis pagriežas, un durvis lēnām atveras. Deirs pasper soli un apstājas. Durvis ir atvērušās pašas no sevis.

— Nāciet tik iekšā, — no telpas dzīlēm atskan vēsa balss.

Istaba kādreiz, pirms neatminamiem laikiem ir izkalta klintī, un no sliekšņa tu redzi sienas, pārklātas plauktiem, kuros ir simtiem grāmatu, pergamenta tīstokļu un rakstu ruļļu.

Pie griestiem piestiprināta iebalzamēta spārnota ķirzaka, — pie brīvās sienas piekārtas kartes, dīvaini zīmējumi un savādiem ornamentiem klāti tīstokļi.

Burvis iztaisnojas un pieceļas; viņš bija sēdējis sakrustotām kājām, un raibi izrakstīts paklājs aiz viņa pats izgludina savas krokas.

— Ahh, zaglene, — viņš saka, sasveicinoties ar Ķīlu un noskūpstot viņai delnas virspusi. — Sveicināti, sveicināti, Ilgs laiks pagājis, kopš pēdējoreiz tikāmies. — Viņš pagriežas pret tevi. — Esmu Lo Taks, — viņš pavēsta, viegli paklanoties. Viņš ir slaida auguma vīrs, tērpies ņirbošā sarkanmelnā tērpā. Ada cieši apvilkta sejas kauliem,

radot mūmijas iespaidu, bet balss ir spēcīga un līdzena, un pēc ārējā izskata nav iespējams kaut vai aptuveni noteikt, cik viņam gadu.

Tu atbildi viņa sveicienam.

— Mans vārds ir Ēna, — tu saki, — un mēs esam ieradušies, veicot svarīgu uzdevumu. Mana draudzene teic, ka tu spēj mums palīdzēt.

Šķiet, burvja acis iespīdas.

— Ak, jā, Ēna. Tātad tu esi tas bezbailīgais laupītājs, ko es tik bieži redzu savos kristālos. — Burvis pasmaida, un tu neviļus nodomā, ka tas ir vissaltākais smaids, kādu jelkad esi redzējis. — Lūdzu, ienāciet un sēdieties. Es ticu, ka mums ir daudz kas pārrunājams.

Tu iepazīstini viņu ar Deiru, un jūs visi izvietojaties uz mīkstām zvērādām un spilveniem. Istabā ir neparasts eksotisku smaržvielu aromāts; tās nākušas no tālām zemēm, tik tālām, ka tās tev pat sapņos nav rādījušās. Varbūt tad, kad tu būsi sekmīgi veicis šo uzdevumu, tev būs pietiekami daudz laika un zelta, lai veiktu ceļojumu apkārt zemeslodei?

Istabas stūrī burvis uzliek vārīties tēju, ar ko pacienāt ciemiņus. Viņš novieto tējas podu ar ūdeni uz metāla stāt nes, pasaka vienu vienīgu vārdu, un zila uguns parādās zem poda un sāk laizīt to ar violetām liesmmēlēm.

— Kā varu jums palīdzēt, draugi? — burvis jautā.

— Mēs meklējam Sārklota kristāla galvaskausu, — tu bez aplinkiem saki. — Tas nozagts karaļa Halvora mantnīcā, un mums uzdots nogādāt to atpakaļ.

Burvis paveras tevī.

— Kristāla galvaskauss? Tas taču tika iemests ver došas lavas ezerā, no kurienes tas, starp citu, kādreiz bija nācis.

— Tā vēstī leģenda, — saka Ķīla. — Īstenībā kristāl-galvu paņēma karaļa burvis Tauroks un atdeva karalim, lai

pats varētu būt drošībā. Tauroks zināja, ka kristālgalvā apslēptie spēki būtu pārāk liels kumoss pat viņam.

— Tagad galvaskauss ir nozagts, — tu saki, un mēs domājam, ka to ir izdarījis Baismu valdnieks.

Lo Taks pagriežas un sāk darboties gar traukiem.

— Baismu valdnieks... — viņš nosaka pats pie sevis. Viņš noņem podam vāku un verdošajā ūdeni ieber sasmal cinatas lapiņas, tad salej pagatavoto dziru trijās krūzēs.

Burvis mums pasniedz tēju un iekārtojas mūsu priekša uz spilveniem. Tēja ir karsta; to ir patīkami baudīt pēc gara nogurdinošā ceļa, vispirms tā šķiet salda, tad garša kļūst viegli rūgtena, un tev ienāk prātā jautājums: kas gan tas varētu būt par zaļajām tējas lapām?

Tātad kristālgalva beidzot atkal parādījusies, — Lo Laks saka. — Ziniet, Tauroks bija muļķis. Mēs abi kopa bulu varējuši izmantot kristāla galvaskausu, lai valdītu pār ka rajvalsti. Bet Tauroks bija pārāk mīlīgs, pārāk mīkstsirdīgs. Viņam, redziet, nebi ja nekādu tālejošu mērķu.

Tu satrūcies mirkšķini acis. "Lo Taks pazinis Tauroku. Bet kā? Tas taču noticis tik sen.

Tu paveries visapkārt. Ķīlai, šķiet, acis krīt ciet, un Deirs mirkšķina acis un cenšas noturēt galvu taisni, mēģinot neaizmigt. Tad tu miglaini apjaut, ka jūties kā nobremzēts, itin kā viss ap tevi un tevi notiktu palēninātā tempā. Lo Taks uzsmaida jums visiem pēc kārtas, un tu atceries, ka viņš ir vienīgais, kurš tēju nedzēra.

Burvis pieceļas. Tu mēģini pakustēties, bet velti — tu esi paralizēts. Sazāļots. Lai vai ko viņš būtu iebēris tējā, tas ir novājinājis tavus spēkus, padarījis nevarīgu. Tu neesi miegains, nē, bet gan zaudējis spēkus un spēju pat pakustēties.

— Tas biju es, kurš Zvaigžņu ielejā cīnījās ar Tauroku. Es esmu Kor Lu, un esmu atgriezies, lai izrēķinātos ar saviem ienaidniekiem. Zvaigžņu ielejā Tauroks uzvarēja mani

ar spēcīgu burvestību, un es domāju, ka viņš iznīcināja kristāla galvaskausu, iemetot to lavas ezerā, tur, kur tas tika atrasts pirms tūkstošiem gadu. Bet šī aina bija tikai burvestības radīta ilūzija manās smadzenēs. Un es noticēju, ka kristālgalva ir iznīcināta uz visiem laikiem, bet viņš to pievāca sev! Lieliski! Tauroks viltībā pārspēja pat mani!

Lo Taks smaida un ieskatās tavās acīs.

— Muļķie zagļi; jūs nezinājāt, ko darāt, kad ieradāties pie manis. Jums nav jāuztraucas par kristālgalvas atgūšanu. Šis uzdevums — šis prieks — lai paliek manā ziņā!

Burvis apdullinošā skaļumā smejas, un viņa smieklu dārdi atbalsojas alā.

— Kristāla galvaskauss beidzot būs mans. Un man piederēs tā spēks; ar tā palīdzību es beidzot likšu lietā tumšos spēkus, lai manās rokās nonāktu pasaule.

Viņš strauji aizgriežas, un viņa drānas aizplīvo, viņam strauji soļojot gar skapjiem, kuros ir krūkas, pialas, pudeles, karafes ar šķidrumiem, mikstūrām, pulveriem un to sastāvdaļām. Viņš atver krūku, kurā ir sārts pulveris un uzmanīgi saņem šķipsnu savos pirkstos. Viņš nostājas virs jums un skatās uz jums ņirdzīgā līdzjūtībā.

— Es nevaru jūs nogalināt, nē, jo jūs bijāt tik laipni un atnesāt ziņu, ka galvaskauss vēl arvien eksistē. Bet es nevaru pieļaut, lai jūs steigtos brīdināt karali, vai ne? Es taču nedrīkstu to pieļaut? Protams, ne!

Burvis ar elegantu žestu uzpurina jums pulveri. Tas iesūcas tavā ādā, un tu jūti, kā siltuma viļņi pāršalc tavu ķermenim. Burvis pieskaras tev ar kaulainu pirkstu.

— Zemes ošņātājs, — viņš saka.

Viņš pieskaras Deiram un saka:

— Purva lēkātājs.

Viņš pieskaras Ķīlai un saka:

— Kokos kāpaļātāja.

Tavs kuņģis saraujas kamolā, un pasaule apkārt savērpjas virpulī. Viss ietinas sārtā miglā; kad tu atver acis, tu neskaidri apjaut, ka ala kļuvusi daudzkārt lielāka un burvis izstiepies līdz neaizsniedzamiem augstumiem.

Viņš pieliecas un paķer tevi no grīdas, tad paņem rokās arī krupi un vāveri, kas lēnām tīņājas gar viņa kājām.

Ja vien spētu, tu būtu nobijies, bet tu nespēj pārāk skaidri domāt kā kādreiz. Burvis patur tevi pie spoguļa, un tavas pēdējās cilvēcīgās domas ir par to, ka apkārt tavām acīm ir jauki tumši plankumi un ka tava aste ir svītraini pūkaina .

Vēl pēc dažām minūtēm tu jau esi alas ārpusē. Tavi ceļabiedri — vāvere un krupis — dodas uz mežu, un tu viņiem seko, lēni ošņājot zemi pārtikas meklējumos.

Tevi vairs neuztrauc notikumi karaļvalstī. Burvim tiks viņa kristālgalva, un viņš pārņems visu karaļvalsti, pieveicot karaļa armijas, lietojot tumsas spēkus, bet tu mežā jutīsies drošībā; strauts dos tev valgmi, un kukaiņi nokļūs uz tava kārā zoba; zagļa dzīve beigsies, un jenots ēdīs ne tikai zivis, vēžus, putnus un olas, bet arī augu barību. Tava eksistence ir sākusies.

Beigas

30.

"Bez šaubām, ir iespējams izglābties," tu domā, bet tas ir Baismu valdnieka miteklis, kas tur vīd tālumā, un Ķīlai un karaļa bruņiniekam nevajadzētu turp doties vieniem pašiem. Tu taču visā šajā jezgā esi iekļuvis, lai palīdzētu viņai, vai ne? Tu nevarēsi viņai palīdzēt, ja šajā brīdī nobīsies.

Viņai līdzās vajag tevi, slaidu un izmanīgu, nevis kaut kādu murmuļgalvu ar cāļa smadzenēm, kas spēj pacelt tonnu, bet nemāk uzrakstīt, cik tajā kilogramu.

Tu paskubini kumeļu; Bentlijs braši traucas cauri salauztajiem vārtiem. Pie vārtiem zemē tu ievēro nosūbējušu un salauzītu, zaļiem un melniem plankumiem klātu ovālu vara plāksni. Uz tās var izlasīt uzrakstu

karnibeksa ptls.

Tu nopūties. Kā skanēja tas teiciens... «Pasaules godība nāk un iet...»

Ceļš ir lāmains; tu vēro, lai zirgs neiekāpj kādā nodevīgā bedrē, kas vienmērīgi izdangātas abās takas malās. Te sen nav bijis nevienas dzīvas dvēseles. Lai nu kā, bet tu uzmanīgi raugies uz visām pusēm un ieklausies katrā troksnī, jo — kurš zina, kas sagaida neuzmanīgu ceļotāju Baismu valdnieka miteklī?

Tu ievēro kaut ko savādu: gaiss ir nedabiski mierīgs, un pat pēcpusdienas saule nespēj dot siltumu; gaisma šķiet tumšāka, itin kā matēta.

Droši vien tev ir mazāk laika, nekā tu esi iedomājies.

Deira zirgs pēkšņi apstājas kā iemiets un ne par ko ne vēlas turpināt ceļu. Dzīvnieks nepatikā sprauslā, bet Deirs to paskubina, un nelielā ceļinieku grupa pa taku, kas šajā vietā apmet slaidu loku, nonāk Kamiveksa pils priekšā.

Brīdī, kad jūsu skatieniem paveras pils, jūs visi neviļus apstājaties. Ēka ir milzīga un drūma; jumts ar trijstūra ielaidumiem pārklāj masīvos mūrus; sienas un logus sedz nomelnējuši mežvīna taustekļi. Logi izsisti, rāmji izlauzti, un aizkari nekustīgi nokarājas bezvējā.

Ēka izplešas jūsu priekšā kā liels plakans kukainis, kas aukstasinīgi vēro tuvojošos upuri.

Nams ir miris, bet tu nemaz nevēlies ieiet tajā. Tev neviļus pārskrien šermuli, un tu ievēro, ka pārējie, vērojot

pils ēku, klusās šausmās izjūt to pašu, ko tu. Deirs atjēdzas pirmais, itin kā nopurina no sevis kādu nezināmu slogu un piespiež sevi pasmaidīt.

— Nav ko stāvēt. Uz priekšu! —viņš iesaucas.

— Šķiet, ka tur neviens ilgāku laiku nav rādījies! Ko mēs te baiļojamies! Baismu valdnieka še nava!

Tu gan par to pārāk drošs neesi. Par spīti pamestībai tas varētu but viltīgs slazds, ko Baismu valdnieks izlicis tiem, kas viņam uzdrošinātos sekot pa pēdām. Tava roka neviļus satver zobena rokturi. Tu neesi dižciltīgs bruņinieks, bet vienmēr, cik vien atceries, tu esi cīnījies par sevi un izdomājis, kā rīkoties.

Tu rūpīgi nolec no Bentlija un piesien pavadu pie dzelzs slitas. Arī citi seko tavam piemēram, un jūs visi treji dodaties pa akmens kāpnēm augšup uz izlauztām koka durvīm, kas agrāk kalpojušas par galveno ieeju. Tavi soļi ir droši, bet uzmanīgi, un tu ievēro, ka pārējie sagatavo ieročus pa tvērienam. Karaļa bruņiniekam ir divpusējs platasmeņa zobens, īsais zobens un vairogs, ko rotā karaļa Halvora emblēma.

Zagļi būtiski atšķiras no bruņiniekiem: jums lielāka vērība jāpievērš vieglumam un ātrumam, tāpēc tev pie sāniem ir tikai īszobens un duncis, tāpat — Ķīlai, kas šoreiz nav paņēmusi līdzi savu iecienīto pletni.

Koka durvis ir garas — vismaz desmit pēdu — un vairāk nekā piecas collas biezas. Durvis kādreiz bijušas iekārtas masīvās dzelzs eņģēs, bet kāds "kaut kas" izbrāzies cauri tām; kāds neiedomājams spēks sadragājis blīvo koksni šķēpelēs un saplosījis eņģes, itin kā tās būtu no sviesta. "Vai tas varētu būt kristālgalvas darbs?" tu pats sev jautā.

Savādajā klusumā, kas šeit valda, citi dzird tavus vārdus. Ķīla atbild:

— Ceru, ka ne. Te ir trakāk, nekā es vispār spēju iedomāties!

— Burvestības! — Deirs saka, nospļaujoties tumsas pārņemtajā durvju atverē. — Burvji bez viņu burvestībām ir tukša vieta. Dodiet man vīru, kas stātos man pretī, apbruņots ar asu tēraudu!

Bruņinieks pārkāpj pār slieksni un nozūd tumsā. Ķīla viņam seko, un tu, satraukti norīdams siekalas, arī — cieši aiz viņas.

Jūs esat milzīgā priekštelpā, kas kādreiz bijusi klāta dekoratīviem koka paneļiem. Tagad varmācīgs spēks visu samalis smalkās druskās.

Vāji, bāli saulesstari sūcas cauri logiem un pavērtajām durvīm, izplatot pelēcīgu gaismu pāri šķēpelēm un gruvešiem uz grīdas.

Pelējums un putekļi samtaini melniem lēveriem pārklāj sienas, un degunā sitas puvekļu smaka, kas piesātinājusi sienas un grīdas.

Jums priekšā ir divviru durvis; viena puse vaļīgi karājas eņģu atliekās. Priekšā tu vari saskatīt no marmora grīdas atstarotās gaismas spīdumu. Tu izvelc no maksts savu īszo-benu un ar tā smaili norādi virzienu sev priekšā.

— Es domāju, mums vajadzētu iet iekšā, — tu saki nedrošā balsī.

Visi klusē. Karaļa bruņinieks pagriežas, un uz mirkli viņa vaibstos pavīd baiļu atblāzma. Tad viņa acis satumst apņēmībā, un viņš traucas uz durvīm, strauji izsperot uz priekšu apkaltā zābakā ieauto kāju. Durvju puse notrūkst no pārpalikušās eņģes un iegāžas telpā. Deirs iekliedzas mežonīgā balsī un ar kailu zobenu traucas uz priekšu. Tu ar Ķīlu pārmij izbrīnītus skatienus. Protams, dažkārt tāds drošsirdis bruņinieks ir visai noderīgs.

Jūs esat nokļuvuši taisnstūra telpā. Tūlīt pa labi un pa kreisi kāpnes, izzūdot tumsā, ved uz otro stāvu. Lielās zāles vidus ir piekrauts ar nomelnējušu, apdegušu mēbeļu un paklāju atliekām; ugunskura liesmās nokvēpuši griesti un tuvākās sienas.

Uguns pirms kāda laika izdzisusi. Kāds acīmredzot mēģinājis pili nodedzināt. Jūs apejat grēdai apkārt un brīnāties, kā pils palikusi neskarta. Vēl jo labāk jums.

Tagad jums vismaz ir izdevība izpētīt Baismu valdnieka dzimtmuižu un atrast kristāla galvaskausu.

Ierunājas zagle, un viņas vārdi spokaini atbalsojas pamestajā ekā.

— Es nedomāju, ka še kāds vispār ir, — viņa saka.

— Mums viņš jāatrod, lai kur viņš būtu, — saka Deirs.

— Mums ir tik maz laika, un tik daudz kas jāizdara.

— Kāds tīšām ir mēģinājis aizdedzināt pili, — tu saki,

— lai dabūtu iemītniekus ārā.

— Baismu valdnieks ir prom, — saka Deirs. — Viņš mēģināja nodedzināt savu māju, lai neviens viņam nevarētu sekot.

— Tieši tā, — zagle atbild. — Pils ir izpostīta jau ilgāku laiku. Protams, droši vien tad, kad Nevils Kamivekss pieņēma Baismu valdnieka titulu un kļuva par pilnīgi citu personu ar jaunu būtību, viņš iznīcināja savu bēmudienu mītni.

— Viņš sadedzināja savu pagātni jaunās būtības dēļ,

— tu saki. — Lai nu kā, bet mums vajadzīgs kristāla galvaskauss. Tieši tā, un mums jāpārmeklē šī pils, un ātri. — Mums jābūt ļoti piesardzīgiem, — tu piebilsti. — Mēs vēl nezinām, kas mūs gaida aiz šīm durvīm. Mēs to nezinām.

Tu atskaties uz atvērtajām durvīm, kas ved uz āru. Saule drīz norietēs, un tev jāizlemj, kur meklēt.

Tu pacel zobenu un rādi:

— Ejam tur!

Ja jūs ieejat pa 1. durvīm, turpinājums — 20. nodaļā.

Ja jūs ieejat pa 2. durvīm, turpinājums — 10. nodaļā.

Ja jūs ieejat pa 3. durvīm, turpinājums — 49. nodaļā.

ja jūs ieejat pa 4. durvīm, turpinājums — 43. nodaļā.

Ja izlem meklēt otrajā stāvā, turpinājums — 19. nodaļā.

.

31.

Tu pamosties no mierīga bezsapņu miega. Uguns Sarkanās istabas krogus kamīnā ir izdzisusi, un zvaigznes aiz loga vēsajā naktī samirkšķinās. Tu guli nekustēdamies; tu jūties atpūties pirmo reizi pēc ilgāka laika, varbūt gadiem, un klausies, kā aiz loga čivina putni.

Putni! Tu piecelies un izej pa durvīm. Gaiss ir vēss un svaigs, un tu dzirdi, kā tuvējā mežā sarunājas spārnotie svilpotāji.

"Baismu valdnieks ir prom," tu domā. Viņa ļaunums ir iznīcināts, un putni un dzīvnieki atgriežas mājās.

Tu dziļi ieelpo spirgto gaisu un atviegloti nopūties. Tu nevarēji ne iedomāties, ka tu varētu būt tas, kurš pieveiks baismu valdnieku un atbrīvos kristālgalvu no viņa ļaunuma, k't tu to paveici. Iespējams, ka tu esi izglābis no viņa varas ne tikai karaļa Halvora valstību, bet pat visu pasauli. Tu pie sevis pasmaidi: "Ēnainais, tu to esi paveicis." Istabā tavi draugi mostas, degdami nepacietībā atstāt Arnštati un atgriezties mājās. Jūs visi treji sakravājaties un ieēdat brokastis, tad ejat pie zirgiem. Debesis austrumos viegli sārtojas un, pagriežoties pret apvārsni, tu redzi, kā pirmie saullēkta stari laužas cauri mākoņu segai un cauri savādo koku bezlapu zariem ciemā.

«Rītausma,» tu domā. «Saules gaisma. Daudz labāk nekā Baismu valdnieka apsolītā mūžīgā tumsība »

Tu grasies uzlēkt Bentlija mugurā, tad mirkli apstājies. Rītausma. Tev bija kaut kas jāatccras par rītausmu...

Ja tu ņem Baismu valdnieka rubīnus un liec tostarbā, turpini lasīt 13. nodaļu

Ja ne, turpinājums — 66. nodaļā.

32.

— Apstājieties! — tu saki, pielēcis kājās. — Viņa nav nekā izdarījusi! Viņa bija krodziņā ar mani!

Gvardu kapteinim kļūst sarkana seja, un viņa izskats kļūst tik derdzīgs, cik vien tas cilvēkam iespējams.

— Un kas tu tāds esi, ka aizstāvēsi karaļvalstī visiem tik zināmu zagli? — Viņš rēc. — Varbūt tu arī esi noziedznieks?

Citi gvardi izņem zobenus no makstīm.

— Es? — tu nevainīgā balsī jautā. — Es neesmu nekas.

Kapteinis blenž tevī.

— Tādā gadījumā nevienam nav jābāž deguns citu darīšanās.

Viņš nodod Ķīlu citiem gvardiem, un tie paņem smagus rokudzelžus un ieslēdz tajos viņas rokas.

— Skaidrs?

Tu ļoti labi saproti, cik lielā ķezā iekūlusies Ķīla, un tās kļūs arī par tavējām, ja tu mēģināsi palīdzēt viņai. Bet ko vēl tu vari darīt? Tā taču ir Ķīla.

— Labi. Ko viņa ir nodarījusi? Vismaz to tu vari mums pateikt?

Pārējie krodziņa apmeklētāji apklust, vērojot, vai izskaidrošanās neizvērtīsies par cīniņu vai ko tamlīdzīgu. Gvardu kapteinis paveras apkārt un neapmierināti rūc. Apkārtesošie lielākoties ir tavi draugi, nevis viņa, un viņš to saprot.

— Man ir jāizpilda pavēle, puisi, — viņš saka. Viņš uzliek savu biezo plaukstu uz tavām krūtīm un bez liekas piepūles nogrūž tevi atpakaļ vietā. — Tagad sēdi mierīgs, vai arī mēs savāksim ari tevi.

Tu uzliec rokas uz galda un vēlreiz piecelies. Tu skaties tieši kapteiņa acis, kas līdzīgas cūkas redzokļiem.

— Es nevēlos nepatikšanu, kaptein, — tu saki, — es ūkai gribu zināt, ko mana draudzene ir izdarījusi. Viņa bija šeit kopā ar mani.

No attālākā istabas stūra kāds ieaurojas:

— Pasaki mums!

Vēl kāds iesaucas:

— Ko viņa ir izdarījusi?

Kapteinis vēro tevi. Viņa seja kļūst vēl sarkanāka, acis pārvēršas par šaurām spraudziņām. Viņš zina, ka Ķīla ir labi ieredzēta "Rozes un kroņa" krodziņā, un tāpēc problēmas varētu rasties viņam pašam. Viņš saprot, ka nevar atstāt visus, bet tu redzi, ka pašreiz notiekošajā viņš vaino tikai tevi.

Kapteinis saka pietiekami skaļi, lai dzirdētu visi, tai pašā laikā no tevis skatienu neatraudams:

— Zagle tiek aicināta uz audienci pie karaļa. Viņa tiek apsūdzēta laupīšanā!

Gvarda paziņojumam ir pavisam cits efekts nekā viņš ir gaidījis. Ļaudis, ieskaitot tevi un Ķīlu, sāk skaļi smieties.

— Laupīšana? — Ķīla lepni smejas. — Kas tev nāk prātā? Es esmu parasta zagle.

Gvards pasper soli viņas virzienā.

—Tātad tu atzīsties?

Viņa smej viņam tieši sejā

— Nē! Bet saki man, kuru tad es būtu aplaupījusi?

Smiekli spēji aprimst, un gvards saka:

— Tu esi apsūdzēta par karaļa aplaupīšanu, par ielaušanos karaļa mantnīcā un par triju sargu noslepkavošanu.

Klusums krodziņā ir pilnīgs.

— Karaļa... — Ķīla grib turpināt, bet balss aiz pārsteiguma aizlūst. Aplaupīt mantnīcu karaļa degungalā — tas ir kaut kas nedzirdēts. Tu to zini no savas personīgās pieredzes, jo ne vienu reizi vien esi domās apspēlējis ideju par ielaušanos. Bet mantnīca ir pārāk iabi apsargāta, un tu — gluži tāpat ka Ķīla — nespētu nevienu aukstasinīgi nogalināt.

Tu esi pārliecināts, tu gluži vienkārši zini, ka Kila nav to izdarījusi, jo viņa nespēj nevienu nogalināt tāpat vien, nedz ari nogalināt mantnīcas sargus vai vienalga kuru, kas veic savus pienākumus.

— Viņa nav tā, ko tu meklē, — tu saki.

Sargi virzas uz durvīm, velkot sev līdzi ķēdēs saslēgto Ķīlu. Gvardu kapteinis vēro tevi. Viņa neatlaidīgais skatiens caururbj tevi, un tad, šķiet, apjausmas atblāzma iemirdzas viņa acīs, itin kā viņš butu tevi pēkšņi atpazinis.

— Uri ka tu to visu tik labi zini? Vai tu gribi teikt, ka tu esi aplaupījis karaļa mantnīcu?

— Nē, protams, es to neesmu darījis. Bet viņa arī nav. Viņa var būt no zagļu brālības, bet viņa nav slepkava.

Kapteinis pienāk tev klāt, un viņa karstā elpa gluži vai apdedzina tavu seju.

— Es pazīstu tevi, — viņš saka.

Tu nervozi norij siekalas.

— Es tā nedomāju, kaptein, — tu saki. — Es gribu, lai jūs saprotat, ka viņa nav vainīga. Par to es...

— Tu! — viņš saka, un viņa milzenīgā roka pasniedzas un rupji sagrābj tevi aiz pleca. — Tu! Tu esi tas, ko sauc par Ēnu.

Tu pārspīlēti purini galvu.

— Nē, nē, esmu parasts ceļinieks.

— Hā! — gvards iesaucas. Viņa biedri apstājas pie durvīm. Ķīla atskatās un saprot, kādā ķibelē tu esi iekūlies.

— Karalis noteikti paaugstinās mani amatā, kad uzzinās, ka es esmu tevi notvēris, — kapteinis saka. — Es varu apzvērēt, ka jūs abi divi ielauzāties mantnīcā un jūs pārsteidza sargi. Es nebrīnītos, ja šis aizdomīgais Ēna tiktu apsūdzēts slepkavībā.

— Klau, vienu mirklīti! — tu sauc. — Es neesmu ielauzies karaļa mantnīcā, un es neesmu nevienu nogalinājis!

Ķīla iesper vienam gvardam kājstarpē, tad otram ar plecu iebelž pa zodu.

— Bēdz, Ēnainais! Bēdz prom no šejienes!

Gvards cenšas atjēgties. Kapteinis izrauj zobenu un atņirdz zobus platā smaidā.

— Nāc nu šurp. Ēna. Rādi, ko vari.

Tev ir tikai duncis. Tu instinktīvi satver spalu, bet tam visam nav nekādas jēgas: tu neko nespēj iesākt pret šo mamutu cilvēka izskatā. Pie durvīm sargi savalda Ķīlu, un viņa bailēs vēro tevi, itin kā gribētu teikt: «Ej, Ēna, bēdz, kamēr nav par vēlu!»

Šis nav tas gadījums, un to saproti. Ja tu mēģināsi izlauzties pa durvīm, tu nekad vairs neredzēsi saules gaismu, un cietumnieki būs tavi vienīgie draugi. Bet, ja tu uzvedīsies mierīgi, tev vēl paliek iespēja, ka tu vari aizšmaukt — agrāk vai vēlāk.

Tu atlaid dunča spalu un izstiep abas rokas.

— Ņem mani ciet, kaplein, — tu saki ar mierīgu smaidu uz lūpām. — Jā, mani sauc par Ēnu. Un esmu tavs gūsteknis. Bet es neesmu slepkava, un mana draudzene ne tik. Ved mūs pie karaļa, ja vēlies. Bet es zvēru, ka mēs pierādīsim savu nevainību un mūs palaidīs brīvībā!

Gvards noāķē rokudzelžus no jostas un saslēdz tavas rokas.

— Brīvībā, tu saki? Dzīvosim, redzēsim.

Apmeklētāji klusējot vēro, kā gvardi ved jūs ārā no krodziņa. Kad esat nokļuvuši līdz durvīm, Nešs no mugurpuses sauc:

— Pat zagļiem ir goda jūtas! Atgriezies, Ēnainais! Tu būsi gaidīts viesis. Ēdieni un dzērieni — uz mana rēķina!

Krodziņš uzmundrinoši uzgavilē, tad jūs izved ārā, dienasgaismā. Ļaudis tirgus laukumā apstājas un vēro, kā jūs saķēdētus ved uz pils torni. Tu dzirdi, kā ļaudis sasaucas: "Viņi tos sagūstījuši! Viņi notvēruši Ēnu!" Sievietes iesaucas:

— Nesaki viņiem, kur ir kaklarota. Kamasiji ir varmākas!

Kāds tirgotājs paiet nost no savas letes un iekliedzas:

— Turies, Ēnainais! Tavi draugi ir ar tevi!

Tu smaidot atskaties pār plecu, kad jūs ieved karaļpils akmens mūros. Torņa ēna noklājās pār jums, un lēnām atveras platas, masīvas durvis. "Draugi," tu domā. Draugu dēļ es te tagad esmu.

Ko nu?

Turpinājums — 72. nodaļā

33.

Nē, tu neko nespēj nedz teikt, nedz darīt, lai palīdzētu sev un Ķīlai. Tu būtu pats sev sagādājis nepatikšanas, un tieši tas tev ir vismazāk vajadzīgs.

Tu lēnām ej pa tirgu, neliekoties ne zinis par tirgoņiem, kas nenoguruši slavē savas preces. Sargi izliekas tevi nemanām, un tu ej cauri vārtiem un dodies uz mežu. Tu viņu acīs esi niecība, un tieši tāds tu šķieti pats sev.

Tu esi nodevis draugu, lai glābtu savu ādu. Paskaties īstenībai acīs — tu esi zaglis. Tu pastāvīgi dzīvo uz robežas starp pareizo un nepareizo, un tu vienmēr esi spējis noturēties

līdzsvarā uz asmens smailes. Līdz šim. Šoreiz tu esi nodevis draugu, pārkāpis robežu, izjaucis līdzsvaru; tev jākrīt. Bet tava draudzene samaksās par tavu gļēvulību. Tu noej no takas mežā, lai ļautos vientulības pārdomām. Tu atsēdies koka pakājē un tavs skatiens truli blenž tālumā.

Tu esi šeit tikai uz mirkli, bet,— domā kā gribi, tu nevari būt labs draugs, kamēr nebūsi kaut ko darījis viņas labā. Tu piecelies un nobružini pie biksēm pieķērušos meža gružus. Tev vēlreiz jādodas uz pili. Tev jāmēģina vērst visu citā virzienā. Tu ej ātriem soļiem, kas pārtop skrējienā. Bet saule nepielūdzami aiziet aiz apvāršņa, un tu jau pa gabalu dzirdi, kā dārd paceļamā tilta ķēdes. Pils vārti, iestājoties tumsai, tiek aizvērti.

— Nē! — tu kliedz saulrietam.

Par vēlu. Tava draudzene ir iemesta pazemes cietoksnī, un tu nespēsi viņai palīdzēt. Nekad. Tagad tev vienmēr būs jāsaka "nekad". Tu nevarēsi rādīties karaļvalstī gaišā dienas laikā, jo tagad esi apzīmogots ar nodevēja spiedogu.

Tu pagriezies un steidzies uz savu mitekli dziļā meža biežņā. Tu liksies uz auss, kas cits tev atliek, tad tu savāksi savas mantiņas un dosies uz citu karaļvalsti — tālu, tālu prom no šejienes. Tur tu varēsi sākt jaunu dzīvi, tur tevi neviens nepazīs, un tev nebūs jādzīvo, jūtot nicinošus un apsūdzošus skatienus. Bet vai tu jebkad spēsi ieskatīties sev acīs?

Beigas

34.

— Pagaidiet! — tu saki.

Pēkšņi tev prātā iešaujas Amštates rēgu otrā pamācība, tā — par "diviem, kas reiz bija viens". Un ko tad priesteris toreiz teica karaļa Halvora mantnīcā? Tu uzsit skanīgu knipi un izplūsti platā smaidā. Priesteris teica:

«Kristāls no tālajām zvaigznēm Zemes ciešajā tvērienā skauts,

Ir nemirstības mērs Un atdzimšanas laime.»

Tu vēl neapjaut, ko īsti tas viss nozīmē, bet jādomā, ka kristālgalva ir nākusi no zvaigznēm, bet valkājamā spieķa sudraba rokturī ir atveidoti pirksti ar gariem spēcīgiem nagiem. Droši vien šie divi priekšmeti ir saderīgi, un Baismu valdnieks to pat neuzzināja.

Tu pasaki, lai Deirs ieņem vietu cieši līdzās pjedestālam. Viņš nostājas vienā malā, un tu virzi spieķi ar sudraba rokturi pa priekšu pretī kristāla galvaskausam.

— Uzmanīgāk, — saka Ķīla. — Nekusties pārāk strauji. Sudrabnagi pārvar apkārt pjedestālam izveidoto barjeru, tad pieskaras kristālgalvai. Istaba piepildās balta ar brīnumainas enerģijas lādiņu. Tu mirkšķini acis, mirdzošās gaismas apžilbināts. Tad tavs acu skats noskaidrojas, un tu vari skaidri redzēt, kas īsti ir noticis.

Galvaskauss pēc sprādziena ir sagāzies uz sāniem. Tā pamatnē ir četri caurumiņi. Spieķa rokturis ir pārveidojies. Sidraba pirksti, kas bija sakļāvušies kopā, tagad ir izstiepti, nagu smailes spilgti kvēlo.

Tu smaidi.

— Domāju, ka mēs rīkojamies pareizi.

Tu pabīdi spieķi kristāla galvaskausam tuvāk, vēl tuvāk; nagi teju teju skaras tam klāt. Tad mirklī nagi paši sakustas, un visi četri ievietojas četros caurumiņos kristālka-usa pamatnē. Kristāla galvaskauss iemirdzas. Tu lēni velc atpakaļ spieķi ar tajā iestiprinājušos galvaskausu. Jūs visi treji atplestām mutēm vērojat guvumu, kas jums jānogādā karalim. Divi, kas reiz bija viens. Karalis būs priecīgs.

Baismu valdnieka cietoksnis vibrē, niknu enerģiju piesātināts. No apakšzemes atskan asinis stindzinošs kauciens, izejot cauri tavas esības dziļākajām dzīlēm; obsidiāna pamatne pārklājas ar plaisām un sadrūp, pārvēršoties par melnu drumslu kaudzi.

Gaudošana pārņem visu pili.

— Burvju trauksme, — tu pēkšņi saki. — Paņemot galvaskausu, esmu kaut ko iedarbinājis. Tu apklusti un apstulbis veries savos draugos. — Es ceru, ka neko neuzmodināju.

Deirs saka:

— Steigsimies prom no šejienes. Ātrāk pie karaļa!

— Ātrāk par citām reizēm! — Ķīla viņam piebalso.

Tu atver elfu samta tarbu un ieslidini jauniegūto komplektu tajā. Tu aizsien brīnumtarbas galu, un jūs visi treji skrienat durvju virzienā.

Turpinājums — 48. nodaļā.

35.

Tu patiešām nezini, kāpēc tev šī doma ienāca prātā, bet tev šķiet, ka karali iepriecinās melnā akmens mirdzums mēness staru gaismā.

Tu turi starp īkšķi un rādītājpirkstu akmeni, kas reiz bijis Baismu valdnieks, un tu pacel to pret sevi, ļaujot, lai to skar mēnessgaismas stars, kas pa logu ielauzies istabā.

— Rau'! — tu triumfējoši izsaucies. — Ļaunais burvis, kas reiz saucās Baismu valdnieks, tagad...

Akmens tavos pirkstos sāk pulsēt un vibrēt, uzsūcot mēness enerģiju, tad pats sāk starot ar saltu auksta sudraba intensitāti.

Tu iekliedzies un izmet akmeni no pirkstiem; tajā pašā acumirklī tas eksplodē, izstarojot spēcīgu enerģijas vilni. Drumslas izšķīst mēness gaismā...

Baismu valdnieks stāv tavā priekšā; tumsas viļņi virmo viņam visapkārt kā melns miglas plīvurs. Viņš nikni iekliedzas un pagriežas uz papēžiem.

— Halvor! — sauc Baismu valdnieks. — Tu nekad mani nepieveiksi, mirstīgais radījums! Es šovakar svinu uzvaru, jo mani atbrīvoja tavs muļķa puišelis! Un es atgriezīšos, lai iznīcinātu tevi un tavu namu.

Baismu valdnieks sāk izstarot zaļu mirgojošu enerģiju. Viņš rāda uz tevi ar garu, kaulainu pirkstu.

— Es atgriezīšos pēc tevis, kad būšu kļuvis par pasaules valdnieku, un tu būsi mans zombis! Atceries to!

Baismu valdnieka vārdi aizskan tālumā gluži kā nakts murgi, kas iekļūst apziņas slepenākajās dzīlēs, bet zaļais starojums apvijas apkārt viņam, nogādājot tālu prom no karaļa Halvora bruņiniekiem. Tev pat nav laika izkliegt izmisuma pilnu "nē", jo burvis vienā mirklī izzūd. Karalis pieceļas no troņa un dusmas uzvilnī viņa bālajā gaļīgajā sejā.

— Stulbais zagli, — viņš kliedz. — Tavās rokās bija nelietis, kas mums bija vajadzīgs, un tu viņu palaidi vaļā! Viņš atkal ir izglābies! Tu esi vainīgs!

Tu kaunā nodur galvu. Karalim ir taisnība, un tu to pats labi saproti; ja tu nebūtu bijis tāds aitaspauris, Baismu valdnieks nebūtu atbrīvojies. Ja karaļvalsts nonāks Baismu valdnieka varā, tas būs tevis dēļ. Tu nespēj iedomāties, kas tagad notiks...

... Bet varbūt karalis zina?

— Ēna... Deir... Ķīla, — karalis pavēsta, — par spīti šim neveiksmīgajam starpgadījumam, — viņš saka, skatoties uz tevi, — jūs esat pierādījuši, ka esat manas labvēlības cienīgi. Jūs esat paveikuši manis doto uzdevumu. Tagad es jums uzdošu nākamo. Tas būs vēl bīstamāks. Jums bija jāatgūst kristāla galvaskauss. Tagad Baismu valdnieka apdraudēta ir visa karaļvalsts. Jūsu nākamais uzdevums: atrast Baismu valdnieku un iznīcināt vienreiz par visām reizēm. Uz visiem laikiem. Paveiciet to, un valstība vienmēr būs jūsu mājas, jo jūs esat brašākie varoņi visā karaļa valstī. Ja šo uzdevumu nespēsit veikt, manas valsts liktenis būs uz jūsu sirdsapziņas.

Karalis skatās tev tieši sejā.

Tu norij savu lepnuma burbuli un atvainojies.

— Tā ir mana vaina, — tu saki karalim, — un es apsolos, ka mēs atradīsim Baismu valdnieku, lai kur viņš slēptos, un atbrīvosim valsti no ļaunuma varas uz visiem laikiem.

Ātri vien jums karaļa pilī tiek ierādītas istabas. Jums kārtīgi jāatpūšas pēc paveiktā uzdevuma, jo rītausmā, saules zelt-staru apmirdzēti, jūs dosities meklēt Baismu valdnieku.

Tu atgulies un aizver acis, ļaujoties miega skavām. Baismu valdniekam bija pietiekami daudz spēka, lai pieveiktu visus ciema iedzīvotājus, un viņš sapulcēja zombju karapulkus, lai iekarotu karaļvalsti. Tagad tavas kļūdas dēļ viņš kaut kur kaļ plānus, gaida.

Viņa spēks ir varens, un viņa prāts ir tik ļoti piesātināts ar ļaunumu, ka tu zini: viņš nerimsies, kamēr nebūs guvis gandarījumu un atriebies karalistei un tev. Viņš nerimsies, kamēr tu būsi kļuvis par viņa zombi, viņa vergu.

No rīta jūs atkal turpināsit sekot Baismu valdniekam. Jūsu ceļš būs garš un bīstams, jums uzglūnēs briesmas no ļaunuma bezdibeņa, bet tev nebūs miera, kamēr viņš nebūs atrasts un iznīcināts uz visiem laikiem.

Tas ir tavs uzdevums. Uzdevums, kas var turpināties visu tavu atlikušo dzīves laiku.

Labu veiksmi, Ēna!

Beigas

36.

Sargi pie pils durvīm apskata tevi un Ķīlu no galvas līdz kājām. Nepatika un riebums nepārprotami atspoguļojas viņu sejās. Kapteinis lielīgi stāsta, kas tu tāds esi un kā viņš tevi notvēris, un viņi ņirdzīgi smīn, acīm spīdot.

— Tātad šis ir tas slavenais Ēna, — viens nosaka. — Jā, tu karaļa ballē visiem sabojāji garastāvokli. Domāju, ka tagad tu saņemsi, ko jau sen esi pelnījis. — Viņš gardi smej, tad atver pils durvis.

Tavi gūstītāji, nežēlodami spērienus, iegrūž tevi un Ķīlu pa durvīm. Tu streipuļo cauri akmens un ķieģeļsienu zālēm, ejot garām lāpām, kas iestiprinātas tverekļos pie senatnīgiem paklājiem klātām sienām. Tad sargi apstājas pie milzīgām divviru durvīm.

— Gaidiet šeit, — kapteinis braši uzsauc sargiem, kas satvēruši Ķīlu. — Karalis grib redzēt to tur zagli, — viņš norāda uz sievieti.

— Kas jums vajag? Kurp jūs mani vedat? — tu pārsteigts stosties.

Tas, ka jūs izšķir, tev ir negaidīts trieciens.

Gvardi tevi atrauj no Ķīlas un piegrūž pie nelielām durvīm gaiteņa galā. Ar melnu dzelzs slēdzeni kapteinis atslēdz durvis. Iekšpusē tikai viena lāpa apgaismo pakāpienus, kas beidzas tumsā. Tu zini, kurp tie ved.

— Es negribu iet lejā, — tu stosties. — Klau, es atvainojos, ka uzsāku cīniņu. Es tikai gribēju...

Gvards grūž tevi, un jūs pa pakāpieniem sākat lejupceļu.

— Man vienalga, zagli, — viņš tev saka. — Neviens, kas man iesitis pa seju, nav palicis nesodīts. — Viņš grūž tevi atkal, un tu nostreipuļo vēl trīs četrus pakāpienus zemāk.

Viņa smiekli atbalsojas aukstajās, tumšajās kāpnēs. Pakāpieni beidzas, un jūs sagaida parastas biezas koka durvis.

— Tas ir tavs būris, — smejoties saka gvards. — Jā, varbūt es karalim izstāstīšu, ka esmu notvēris tevi. — Viņš mirkli klusē. — Varbūt. Bet tagad tu atcerēsies, kam esi iesitis. Tu atcerēsies, kurš smejas pēdējais.

Turpinājums 26. nodaļā.

37.

Nē, tu nemaz nejūties pārāk nomiegojies. Par spīti nogurumam, kas tevi pārņēmis līdz pašiem kauliem un ko tu vēl pirms brīža juti, tu esi pārāk satraukts, pārāk pamodies, lai varētu šonakt aizmigt. Iespējams, vainīga šī dīvainā apkārtne. Varbūt tikai atrašanās vien šajā pamestajā ciemā tevi satrauc.

— Es stāvēšu sardzē pirmais, — tu saki. — Nedomāju, ka šovakar vispār varēšu aizmigt. Jūtu, ka šeit kaut kas ir... nepareizi.

— Zinu, kā tu jūties, — KUa saka, — tā, itin kā mūs kāds novērotu, kāds mums uzglūnētu. Bet man jāizguļas un jāpamostas rītdien no rīta agrumā, tad atkal sāksim meklēt, šoreiz jau pašu Baismu valdnieku. Tad mēs izdarīsim tā, ka melnais burvis vēlēsies, kaut viņš vispār nebūtu nekad dzirdējis par kristālgalvu.

— Tieši tā, — Deirs saka, gari nožāvādamies. — Braši rūkts, zagle. Tomēr atliksim atriebības plānus līdz rītdienai. Pamodini mani pēc trim stundām, Ēnainais, — viņš tev saka. — Es tevi nomainīšu. Varbūt tad tu varēsi aizmigt.

Tavi draugi ieritinās savās guļvietās, un tu pieliec vēl dažas šķilas ugunī, lai nakts vēsums atkāptos. Daži mirkļi, un Deirs jau ir aizmidzis un mierīgi šņākuļo; drīz vien tu redzi, kā dziļā snaudienā ritmiski cilājas Ķīlas krūtis augšup, lejup, augšup.

Tu zini, ka tev pēc garā ceļojuma un Karniveksa muižā piedzīvotajām šausmām vajadzētu justies nogurušam. Bet tu jūti tādu nemieru, ka nevari pat iedomāties, ka tagad varētu nolikt galvu uz spilvena. Tu izej ārā un apej apkārt krodziņam, pētot gleznojumus uz sienām. Tur ir dabasskats, kurā attēlotas divas dvīņu kalnu virsotnes un augsts ūdenskritums; vairogs, uz kura attēlots ģerbonis — pūce lidojumā. Ģerboņa fonā — melns duncis pa kreisi, balts duncis pa labi.

Tu nopūties un turpini soļot un vērot šos zīmējumus. Tu konstatē, ka esi riņķojis apkārt krogum mazliet vairāk par stundu. Noguris tu ieej istabā, pieej pie loga un vēro tumšās ciema ielas. Otrpus stiklam viss ir kluss, bet tu, nezināma impulsa mudināts, nolem iziet ārā un pārliecināties, ka Amštates ciemā viss ir vislabākajā kārtībā.

Iela ir klusa, un aukstās nakts gaiss ir dzidrs un skaidrs. Zvaigznes klusu samirkšķinās, gluži kā dārgakmeņi tālumā starojot savu kristālisko enerģiju, un ledaina vējpūsma apdveš tevi gluži kā kapa elpa. Pašam negribot, tu pēkšņi nožāvājies. Tu pārdomā dienas notikumus, un drīz vien pieķer sevi, ka nemitīgi žāvājies, cenšoties noturēt acis vaļā. Tu dodies uz krogus pusi, tad ar acs kaktiņu kaut ko ievēro. Tu ej tālāk, lai labāk redzētu, kas notiek.

Tālumā pāri ciema laukumam veikala logā trīsuļo vientuļa sveces gaisma.

"Kāds tur ir," tu nodomā. "Dzīvs cilvēks. Kā mēs viņu neesam pamanījuši, pārmeklējot ciemu?"

Tu atskaties uz draugiem, kas atpūšas savās guļvietās. Tavs sardzes laiks drīz vien beidzas; varbūt tev vajadzētu iet gulēt, un rītdien no rīta jūs trijatā varētu izpētīt, kas tā bijusi par gaismu.

Bet tevi kaut kas neliek mierā, velk uz piedzīvojumiem. Kā būtu, ja tu pārietu pāri ielai un apskatītos, kurš aizdedzinājis veikalā sveci?

Ja atgriezies Sarkanās istabas krogu, turpini no 21. nodaļas.

Ja domā, ka tev jānoskaidro, kurš iededzis sveci, turpinājums — 73. nodaļā.

38.

Rēga brīdinājums bija nepārprotams: "Neaiztiec šos kaulus, lai tevi nenolādētu!"

Bet mistiski brīdinājumi nespēj sašķobīt zagļa pārliecību. Jābūt kādam dibinātam iemeslam, kāpēc vecs putekļains zārks ir ķēžu ķēdēm saķēdēts un nobēdzināts slepenā apakšzemes istabā. Un vienīgais, ko tu vari iedomāties, ir milzīgas bagātības —Amštatu dzimtas dārglietas, noslēptas nevis mantnīcā vai kapenēs, bet slepenā istabā, ko apsargā mirušie.

Tu sauc palīgā Deiru, un viņš savu divrocīgo zobenu triec pret senlaiku slēdzeni. Tā atlec vaļā, bruņinieks atsit vēl divas slēdzenes, un tās kopā ar ķēdēm skaļi nožvadz uz akmens grīdas.

Tu atbīdi bruņinieku nost, un Ķīla stāv aiz tevis, tev pār plecu skatoties, kā tu ver vaļā zārka vāku.

Vecās eņģes griezīgi čīkst. Trīsošajā zilajā burvjuguns spīdumā tu paliecies uz priekšu, bet redzi tikai tumsu. Zārka virām nelabi gaudojot, tu pacel vāku vēl vairāk, un zilā gaisma atstarojas divos punktos, kas iemirdzas līdzīgi dārgakmeņiem.

— Te tie ir! — tu skaļi iesaucies. — Dārgakmeņi!

Tad melna migla izsprūk no zārka, tavā priekšā savērpjoties un viļņojoties biezos tumšos mākoņblīvos. Tu mirkļa izbrīnā atkāpies soli, bet migla sniedzas pēc tevis ar dūmakaini melnu taustekli.

Tu sajūti smirdoņu, senatnīgu puvekļu smirdoņu, kapa dvašu. Divi spīdīgi punkti draudīgi mirdz uz tevi no miglas biezokņa, bet dūmakainais tausteklis cieši satvēris tavu roku.

Tad migla savērpjas kā virpuļviesulis, sablīvējoties iegūst noteiktākas aprises, fiziska ķermeņa formas.

Radījums, kas stāv tev pretī, ir izkāmējis; viņam mugurā plīvojošs melns tērps. Viņa baltie mati klāj plecus nekārtīgā mudžeklī, un plaši ieplestās melnās acis veras tevī, auksti atstarojot burvjuguni. Viņa seja ir balta un grumbaina; āda klāj vaibstus kā blīvi apvilkts papīrs, un viņa bālās rokas beidzas ar gariem melniem nagiem, kas ieurbjas tavā miesā kā asmeņi.

Viņš smaida, satverot tavu skatienu. Viņa acis valdzina. Tu nespēj atraut skatienu no viņa acīm, mirdzošām, aicinošām; tās satver tavu skatienu ledainā tvērienā.

Tu neievēro savus draugus, kad tie kliedz, lai tu bēdz. Tu nepagūsti ievērot to, ka Deirs uzbrūk melnajam tēlam, ne arī to, kā bruņinieks tiek sagrābts aiz kakla un nomests uz grīdas kā lupatu lelle. Tu neredzi, kā Ķīla panikā cenšas izlauzties pa slepenajām durvīm, augšā pa kāpnēm, ārā. Tu redzi tikai šā radījuma acis, kas pārņēmušas tevi savā varā; tad "tas" pasmaida, atsegdams savus skaistos, garos, baltos ilkņus. Radījums tuvojas; tuvāk, tuvāk, vēl tuvāk klāt tavai kakla artērijai, kas šausmās pulsē. Tu ievelc elpu vēl reizi, tad visu pārņem tumsa.

***

Tu atver acis un sajūti badu. Vampīrs ir projām. Ar savām jauniegūtajām maņām tu spēj just pēdu nospiedumus, ko viņš atstājis uz grīdas.

Tur ārā tevi gaida jauna pasaule: pasaule, kur nekad neiespīd saule; pasaule, kur asinis pulsē kā salda pērkon-dimdoša mūzika.

Jo tu tagad esi vampīrs, viens no ļaunuma priekšpulka.

Un pilnīgi viens.

Vientulības dzelonis ieurbjas tevī. Tagad tev vairs nav lemts zināt mīlu. Tavas acis vairs nekad neskatīs saullēkta starus. Nekad vairs tu nejutīsi siltumu, nedz ari draudzības saviļņojumu. Nekad.

Tavs piedzīvojumu ceļojums ir beidzies, un ar kristāl-galvas meklēšanu tagad lai nodarbojas kāds cits.

Varbūt Baismu valdnieks sevi pasludinās par visas pasaules pavēlnieku, un tumsa pārklās visu. Tas uz tevi vairs neattiecas. Pasaulei vairs nav nekādas nozīmes. Tavi draugi tevi vairs neinteresē. Kapa saltums tagad kļuvis par tavu pastāvīgo pavadoni. Un viss, ko mūžos tu jutīsi, būs neremdināms izsalkums, nepārvarama tieksme pēc siltām asinīm.

Viņš ir šeit—tu spēj just viņu —, to, kura vārds ir Ver-tāls. Tu esi atbrīvojis un palaidis vaļā uz Zemes senu ļaunumu — tagad tu to zini — no tumšās Rāvenloftas valstības, melnās maģijas valstības, kuras varā tagad tu esi nokļuvis.

Tu smejies. Ena. Cik piemērots vārds vampīram.

Tu aplaizi savas lūpas un jūti, cik asi ir tavi ilkņi. Tu sāc virzīties augšup pa Amštatu kapeņu pakāpieniem.

Nakts pasaule tevi gaida.

Beigas

39.

Vai Deiram vajadzētu mēģināt dabūt kristālgalvu, vai arī veltīt laiku pjedestāla un rubīnu izpētei? Tu parausti plecus. Lai Deirs pārbauda, vai tur nav kāds slazds. Tev tas par ļaunu nenāks.

— Uz priekšu, — tu saki.

Karaļa bruņinieks smīn.

— Tu runā kā jau daždien īsts vīrs! — Viņš sniedzas pēc kristāla galvaskausa.

Kristālgalva iekvēlojas briljantmirdzošā gaismā, bet Deiru neredzams spēks kā spalviņu atsviež malā. Viņš uzmanīgi pieceļas un papurina galvu, lai atgūtos. Šķiet, viņa acis sagājušas gluži šķērsām.

— Man to nevajadzēja darīt, — viņš klusiņām nosaka.

Turpinājums — 52. nodaļā

40.

Tu neuzkrītoši pasniedzies, paturēdams acīs savus biedrus, un tavi pirksti satver zeltīto auklu, ar ko apņemts tarbas augšgals. Tu zibens ātrumā aptin auklu ap pirkstu un veikli ar nemanāmu kustību pacel tarbu, un pēc mirkļa tā jau ir tavā kabatā, un tu seko pārējiem, kas jau atstāj mantnīcu; neviens nav nekā manījis.

Priesteris apgriežas un, izgājis no mantnīcas, pasaka burvju vārdu. Tu saspicē ausis, bet viņš runā pārāk klusu. Tad viņš pievēršas tev un zaglei:

— Es pirms jūsu atnākšanas visus priekšmetus mantnīcā nobūru, un, ja jūs kaut ko mēģinātu nozagt, es to uzzinātu tajā pašā mirklī — vienalga, vai tas būtu karaļa kronis vai sudraba monēta. — Viņš vērīgi palūkojas tevī. — Šķiet, galu galā karaļvalsts var jums uzticēties. Protams, mēs sagaidīsim to brīdi, kad kristāla galvaskauss tiks atdots karalim.

Tu apjucis novērsies, gandrīz vai gribēdams ielīst zemē aiz kauna. Tu patiešām nezini un nesaproti, kāpēc paņēmi tarbu, patiešām ne.

Priestera acīs tai nav nekādas vērtības — viņš pat to nav apveltījis ar aizsardzības lāstu. To iedomājoties, tu vēlies, kaut vispār nebūtu grābstījies.

Tomēr šajā atgadījumā ir kaut kas tāds... tāds zīmīgs, svarīgs. Tā, itin kāds būtu būtu tevi saucis, aicinājis, — tas bija gluži kā čuksts vai sveiciens nakts tumsā — paņemt šo tarbu. Tavi pirksti pieskaras maigajam tarbas samtam, un savāds siltums atbalsojas tevī, itin kā apliecinot, ka pie tevis tai ir īstā vieta.

Tu patiešām nesaproti, kāpēc tu esi to izdarījis, bet droši vien nāks laiks, nāks padoms. Nekas, tā vēl tev noderēs. Un tu nepacietībā tvīksti pēc iespējas ātrāk izpētīt, kas tarbā iekšā.

Priesteris aizver un aizslēdz karaliskās mantnīcas durvis, tad sakrusto rokas un nostājas pret tām. Zāli piepilda viņa skanīgā balss. Viņš sauc tev nezināmā valodā:

— 0, Makana! Kanamaka! Hai! Hai!

Viņa balss dārd pērkonam līdzīgi, un zāli pilda zibens ugunis, kas brāzmaini plūst lejup kā gaismas un neredzamas enerģijas viļņi, tad savienojas mantnīcas durvju priekšā, veidojot nepārvaramu maģisko sienu — enerģijas vairogu. Tam priekšā vietas ieņem ari sargi, un priesteris pasper dažus soļus atpakaļ. Maģisko enerģiju izsaukšana ir viņu jūtami nogurdinājusi. Viņš dziļi un smagi ievelk elpu, tad ved jūs augšā pa trepēm.

Ejot pa apdrupušajiem cietokšņa vītņejas pakāpieniem, priesteris sāk runāt, un tu jūti, kā šaušalas sagrābj tevi un savelk galvas ādu, liekot matiem saslieties stāvus; ar kristāl-galvas nolaupītāja vārdu vien pietiek, lai iedzītu baiļu mietu tavā sirdī...

Priestera vārdi atbalsojas vītņejas sienās.

— Baismu valdnieks, — viņš saka, — ir visbīstamākais pretinieks, kādu vien var iedomāties. Viņš, būdams uzticams karaļa Halvora Sarkano dragūnu kapteinis, reiz, kļuvis par Baismu valdnieku, uzveica savu labāko draugu karaļa bruņinieku Deiru un Vaburas kaujā nodeva savu karali, kam bija zvērējis uzticību.

— Tad Baismu karalis — toreiz viņa vārds bija Nevils Karnivekss — izzuda uz vairākiem gadiem. Mēs nekā nezinājām par viņa atrašanās vietu, kamēr Merivezeras ciemu gandrīz pilnīgi iznīcināja karavīri zombji. Tas bija Karni-veksa darbs. Viņš bija atgriezies karaļvalstī ar mērķi — kļūt par valdnieku, bet nerimtīgie un mūžīgie zombji bija viņa ideju īstenotāji.

Slepenajos gados viņš bija kļuvis par tumšā burvja Terapta skolnieku un noslēdzis līgumu ar tumsas un varmācības ļaunajiem spēkiem, lai iegūtu bagātību un varu. Lai tiktu pie naktsspēka bez dvēseles, viņš atdeva savu cilvēcīgumu un piešķīra sev Baismu valdnieka un Zombju prinča titulu.

Tagad, šķiet, Baismu valdnieks nolēmis ieņemt burvja Terapta vietu un pats valdīt pār tumsas spēkiem. Ja tas tā ir, ja tas tiešām ir viņš, kura rokās ir nonācis kristāla galvaskauss, karaļvalsts ir daudz lielākās briesmās, nekā mēs to varam iedomāties, jo viņš zina, kā pārvaldīt kristālgalvā paslēpto enerģiju...

Priesteris apklust, un tu redzi kā viņš nodreb šausmās. Tu visai labi spēj iztēloties, kādas briesmas draud karaļvalstij, jo tu esi dzirdējis, ko stāstījuši dzīvi palikušie bēgļi no Merivezeras — kā vēl tagad viņu sapņos ielaužas sarkani kvēlošas acis un nāves kliedzieni naktī.

Tu neviļus notrīsi, klusībā cerēdams, ka tev nekad nebūs jāsastopas ar zombjiem.

Priesteris sasniedz kāpņu augšgalu un atver durvis. Kāda svētlaime! Zeltstaru saules gaisma no zāles logiem apmirdz tevi. Tu smaidi, klusībā priecādamies, ka esi ticis no apakšzemes cietokšņa ārā, gaismā.

Priesteris ved tevi un tavus biedrus pie pils galvenajiem vārtiem. Tu atklāj, ka valdnieks Halvors ir devis rīkojumu apseglot zirgus un sagatavot visu ceļojumam nepieciešamo. Tu vienā stiepienā uzlido mugurā savam zirgam.

Deirs atzinīgi pamāj.

— Braši, Ēnainais, braši.

Pat priesterim uznāk smaidiens. Pārējie arī lec zirgos un pavēršas pret priesteri.

— Šie ir labākie karaļa Halvora jājamzirgi, — priesteris saka. — Tu jāsi ar Liesmu, — viņš pavēsta zaglei. — Tā ir tīrasiņu ķēve no austrumzemēm. Ātrākā visā karaļvalstī. Bruņiniek, tavs zirgs būs Bulta. Viņam ir nepārspējams talants izvairīties no ienaidnieku ieročiem. Un, Ēna, — viņš saka tev, — tava kumeļa vārds ir Bentlijs. Viņš nosaukts austrum-valsts ciema vārdā. Šajā ciemā lielisku ieroču izgatavošana ir kļuvusi par mākslu. Bentlijs ir ātrs kā vējš un pasargās tevi no jebkurām briesmām, lai kur tu ar tām sastaptos.

Jūs visi treji esat tā kā pieklusuši; priesteris paceļ rokas pret debesīm un jūs svētī. Kad viņš ir beidzis, Deirs jautā:

— Kurp lai mēs jājam?

Zagle pagriežas pret viņu.

— Mums nav citas iespējas, mums jāatrod Baismu valdnieka miteklis un jānozog kristāla galvaskauss.

— Kur lai viņu meklējam? — jautā Deirs.

— Tagad, kad Terapts ir miris, mēs to skaidri nezinām, — priesteris saka, — bet mēs domājam, ka viņš ir meklējams savā dzimtmuižā Karniveksā. Tas ir ziemeļos, pāri robežai, Ēnu mežā.

Zirgi satraukti sprauslo, dzirdot pieminam Baismu valdnieku, un tavi ceļabiedri tos savalda.

— Uz priekšu!

Priesteris atkāpjas soli un svētījot paceļ roku.

— Laimīgu ceļu! Lai Spēki stāv jums klāt, un lai jūs veiksmīgi atgrieztos kopā ar sauli!

Deirs jāj pirmais, aiz viņa — Ķīla, tad — tu. Jūs ienirstat mežā, kur saule izbārstījusi zeltgaismas spīgulīšus, kas izlauzušies cauri lapotnes jumtam virs jūsu galvām. Pēc neilga laika Ķīla paceļ roku, aicinot apstāties. Tu piejāj viņai cieši klāt, bet Deirs pajāj mazliet atpakaļ.

— Ziniet, ir iespēja ātrāk nokļūt līdz Baismu valdniekam, — viņa saka. — Es pazīstu burvi, kas mitinās šajos mežos. Varbūt viņš ar savu burvestību palīdzību var uzzināt, kur lai meklē kristāla galvaskausu. Ja viņš spēs atrast vainīgo, mums nebūs jāriskē ar savām dzīvībām.

— Var gadīties, ka tev taisnība, — tu saki. — Mēs nemaz tik droši nezinām, ka Baismu valdnieks un viņa kalpi paņēmuši kristālgalvu.

Karaļa bruņinieks noraidoši purina galvu.

— Nepiekrītu. Mantnīcā redzētais mani pilnīgi pārliecināja. Te ir iejaukts Baismu valdnieks, un mums jāatrod, kur viņš licis kristāla galvaskausu.

Viņš un Ķīla jautājoši skatās uz tevi.

Ja turpināt ceļu uz Karniveksa muižu, lasi 64. nodaļu.

Ja izlem doties pie burvja, turpinājums — 29. nodaļā.

41.

Tu neviļus atgāzies krēslā, izbijies, ka tevi kāds var pamanīt kopā ar viņu. Ja kāds gvards vai modrs pilsonis jūs abus redzēs kopā...

— Ej prom! — tu viņai saki. — Ej pie saviem draugiem un liec mani mierā!

Neticības vaibsti iezīmējas viņas sejā.

— Ēnainais, ko...

— Vai tu kurla esi? — tu čuksti, zobus sakodis. — Man nevajag, lai mūs abus kāds redz kopā. Tu mani iegrūdīsi nepatikšanās...

— O-oho? Iegrūdīšu nepatikšanās, tu saki? Tu domā, ka lielākās, nekā tu jau esi? — Viņa pieceļas, dusmas kā uguns liesmo viņas acīs. — Kas tu esi par putnu? Es tikai pieeju tev klāt, lai sasveicinātos... Un toreiz, tajā karaļa ballē tu biji vienkārši lielisks. Bet tagad...

Viņa pieliecas tev klāt, seja pret seju, un balsī skan niknums kā tērauds.

Tu varbūt vari to arī nezināt, mēnešiem ilgi šeit nerādīdamies, bet es tev varu pateikt — tu liki karalim saprast, ka viņš ir kļūdījies, ieslodzīdams zemniekus un citus nabadzīgos cietoksnī. Viņš atvainojās visiem, izņemot tevi. Protams, Karnasiju dzimta pieprasīja, lai kā atalgojums tev kaklā tiktu pakārts akmens — par smaragdu kaklarotas zādzību —, bet karalis klusībā vēlētos būt žēlsirdīgs. Kamēr viņu nepiespiedīs turēt doto vārdu.

Viņa iztaisnojas un paskatās tevī no augšas uz leju.

— Es domāju, ko tu iesāksi, kad kāds paziņos par tevi karalim. Varbūt tad tu sauksi pēc drauga, nevis rādīsi dibenu.

— Paklau, es negribēju...

Par vēlu. Ķīla pagriežas un aiziet, nikni atgrūžot krodziņa durvis. Viņa nikni atskatās, tad ar skaļu blīkšķi aizcērt durvis.

Jā, tā nu vis gluži nevajadzēja. Tagad puse krodziņa apmeklētāju skatās uz tevi un sačukstas ar paziņām. Tu esi panācis tieši pretējo iecerētajam. Droši, ka tu esi atpazīts. Necik ilgi, un par tevi būs zināms arī pilī. Prom, jādodas prom.

Tu viesu apkalpotājai uzmet uz galda vara monētu un virzies uz durvju pusi.

Pie krogus letes savu roku uz tava pleca uzliek Džaims.

— Esi uzmanīgs, — viņš saka. Būtu daudz drošāk, ja tu šeit kādu mēnesi nerādītos. Ļauj, lai viss mazliet norim-stas.

Tu pamāj ar galvu un klusu izej ārā. Saules gaisma tevi apžilbina. Tu aizver durvis, un ierasto krogus murdoņu nomaina tirgus skaļā, bravurīgā kņada. Tu virzies cauri novietņu un telšu labirintam, ar aizdomām vērojot katru pretimnācēju. Tavam plecam pieskaras sieviete un aicina nopirkt svaigus augļus no Korantijas. Bārdains tirgonis tev pie pašas auss iekliedzas:

— Zobeni! Asmeņi no vislabākā tērauda! Ļauj, lai Akbars Šķēpkalis izgatavo tev šķēpu, kam nav līdzīga!

Tu steidzies uz tirgus izeju. Ātrāk! Vēl daži soļi, un tu būsi uz paceļamā tilta, kas ved pretī brīvei. Ārā no mūriem!

Tev aiz muguras kāds griezīgi iesaucas, un tu jau dzirdi skrienošu vīru smagos soļus.

— Par vēlu! — tu nodomā un skrien, ko kājas nes, uz pils vārtiem, brīvībā.

Aiz tevis dzirdami skaļi saucieni.

— Apturiet viņu! Ķeriet zagli! Tas ir Ēna, zaglis!

Tava sirds sit kā āmurs, un tev sāk aptrūkt elpas, un tu

ļau esi pie vārtiem, kad izeju aizšķērso sakrustoti sargu piķi tavā priekšā ir Hārvets un Sigars. Tu apstājies un aizgūtnēm tver gaisu. Sigars panāk uz priekšu un pieliek piķa smaili tev pie krūtīm.

Tu jūti, ka cita pīķa smaile pieduras tavai mugurai, un tavas rokas tiek atlauztas uz muguras. Gvards saslēdz tās rokudzelžos.

— Hārvetam bija taisnība, — saka Sigars. — Tu esi cietoksnī nepilnu stundu, un jau kaut ko esi sastrādājis. Šķiet, mums tev ir sagatavota virve, pēc kuras tu tā kāroji.

Sargi apgriež tevi apkārt, un jūs ejat pa tirgus laukumu, kur stāv daudzi tavi draugi un vēro, kā tu tiec vests, lai tavs liktenis turpinātos un beigtos pils pagrabos. Tev paliek karsti sarūgtinājuma dēļ: šoreiz tu pats būsi novedis sevi pie karātavām.

Tad atskan smiekli. Tu paskaties uz augšu un redzi, ka zagle sarunājas ar Sarkano dragūnu virsnieku. Viņš dod tai nelielu ādas maisiņu. Viņa ieber tā saturu savā rokā, un tu redzi, kā saulstari atmirdz no vismaz divpadsmit monētām. Viņa paskatās uz tevi un smaida, bet virsnieks pateicas viņai. Parādot uzticību kronim, Ķīla paziņojusi par noziedznieku ar iesauku Ēna.

Tad sargs pagrūž tevi no mugurpuses. Tu streipuļo uz priekšu, uz ieeju tornī, kur kāpnes ved lejup uz cietokšņa dzīlēm.

— Kusties, zagli! — sargs bez ļaunuma norūc. —Te tagad būs tavas mājas, sāc pierast. Un tagad pasaki ardievas saules gaismai!

Turpinājums — 26. nodaja.

42.

Tu nevari atteikties no izdevības nočiept kaut ko karaļa mantnīcā, priesterim pašā degungalā. Statuete tev liekas vērtīga, šķiet, tā ir no tīra zelta, apmēram trīs collas gara, un rādās, ka tajā atveidots kāds dievs vai mītisks bruņinieks. Tu labi zini, ka melnajā tirgū tev par šo figūriņu noskaitīs krietni daudz monētu. Tā būs nauda, ko izmantot, lai paēdinātu cilvēkus nabadzīgākajos karaļvalsts nostūros.

Citi jau iet ārā no mantnīcas; tu rīkojies žigli un ieslidini statueti savā rokā vēl veiklāk par burvju mākslinieku. Tu izliecies, ka kasi ieniezējušos pakausi un noslēp figūriņu savā tunikā. Tā ir pietiekami ietilpīga, lai tāds mazs nieciņš tur nemanāmi ievietotos.

Tu neuzkrītoši paraugies apkārt un ej caur durvīm. Labi, neviens nekā nav pamanījis...

Tava galva pēkšņi iesmeldzās mežonīgās sāpēs, un statuete dedzina tavu miesu gluži kā nokaitēta. Tu iekliedzies un nokrīti uz ceļiem, bet tavi draugi nāk, lai tev palīdzētu. Tu jūti, ka asaras birst kā pupas, un izrauj ārā statueti no tunikas apakšas.

Figūriņa dedzina plaukstas, un tu nomet to uz grīdas; tu atviegloti atspiedies pret sienu, jūtot, ka sāpes mazinās.

Karaļa bruņinieks pieliecas, lai paceltu statueti.

— Nē! — tu kliedz. — Neiztiec to. Tā svilina, ka vai traks!

Statuete ir Deira rokās, un viņš groza to pirkstos, itin kā šī figūriņa ne ar ko neatšķirtos no parastiem priekšmetiem.

— Nesaprotu, ko tu te kliedz, zagli. Tā nemaz nav karsta, tā ir auksta.

— Nesaprotu, — tu tikko dzirdami nomurmini. — Tā apdedzināja man ādu. — Tu pacel uz augšu tuniku, un uz tava vēdera ir redzams sarkans laukums.

Priesteris paņem statueti un noliek vietā. Viņš aizver durvis un aizslēdz tās, tad raida burvestību, kas aizsargā no visiem iebrucējiem. Tad viņš pagriežas pret tevi.

— Tu mani apbēdināji, £na. Es domāju, ka tu ar godu kalposi mūsu karalim, tomēr tu parādīji, ka neesi uzticams. - Viņš sasit plaukstas, un divi sargi ierodas, lai paceltu tevi no grīdas. Tavas rokas viņi saslēdz dzelzs ķēdēs.

— Vediet viņu pie karaļa, — priesteris saka.

Priesteris, Deirs un Ķīla pavada tevi līdz istabai, kur

karalis pieņem apmeklētājus. Viņš noklausās priestera ziņojumu par to, ka tu esi mēģinājis zagt, tad pieceļas un skatās tev virsū.

—- Tavi noziegumi pret kroni ir bīstami, un to ir bijis daudz, — karalis saka. — Tu esi palaidis garām iespēju tikt brīvībā un izpirkt savu vainu.

Karaļa balss pieņemas spēkā un pārskan telpu tā, ka visi var dzirdēt šo paziņojumu.

— Kir Trelander, kas esi pazīstams kā £na, tev piespriests mūža ieslodzījums karaļa cietumā. Nekad vairs tev neredzēt sauli vai debesis, kopš šā brīža karaļvalsts robežās tavu vārdu aizliegts pieminēt. Lai Spēki iežēlojas par tevi.

Karalis sēž tronī un atsvešināti pamāj ar roku.

— Aizvediet viņu!

Gvardi ved tevi pretī tavam liktenim.

Turpinājums — 26. nodaļā.

43.

Deirs un Ķīla ar cīņai sagatavotiem ieročiem tev seko. Tu pasniedzies pēc misiņa roktura labajā durvju pusē. Tu lēnām to pavelc, un slēdzenes bulta mehānismā atbīdās atpakaļ.

— Tās nav aizslēgtas, — tu pavēsti pār plecu. Turot zobenu gatavībā, tu dziļi ievelc elpu, tad ar rāvienu atgrūd vaļā durvis.

Tu iebrāzies iekšā, un draugi tev seko.

Blāvi saules stari apspīd pelēku, vientuļu pārsegu virs istabas. Te kādreiz ir bijusi mācību telpa. Istabas vidū stāv otrādi apgāzts galds, kurā dziļas pēdas atstājis kara cirvis. Pie sienām līdz pat griestiem — grāmatplaukti no vērtīga koka, un tās grāmatas, kuras vēl istabā palikušas, izmētātas pa grīdu vai uz putekļainajiem plauktiem. Globusu kāds ass, naidīgs asmens pārcirtis tieši uz pusēm. Ar asinīm uz lielākā kontinenta — uz kontinenta, kurā arī tu esi dzimis uzrakstīts — "mans".

Tu pārlaid skatienu grāmatu nosaukumiem un ievēro, ka te nav nevienas grāmatas par maģiju, burvestībām. Baismu valdnieks tās noteikti ir paņēmis sev līdzi, bet citas atlūzas no viņa pārāk cilvēciskās pagātnes ir atstātas kā nevērtīgas — tādam iedomīgam un ļaunam burvim kā viņš.

«Kauns!» tu domā, jo iztēlojies, ka tavā pilī tev būtu tāda pati skolas istaba, plauktos — iemīļotās grāmatas, kurās tu spētu iekļūt un dzīvot tajās aprakstītajos notikumos vēl un vēl.

Galu galā tu jau esi sapratis, ka ļaunums ir gan stulbs, gan gļēvs. Ja Baismais tagad ir ļaunuma valdnieks, viņam ir jābūt arī muļķu valdniekam.

Deirs ar vienu roku nostāda galdu uz kājām. Ķīla izskata salauztās atvilktnes, bet jūs ar Deiru pārmeklējat grāmatskapjus un durvis, meklējot slepenas durvis vai dārgumu slēptuves. Bet te nav nekā, izņemot ģeogrāfijas grāmatu, kas stāsta par tavu pasauli.

Tu nopūties un paskaties uz draugiem.

— Mums jāiet nākamajā istabā.

Deirs piekrītoši pamāj.

— Šeit esam beiguši meklēt.

— Taisni tā, — Ķīla saka. — Es ļoti gribētu tikt no šejienes prom, cik vien ātri iespējams. Te... nelabi... smird.

Tu piekriti, jo ari tu jau kopš pirmajiem soļiem šajā ēkā esi sajutis šo šķebinoši salkano smirdoņu. Tā ir sapuvuša koka un trūdu smaka, bet pāri visam, izsūkusies cauri sienām un pamatiem, ir neizturama ļaunuma smirdoņa...

— Ejam, — tu saki.

Turpinājums — 25. noda|ā.

44.

Rēga brīdinājums bija nepārprotams: "Netraucējiet šos kaulus, lai netaptu nolādēti!"

Bet mistiski brīdinājumi neapturēs pārliecinātu zagli. Ķēdēs iekalto zārku aiztikt būtu pārāk bīstami. Protams, ķēdes neļauj kādam — kaut kam — tikt ārā.

Nē, dārglietām jābūt noslēptām akmens zārkos. Jābūt kādam iemeslam, kāpēc trīs aizzīmogoti sarkofagi ir paslēpti apakšzemes istabā. Un vienīgais iemesls, ko tu vari iedomāties, ir neaptverama milzu bagātība — Arnštatu dzimtas dārgumi, noslēpti nevis mantnīcā vai dārgumu krātuvē, bet slepenā istabā, ko apsargā mirušie.

Tu pieej pie dzimtas patriarha Frenklina Arnštata sarkofaga.

— Šis, — tu saki. — Dārgakmeņi būs atstāti ģimenes galvas ziņā.

Zagle ar jautājošu skatienu vēro tevi, tad jūs visi treji nobīdāt sarkofāga akmens vāku uz vienu malu. Zilajā burvjuguns gaismā tu redzi greznu zārku. Uzmanīgi pasniedzies uz priekšu, pārbaudot, vai akmens kapā nav slazdu vai apslēptu atsperu.

Bet sarkofāgs ir drošs, un tu priecīgi ar abām rokām pacel zārka vāku.

Zaļš gaisa mākonītis izlaužas no zārka un izplatās slepenajā istabā. Ķīla klepojot paraujas sāņus, bet Deirs aizsedz seju ar apmetni.

Apbedot aizgājēju, zārkā ticis novietots neliels stikla trauciņš. Ar laiku karafes aizbāznis kļuvis vaļīgs, un trauka saturs izplūdis zārka iekšienē.

Bet tu esi atvēris zārku, un atliku likām saelpojies gāzi. Tvaiki dedzina tavas plaušas un tu izmisīgi klepo.

"Labi izgudrots slazds," tu domā, atslējies pret sienu. "Tas nogalina kapu apgānītājus labāk nekā jebkurš lāsts."

Tu jūti, kā saļimst kājas, un nokrīti uz grīdas, tava āda ieguvusi zaļganu nokrāsu. Ķīla sabrūk tev līdzās, un Deirs izmisīgi pretojas gāzes iedarbībai, tad pakrīt.

Tu nevari pakustināt ne pirksta, nedz arī kādas citas ķermeņa daļas. Tu esi paralizēts, tu nevari vairs ne iepīkstēties, pasaukt palīgā, pat ja kāds varētu būt tuvumā un dzirdēt tevi.

Tas ir tik smieklīgi, jo saproti, ka šī gāze nav domāta, lai nogalinātu, bet gan lai paralizētu jebkuru, kas mēģinātu aplaupīt Arnštatu kapvietu. Tu nebūsi vis miris, bet gan kļuvis par nekustīgu ķermeni tik ilgi, kamēr nomirsi lēnā bada nāvē. "Nekādu cerību," tu domā. "Nekādu cerību."

Tu guli stundām ilgi, juzdamies tā, it kā būtu palicis traks, savā ķermenī ieslodzīts. Rjot stundām, nakti nomaina diena, un tu redzi saulstaru leņķi, kas lēnām pārvietojas, ieslīdot kapeņu kāpņu telpā.

Tev prātā pēkšņi iešaujas doma, ka šī ir pēdējā diena, kas jums atvēlēta, un ka jūs nekad neatradīsit karalim kristāl-galvu. Tavu vārdu visā karaļvalstī pieminēs ar izsmieklu.

Atkal iestājas nakts, un līdzi tai atnāk bailes no Baismu valdnieka un viņa zombjiem. Kas notiks, ja viņi jūs atradīs

Šeit? Kopā ar rītausmu izzudusi ari burvjuguns, un tavi draugi ir tikpat nekustīgi kā tu.

Tu jūti, kā karsta asara norit pār tavu seju, un zini, ka tevi neviens nespēj glābt.

Dienasgaisma vēlreiz ielaužas kapenēs. Tevi māc mežonīgs izsalkums, un tavi sastingušie muskuļi kliedz sasprindzinājumā, nespējot pakustēties.

Tu esi iegrimis pusnemaņā, kad tavā apziņā ieurbjas un uzplaukst žilbinošs sāpju stars. Istaba savērpjas, nez no kurienes radies vējš sagriežas virpulī. Tev kļūst nelāgi ap dūšu, un tavs kuņģis saraujas čokurā. Tu sāpēs aizver acis.

Vējš norimst, tad izzūd pavisam. Tavs kuņģis nomierinās, un miers un vēss gaiss apņem tevi brīnumsaldā elpā. Tu paveries augšup, un tu jau esi karaļa Halvora troņa zālē.

Karalis vēro tevi no sava troņa augstumiem.

— Tava burvestība ir iedarbojusies, priesteri. Viņi ir atgriezušies. Bet es neredzu kristāla galvaskausa! — viņš dusmīgi paziņo. — Jums atvēlētās divas dienas ir beigušās, zagļi! Kas noticis?

Neviens viņam neatbild. Tu nevari pat pakustēties, lai aicinātu palīgā.

Priesteris pieceļas no savas vietas uz paaugstinājuma un jūs visus trejus pēc kārtas pārbauda, pievēršot uzmanību zaļajai ādas krāsai. Visbeidzot viņš paziņo :

— Majestāte, viņi ir saindējušies ar alķīmisku mikstūru. Viņi ir paralizēti, mans kungs.

Karalis berzē zodu.

— Vai tu vari ko līdzēt?

— Jā, Majestāte. Ja es drīkstētu pāris minūšu uzkavēties savā istabā, tad varētu pagatavot gāzi, kas novērstu paralīzi.

Karalis pamāj priesterim, lai pasteidzas. Tu esi uz aukstas marmora grīdas, bet tavās krūtīs dzimst cerības siltums.

Pēc desmit minūtēm priesteris atgriežas ar trim auduma gabaliem un pudeli, kurā ieliets zilgans šķidrums. Viņš uzlej šo šķidrumu uz drānas, tad apklāj ar to tavu seju — muti un degunu. Kamēr viņš rīkojas ar pārējiem, tu sajūti rīklē ledainu piparmētru garšu. Bezgalīgs svaigums. Tavas plaušas notrīs, šķidrumam iekļūstot visās ķermeņa šūnās.

Tavas acis samirkšķinās, tavu ādu, šķiet, dursta tūkstošiem smalku adatiņu. Tad jau tu spēj pakustināt pirkstus, tad — roku, un dažās minūtēs jūs visi treji esat uz kājām, paralīze izgaisusi kā nebijusi. Tu paklanies karaļa priekšā.

Dodies uz 68. nodaļu!

45.

Parādes durvis ir aizzīmogojis maģisks spēks, un Baismu valdnieka zombju bruņinieki tuvojas; lāpas gaisma nespodri atspīd viņu senatnīgajos zobenos. Jūs varat cīnīties ar viņiem, bet tā zaudēsit dārgo laiku — gadījumā, ja viņu būs vēl vairāk un viņi visi jums uzbruks. Nē, labāk būs, ja mēģināsit tikt ārā no šejienes kādā citā istabā.

Tuvākā istaba ir viesistaba, un tu atceries lielo logu, kas vērsts uz meža pusi. Tu kliedz:

— Man pakaļ! Mums jātiek ārā, kamēr nav par vēlu!

Deirs paceļ krēsla kāju un izdzenā zombju baru. Kāds zombis sabrūk no krēsla trieciena, tad atkal slejas augšā uz savām kaulu kājām. Karaļa bruņinieks ieguvis pietiekami daudz laika, lai tev sekotu, un Ķīla izmisīgā skrējienā uz viesistabu jums pievienojas .

Pie durvīm tu izrauj no maksts savu zobenu, jo lāpas gaisma apspīd zombju rēgainās sejas. Kādi desmit zombju bruņinieki soļo cauri istabai jums pretī, tev un taviem biedriem, vienīgajām dzīvām radībām šajā baismu ēkā.

/ombju acu dobumos spīd asinssarkana uguns, un viņu saplēksnējušie ķermeņi, šaušalīgi raustoties, tuvojas jums, iusu sirdspukstu dzīti.

— Šurpu! — tu sauc, un jūs virzāties uz tuvākajām durvīm.

Tad durvis atsprāgst vaļā, un no tumsas iznirst nākamā /ombju grupa un nāk jums virsū.

Jūs aplenkuši kādi divdesmit trīsdesmit zombji. Protams, jums vajadzēja cīnīties tad, kad viņi bija tikai četri. Deirs ar kaujas saucienu metas tiem virsū; viņa melnais div-rocīgais platasmens iet cauri kauliem un pussapuvušai miesai pat neapstājoties. Bet zombju ir pārāk daudz. Deirs pazūd pusduča zombju tvērienā, un tevi sagrābj neskaitāms daudzums zombju roku un velk prom no sienas. Ķīla šausmās kliedz, un zombju zobi dziļi iegraužas tavā miesā; meklējot mierinājumu bezgalīgajā nedabīgajā izsalkumā.

Tavas acis zaudē gaismu, bet tu skaidri vari saskatīt sarkanu spīdumu viņu acīs un zeltaino lāpas gaismu pie tavām kājām.

Tava vienīgā iespēja! Tu izrauj savu roku no zombja tvēriena un paķer lāpu no grīdas. Viesistabas durvis ir vaļā, un tu iemet lāpu tumsā, cik tālu spēdams.

Saltas sāpes izstrāvo cauri tavam ķermenim. Tu esi parauts zem zombjiem. Tu neskaidri nodomā, ka tev nav izdevies veikt nodomāto, bet dažos mirkļos viesistabu pārņem oranža gaisma, un tu saproti, ka lāpa ir tikusi aizkaros, kā jau tu cerēji.

Tu lūdz visus Spēkus, lai uguns aptvertu visu ēku. Tu zini, ka tev tūlīt gals klāt, un nevēlies atgriezties šajā pasaulē kā bezprāta zombis.

Uguns izplatās, pārejot no viesistabas uz lielo zāli, kur grēdā sakrautie paklāji un mēbeles uzliesmo, lai paveiktu to, kas neizdevās tik ļoti sen atpakaļ.

Tu smaidi. Tavi biedri ir miruši, tu par to esi drošs; aukstums izplatās pa tavu ķermeni, zombjiem to plosot. Iegrimstot mežonīgajā tumsā, tavas pēdējās domas ir par taviem draugiem, ko tu esi glābis no mūžīgo zombju likteņa.

Tad tumsas vara pārvēršas par šķīstījošas uguns jūru. Tu dzirdi zombju kliedzienus, un Karniveksa pils kļūst uguns atpestīta. Tevi apņem liesmas, tava dvēsele tiek glābta no zombja nemirstīgā lāsta.

Tu mirsti kā varonis.

Beigas

46.

Tu atsauc atmiņā visus notikumus un saproti, cik ļoti jūs esat noguruši. "Man kādam laikam pietiek," tu domā, un tev nav jākaunas to pateikt viņiem.

— Šīs kapenes pa nakti nekur neaizbēgs, un Baismu valdnieks joprojām slēpsies pilī. Kāpēc gan lai mēs nepa-gaidītu līdz rītam un tad darītu, kas darāms? Patlaban nav nekādas jēgas neko meklēt — vai, vēl trakāk, cīnīties vēl ar kādu zombju baru —, ja mēs tikko varam noturēties uz kājām. Esmu tik ļoti noguris, ka nespēju aizstāvēt pats sevi. Kā domājat jūs?

Ķīla tev piekrīt, un Deirs — allaž gatavs krietnam cīniņam — arī. Jūs visi treji sākat ceļu atpakaļ uz ciemu. Kad jūs esat nonākuši ciema laukumā, mēness ir pie paša apvāršņa malas, un gaismas ir vairāk nekā pietiekami, lai redzētu, ka zirgi ir prom.

Tu piesteidzies pie Sarkanās istabas krogus un pārbaudi slitu. Pavadas ir pārrautas, un ceļu saārdījuši zirgu pakavi.

— Viņi ir norāvušies, — tu saki, pētot notikuma vietu. — Kāds tos ir izbiedējis.

— Zirgi bijuši pamatīgi nobiedēti, — saka Ķīla, — lai pārrautu tik stipras ādas pavadas. Paskatieties uz pakavu nospiedumiem, viņiem vajag būt palikušiem trakiem.

Krogus pagalmu ir izdangājuši zirgu pakavi, un tu vari redzēt, ka trīs pakavu pāru pēdas ir arī uz ceļa, kas ved ārā no ciema uz mežu.

— Viņi ieskrējuši Ēnu mežā. Nekad vēl neviens zirgs nav bijis tik pārbiedēts kā šie... — Deirs izrauj zobenu un norāda uz krodziņu. Dziestošā kamīna gaismā iekšā kustas ēnas.

— Es eju pirmais! — iesaucas karaļa bruņinieks un bez liekas šaubīšanās iebrāžas pa durvīm.

Tu viņam cieši seko, bet viņš tik strauji apstājas, ka tu gandrīz ieskrien viņam mugurā.

— Kas ir? Ko brīnies? — tu jautā.

Tad tu pats redzi — ducis bruņotu zombju bruņinieku pagriežas pret tevi — iztraucēti, meklējot jūs. Viņu acis gail, tie visi kā viens dodas jums virsū, viņu izbalējuše zobi atņirgti, stingi smaidot.

Ķīla skrien ārā pirmā, tu viņai seko pa pēdām, tverot Deiru aiz apmetņa. Viņš izveļas ārā pie tavām kājām. Bailēs elsojot, tu norādi kapsētas virzienā: tur vismaz divi duči zombju kūņojas uz jūsu pusi.

— Mēs esam pagalam, — tu sauc. — Mēs tādu daudzumu zombju nepieveiksim!

Ķīla rausta tevi aiz elkoņa.

— Mūsu vienīgā iespēja ir mežs.

— Nē! — bruņinieks sauc. — Mums jāpaliek un jācīnās, lai pierādītu, ka esam karaļa cienīgi!

Jūs ar Ķīlu sākat skrienat uz ciema vārtiem.

— Viņu ir pārāk daudz! Bēgam! Gan jau vēl dabūsi izkaroties, ja paliksi dzīvs!

Zombji drūzmējoties laužas ārā pa krodziņa durvīm, un Deirs kāpjas atpakaļ, tad pagriežas un skrien tev līdzās.

Kopā jūs visi skrienat bez atskatīšanās. Bēgt, vismaz šoreiz, ir kauns, bet veselīgi. Jūsu skrējiens ir kā murgs. Jūs neapstājaties, kamēr neesat ieskrējuši dziļi mežā, aizelsušies izmisīgi tverot pēc elpas.

Ēnu mežs atrodas starp Karniveksa pili un zombju ciemu. Nakts tumsībā jums nav ne mazākās jausmas, kurp tālāk doties, un jūs visi treji uzkāpjat vislielākajos kokos, kādus vien tuvumā varat atrast, un nolemjat sagaidīt ritu, koku vainagos patvērušies.

No rīta jūs pamostaties noguruši pēc neērtā snaudiena augstu virs zemes. Bet jūs vismaz esat dzīvi, un zombji nekur tuvumā nav redzami.

Jūsu pulciņš sāk ceļu Karniveksa pils virzienā, cerot, ka atgriežoties nebūs izlikti kādi velnišķīgi slazdi. Tur, pie pils, jūs varēsit nogriezties pa zemesceļu atpakaļ uz karaļa Halvora valstību, kur jūs varbūt sastapsit kādu zemnieku vai ceļotāju, kas palīdzētu jums nokļūt līdz pilij.

Tuvojoties dienvidum, jūs esat sasnieguši meža malu, un Karniveksa pils jūsu priekšā ir kā aizmidzis pūķis.

Pēc tevis dotā signāla jūs iznākat no meža un aizsteidzaties pa zemesceļu, konstatējot, ka bažām nav nekāda pamata. Jūs negaida nekādi slazdi, un ceļš, šķiet, ir drošs un nesola īpašus pārsteigumus.

Jūs ejat cauri mežam visu atlikušo dienas daļu. Līdz ar krēslas iestāšanos jūs nonākat līdz vietai, kur līkumo vēss strauts. Jūs nolemjat pavadīt atlikušo nakts daļu šeit un turpināt ceļu no rīta. Dcirs pazūd biezoknī, tad atgriežas ar medījumu, kas tiek izcepts uz ugunskura.

Nakts mežā ir mierīga un rāma, bet jūs ilgojaties nonākt pils drošībā. No rīta jūs nomazgājaties upītē un tad atkal dodaties karaļvalsts virzienā.

Lai nu kā, bet jūs esat pavisam aizmirsuši par tiem karaļa noteikumiem, ar kādiem viņš jūs nosūtīja veikt uzdevumu.

Nepaiet ne stunda ceļā, prom no Karniveksa ļaunuma pils, kad pasaule visapkārt pēkšņi sāk griezties. Tu un tavi biedri, jūs nokrītat uz ceļiem, jūs pārņem spējš nelabuma vilnis. Acīs sametas tumšs, un ausīs džinkst tā, it kā galvā būtu salīduši miljoniem dusmīgu, dūcošu kukaiņu. Tad jums uzdvašo miera un vēsuma saldā elpa.

turpinājums — 68. nodaļā.

47.

Tu skaties uz tumsā izzūdošajām kāpnēm. Baismu valdnieks droši vien ir tur. "Burvjiem vienmēr vairāk tīk iekārtoties torņu augšējos stāvos," tu pie sevis nodomā. Bet tu neesi nobriedis tikties ar Baismu valdnieku, vismaz pašlaik ne; mazāk bīstama būtu sastapšanās, kas varētu notikt skaidrā dienas laikā, bet tāds burvis kā Baismīgais vienmēr ir spējīgs uz visu.

Pavērtās durvis zem kāpnēm itin kā aicina: protams, tur meklējams kristāla galvaskauss. Tu norādi ar zobena smaili.

— Sāksim no šejienes. Pārējo — pēc tam.

Ķīla aizdedz lāpas, kas iestiprinātas turekļos, sniedz vienu tev, otru — Deiram. Tu ieej pa durvīm nelielā telpā. Vienas durvis ved uz pieliekamo, kur glabājas saimniecības piederumi. Vēl vienas durvis telpas otrā galā ved uz bibliotēku. Acīmredzot šeit pustukšajos plauktos var atrast tikai grāmatas par melno maģiju un senlaiku zintīm. Pārējās ir izņemtas no plauktiem un izsvaidītas pa visu istabu kā nevajadzīgi krami. Droši vien Baismu valdniekam tīkamas šķiet tikai grāmatas, kas palīdz viņam tumsas ceļā. Divviru durvis vienā sienā ir aizvērtas. Deirs bez lielām raizēm drosmīgi tās atver, un jūs ieejat nākamajā istabā.

Dodies uz 51. nodaļu!

48

.

Tu pagriezies platā kāpņu laukumā un traucies pa akmens pakāpieniem, kas ved uz alķīmijas laboratoriju. Pusceļā uz augšu tev saļogās ceļgali. Pasaule mirklī kļuvusi augsta un milzīga, un pakāpieni šķiet garāki, nekā tie īstenībā ir.

Tu atskaties uz pārējiem. Viņi saļimuši ceļā augšup, tev sekojot, tāpat kā tu. Jūs visus ir skāris savāds, pārdabisks virpulis; telpas uztvere mainās, un tev attālumi šķiet gan pārmēru īsi, gan atkal — pārmēru gari.

Jūs lēnām virzāties pa kāpnēm uz rokām un ceļgaliem. Tu nevari uzticēties tam, ko rāda acis, tālab tu ej, acu vietā izmantojot pirkstus, sasniedzot nākamo pakāpienu ceļā uz dienasgaismu un drošību.

Visbeidzot tavi pirksti pavēsta tev, ka tu esi nelielā laukumiņā, kas ved uz laboratoriju. Tu sauc:

— Es esmu pie slepenajām durvīm! Tās ir gluži tepat!

Tad tu atver savas acis.

Laboratorija kustas, itin kā virmo. Tavas acis nespēj sakoncentrēties vienā punktā, un izskatās, ka laboratorijā viss lēnā kustībā peld. Ari Ķīla un Deirs ir tikuši līdz durvīm, un trijatā jūs visi sākat garu ceļu cauri laboratorijai un augšup pa pakāpieniem — uz karaļa apartamentiem.

Bet tu nekad neesi bijis tādā garā ceļojumā kā šis. Lai veiktu vienu pašu soli pareizā virzienā, vajadzīgs daudz vairāk laika, nekā varētu iedomāties. Tu jūties tā, it kā staigātu pa okeāna dibenu, un apjaut, ka brīdī, kad tu noņēmi kristālgalvu no pjedestāla, sāka darboties briesmīga burvestība, kas kaut kādā nezināmā veidā palēnina laika gaitu tev un taviem draugiem.

Un tu ar šausmām saproti: ja katrs solis ilgst piecas, desmit minūtes, tu no pils izkļūsi naktī. Un Baismu valdnieka kalpi jūs atradīs.

Pēc vairākām stundām jūs beidzot esat šķērsojuši laboratoriju un nonākuši pie spirālkāpnēm. Tu paskaties uz augšu un nopūties, jo tev šķiet, kāpnes kustas kā milzu virzulis — uz augšu, uz leju, līdzīgi milzu atsperei. Tu aizver acis un izstiep roku ar izplestiem pirkstiem. Virzīties pēc taustes ir vienīgā iespēja, lai nezaudētu prātu.

Paiet minūtes, tad stundas, iespējams, pat dienas; tavas apjukušās izjūtas vairs nespēj atšķirt sekundi no gada. Nepielūdzami jūs virzāties augšā pa kāpnēm, visu laiku cenzdamies pārvarēt šausmu viļņus kuņģī.

Tad tavi pirksti pieskaras auksta akmens grīdai; tu esi spirālkāpņu augšā. Tu stāvi, tad atver acis, bet nekas nav mainījies — viss šūpojas un viļņojas.

— Esmu augšā! — tu iesaucies, bet tev nav ne mazākās nojausmas, vai tavi draugi spēj tevi saprast, jo viņu izjūtas ir tikpat traucētas kā tavas.

Tu jūti ciešu tvērienu pie potītes un neskaidri nojaut — tā ir Ķīla. Tu palīdzi viņai piecelties kājās, tad satver Deira roku; viņš veic pēdējos pakāpienus. Cik ilgi tu viņam palīdzēji? Dažas minūtes? Stundu? Cik laika jums vēl atlicis?

Gaitenis sākas no šejienes, cauri uzgaidāmajai istabai, tad foajē. Tev nav ne jausmas, cik ilgs laiks ir pagājis, bet tu zini, ka jāsteidzas, jo līdz ar nakti ieradīsies zombji. Jūs izejat pa divviru durvīm un nokļūstat pils uzgaidāmajā istabā. Durvis uz zāli šķiet kilometriem tālu. Tava sirds lēkšo kā sacīkšu zirgs, un auksti sviedri līst pāri uzacīm kā drudža lēkmē. Tu jūties tā, itin kā būtu skrējis dienām ilgi, bet tu līdz durvīm neesi ticis ne pusceļā. Beidzot — šķiet, ir pagājis gads — tu nonāc līdz deju zāles durvīm. Pieskaries rokturim. Tās atveras, un paiet gadsimts pēc gadsimta, bet tu vēl ej cauri deju zālei uz izeju, līdz durvīm, kas ved uz foajē, lai pēc tam nokļūtu ilgotajā saules gaismā.

Smiekli. Tu dzirdi, kā tev visapkārt smieklu atbalsis atlec no sienām. Smiekli stindzina tavas asinis, un tu centies atgūt elpu, divkāršojot savas pulēs, glābjoties no šīs briesmu bedres.

Tu esi pie durvīm uz foajē. Vēl daži soļi, un jūs būsit ārā. Tu mēģini tās atvērt. Bet durvis ir aizslēgtas...

Smieklu vilnis izloka tavu ķermeni, un tu pret savu gribu sāc vibrēt.

Jūs visi nokrītat uz grīdas, kratīdamies no smiekliem, tad mirklī burvju vara atkāpjas un pazūd kā nebijusi. Tu guli uz grīdas, tverot pēc elpas kā zivs smiltīs. Atjaunojies normāls laika ritums, un tu jūti, ka pasaule tev apkārt ir tāda, kādai tai jābūl.

Tu paskaties uz augšu.

Vigi ir tevi aplenkuši, tumsas varaskalpi. Vigu vairogi ir sarūsējuši un sadragāti, vigu zobeni — izroboti un nespo dri no vecuma, miesas atliekas nokarājas no kauliem, un vigu acīs gail šaušalīgs spīdums.

No istabas viga gala atskan pretīga ķiķināšana.

Parādās gara auguma tēls. Viga zombiskie muskuļi savelk seju zem pelēkās ādas. Viga acis, dziļi iekritušas dobumos, izstaro nedzīvu metālisku gaismu. Bārda, kas izslējās no pazodes, ir asa un pilnīgi melna; kraukļmelnos matos ieausti sudraba pavedieni. Uz viga galvas ir augsts melna metāla kronis, uz kura rēgojas sikspārga spārni un kādas mirušas būtnes galvaskauss.

Vigš smejas, un viga smiekli līdzinās saplēstam vējam.

Priecājos, ka jūs to izdarījāt šovakar, — vigš saka. Viga balss dārd kā bluķi bezdibenī. — Es esmu šā vienkāršā mājokļa saimnieks. — Vigš smejas skaļi, smiekli ir līdzīgi pērkona dārdiem. — Laipni lūdzam, muļķa mirstīgie, uz Baismu pili...

Dodies uz 6. nodaļu.

49.

Durvis ir tādas pašas kā pārējās lielajā hallē; tās veidotas no bieziem ozolkoka dēļiem, kas pilī varētu veikt savu uzdevumu vēl vismaz gadsimtu. To eņģes izkaltas no melnas dzelzs, bet nosūbējuša misiņa rokturis blāvi mirdz nedrošajā gaismā, kas atnākusi no parādes durvju atvēruma. Tu atskaties, vēlēdamies tikt ārā no šejienes, paveicis savu uzdevumu. Pēc dažām minūtēm norietēs saule.

Ķīla pamāj un norāda uz aizvērtajām durvīm, itin kā gribētu teikt:

- Ej, ej taču, ej, lai vienreiz būtu miers!

Deirs sagatavo savu garo šķēpu, svārstot asmeni sev priekšā.

Tu atver durvis un lec iekšā, tavs zobens ir gatavībā.

Blīva blāva gaisma izlaužas caur smagajiem aizkariem, kas aizklāti logiem istabas galā, sedzot izsistos stiklus. Pa spraugu tu vari saskatīt koku siluetus aiz pils.

Sev visapkārt tu apjaut krēslu un slīpeņu kontūras ar saplēstiem spilveniem šur un tur. Citi krēsli un galdi ir apgāzti un salauzti — viscaur lielajā ērtajā istabā, kas kādreiz ir bijusi viesistaba, kur ciemiņi un nama ļaudis pirms neatminamiem laikiem satikās, lai pārrunātu notikumus vai spēlētu spēles — daudz ērtāk nekā ēdamistabās vai dzīvojamās istabās. Istabas centrs ir marmora plātnēs veidots kamīns viņā istabas stūri, pietiekami mājīgs, lai pie tā varētu novietoties laikabiedri un/vai sarunu partneri.

Kamīna apkārtne ir samērā tīra. Kamīns itin kā spējis noturēties pret iznīcības patvaļu; šādas pēdas Baismu valdnieks atstājis visā pilī.

Jūs visi treji sākat meklējumus, pa ceļam noliekot vietā dīvānus un iztaustot tos gadījumā, ja kas būtu noslēpts drapējumā. Karaļa bruņinieks izklaudzina sienas, meklējot

slepenas durvis. Tu izpētī sienas aiz saplēstajām gleznām, sienas paklājiem, pārbaudot, vai neatklāsies slēptuve vai eja, bet jūs sveic zirnekļi un tīmekļi. Nekādu noslēpumu.

Pie pakaļējās sienas Ķīla atbīda aizkarus, visas sienas garumā, nespodri saulstari izlaužas cauri bieza stikla sienai, un cauri tai tu redzi oranžēriju, pilnu nobrūnējušiem, izkaltušiem augiem, kas pieķērušies pie sienām un jumta; nokaltušie dzinumi izlauzušies cauri durvju spraugām un salauztajiem logu rāmjiem, cauri durvīm otrā siltumnīcas galā, kas pavērtas uz ārpusi.

Caurspīdīgajā sienā ir stiklotas durvis, un zagle tver rokturi.

— Tās nav aizslēgtas! — viņa saka. — Mums vajadzētu pārmeklēt arī siltumnīcu.

— Pagaidiet! — tu iesaucies. Tava balss vēlreiz atskan telpā, jo tu esi pienācis pie milzīga kamīna istabas stūrī. Pienācis tu paošņā gaisu, un tavs deguns sajūt tikko manāmu smaržu.

Ar šo kamīnu kaut kas nav pareizi, jo, lai gan ir aizritējis vismaz gadsimts, kopš ēka celta, šis kamīns ir neparasti tīrs, itin kā nemaz nebūtu izmantots. Tā novietojums šajā stūri arī ir neparasts, un tu jūti, ka te kaut kas nav kārtībā.

— Kas ir, Ēnainais? —jautā Deirs.

— Tas ir kamīns, — tu ironiski laipni atbildi. Deirs nošķobās tev pretī.

— Bet ne jau tas ir svarīgi. Šķiet, ka te kaut kas ir. Te ir kaut kas savāds. Skaties, — tu pamāj ar roku. — Viesistaba parasti ir visiecienītākā uzturēšanās vieta jebkurā namā. Viesistabā parasti sapulcējas ģimene vasarā vai ziemā. Bet šis kamīns... Tikpat kā nav lietots: nekādu sodrēju, nekādu pelnu. Nekādu lietojuma pēdu uz akmens. Tu pārlaid plaukstu gludajai, tīrajai marmora virsmai.

— Piemēram, tādu kā nokvēpušajai sienai lielajā zālē, — turpina zagle.

— Pareizi, — tu pagriezies pret draugiem.

— Ja viņi nav lietojuši kamīnu uguns uzturēšanai, kādam nolūkam šis kamīns ir domāts?

Bruņinieks, iegrimis domās, gaida.

— Tagad es vairs ne par ko neesmu pārliecināta, Ēnainais, — saka Ķīla. — Tikai par to, ka mums ir pietiekami daudz laika, lai pārmeklētu vēl vienu telpu un tad ātri laistos lapās, pirms pienāk nakts. Kas zina, varbūt te kaut kur tuvumā ir Baismu valdnieks?

Tu piekrītoši pamāj ar galvu. Kristālgalva var būt paslēpta siltumnīcā, ierakta zemē vai nobēdzināta kādā no neskaitāmajiem māla podiem, ko tu redzi aiz stikla sienas.

Bet kas tas ir par kamīnu, kurš tā piesaistījis tavu prātu? Vai te ir iemesls tavai ziņkārībai? Varbūt tu nezin ko iedomājies?

Ja nolem pārmeklēt oranžēriju, turpinājums — 67. nodaļā.

Ja nolem izpētīt kamīnu, turpinājums — 53. nodaļā.

50.

— Kāpēc tu neapsēdies? Neesmu veselu mūžību tevi redzējis. Parunāsimies!

Viņa aplūko tevi.

— Slēpjamies mežā...

Tu klusējot pamāj ar galvu.

— Tu izskaties tā, — viņa turpina, — it kā nebūtu ēdis veselu gadu.

Viņa pasauc apkalpotāju un lūdz atnest divas porcijas vēršgaļas un divus kausus vīna.

- Es maksāju, — viņa saka. — Esmu tev parādā vēl no Guraktas... Viņa apsēžas līdzās un pieliecas tev klāt. Viņas tvirtā un spēcīgā balss mēģina iekļauties čukstos.

- To tu tiešām labi nostrādāji toreiz pie karaļa, viņa saka, acīm mirdzot. — Kaut jel es tur arī būtu bijusi.

Tu mēģini atcerēties, kurš no tev pazīstamajiem vēl bija toreiz ieslodzīts karaļa cietoksnī. Ja tā padomā, visi tev zināmie zagļi bija ieslodzīti kopā ar tevi, izņemot viņu.

— Kur tu biji tovakar? — tu jautā.

Viņa māksloti nopūšas, bet tu zini, ka viņai, pārstāstot savus piedzīvojumus, patīk piedzejot — gluži tāpat kā tev patīk, ja tavus stāstus klausās pulciņš aizrautīgu līdzjutēju.

- Es zinu, ka tas izklausās neiespējami, bet man bija īpašs karaļa uzdevums.

Karalis! Tu gandrīz nokrīti no krēsla un pamet skatienu uz durvīm. Ja Ķīla darbojas karaļa uzdevumā, nav labi, ja tevi kāds redz kopā ar viņu. Kurš gan labāk par zagli zinās, ka nav neuzticamāka cilvēka par zagli!

Viņa ievēro tavu dīdīšanos un noliek savu roku uz tavējās.

Nomierinies, Ēnainais. Tev no manis nav jābaidās. Es biju karaļa pilī, kad mums uzbruka Baismu valdnieks ar saviem zombju bruņiniekiem.

Tu skaļi ievelc elpu. Baismu valdnieks! Reiz viņš bija vienkāršs karalistes augstmanis, kas ļāvās burvestību un ļaunuma spēkiem, lai tiktu pie varas. Ļaudis par viņu stāsta briesmu lietas — viņš spējot komandēt zombju karapulkus.

- Kad Baismu valdnieks un viņa bruņinieki zombji lauzās iekšā pa logiem, es domāju, ka nupat būs beigas. Viņi meklēja burvi, kurš bija izglābies no ļaunā burvja Terapta un kurš bija ieradies, lai karali brīdinātu par draudošajām briesmām.

— Mēs cīnījāmies un pieveicām zombjus. Nākamais uzdevums bija atrast Teraptu un iznīcināt viņa spēku avotu — saules akmeni. Ar tā palīdzību viņš draudēja visu zemi pārvērst tumsas valstībā.

— Es cīnījos līdzās bruņiniekam, tam pašam burvim, kurš bija spējis izglābties. Tas bija elfu zintnieks Grīntoms. Tajā brīdi tu līksmojies karaļa ballē. Kad atgriezos, tu jau biji lielā gabalā, un tavi varoņdarbi vēl ilgi bija karaļvalsts sarunu temats. Kur tu liki zelta zobu?

— Es to atdevu kādam ubagam pils pievārtē, — tu smejoties saki. — Viņam jauni zobi bija daudz nepieciešamāki nekā tam ķēmam Blīholam.

Ķīla smaida.

— Karalim nebija tiesību ieslodzīt nabagus cietoksnī. Kā tu tiki ārā?

— Es biju pārskaities, — tu saki viņai. — Karalis bija ieslodzījis visus ar ģimenēm, ieskaitot mazus bērnus, baidoties, ka viņi sabojās augstmaņiem omu ar savu ubagošanu. Viņi cietumā neapgājās ar mums slikti, patiešām. Ēdiens bija lielisks.

Man šķiet, karalis gribēja kaut kā atlīdzināt slodzi-niekiem par sagādāto netaisnību. Bet ar to vien nepietiek. Nevar nopirkt to, kuram tu esi nodarījis pāri, un tomēr es nodomāju, ka pienācis brīdis karalim šo patiesību atgādināt. Es iedevu ēdienu iznēsātājam trīs sudraba monētas, lai aizņemtos no viņa uniformu — cepuri un visu pārējo. Tad pieliekamajā, kas atrodas kāpņaugšā, es atradu pāris zirgastru otu un sveķus.

Es zināju, ka mani pilī pazīs, tāpēc no zirga astriem izgatavoju ūsas un ar sveķiem pielipināju sev zem deguna.

cepure un melnie zirgastri sedza manus īstos matus. — Šī ir pirmā reize, kad tu kādam stāsti, kas notika karaļa ballē, un lu tiešām jūties tā, it kā atklātu kādu lielu noslēpumu.

Tu pieliecies viņai tuvāk. Vēl tuvāk.

— Sargi mani ielaida pils telpās, jo redzēja, ka esmu parasts sulainis. Es staigāju apkārt vismaz pusstundu, apkalpodams balles viesus, pasniedzot ēdienus, lejot dzērienus lordiem un lēdijām. Tad mani nokaitināja lēdija Karnasija, kas pret visiem kalpotājiem izturējās kā pret vergiem un trenkāja viņus kā tādus nabadziņus. Viņa sāka kliegt uz kādu sulaini, ka tas aplējis viņas tērpu ar vīnu. Pienāca manas atriebības stunda. Pagāja nedaudz vairāk par piecpadsmit minūtēm, un lēdija Karnasija attapās, ka viņai nozagta kaklarota. Stulbā govs! Viņa attapās tikai pēc ceturtdaļstundas.

Kad atskanēja viņas kliedziens, es jau biju ceļā uz durvīm. Gāju ārā no pils, sargiem karaļa vārdā pateicoties par labo sargāšanu, un — prom es biju. Tajā bridī, kad tika atklāts, ka izbēdzis slodznieks un sacelta trauksme, es, padevīgais kalps, jau biju nozudis mežā. Es nekā daudz nenoza-gu balles viesiem, bet es cerēju viņiem parādīt, ka pret visiem cilvēkiem jāizturas tāpat kā pret karaļvalsts augstmaņiem. Un trofejas noderēja labdarīgiem mērķiem.

Zagle atzinīgi smaida.

— Jā, starp citu, neraizējies, ka tevi tagad varētu sagūstīt. Pagājušajā mēnesī tika atcelta iepriekš izsludinātā prēmija par tavu galvu.

Tu norij siekalas. Prēmija?

— Karalis Halvors atvainojās pilsoņiem, ko bija ieslodzījis, — Ķīla turpina. Acīmredzot pēc visa šā notikuma viņš kaut ko bija sapratis. — Turklāt viņam bez lēdijas Karnasijas smaragdiem bija vēl citas raizes, daudz nopietnākas lietas... — Viņa apklust un maigi čukst: — Dažs labs ir noraizējies, ka burvestība savā varā pakļaus visu karaļvalsti.

— Burvestība? — tu jautā. — Ko tu ar to gribi teikt?

Viņa iemalko vīnu un turpina.

— Par laimi, mēs pieveicām Teraptu, un gaisma tika atdota karaļvalstij. Tomēr vēlāk burvestību pēdas parādījās visā valstī, l ika atrastas trejgalvu čūskas. Mežs, tikai dažas jūdzes tālāk, kļuva pilnīgi tukšs. Nedz putnu, nedz dzīvnieku. Koku ēnā saltums bija gluži kā taustāms, kā dzīva būtne. Un bruņinieki, kas pavēstīja par šiem notikumiem, apzvērēja, ka varējuši just acis, kas viņus vēro! Un izlūki steidzīgi atgriezās pilī.

Tu viņu klusējot vēro. Protams, tās ir pazīmes, kas liecina par jauna varena burvja ierašanos karaļvalsti.

— Neviens no karaļa tuvākajiem padomniekiem nespēj paskaidrot, kas īsti notiek. Viss, ko viņi var pateikt, ir...

Krodziņa durvis pēkšņi tiek strauji atrautas vaļā, un saule ielaužas pustumsā, apžilbinot tevi. Apmeklētāji pieklust, un tu dzirdi smagus soļus.

Tad tu saskati nācējus. Visi treji ir Sarkanie dragūni, un viņi apstaigā katru galdu, ielūkojoties sejās.

— Viņi kādu meklē, — tu čuksti Ķīlai. — Es zināju, ka man nevajadzēja nākt šurp. Viņi meklē mani.

Tu ieskaties glāzē, itin kā cerēdams tur atrast izeju. Tu pie sevis lūdzies, lai viņi paietu tavam galdam garām. Tu jūd smagos soļus uz koka grīdas; tie tuvojas, tad apstājas pie tava galda.

— Ahā, re, kur ir! — gvards saka, un satver Ķīlu aiz apkakles.

— Ei!— tu saki. — Liec viņu mierā. Viņa nekā nav izdarījusi!

Gvards paskatās uz tevi, it kā tu būtu runājošs kukainis. Viņa seja ir gaļīga un tukla, bet deguns — šķībs, droši vien ne vienu reizi vien lauzts.

Ķīla mēģina izrauties no viņa tvēriena.

— Liec mani mierā, tu resnais vērsi!

Viņš gardi smej par Ķīlas nevarību. Pārējie gvardi pienāk klāt.

Tu, — druknais nosaka, — nāksi mums līdzi uz pili pie karaļa. Tūlīt pat. Tu tiec apvainota noziegumā pret Viņa Majestāti!

Ķīlai draud briesmas. Vai ir iespējams viņu aizstāvēt ? Ķīla te sēdēja un sarunājās ar tevi, vai ne? Tomēr var gadīties, ka viņu aiztāvēt ir bezjēdzīgi. Tu vari palīdzēt viņai glābties, cīnoties ar gvardiem, tu vari klusējot noskatīties kā tie viņu aizved, un tad atstāt pili nebaidoties, ka tevi kāds tvarstīs.

Ja aizstāvēsi Ķīlu, turpinājums — 32. nodaļā.

Ja ļausi, lai gvardi viņu aizved, ej uz 14. nodaļu!

Ja cīnīsies ar gvardiem, turpinājums — 58. nodaļā.

51.

Tu atver divviru durvis un ieej lielā istabā. Šī ir deju zāle, rotāta greznām statujām . Sienas rotātas grezniem paklājiem, kas tagad ir noputējuši, plankumaini un arī zobenu saplosīti.

Grīdu klāj stiklu lauskas; paklāji pārvērtušies skrandās, un kādreiz tik skaistā grīda, šķiet, noziesta ar kaut ko līdzīgu asinīm. Sāndurvis ved uz virtuvi, kur stipri jūtama sapuvušas pārtikas smirdoņa. Attālākajā sienā ir vēl vienas durvis, kas ved nelielā istabā ar ozolkoka paneļiem; uz sienām gleznojumi, kuros pārstāvēta Amštatu dzimta: visas gleznas saplēstas, norautas.

Vēl kādas durvis ved uz kabinetu, kas kādreiz bijis grezns. Dzimtkungam šeit bijusi apmeklētāju pieņemšanas telpa.

Aiz aizkariem tavā priekšā atrodas padziļinājums un dzelzs durvis. Abās pusēs tām ir spirālkāpnes, to akmens pakāpieni ved lejup, pazemē. Iespējams, Baismu valdnieks kristāla galvaskausu ir noslēpis pazemē, kur viņš jūtas visērtāk.

Bet dzelzs durvis varētu būt ieeja uz ģimenes dārglietu krātuvi, un var gadīties, ka tur atrodas kristālgalva.

Izvēle ir tavā ziņā.

Ja atver dzelzs durvis, turpinājums — 4. nodaļā.

Ja dodies lejup pa kāpnēm, turpini no 60. nodaļas.

52.

Tu neticīgi purini galvu, skatoties uz karaļa bruņinieku. Tu uzmanīgi tuvojies pjedestālam, jūtot enerģijas slāņus, kas ir apkārt kristālgalvai.

— Droši vien to aizsargā kāda burvestība. Nē, liksim to tagad mierā. Es gribu apskatīt kristālus.

Tu paņem saujā rubīnus un nopūties. Pieskaroties tie ir silti un vibrē tavā rokā, itin kā būtu dzīvas būtnes. Tu nojaut, ka ar tiem saistīts kas īpaši svarīgs, bet tu tiešām nezini, ko ar tiem iesākt, ja vispār kaut kas būtu jādara.

Tu sarauc pieri, kaut kas zemapziņā neliek tevi mierā. Tu domā, mēģinādams atsaukt atmiņā ko aizmirstu, un pēkšņi tev izdodas.

— Rēgu vēstījums, — tu skaļā balsī iesaucies. — Pirmais pareģojums ir piepildījies. Mēs atradām kristālgalvu uz spēka pjedestāla.

— Tādā gadījumā šī burvestība, — Ķīla saka, — aizsargā nevis kristālgalvu, bet gan vienalga kuru priekšmetu, kas atrastos uz pjedestāla.

Jūs visi treji klusējat. Kamēr jūs gudrojat, ko darīt ar kristāla galvaskausu, tu saproti — kaut kas noteikti jādara ar rubīniem. Tie šķiet pārāk vērtīgi, lai tos atstātu šeit, bet tu nezini, vai tie ir nolādēti vai varbūt tie pat nemaz nav bīstami.

Ja ieliec tos tarbā, turpinājums — 18. nodaļā.

Ja atstāj tos šeit, turpinājums — 61. nodaļā.

53.

Tu lūkojies cauri tumsai siltumnīcā un neviļus nodrebi. Kopš tā laika, kad pils tikusi pamesta, daudzi izturīgākie augi uzrāpušies pa stikla sienu un izpletušies pa visu oranžēriju gluži kā zirnekļa tīkls. Tu jūti itin kā aukstu ēnu noklājamies pār tevi; tu nevēlies iet iekšā. Šie augi šķiet... nepareizi.

Nē, tu neesi pārliecināts, ka jums visiem vajadzētu doties prom no šejienes uz viesistabu; iespējams, kamīns glabā noslēpumu, ko spēj atklāt tikai tāds izcils zaglis kā tu.

Kamīna apšuvums veidots no marmora, kas atvests no tālā dienvidu kontinenta — no Kairela. Kamīna virsma ir gluda un vēsa, un tu it kā noglāstot pārlaid tai pāri plaukstu no grīdas līdz pat kamīna augšējai malai, dažas collas virs tavas galvas.

— Nekā, — tu saki.

Deirs nostājas uz vienas kājas un sakrusto rokas uz krūtīm.

— Cik ilgi mēs tā stāvēsim? Ko tu domā darīt?

Tu paveries viņā.

— Kamīns ir būvēts kādam noteiktam nolūkam, citādi tā šeit nebūtu. Ja tas nav domāts uguns kurināšanai, varbūt šeit sākas slepena eja.

Deira sejā atplaukst smaids.

— Jāāā. Gudrs gan tu esi, Ēnainais!

Tu mēģini ieskatīties kamīna dūmvada tumsā. Tu pārlaid roku pāri dzegai, tad pakaļējās sienas gludajai virsmai. Nav nekādu plaisu vai eņģu, kas liecinātu, ka te ir durvis un nav nekādu bultu ne slēdžu, ne mehānismu.

Divi metāla režģi nostiprināti kamīna iekšpusē. Tu parausti tos, cerot, ka tie izveidoti kā sviras, lai iedarbinātu slepeno mehānismu un atvērtu durvis. Nekas nenotiek.

Pa kreisi no kamīna ir tureklis, tajā ievietoti kamīna kruķi. Tu satver turekli un mēģini to izkustināt, bet velti tas iestiprināts akmens sienā.

Tu soli atkāpies un mēģini tvert kamīnu kopskatā no ugunsķieģeļiem, kas veido kamīna kurtuvi līdz pat Kami-veksu ģerbonim, kas iekalti apšuvumā. Uz mirkli tu piever

acis. Tu pārāk sasprindzinies. Tu meklē to, kas ir pārāk labi saskatāms, lai to pamanītu. Deguna priekšā. Tu dziļi ievelc elpu un centies iekšēji atbrīvoties, tad atver acis. Tu mēģini nevis koncentrēties uz kādu konkrētu detaļu, bet ļauj skatienam klīst, kur tam iepatīkas, līdz pats aizķersies aiz...

Tur! Kamīna mutes labajā augšējā stūri tu redzi melnu apaļu sodrēju plankumu, nokvēpušu stūrķieģeļa galu.

— Man vajag gaismu, — tu saki.

Dažus mirkļus tu dzirdi, kā Ķīla rakņājas pa savu ceļatarbu un tad sniedz tev degošu skalu. Tas dod tev dažas sekundes siltas, dzeltenas gaismas.

Tu piekrītoši pamāj. Tuvāk aplūkojot, sodrēju traips nav nekāds sodrēju traips. Tas ir neliels caurums, kas noslēpies pašā kurtuves stūrī, un to jebkurš vieglu prātu noturētu par kvēpiem — tikai ne tāds pieredzējis zaglis kā tu. Gaisma ļauj tev ieskatīties caurumā, tur ir kāda svira vai plāksne.

— Tas ir caurums, droši vien tur ir kāds mehānisms; man šķiet, man vajag...

Tu apstājies un paveries apkārt. Protams, atslēgai, kas darbina mehānismu, jābūt tepat kaut kur līdzās pa ķērienam. Nu, protams, vajadzīgais instruments tevi gaida. Tu paņem kamīna irbuli no tverekļa un iebāz caurumā. Irbuļa gals precīzi atbilst cauruma izmēriem, un tu droši to grūd, cik vien iespējams, dziļi iekšā.

Kamīna dzīlēs kaut kas noklikšķ: atlec vaļā slēdzenes mēlīte. Tu izvelc irbuli un pēkšņi dzirdi, kā sāk griezties zobrati un atsvari pārlec un pārvietojas pa noslēgtām gropēm.

Kamīna pakaļējā siena lēnām atveras, atklājot slepeno eju. Tu pabāz galvu, bet nekas nav redzams.

— Mums vajag lāpu, — tu saki.

Deirs atsaucas:

— Es vienu redzēju pie sienas lielajā zālē. Es tūlīt atnesīšu.

Ķīla paliecas uz priekšu un kopā ar tevi vēro melnumu.

— Ko tu domā?— viņa jautā.

— Nezinu. Bet man ir tāda jušana, — tu pavēsti viņai, — tu zini, tas ir tā, kad zaglis jūt, ka nupat būs ķēriens. — Tu nevari novaldīt smaidu, kas plešas pār tavu seju plašumā. Pustumsā tu vari redzēt tikai viņas smaidu, kas liecina — viņa tevi saprot no pāris vārdiem. — Noteikti tur jābūt kaut kam tādam.

Karaļa bruņinieks atgriežas ar neaizdegtu lāpu, un Ķīla to aizdedz ar kramu un tēraudu. Deirs iet pirmais, apgaismojot ceļu.

Telpa nav pārāk liela, bet jums trijiem pietiekami laba. Akmens pakāpienu spirāle ved augšup tumsā.

Deirs iet pirmais, viņš kāpj augšup. Jūs ar Ķīlu ejat viņam cieši pa pēdām, sekojot lāpas gaismai. Bruņinieks apstājas, lai ar lāpu nodedzinātu tīmekļu gūzmas, un tu saki:

— Šī eja droši vien beidzas bēniņos. Esmu pārliecināts, patlaban mēs esam otrā stāva līmenī, bet te nav nekādu slepeno durvju.

Atlikušo ceļa daļu jūs kāpjat klusēdami. Augšā pakāpieni izbeidzas nelielā akmens laukumā. Jūsu priekšā ir parastas koka durvis, un Deirs tām tuvojas.

— Uzmanīgi! — tu saki. — Te var būt atstāta aizsargājošā burvestība.

Bruņinieks izstiepj savā priekšā roku ar izplestiem pirkstiem, lai noteiktu burvju enerģiju.

— Es nekā nejūtu, nekādas burvestības te nav, — viņš saka un satver rokturi, piebilstot, es ceru.

Viņš atver durvis.

Durvis čīkstēdamas atveras, un lāpas raustīgajā gaismā redzama neliela istaba.

Krēsli, kastes, koka gabali, grāmatas — viss samests istabas vidū, sagatavots aizdedzināšanai gluži kā lejā lielajā zālē. Uz grīdas krūka ar dedzināmo eļļu un vairākas lāpas. Tomēr izskatās, kāds aizmirsis pielaist uguni vai arī nav paspējis to izdarīt.

Grāmatskapis un plaukti un vēl aizvien pilni ar dažādiem nieciņiem un grāmatām. Šķiet, ka šī istaba ir kalpojusi kādam par paslēptuvi — vietu, kur iespējams paslēpt vērtīgus priekšmetus vai noslēgtībā veikt slepenus eksperimentus. Vai varbūt šī ir vieta, kur lords Kamivekss slēpis gūstekni, vai...

Taisnību sakot, tev nav skaidrs, kādiem nolūkiem šī istaba domāta, tu neatpazīsti šeit nevienu priekšmetu, izņemot zebiekstes izbāzeni un noplīsušu zābaku pāri.

Droši vien — un visticamāk — šis bijis pieliekamais. Tu paberzē ar pirkstiem zodu. Slepens pieliekamais. Gadījumā, ja pieliekamais ir slepens, tas nozīmē, ka tajā noslēpts kaut kas vērtīgs.

Plauktus klāj putekļu kārta, un izskatās, ka te nav nekādu īpašu vērtību. Protams, Karniveksu dzimtai visi šie priekšmeti, mantoti no paaudzes uz paaudzi bijusi īpaša nozīme. Tev visi šie Karniveksu dārgumi šķiet tikai nieki vien: tu nespēj šajos krāmos saskatīt ko tādu, kas varētu jums palīdzēt. Bet tava iekšējā balss nedod miera un liek tev vērīgāk pētīt apkārtni; tavas apziņas dziļākajā nostūri tā saka tev — šajā ēkā kaut kas ir, un tavs uzdevums ir šo kaut ko atrast.

— Te nekā nav, — purinot galvu, saka Ķīla. — Slepena istaba, pilna ar drazām. Es neticu, ka mums vajadzēja veikt tik milzīgu ceļa gabalu, lai paliktu tukšām rokām.

— Mēs atradīsim kristāla galvaskausu, — karaļa bruņinieks paziņo, izraudams no maksts zobenu. — Ja tās nav šeit, mēs izdzīsim no alas Baismu valdnieku un atņemsim viņam to ar varu.

Zagle neticīgi vēro viņu. — Pareizi. Tu un tavi karapulki, vai ne? Ēnainais, sākam meklēt. Stāvot šeit, mēs nekur tālu netiksim un nekādu kristāla galvaskausu neatradīsim. — Viņa pagriežas pret durvīm.

— Es par to neesmu pārliecināts, — tu saki.

Ķīla nogaidoši vēro tevi.

— Domāju, mēs esam kaut ko palaiduši garām. Skaidrs ir tas, ka kristālgalva — vai vienalga kas — var atrasties mūsu degungalā.

Ķīla dusmīgi saviebjas.

— Vienīgais, kas tiešām atrodas zem mūsu degungala, ir šī drazu kaudze, — viņa norāda uz krāvumu istabas vidū,

- un es negrasos te bakstīties. Ejam! Mēs neesam izpētījuši oranžēriju.

Tiklīdz viņa piemin oranžēriju, tu mirklī sastingsti. Šeit augšā ļaunuma starojums, ko tu juti siltumnīcā, šķiet tik tālu, — aiz trejdeviņiem kalniem. Tu negribi un negribi spert kāju pāri oranžērijas slieksnim. Katrs nervs, katra šūna tavā ķermenī tam pretojas, kliedz: «Neej tur!»

Bet tavi vārdi atgriežas, lai tevi vajātu.

— Domāju, ka mēs kaut ko esam palaiduši garām neievērotu.

Var jau būt, ka tev vajadzētu ignorēt savas izjūtas un doties lejup uz augu māju. Var gadīties, ka tur rodams risinājums, kas jums tik ļoti nepieciešams.

Bet var būt, ka tev jāļaujas iekšējai balsij un jāpārmeklē krāmu kaudze tavā priekšā. Tu nezini, ko vari atrast.

Ja atgriezīsies augu mājā, turpini lasīt no 24. nodaļas.

Ja pārmeklēsi krāvumu slepenajā istabā, turpinājums — 27. nodaļā.

54.

Vērojot brīnumlietas, tevī atbalsojas vecā vīra vārdi: "Ņem vienu, kurs tev vislabāk patīk, un tas būs tavs."

Tavas acis šaudās no kristāla lodes uz brīnumpulksteni. Lēnām tu pastiep roku, vispirms pret vienu, tad — otru. Nedomājot tu izlem... un tava roka satver zelta pulksteni.

Metāls mirdz, gaisma uz zelta virsmas atspīd kā uguns liesma, ciparnīca laika gaitā ir nedaudz nodzeltējusi; laik rādis ir izgatavots pamatīgi, rūpīgi, ar izjūtu, un tu vari apzvērēt, ka pulksteņmeistaram ir bijis iemesls būt lepnam par savu roku darbu.

Tu izstiep pirkstu un pārbīdi rādītājus. Pulkstenis rāda, ka ir bez dažām minūtēm divi naktī, bet tu esi pārliecināts, ka nevar būt vairāk par deviņiem desmitiem vakarā.

Tu pārbīdi rādītājus uz desmitiem. Tev pārveļas pāri reibinošs vilnis, un tu paskaties uz veco vīru. Viņš mežonīgi smīn. Cauri attāli apnicīgai kaukoņai tu dzirdi, ka viņš saka:

—Tev nav nekādu iespēju uzvarēt Baismu valdnieku! Pat laiks kalpo viņam! Arnštate — un pēc tam visa pasaule — piederēs viņam!

Tad tumsa aizklāj tavas acis, un ...

Dodies uz 37. nodaļu!

55.

Tavs zirgs Bentlijs tramīgi atsakās tuvoties Kamiveksa pils u iespaidīgajiem mūriem. Tu saproti, kāpēc zirgs nevēlas turpināt ceļu. Vēl nekad tava sirds nav bijusi tik pilna baiļu kā tagad, kad tu vēro tumšo namu, kas gaida tevi. Tu zini, ka vienīgā iespēja, kā atgriezties mierīgā dzīvē, ir

atrast kristāla galvaskausu un nogādāt to karalim. Bet tava sirds aulekšo un plaukstas ir nosvīdušas mitras.

Jā, priesteris acīmredzami patērēja milzu enerģiju, apveltīdams tevi ar burvestību, kas tevi atsauks pie karaļa no jebkuras vietas, bet tu tagad esi pārāk tālu no karaļa pils, un tev šķiet, ka burvestības spēks lielākā attālumā samazinās vai varbūt izzūd pavisam.

Tu ievelc elpu, ienīstot pats sevi par to, ko tūlīt darīsi, bet, gluži vienkārši, tu nespēj ieiet Kamiveksa pilī. Nevari, un viss!

Tu spēji savelc pavadu un apgriez Bentliju apkārt, prom no pils. Straujā galopā. Tavi draugi tev aiz muguras sauc: «Ēna! Ēnainais! Atgriezies!» un «Tu neizspruksi sveikā, zagli! Tev mums jāpalīdz atrast...»

Bet viņu balsis izzūd tava zirga pakavu dunoņā, un tevi apkļauj meža mierinošais klusums.

Šeit mežā tu vari apmesties — tālu prom no karaļvalsts un karaļa Halvora dusmām. Te tu vari dzīvot atšķirtībā, gluži tāpat kā toreiz, kad biji nozadzis smaragdu kaklarotu. Tu nepatikā saviebies, iedomājoties, ka netiksi tai klāt un neizņemsi no slēptuves karaļa pilī. Bet tu ironiski pasmaidi, jo kaklarota netiks ari nevienam citam.

Tu dodies arvien dziļāk mežā un neviļus ļauj zirgam noiet no takas. Tavi draugi var doties pa tavām pēdām, un tev jāatrod paslēptuve, ko neviens nekad...

Tu noskurinies, jo pēkšņi, nez no kurienes radies, tevi pārņem nelāgs reibonis. Tava galva pēkšņi sāk zumēt itin kā kukaiņu pūznis, gluži kā vēlēdamies, lai tos laiž ārā. Tu sagrīļojies sedlos un vēl pēc mirkļa jau esi nokritis zemē ar seju uz leju; tavs ķermenis savilcies sāpju krampjos. Tavu ādu pārņem neizturams karstums; šķiet, tevi savērpj milzu viesulis, vējš, kas izurbjas tev cauri līdz pat kauliem. Vējš pārtop kaucienā, un tu kliedz tam līdzi, šausmu satverts.

Mežonīgie vētras auri pārveidojas par enerģijas plūsmu, un tu nodomā, ka tūlīt zaudēsi prātu, tik varens ir šis neapturamais spēks. Tad mirklī iestājas klusums.

Karstums atstāj tavu ķermeni, un vējš norimst, it kā tā vispār nebūtu bijis. Tu atver acis... un saproti, ka esi karaļa Halvora troņa zālē.

Karalis stāv un vēro tevi. Tu pacelies uz ceļgaliem un kaunā nodur galvu. Parādās priesteris un pamāj gvardiem. Gvardi ieslēdz tavas rokas važās.

Karalis paceļ roku.

— Tu mēģināji bēgt, zagli! — viņš skaļā balsī pavēsta. — Es tev devu iespēju attaisnot manis doto uzticību, bet velti! Es ceru, ka Ķīla un mans uzticamais bruņinieks spēs atrast kristāla galvaskausu arī bez tavas līdzdalības. Pagriežot muguru karaļvalstij, tu pagriezi muguru arī Ķīlai! Tevi aizvedīs prom! — viņš paziņo. —Tu esi lauzis karalim doto zvērestu: es nolemju tevi mūža ieslodzījumam karaliskajā apakšzemes cietoksnī! Mūžīgā tumsībā tu aizvadīsi savas atlikušās dienas, un lai Spēki iežēlojas par tevi, jo karaļvalsts tev nepiedos!

Karalis dod zīmi gvardiem, un tie aizved tevi pa karaļ-pils gaiteni līdz citām durvīm. Tās ir biezas, smagā dzelzī iekaltas.

Turpinājums — 26. nodaļā.

56.

Tavi draugi ir kaut kur netālu un droši vien meklē tevi. Bet tu esi tik ļoti noguris, vai ne? Tas taču būtu lieliski — mazliet nosnausties?

Nē! Tev jāpiespiežas un jādomā, jāaizdzen miegainība, kas pārņēmusi tevi kā burvestība.

Tu iztrausies no gultas, kā akls tausties durvju. Gaiss ir vēss, bet tava āda ir kā salipuši, un durvju rokturis ir ledaini auksts.

Tu nospied durvju rokturi uz leju, bet ar tev nezināmu paņēmienu tu esi ieslēgts.

Panikas spārni sāk sisties tavās krūtis. Tad tu sajūti kaut ko. Tas ir parfīms — salds un viegls. Tu pagriezies un skaties uz gultu; smaids iezogas tavā sejā, un tu nožāvājies.

Turpinājums — 16. nodaļa.

57.

— Mans pavēlniek, — tu saki, — domāju, ka mums vajadzētu apskatīt nozieguma vietu, lai atklātu zagļu atstātās pēdas.

Karalis mirkli apdomā tavu priekšlikumu, tad pamāj ar galvu.

— Ļoti labi. Priesteri, aizved viņus uz mantnīcu.

Priesteris paklanās karalim un nokāpj no paaugstinājuma. Viņš pamāj gvardiem, lai tie dodas projām, un saka:

— Sekojiet man.

Atvadoties jūs paklanāties karaļa priekšā, un priesteris tevi izved no troņa zāles, Ķīla un Deirs seko cieši pa pēdām. Jūs ejat pa gaiteņiem, kas savieno telpas, ko apgaismo sienas tverekļos iestiprināto lāpu plīvojošās liesmas. Priesteris apstājas pie bieza paklāja, kas nosedz sienu no griestiem līdz grīdai, un pagrūž to nost. Jūsu priekšā paveras plašas un masīvas durvis; priesteris paņem no kabatas atslēgu un atslēdz tās. Iečīkstas eņģes, un lāpu gaisma apspīd akmens pakāpienus, kas ved dziļi lejup zemes sirdī.

Priesteris iet nelielā gājiena priekšgalā, augstu virs galvas turēdams lāpu. Tu seko viņam, tad — Ķīla, bet Deirs noslēdz gājienu. Šeit gaiss ir krietni vēsāks nekā augšā, un tu vari sajust zemes elpu; šajās apslēptajās sienās nekad neiespīd saules gaisma.

Priesteris pēkšņi uzrunā tevi. Viņa vārdi atbalsojas akmens sienās.

— Mantnīca tika apzagta naktī, kad mums uzbruka Terapta kalpi. Tavi biedri var apliecināt, ka Baismu valdnieks un viņa zombji mums uzbruka, lai nolaupītu burvi, kurš no tumšā burvja bija izglābies bēgot un atradis patvērumu mūsu karaļvalstī.

Viņi tika sakauti — Baismu valdnieks izzuda mūsu acu priekšā —, un mūsu spēki devās uz Terapta pili, lai pieveiktu ļaunuma tumsas starojumu, kas nāca no tās. Bet, kad no rīta notika sardzes maiņa, atklājās, ka visi gvardi, kas tonakt apsargāja mantnīcu, guļ nāves miegā, ļaunas burvestības pievārēti. Par spīti manām spējām un pūlēm, viņus vēl līdz šim brīdim nav izdevies atmodināt. — Priesteris apstājas uz pakāpiena un ieskatās tev acīs. — Es nejūtu, ka no tevis nāktu ļaunuma starojums. Es ticu, ka tu, Ēna, neesi pie vainas, jo nedz tev, nedz arī Ķīlai nepiemīt spējas atcelt manis uzliktās burvestības. Domāju, ka jums būs jāpierāda sava nevainība un karaļa gvardi jāatmodina. Kamēr zaglis nav atrasts, neviens nevar justies drošībā.

Kāpieni pēkšņi beidzas, un jūsu priekšā ir neliela istaba. Desmit bruņotu sargu izvietoti pie smagām dzelzs durvīm, tās dziļi iekaltas sienā.

— Pēc tam, kad tika atklāta zādzība, mantnīca tika aizzīmogota. Neviens nav savu kāju tur spēris, un mantnīca tiek apsargāta vēl stingrāk nekā līdz šim, — saka priesteris. — Karalis nevēlas vairāk riskēt.

Sargi pašķiras, un priesteris pieiet pie durvīm. Viņš sakrusto dūres sev priekšā, un tu dzirdi viņa čukstus:

— Ensaiļ errat, litannus... vorteria notavius!

Durvis pēkšņi sāk mirdzēt, maģiska spēka aizsargātas, un tu redzi, kā šis enerģijas lauks, ko tās izstaro, burvju vārdu iespaidā aizplūst.

Priesteris atver durvis.

— Mantnīca bija aizsargāta ar burvestību, kad zagļi ielauzās. Viņu spēks bija neiedomājami liels, ja viņi varēja pārspēt manus burvju vārdus.

Tu seko Ķīlai un priesterim. Jūs ieejat karaļa mantnīcā. Deirs seko tev. Tu ziņkārīgi paveries viņā, un bruņinieka acu skats, šķiet, caururbj tevi.

— Ko tu tā pētī mani, zagli? — viņš jautā.

— Neko, — tu papurini galvu.

Viņš pienāk tev tuvāk. Viņa seja dusmās ir pietvīkusi.

— Es zinu, ka tu esi iemantojis priestera un karaļa uzticību, bet tev vēl būs jāpierāda man, vai esi ko vērts. Ķīla sevi ir pierādījusi kā drosmīga cīnītāja. Tu manās acīs esi tikai parasts zaglis — kamēr nebūsi pierādījis, ka esi manas cieņas vērts.

Tu nervozi norij siekalas, un Deirs pievērš savu uzmanību priesterim. Tu paej dažus soļus nost un klusējot vēro bagātības, kas paveras tavu izbrīnīto acu skatienam.

Tu esi dziļi pazemē, karaļa bagātību krātuvē, un tev visapkārt plauktos pie sienām un augstās grēdās uz putekļainās grīdas ir kastes un šķirsti ar spožām zelta monētām, dārgakmeņiem, briljantiem, kaklarotām un rokassprādzēm, sudraba statuetēm, kroņiem, scepteriem un zižļiem. Visas karaļvalsts dārgumi, ko gadu desmitiem un gadu simteņiem krājis karalis un viņa priekšteči, ir novietoti šeit, karaliskajā mantnīcā, kur tu patlaban stāvi.

Dārgakmeņi un zelts atstaro lāpu gaismu. Tu nekad neesi redzējis tādas bagātības, un tavas domas neviļus sāk rosīties, apsverot, ko tu ar to visu iesāktu. Tev nebūtu jāzog, lai nodrošinātu sev iztiku. Tu šajā bagātībā varētu dalīties ar nabadzīgo ciemu iedzīvotājiem visā karaļa valstī un panāktu, ka bads un trūkums izzūd uz visiem laikiem.

Priesteris pieiet pie plaukta attālākajā mantnīcas sienā. Starp masīvu zelta svečturu pāri un izcili retiem dārgāk meņiem ir palikusi tukša vieta.

— Sārklota kristāla galvaskausu, — priesteris sāk savu vēstījumu, — karaļa Halvora tēvam pirms divdesmit gadiem dāvāja karaļa burvis Tauroks. Galvaskauss tika novietots šeit drošībā, jo burvis zināja — kristāla galvaskausam piemīt tik liels burvju spēks, ka, nonākot ienaidnieka rokās, karaļvalstij draudētu bojāeja. Kristāla galvaskauss tika izgatavots no kristāla zvaigznes, kas pirms daudziem eoniem nokrita Zvaigžņu ielejā. Leģendas vēsta, ka tas sevī slēpj spēkus, kas nav pakļauti vēl šodien, un ir teikts, ka Spēki to piešķī ruši mirstīgajiem cilvēkiem, bet mēs varam tikai minēt, kādā nolūkā.

Pirmais mirstīgais, kas jelkad ir izmantojis tā neiedomājamās iespējas, bija burvis vārdā Sārklots. Tas notika pirms vairāk nekā septiņiem gadu simtiem. Pat tad pasaulē klīda leģendas par kristālgalvas brīnumspējām, un nostāsti vēsta, ka Sārklots atklājis šo kristāla galvaskausu rietumu zemē, kur visu dzīvo radību iznīcinājuši nezināmi spēki. Un viņš atklāja, kā rīkoties ar kristāla galvaskausā ietvertajām burvju varām, un zemes tika atjaunotas, un tajās atgriezās cilvēki, kas bija pazuduši.

Priesteris pakrata galvu un turpina:

— Kā par nelaimi nekur nav saglabājušās Sārklota piezīmes, kas attiektos uz kristāla galvaskausu un paskaidrotu, kā ar to apieties. Mēs zinām tikai to, ka kristālgalvā apslēptā enerģija ir pārāk stipra, pārāk bīstama, lai to spētu izmantot jebkurš no mums zināmajiem burvjiem. Tauroks, pirmais karaļa Halvora burvis, cīnījās ar melno burvi Kor Lu, kurš mēģināja iegūt kristāla galvaskausu savā īpašumā, lai izmantotu to pret mūsu karaļvalsti. Kor Lu tika pieveikts. Kristāla galvaskausa spēki ir pārāk lieli, lai ar to iespētu rīkoties parasts mirstīgais, pat burvis nevar palikt kristālgal-vas enerģijas neietekmēts, tāpēc Tauroks savā gudrībā nodeva to karalim, jo nevarēja pieļaut, ka tas nonāk ļaunā burvja rokās... Šinī ziņā viņš pat nepaļāvās uz savām spējām.

— Patiešām, — priesteris, acīm iemirdzoties, turpina, - viņš mēdza par to runāt ar bijību, pusčukstus un mēdza skandēt senas dzejas rindas. Ļaujiet man atcerēties, kā tur bija teikts...

«Kristāls no tālajām zvaigznēm Zemes ciešajā tvērienā skauts,

Ir nemirstības mērs Un atdzimšanas laime.»

Un tagad kristāla galvaskauss ir nolaupīts, — saka priesteris, pagriežot prom seju. — Ir teikts, ka tā spēki ir neizmērojami. — Viņš spēji pavēršas pret tevi. — Un jums tas jāatrod, vai arī tas iznīcinās visu, kas dzīvs.

Tu uz mirkli aizdomājies, iesmeļot plaukstā zelta monētas un ļaujot, lai tās slīd cauri pirkstiem kā ūdens vai smiltis.

— Iespējams, zagļi nākuši, lai nozagtu kaut ko vērtīgu. Iespējams, viņi mēģinās to kādam pārdot.

— Nē, es tam neticu, — priesteris saka. — Skaties, nav pazudusi neviena dārglieta, neviens zelta vai sudraba gabals — tikai visspēcīgākais burveklis, kāds jelkad bijis. Kad atklājām zudumu, es sapratu, ka tas nav noticis bez ļauno spēku līdzdalības. Nē, zaglis ir zinājis, ko ņemt.

Tu pamāj ar galvu. Priesterim ir taisnība. Zaglim, kas ielauzās mantnīcā, bija vajadzīgs Sārklota kristāla galvaskauss. Viņš ir ieradies pēc priekšmeta, kas apveltīts ar burvju spēku, lai to izmantotu, nevis lai pārdotu un dabutu naudu.

Tu paskaties uz griestiem un visapkārt. Pārlaid skatienu plauktiem, ieskaties aiz tiem, starp zelta stieņu grēdām.

Ķīla apsēžas uz sudraba stieņu grēdas un neko neredzošu skatienu veras nezināmās tālēs, iegrimusi dziļās domās. Deirs sakrusto savas muskuļotās rokas uz varenajām krūtīm.

— Mēs velti tērējam dārgo laiku, — viņš saka. — Mums jārīkojas. Mums jārod iespēja atriebties nelietīgajiem zagļiem, kas nodarījuši tādu pārestību karalim Halvoram.

Tu viņam uzsmaidi, jo labi saproti, kā viņš jūtas. Tu arī gribētu rīkoties, bet tev nav ne mazākās saprašanas, kur iet un ko darīt, lai atdabūtu burvekli.

Tu ej pa mantnīcu, ļaujot skatienam izklaidīgi slīdēt pāri dārgumu grēdām. Pie durvīm tu apstājies un ievēro kaut ko tādu, kas uzreiz piesaista tavu uzmanību. Uz putekļainās grīdas skaidri iezīmējas nospiedumi. Bet kādi!

— Skatieties! — tu izsaucies un nometies ceļos. Pārējie pienāk klāt un apstājas tev apkārt, lūkodamies pāri tavam plecam. Zagle nometas uz ceļiem līdzās tev. Tu skaties uz savu draudzeni, un smaids atplaukst tavā sejā — pirkstu nospiedumi runā skaidrāk par skaidru.

Viņa paveras uz augšu un smaida.

Tu jauta priesterim:

— Vai pēc aplaupīšanas mantnīcā neviens nav bijis?

— Neviens. Tika atrasti nemaņā guloši sargi un tūdaļ ziņots karalim. Šī ir pirmā reize, kad kāds vispār šeit ieiet.

Tu piecelies un ieskaties priestera sejā.

— Tie nav bijuši parasti zagļi, — tu saki, — tie ir bijuši zombji. — Tu norādi uz kāju pēdu kaulu nospiedumiem. — Šos nospiedumus atstājušas kāju pēdas, ko jau sen neklāj miesa.

Priesteris nometas uz ceļiem un uzmanīgi pēta iedobumus, ko zemes grīdā atstājuši skeleta pēdas kauli.

— Šķiet, Baismu valdnieka uzbrukums bijis sarīkots. Protams, viņi gribēja sagūstīt arī to burvi, kā tu jau teici. Bet tas bija tikai iegansts. Īstenībā viņi bija iecerējuši dabūt kristāla galvaskausu, un, kamēr visi augšā cīnījās ar nemi-roņiem, vismaz divi nokāpa lejā un pievāca galvaskausu. Iespējams, tāpēc Baismu valdnieks izgaisa mūsu acu priekšā tik pēkšņi — viņš pārvietoja sevi lejā, lai paņemtu maģisko brīnumu sev!

Ķīla piebalso:

— Un tāpēc Baismu valdnieks neaizstāvēja savus zom-bjus! Viņš aizlaidās ar iegūto balvu!

Priesteris domīgi plucina bārdu.

— Tavi vārdi skan patiesi, — viņš saka. — Domāju, karalis kārtējo reizi parādīja savu neizmērojamo gudrību, likdams jums pierādīt, ka neesat vainojami zādzībā. Tātad, ko esat nolēmuši darīt?

Tu parausti plecus. Citu iespēju, acīmredzot, nav. Tu nevari tagad skriet pa galvu pa kaklu un uzklupt Baismu valdniekam, kas droši vien komandē zombju leģionus. Karaļa gvardi un Ķīla toreiz viņus uzveica. Nē, tu šādā ķibelē esi iekļuvis, lai glābtu savu ādu, nevis lai bez vajadzības riskētu. Bet tev kaut kas jādara. Tev nav izvēles — vai nu apakšzemes cietums, vai Baismu valdnieks.

— Mums jādodas uz Baismu valdnieka mitekli, — tu izgrūd. Tu paveries uz augšu, un tavi līdzbiedri izbrīnīti skatās uz tevi. — Ja viņš ir ticis pie kristālgalvas, kas cits mums atliek? Mums tā jāatrod un jānogādā mantnīcā, pirms viņš ir pamanījis zudumu. Kurš gan to spēs izdarīt, ja ne labākie zagļi karaļvalstī?

— Braši vārdi, Ēnainais, — priesteris saka. Viņš pamāj jums ar roku, norādīdams, lai atstājat mantnīcu.

— Ceru, ka jums šajā apņēmumā uzsmaidīs veiksme!

Deirs iziet pirmais, tad — Ķīla. Viņa ar ilgpilnu skatienu atvadās no zelta grēdām, kuras viņai nekad nepiederēs. Tu apstājies pie durvīm un ar džentlmenisku žestu ļauj priesterim iziet pirmajam. Viņš iziet ārā bez jebkādām aizdomām.

Tagad vai nekad! Visi karaļa dārgumi ir tavā rīcībā. Tie ir tevi gluži vai nobūruši, un tu no tiem nespēj tik viegli šķirties. Tev ir iespēja ātrumā paķert kaut ko mīļai piemiņai. Ātri, tā, lai neviens nekā nepamana.

Uz zelta grēdas durvju kreisajā pusē ir neliela statuete, tā atveido kādu senlaiku bruņinieku; sarkana samta tarba, zelta auklas sajozta; kristāla zizlis, tā galā — spārnotas sievietes figūriņa. Tavas acis ieplešas, redzot šos priekšmetus, un tu esi pārliecināts, ka tu paņemsi kādu no šīm lielām, neviena neievērots.

Ja mēģināsi paņemt zelta statueti, turpinājums — 42. nodaļā.

Ja mēģināsi paņemt samta tarbu, turpinājums — 40. nodaļā.

Ja mēģināsi paņemt kristāla zizli, turpinājums — 1.nodaļā.

58.

Ak vai, te nu nekas daudz vairs nav darāms. Tu iekšēji izlamā sevi pēdējiem vārdiem. Šī ir tava pirmā diena, atgriežoties pilī, bet nelaime jau pabāzusi ārā savu pretīgo viepli un vēro tevi. Jā, pieticība un veiklība izdaiļo brašuli. Tu vienmēr tam esi ticējis. Tāpēc jau tu esi zaglis. Tu vari mirklī patverties ēnās un aizbēgt, vienmēr laikā paslēpties;

paķert laupījumu un laisties, ko kājas nes. Bet tagad? Ko lai tagad iesāk?

Ķīla ir tava draudzene. Jums abiem lieliski saskan visās jūsu dzīvju līnijās, un tev kaut kas jādara, lai palīdzētu viņai. Tikai neizskatās gan, ka šoreiz pieticība un kautrība varētu tev noderēt. Droši vien tev vajadzēs nospēlēt kādu iespaidīgu lomu, teātri, kas palīdzētu jums abiem izglābties.

Tu piecelies un iebāz savu degunu gvardu kapteiņa

sejā.

— Kas te notiek? — tu jautā, piešķirdams sejai cik vien iespējams niknu izteiksmi. Tu jūti, kā tevī sāk mutuļot dusmas, un vienīgais, uz ko tu vari cerēt — gvards nobīsies, redzot tavu apņēmību cīnīties par Kilu.

Droši vien tu šoreiz kļūdies. Gvards tikai saviebjas; viņš iepleš acis, un viņa apaļie vaigi aizsvilstas niknumā. Viņš ir galvas tiesu garāks par tevi, un, viņam pieliecoties tuvāk, tu dažus soļus atkāpies un iekrīti krēslā.

— Kas kaiš, puisīt? — viņš ņurd.

Jūsu deguni gandrīz saskaras. Viņa elpa itin kā apdedzina tavu seju, un tu saproti, ka šodien pusdienās viņš ēdis desu ar ķiplokiem. Ko nu? Nepadodies! Tu esi pārāk tālu aizgājis, lai varētu tagad atļauties tādu greznību.

— Šujies nost! — tu kliedz. — Liec viņu mierā!

Ar savas apziņas maliņu tu jūti, ka krodziņa apmeklētāji savās vietās sarosās. Visās karaļvalstīs visi krodziņi ir vienādi: visiem patīk izklaide, it īpaši, ja varas iestādēm pretī stājas kāds brašāks puisis.

Gvarda acis kļūst apaļas kā bļodiņas. Tās sakoncentrējas uz tevi, un jauna gaisma parādās tajās. Tā ir apjausmas gaisma.

— Es tevi pazīstu, — viņš smīnot ņurd. — Tu esi Ēna! Tu nozagi kaklarotu!

"Tā," tu nodomā, "tagad tikai..."

— Ah, — tu kliedz, un tava dūre ietriecas gvarda sejā. Viņš, sitiena spēka pārsteigts, atliecas, bet kājās tomēr noturas. Pūlis uzgavilē. Sitiena vietā uz sejas parādās plankums, un viņš izstiepj savas masīvās ķetnas, grasīdamies sagrābt tevi dzelžainā tvērienā.

Jums ir dažādas svara kategorijas, bet tu esi veiklāks un ātrāks. Mirklī tu esi uz galda un, kamēr gvards grasās sviest tev ar krēslu, tu ar zābaku papēžiem lēcienā notriec viņu zemē. Viņa seja pazūd, bet pēc mirkļa viņš jau ir pielēcis kājās. Gvarda acis spīd atriebes kārē, alkstot gandarījuma.

Ķīla iesper vienam gvardam pa kāju un iegrūž otram elkoni pakrūtē. Publika smejas, bet kapteinis paceļ krēslu un raida to pret tevi.

Tu pietupsties un paraujies sāņus, un krēsls ietriecas galdā, iešķiežot apmeklētājiem sejās alus šļakatas. Pūlis iekaucas sajūsmā, un vīri atraujas no saviem alus kausiem, lai izvingrinātu rokas, un metas virsū karaļa gvardiem. Kamēr krodziņa apmeklētāji raisās cīņā, tu paskaties uz Ķīlu, un tavas acis sastopas ar viņas acīm. «Tagad! Laiks bēgt! Laižamies!»

Jums visapkārt lūst krēsli; pudeles un glāzes šķīst pa grīdu. Vīri, neskopojoties ar sulīgiem izteicieniem, izvēzē rokas un kājas. Tu lauz ceļu cauri kliedzošu cilvēku, apgāztu galdu un krēslu jūklim.

Tu jau esi gandrīz pie pašām durvīm. Zibenīgi pieliecies; alus kauss aizsvilpj pāri tavai galvai un sašķīst kopā ar loga rūti. Ķīla sauc: "Ātrāk!" un ver durvis. Tu traucies uz izeju, bet viens no gvardiem ir nedaudz ātrāks. Tu nepagūsti izvairīties no viņa dūres, trieciens pa žokli izklāj tevi uz galda un uz mirkli izslēdz apziņu. Ar to pietiek. Ar vienu roku gvards sagrābj tevi aiz tunikas, bet otras rokas dūri iedzen tavā kuņģī. Dažās sekundēs tavas rokas ir ieslēgtas dzelžos. Tevi paceļ un nostāda uz kājām kā lielu, neveiklu lelli.

Arī Ķīla ir saķēdēta; ar brīvajām rokām gvardi izrauj no makstīm zobenus un sauc visus pie kārtības. Zobeni remdē nemieru, un kautiņš pierimst. Tikai krogus zāles vidū samudžinājies ķermeņu kamols pēkšņi itin kā uzsprāgst, un vīri tiek izmētāti pa sienām kā slapjas lupatas. No grīdas pieceļas kapteinis. Viņa seja ir dusmu sarkana.

— Karaļa vārdā! Es pavēlu!!!

"Roze un kronis" apklust. Kapteinis šķērso alus pielaistīto telpu, aizsperdams krēslus savā ceļā un pienāk tev klāt. Ar savu ķetnu viņš satver tavu seju un saspiež kā māla piku. Tik mežonīgi sāp, iespējams, tev ir lauzts žoklis...

— Tā, Ēna! Tagad tevi gaida kārtīga alga! Kusties! — viņš sauc un ar kāju izgrūž tevi ārā pa durvīm. Tu nokrīti uz mutes turpat lieveņa priekšā; tava mute ir pilna smiltīm. Tad gvards tevi atkal uzrauj kājās, un pēc mirkļa jūs abi — tu un Ķīla —, gvardu grūstīti, soļojat pretī tumšajam pils mūru siluetam.

Turpinājums — 36. nodaļā.

59.

Kāpnes abpus hallei ved augšā uz ēnu galeriju. «Burvji savus apartamentus parasti mēdz iekārtot vai nu kaut kur tornī, vai pazemes dzīlēs,» tu nodomā. Tu neredzi nedz durvis nedz pakāpienus, kas vestu lejup, tāpēc ar sava zobena smaili norādi uz augšupejošajām kāpnēm.

— Tur. Baismu valdniekam jābūt augšā. Tur mēs atradīsim arī kristāla galvaskausu.

Ķīla iededz trejas lāpas, kas iestiprinātas sienas tverek-ļos, un jūs tās paņemat un sākat ceļu augšup pa kāpnēm, liesmu gaismas aizsargāti, lai gan tu zini, ka šī aizsardzība ir tikai šķietama.

Otrajā stāvā skatienam paveras priekštelpa, plašs koridors, kas ar slaidu loku ietiecas torni.

Abās pusēs ir durvis. Tu atver vienas — plauktos kārtīgi salikti salocīti palagi pils viesiem; otras ved uz studiju. Tur pils viesi var gremdēties divvienlulības rosinātās sarunās. Citās telpās ir guļamistabas, grezni rotātas ar drapējumiem un senlaiku gleznām. Visu klāj smalka putekļu kārta, kas liecina, ka Baismu valdnieks jau mēnešiem ilgi te nav rādījies.

Karaļa bruņinieks dodas uz priekšu, bet zagle pārbauda durvis gaiteņa otrā pusē. Te nekur nav kāpņu, kas vestu uz apakšējiem stāviem. Droši vien tām jābut kaut kur pirmajā stāvā.

Tu satver nākamo durvju rokturi, bet nemaz neievēro metāla ledaino aukstumu. Durvis veras viegli, un, pabāžot galvu, lai pārlaistu acis pārmeklējamai telpai, tavs skatiens apstājas pie gleznas, kurā attēlota ļoti skaista sieviete. Viņas garie kastaņbrūnie matu viļņi pārklāj kailos sniegbaltos plecus, bet viņas acīs mirdz tāda brīnišķi zaļa gaisma, kādu tu savā dzīvē nekad neesi redzējis. Portreta acis ar neredzamu

spēku piesaista tevi, pakļauj un vilina, pievelk, aicina islabā gandrīz pret tavu gribu — bet tu jau pats vēlies apskatīt šo portretu.

Durvis aiz tevis aizveras. Portrets tevi ir tā savaldzinājis, ka tu pat nedzirdi, kā durvis aiz tevis pašas klusu aizslēdzas; tu nejūti, kā vēsa gaisplūsma pāršalc pār istabu, itin kā aplūkojot tevi no visām pusēm.

Viņas acis ir sastapušās ar tavām, un tu saproti, ka jūs pazīstat viens otru. Vienmēr esat pazinuši. Gleznas apakšpusē piestiprināta misiņa plāksnīte.

ANDŽELĪNA MĪĻOTĀ SIEVA

(tavas acis savaldzinājušas mani uz mūžīgiem laikiem mīlestības zvērestā

Tu vēlies, kaut būtu viņu saticis. Viņas lūpas tik maigas, tik aicinošas, un acis tik siltas un plašas kā okeāns...

Protams, šī ir sievietes istaba. Mīksta ērta gulta pārklāta ar caurspīdīgu smalku audumu. Istabas iekārtojums ir izteikti sievišķīgs. Tu nožāvājies, jo pēkšņi jūties tik noguris. Tu ievēro, ka istabā ir pavēss, bet gulta šķiet tik silta un vilinoši jauka.

Tu vēlreiz nožāvājies. Acis līp ciet. Tagad nebūtu par ļaunu neliels snaudiens.

Tavi biedri pat neievēros tavu prombūtni. Te taču nav nekā tāda, kas varētu tevi apdraudēt, vai ne?

Tu ar pūlēm samirkšķini acis, attopot, ka jau esi gultā. Tu esi piemirsis kaut ko svarīgu.

"Baismu valdnieks! Man jāpalīdz draugiem atrast kristāla galvaskausu, pirms viņš ir mūs atklājis!"

Auksts miega vilnis pakļauj tevi, un domas par briesmām iztvaiko no tava prāta. Baismu valdnieks tev vairs nešķiet tik briesmīgs — liela, nekaitīga ēna, nekas vairāk.

Bet miegs nāk virsū kā mākonis, vai ne? Ātri ielīst gultā un gulēt, gulēt, gūūūūūūlēēēēēēēēēt...

Ar pārcilvēcisku piepūli tu neļauj acīm aizvērties. Tu zini, ka tu nedrīksti iet gulēt, bet nespēj pretoties vilinājumam.

Ja tomēr ļausies miegam, turpinājums — 16. nodaļā.

Ja pārvarēsi miegu, turpinājums — 56. nodaļā.

60.

Mantnīcas durvis sola bagātību bagātības, bet tev nekad nav gadījies redzēt pils dārgumu krātuvi, kas nebūtu prasmīgi noslēpta un ko neaizsargātu burvestība. "Nē," tu domā, "te var būt izlikti slazdi."

Kopš Baismu valdnieks kļuvis noteicējs pār saviem tagadējiem īpašumiem, slazds šinī pilī var atrasties jebkurā vietā, tāpēc tu klusējot pamāj draugiem, un jūs uzmanīgi dodaties lejup pa kāpnēm. Spirālpakāpieni ved tālu dziļumā zem pils. Šķiet, lāpas ielenc un nomāc šeit mūžīgi valdošā tumsa, bet var būt, ka tās ir tikai tavas iedomas, kas tevi grib izjokot.

Kāpnes beidzas, un kāpņu laukumam iepretī ir puspievērtas koka durvis. Deirs tās braši atgrūž vaļā.

Tā ir alķīmiķa laboratorija — burvja templis, maģisko eksperimentu vieta. Pie sienas — plaukts pēc plaukta; tie

pildīti ar senām grāmatām brūnādas vākos, pergamenta ruļļiem, manuskriptiem, talismaniem. Gar otru akmens sienu novietots neliels grāmatplaukts, un tā priekšā ir laboratorijas galdi ar alķīmisko eksperimentu piederumiem: retortēm, dažāda lieluma kolbām; te ir dažādi trauki, priekšmeti un ierīces, kuru nozīme tev nav pat apjaušama. Jūs pārstaigājat laboratoriju, izklaudzinot ķieģeļus, pārmeklējot grāmatplauktus.

Tas ir Deirs, kurš atklāj grāmatplauktā noslēptu sviru. Šādos jautājumos tu esi lietpratējs; tu pārliecinies, vai nav slazdu, tad uzmanīgi iedarbini slepeno mehānismu.

Grāmatplaukts atvirzās no sienas, un atklājas šaura eja ar akmenī kaltiem pakāpieniem. Gaiss šeit ir vēss, un tavs deguns saraucas no smakas, ko tu citādi nevari nosaukt kā par ļaunuma smaku.

— Beidzot, — tu saki. — Te nu reiz ir. Šeit jābūt paslēptam Sārklota kristāla galvaskausam. Es zinu.

Jūs visi treji klusējot uzmanīgi dodaties lejup pa slidenajiem, pelējuma pārklātajiem, pakāpieniem, cenšoties nepaklupt.

Pakāpieni beidzas pagriezienā. Deirs ievelk elpu un pazūd aiz stūra. Tu saskaties ar Ķīlu. Bailes mirdz jūsu acīs. Gluži tāpat kā karaļa bruņinieks tu ievelc elpu un gandrīz vai lēcienā meties ap stūri.

Lāpas gaisma uz sienām vizuļo kā dīķa atspulgi saulainā laikā. Priekšmets, kas atrodas tavā priekšā, šķiet uzsūcam gaismu un izstarojam to jau citas enerģijas veidā. Jā, tas ir Sārklota kristāla galvaskauss. Tas ir izveidots no kristāla.

Tas ir tik brīnumains. Tik dzidrs un mirdzošs. Tu saproti, kāpēc zagļi un burvji to iekārojuši. Tā acu dobuļos iestiprinātie rubīni atstaro lāpas gaismu, bet zobi šķiet atiezti neizprotamu smieklu grimasē.

Vai šie smiekli domāti tev? Varbūt tas smejas par tevi? Varbūt par traģēdiju, ko tas atnesis šai pasaulei?

Galvaskauss novietots uz obsidiāna paliktņa, bet visapkārt izbārstīts simtiem vienādu rubinu īkšķa naga lielumā.

Deirs pieiet pie pjedestāla. Skaidrs, ko viņš nodomājis. Tu jūti, kā strāvo enerģija.

— Pagaidi, — tu viņam saki, — Iespējams, ka šo mantiņu aizsargā burvestība.

Deirs smejas.

— Man jau ir līdz kaklam šie māži un māņi. Ņemam galvaskausu un ejam. Karalis Halvors un es, mēs abi varēsim atgriezties kopā ar viņa karaspēku un sasist Baismu valdnieku drumstalās, ja viņu neaizsargās burvju spēks. — Viņš pagriežas pret tevi. — Ātrāk izlem, kas jādara.

Ja tu ļauj Deiram paņemt galvaskausu, turpinājums — 39. nodaļā.

Ja tu sāc pētīt rubīnus, turpinājums — 52. nodaļā.

61.

Tu skaties uz rubīniem — šķiet, ka tie nav bīstami. Paskatoties uz brīnumaino kristālgalvu tu saproti, ka dažkārt arī jauki, mazi nieciņi spēj būt bīstami. Tu nober rubīnus, kur tie bijuši. Tev vienalga, cik tie vērtīgi. Tie var tevi nogalināt.

Tu paskaties uz kristālgalvu.

— Ko lai tagad darām?

— Es mēģināšu to paņemt, — saka Deirs. — Esmu drošs, ka mani nepieveiks burvestība, lai kāda tā būtu.

— Nē, — tu iebilsti. — Šīs burvestības ir atstājis Baismu valdnieks, un iespējams, ka viņa spējām nav robežu. Nē, mazliet padomāsim...

Tu iespraud rokas sānos un vēro kristālgalvu. To aizsargā akls enerģijas lauks, siena, kas ar burvestības palīdzību novietota apkārt pjedestālam, un nav iespējams paķert galvaskausu un laisties prom. Ja tev bulu kaut kas tāds, ar ko varētu nobīdīt kristālgalvu no paaugstinājuma, Deirs to notvertu, un jūs visi dotos projām, pirms iestājusies tumsa un Baismu valdnieks atklājis zudumu.

Tu paveries apkārt, bet nekā piemērota neredzi, lava roka uz gurna pieskaras tarbai, ko tu paņēmi karaļa mantnīcā, un tagad tu atceries, ka esi ielicis tajā spieķi, ko atradi Baismu valdnieka namā. Tu atver tarbu un iebāz tajā roku. Bezgalības valstībā, ko tas ietver, jūtams patīkams vēsums; tava roka satver spieķi. Tu izvelc to ārā un nopētī.

Turpinājums — 34. nodaļā.

62.

Tu pārej pāri paceļamajam tiltam un ienirsti raibajā tirgus pūlī. Tirgotāji no visām karaļvalsts malām šeit uzslējuši teltis un uzcēluši nojumes.

Pa kreisi no tevis nojumē ir būri, kuros iesprostoti truši, čūskas, peles, zebiekstes. Grezni rotātā zelta un sudraba sprostā melns kaķis izstaipās un garšīgi nožāvājas, rādīdams košsarkanu mēli.

Pa labi — veca sieva, tērpusies brīvi krītošā melnā un purpurā, vēro sudraba zirnekli; tas iestiprināts griežas aplī, kas novietots virs koka kvadrāta, pildīta ar smiltīm. Sieviete sauc: "Nākotnes pareģošana! Šīs laika smiltis spēj atklāt visas pasaules likteņus!"

Jūs saskatāties; viņa tevi pazīst. Tu pamāj ar roku un pieliec pie lūpām pirkstu, tad pazūdi pūlī. Var pat teikt, ka tu šeit esi uzaudzis un šajā karaliskajā tirgū tu zini visas

ieejas un izejas. Bet vissvarīgākais ir tas, ka viņi visi tevi pazīst. Tu esi dzīva leģenda visā karaļa valstī, un teiksmas par taviem pārdrošajiem piedzīvojumiem iet no mutes mutē.

Ejot pa tirgu, tu pēkšņi iekšēji sastingsti. Ja nu kāds no karaļa gvardes tevi sulaiņa tērpā toreiz atpazinis, tavi līdzpilsoņi — dažiem tu uzticies, dažiem ne — droši vien zina arī par tavu pārgalvīgo izglābšanos karaļa ballē. Un daži var vēlēties — par attiecīgu samaksu — paziņot mazāk iecietīgiem varaskalpiem nekā Hārvets par to, ka slavenais Ēna ir redzēts tirgū, un iespējams, ka zaglis, kas ticis pie dārgas kaklarotas, tiks uzrādīts par dažām zelta monētām.

Tu jūti, kā viņu acis vēro tevi, auksti vērtējot. Tu domā, ka viņi ir tavi draugi... Bet var būt, ka tā tas vis nav. Tu neviļus saraujies un ej caur pūli, vēlēdamies ātrāk nokļūt klajumā. Tev šeit tirgū sāk trūkt elpas. Klaustrofobija tavās krūtīs kaļ gluži kā veseris. Iespējams, tu pārspīlē. Iespējams, tev nav jābaidās no draugiem un paziņām.

Vai tu vari par to būt drošs?

Tu lauzies garām zemniekiem un augstmaņiem, slēpjot seju. Pūlis kļūst retāks, un tu sev priekšā redzi pazīstamas ozolkoka durvis. Tas ir tavs iecienītais krodziņš, gandrīz vai tavas otrās mājas. Ja šeit vispār ir kāda vieta, kur tu vari justies drošībā, tas ir "Roze un kronis".

Tu atviegloti nopūties un ver durvis.

Pārkāpjot pār slieksni, tevi apņem pazīstams smārds: pīpes tabakas dūmi, svaigi ceptas maizes smarža, cepeša garaiņi, alus aromāts — viss sajaucies kopā vienā neatkārtojamā smaržu buķetē. Apmeklētāju aizsmakušo balsu murdoņa nomierinoši skan tavās ausīs. Tu paej garām druknam tirgotājam, viņš pie bāra letes nopietni malko alu. Tirgonis paskatās uz tevi un sveicinot pamāj.

— Ēnainais, — viņš priecīgi saka. — Ilgi neesi mūspusē redzēts.

— Džaim, — tu saki, atcerējies viņa vārdu, — priecājos, tevi redzot. Tomēr labāk norunāsim, ka tu mani neesi redzējis. Labi?

Viņš izplūst platā smaidā.

— Jā, pilī vēl viņi visi nav nomierinājušies. Kopš karaļa balles...

Tu neveikli papurini galvu un dodies viņam garām lielajā istabā. Tu dzirdi Džaima smieklus. Krodzinieks Nešs slepus saprotoši pamāj.

Tālākajā zāles stūri ir brīvs galds. Lāpu gaisma to tikpat kā neapspīd, un, apsēdies šeit, tu nemanīts vari vērot visus, kas ienāk un iziet.

Protams, to tu negaidīji. Noāķēdams rotu no lēdijas Kamasijas kakla, tu biji iedomājies, ka divu mēnešu laikā slēpjoties savā meža būdā, kaislības ap notikumiem ballē būs rimušās. Bet tagad — puse karaļvalsts iemītnieku tevi jau ir redzējuši, un vēsts par tavu ierašanos jau ceļo uz karaļa apartamentiem. Slavenais zaglis atgriezies pilī.

Nevajadzēja tik drīz atgriezties šeit.

Bet nauda taču kaut kā ir jānopelna.

Nešs pamāj Jānai, viesu apkalpotājai; arī tu viņu pazīsti. Tu esi satraucies pēc skrējiena pa tirgus laukumu un pasūti glāzi ūdens, lai mēģinātu nomierināties. Tev kaut kas jāieēd un mazliet jāatpūšas.

Istabas pretējā stūri atskan skaļi smiekli. Tu paveries un redzi — sīciņš bruņinieks smejas pats par savu joku, bet viņa krogusbrāļi iztukšo kausus, lai steigšus tos pildītu atkal.

No dzīrotāju galda pieceļas sieviete. Pāriet pāri istabai, paejot garām tavai slēptuvei. Tu pazīsti viņas kastaņbrūno matu cirtas, drošo gaitu. Viņa pieiet pie krogus letes, pasūta dzērienus sev un saviem galda biedriem. Viņa arī ir zagle. Pagājušajā gadā viņa kopā ar tevi piedalījās reidā Guraktas raktuvēs, ko jūs atstājāt, pirms tam piepildījuši četras somas

ar dimantiem. Raktuvju īpašnieki bija līdz kliņķim nostādinājuši tavu brālēnu un viņa ģimeni, un tavi salaupītie dārgakmeņi lieti noderēja brālēnam un citiem ciema iedzīvotājiem. Atceroties to visu, tu pasmaidi. Tu ne tikai darīji galu īpašnieku nežēlībai — raktuves tika slēgtas —, bet par dimantiem iegūtā nauda noderēja visiem ciema iedzīvotājiem.

Bet raktuves piederēja Karnasiju ģimenei.

Kila pie krogus letes pagriežas un ievēro tevi sēžam pustumsā.

— Hei, Ēnainais! — Viņa aiznes dzērienu glāzes uz savu galdu, tad pienāk pie tevis. — Ēna... Nemaz negaidīju, ka vēl kādreiz šeit parādīsies. Biju domājusi, ka būsi devies meklēt laimi kādā viesmīlīgākā zemē.

Tu sapurini galvu.

- Nē, nekad. Varbūt tagad gan man būtu jāatvadās, redzot, cik populārs esmu kļuvis pa šo laiku.

Viņa nogaidoši vēro tevi. Pie tava galda neviena nav, un tu pēkšņi apjaut, cik vientuļš tu esi bijis šos pēdējos divus mēnešus. Tā taču ir Ķīla, vai ne? Iespējams, tev vajadzētu uzaicināt viņu pie sava galda, lai piesēž uz brīdi. Varbūt no viņas uzzināsi, kas šeit ir noticis pa šo laiku, un varbūt viņa zinās pastāstīt, vai tu šeit vari justies drošībā.

Tomēr tu ļoti labi saproti, ka nedrīksti pievērst sev uzmanību. Divi zagļi, kas sačukstas, pie viena galda sēdot, citiem var šķist aizdomīgi.

Ja uzaicināsi viņu pie sava galda, turpinājums — 50. nodaļā.

Ja raidīsi viņu projām, turpinājums — 41. nodaļā.

63.

Tu dziļi ievelc elpu un acumirkli iedomājies par saviem draugiem, kas saldi guļ Sarkanās istabas krogu. "Varbūt man vajadzētu iet un modināt viņus," tu domā. Bet patlaban tu esi šeit, senlietu tirgotavas priekšā, un tikpat labi tu varētu ieiet tajā un pats izpētīt, kas un kā. Tu pavēli sev par viņiem nedomāt un lēnām ver tirgotavas durvis.

Durvis veras negaidīti viegli, un smalks zvaniņš nodzied savu dziesmiņu. Tingling!

Tirgotavas dibenplānā tu redzi, ka pret sienu sakustas kāda ēna, un atskan vecisķa balss:

— Jā? Kas tur ir?

Tu stāvi klusu un putekļainu statuju un svečturu ielenkumā, telpā, ko pilda mākslas priekšmeti, gleznas, paklāji un rotājumi no visas pasaules.

Tavas nāsis tver dīvainus svešzemju aromātus; varbūt tie ir gadsimtu putekļi. Tu aizsapņojies sniedz roku, lai satvertu senatnīgu šķēpu, kas atvests no tāltālām zemēm.

Ēna pie sienas sakustas un ienāk veikala vidū. Tas ir neliela auguma vecītis; viņa acenes atspoguļo sveces oranžo gaismu. Viņš uzlūko tevi caur biezajiem stikliem.

— Kas jūs tāds būtu, jaunais cilvēk, ka apmeklējat mani laikā, kad visi godīgi cilvēki jau sen guļ?

— Guļ? — tu pārjautā. — Mani sauc Ēna. Mani draugi un es, mēs... esam ceļotāji. — Tu sāc stostīties, jo nevēlies viņam nekā stāstīt par Baismu valdnieku un jūsu uzdevumu. — Mēs nākam no Amštates un vēlējāmies šeit pārnakšņot. Bet ciemā neviens nav aizmidzis, izņemot manus draugus. Šeit, izņemot jūs, nav nevienas dzīvas dvēseles. Ciems ir pilnīgi pamests.

Vecais vīrs vērīgi palūkojas tevī.

— Tā, tā. Nē, manu zēn, gluži vienkārši tagad ir ļoti

vēla nakts stunda. Tu nezini, cik agri laucinieki dodas pie miera. Ielas kļūst tukšas tūdaļ pēc saulrieta, un...

Tu sapurini galvu un pārtrauc viņu.

— Es gribētu, ka būtu tā, kā tu saki. Bet tavas sveces gaisma ir vienīgā visā ciematā, un tu esi vienīgais cilvēks, ko mēs šeit sastopam. Šeit ir noticis kaut kas briesmīgs. Ciemā vairs nav palicis neviena. Nezināmu iemeslu dēļ tu esi vienīgais.

Vecais vīrs ieskatās tev acīs, tad novēršas.

— Neviena nav? Tādā gadījumā tas ir Baismu valdnieka darbs, — viņš murmina. — Tā nu tas ir. Briesmonis ir nolaupījis viņus kādā neģēlīgā nolūkā...—Viņš nopūšas un saka: — Seko man, zēn. Mums jāaprunājas.

Viņš iet tev pa priekšu garām plauktiem uz nelielu telpu, kas noslēpusies aiz grāmatu un papīru kalniem un dažiem dīvainiem keramikas izstrādājumiem. Tevi satriec divi priekšmeti, kas novietoti uz galda: kristāla globuss, kas nostiprināts uz zeltā kalta trijkāja, un grezns, dārgakmeņiem rotāts zelta pulkstenis.Tas klusiņām tikšķ.

— Tas ir Baismu valdnieks, — vecais vīrs atkārto. — Viņš te ir iejaukts, par to esmu drošs. Es pirms dažām dienām atstāju ciemu un devos tirdzniecības ceļojumā, bet atgriezos tikai pirms dažām minūtēm. Domāju, ka tas mani izglābis no likteņa, kas piemeklējis pārējos ciema iedzīvotājus.

Tevi ir savaldzinājusi noslēpumainā kristāla lode; sveces gaisma atmirdz un rotājas tās dzīlēs, apspīdot arī pulksteņa zelta rotājumus. Tavu iztēli tik ļoti ir piesaistījuši šie priekšmeti, ka tu pat neievēro, ka vecais vīrs nupat kā atgriezies no ceļojuma, bet nekur nav redzamas nedz somas, nedz citi ceļotāja piederumi...

Vecais vīrs pasmaida.

— A,. tie tev ir iepatikušies, vai ne? Būtu dīvaini, ja tā nebūtu. Tie ir atvesti no austrumiem. Kristāla lode, par kuru

burvji teic, ka tās dzīlēs apslēptas gan tagadnes, gan nākotnes dzīvās ainas. Un šis, — viņš norāda uz pulksteni, — mehāniskais laikrādis ir izgatavots sensenos laikos. Tas darbojas bez apstājas jau vairāk nekā tūkstoš gadu, un leģendas vēstī, ka to izgatavojuši zemes virsū jau sen aizmirstas rases pārstāvji.

— Tev patīk, jaunekli?

Tu tik vien spēj, kā muļķīgi pasmīnēt. Gaisma, ko lode un pulkstenis atstaro, ir tik brīnumaina, ka tu nespēj novērst acis. Tie pārņēmuši visas tavas domas, visus prātus.

Tu dzirdi vecā vīra balsi, tā tagad skan itin kā caur biezu miglu.

— Es tev teikšu tā, jaunekli. Ņem vienu. Ņem to, kas tev labāk patīk, un tas piederēs tev.

Pārāk vēlu — tu esi nohipnotizēts, lai saprastu, kādā slazdā esi nokļuvis. Visa pasaule ir izzudusi, palicis tikai starojums, kas nāk no pulksteņa un kristāla lodes. Un vecais vīrs grib tev dot vienu no šim lietām. Tev! Tādi dārgumi! Cik viņš ir labs! Viens no šiem brīnumiem būs tavs!

Ja izvēlies lodi, turpinājums — 69. nodaļā.

Ja izvēlies pulksteni, turpinājums — 54. nodaļā.

64.

Dodoties pie Ķīlai pazīstamā burvja, iespējams, izdosies atrast kristāla galvaskausa zagli. Bet tu atceries zombju pēdu nospiedumus karaļa mantnīcā un iedomājies, ka ceļš pie burvja prasīs pārāk daudz laika.

— Domāju, ka pēdu nospiedumi karaļa mantnīcā ir pietiekami skaidri pierādījumi, — tu saki. Deirs izbrīnā paveras tevī, itin kā negaidīti būtu atradis jaunu sabiedroto.

— Mums ir darīšana ar zombjiem, jo — kurš gan vēl varētu atstāt tādus pēdu nospiedumus? Turklāt priesteris teica, ka esot mantnīcā atklājis pārdabiska spēka starojumu. Nē, es domāju, ka mums jādodas uz Baismu valdnieka mitekli, cik vien ātri iespējams, un jāatrod kristālgaiva, kamēr priestera burvestības nav mūs nogādājušas atpakaļ pilī.

Deirs piekrītoši norūc. Ķīla pamāj ar galvu un saka:

— Ļoti labi. Es arī sirds dziļumos šaubos par to, ka burvis mums ko varēs līdzēt. Esmu dzirdējusi ļaudis runājam, ka viņam nedrīkst uzticēties. Varbūt viņš sadarbojas ar tumsas spēkiem.

— Visādā ziņā mums vajadzētu izvairīties no viņa, — tu saki. Baismu valdnieka rīcībā tumsas spēku ir vairāk nekā pietiekami.

Jūs visi treji turpināt ceļu pa meža teku, virzoties uz ziemeļiem — Enu meža un Baismu valdnieka dzimtas īpašumu virzienā. Ceļš cauri mežam ir patīkams. Mežs ir silts un jauks, un putnu dziesmas un tas, kā saules gaisma rotājas koku lapās, vieš jūsos'pārliecību, ka viss beigsies laimīgi.

Tu vismaz ceri, ka tā būs.

Pēc dažām stundām jūs apstājaties iebaudīt maltīti ceļmalas traktieri. Vienā pusē ir krogus, otrā — neliela zirgu slita. Jūs piesienat zirgus un, šķērsojot izdangātu ceļu, ieejat krogū. Talbots, dzīvespriecīgs Zaļā lauka krodziņa īpašnieks — iestādījums tā nosaukts par godu plašam klajumam, kas iespraucies dižmeža vidū —, jūs nosēdina pie galda un atnes viru un svaigas maizes klaipu. Viņš gaida, ka jūs izstāstīsit karaļvalsts jaunumus, itin kā šodien jūs būtu viņa pirmie apmeklētāji. Protams, jūs viņam par savu uzdevumu nestāstāt ne vārda. Pat šis laipnais krodzinieks var būt Baismu valdnieka sabiedrotais, un viņš var palaist ziņu, ka

jūs jums pa priekšu. Jūs pastāstāt viņam kaut ko tādu, kas neraisa aizdomas, un pēc neilga laika jau atkal esat ceļā.

Pēcpusdienas saules siltums pat zem koku ēnainajiem zariem ļauj elpot viegli. Ceļš ir līdzens līdz pat pēdējai robežai, ko iezīmē apaļas pauguru virsotnes. Jūs aplēšat, ka līdz Baismu valdnieka pilij varētu nokļūt dažas stundas pirms saulrieta. Tas ļautu jums pārmeklēt ēku un līdz ar pēdējiem saules stariem atstāt pili; Baismu valdnieka spēki pēc saulrieta daudzkārt palielinās.

īsinot ceļu, Ķīla sāk stāstu par pēdējo cīņu ar Baismu valdnieku un ļaunā burvja Terapta sakāvi. Karaļa bruņinieks bieži pārtrauc Ķīlas stāstu, piepušķojot tā, lai būtu skaidrs, ka uzvaras lauri pienākas viņa spēkam, drosmei un atjautībai, nevis četru cīnītāju sadarbībai ar draugu, ko viņi atrada Terapta pilī, punduri, kam piederēja burvju veseris.

Tu esi lepns uz Ķīlu, ka viņa ir piedalījusies Terapta sagrāvē, jo esi pietiekami daudz dzirdējis par to, kā burvja ļaunums nomācis karaļvalsti.

Tu nemaz nesaproti, ko domāt par burvja sakāvi, jo esi pārliecināts, ka ļaunums tiek pieveikts pārāk reti. Jā, Terapts zaudēja cīņu, bet — vai viņš izzuda uz visiem laikiem, kā tev gribētos noticēt, vai arī vienkārši pārvietojies kaut kur citur, kur atjauno spēkus, kamēr būs gatavs atgriezties un atkal cīnīties ar gaišajiem spēkiem?

Auksti šermuļi pārskrien pār tavu muguru. Tu ceri, ka Terapta ļaunums ir pieveikts, bet tava iekšējā balss saka — burvis agri vai vēlu atgriezīsies, un tu ceri, ka tas nenotiks tik drīz.

Vēlāk pēcpusdienā tevi pārsteidz Deirs. Jūsu pulciņš jau ilgāku laiku jāj klusēdams. Te pēkšņi Deirs sāk dziesmu, un vārdi atbalsojas koku galotnēs. Pēc tam — vēl vienu, tad vēl un vēl. Viņa dziesmas ir balādes, kas vēstī par senatnes cīņām, tie ir kara stāsti un leģendas par varonību un drosmi.

Par spīti Deira bravurībai un karakalpa vienkāršībai, viņš dzied labi, un tu itin labi spēj iedomāties, kā pēc gadiem kāds cits bruņinieks tāpat apdziedās Deira varoņdarbus.

Deirs dzied slavas dziesmas visu garu pēcpusdienu. Tu ļauj, lai viņš un Ķīla tev jāj pa priekšu, jo tu vēl aizvien nevēlies, lai viņi pamanītu tavu ieguvumu — samta tarbu no karaļa mantnīcas.

Viņu zirgi lēnām pagriežas pa meža taku, un tu izvelc no kabatas tarbu, lai to apskatītu.

Sarkanais samts ir mīksts un gluds, un tarbu, šķiet, nav skāris laika zobs. Aukla, ar ko aizsiets tās augšgals, ir austa no zelta pavedieniem. Tu sajūsmināti svilpo, tad apgriez otru pusi. Otrā pusē sudraba un zelta diegiem samtā izšūti elfu burti.

Tu atpazīsti tos un noproti, ka tā ir senā elfu valoda — augšelfu valoda; tu domā, ka viņi paši to tā sauc —, un, lai gan tu bez savas valodas nevienu citu nezini, tev šķiet, ka šis vārds — illyasari — ir pazīstams, un tu esi drošs, ka elfu valodā tas nozīmē "bezgalība".

Tu aptausti tarbas sānus, bet nav iespējams noteikt, vai tur ir kas iekšā vai nav. Tu uzmanīgi atsien vaļā auklu, ar vienu aci uzmanīdams savus ceļabiedrus. Viņi nepievērš tev ne mazākās uzmanības, un tu lēnām atver tarbas galu un ielūkojies.

Tarba ir tukša. Var pat teikt, ka tā izoderēta ar tumsu. Ne mazākā gaismas stariņa. Tev šķiet dīvaini, ka tādai greznai ārienei ir tāda iekšiene.

Tu parausti plecus. Nu labi, būtu jau jauki, ja tajā būtu zelts vai dārgakmeņi, bet tagad tev vismaz ir tarba, kurā var kaut ko ielikt.

Mežs paliek retāks, un drīz vien jūs esat nonākuši pakalna virsotnē. Skatienam paveras paugurains līdzenums,

kas iezīmē karaļvalsts ziemeļu robežu, un tur, tālumā, kur redzama Ēnu meža pamale, tu redzi platu, zemu ēku, kas nostājusies kā vientuļš drausms sargs, kas visu vēro ar tumsas acīm.

— Kamiveksa pils, — bruņinieks nosaka. Viņš skatās uz sauli. — Ja mēs pasteigsimies, mums atliks viena stunda, lai pārmeklētu ēku, pirms noriet saule.

Ilgāk es tur negribētu uzkavēties, — zagle saka, sakārtojot zobenu pie jostas. — Kurš zina, ko Baismu valdnieks ir sagudrojis?

— Labi, — tu attrauc. — Uz priekšu!

Jūs visi treji vedināt zirgus lejup pa nokalni pretim pilij un palaižat tos vieglā riksī. Tu nodomā, ka Deirs ir pārāk optimistiski noskaņots: saule ir nokāpusi daudz zemāk, nekā izskatās no pakalna virsotnes, un jums pils pārmeklēšanai atliks labi ja trīsdesmit, četrdesmit minūšu.

"Labi," tu nodomā, "bruņinieku vērtība slēpjas nevis viņu prāta spējās, bet gan prasmē apieties ar šķēpu un zobenu."

Ēka jau šķiet pavisam tuvu, un drīz vien jūs esat nonākuši pie dzelzs vārtiem. Tie iestiprināti akmens sienā, kas apjož Karniveksa pili. Vārti karājas tā, it kā spēcīgs sprādziens būtu izrāvis tos no eņģēm, bet pils jūs visus vēro ar logu acīm, kas ir melnas un tukšas gluži kā mironim.

Tev šeit nepatīk. Tas nav nekāds brīnums, zinot, kas par ļaunuma iemiesojumu ir Baismu valdnieks. Bet māja, šķiet, vēro jūs, itin kā zinot, ka jūs esat šeit. Tā piepildīta ar tumsu, un tu sajūti aukstumu, tikai iedomājoties vien, ka būs jāiet un jāmeklē kristāla galvaskauss, ar ko tev galīgi nekas nav pasākams. Tu esi tik tālu prom no karaļvalsts, Ķīla un bruņinieks ir tavi ceļabiedri. Tu sevi pieķer pie domas, ka priestera gudrība varbūt nemaz nav tik spēcīga. Priesteris acīmredzami zaudēja daudz spēku brīdī, kad izsauca aizsardzības burvestību pie mantnīcas durvīm, un var gadīties,

ka burvestība, ar kuras palīdzību viņš grasās atgādāt jūs atpakaļ uz karaļa pili, arī ir kļuvusi vājāka.

Deirs jāj cauri vārtiem, zagle viņam seko. Viņa atskatās un sauc:

— Ēna, uz priekšu! Mums līdz saulrietam vairs nav daudz laika.

Tavs zirgs satrūkstas un kāpjas atpakaļ, paužot tavas šaubas. Šī ir tava iespēja glābties. Tu mirkli pārdomā iespējamos variantus: briesmas Baismu valdnieka ēkā vai varbūtība izglābties biezoknī, kur tevi neviens neatradīs.

Ja tu jāj cauri vārtiem un piebiedrojies saviem draugiem, turpinājums — 30. nodaļā.

Ja tu mēģini bēgt, turpinājums — 55. nodaļā.

65.

Zobens vai galvaskauss? Protams, tu izvēlies zobenu un zini, ka pagūsi to satvert. Toties galvaskausam piemīt nezināms spēks, un tas droši vien varētu pieveikt Baismu valdnieku tur, kur parasts metāls ir bezspēcīgs.

Tu nedomājot pieliecies — atsperies ar kāju un atsit nost Baismu valdnieka roku. Tad tu aizripo pa grīdu līdz karaļa troņa paaugstinājumam: spieķis ar galvaskausu ir tavās rokās. Tas mirdz lāpu gaismā, un tu jūti to vibrējam savās rokās. Baismu valdnieks niknumā iekliedzas un metas tev virsū.

— Nē! — tu iesaucies un jūti, kā enerģija, kas ieslēgta galvaskausā un spieķī, sakļaujas tev apkārt, itin kā tu pats būtu dzīvs enerģijas sabiezējums.

Kristāla galvaskausa acu rubīni iekvēlojas spilgtās liesmās, un asa zeltainas enerģijas šautra izšaujas cauri zomb-jiem, noliecot tos pie grīdas un ļaujot tos patiesai nāvei. Enerģija izplūst ari caur tevi.

Tu tagad saproti tos dažus vārdus, ko priesteris tev toreiz teica. Kristālgalvai un spieķim ir vara pār zombjiem — vai nu lai atgrieztu tos dzīvē, vai lai tos iznīcinātu. Baismu valdnieks iegaudojas atkal, bailēs atkāpjoties. Ari no otras puses tev tuvojas zombji, un kliedzot tu raidi viņu rindās starojošu enerģijas šautru — tieši vidū, izšķaidot viņu pussapuvušās miesas un kaulus, ļaujot viņu dvēselēm rast patiesu mieru.

Baismu valdnieka spēki jūtami mazinās. Viņš šausmās atkāpjas no tevis, un viņa zombji bezmērķīgi klīst apkārt.

Tu nokāp no paaugstinājuma un tuvojies viņam. Viņš murmina kaut kādus vārdus senā, tev nezināmā valodā. Melna spēka apļi parādās ap viņa rokām, un tu saproti, ka viņš nodarbojas ar buršanu, lai aizsargātu pats sevi.

Kristālgalva mirklī reaģē uz tavām domām, un zeltainas enerģijas kūlis izšaujas no kristāla galvaskausa acs rubīniem un spējā triecienā itin kā pielīmē Baismu valdnieku pie sienas. Baismu valdnieks zaudē varu pār zombjiem, un tie ļimst grēdām. Viņš pieceļas un sakoncentrējas, bet tu jūti, ka spēj virzīt galvaskausa pārdabisko enerģijas starojumu.

Briesmīgā acis aizgriežas aiz vākiem, piepildot melno burvestību. Tu jūti, kā iekšējs miers un vēsums caurstrāvo tevi. Tad tīras enerģijas zibens izlaužas no kristālgalvas un sadragā tumsas valdnieku. Viņš kliedz, sadegot ļaunumā un naidā.

Kristālgalva atkal raida enerģijas šautru, un šoreiz Baismu valdnieku pārklāj gaismas un enerģijas ugunslode.

Viņš kliedz, bet attīrītā enerģija iznīcina viņa ļaunumu. Viņa kliedzieni atbalsojas zāles dziļumos. Tad kristālgalva pārstāj izstarot enerģiju; tu nokriti ceļos.

Ķīla palīdz tev piecelties, un jūs tuvojaties vietai, kur gulēja Baismu valdnieks.

Karaļa bruņinieks saka:

— Es nesaprotu.

Dūmu mutulis, kas pacēlās, Baismu valdniekam sadegot, ir izgaisis. Viss, kas no viņa ir palicis pāri, viss, ko Sārklota kristāla galvaskauss ir sakausējis ar savu enerģiju, ir melns akmens, lielāks par visiem rubīniem, kas atrodas tavā tarbā, akmens, kurā iesprostots Baismu valdnieka dzīvesspēks.

Tu pacel akmeni un ieliec to dziļi kabatā, kur tas nespēj nekā ļauna izdarīt. Tad jūs visi treji atstājat Baismu valdnieka pili un iejājat vēsā, spirgtā naktī.

turpinājums — 31. nodaļā.

66.

"Rītausma," tu domā, "kas bija rītausmā?" Tu iesit pa pieri ar delnu.

— Kas ir? — Ķīla palecoties jautā.

— Vēstījums. Rēgu vēstījums kapličā. Cik es esmu stulbs! — Tu sapurini galvu un pieploc pie zirga.

— Atceries ko priesteris mums teica, tur, toreiz pili? Atceries to leģendu? «Kristālgalvai piemīt vara» — tā viņš teica? — «pār dzīvi un nāvi.» — Tu izplet rokas un norādi uz ielu. — Baismu valdnieks šeit gāja ar kristālgalvu rokās. Viņš kaut ko sabūra, lietoja kristāla galvaskausa spēku tā, lai pārveidotu ciema iedzīvotājus par kaut ko citu. Paskaties apkārt, — tu sauc. — Cieminieki nekur nav aizgājuši. Viņi ir pārvērsti par kokiem!

Ķīla un Deirs pienāk tev klāt, un trijatā jūs apskatāt kādu koku. Tuvumā tas nemaz nav tik līdzīgs parastam mežā augušam kokam, drīzāk atgādina kaut ko tādu, kas tikai ir līdzīgs kokam, iespiests tā formā, saglabājot sāpes un ciešanas pret savu gribu.

— Kā tu to uzzināji? —jautā Deirs.

— Otrais vēstījums: "Sārtie atbrīvosies saullēkta staros." — Tu norādi uz sauli, kas austrumos kāpj pāri koku galotnēm. — Rītausma, lecoša saule. Un sārtslodzinieki ir šie rubīni pils bagātību krātuvē.

Tu atkal iesit sev pa pieri.

— Man to vajadzēja saprast tad, kad rubīni pulsēja manā plaukstā kā dzīvi. Baismu valdnieks izlietoja kristāl-galvas spēku, lai nolaupītu ciema iedzīvotāju dzīvības spēkus un ieslēgtu tos rubīnos gluži tāpat, kā kristāla galvaskauss pārvērta viņu par melnu akmeni.

— Bet viņš nepārvērtās par koku, — Ķīla iebilst. — Baismu valdnieks vairs nebija dzīvs kā cilvēki, kā cieminie-ki. Viņš savienojās ar zombjiem jau ilgi pirms tam. Kristai galva pārveidoja viņa ķermeni par to, kas viņš tiešām bija kļuvis: Nekas. Ļaunums.

— Baismu valdnieks pats pārvērta cieminiekus par kokiem, lai pajokotu viņam pašam saprotamā veidā.

— Mums jāatgriežas pili un jāpaņem visi rubīni, — paziņo Deirs.

Tu parausti plecus.

— Tam nebūs nekādas jēgas līdz rītdienas saullēktam. Un mēs tik ilgi nevaram kavēties. Turklāt — arī karaļa Halvora burvji var ierasties šeit un atjaunot ciemā dzīvi — tādu, kāda tā bija iepriekš.

Tu jūti, kā sajūsmas smaids iezogas tavā sejā.

— Laba doma. Uz priekšu, bruņiniek! Dodamies mājup, bet burvestības atstāsim burvju ziņā.

Deirs piekrītoši norūc.

— Pilnībā piekrītu tev. Dodamies uz karaļvalsti!

Turpinājums — 70. nodaļā.

67.

Tu paveries tumsībā, kas ieslēdz oranžēriju un neviļus nodrebi šaušalās. Kopš pils ir pamesta, daudzi stiprākie augi uzrāpušies pa stikla sienu un izpletušies pa siltumnīcu kā grotesks zirnekļa tīkls. Tavas izjūtas pārklājas tev pāri kā auksta ēna; tu negribi iet iekšā. Augi šķiet... nepareizi.

Tu ātri pārbaudi marmora kamīnu, un nav jūtams, ka tur būtu kas ievērības cienīgs. Tu atskaties uz augu māju. Tā ir liela, pietiekami liela, lai noslēptu tūkstošiem miroņgalvu, un tu instinktīvi jūti, ka te ir tā vieta, kur būtu meklējams kristāla galvaskauss.

Deirs atver augu mājas durvis, un salds satrūdējušo augu un nostāvējušās zemes aromāts apņem tevi gluži kā plīvurs. Jūs visi treji ieejat siltumnīcā, un jūs pārņem augu izdalītie garaiņi. Jūs dažos mirkļos pārklājaties ar lipīgiem sviedriem, jo temperatūra šajā telpā ir vismaz desmit grādus augstāka nekā ārpusē, un tu esi pārsteigts par to, cik mitri ir apkārtstāvošie augi.

Jūs visi treji izšķiraties katrs uz savu pusi. Ķīla un karaļa bruņinieks aiziet pa kreisi un pa labi, bet tu ej pa centrālo eju, kas ved uz pretējo sienu. Tu izvelc savu īszobenu un izmanto tā smaili, lai pārmeklētu augu rindas pa labi un pa kreisi no tevis, cilājot mirušās lapas un nokaltušo stādu atliekas, neizaugušos stādus, kas nav spējuši aizsniegties līdz tālajai saulei. Lielākā daļa augu iznīkuši, mēnešiem ilgi nekopti, bet daži ir visai žirgti, izdzīvojuši, veselīgi un pat zied, jo augsne ir trūdvielām bagāta un sasilst, augu atliekām sadaloties. Kāds augs,šķiet, ir pārņēmis visu brīvo oranžērijas telpu un stiepjas no sienas līdz sienai, sazaļojis augu mājas malās un viscaur pāri šķērsām stikla griestiem gluži kā milzīgs zaļš zirnekļa tīkls. "Gluži kā tīkls," tu, aizdomu mākts, nodomā.

I

Bez brīdinājuma satraucoša aina ielaužas tavā apziņā: vīteņstīgas apkārt, krītot no griestiem, apvij tevi un tavus biedrus dzīvā zirnekļtīklā. "Tas ir slazds," tu neviļus nodomā. "Visa telpa ir slazds!"

Tu atver muti, lai brīdinot kliegtu... bet ir jau par vēlu, jo ejā pa kreisi no tevis Ķīla pēkšņi iekliedzas šausmās. Tu pagriezies un redzi, ka garš lapots vītenis apvijies apkārt Ķīlai gluži kā čūska, kas sažņaudz savu upuri.

Tu izcērt ceļu cauri augu barjerai un ielauzies ejā pa kreisi. Deirs, cirzdams pa labi un pa kreisi, virzās cauri augu jūrai tev aiz muguras, un jūs abi paceļat zobenus, lai izglābtu Ķīlu. Bet bruņinieka kājas pēkšņi aizķeras un viņš nokrīt zemē, vīteņiem apvijoties ap viņa kājām, rokām un kaklu. Dzelkšņi ieduras viņa miesā, parādās asinis, un šķiet, ka augs tās izgaršo, tad uzsūc ar savām lapām, itin kā barotos ar tām.

Tu pasper soli tuvāk saviem biedriem. Tad no augšas tev pāri pārklājas ēna, un iedoma, kas pirms dažiem mirkļiem atplaiksnījās tavā apziņā, kļūst par īstenību. Augs nokrīt pār tevi kā dzīvs, lokans tīkls un sakļaujas tā, ka tu vairs nespēj ievilkt elpu. Zobens izkrīt no tavas nevarīgās rokas, un tu jūti, kā ērkšķis ieurbjas tavā rokā un nepacietīgi sāk dzert dzīvības sulu — asinis.

Tu mēģini izlocīties, izrauties, bet briesmonis nonāk lejā no griestiem; tam ir sīpolveida asinsdzērēja auga galva, kas lēni slīd lejup, gluži kā ošņājot gaisu, un beigu beigās izošņā savu ceļu līdz tavai galvai un atsegtajam kaklam.

Tu jūti aukstas, griezīgas sāpes; kaut kas ieurbjas tavā miesā. Dažās sekundēs tu zaudē spēju pakustēties, un tavs ķermenis no ārpuses deg ledainā ugunī, kas ir aukstāka par visaukstāko ziemas sniegu. Vīteņi pārklājas pāri taviem draugiem, un drīz vien arī viņi ir paralizēti tāpat kā tu.

Tev ir daudz laika, lai pārdomātu savu likteni, jo pārveidošanās notiek lēnām. Augs ir ļauns veidojums no svešas

pasaules, kas ir tālu aiz tavas mirstīgās saprašanas. To šeit iestādījis kāds ļauns burvis, iespējams pat, ka tas ir kāds no Baismu valdnieka agrīnajiem eksperimentiem, pētot tumsas spēkus — augs pārtiek no bailēm un cilvēku asinīm. Un tas vairojas, ieurbjoties savā upurī, kas lēnām kļūst par tādu pašu asinssūcēju augu.

***

Ar laiku tu vari jau pakustēties. Ar savām jauniegūtajām ožas spējām un nepārspējamo jutīgumu, tverot ēnas, kustību un gaismu, tu izpēti pats sevi. Tu esi lepns par saviem lapotajiem taustekļiem, kas reiz bija tavas kājas un rokas, bet tava galva ir pākstij līdzīga un sniedzas līdz pat stikla jumtam.

Laikam ritot, tu augsi. Un iespējams, ka tavs pavēlnieks — Baismu valdnieks — kādudien atgriezīsies, lai pabarotu tevi ar savu ienaidnieku asinīm — ar cilvēkiem, kas reiz bija tavi ciltsbrāļi.

Tikmēr tu augsi... un gaidīsi...

Beigas

68.

Priestera burvestība pēkšņi jūs nogādājusi karaļa Halvora pilī. Jūsu trijotne vēro karali, un Deirs pārstāsta karalim visus jūsu piedzīvojumus. Netiek noslēpts neviens sīkums, un Deirs uzmanīgi izpušķo tavus varoņdarbus un pārsteidz karali, vēstot par taviem drosmīgajiem centieniem atgūt kristāla galvaskausu. Deirs laikam ir sapratis, ka tu esi lāga puisis. Nu labi, kā bruņinieks arī viņš nav zemē metams.

Beidzot karalis Halvors pieceļas no troņa un pārdomā, kā vajadzētu rīkoties. Baismu valdnieks savā varā ieguvis

Arnštates ciemu. Briesmoņa rīcībā vēl aizvien ir kristāla galvaskauss, un viņā rīcība liecina par to, ka viņš nolēmis ar zombju karapulku palīdzību iekarot visu karaļvalsti.

Karalis pievēršas tev, apņēmība vīd viņa parasti saviebtajā sejā.

- Par uzticīgu kalpošanu karalim un karaļvalstij, par spīti neveiksmei, mēģinot atgūt kristāla galvaskausu, es dāvāju brīvību... — viņš saka. Jūs abi ar Ķīlu saskatāties, un Ķīlas platais smaids tev saka: "Mēs esam sveikā tikuši cauri!", bet karalis turpina: — ... Ķīlai, bet tu, Ēna, tiksi atbrīvots tikai tad, kad tu būsi atdevis lēdijas Karnasijas smaragdu kaklarotu.

Sarkanie dragūni apstāj tevi. Tu nervozi norij siekalas, tad tomēr nolem padoties. Acīmredzami kaklarota ir pārāk vērtīga. Pašreizējā situācijā tu ar to nekur tālu netiksi. Turklāt nokļūstot brīvībā, tev vienmēr būs izdevība to atgūt.

Majestāte, man nekad nav piederējusi šī kaklarota, - tu smaidot saki. — Vai man vajadzētu tev to atgādāt? Tā visu laiku ir bijusi paslēpta tavā pili.

Karaļa seja dusmās piesarkst, bet tad viņš sāk skaļi smieties. — Visu šo laiku! — viņš brīnās. — Gandrīz tikpat labs joks kā tas, ko tu izstrādāji ar Blīhela zelta zobu. Gvardu pavadībā tu aizsoļo līdz slēpnim un iebāz roku gara sarkankoka skapja aizmugurē. Tu izvelc ārā noslēpto ādas maišeli un pasniedz to karalim viņa audienču zālē.

Karalis izņem kaklarotu, kas vizuļo zaļās ugunīs. Viņš atzinīgi pamāj ar galvu. — Pateicos, Ēna, tev par sniegtajiem pakalpojumiem. Būdams parasts zaglis, tu esi pierādījis, ka tev var uzticēties. Kamēr es tevi nebūšu aicinājis... lai es tevis te vairs neredzētu! Sargi!

Sargi pavada tevi un Ķīlu līdz pils durvīm. Jūs izejat saulesgaismā, kur jūsu draugi no tirgus laukuma jūs sagaida un līksmiapsveic.

Tomēr kaut kur dziļi sirdī tu zini, ka, par spīti jauniegūtajai brīvībai, tev uzdoto pārbaudījumu tu pilnībā neesi veicis. Arnštates ciems vēl aizvien ir noslēpumainā kārtā pamests, un tu neesi paveicis ne nieka, lai apturētu Baismu valdnieka ļaunos tīkojumus.

Tu sapurinies, aizdzīdams pašpārmetumus. Diena ir gaiša un jauka, un tev apkārt ir daudz draugu.

Tev priekšā bezgala daudz brīvības dienu, un tu nevari vien sagaidīt savu nākamo piedzīvojumu.

Beigas

69.

Tu brīnies par savādajiem priekšmetiem uz galda, un tev prātā skan vecā vīra vārdi: "Ņem vienu, kurš tev labāk tīk, un tas piederēs tev."

Tavas acis šaudās starp kristāla lodi un brīnumpulk-steni. Lēnām izstiep roku, vispirms pret vienu, tad pret otru. Bez domāšanas tu izvēlies... un tava roka satver kristāla lodi.

Mirklī tavas acis piepilda, ēteriska mirgojoša gaisma, kas ieplūst tevī it kā no paša kristāla dzīlēm. Kristāls tavā rokā kļūst siltāks, un siltums izplatās pa visu ķermeni, piesātinot tevi ar pārdabisku mieru.

Kā no liela attāluma tu dzirdi vecā vīra balsi: "Vai tu tiešām domā, ka iespējams izglābties no Baismu valdnieka izsalkuma? Tagad viņš Amštatē var rīkoties, kā vēlas, un tev un taviem draugiem nav nekādu izredžu, stājoties pretī viņa burvju spēkam! Viņus noķers un padarīs par nemirstīgiem vergiem tikpat viegli kā tevi!"

Vecā vīra vārdi pārvēršas čukstā. Tu bez skaņas lidinies gaisā, tu esi gūsteknis Baismu valdnieka kristāla lodes centrā. Ja tu spētu domāt, tu saprastu, ka senlietu tirgotava ir slazds ceļotājiem un garāmbraucējiem. Tagad, kad tu esi noķerts, tavus draugus, kas patlaban vēl atdusas krogu, drīz vien piemeklēs tāds pats liktenis.

Kristāla lodē nav nedz laika, nedz telpas. Te ir tavs mūžīgais cietums. Baismu valdnieks drīz vien ar ļauno spēku palīdzību pievārēs pasauli, bet tevi tas neskar. Tava pasaule ir mirdzošs brīnums, siltums un gaisma. Un, ja tu spētu to zināt, tagad tu esi — nekas. Nekas kā vien dzirk-stelīte, spīgulītis, kas mitinās gaišajā kristāla lodes pasaulē.

Uz mūžiem...

Beigas

70.

Tavs uzdevums — atrast kristāla galvaskausu — ir izpildīts, un tavs ceļojums no Arnštates ciema ir mierīgs, bez jebkādiem piedzīvojumiem.

Atgriešanās karaļvalstī noris pavisam citādi nekā dodoties kristāla galvaskausa meklējumos. Ziņneši dodas jums pa priekšu, lai pavēstītu karalim par jūsu ierašanos. Ir jau nakts, kad jūs visi treji pārjājat pāri paceļamajam tiltam.

Mēness augstu debesīs izlej savu gaismu kristāltīrajā zilgmē, raidot uz jums starus ar tādu gaišu dzidrumu, kādu tu ilgi neesi redzējis, Tas droši vien ir tāpēc, ka pieveikta Baismu valdnieka tumsas vara.

Pie vārtiem jūs nolecat no zirgiem, un karaļa Sarkanie dragūni jūs sveic kā augstdzimušas personas. Viņi ver pils durvis un pavada jūs tieši uz karaļa apartamentiem.

Jums ienākot, karalis stāv un sveic jūs kā jau daždien uzvarētājus.

— Brašā trijotne atgriezusies! — viņš pavēsta. — Vai ceļojums bija veiksmīgs?

Tu nokrīti uz ceļgala un noliec galvu.

— Majestāte, suvenīri no mūsu ceļojuma uz Baismu karaļa cietoksni ir pie tavām kājām.

Tu atāķē no jostas samta tarbu un atraisi zeltauklu.

— Augstība, — tu saki, iebāžot tajā roku, — ļauj man pasniegt tev... Baismu valdnieku.

Karalis noelšas. Tu izvelc roku un turi pirkstos melno akmeni. Tas tvērienā vibrē, pulsējot ļaunajai enerģijai, kas ieslēgta akmenī.

Baismu valdnieks, Majestāte. Te viņš ir. Tas ir viss, kas no viņa palicis pāri.

Tad tev pēkšņi prātā iešaujas doma. Mēness skaidri saredzams caur augstajiem, sienās iekaltajiem logiem. Iespējams, ja tu turēsi akmeni tā, lai to apspīdētu mēness stari, karalis gūs spilgtāku priekšstatu par to, kādi spēki ieslēgti akmenī. Tu pasper soli pretī karalim un izstieptā rokā pacel akmeni.

Ja tu ļauj mēness stariem apspīdēt akmeni — turpinājums — 35. nodaļā.

Ja tu atdod akmeni karalim, turpinājums — 74. nodaļā.

71.

Tu satrūksties. Sapnis tev nekā nav devis. Lauva vai putns?

— Uz priekšu, — tu saki Deiram. — Redz', kas notiek. Karaļa bruņinieks satver putna gredzenu, bet metāls ir stingri iestiprināts kapeņu mūrī. Viņš velk atkal, piepūlē

rūkdams, bet putna gredzena raustīšana nekā nedod. Viņš atlaiž dzelzs gredzenu un notrauc rūsu no plaukstām.

— Ko nu? — viņš jautā.

Ja mēģini vilkt aiz lauvas gredzena, turpinājums — 11. nodaļā.

Ja nolem atgriezties uz Sarkanās istabas krogu, turpinājums — 46. nodaļā.

72.

Durvis aiz jums aizcērtas. Jūs esat visai plašā priekštelpā; telpas sienas klāj krāšņi paklāji. Tajos attēloti notikumi no karaļvalsts vēstures. Lāpu siltā dvaša skar jūs, bet gvards, kas jums seko no muguras, aizved jūs tālāk, uz priekšu garām nākamajai durvju rindai, un jums neatliek laika pētīt karaļpils dārgumus.

Gvardi ved jūs cauri koridoru koridoriem; dažus tu atceries no tā laika, kad biji kalpotājs karaļa ballē. Aiz pagrieziena — liels sarkankoka skapis. Pirms pāris mēnešiem tu mēģināji piespiest sevi iegaumēt šo kabinetu, tā iekārtojumu un sienas paklāju rakstu: košu dabasskatu ar tajā ieaustiem zelta un sudraba pavedieniem. Šeit tu uz dažām sekundēm noslēpies, bet gvardi tevi meklēja pa visu pili, un tu nespēj noticēt savai laimei, ka tik ātri esi šeit nokļuvis atkal. Ja tikai viņi zinātu...

Jūs izved cauri pilij, tad aptur pie platām durvīm. Aiz tām ir karaļa troņa zāle. Tavs pavadītājs pie durvīm stāvošajiem Sarkanajiem dragūniem nosauc jūsu abu vārdus. Karalim tiek paziņots par jūsu ierašanos.

Durvis bez trokšņa atveras, un sargi grūž jūs abus uz priekšu. Soļi atbalsojas milzu zālē, un tu ar izbrīnu veries

apkārt, vērojot marmora kolonnas, zāles stūros izvietotās zelta statujas, greznos karogus un vimpeļus, sienas paklājus no griestiem līdz grīdai. Ja šī ir karaļa troņa zāle, tu vari iedomāties, kādas bagātības ir karaļa mantnīcā...

Gvardi jūs aptur dažus metrus no marmora paaugstinājuma, uz kura novietots karaļa tronis, zeltā un sudrabā veidots, dāsni rotāts ar retiem dārgakmeņiem. Jūsu priekšā tronī sēd karalis un saviebies vēro jūs abus — tevi un Ķīlu. Zelta kronis mirdz viņa galvā.

Līdzās viņam lepni izslējies stāv priesteris aiz viņa — slaids bruņinieks ar sudrabu izšūtā purpura apmetnī. Izšuvumā attēlots lauva ar varenām krēpēm.

Karaļa vizieris svarīgi parādās no otras puses un svinīgi pavēsta karalim.

— Zagļi, Jūsu Majestāte.

— Jā, es redzu, — karalis atcērt.

Vizieris atkāpjas. Gvardi liek jums krist ceļos.

Karalis vēro Ķīlu, tad — tevi. Viņš norāda uz Ķīlu.

— Neraugoties uz tevis izrādīto palīdzību kronim, pieveicot burvi Teraptu, tu tiec apsūdzēta laupīšanā, ielaužoties karaļa mantnīcā un paņemot Sārklota kristāla galvaskausu. Kā tu uzdrīkstējies? Kā tu vari atspēkot šo apsūdzību?

Viņa apņēmīgi atmet savas matu cirtas.

—Nekā es neesmu nozagusi mantnīcā, Jūsu Augstība, — viņa saka. — Es neesmu bijusi pilī kopš tās nakts, kad mēs atgriezāmies no Terapta pils, un es jums personīgi atdevu tur atrastos dārgakmeņus.

Viņš uzmet Ķīlai ledainu skatu.

— Kā tu vari to pierādīt?

Viņa pieceļas. — Esmu bez vainas, Jūsu Majestāte.

Karalis pagriežas.

— Un tu? — viņš jautā, tad pagriežas pret sargiem. — Kālab tas ir šeit atvests?— karalis vaicā, norādot uz tevi.

— Jūsu Majestāte, — smīnot saka vizieris. — Tas ir noziedznieks, kas pazīstams ar iesauku Ēna.

Karalis brīdi vēro tevi, tad klusējot bungo ar pirkstiem pa troņa malu.

—Ēna, — viņš mīlīgi saka. — Kāds pārsteigums. Tātad tu esi ieradies nozieguma vietā.

— Jūsu Augstība, — tu sāc, bet karalis pielec kājās un iekliedzas. — Klusu!

Viņa balss nodārd pāri zāles velvēm. Karalis jautā:

— Vai viņi tika notverti kopā?

— Tieši tā, Jūsu Majestāte, — atbild gvards. — Visticamākais, ka viņi gatavojās veikt nākamo noziegumu pret karaļvalsti, mēs viņus notvērām "Rozē un kronī", zagļu perēklī.

Karalis atkal apsēžas tronī un vēro tevi. Pēc ilga klusuma brīža viņš jautā, lēnām uzsverot katru vārdu:

— Kur tu liki lēdijas Karnasijas kaklarotu?

Tu purini galvu.

— Mans valdniek, man ar to nav nekāda sakara. Esmu bez vainas...

— Lūdzu, lūdzu, lūdzu, — karalis saka, — nepārbaudi manu pacietību. Tā var pēkšņi izbeigties. Mēs redzējām tevi, zagli, šajā pašā zālē. Tu norāvi lēdijai Kamasijai no kakla viņas rotu. Vienīgā iespēja, kā tu vēl vari izbēgt no briesmīga likteņa, ir atzīšanās. Pastāsti man, kur ir kaklarota.

— Majestāte, — tu saki. — Visā karaļvalstī ir zināms, ka piederu pie zagļu ģildes. Tomēr smaragdu rota nav mana. Man tās nav. Nejautā man to, ko es nezinu.

Karalis niknumā trinas uz troņa, dusmu ugunis liesmo viņa acīs. Visbeidzot viņš paziņo:

— Ēna, tu tiec apsūdzēts lēdijas Karnasijas smaragdu kaklarotas zādzībā un — sazvērestībā ar Ķīlu — Sārklota kristāla galvaskausa zādzībā. Ja apsūdzība tiks pierādīta, tev tiks piespriests mūža ieslodzījums karaliskajā apakšzemes cietoksnī. Kā tu vari sevi attaisnot?

Mūža ieslodzījums! Jā, tu, protams, nevari piekrist nekam attiecībā uz smaragdu kaklarotu, kamēr tavā rīcībā nav mācīta tiesu vīra. Un, kas attiecas uz kristāla galvaskausu, tu par to pilnīgi nekā nezini. Tu nespēj karalim palīdzēt atgūt viņa dārgumu, lai kā tu to gribētu. Vainīgs vai nevainīgs, šķiet, ka vieta apakšzemes viesnīcā tev ir nodrošināta uz ilgu laiku.

Majestāte, — tu saki, — man nav nekāda sakara ar laupīšanu karaļa mantnīcā. Esmu atgriezies karaļvalstī pēc ilgākas prombūtnes, satiku savu draudzeni "Rozē un kronī" un nolēmu nosvinēt tikšanos. Nevienam no mums nav nekāda sakara ar jelkāda galvaskausa zādzību, lai kas tas arī būtu. Augstība, esmu bez vainas.

Karalis nopūšas. Viņš vēro tevi akmens klusumā, tad pieceļas, un viņa balss noskan kā pērkondārdi.

— Ļoti labi. Advokātu šeit nav, apsūdzēto paskaidrojumi ir pretrunīgi, tāpēc es jūs abus pasludinu vainīgus noziegumos pret kroni un scepteri un piespriežu jums...

— Lūdzu, nē! — pieceldamies kājās, tu iesaucies. Gvardi apstāj tevi, baidoties, ka tu varētu uzbrukt karalim, bet tu esi pārāk satriekts. Droši vien jābūt kādai iespējai, kā tikt ārā no šejienes, lai vairs nekad neredzētu apakšzemes cietoksni no iekšpuses.

— Mans valdniek, — tu saki, — ieslodzīšana cietumā mūs sodīs par noziegumiem, ko neesam izdarījuši. Tas nederēs nekam citam kā vien kroņa un sceptera iepriecināšanai. Tomēr ceru, ka ir iespējams lietderīgo apvienot ar patīkamo, lai abas puses būtu apmierinātas.

Tu karalim nedod pat iespēju atbildēt un turpini.

— Es iesaku ļaut mums pierādīt savu nevainību. Ja tu vēlies, lai tam visam būtu kāda jēga, atļauj mums vienu nedēļu brlvestlbas. Mums būs pietiekami daudz laika, lai atklātu, kurš apzadzis karalisko dārgumu krātuvi. Valdniek, dod mums iespēju atrast Sārklota kristāla galvaskausu un atvest to tev, tā īstajam īpašniekam. Palaid mūs brīvībā!

Karalis vēro tevi, tad aprauti iesmejas:

— Palaist brīvībā? Ha! Laba doma! — Viņš atgriežas pie troņa. — Un atstāt jums kristāla galvaskausu un smaragdu kaklarotu? Vai jūs mani par muļķi turat?

Tev pietiek prāta neiebilst viņam. Gluži otrādi, tu turpi ni savu domu.

— Majestāte, pieņemsim, ka esam nepatiesi apsūdzēti. Šāds uzdevums — atrast kristālgalvu — ļaus mums to pierādīt. Bet varbūt tavs priesteris varētu lietot savu burvju spēku, lai atgādātu mūs pilī gan tad, ja mēs grasītos aizbēgt, gan arī tad, kad būs pagājusi viena nedēļa? Tev būs tavs dārgums

ja mēs to atradīsim — un gadījumā, ja mūs gaida neveiksme, mēs nekur nespruksim, bet paliksim tavi gūstekņi.

Karalis domīgi brauka zodu. Tu esi viņu ieinteresējis.

— Un ja jums paveicas, zagli? Ko tu iesaki tādā gadījumā?

Tu paskaties uz zābaku purngaliem, it kā lūdzot tiem padomu.

— Ja mēs tiksim galā ar uzdevumu, mans valdniek, es lūdzu, lai mums taptu dāvāta mūsu brīvība, jo tad būtu pierādīts, ka neesam zagļi, kurus tu meklē. Ja mēs tev nesagādājam kristālgalvu, dari ar mums, ko vēlies. Mans vienīgais lūgums — dod mums iespēju pierādīt uzticību kronim un scepterim.

Karaļa vizieris lauza rokas:

— Mjestāte, jūs taču neticēsit zagļa pasakām...

—Klusē, vizier! — karalis pavēl. Viņš notver jūs savā

skatienā. Bungo ar pirkstiem.

— Priesteri! Vai šādas burvestības ir iespējamas?

Priesteris pasper dažus soļus uz priekšu, lai nostātos līdzās karalim, un pārmij skatienus ar Ķīlu, un tev šķiet, ka viņš viegli uzsmaida viņai. Viņš atbild:

— Patiešām, jūsu augstība. Šāda veida burvestība ir daudz sarežģītāka un prasa vairāk spēku nekā parastās burvestības, bet to var viegli nokārtot. — Viņš noskrimšķinās. — Un, ja es drīkstu piebilst, mans pavēlniek, zagle ir palīdzējusi kronim un scepterim jau iepriekš, un mani spēki nevar konstatēt, ka no Ēnas vai Ķīlas izstarotu nodevības starojums. Šis uzdevums dotu mums vēl vienu iespēju, vēl vienu varbūtību atgūt nolaupīto, nesūtot karaļa gvardi uz visiem valsts nostūriem.

Karalis lēnām pamāj, iekritis dziļās domās, tad pieceļas.

— Lai notiek! — viņš saka. — Priesteri, sagatavojies veikt savu burvestību. Es pieņemu šo piedāvājumu, zagļi. Tomēr uzskatu, ka nedēļas laikā jums būs pārāk daudz iespēju glābties no priestera uzliktās burvestības. Sākot no šā brīža, jums ir tieši divas dienas laika — ne vairāk, ne mazāk —, lai atgādātu man kristālgalvu. Un, ja jūs parādīsities manā priekšā bez Sārklota kristāla galvaskausa, tad es zināšu, ka tā ir nodevība vai neveiksme — vai nu jūs būsit nozaguši to saviem nolūkiem, vai ari nebūsit spējuši to atgūt. Tam nebūs nekādas nozīmes, jo bez kristālgalvas jūs tiksit ieslodzīti pazemes cietoksnī un par jūsu draugiem kļūs cietuma žurkas, un jūs nekad vairs nevarēsit brīvi pārvietoties pa karaļvalsti. Bet ja mēģināsit glābties bēgot —jūs gaida... nāve.

Ķīla un tu, jūs varat tikai piekrītoši māt ar galvu, klausoties skarbajos karaļa vārdos. Viņa acīs jūs neesat nekas cits kā noziedznieki, un apgalvojums "nav vainīgs, kamēr nav notiesāts" neko neizsaka vīram, kas pats veido un nosaka likumus valstī. Tagad tev jāpierāda karalim un karalistei, ko tu spēj. Vismaz tev ir iespēja parādīt, ka esi nevainīgs, un palikt uz brīvām kājām.

— Majestāte, bēgšanas mēģinājuma nebūs, — tu saki, skatoties uz Ķīlu. Viņa tev piekrītoši pamāj. — Tavs taisnīgums ir neapstrīdams, tava žēlastība — neizmērojama, un mēs jūtamies pagodināti karaļvalsts priekšā pierādīt savu nevainību. Kad mēs varam sākt?

Karalis pamāj ar roku, un priesteris parādās jūsu priekšā. Tad karalis norāda, lai viņa bruņinieks nostājas jums līdzās.

Priesteris paceļ rokas. Viņa acis aizgriežas aiz acu vākiem, redzami tikai baltumi.

Priestera balss nav nedz maiga, nedz skaļa, bet tā atbalsojas zāles velvēs pati ar savu spēku. Tu jūti, ka telpa sabiezē kā sniega pika saujā, itin kā gaiss būtu kļuvis blīvāks.

— Mēness un zvaigžņu vēji... Es piesaucu nakts spēku enerģijas! Ļauj šiem ceļiniekiem atrast ceļu mājup — nevis pēc viņu vēlēšanās, bet pēc manas pavēles! — Zilas uguns uzplaiksnījumi, gluži kā zibens šautras, kas radušās kādā dīvainā ainavā, šaudās griestos, mirgojot kā galaktika.

— Klihnotep! Mermus! Histaliis! Es jūs aicinu! Visu jūras un zemes vēju elpa zemē, virs zemes, debesīs un vēl augstāk! Nogādā šos ceļiniekus pēc divām saulēm šeit, šajā vietā... vai arī tad, ja kāds nolemj atteikties no ceļa, ko apņēmies veikt! Es jūs aicinu! Uzklausiet manus vārdus un izpildiet manu lūgumu!

Šajā brīdī zilās gaismas mēles, ka.4* dejoja pa griestiem, spilgti uzplaiksnī un itin kā atdalās no tiem lejup, lai uzņemtu, uzsūktu tevi sevī. Tavu ādu itin kā dursta tūkstoši aukstu un karstu adatu, un enerģija, ko izsaucis priesteris, pārņem tevi, katru tavas šūnas vissīkāko daļiņu, dedzinot tevi ar aukstu liesmu. Zilā gaisma itin kā iesūcas tavos kaulos, un tu vēro, kā tavs skelets gaiši spīd miesas iekšienē...

Tu atjēdzies nokritis uz grīdas ar seju pret zemi. Tu grīļīgi pakustini galvu. Gvardi palīdz tev piecelties, un tu atl»l esi karaliska paaugstinājuma priekša.

- Burvestība stājusies spēkā, — pavēsta priesteris, stāvot līdzās karalim. — Zagļi ir sagatavoti veikt uzdevumu. Vigiem nebūs glābiņa.

Karalis skaļi pavēsta:

- Tagad, zagļi, jums jāatrod Sārklota kristāla galvaskauss. Jus varat doties, kurp vien vēlaties, bet jums jāatgriežas ar kristālgalvu divu dienu laikā... vai jāiet cietumā.

Viņš pamāj ar roku, un bronzas bruņinieks nostājas līdzās Ķīlai. Ķīla uzsmaida viņam, un tu saproti, ka viņi pazīst viens otru.— Deirs, viens no maniem labākajiem bruņiniekiem, dosies jums līdzi, lai briesmu brīdī aizstāvētu jūs un apsargātu kristāla galvaskausu. Un tā, kur jūs sāksit meklējumus?

Tu uz brīdi iegrimsti pārdomās. Ja kristālgalvu būtu nozadzis zaglis, viņš droši vien būtu mēģinājis to pārdot melnajā tirgū. Un tu tur pazīsti daudzus — vairāk nekā jebkurš cits no pils iemītniekiem.

Bet tu nekā nezini par zagli, par to, kā viņš ielauzies karaļa mantnīcā. Varbūt tev vajadzētu atļauju apmeklēt mantnīcu un apskatīt nozieguma vietu.

Ja gribi apskatīt mantnīcu, turpinājums — 57. nodaļā.

Ja vēlies sākt meklējumus tirgū, turpinājums — 8. nodaļā.

73.

Tu izlem ātri, impulsa vadīts. Tu atskaties uz draugiem, tad izej uz ciema ielas. Tirgotava pāri laukumam ir tikai dažu minūšu gājiena attālumā. Tavi soļi ir vienīgās skaņas, un tevi apskauj vientulības vilnis. Tu apsver iespēju doties atpakaļ krogus siltumā un drošībā, bet īstenībā jau esi izlēmis.

Skatlogs piepildīts ar senlietām un mākslas priekšmetiem no karaļvalstīm, kas tev pat sapņos nav rādījušās. Uzraksts logā vēsta:

ARNŠTATES SENLIETU TIRGOTAVA

īpašnieks M. Spelers

Tu skaties cauri skatlogam. Tur iekšā, dziļumā aiz plauktiem un skapjiem un senlietu senlietām, tu vari saskatīt trīsošu siltu sveces gaismiņu starp ēnām.

Tu pavelc durvju rokturi. Durvis nav aizslēgtas. Mirkli tu apspriedies ar savu veselo saprātu. Tu nevari noliegt, ka vēlies uzzināt, kas tur iekšā ir, bet nevari noliegt ari to, ka nāciens šurp nav tas prātīgākais lēmums, kādu tu jelkad esi pieņēmis.

Tu nožāvājies. Varbūt tev tagad derētu pagulēt. Tu esi noguris. Vēl nav par vēlu pārdomāt.

Ja izlem ieiet senlietu veikalā, turpinājums — 63. nodaļā.

Ja atgriezies Sarkanās istabas skrogū, turpinājums — 21. nodaļā.

74.

Pēdējā mirklī tu pārdomā un nolem bez īpašām ārišķībām atdot karalim melno akmeni. Tu nezini, kāda veida burvestība var gadīties nakts aizsegā, un mēness gaisma var iedarboties kā slepens slēdzis, kas varētu atbrīvot spēkus, par kādiem karalistē nav ne mazākās nojausmas. Vismaz tu nevēlies, lai tāda iespēja pastāvētu.

Tu tuvojies karalim, melnais akmens ir tavā rokā. Pēc karaļa rokas mājiena piesteidzas priesteris un paņem obsidiā-na akmeni, un cieši sažņaudz to dūrē. Ja esi pareizi sapratis karaļa priesteri, Baismu valdnieks nekad vairs šajā pasaulē neparādīsies, un akmens tiks ieslēgts aiz visstiprākajām durvīm visdrošākajā slēptuvē, ko vien priesteris spēj atrast.

Tu pacilā tarbu.

— Majestāte, es pasniedzu šo brīnumtarbu, ko es... atradu... mūsu ceļojumā.

Priesteris izbrīnīti paveras tevī, tad slēpu pasmaida. Viņš gan zina, kur tu atradi šo tarbu, un ir acīmredzami priecīgs, ka tu to atdod.

— Un kas tur tik brīnumains šajā tarbā? — vaicā karalis.

Tu iebāz tajā roku.

— Mans karali, mūsu trešā un pēdējā dāvana.

— Un tu lēnām velc ārā Sārklota atjaunoto spieķgalvas kausu; tas ir neticami garš tādai nelielai tarbai.

Kristālkauss iezaigojas gaismā un spēkā, un tu pazemīgi noliec to pie karaļa kājām.

— Mans karali, es atdodu tev galvaskausu, atjaunotu pirmo reizi ilgos gadsimtos. Šos priekšmetus mēs atdodam tev kopā ar vēsti par uzvaru pār Baismu valdnieku.

Priesteris steidz guvumu gādāt prom karaļa mantnīcā, bet jūs treji pārstāstāt karalim notikumus, kas risinājušies ceļojumā.

Kad jūs esat pabeiguši savu neticamo stāstu par Arnštates ciemu, karalis Halvors pieceļas un noliek savu roku uz tava pleca.

— Man nebija taisnība, Ēnainais. Es domāju, ka tu neesi nekas vairāk kā zaglis. Bet tava un tavu biedru drosme ir izglābusi karaļvalsti. Tālab es paziņoju karaļa dekrētu: par drosmīgu rīcību pret karaļvalsts ienaidnieku un ārkārtīgi vērtīgiem pakalpojumiem savam karalim tu tiec pasludināts par brīvu cilvēku! — Viņš smaida. — Ejiet, zagļi. Zirgi, kas jūs atveda šurp, pieder jums. Ejiet laimīgi un ziniet — karalis ir jums uz mūžīgiem laikiem pateicīgs.

Jūs palokāties karalim Halvoram; tu un Ķīla, jūs abi atstājat karaļa pili.

Tu vēl aizvien netici, ka ar veselu ādu esi izkūlies no visa tā, varonis kas varonis. Un tev padomā ir garš stāsts, ko pavēstīt draugiem "Rozē un kronī".

Tu iesmejies un satver Ķīlu aiz rokas.

— Ejam! Nāc man līdzi!

Gvardi jūs nepavada, un tu ved Ķīlu caur karaļpils gaiteņiem, jūs nonākat līdz padziļinājumam, kurā atrodas milzīgs sarkankoka skapis. Tu paveries apkārt, vai kāda nav tuvumā, un, neviena nemanīdams, veikli pabāz roku aiz skapja un izvelc paprāvu ādas tarbu. Tu novieto to savā tunikā, un jūs steidzaties prom.

— Kas tas ir? —jautā Ķīla.

— Ārā. Tu redzēsi.

Ārā divi zirgi — karaļa dāvana — jūs gaida. Jūs veicīgi izjājat cauri vārtiem, tad ļaujat zirgiem mierīgi soļot pa ceļu, kas ved uz Ķīlas dzimto ciemu.

Tu izvelc no tunikas tarbu, atver to, lai parādītu Ķīlai... Mēness gaisma kā zaļa uguns deg lielajā smaragdā un atstarojas uz pulētā zelta virsmas.

— Smaragdu kaklarota! — Ķīla saka.

Tu smej.

Man tā nekad nav piederējusi. Es balles naktī noslēpu to karaļa degungalā. Tagad... — tu apklusti uz mirkli. — Tagad tā noderēs Arnštates iedzīvotājiem. Viņiem tika atdotas viņu dzīvības, bet viņu iedzīve ir izpostīta. Kādam taču par viņiem jāparūpējas.

Ķīla apbrīnā vēro tevi. Divatā jūs dodaties uz viņas ciemu; tur jūs varat ieēst, atpūsties un ļauties mierpilnai dzīvei. Pēc dažām dienām jūs atgriezīsities Arnstatē, un smaragdu kaklarota noderēs ciemam, kur cerības reiz bija zudušas tumsas verdzībā.

Beigas

M. Endrjūzs

Baiļu cietoksnis

*

SIA ELPA 1996 - Jāņa sēta - 5, LV—1914 te! 229938; fakss 223280 Formāts 84x108/32 Avīžu papīrs.

6.5 iespiedloksnes

Iespiesta a/s “Preses nams’tipogrāfijā. Rīgā . Balsta dambī-3 Pasūtijuma Nfl 670

Uzziņas par šis grāmatas vairumtirdzniecību varat iegūt pa tel. 7229938

Content

M. Endrjūzs Baiļu cietoksnis

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.