Kosa Juris

Dienas tveicē

Juris Kosa

Dienas tveicē

Izlase

.

JURIS KOSA UN VIŅA STĀSTI (1878 — 1967)

Izlasē ievietota tikai neliela daļa jaunākajai paaudzei tikpat kā nepazīstamā rakstnieka — Jura Kosas stāstu («Dienas tveicē», «Satikšanās», «Uzplūdi», «Naktij uznākot», «Laimīgie», «Agnēze», «Tumša nakts»). J. Kosa nebija daudzražīgs, taču pa garajiem gadiem sakrājies paprāvs darbu skaits — ap pussimt stāstu, dažas lugas, dzejoļi, apceres; neliels jaunatnes stāstu cikls palicis rokrakstā.

J. Kosa nodzīvoja garu mūžu — turpat astoņdesmit deviņus gadus. Viņš apglabāts Ogres rajona Daugaviešu ciema kapos. Tas ir bijušais Birzgales pagasts, kur 1878. gada 2. maijā «Riekstu» mājās kārts nākamā stāstnieka šūpulis. Atceros viņu kā gaišu, garīgi možu cilvēku; kārtojot izlasi, man šad un tad nācās pabūt «Bļodnieku» mājās, kur sirmais rakstnieks ar dzīves biedreni klusi vadīja savas dienas. Taču Kosa nebija noslēdzies no plašākas sabiedrības: ar jauneklīgu dedzību viņš dzīvoja līdzi pārvērtībām mūsu zemē, sekoja notikumiem visā pasaulē, bija informēts par svarīgākajiem kultūras dzīves jautājumiem, kaut gan pats vairs nejutās diezgan spēcīgs aktīvāk piedalīties dažādos pasākumos; arī no literatūias labi pasen aizgājis, necentās atsākt tajā darboties. Mūsdienu dzīve tikpat kā nav radusi atbalsi J. Kosas darbos, ir tikai daži neizdevušies mēģinājumi. Ierosmi savai daiļradei viņš guvis galvenokārt pagātnē, vecās zemniecības pasaulē. Visvairāk materiāla devis paša pieredzētais un pārdzīvotais jaunībā un vīra gados, tiklab dzimtajā pusē, kā Sibīrijā. Daudz no tā J. Kosa izstāstīja ievada autoram jaukajos maija vakaros «Bļodniekos». Žēl, ka pats sirmais rakstnieks neuzrakstīja memuārus, tās būtu interesantas atmiņas.

J. Kosas dzīves stāsts, vismaz līdz pusmūžam, raibs un pārpilns straujām pārmaiņām. Agrā jaunībā, mācīdamies Valkas skolotāju seminārā Rīgā un Valmierā, viņš pieslienas jaunstrāvniekiem. Vēlāk, strādādams Madlienas un Lēdurgas skolās, kļūst aktīvs aģitators, piedalās nelegālās sapulcēs, ar priekšlasījumiem modina dumpības garu pagastu ļaudīs, izplata revolucionāro literatūru.

Tas ir lielais atmodas ziedonis, kad apspiestā tauta pirmoreiz sāk apzināties savas tiesības. Un kurš gan sāpīgāk izjutis sociālo nevienlīdzību, ja ne kalpa dēls, kas jau mazotnē ieraugās dzīves skarbajā sejā. Dzīve rokpeļņa zēnu nelolo, tā drīzāk ir ļauna pamāte. Darba cilvēkam jācieš ne vien no vagara, muižkunga, barona, tikpat nikns gājēju izdzinējs ir arī dažs labs dzimts-mājas iepircis latviešu saimnieks.

Jaunais tautskolotājs labi iepazīst vācu un krievu klasiķus: Šillera, Gētes, Puškina un Ļermontova dzeja ir kā dzidrs avots, no kura var dzert un neatdzerties. Taču, piekļuvis dārgumu krātuvei, viņš saprot: nepietiek, ja tikai atsevišķiem cilvēkiem pieejamas kultūras vērtības, — mākslas un zinātnes saulei jāiespīd vistumšākajā būdiņā, jāpanāk, lai ikviens darba cilvēks tiktu pie gara gaismas, lai skolu durvis pavērtos vi-

šiem. Par to J. Kosa runā mītiņos dzimtajā Birzgalē, skolotāju un pašvaldību delegātu kongresā Rīgā, tālab ir starp pirmajiem, kurus patvaldības sulaiņi tiecas dabūt pie malas: varas iestādēs J. Kosa tiek ievests melnajā sarakstā kā nikns kūdītājs pret muižu, mācītājiem un ķeizaru. Viņam draud nāves sods, taču Damokla zobens slīd garām.

1906. gadā J. Kosu apcietina, laiciņu pavārdzina Jēkabpils cietumā, tad pārved uz Jelgavu. Drīz vien seko kara tribunāla spriedums — mūža nometināšana ārpus Baltijas. J. Kosām sākas ceļš uz tālo Sibīriju. Vispirms cietumnieku ešelonā, tad četrsimt verstu gājiens ar kājām līdz Tjumeņai. Rakstnieks atceras: lamas, rupji uzbļāvieni, cilvēks vairs nav likumīgs pilsonis, bet patvaļai padots, numurēts priekšmets. Katorga gan paiet secen. J. Kosa ilgos gadus līdz Februāra revolūcijai pavada Taras apriņķī puslīdz brīvā dzīvē, taču visā pilnībā iepazīst trimdinieka likteni. Viņš izstrādājas visādus darbus gan fabrikā, gan pie mērniekiem. Grūtajās trimdinieka gaitās daudz kas pieredzēts, sastapti dažādu tautu pārstāvji. Šī laika iespaidi vēlāk sarakstīto stāstu «Hanīna», «Tālā nomalē», «Svešuma smiltīs» pamatā.

Rakstniecību viņš nepamet arī Sibīrijā, vaļas stundās vingrina roku; šo to izdodas aizsūtīt arī uz Rīgu.

Jau līdz tam J. Kosa iekarojis diezgan pazīstama stāstnieka vārdu. Pirmie «Dienas Lapā» un «Mājas Viesa Mēnešrakstā» (1900. un 1901. g.) publicētie pagarie stāsti — «Teku, teku — nepanācu», «Par vēlu» pievērsuši kritikas un lasītāju uzmanību. Zināmu interesi tie var radīt vēl šodien. Agrīnajiem stāstiem gan trūkst mākslinieciskās gatavības, taču, atskaitot sentimentālās, daudzvārdīgās vietas, kur vēl jūtama iesācēja nevarība, jaušami spilgti iezīmēti raksturi, spēcīgs 19. gadsimta otrās puses lauku dzīves kolorīts.

Jau pirmie darbi apliecina labu stāstītāja talantu dzīves vērotāju. Stāstā «Teku, teku — nepanācu» salta vienaldzība nelaikā iedzen kapā apdāvinātu zēnu, «Par vēlu» krasi iezīmēti klaušu laiku pretmeti: muižas neierobežotā vara, zemnieku beztiesīgums, cariskās impērijas drausmā īstenība, kad rekrušu laikā jaunekļus tvarstīja kā meža zvērus un piespiedu kārtā dzina kalpot ķeizaram turpat vai pusmūžu. Par tiem laikiem lasīti arī idiliski patēlojumi, kuros tīšuprāt noklusēti necilvēciskie apstākļi, kādos nācās dzīvot šineļos ietērptajai klaušu zemnieku masai, apieta skarbā patiesība.

Bet rakstniekam jaunstrāvniekam, kas gājis skolā pie kritiskajiem reālistiem, ko mācījuši paša novērojumi un tautā noklausītais, šis kroņa gars svešs. Stāstā «Par vēlu» lasām:

«Tajos laikos jaunekļu ķeršana zaldātiem bija parasta lieta. Dažu saķēra laukā pie arkla, citu klonā pie spriguļa: sasēja tam kājas un rokas un aizveda to — aizveda, lai tas nekad vairs neatgrieztos atpakaļ. Tik retu, retu kāds atgriezās, gados gan vēl tik labā pusmūžā, bet jau sirmu galvu un gurdiem locekļiem, līdzīgs vētras aizlauztam puskaltušam kokam pēc ne-gaisainas vasaras. Un tu brīnies un jautā: kas dzina viņu pēc divdesmit pieciem svešumā pavadītiem gadiem atpakaļ dzimtenē? Kas vilka viņu šurp, kur tēva un mātes kapa kopiņas varbūt jau sen nolīdzinātas, kur gāršas, viņa bērnības biedrenes, pārvērstas tīrumos, ka ir celma tur vairs nepazīst? Vai latvju zemes stāds nespēja iesakņoties Melnās jūras krastos? ...

Grūti, neticami grūti bija tie garie «svešniecības gadi». Ļaužu mute daudz zināja stāstīt par to, kā seržanti un kaprāļi situši zaldātus «učiņā», kā sprēgājošā salā plānā šinelī bijis jāstāv «uz krauļa». Dažs, tā stāvēdams uz vietas, arī sastindzis. Un kā dzinuši «caur stroju», rīkstēm kapādami. Ja kāds nespējis izturēt un pakritis, tad to uzlikuši uz ratiņiem un vilkuši tālāk, kamēr tas sajēmis nolikto koku skaitu.»

Arī pārējos tajā laikā un vēlāk sarakstītajos stāstos kritiskais elements pārsvarā. Piemēram minēsim stāstu «Rīta krēslā», krājumā iekļautos stāstus «Dienas tveicē», «Satikšanās», «Uzplūdi», «Naktij uznākot», «Tumša nakts», kas ir viens no pēdējiem rakstnieka darbiem. Pie tiem tuvāk nepakavēsimies: lasītājs pats tos iepazīs un vērtēs. Jāatzīst viens — katrā turpmākajā darbā ceļas J. Kosas meistarības līmenis, tas īpaši sakāms par stilu un valodu, kas ar visu «vecmodīgumu» — bagāta, niansēta, latviska. Un vēl viena īpašība, kas Jura Kosa stāstus atšķir no t. s. naivajiem morālistiem. Viņa labākajos darbos tikpat kā nejūt didaktikas, tie. brīvi arī no naturālisma, no kā cieš dažs labs viņa laikabiedra stāsts. Ja runājam par sentimentu, tad Zeiboltu Jēkabam tā ir pat vairāk. Tiesa, Juris Kosa netiek līdzi Augustam Saulietim un Doku Atim, toties viņš ir idejiski stiprāks par pirmo, lai gan sociālistiskās noslieces rakstniekiem nav pieskaitāms. Revolucionārā proletariāta mērķi un pasaules uzskats viņam patāls; vispār pilsētas dzīve, fabrikas strādnieku centieni, šķiru cīņa atrodas ārpus Jura Kosas redzes loka. Neizprasti arī buržuāziskās valsts sistēmas pamati, kapitālisma būtība.

Juris Kosa ir zemniecības tēlotājs, taču nezin vai varēs to pieskaitīt Andrieva Niedras grupas rakstniekiem, kā tas dažkārt nepareizi literatūras vēsturēs darīts. Jura Kosas estētiskais ideāls ir gājējs un darba zemnieks, kas laužas ārā no vecās kārtības, pārvar

patriarhālos aizspriedumus. Tas nav vairs dievticīgais Apsīšu Jēkaba Andra tēva līdzinieks — biklais, padevīgais jūga vilcējs. Pēteris Grava un skolotājs Druva stāstos «Uzplūdi» un «Dienas tveicē» staigā jaunus ceļus, viņus neapmierina vecie ideāli, ierastie tikumi. Viņi meklē patiesību, kaut gan pie tās vēl nenonāk.

Dziļāk ielūkoties paša rakstnieka noskaņojumā ļauj trimdā uzrakstītais tēlojums «Kad ievas zied» (1907). Trimdinieks atskatās uz neseno pagātni. Varenais vilnis pāršalcis, revolūcijas paisums atplūdis, iestājusies atkal ikdiena. Tik daudz zaudētu cerību! Dažs, kas vēl vakar karsti metās cīņā, iekūņojies pilsoniskā pieticībā.

«Kur esat jūs, mani jaunibas biedri? Kur ir jūsu darbi, ar kuriem tauta, droša savā apziņā un stipra vienībā, pa saulainiem ceļiem ietu laimei pretī? Daudzu no jums vairs nav... bet man pat ne žēl nav jūsu...

Daži nes klusi un padevīgi savu smago nastu, pūlēdamies iztapt un piemēroties un drebēdami par savu mazo dzīvīti. Un ar skaudību tie noskatās tajos retajos, kam izdevies iekulties mērenā pārticībā un kam nav vairs ne naida, ne mīlestības pret to, kas atrodas ārpus viņu nama sliekšņa.

Tik vien ir atlicis no mūsu jaunības ticības, no mūsu mīlestības, kas šķitās spēcīga esam brīnumus darīt...»

Maz naida bija jūsu sirdīs, secina rakstnieks, vajag pazīt ienaidnieku, dziļāk nīst. Viņš aicina neapgurt, pārkait lemesi šķēpā, izkapti zobenā, doties cīņā — nevis skandināt vieglas dziesmiņas, bet nopietni strādāt.

Tiesa, tie ir abstrakti aicinājumi, mūsdienu lasītā-/ jam tie varbūt liksies tāda paskaļa deklarācija, taču nedrīkstam aizmirst toreizējos apstākļus: tie bija Sto-lipina reakcijas gadi, ne visu drīkstēja teikt nepārprotami, bija jārēķinās ar carisko cenzūru. Juris Kosa

nekaunējās savu «jaunības grēku», kā to darīja daži viņa laikabiedri ar lielāku rakstnieka vārdu. Nezaudēt savu pārliecību, kad renegātisms bija gandrīz vai modes lieta, tajos gados nozīmēja daudz.

Rakstnieks pats nekad nav domājis ar saviem stāstiem iemantot slavu. Tos rakstījis it kā starp citu, gribējis, cik nu viņa spēkos, attēlot tautas sūro dzīvi, tādējādi izsakot protestu pret patvaru.

1917. gadā atgriezies Latvijā, viņš no aktīvās literatūras un sabiedriskās darbības atiet sāņus. Līdz pat 1929. gadam nodzīvo Rīgā, strādādams par ierēdni un latviešu valodas un literatūras skolotāju. Tad aiziet pensijā, dzīvo Rīgā un Birzgalē. Visu atlikušo mūža daļu lielākoties nodzīvo nelielajā «Bļodnieku» saimniecībā. Gadi aizrit neatlaidīgā zemkopja darbā. Zeme šajā apvidū, kur daudz mežu un purvu, paskopa; lai liesajā smilts augsnē iekoptu raženus tīrumus un labas ganības, jāpieliek daudz pūļu. Zemkopja dzīve un darbs ari Jurim Kosām vistuvākais no laika gala. Šajos gados līdz otrajam pasaules karam radušies daži vērtīgi stāsti. Starp tiem izceļas tvirtā lauku sievietes raksturstudija — «Agnēze». Tajā pašā līmenī turas arī labākie Sibīrijas cikla stāsti — jau iepriekš nosauktie «Hanīna» un «Tālā nomalē». Juris Kosa ar saviem svešatnes stāstiem, kuriem viela rasta citu tautu dzīvē, meistarībā gan nestāv līdzās Birzniekam-Upītim, taču, uzturēdamies ilgus gadus citu ļaužu vidū, Juris Kosa viņus labi iepazinis, ar dažiem pat ciešāk iedraudzējies, novērojis savdabīgus raksturus, asus konfliktus. Stāstos visvairāk valdzina rakstnieka siltā cilvēcība. Viņa simpātijas pieder vienkāršā darba darītājiem, kuriem cariskajā Krievijā, vienalga Baltijas jūras piekrastē vai Sibīrijā, bija vienāds liktenis: iet bojā labi cilvēki, «uz augšu» tiek cietsirdīgi ierāvēji, kāds ir ķieģeļnīcas darbu uzņēmējs tatārs Šarīps stāstā «Tālā nomalē». Tas nogalina savu tautieti krietno puisi Saifullā, lai dabūtu viņa skaisto sievu Mamčīnu. Taču citi strādnieki sava darba biedra nāvi atriebj. Slepkava saņem sodu: viņu naktī, nevienam neredzot, nogalina Kuzma. Bet pārējie, to zinādami, cieš klusu. Juridiski spriežot, pastrādāts noziegums, taču apstākļos, kad valda džungļu likums, kad uzņēmējam pieder neierobežota vara, Kuzma morāli attaisnojams. Kur lai strādnieki meklētu tiesu un taisnību, jo tiešu pierādījumu viņiem nebija? Kas gan šajā malienā noņemtos ar lietas izmeklēšanu?

Tādi ir daži J. Kosas labāko stāstu konflikti un attēlotie cilvēki. Pareizi savā laikā Jura Kosas prozu noraksturojis Teodors Zeiferts «Latviešu rakstniecības vēsturē»: «Vispār — viņa stāstos bieži sastopamies ar vērojumiem no tautas dzīves, atmiņu zīmējumiem, nākotnes sapņiem un ilgām. Nav viņam sveši ari tīri sabiedriski motīvi un pārdzīvojumi vai dabas tēlojumi... Kosām viņa sacerējumos ir veikls un saturīgs stāstījums.»

Jura Kosas stāsti sakopoti arī atsevišķos krājumos. Pirmā grāmatiņa «Naktij uznākot» iznāca 1923. gadā Lētas izdevumā. Tiem sekoja «Kad Laima iet gaiām» (1933), «Rita krēslā» (1934), «Pusdienas karstumā» (1935). Viņš rakstījis ari humoristiskus darbiņus, kas sakopoti atsevišķā grāmatā (1936). Tiem gan nav lielākas literāras vērtības. Taču literārā mantojuma labākā daļa var modināt šodienas lasītāju interesi.

Edgars Damburs

DIENAS TVEICĒ

Skolotāja Druvas sieva Marija sēdēja guļamistabā pie savu bērnu gultiņām. Vecākā, meitenīte, bija jau aizmigusi, bet mazākais, divu gadu vecais puisēns, pēdējā laikā nebija gluži vesels un naktis lāgā negulēja. Arī tagad tas ķepurojās rociņām un kājiņām, spārdīja apsegu nost un pastāvīgi šo to žabelēia savā bērna valodā.

Marija sēdēdama klausījās puisēna valodā, brīdi pa brīžam uzvilka tam nospārdīto apsegu, bet tai pašā laikā sekoja savām domām, kas pašas no sevis nāca un gāja tai pa galvu. Pie šīm gultiņām viņa bija pavadījusi visgrūtākās stundas savā dzīvē, bet ari vislielākās laimes brīžus. Cik raižu, cik bezmiega nakšu! Bet cik labprāt to visu! Un lai būtu vēl divkārt, desmitkārt tik daudz jācieš — ne mirkļa viņa nešaubītos to uzjeni-ties. Mīļš vārdiņš no mazajām mutītēm, paļāvīga pieglaušanās, bet par visu apziņa, ka ar viņas pūlēm šīs mazās radībiņas auga un attīstījās miesīgi un garīgi — cik bagātīgi tas atlīdzināja visas raizes un ciešanas viņu dēļ! Lūk tagad pat: cik skaista izskatījās gulošā meitenīte, kā apburtā princesīte simtgadu miegā! Kuplās, gaišās matu sprogas bija iz-pūrušas un daiļi apēnoja balto pierīti un sārtos vaidziņus; kailās, tievās rociņas bija izvilktas no apsega apakšas; krūtiņas lēni cilājās klusos elpas vilcienos. Un šis dārgums piederēja viņai, Marijai. Lielākas laimes viņa nevarēja iedomāties. Un turpat blakus gulēja mazais puisēns. Patlaban gan drusku nevesels, bet tas taču drīz pāries. Jau pirmajās bērna rotaļās tas lika nojaust savu vīrieša dabu. Kādas cerības, kādi darbi gaida to nākotnē?

Cik daudz te Marijai pienākumu, un cik tie jauki, cik daudz tie sola!

Pie bērnu gultiņām, kā Marija pati to atzina, viņa bija atradusi savas dzīves īsto nozīmi un īsto laimi. Šī laime bija pirkta ne vien par tām raizēm un bezmiega naktīm, ko viņai uzlika mātes pienākumi, — par to viņa bija atdevusi visus savus jaunības sapņus. Jā, visus: arī ģimenes laime viņas sapņos bija citāda tēlojusies. Viņas jaunības sapņu viduspunkts bija vienmēr viņa pati. Par citu cilvēku likteņiem un darbiem viņa domāja tikai tiktāl, cik tie attiecās uz viņu pašu; viņai šķita, ka pasaule un cilvēki ir tikai viņas dēļ. Bet pamazām cits pēc cita nobira viņas pavasara sapņu ziedi. Un viņa redzēja, ka tie bija tukši ziedi, par kuriem gan var priecāties ziedoni, bet no kuriem velti gaidīt spirdzinošu augļu pēc karstas vasaras. Pamazām viņa sāka saprast lielo dzīves mašīnu un ka viņas pienākums nevis dīkā noskatīties šīs mašīnas kustībā, bet atrast tajā savu vietu un griezties līdzi. Bet tas bija tik neparasti, tik grūti dažreiz! Un dažā klusā brīdī Marijas domas gluži nemanot aizlidoja atpakaļ uz tiem laikiem, kur viss rādījās tik gaišs un jauks.

Tāds brīdis bija Marijai arī šovakar.

Nav jau daudz gadu starpa starp toreiz un tagad, un viņa tik skaidri atminas visus sīkumus. Lūk, viņa ir tikko iesvētīta. Tā ir skaista turīgu vecāku meita, nekā tai netrūkst. Kur vien tā iet, visur tai rodas daudz cienītāju, tie saka viņai visādus glaimus ... Viņai likās, ka sāk piepildīties patiesībā viņas sapņi, kur tā pati ir visa notiekošā mērķis un viduspunkts.

Drīz pēc tam viņa iepazinās ar savu tagadējo vīru, skolotāju Andrievu Druvu. Tas bija savāds nekā citi pielūdzēji. Tas nekad nesacīja viņai glaimu, necentās viņu uzjautrināt ar jokiem, tomēr viņa valoda bija tik mīļa. Viņam klātesot, arī citi izturējās cienīgāk, nemanot padodamies viņa iespaidam. Dažureiz pie kopējas sarunas Druva piedalījās tikai ar dažiem teikumiem, tomēr saruna arvienu jēma tādu virzienu, kā tas gribēja. Marija jutās it kā maza pret šo cilvēku, bet neizprotams spēks vilka viņu pie tā. Un, kad pēc neilga laika šis pats cilvēks jautāja viņai, vai tā gribot būt viņam dzīves biedrene un dalīties ar to priekos un bēdās, Marija bez tālākas apdomas apsolīja to ar ciešāko pārliecību.

Tad Andrievs saņēma viņas rokas, skatījās tai sirsnīgi acīs un sacīja: «Nu tad sveika, mana sieva!»

Tad nāca neaizmirstamais viņu kopdzīves sākums. Andrievs bija gluži pārvērties. Tas runāja daudz, un viņa balss skanēja neparasti maigi. «Kā burve tu esi mani pārvērtusi,» sacīja tas, mirdzošām acīm Marijā vērdamies. «Es tagad jūtos tik jauns, tik spēcīgs, ka man nekas neliekas neiespējams. Un vai tā arī nav, kur tu kā uzticama biedrene stāvi man blakus?» Kā jūsmīga dziesma plūda viņa vārdu strāva.

Marija nepūlējās saprast Andrieva vārdus; tā priecājās tikai par viņa balss vijīgajām skaņām. Tās izklausījās viņai kā cerību pilna meža šalkoņa pavasarī, un, šajās skaņās klausīdamās, viņa sajuta lielāku savas pašas laimi.

Bet, pirmajām ziedoņa čalām apklustot, kad Marija sāka uzmanīgāk klausīties Andrieva vārdos un mēģināja tos saprast, tā atdūrās pret kaut ko savādu, neparastu. Andrievs runāja par dažādiem ļaunumiem cilvēka dzīvē un uzskatīja par savu neatliekamu pienākumu pret tiem cīnīties. Ne tikai jaunās paaudzes audzināšanai, bet tāpat arī sabiedriskām un tīri saimnieciskām lietām

tas nodevās ar tādu nopietnību un dedzību, it kā no tā atkarātos viņa paša vislielākā laime vai nelaime.

Vai tas nebija tas pats sevišķais, kas agrāk Mariju tā pievilka pie Andrieva? Tagad tas viņu drusku baidīja. Viņai likās, ka An-drievam tagad būtu jātop citādam, jādomā vairāk pašam par sevi. Tādas domas viņa arī mēģināja Andrievam izteikt. «Baudīsim paši savu laimi,» sacīja viņa.

«Vai mēs maz varam laimīgi justies, kad mums visapkārt tik daudz nelaimes?» atteica Andrievs.

«Tā domādams, tu nekad nevarēsi laimīgs justies: nelaimes pasaulē būs vienmēr diezgan.»

«Laimi atrodam tai apziņā, ka pa savam spēkam strādājam, lai ik dienas vairotu vispārīgo cilvēces laimi. Un to darīt mēs vienmēr varam.»

«Bet mēs paši taču arī esam cilvēces daļa. Vai tad pirmais pienākums nav katram pašam būt laimīgam? Bet kādu labumu tu esi sev panācis?» Marija iekārsās.

«Labumu nevar jemt pārāk šauri,» Andrievs mierīgi atteica. «Tad viegli varam nostādīt savu darbu kaut kura algādža darbam līdzās. Par sevi gādāt zina pat katrs neprātīgs radījums, bet cilvēkam jāzinarī tālāki pienākumi. Un, ja vien katrs savu pienākumu zinās, tad arī pats neviens tukšā nepaliks. Nav manis vēl pievīlusi ticība, ka

17

2 — J. Kosa. Izlase

«katram darbiniekam nākas sava alga», tas ir, ka tas to dabū.»

Daudz bija Marijai ko pārdomāt par šiem vīra vārdiem. Bet tie avoti, no kuriem izrietēja Andrieva noteiktā un nešaubīgā griba, palika viņai sveši. Ja arī nevarēja viņa ar prāta slēdzieniem atspēkot Andrieva domu, tomēr sirds nerunāja tām līdzi. Par daudz bija to darbu, ko Andrievs labprātīgi uzjēmās un ar lielāko uzcītību pildīja. Skolas laikā augas dienas, kamēr vakarā atlaida skolniekus gulēt, Andrievs pavadīja klasē. Bet pēc tam tas bieži sēdēja pusnaktij pāri, gatavodams priekšlasījumus pieaugušiem. Uz Andrieva ierosinājuma un ar viņa ciešu līdzdarbību bija pagastā nodibinājušās vairākas biedrības gan vispār kulturāliem, gan šaurākiem saimnieciskiem mērķiem. Tajās visās bija daudz darba un trūka saprātīgu un nesavtīgu darbinieku. Un tur tad Andrievs uzjēmās vairāk darbu, nekā tas spēja paveikt. Augas svētdienas un bieži arī darbdienu vakarus tas nostrādāja biedrību sapulcēs un dažādās to iestādēs. Un par visu to Andrievs ne tikai nedabūja nekādas materiālas atlīdzības, bet arī visai maz atzinības un pateicības. Bieži gluži otrādi: daudzi viņa nodomus un darbus iztulkoja uz ļauno pusi. Sevišķi atturības kustība, ko Andrievs ievadīja un pūlējās veicināt, padarīja ne vien krodzinieku, bet arī vēl citus vispār cienījamus un iespaidīgus vīrus par viņa ienaidniekiem.

Brīžam Marijai likās, ka vīrs arvien mazāk stāstīja viņai par saviem mērķiem. Tie bija viņai grūti brīži. Viņai šķita, ka vīrs tura to par sevis necienīgu un varbūt nožēlo, ka jēmis to par sievu. Noraizējusies viņa izteica savas aizdomas vīram. Bet Andrievs stingri noraidīja tādas aizdomas.

«Nekā vairāk no tevis es neprasu,» sacīja tas. «Tu audzini bērnus un novērs man visas sīkās saimniecības rūpes, tā kā es varu mierīgi nodoties savam darbam. Vairāk no tevis prasīt būtu netaisnība. Pietiek, ka tu mani saproti, ka varu ar tevi savus nodomus pārrunāt.»

Andrievs noskatījās viņā mīlestības pilnām acīm un turpināja sirsnīgi:

«Vai tev liekas, ka es maz par tevi domāju? Ar visu, ko es daru, es gribu arī tev prieku sagādāt. Bet tev vienai piederēt es nevaru. Tā neesmu arī tev nekad solījis.»

Tātad Andrievs gribēja tikai, lai viņa to saprastu, lai atrastu prieku tamā, ko tas darīja. Bet tā jau taisni Marijai trūka. Saviem bērniem viņa varēja nodoties, to dēļ varēja pati sevi aizmirst. Bet, kā var aizmirst sevi kādas vēl nezināmas un grūti aptveramas vispārīgas labklājības dēļ, — tas palika viņai nesaprotams. Tur laikam cilvēkam vajadzēja būt citādam dzimušam. Bet Andrievs aizmirsa sevi tiktāl, ka tam varēja būt visļaunākās sekas. Marija bija novērojusi, ka tas jau labu laiku bija nopietni nevesels, tomēr no savas parastās dzīves kārtības tas

nenovērsās ne soļa. Viņai pat likās, ka tas strādāja vēl dedzīgāk, it kā steigdamies.

Priekš dažām nedēļām Andrievs ierīkoja sev gultu atsevišķā istabā. Par iemeslu tas noteica, ka guļamistabā bērni to allaž uztraucējot no miega. Tas esot pēdējā laikā tapis drusku nervozs un nevarot pēc tam ilgi iemigt. Bet Marijai likās, ka vīrs nesaka tai visas patiesības. Viņu pārjēma baigas jausmas. «Ja nu viņš nomirtu, ko tad es, ko bērni?» jautāja viņa sev un nedrīkstēja tālāk domāt.

Šovakar viņa gribēja ar vīru nopietni izrunāties. Kad tik puisēns aizmigtu!

Kamēr Marija tā domāja, sēdēdama pie puisēna gultiņas, Andrievs gulēja blakus istabā un arī domāja dažādas domas. Šovakar viņš bija metis darbu laikāk pie malas: ja tagad tas ilgāk palika augšā, tad nevarēja vairs visu nakti aizmigt. Viņš bija tiešām slims — slimāks, nekā Marija to varēja domāt. Arī pats viņš dažus mēnešus atpakaļ nebūtu to ticējis, bet tagad nebija vairs ko šaubīties. Kamēr viņš klepoja vien, tas nepiegrieza tam nekādas vērības. Bet šīs ziemas sākumā klepum pievienojās nepatīkama svīšana un bezmiega naktīs grūti pārvarams nogurums. Ap ziemassvētkiem viņš ' bija pilsētā pie ārsta — speciālista krūšu slimībās. Izmeklējis viņa plaušas, ārsts liecināja, ka Andrievam esot jau stipri attīstījies dilonis, un deva padomus, kā izturēties, lai kaut cik apturētu slimības gaitu.

Negribēdams ticēt ārstam, Andrievs griezās pie kāda cita. Tas sacīja to pašu.

Gluži satriekts Andrievs pārbrauca mājās. «Tagad pagalam, pagalam gan es ... Nekā, nekā es neizdarīšu,» runāja tas pats sevī. Apskatīdams sevi spogulī, viņš atrada, ka arī viņa izskats bija lieliski pārvērties. Vaigu gali bija sārti, plakstiņu spalviņas bija izstiepušās neparasti garas, acīs kvēloja savāds spožums. Un visa viņa miesa bija tik novājējusi — tīrais ģindenis. Kā viņš agrāk nebija tā nemaz ievērojis! «Tad pagalam, pagalam gan es!» atkārtoja viņš izmisis. «Nebūtu ticējis, ka pie pasaulē pastāvošās kārtības tas iespējams.»

Viņš nodomāja sievai nekā neteikt par savu slimību, kamēr nebūs visu pamatīgi pārdomājis.

Viņa daudz nakšu pārdomāšanas iznākums bija visā īsumā šāds: dzīvot, kamēr vēl var kaut ko strādāt, un tad — nomirt. Grūti viņam bija, daudz cīņu tas izcīnīja pats ar sevi, kamēr nāca pie tādas apjemšanās, bet citas izejas viņš neredzēja. Ja tas izlietotu visus tos ārstēšanās līdzekļus, kādi tam bija pieejami, tas ir, nekā nestrādātu un lietotu zāles un barību pēc priekšraksta, ko tad viņš ar to panāktu? Pagarinātu savu dzīvību par kādu gadu — nekam nederīgu, nevajadzīgu gadu. Un šis pats nekam nederīgais gads uzkrautu sievai veselu kalnu rūpju un aprītu pēdējos viņas un bērnu turpmākās dzīves līdzekļus. To viņš nedrīkstēja darīt.

Vienīgais — turēties un strādāt, ciktāļ spēki sniegs. Skolas laiks iet jau uz beigām; to viņš izturēs. Vasaru tam būs vieglāk. Tad varēs izstrādāt savus nodomātos un dažus jau iesāktos sacerējumus. Tie ienesīs arī sievai kādu mazumiņu. Ja tiks spēka vēl tālāk — labi, ja nē — nekā darīt! Ko žēlot viņam ir, bet pārmetumu nav. Viņš allaž darījis savu pienākumu pa labākai sirdsapziņai. Bet tomēr... vai viņš nav noziedzies pret sievu un bērniem? «Kā lai es tos atstāju?» iesaucās viņš gandrīz skāņi. Asaras sāka plūst tam pār vaigiem; sāpes žņaudza krūtis.

Tādas domas Andrievs domāja ne šovakar pirmo reizi. Dažreiz tam likās, ka tas jau apradis ar savām nāves domām, bet, kad nākošā vakarā pēc dienas nastu nolikšanas tās atkal nāca klāt, viņš tomēr sabijās no tām. Viņš sāka domas no gala, bet nonāca pie tās pašas izejas.

«Noziedzies es esmu, bet bez paša vainas,» Andrievs sāpīgi atzinās. «Vai es zināju, ka man būs tāds liktenis? To Marija sapratīs un man piedos.»

Vēl nebija Andrievs paspējis apmierināties, kad pie viņa ienāca Marija.

«Vai tu vēl neesi aizmidzis?» tā klusi jautāja.

«Nē, nenāk vēl miegs,» Andrievs atteica.

«Saki — kas tev kait? Tu taču neesi vairs nemaz vesels,» turpināja Marija, nosēzdamās uz krēsla blakus gultai.

Andrievs tūliņ nekā neatteica. Viņa sejā parādījās ciešanas zīmes.

Marija pievirzījās tuvāk un uzlika roku Andrievam uz pleca.

«Vai tev kas sāp? Kādēļ tu man nekā nesaki? »

Dziļa līdzcietība skanēja viņas balsī.

Sāpes un žēlabas cēlās Andrieva krūtīs un kāpa augšup kā no pārpildīta trauka. Viņš sāka šņukstēt.

Ilgi tas nevarēja apmierināties un nespēja atbildēt Marijas jautājumiem.

«Man nervi... esmu pārpūlējies ... Bet tas pāries. Drīz būs pavasaris,» sacīja tas, kaut cik rimies. «Bet daudz darbu man būs jāatstāj nedarītu: pietrūks spēka.»

«Es nezinu, kas tu esi par cilvēku,» atteica Marija pārmezdama. «Tu ej, vai galā likdamies, bet vēl tev nav diezgan. Par sevi tu nemaz nedomā. Vai esi pārdomājis, kā tad būs, ja tu nevarēsi vairs savu amatu pildīt?»

«Esmu gan par to domājis,» Andrievs atteica. «Taisni pēdējā laikā. Un vai zini, kas mani pamudināja uz tādām domām?»

«Nu!»

«Vai teikt tev visu patiesību?»

«Saki, no dieva puses!»

«Es zinu, ka vairs ilgi nedzīvošu,» Andrievs mierīgi izteica.

Marija nobāla.

«Kā tu to zini?» jautāja viņa.

«Ārsti man to sacīja — jau ziemassvētkos.»

Marijas acīs pazibēja izbailes.

«Dilonis?» izdvesa tā lēni, drebošu balsi.

Andrievs pamāja ar galvu.

Brītiņu iestājās smags klusums.

«Tu jau laikam pats gribi mirt,» Marija pirmā iesāka. «Tu strādā, kamēr vai turpat uz vietas palieci. Kādēļ tu nemaz nedomā par ārstēšanos? Darbs jāmet pavisam pie malas.»

«Esmu domājis arī par to,» Andrievs atteica. «Bet ja nu tam nebūtu nekāda panākuma? Mēs iztērētu tik savu pēdējo padomu — un man tomēr būtu jānomirst?»

«Tad mazākais būtu mierīgs prāts, ka viss darīts, ko varēja. Un kādēļ tad jādomā visļaunākais? Vai daudzi nav izārstējušies?»

Marija runāja jau mierīgāk, un pati brīnījās par to. Viņa nekad nebūtu ticējusi, ka tā var tādu briesmīgu vēsti tik viegli panest. Bet tagad tā vismazāk domāja pati par sevi. Tik vīra tai bija žēl.

«Redzi nu, cik tālu tu esi ticis! Kāda maksa tev pašam jāmaksā par to, ka esi tik daudz laba gribējis!» runāja viņa, asarām birstot.

«Vai tu saki man to pārmezdama?» Andrievs vaicāja rūgti. «Mēs paši nemaz nevaram savus pienākumus izvēlēties: mūsu gribas vadītāji spēki ne ikreizes mums pašiem pazīstami. Mums atliek tikai saprast sevī apslēpto gribu un pēc tās dzīvot. Es nevarēju citādi. Piedod man to!»

«Ne man tev ko piedot. Tu taču neesi nekā ļauna darījis. Bet tu pats tagad ciet. Man tikai tevis žēl.»

Šie vārdi Andrievu lieliski apmierināja.

Ilgi viņi vēl runāja tai vakarā. Andrievs izstāstīja Marijai visu, ko tas pēdējā laikā bija pārdomājis. Brīžam tā sāka raudāt, bet atkal apmierinājās.

Bet tās nebija vienas dienas bēdas. Naca vēl daudz brīžu, kur Marijai rokas apstājās darbā, asaras ritēja par vaigiem un sirds žņaudzās karstās sāpēs. Bet Andrievs nekad nedabūja manīt viņas sāpju, nedz asaru.

Pavasarī Andrievs drusku atspirga. Marija ar svētu godbijību noskatījās, ar kādu dedzību tas steidzās izlietāt pēdējās viņam dāvātās dienas, uzticēdams papīram to, ko nebija ļauts tam pašam dzīvē izvest. Viņa dzīve, lūk, ir darbs! Darbs ir it kā gaiss, ko tas elpo. Un, savu darbu darīdams, tas neskatās ne pa labo, ne pa kreiso; pat nāve tā neiztrūcina. Ir taču viņā sevišķs liels spēks, kas viņu uz to dzen. No kurienes tam nāk šis spēks? Bez šaubām, tas mīt viņā pašā, ir nešķirams no viņa dvēseles būtnes.

Vīra slimības dienās Marijai bija atklājies viņa dzīves noslēpums. Tagad viņa saprata, cik viegli ir cilvēkam, kad tas pratis savu gribu pilnīgi pieskaņot kādas augstākas gribas plūsmai, kas vienīgā spēj piešķirt dzīvei vērtību. Bija žēl, ka viņa nebija tā daudz senāk sapratusi.

Uz rudens pusi Andrievs tapa dienu no dienas nespēcīgāks.

«Beidzamās dienas,» sacīja tas Marijai. Viņš pierunāja to neskumt bērnu dēļ.

«Daudz ir pasaulē bāriņu,» sacīja tas. «Taču tie dzīvo un aug — par prieku ne vien sev, bet bieži arī cilvēcei. Es pats arī esmu bārenis. Tēva nemaz neatminu, un divpadsmit gadu vecam arī māte nomira. Trīsdesmit rubļu, ko dabūja par pārdoto mantu, aizbildņi noguldīja uz augļiem līdz manai pilngadībai. Un tomēr es atradu savu vietu dzīvē un esmu pateicīgs savam liktenim. Tik viena lieta ir gan, par ko man jāpateicas savai mātei līdz pat šim brīdim. Tā ir viņas lielā mīlestība, ko es jutu par sevi ik dienas plūstam. Bez šīs mīlestības es nebūtu tapis tas, kas es esmu, būtu varbūt nogrimis naida un pašmīlības dubļos, pa kuriem man bijis jābrien. Bet šī mīlestība iededzināja arī manā sirdī liesmu, kas bijis mans spēks un gaišums līdz šai pašai dienai. Nāve manis nebaida. Tik to vēl gribētos zināt, ka nenonīkst viens otrs mans stādījums, pirms tas vēl paspējis augļus rādīt.»

Marijas acis kvēloja dedzīgā spožumā.

«Vienu lietu es tev apsolu,» sacīja tā ciešā pārliecībā. «Tavu dēlu es izaudzināšu, ka tu būsi mierā. Tik būs nozīmes manai nākošai dzīvei, tik būs man algas par manām pūlēm, cik es viņu redzēšu kā tava darba turpinātāju. Cita mērķa man nebūs.»

Silti prieka stari mirdzēja Andrieva acis, laistījās visā viņa sejā.

«Es zināju, ka tu mani sapratīsi. To es vienumēr zināju,» čukstēja tas laimīgi, cieši spiezdams Marijas roku.

Kādu vakaru, kad laukā ziemeļa vējš birdināja kokiem nodzeltējušās lapas, Andrievs juta, ka tas rītdienas vairs nepiedzīvos.

Marija ieveda pie viņa abus bērnus.

«Tētiņš nu atstās jūs ar māti vienus,» sacīja tas, un pāris asaru noritēja tam pār vaigiem. Bet sejs palika mierīgs un svinīgs. «Nebēdā-jalies, mani pieminēdami. Netrūks arī jums savas laimes.»

Viņš saņēma bērnu rociņas un pievilka tās sev pie lūpām.

Puisēns nekā nesaprata un raudzījās tēvā platam acīm. Meitene nojauta, ka notiek kaut kas bēdīgs, un, kā patvērumu meklēdama, spiedās mātei klāt.

Marija aizveda bērnus gulēt. Pati tā palika nomodā pie Andrieva gultas. Viņa sajēma savu likteni ar bezbailīgu paļāvību.

Tikai pāris klusu asaru, tāpat kā Andrie-vam no bērniem atvadoties, noritēja tai par nobālušajiem vaigiem, kad rīta pusē Andrievs beidza elpot.

1901

SATIKŠANĀS

1

Manu dieniņu, manu dieniņu! Nu būs mums tepat jāpaliek!» izsaucās Ilze, un viņas balsi baigi ieskanējās nāves bailes.

Šis bailes, saltas un smagas kā svins, jau labu laiku bija stindzinājušas viņas locekļus, bet viņa bija tās vīram slēpusi. Beidzot tās bija viņu pavisam pārjēmušas un izlauzās uz āru izmisuma saucienā.

Krišus atskatījās atpakaļ. Ilze bija palikusi dažus soļus iepakaļ un stāvēja līdz ceļgaliem sniegā. Balti pelēkajā puteņa vi-rulī, kas griezās un virpuļoja klajumā, viņas tumšais stāvs tikko blāvi vidēja. Vējš svilpoja gar ausīm, plēsa ar varu drēbes nost un bēra veselus sniega blāķus gājējiem virsū.

«Mēs netiksim nekur, netiksim! Tepat mūs aizputinās!» atkārtoja Ilze izmisusi. Viņas vārdus vējš saraustīja gabalos, iejauca sniega vāļos un aizrāva projām mutuļojošā klajumā. To nozīmi Krišus vairāk uzminēja nekā sadzirdēja.

«Kam doties tādām bailēm! Jau nu aizputinās!» sacīja Krišus apstādamies.

«Kā nu ne! Vai te vairs ir kāds ceļš?» runāja Ilze, ar lielām mokām pienākdama Krišum klāt. «Nekā vairs saredzēt! Līdz pusei stieg sniegā iekšā. Mēs esam vai kādā pūrā iegājuši. Dievs to zina, kur galu jem-sim.»

«Tepat vien ir ceļš. Nebaidies nemaz!» Krišus mierināja Ilzi. «Te tajā palejā ir sadzīts traki daudz sniega, bet, lai tiksim līdzenā vietā, tur tik dziļš nebūs. Būs atkal vieglāka iešana.»

«Es nevaru vairs kāju pavilkt, kā esmu nokususi,» sacīja Ilze, smagi elsodama. Mati uz pieres viņai bija slapji, un no tiem pilēja sviedri, bet baiļu stingums tai bija izzudis no locekļiem: vīra vārdi bija viņu iedrošinājuši.

«Kas to nu zināja, ka šitāds putenis sacelsies! Tad nebūtu nemaz nākuši no mājām ārā. Bet, kad esam iznākuši, tad jāiet vien līdz galam,» runāja Krišus, un no viņa balss Ilze noprata, ka tam bija viņas ļoti žēl. Viņai tapa kauns par savu gļēvumu un bailēm, un viņa klusām apjēmās būt stingra un iet tālāk bez kurnēšanas.

«Tālu jau vairs nevar būt,» Krišus turpināja. «Un vai tad diez cik ilgi tik briesmīgi putinās? Reiz taču metīs mieru. Gadījusies tuvumā kāda ēka, pieietu aizvējā atpūsties, nogaidītu, kamēr kaut cik piestāj.»

«Kur tu tagad kādu ēku atradīsi, ja nav gluži ceļmalā?» atteica Ilze. «Nakti vēl var redzēt, kur uguns spīd, bet ko tu šitādā laikā!»

Putenis bija tiešām tik biezs, ka pāra desmit soļu atstatumā nebija nekas saredzams, debess un zeme tur saplūda kopā vienā baltā sniega virulī.

Ceļinieki gāja tālāk.

«Turies manā aizvējā, tad tev būs vieglāk iet,» sacīja Krišus, skatīdamies, cik nikni vējš plosīja Ilzes lakatu un kādiem gāzie-niem bēra tai sniegu virsū. Viņš sniedzās sievas rokas, lai jemtu to sev blakām.

«Es manos pa tavām iemītajām pēdām, tad man ari ir vieglāk,» Ilze aizbildinājās. Bet Krišus sajēma viņu zem rokas un, sev līdzi vilkdams, palīdzēja tai pa dziļo sniegu kulties uz priekšu.

Kad viņi izgāja no palejas, sniegs uz ceļa nebija vairs tik. dziļš un iešana tapa vieglāka, bet putenis trakoja joprojām tādā pašā niknumā. Brīžam pat likās, ka tas bija vēl niknāks sacēlies. Ilze arvienu vairāk nogura un arvienu ciešāk pieķērās vīra rokai, bet viņa neteica nekā. Tomēr Krišus nomanīja, cik grūti tai bija paiet. Pamanījis caur balto sniega miglu netālu no ceļa kaut ko tumšu, • viņš atkal pieķērās domai par aizvēju, kur varētu kaut cik atpūsties. Viņš atstāja Ilzi uz ceļa un gāja lūkot tumšo vietu. Tā bija liela žeperu kaudze uz lauka. Tai vienā pusē bija sadzīta augsta sniega kupena. Bet starp

to un kaudzi bija palicis dziļš dobums, tur bija mazliet aizvēja.

Krišus pasauca Ilzi, izvilka kādus vaļīgākus žeperus no kaudzes un salika tos šķērsām uz citu zariem, tā ka uz tiem varēja sēdēt. Tad viņš nopurināja ar cimdiem lieko sniegu no Ilzes apģērba, un viņi nosēdās pie kaudzes, abi kopīgi ietīdamies Ilzes lielajā lakatā.

Viņi bija iznākuši jau no rīta un ap pusdienu cerēja tikt pie mērķa. No rīta laiks bija gluži mierīgs, bet drīz pēc viņu iznākšanas sāka celties vējš un snigt sniegs. Biezi svina krāsas mākoņi pārklāja visu debesi, sniegs bira no tiem kā no maisa, vējš piejē-mās arvienu stiprāks un ap pusdienu pārvērtās trakā putenī. Putenis bija gājējus ļoti kavējis. Tagad pēc Krišus nojautas vajadzēja būt jau stipri pāri pusdienai, bet ceļš vēl arvienu nebija galā.

2

Viņu abu ceļa mērķis šoreiz bija tāds savāds. Viņi gāja uz kādām ārpagasta mājām. Ilzei tas bija liels tālums un svešums: viņa nebija nekādu tālu ceļu staigājusi, nekad nebija bijusi pāri sava pagasta robežām. Bet šoreiz tai bija jāuzjemas tāds ceļš: bija jāiet apraudzīt mirušo dēlu. Tas bija viņas Spricis, viņas bez laulības, «meitām» piedzīvotais sāpju bērns. Tas bija jau liels puisis.

Tīri kā nemanot, gadiem ātri ritot, Spricis bija izaudzis — un bija stalts un iznesīgs puisis. Un, kā viņa tēvs bija viņa māti piemānījis, tā viņš mānīja meitas vienu pēc otras.

Nopūtās māte, dzirdēdama par tādiem dēla darbiem, atminējās savas pašas jaunības, un ikreizes tad kaut kas sāpīgs iedūrās viņai sirdī un asaras noritēja tai par vaigiem. Un nebūtu viņa varējusi pateikt, kas tās bija par jūtām, kas tādos brīžos pildīja viņas sirdi.

Retu vairs dēls pie viņas nāca, maz viņa ar to satikās; kā svešinieks tas atrāvās no citiem savas mātes bērniem, kautrējās un vairījās patēva, bet mātes sirdij viņš bija toties mīļāks — mīļāks nekā citi laulībā dzimušie bērni. Strādāja viņš pie namdariem, sevišķi — dēļus zāģēdams. Pēdējo gadu tas ilgāku laiku dzīvoja kādās kaimiņu pagasta mājās, kur sagatavoja kokus jaunām ēkām. Un negaidot vakar no turienes bija atnākusi ziņa, ka Sprici esot baļķis nositis.

Ilzei sirds pēkšņi tā kā apsala, šo ziņu izdzirstot, bet viņa neteica nekā. Paskatījās Krišus šad un tad viņas briesmīgi bālajā, sastingušajā sejā, kas bija uzreiz piejēmusi gluži svešādu izskatu, paskatījās viņas it kā izbailēs ieplestajās acīs, beidzot nenocietās un sacīja:

«Tad lūko jel rimties! Lūko rimties!»

«Vai tad es ko? ... Es jau nekā ...» tikko dzirdami atteica Ilze.

«Ek, vai nu es neredzu?» Krišus teica, un balss tam iedrebējās. «Ej labāk izraudies un rimsties!»

Un Ilze tad iegāja kaktā, paslēpa galvu pakārtajās drēbēs un raudāja rūgti un ilgi, pūlēdamās apspiest šņukstienus, kas ar varu lauzās tai no sāpju pilnās krūts. Pēc tam viņa tapa mierīgāka, taisīja Krišum un bērniem vakariņas, bet pati gan neēda ne kumosa. Viņa jutās nokususi un aizgāja gulēt laikāk nekā citiem vakariem, bet acu viņa netika aizvērusi. Nakti pamozdamies, Krišus vairāk reižu dzirdēja, kā viņa nemierīgi valstījās pa gultu, nopūtās un klusi šņukstēja, pie kam visa miesa tai raustījās. Un rītā viņa bija jau agri kājās, apkopa lopus un bērnus un taisījās ceļā.

Par nosisto dēlu viņi visu ceļu nebija runājuši ne vārda. Apsēdušies pie žeperu kaudzes, tie brīdi klusēja. Ilze nopūtās — gari un smagi.

«Es tik nesaprotu, kā baļķis varēja viņu nosist,» ierunājās Krišus. «Ko viņi blēņas stāsta: viņš esot ar galvu to baļķi cēlis. Bet gan jau tas otrs strādnieks ir bijis kāds neveiklis vai tāds, kas pirmo reizi tādā darbā ielikts. Tad jau, baļķi augšā ceļot, var gan otru nosist. Man pašam ir gadījies ar tādiem strādāt, kas palaiž baļķi vaļā. Divas reizes brāzeniski nogāja gar pašu galvu. Labi, ka dievs sargāja.»

Ilze atkal nopūtās, tāpat gari un smagi, bet neteica nekā. Putenis kauca ap žeperu kaudzi kā pāršauts suns un gaudoja kā izsalcis vilks pa tukšo lauku. Vēja brāzma, ap kaudzi līkumu mezdama, reizēm sagrāba pilnu klēpi sniega un bēra to sēdētājiem ģīmjos. Krišus pārvilka lakatu sev un Ilzei dziļāk pār galvu, tā ka viņi juta ap ģīmjiem savas elpas siltumu. Viņiem bija tik labi sēdēt, kājas un krūtis juta tīkamu atpūtu, un negribējās ne kustēties, ne runāt. Bija brīnišķīgi ap sirdi vientuļiem mutuļojoša sniega pilnā klajumā, it kā trakojošā jūrā uz šauras klints kraujas, kur tomēr esi drošs, ka nesniegsies līdz tevim trokšņa un nāves pilnās bangas.

Krišus klausījās puteņa gaudošanā, un viņa domas sāka klīst pagātnē. Viņam nāca prātā gadījumi, kur tāpat kā tagad vējš bija plosījis drēbes un sniegs virdzējis ap galvu ... Bet viss toreiz bija citādi — nekas nebija tā kā tagad.

3

Pēc kāda laiciņa Krišum likās, ka putenis tapa rāmāks, it kā nogurdams. Viņš atvilka lakatu no acīm un paskatījās klajumā. Sniegs nāca retāk, apkārtne bija tapusi gaišāka un plašāka.

Pagāja vēl brīdis. Debess augšā virs galvām sāka skaidroties, un putenis nostājās pavisam. Tikai vējš vēl svilpodams skraidīja pa klajumu un dzenāja vaļējo sniegu. Ceļinieki piecēlās, nopurinājās un gāja tālāk.

Gabalu gājuši, viņi ieraudzīja priekšā māju puduru, kurā vajadzēja būt arī tām, kurp viņi gāja. Krišus nebija nekad tajās mājās bijis, bet, puduram tuvāk pieejot, nenācās grūti atšķirt sētu, kur bija savesti jauni baļķi. Ceļinieki nogriezās no lielceļa un devās turpu. Patlaban metās jau krēsla.

«Vakars klāt,» sacīja Krišus.

Saules nevarēja redzēt, jo debess malā vēl gulēja mākoņi, bet laikam tā laidās jau rietā. Gājēji bija pašulaik mājām klāt, kad notika vēl kaut kas negaidīts. Laikam šajā vietā satikās divi naidīgi Vējamātes dēli un, neviens negribēdams otram ceļu griezt, sacēla tādu traci, pret ko viss agrākais putenis šķita tīri nieks. Likās, ka no zemes viss sniegs sacēlās gaisā, no jumtiem gāzās veseli sniega mākoņi, viss sētsvidus kūpēja, un baltajā virulī griezās jumtiem izplēsti salmu kumšķi. Nevarēja ne acu vaļā paplēst.

Krišus saķēra Ilzi aiz rokas, un viņi piesteidzās pie tuvākās ēkas. Tās bija vecas, zemas klētiņas. Krišus paskatījās gala klētiņas durvīs, pacēla kabi un pagrūda durvis ar roku; tās atvērās. Viņi abi iegāja klētiņā, tā bija gandrīz tukša.

Viesulis trakoja neilgi. Un likās, ka līdz ar viesuli aizbēga arī krēsla no sētsvidus: tapa gaišāks. Mākoņi rietumu malā bija nozuduši, un virs tālā apvāršņa parādījās spožs saules ritenis. Pēdējie sārtidzelteni stari

stiepās par baltajiem sniega klajumiem un iespīdēja taisni vecās klētiņas durvīs. Krišus paskatījās atpakaļ, kur saules atspīdums krita uz klētiņas dibena sienas. Mirkli viņš palika kā piekalts stāvot.

«Raug, tepat jau viņš ir... Spricis,» teica viņš klusi, it kā baidīdamies. Viņa balsī bija baigs svinīgums.

«Spricis? Kur?» jautāja Ilze nesaprazdama. Bet viņa jau pati bija ieraudzījusi garo, ar baltu palagu apsegto augumu, kas gulēja klētiņas sānos uz dēļiem, pārliktiem par kazām. Viņa piegāja pie miroņa, novilka palagu tam no sejas, aplika rokas tam ap pleciem, noliecās pār viņu un palika kā sastingusi. Pēc brīža viņa noliecās vēl zemāk, piespieda galvu dēla saltajām krūtīm un sāka nevaldāmi raudāt. «Manu Spricrt... manu dēliņ... mīļo!» šņukstēja viņa, un pleci tai raustījās sāpēs. Krišus svētbijīgi nojēma cepuri un noskaitīja lūgšanu.

Saule grima aiz meža. Viens pēc otra tās stari izzuda no klētiņas, un tur viesās bieza ziemas vakara krēsla.

«Paliec nu mierā, paliec!» Krišus mien nāja Ilzi. «Ko nu tik daudz! Vai tad pati mirsi līdz?»

Viņš piegāja un aptaustīja miroņa galvu. t Galvaskauss vienos sānos čaukstēja.

«Tā jau ir, kā es domāju,» sacīja Krišus. «No sāniem sitiens nācis, celdami palaiduši baļķi vaļā. Viņš pats gan bija veicīgs, simtiem baļķu cēlis, bet tur otrs strādnieks vainīgs.»

Ilze vēl arvien klusi šņukstēja. Krišus brītiņu stāvēja klusuciezdams, tad tas griezās atkal pie Ilzes.

«Lai nu viņš guļ,» sacīja tas. «Tā nu vairs neatraudāsi. Iesim uz istabu.»

Ilze pacēla galvu un izslaucīja lakata stūrī acis.

«Ko mēs tur istabā darīsim?» jautāja viņa trīcošu, sāpju pilnu balsi.

«Ko nu diezin darīsim? Taču jāiet vien ir, te jau nevaram palikt. Būsim pie ļaudīm, dzirdēsim vēl par nelaiķi.»

«Es gan domāju, labāk nemaz neiesim istabā,» sacīja Ilze gurdi. «Kad tu zinātu, kā man tagad negribas ne ar vienu cilvēku tikties, ne ko runāt! Paciemosimies vēl kādu brīdi tepat — un iesim tik atpakaļ mājās.»

Pirmajā mirklī tādas domas Krišum likās gluži neiespējamas. Kā nu var šādā bēdu reizē atnākt svešās mājās un iet atpakaļ, negājuši istabā un nesatikuši neviena cilvēka? Bet Ilzes smagās ciešanas balss, viņas sāpju gurdums sagrieza arī viņa jūtas citā virzienā. Arī viņam nebija nekāda prieka svešus ļaudis taujāt, ar tiem runāties. Grūti būtu rādīt tiem savas bēdas, grūti arī tās slēpt. Tas, kā dēļ viņi šurp nākuši, guļ, lūk, te klētiņā uz dēļiem. Ar to vajadzēja tikties, to vajadzēja redzēt, bet dzīvie nevar notikušajam nekā vairs ne pielikt, ne atjemt.

Patiesi, viņam būtu labāk tūliņ iet atpakaļ mājās. Bet vai Ilze ...

«Vai tu tik maz vari tūliņ atpakaļ aiziet?» sacīja Krišus bažīgi. «Visu dienu neesi ne kumosa ēdusi, nakti negulējusi — un pa šitādu sniegu! Pie ļaudīm dabūtum vakariņas, pārgulētum nakti zem jumta, atpūstos. Tad rītu ...»

«Ja tu gribi... bet man gan ēdiens nav ne prātā, ne es varētu ko ēst. Un aizmigt es svešā vietā nekad nevaru — kur nu vēl tagad! Marčiņš šorīt nebija nemaz īsti vesels, diezin kā tas mājās?»

Krišus neatteica nekā.

«Mēs nu esam viņu redzējuši,» turpināja Ilze, izteikdama to pašu, ko Krišus bija jau sevī izjutis. «Viņš ir apkopts, apģērbts. Ko mēs varam te vairs darīt? Viņa drēbītes, visa viņa iedzīve bija tepat to ļaužu ziņā, pie kā viņš dzīvoja.»

«Man tik bēda, vai tu varēsi aiziet,» Krišus atkārtoja savas bažas. «Citādi — manis dēļ... ko nu par mani!»

«Aiziešu gan. Nu vairs neputina. Vējš, raug, gluži nostājies,» atteica Ilze, skatīdamās pa klētiņas durvīm laukā. «Esam savu brīdi pasēdējuši, kājas būs kaut cik atpūtušās. Gan aizkulsimies.»

Viņa piegāja pie miroņa un vēl reizi ap-/ kampa dēlu.

«Guli nu, manu dēliņ, guli!» runāja viņa, un karstas žēlas pārvērta viņas balsi, un atkal asaras kā strauts plūda tai no acīm. «Es vēl atnākšu, dēliņ ... kad tevi glabās ... Redzēšu, kā ieguldina zemē manu auklējumu.»

Ilze nometās pie miroņa zemē, Krišus nometās tai līdzās. Viņai gribējās kliegt aiz sāpēm, kas kā nokaitēts asmens dedzinādams griezās tai caur sirdi; dvēsele gura aiz smaguma, kas kā kalns bija tik negaidot tai uzgūlies. Viņa pūlējās savaldīties, bet nespēja apspiest elsas, kas raustīja tai krūtis.

«Dieviņ, dieviņ, kam tu tā dari? Kam tu man viņu atjēmi?» čukstēja viņa rūgtā izmisumā. Nesaprotama un netaisna šķita viņai augstā lēmēja vara, kas liek vājiem ļautiņiem tik grūti ciest.

Pēc brītiņa abi gājēji uzcēlās un iznāca no klētiņas. Uz ceļa vēl varēja redzēt viņu pusaizputinātās pēdas.

Pie debesīm spīdēja jauna mēness sirpis. Vāja, bāla gaisma krita no tā uz sniegainajiem laukiem. Klusēja vientulīgās mājas, klusēja birzes, klusēja aiz tāliem kalniem nogurušais vējš.

Pa aizputināto ceļu lēni slīdēja divas ēnas.

1904

UZPLŪDI

Kādā svētdienā Gravas Pēteris atnāca no muižas pie saviem vecākiem ciemā. Viņš atnesa lakatiņā iesietu apvalkātu smalkas pirktas drēbes uzvalku. To viņam lielmāte esot iedāvinājusi, un tēvs to varbūt varēšot lietāt.

Māte atraisīja lakatiņu un izjēma uzvalku.

«Paskat, paskat! Tie jau tikpat kā tīri jauni!» izsaucās viņa priecīgi, gludinādama svārkos ielocītās krunkas. «Vai tad tev pašam tie nav laikā?»

«Nē, man lāgā nestāv,» atteica Pēteris.

«Cik žēl! Tev tas būtu varens uzvalks. Kur nu tēvam? Tēvam tāds nemaz nepiedien. Bet uzvelc mugurā, lai es redzu, kā tad stāv.»

«Es jau zinu, ka nestāv lāgā; ko tur vilks!» Pēteris pretojās.

«Lieli tie svārki taču nevar būt. Un bikses, rau, ari tik tādas vidējas. Kāpēc tad nestāv lāgā?»

Pēteris nevilka apģērba mugurā un tikai teica, ka viņam tas nederot. Lai jemot tēvs.

Tēvs apskatīja smalkos, pa jaunākai modei šūtos svārkus.

«Kur nu es tādos!» sacīja viņš nospļaudamies. «Tad jau visa pasaule smietos man kā ērmam.»

«Tev, dēls, pašam jāvalkā,» teica māte. «Velc tik mugurā, tad redzēsi, cik labi izskatās! Un tev visas drēbītes ir arī gluži pagalam. Ko tad citu vilksi? Laikam jau lielmāte ir ieskatījusies, ka tev mundieris par daudz nodilis, tāpēc ir devusi.»

«Kādas labākas kārtas man vajadzētu gan. Bet vai nevar no pašaustas drēbes likt uzšūt?»

«Vai tad man, dēliņ, ir kāda drēbe? Neviena gabaliņa vilnainas drēbes man tagad nav.»

Pie pēdējiem vārdiem Gravienei asaras sašāvās acīs. Viņa gribēja vēl ko Pēterim teikt, bet neteica nekā. Viņai ienāca prātā mīkstais vadmalas baķis, ko tā bija izaudusi no trīs gadi krātās vilnas un kas bija tik lēti jāpārdod, kad nebija citur kur jemt naudas grasi Pētera skološanai.

Un cik maz taču dēls viņu pazina! Kā tas varēja domāt, ka viņa, māte, glabātu drēbes baķus savā šķirstā un būtu lūdzama, lai dod dēlam ko kādu jaunu kārtu pašūt! Jeb vai viņa nezināja, ka tam svārki gluži nodiluši un salāpītiem elkoņiem? Bez lūgšanas, bez prasīšanas viņa būtu visu atdevusi, ja tai vēl kaut kas būtu bijis ... Bet klusībā viņa taisni uz to bija cerējusi, ka gan jau varbūt liel-

māte iedāvinās Pēterim kādu apvalkātu savu dēlu uzvalku, jo tāda viņas labdarība bija vispāri pazīstama. Bet, lūk, kāds Pēteris bija jocīgs!

Uzvalku viņš nepielaikoja un līdzi ne-jēma. Viņš atstāja to tēvam un tajos pašos nodilušajos, elkoņos salāpītajos svārciņos aizgāja atpakaļ uz muižu.

Jau pašā sākumā māte noprata, ka dāvinātajam uzvalkam nebija nekādas vainas, bet ka tikai Pēteris turēja it kā par kaunu vilkt mugurā lielu kungu apvalkātas drēbes. Visu pēdējo laiku viņa bija vērojusi tajā kaut ko tādu svešādu — kā lepnību, kā spītību pret tādiem, kam bija gods jādod.

Visu nakti pēc tam, kad Pēteris bija aizgājis, Gravienei nenāca miegs. Viņai tā vien stāvēja prātā, kad tik Pēteris neizdara muižā kādas muļķības — un kad viņu neatlaiž no vietas. To pašu drēbju dēļ varēja notikt. Varbūt lielmāte ierauga, ka Pēterim tās pašas vecās drēbes mugurā, un prasa, kādēļ nevalkā to, ko viņa devusi. Un ja tad viņš savā muļķībā varbūt atbild, kā nenākas? ... Tūliņ pasacīs, lai iet kur citur sev darba meklēt. Vai viņiem tādu vajaga, kas viņu dāvanas nicina? Būs diezgan citu, kas sa-jems, rokas bučodami.

Nevarēdama rimties, otrā dienā Graviene aizgāja muižā pie rakstveža, Pētera priekšnieka, prasīja, kā tas esot ar viņas dēlu mierā.

Rakstvedis, vecais, gudrais Ābele, teica,

ka darīšanās Pēteris esot apķērīgs un tajā ziņā viņš varot būt ar to mierā, bet esot viņam tāds nelāga gars, un pats sava labuma tas nesaprotot.

«Tāds pārgudrības un pretestības gars viņam ir, kā jau visiem šo laiku jauniem cilvēkiem,» sacīja rakstvedis. «Tas viņam jāatmet, ja viņš grib tikt uz priekšu.»_

«Nu māciet tik jūs viņu, cienīgs Ābeles kungs!» Graviene lūdzās. «Vai tad viņš drīkst jums neklausīt vai kādu pretestību rādīt? To es viņam esmu simtu reižu teikusi un vēl teikšu, lai viņš katru jūsu vārdiņu klausa un liek vērā.»

Pēc tam Graviene ilgi un dedzīgi pamācīja Pēteri, lai tas dzīvojot tā, ka par viņu nedzirdētu nekādu sūdzību. Lai neaizmirstot, cik grūti viņi ar tēvu esot pūlējušies, kaut tiktu dēlam vieglākas dienas, un lai nedarot saviem vecākiem sirdsēstu .. . Viņai nobira asaras par vaigiem.

Pēteris bija ļoti nopietns.

«Vai tu, māt, domā, ka es varu to aizmirst?» sacīja viņš aizkustināts. «Man gribētos tevi un tēvu ar zeltu apbērt, ja es to spētu, bet es jau vēl nekā nespēju.»

«Es zinu, dēliņ, ka tev nav ļauna sirds,» sacīja māte mīkstu balsi, slaucīdama asaras no vaigiem. «Bet es nesaprotu, kur tu esi iejēmis tādu svešādu pretības garu. Tu taču vēl nekas neesi, un tev tik vēl jāmācās dzīvot ... jāpiejem padoms no vecākiem cilvēkiem un tiem jāpaklausa.»

Mājās ejot, Gravienei sirds bija arvienu vēl ļoti grūta. Rakstveža vārdi, ko tas bija sacījis par Pēteri, viņu smagi apbēdināja. Tie apstiprināja viņas bailes, ko tā līdz šim bija klusi savā sirdī slēpusi. Nesaprata viņa, kas tas par svešādo garu, kur tas cēlies un kurp tas tiecās, bet to viņa skaidri no jauda, ka nekā laba tas nesolīja, ka tas apdraudēja viņu cerību pamatus, to cerību, ko lolodami viņi bija atdevuši visu, ko vien varēja.

Kā, lūk, tas gāja cilvēku dzīvē: nupat viņi ar tēvu sāka cerēt, ka viņu grūtums ies mazumā, bet tūliņ sākās atkal jaunas bēdas.

Visas veco Gravu domas un cerības vijās ap viņu Pēterīti kā apiņu stīgas ap šķestu. Un ap ko gan citu tām bija vīties: Pēterītis bija viņu vienīgais. Trīs vecākie bērni tiem bija sērgas laikā visi vienā ziemā nomiruši: Pēterītis bija dzimis vēl pāris gadu pēc lielajām bēdām, un tam vienam bija jāizpilda tukšas palikušās vietas tēva un mātes sirdīs, uz to vienu izplūda sakrājusies vecāku mīlestība. Nebija tas arī nekāds neizdevies bērns un bija sagādājis vecākiem daudz nesamaksājamu prieka brīžu, lai gan aii ne mazumu visādu raižu un pūliņu.

Kad Pēterītis sāka iet pagasta skolā, Grava dzīvoja vēl kādās muižas mājās par daļu rentnieku. Bija viņam toreiz pašam savs zirgs, savi divi trīs govslopi, bija visa kār-

tīga iedzīve. Lai nebija turības, taču bija sava maza pārticība.

Pēterītim bija ļoti laba galva pie mācīšanās, un skolotājs skubināja veco Gravu sūtīt zēnu arī vasaru skolā. Gāja tas arī vēl ceturto ziemu. Tad skolotājs deva padomu, lai visādā ziņā lūkojot laist Pēterīti pilsētas skolā, un pats liecis palīdzēja tam sagatavoties, ka tas varētu bez kavēkļiem iestāties.

Grava nebija skolām pretī, bet skolās nevar iet bez naudas — un tās Grāvām nebija. Ir saimnieki pūta vien, kam bērni gāja pilsētas skolās, ko tad viņš lai saka, kalpa vīrs! Māte sākumā gan ne visai svērās skolas pusē. Viņas turīgie radi deva tai padomu labāk nemaz neiesākt: vai nu skolas esot trūcīgiem cilvēkiem? Iesākšot skolot, bet pabeigt tomēr nespēšot un tad iznākšot tik tāds aprušināts: ne cepts, ne vārīts. Darba kaunoties, bet par kungu arī netiekot. Vai mazums esot tādu redzēts?

Tādu redzēts bija tiešām ne viens vien. Bet zēns pats bija vareni gribīgs, tēvs ar-vienu stāvēja viņa pusē, un pēc pagastskolas beigšanas, četrpadsmit gadu vecumā, Pēterītis iestājās apriņķa pilsētas skolā.

Tad jau gan arī māte darīja visu, ko vien spēja, lai viss ietu labā galā. Cik dažu reizi tā tika kājām nostaigājusi divdesmit veršķu garo gabalu lidz pilsētai, nesdama dēlam pārtiku. Bet mīlestība un laba griba nav tomēr visspēcīgas: vajadzēja naudas — un tās nebija kur jemt.

Gadi nebija nekādi labie, bet renti un klaušas lielskungs lika tik klāt katru gadu, neprasīdams, vai biji ēdis vai neēdis. Un pašam Grāvām pēdējos gados spēks bija gājis stipri mazumā, nebija tas arī vairs nekāds jaunais. Sevišķi ziemu tas nebija vairs nekāds smagu darbu strādātājs. Bet muižas daļu rentniekiem bija tikpat kā likums, ka mazākais pusrentes vajadzēja ziemas peļņās noraut.

Kad vajadzība spiedās virsū, Graviene gāja pie saviem radiem, lai kāds aizdotu naudu. Pēterītis taču pelnīšot, kad beigšot skolu — gan tas tad atdošot ar visiem augļiem.

Dažiem radiem bija gan nauda, bet neviens nedeva. Lai tik nākot dēls mājās un lai ķeroties pie darba .. . Varbūt kādai citai vajadzībai būtu drīzāk devuši.

Graviene noprata, ka turīgie radi it kā šķauda, ka Pēterītis ar skolu varētu pacelties tiem pāri. Raudādama viņa stāstīja vīram par radu cietsirdību.

«Ek, labāk nevajadzēja tev ne iet, ne prasīt!» sacīja vīrs dusmīgi. «Vai es neteicu, ka nekā nedabūsi? Tikai kaunu dabū par savu lūgšanu.»

«Bet ko tad lai dara? Kur nu jemsim?» Graviene bēdājās.

«Cik paši spēs, tik gādās. Kad ta nemaz vairs nevarēs, nu — tad lai dievs zina, ko viņš dara!» noteica Grava rūgtuma pilns.

Viņš pārdeva zirgu ar aizjūgu un visām

braucamām lietām, pārdeva vēl pa kādam citam lopam, atstāja rentes vietu un pavasari saderēja pie saimnieka par puškalpu.

Tā viņi paši saviem līdzekļiem vien izvadīja Pēteri visus trīs gadus pilsētas skolā.

Un tad laimīgi iegadījās tā vieta muižā. Vecais Ābele, muižas rakstvedis, kasieris un lielakunga uzticības vīrs, neprata krievu valodas, bet pēdējos gados arī muižas darīšanās arvienu biežāk gadījās sarakstīšanās krieviski. Tādēļ Ābele ar lielakunga piekrišanu gribēja piejemt kādu jaunu paskolotu cilvēku sev par palīgu.

Gravienei nebija viegli nācies Ābeli pielūgt, lai jem Pēteri šai vietā. Pats Grava nevarēja sajemties šajā lietā Ābeli lūgt. Visos garajos rentes gados viņam ne reizes nebija izdevies sev kādu labumu Abelem izlūgt, tādēļ arī tagad viņš neticēja labam iznākumam. Bez tam tā muižas vietiņa nelikās viņam diezin cik izredzēta. Viņš bija allaž domājis par kādu kroņa vietu, ko Pēterim vajadzētu dabūt. Bet māte neatlaidās.

«Kur tu zini tādas kroņa vietas meklēt?» sacīja viņa ar pilnu taisnību. «Te tu mazākais zini, kur vieta ir un pie kā jāiet. Un, ja tik prot dzīvot, tad muižas vietas ii vēl labākas par kroņa vietām. Kas tad Ābele sākumā bija^ bet ej tu tagad viņam klāt!»

Par veco Ābeli ļaudis runāja, ka drīz tas būšot bagātāks par pašu lielukungu.

Graviene pati aizgāja pie Ābeles. Viņa atgādināja tam, ka šie ilgus gadus bijuši par

rentniekiem un cik kārtīgi ik gadus visas maksas nomaksājuši un klaušas nokalpojuši, ka Pēterītis jau no septītā gada sācis muižā kartupeļus rakt. Dēlu skolodami, viņi esot nonākuši gluži nabagā, bet muižas darbā esot vajadzīgi arī skoloti strādnieki. Atsaucās uz Pētera labajām liecībām un teicamajām sekmēm, kādas tam skolā allaž bijušas. _ «Skolas zināšanu viņam pietiktu,» sacīja Ābele, «bet pats svarīgākais ir, kāda viņam daba un uz ko viņa prāts nesas. Mūsu laikos nav viegli atrast derīgu cilvēku. Tie jaunie zeņķi, ja vēl kāds kaut cik skolā pagājis, paklausības un bijības nemaz netura.»

«No viņa jūs, cienīgs Ābeles kungs, nekādas pretestības neredzēsiet,» Graviene jē-mās iegalvot. «Viņš no mazām dienām ir radināts pazemībā un paklausībā. Nav vis nekāds saimnieku bērns.»

Gravienes pūlēm bija panākums: Pēterīti piejēma muižā Abelem par palīgu.

Pusgadu tas gan nokalpoja tikai «par vēderu», bet tad tam nolika desmit rubļu mēnesī algas.

Veco Gravu prieks bija liels. Desmit rubļu mēnesī — tā taču nebija nieka nauda! Un pārtika pie muižas galda labu labā. Ko tad vairāk varēja vēlēties tik jaunam zēnam? Cerības viena jaukāka par otru plauka / vecāku sirdīs. Pēc gada varēja cerēt algas

paaugstinājumu un ziemassvētkos dāvanas. Lielikungi nebija slikti saviem ļaudīm, kas tik pats bija viņiem labs. Ja tik Pēteris būs visās lietās kārtīgs, — un vecāki cerēja no sava dēla vislabāko, — tad tam netrūks lielkungu labvēlības. Muižās dažādu labu vietu bija daudz: negadīsies še, gadīsies citur. (Lielamkungam piederēja trīs muižas.)

Tādas cerības nebija nebūt gaisā celtas. Ne viens vien cilvēks bija zināms, kas tādā ceļā dzīvē uz priekšu ticis.

Graviene domāja jau par to, ko tā teiks saviem radiem, kas bija nelabvēlīgi skatījušies uz Pētera skološanu . .. Bet, lūk, — citas neparedzētas raizes!

Bija pagājis pāris mēnešu pēc gadījuma ar svārkiem, kad kādā dienā Pēteris atkal atnāca pie vecākiem. Tas izskatījās stipri pārvērties un it kā novārdzis. Māte prasīja, vai tas neesot slims.

«Slims neesmu vis,» Pēteris atteica, «bet man liekas, ka es nevarēšu vis tur dzīvot.»

Tāda negaidīta valoda māti stipri uztrauca.

«Kādēļ nevarēsi?» jautāja viņa bailīgi.

«Visa tā padarīšana tur tāda ... nav man pa spēkam.»

Māte nesaprata, ko Pēteris īsti domāja, un jēmās to dedzīgi pamācīt.

«Nesāc palaisties mīkstumā!» sacīja viņa. «Kurš darbs tad bez sava grūtuma? Vai nezini, cik grūti mums ar tēvu, veciem cilvēkiem, jāplēšas?»

«Tas ir citāds grūtums,» Pēteris skaidroja.

49

4 — J. Kosa. Izlase

«Sirds man tā nepanes. Jūs zināt, kas ir Ābele. Un man jābūt viņa labai rokai.»

«Kā tad citādi tu domā?» māte viņu pārtrauca. «No viņa tev, dēls, jāmācās. Es cik dažu reizi esmu sevī nodomājusi, sak, kaut dievs tev dotu tādu prātu kā Abelem. Soli pa solim viņš kāpa augstāk. Sākumā stāvēja zem mežakunga, tad zem vecākā darbveža.»

«Tas tik tā no ārienes jauki liekas,» pretojās Pēteris. «Bet, ja tu varētu tās lietas no iekšienes redzēt, tad tu gan citādi spriestu.»

«Vai tad Ābele kāds krāpnieks vai ar blēdībām dzīvo?» aizstāvēja māte dēla priekšnieku, no kura, kā viņa to nešaubīgi zināja, šobrīd visvairāk atkarājās Pētera labāka nākotne. «Bez savas skaidrības un kārtības viņš nevarētu vis tik ilgi tādā vietā pastāvēt.»

«Netrūkst arī blēdību,» sacīja Pēteris. «Piemēram, daži muižas darbi rēķinos_skai-tās par maksas darbiem, bet īstenībā Ābele liek tos pastrādāt klaušu skaitā. Bet tas nav lielākais ļaunums. Viņam ir apbrīnojams deguns. Cik smalki viņš uzož, kurā vietā ļaudīm kāds labumiņš atlicies! Tur tad viņš tūliņ klāt un sūc to nost. Lielskungs nekad tik smalki visu to vietu neuzostu. Muižas manta ar to, zināms, vairojas, un arī Abelem atkrīt sava tiesa. Vai kādam rentniekam viņa zemīte to ienes, cik viņš muižai samaksā? Ne puses neienes. Tā jūs esat savu

mūžu novergojuši, un tā vergo citi joprojām. Kādēļ tās zemes nepārdod?»

«To mēs, dēls, neiztiesāsim. To lai dievs tiesā,» sacīja māte nopūzdamās.

«Nevar vis gaidīt, lai dievs dara brīnumus,» Pēteris pretojās. «Kādēļ tad viņš devis cilvēkam prātu? Ja man tajās lietās nebūtu nekādas daļas, tad es tā nemaz neapzinātos, bet man taču jātop par rīku šajā lielajā netaisnībā. To es ne varu, ne gribu.»

Gravienei pietrūka padoma, kā atspēkot dēla vārdus.

«Nu saki taču tu arī kādu vārdu!» izmisusi viņa skubināja tēvu. «Tā taču nevar runāt, kā Pēteris tagad runā.»

«Ek, māt!» Grava atmeta roku. «Tam zēnam ir taisnība. Kāda man dažureiz bijusi sirds uz tiem tur visiem! Sak, būtu tāds spēks, tad jemtu tik milnu un sadauzītu visu smalku. Kad nav — lai nav! No mūsu labuma viņu tēvu tēvi dzīvojuši vieglumā un lepnībā, un tāpat tagad viņi no tā dzīvo. Tu, cilvēks, esi skrējis un plēsies visu mūžu dienas un naktis — un ko tu esi panācis? Vai zini, kur jemsi vecumā kādu garozu, ko grauzt? ... Sak, kad būtu tik spēks!»

Vecais Grava smagi nopūtās un izslaucīja ar delnu acis. Graviene bēdīgi noplātīja rokas.

«Ko tāda izrunāšanās līdz?» sacīja viņa, pilna raižu. «Vai tā ir prātīga cilvēka valoda!»

«Nav jau prātīga, nav!» runāja vecais

Grava aizkustināts. «Es pats zinu, ka nav prātīga. Cieties, dēls! Lai ir grūti. Nejauj savai sirdij vaļas! Mēs nekā nespējam — mums jācieš.»

Šoreiz Pēteris vecāku vārdus maz lika vērā. Bija sācies tāds savāds laiks: gaisā viļņojās nemiers, skanēja it kā kādas trauksmes saucieni, radās neparastas dziesmas.

Tikdamies ar muižas kalpiem un rentniekiem, Pēteris ievadīja ar tiem tādas sarunas, kādas tam kā muižas ierēdnim nepiedienēja. Bet viņš vairs necentās būt sava kunga uzticams kalps. Kāda augstāka taisnība lidoja gaisā un iededzināja ļaužu sirdis. Tai arī Pēteris gribēja kalpot. Rentnieku prātos brieda nodoms atteikties no klaušām vai uzjemties tikai dažas par sevišķu atlīdzību. Domāja arī par zemes atpirkšanu. «Savs kaktiņš, savs zemes stūrītis» bieži stāvēja ļaužu mutē. Un viss šķita iespējams. Jaunas labākas taisnības liesmas kā līduma ugunis apbrīnojami ātri pletās plašumā.

Pēteris juta, ka viņš varēja būt tikai jauna pagale lielajā sārtā, jauns vilnis jūras plašā plūsmā. Un viņu sagrāba tāds jūsmu viesulis, kas nesa to kā spārnos. Nogrimt, sakust un taisni šajā sakusmē rast savu lielāko spēku... tajā apziņā, ka tu viens nekas neesi un ka tādēļ tev vienam arī nekas nevar notikt... Kā vilnis tu plūsti, un citi viļņi nāk tev pakaļ un dzen tevi tālāk uz priekšu — pāri sēkļiem un ķērkšiem ... Bet tālumā zilgani mirdz plašā jūra. Tu neesi tajā nekad bijis, tomēr pazīsti to kā savu māti, sajūti savu asinsradniecību ar to, un tā uzjem tevi, jauno vilni, savā brīnumainajā klēpī. Un neizsakāmi ir jūsu atkalredzēšanās prieki!

Kādam rentniekam bija atbraucis viesos radinieks no pilsētas. Uzjēmumā, kur tas strādāja, ilgāku laiku turpinājās streiks. Ar šo pilsētnieku Pēteris vairāk reižu satikās un nevarēja beigt izrunāties. Viņš nojauta, ka kaut kur straujāk ritēja dzīve, notika asāka un apzinātāka cīņa par labāku taisnību. Palikt savā vietā par vecās taisnības sargu būtu grēks un kauns, un pūles, kas nevar dot augļu; slēpties un liekuļot — vēl lielāks kauns.

Pēterim ienāca prātā izmēģināt, cik ilgi tas varētu savā vietā palikt, ja tas darītu visu tā, kā tam liek nekā nesaistīta sirdsapziņa.

Ar vecākiem tiekoties, viņš tiem sacīja, ka tas neparedzot vairs ilgi savā vietā turēties. Varbūt esot labāk negaidīt, kamēr atlaiž, bet pašam labprātīgi aiziet.

«Bet vai tad kāds cits darbs tev ir jau zināms?» jautāja māte. «Pie mums tu savas kājas nesper, to es tev saku!» runāja tā sarūgtināta. «Zini tad pats par sevi! Mēs esam diezgan par tevi gādājuši, bet tu neproti vis mūsu gādības cienīt.»

«Uz jūsu maizi skatīties man neklājas,»

sacīja Pēteris. «Bet pasaule ir plata. Ja es nevaru te dzivot, vai tādēļ jūs uzskatīsiet mani par kādu grēcinieku?»

«Ne acu pie mums tu nerādi! Citu priekšā tad mums būs jākaunas skolotā dēla dēļ,» sacīja māte sirdssāpēs un dusmās.

Bet drīz viņa karsti nožēloja šo bridi. Kā nopļauta zāle tā sabruka pie sienas, kad pēc neilga laika tā dabūja zināt, ka Pēteris esot aizgājis no muižas, bet nebija pie viņiem nācis. Piecēlusies viņa nevarīgi — kā sadauzīta iegāja savā klētiņā, nokrita tur uz šķirstiņa un ieķērās sastrādātajām rokām iesirmajos matos

1905

NAKTIJ UZNĀKOT

1

Viņas bija ilgi gaidījušas un nogurušas gaidīdamas. Un sirdis viņām bija tik nemierīgas, ka tās nezināja vairs, kur dēties.

Ediņa, maza vecenīte, bija atnākusi muižā jau no paša rīta un gaidīdama nosēdējusi pāri stundu viena pati barona virtuvē. Ap pusdienas laiku tur atnāca Mežapuķiene un Odziene, abas jaunas sievas. Tad muižkungs viņas visas trīs ieveda kādā istabā, teica, lai uzgaidot, un aiziedams aizslēdza durvis.

Istaba bija gandrīz tukša. Tajā atradās tikai prāvs galds, daži krēsli un gar sienām soli. Tur bija silts, tā ka gaidītājas sēdēja visās smagajās virsdrēbēs, kā atnākušas: tikai lielos lakatus tās bija noraisījušas un nolikušas uz galda.

Pa logu raudzījās iekšā pelēka, vienmuļīga ziemas diena. Šad un tad laukā bija

dzirdami smagi vēja brāzieni, kas likās topam arvienu stiprāki.

Visas trīs sievietes bija šurp atvedusi viena liksta. Pagājušā naktī viņu mājās bija ieradušies dragūni, pajēmuši viņu vīrus un aizveduši tos nezin kurp. Bet, tā kā soda ekspedīcija, kas patlaban šajā apkārtnē darbojās, uzturējās muižā, tad sievietes bija nākušas šurp, lai dabūtu kaut ko zināt par savu vīru likteni. Tā nu viņas gaidīja.

Mežapuķiene, kas ilgu laiku bija nekustēdamās sēdējusi uz sola, uztrūkās kājās, pagājās pāri reižu šurp un turp pa istabu, tad piegāja pie loga un, nemiera mocīta, sāka skatīties pa logu laukā. Lai gan jau zināja, ka tur nebija nekā ko redzēt: aiz loga atradās tukšs, sniega apklāts sētsvidus stūris.

«Es nevaru vairs izturēt!» dvesa viņa asaru aizžņaugtu balsi. «Sirds nevaldās vairs krūtīs. Domāt, ka gabalos lūzīs! Vai mēs te arī ko sagaidīsim vai nekā?»

«Dievs to zina!» atsaucās Odziene, kurai balss likās pavisam zaudējusi skaņu.

«Tu te vārgsti, līdz nāvei noraizējies, bet neviens neliekas tevis ne zinis,» turpināja Mežapuķiene. «Ak, nedienas, nedienas, kādas mēs nu esam piedzīvojušas!»

«Vai tiem tur kāda bēda par mums!» atkal atsaucās Odziene.

«Vilkiem kāda bēda!» ierunājās Ediņa dziedošā balsī un vārdus stiepdama. «Lai dievs piedod grēku! Bet tas gan jāsaka, ka vilki ari nav tik nikni kā šitie cilvēki.»

«Ja man vēl ilgi šitā būs jāvārgst, tad es vairs neizturēšu. Es nezinu, kas tad ar mani notiks,» teica Mežapuķiene, nosēzdamās galda galā. Viņa atbalstīja elkoņus galdā, iespieda galvu rokās un palika atkal ka sastingusi sēdot, tāpat kā bija pirmīt sēdējusi. Viņa pūlējās nekā nedomāt, lai klusinātu savu nemieru un krūtīs kvēlojošās sāpes.

«Man arī ir pārlieku grūta sirds,» turpināja Ediņa savā dziedošajā balsī. «Kad es, meitiņas, varētu jums pateikt, cik man ir grūta sirds! Tā vien stāv prātā, ka sava vecīša es vairs neredzēšu ... ka viņš būs pagalam.»

«Es gan tā nevaru iedomāties,» atteica Odziene, «ka tā varētu cilvēkus jemt un nošaut.. . Bez kādas tiesas, bez pierādījumiem. Tas būtu par daudz briesmīgi! Ja tas varētu notikt, tad gan būtu jāsaka, ka nav nekāda dieva debesīs.»

«Ko nu, meit, par dievu!» sacīja Ediņa. «Par dievu lielmaņi neiztaisa ne tik daudz kā tā nieciņa. Cilvēkam dzīvību pajemt — tas viņiem tikpat daudz kā mums kādu mušiņu nosist. Un, kas tik viņiem šā vai tā dusmas aizdevis, tam tagad žēlastības nav. Lai tas būtu vai pats taisnākais cilvēks.»

«Par savu vīru es gan nekā nevaru iedomāties, ar ko viņš būtu varējis kungiem dusmas aizdot,» Odziene izteica dzirdami savas domas, ko viņa bija daudzreiz klusībā atkārtojusi, uztraukto sirdi mierinādama.

«Bet saki — kādus grēkus tad, reče, Prie-dienes Mārcis bija nodarījis?» atteica Ediņa, it kā negribēdama ļaut Odzienei apmierināties. «Nupat svētdien esot nošauts. Sagājuši mājās dragūni, viens izsaucis vārdā: Mārcis Priede lai taisoties līdzi uz muižu! Bet ne veduši uz muižu — nekā. Atveduši, raug, tur pie Ķeirānu birzes, kādu versti no mājām, piesējuši pie koka un nošāvuši. Un par ko? Par zaķu šaušanu. Tikai tās dēļ. Viņš, raug, uz zaķiem bija uzburts, šad un tad dauzījās ar plinti pa mežiem. Tādēļ lielikungi uz viņu zobus grieza. Kā, raug, mēs vēl pērn muižā dzīvojām, tad gadījās dzirdēt. Citādi viņam gan nekādas vainas nevarēja uzrādīt. Tāds kluss, godīgs cilvēks! Es dikti labi pazīstu ir viņu pašu, ir viņa māti. Lai dievs dod katrai mātei tādu dēlu! Tikai medības dēļ: tas bija viņa grēks! Un tā dažs labs varbūt pats nemaz nezina, kā viņš kungiem sariebis.»

«Bet kā tad tavs vecis?» jautāja Odziene, kad Ediņa bija beigusi stāstīt. «Vai vari ko domāt, par ko tad viņu?»

«Nē, mīļā,» atteica Ediņa. «Mans vecītis gan nekā. Viņu tikai dēla dēļ: ka nesakot, kur esot dēls.»

«Un dēls?»

«Nekādu pārkāpumu arī dēls nav darījis. Bet viņš laikam sapulču dēļ nosūdzēts,» Ediņa sāka atkal stāstīt. «Un, raug, viņš kungu necienīja,» turpināja viņa klusākā balsī. «Šad un tad izrunāja tādus vārdus ...

Jau senāk, kad vēl par tādām sapulcēm nekā nedzirdēja, kā nu šoruden sākās. Kungu varu vajagot lauzt! Bet vai tad trūkst, kas visu kungiem atsaka? Un paši no sevis vēl pieliek klāt, kas nemaz nav runāts.»

«Bet vai tad tēvs vainīgs, ja dēls būtu ari kādu tādu vārdu teicis?» piezīmēja Odziene. «Nav kā kad būtu mazs bērns, viņam pašam par sevi jāatbild.»

«Saki nu, saki, mīļā, vai tur ir kāda taisnība!» turpināja Ediņa, juzdama, ka runājot tai bija vieglāk. «Cik reižu tēvs vēl netika izbāries ar dēlu, cik izdusmojies to pašu sapulču dēļ! Tāpat to dziesmu viņš negribēja ne dzirdēt, kādas bija pasākuši dziedāt. Es vēl cik dažu reizi aizstāvēju Pēteri: sak, vai nu viņš kādos ļaunos darbos iet? Tikai labu vien jau viņš grib panākt. Un vai tad nav taisnība, ko viņš saka? Bet tēvs tam nekad nepiekrita. Viņš vienmēr dikti uz ķeizaru palaidās. Ja kāds tik kādu šķību vārdu par ķeizaru ieteicās, tad viņš ar reizi bija tikpat kā uguns! Raug, kur to lūguma rakstu ķeizaram rakstīja, par to viņš bija dikti priecīgs. Re, ka neesot vis ķeizars mūsu aizmirsis! Desmit gadu šis esot ķeizaram nokalpojis, trīsdesmit gadu esot izgaidījies, bet cerības neesot atmetis. Nu tikpat reizi nākšot taisnība: nu dalīšot kalpiem zemi — zemes vergs tikšot pats pie sava zemes stūrīša. Tā bija viņa cerība un viņa teikšana.»

Mežapuķiene pacēla galvu no rokām.

«Nu, par tādu teikšanu kungi uz viņu arī laba prāta vis neturēja,» sacīja tā, ar mokām savaldīdama savu grauzošo nemieru. «Ja jau kalpiem dotu zemi, tad taču kungiem tā būtu jāatjem.»

Ediņa pameta uz Mežapuķieni bailīgu skatienu.

«Kad ķeizars izdotu, tādu pavēli, tad ir visi kungi tam padotos,» viņa teica.

«Ne nu ķeizars tādu pavēli izdos, ne arī kungi tai padotos!» atsacīja Mežapuķiene it kā ar naidu. «Visi viņi uz vienu roku — vai kungi vai ķeizars.»

«Tikpat uz ķeizaru mums, mazajiem, vairāk cerības,» Ediņa pūlējās uzturēt savas domas un raudzījās Mežapuķienē lūdzošām acīm, it kā no tās piekrišanas atkarātos viņas vecīša liktenis.

Bet Mežapuķiene nesaprata viņas skatiena.

«Cerība, cerība!» izsaucās viņa nicīgi. «Ķeizara kalpi! Bet, līdzko sāk runāt par zemes stūrīti, tā ķeizara dragūni klāt ar durkļiem un tad nu kungi ir noteicēji, kurš vainīgais, kurš viņiem nepatīk... Cerība!»

«Ak, tu žēlīgais dievs!» izsaucās Ediņa ar augošām bailēm. Viņas vecais, tumšais sejs bija kļuvis gluži bāls. «Vai tas varētu būt?! Vai manu vecīti arī būtu nosūdzējuši? Bet viņa paša no reizes ne prasīja, ne pret viņu ko teica. To tik uzstāja, lai sakot, kur esot dēls. Mani arī tirdīja, bet vēlāk tomēr atmetās, Bet vecīšam galvu pārsita —i

briesmīgi! Kā krāva viens dragūns ar zobenu, tā sāka nākt asinis, ka murd vien.»

«Par ko tad šis tā sita?» jautāja Odziene.

«Mans vecītis, raug, kā, viņš arī krieviski prot,» uzjēma Ediņa atkal savu stāstu, «sāk viņš tā drošāk runāt, kad dragūni mani tirda, dēla dēļ ietas virsū. Jau viens krievs uzkliedz tā nikni, lai turot muti. Bet šis neko nebīstas: sak, šis esot desmit gadu ķeizaram kalpojis, pats esot karā gājis... Tā tas krievs pēkšņi izrauj zobenu un cērt! Sāk nākt asinis, tek uz drēbēm. Bet neļāva ne apsiet, ierāva ragavās. Diezin kā nu viņš, nabadziņš? Vai dabūšu viņu dzīvu vēl redzēt?»

Mežapuķiene uztrūkās kājās un klusi ievaidējās kā svelošās zobu sāpēs.

«Kā nenāk, tā nenāk!» dvesa viņa caur sakostiem zobiem un sāka atkal staigāt šurp un turp pa istabu. «Varbūt neviens vairs nemaz neatmin, ka mēs te gaidām. Mūs ieslodzīja te kā cietumā un aizmirsa. Kas viņiem? Viņiem sirds nesāp.»

«Nevajadzēja ļaut aizslēgt durvis,» runāja Odziene. «Tad ietu tik un prasītu, un raudzītu tikt tiem kungiem klāt.»

«Tā visa ir tik Dormanīša gudrība,» teica Ediņa, nezinādama nekāda padoma. «Man likās, ka viņš nosmīnēja vien, projām iedams.»

«Tas taču tīri kā latviešu cilvēks izskatījās,» Odziene piezīmēja.

«Viņš latvietis arī ir,» Ediņa paskaidroja.

«Tādam tad vajadzēja mazākos aizstāvēt, kādu vārdu par labu teikt,» domāja Odziene.

«E, kur nu!» atteica Ediņa. «Kurš tik tiek pie kungu galda, tas tūliņ pirmais palīgs mazāko ļaužu plēšanā. Kas tad šā nepazīst? Bija baronam par kučieru, un tad preilene bija uzmīlējusi, barona māsa. Tīri jau pavecs sievietis, bet sākusi šo jemt sev par klātgulētāju. Tādam vajadzētu kaunēties godīgam cilvēkam acīs skatīties, bet kur tu nu! Aizsūtīja uz Vāczemi, pabija tur kādu gadu — un nu ir lielais muižkungs, pilnvarnieks. Tēvs, māte bija tādi paši kalpu ļaudis kā mēs kurš katrs, bet vai šis tev tagad stāvēs mazāko pusē? Kalpiem pirmais ādas dīrātājs.»

Mežapuķiene joprojām staigāja pa istabu. Beidzot tā apstājās pie durvīm.

«Būtu kāda runga!» viņa izsaucās. «Jemtu un sāktu durvis dauzīt. Tad drīzāk kāds nāktu.»

Viņa sāka sist ar dūrēm pa durvīm.

Kad viņa apstājās, ārā bija dzirdami soļi un durvju vēršana.

Durvis atslēdza, un aiz tām parādījās muižkungs un divas sievietes, viena jauna, otra veca. Dorflnānis bija pajauns spēcīga auguma vīrietis — pa pusei zemnieka, pa pusei kunga izskatā. Abas sievietes, kā likās, bija tikko kā no lauka nākušas. Tās bija ģērbušās smagās virsdrēbēs un apsējušās lieliem lakatiem, kas bija slapji no atkusušā sniega. Pienācējas bija pašu pagasta cilvēki un sēdētājām pazīstamas. Jaunā bija Celmi-ņiene, bet veco sauca, vārdā neminot, par Andra māti.

«Lūk, te varat apsēsties un uzgaidīt,» Dor-manis teica atnācējām. «Te citas gaidītājas ir jau priekšā.»

Viņš palaida abas sievietes sev garām un tad pats kāpās atpakaļ, vērdams durvis atkal cieti.

«Jūs gribat mūs atkal te ieslēgt?» iesaucās Mežapuķiene, stāvēdama durvīs. «To nu gan nē! Lai tad tur vai kas! Cik ilgi mēs šitā gaidīsim? Kā no rīta nākušas — un nu jau vakars nāk virsū! Man mājās palika mazs bērns.»

«Kungi pašulaik ēd pusdienu,» sacīja Dor-manis. «Kad būs paēduši, tad komandiers tūliņ sauks jūs priekšā.»

«Kādēļ tad mūs priekšā sauks?» Mežapuķiene brīnījās. «Vai mēs kādas noziedznieces? Mēs esam atnākušas, lai dabūtu zināt, kur mūsu vīri palikuši. Par to mums neviens neatbild ne vārda, bet jūs jemat un turat mūs visu dienu ieslēgtas kā cietumnieces.»

«Tā nav mana darīšana,» Dormanis vairījās.

«Es pie jums arī nemaz nebiju nākusi,» Mežapuķiene atteica. «Es nācu runāt ar kara kungiem. Vai tie komandieri maz zina, ka mēs te gaidām?»

«Kā nu nezina!» Dormanis sacīja. «Bet ko-

mandiers teica, lai jūs uzgaidot. Viņš jūsu vīriešus būs laikam nopratinājis, un tad redzēs, vai tos laidīs vaļā vai vedīs uz Jēkab-miestu. To komandiers jums tūliņ paziņos.»

«Bet kad tas «tūliņ» būs? Varbūt mēs vēl visu nakti šitā nokvernēsim?»

«Ak, kas jūs par cilvēku!» Dormanis izsaucās ar nepatikšanu. «Jums taču saka, ka tūliņ, līdzko paēdīs pusdienu.»

«Pusdienu, pusdienu!» Mežapuķiene atkārtoja. «Jums tik rūp kungu pusdiena, bet, ka te visu dienu gaida un vārgst cilvēki, tas nevienam nerūp. Vai tad priekš pusdienas nevarēja mūsu atlaist?»

«Sunītis paliek aiz durvīm gaidot — ir to atminas un ielaiž,» ierunājās arī Ediņa. «Bet te dzīvi cilvēki. Reče, sievai mazs bērns palicis mājās.»

Dormanis mīņājās pie durvīm un nezināja, iet projām vai vēl palikt. Sieviešu valodas tonis aizskāra viņa pašmīlību. Tās nemaz nejutās kā pazemīgas lūdzējas un tik pārdroši pārmeta viņam it kā kādu vainu.

«Nu, kungi gan savu suni tura lielākā cieņā nekā darba cilvēku latvieti,» sacīja Mežapuķiene, zīmēdamās uz Ediņas vārdiem.

«Kungi nav nemaz tik slikti,» teica Dormanis griezīgi. «Ja tik jūs paši būtu pret viņiem labāki.»

«Ak mēs vēl neesam diezgan labi?» iesaucās Mežapuķiene un naida pilnām acīm skatījās Dormanim sejā. «Diezin kā tad mums

vēl vajadzēja? Uz vēdera līst viņu priekšā? Kājas bučot?»

«Tādu lietu neviens neprasa,» atteica Dor-manis, jau gluži saskaities. «Bet kādēļ jūs ceļat dumpi? Jūs rīkojat bandas un musināt ļaudis pret muižu.»

«Kur tāds dumpis redzēts?» jautāja Meža-puķiene ar zobgalīgu brīnīšanos.

«Katrā sapulcē tika skandināts: nevajaga kungu! Nost kungus!» Dormanis runāja strauji un neslēpdams savu dusmu. «Bet, ja nebūtu kungu, kas dod darbu un maizi, tad diezin vai visi nenomirtu badā.»

«Ak tu grēka gabals — ar tādu klamstā-šanu!» izsaucās Mežapuķiene arī dusmu pār-jemta. «Kungi strādniekiem maizi dodot! To tikai zina, ka visu beidzamo no strādniekiem gatavu sajemt, paši ne pirkstiņa nepakustinādami. Un katru gadu izdomā tik kaut ko jaunu, kā vēl vairāk izspiest. Maizes devēji! Tu skrēji klupdams krizdams, muižas vala-kas pļaudams, mēslus vezdams un visādas klaušas klausīdams, vai tu pats savu mazumu vari apkopt vai ne. Par to viņam nav jāzina. Ne tev nakti miera, ne tu svētdienu zini. Bet pienāk termiņš, tad tev vajaga būt muižā klāt ar renti. Steidz tik pārdot, ko esi iekūlis, vai ziemai ko grauzt paliek vai nē.»

Mežapuķiene pagāja dažus soļus uz dibenu, nostājās pie galda un tad turpināja, raudzīdamās savās biedrenēs un Dormaņa nemaz neievērodama.

«Kā izgājušu vasaru pat,» sacīja viņa drusku klusākā balsī. «Es domāju, ka mēs abi ar vīru vai galā liksimies ar darbiem! Bērni mazi, un neviena trešā cilvēka nevarēja dabūt. Ko vīrs viens laukā izdarīs? Gājām muižā rudzu pļaut — bērni jājem līdzi. Atstāju bērnus bara galā, pati aizeju pļaudama lielu gabalu projām. Sāk bērni raudāt. Mazākais sāk, lielākais raud līdzi. Vai tad ikreizes tūliņ skriesi turpu šos klusināt? Sak, gan jau paraudāsies un rimsies. Jāj muižkungs garām. Kādēļ es bērnus tā brēcinot? Kas es par māti esot! Lūk, kur radies gādnieks maniem bērniem! Man laikam gan pašai sirds nesāp? Bet, ja es ik brīžus pie bērniem skraidīšu, kā tad es šim valaku nopļaušu? Tā tu esi nomocījies augu vasaru ... Un, ja tad nu ļautiņiem saskrienas sirds un tie sāk runāt, ka vajadzētu grūtumu kaut cik atvieglināt, tad kungi klāt ar kazakiem un dragūniem un dauza, un šauj savus kalpus tikpat kā nederīgus suņus. Ka kalpi visu mūžu šo dēļ vien noplēšas, taisni var teikt — tik par vēderu, tā viņi vairs neatmin.»

«Kā nu neatmin!» piebilda Celmiņiene. «Atminēt atmin gan, bet viņi domā, ka tas tā ir labi un ka mūžam tam tā vajag palikt.»

«Jā, visi nevar par kungiem būt,» noteica Dormanis ar gudru smīnu. «Tā tas pasaulē bijis, un tā tas būs vienmēr.»

«Visi par kungiem?» atteica Mežapuķiene,

atkal pagriezdamās pret Dormani. «Kas tā nu atkal par aplamu runāšanu! Kad darba vergs gribētu savu nastu kaut cik atlaist un kādu brīdi muguru atstiept, tad jau tūliņ — kungi!»

«Bet laikam taču tajās muižas vietās nemaz tik ļauni nav, kā jūs to tagad iztēlojat,» teica Dormanis atkal griezīgi. Viņš cerēja ķert runātāju vārīgā vietā. «Kādēļ tad ļaudis paši tīri ar varu tajās laužas? Nav vēl viens atstājies, kad jau pieci seši pieteicas vietā. Kam nepatīk, tā neviens nespiež dzīvot.»

Mežapuķienei atkal saskrējās sirds.

«Paēduša cilvēka valoda!» sacīja viņa, pasperdama soli Dormanim tuvāk. «Būtu tu, kundziņ, padzīvojis pāri gadu muižas kalpa ādā, tad tu vis tā nerunātu. Neviens nespiež? Bads spiež! Vai tas tavai galvai par grūtu saprast? Kur tad cilvēks paliks? Gaisā kā putns viņš nevar aizskriet. No zemes taču viņam jāpārliek. Visu mūžu viņš kā tārps pa zemi urbjas, bet pie sava zemes stūra viņš netiek.»

«Kas cenšas un taupīgi dzīvo, tie var gan tikt,» atteica Dormanis ar savas taisnības apziņu. «Dažs labs no mazajiem rentniekiem jau runā par māju pirkšanu.»

«Mūsu pagastā gan dievamžēl vēl neviens nav nopircis. Un cik tad tādu laimīgo būs? Būs kāds pāris no simta? Bet kur tad citi?»

«Citi nav tik centīgi.»

«Nav tik centīgi!» Mežapuķiene nicīgi

atkārtoja Dormaņa vārdus. «Ha, ha, ha! Jāsmejas par tādu valodu! To var stāstīt bērniem vai tādiem, kas mūsu dzīves nav ne tuvumā redzējuši. Ko tad kalpa cilvēks var panākt ar visu savu centību? Vai viņš var vecuma dienām ko ietaupīt? Kamēr tev ir spēks visus smagos darbus lauzt, kamēr tu vari skriet dienām, naktīm, tikmēr tu esi paēdis. Bet, kad spēks pagalam, tad kar zobus vadzī! Kam tu esi visu mūžu strādājis, tie par tevi neliekas ne zinis; bērniem, — ja kam bērni ir, — tiem arī nespējnieku nevajaga. Un vai tad pie šitādas kalpināšanas kādam ir iespējams sagādāt saviem vecākiem kaut cik vieglākas dienas? Paskatieties tajos muižas daļu rentniekos, ko daudzina bagātus. Kā tie paši dzīvo, un kā tie savus vecākus tura! Jemiet, piemēru pēc, abus Rijniekus. Ne viņi zina svētdienas, ne svētku, ne drīkst kādu labāku kumosu mutē iebāzt, ne labāku drēbīti sev pataisīt. Visu līdz beidzamajam sev atraut — un tik pārdot! Tā viņi skrien pēc mantas, ziema vai vasara, un tā viņi dzina savus vecākus. Neviens saimnieks nebija vecos tik smagi izdzinis, kā bērni tos izdzina. Uz deguna krizdami gāja, noplīsuši vienos lanckaros. Liekam cilvēkam žēl bija redzot! Un, kad tie nemaz vairs nespēja, tad ir tās pašas dienišķās maizītes pašu bērni viņiem nenoliecās ... Tādi ir tie «centīgie» ... māju pircēji! Sev bērnus pasaulē laist viņi arī nedrīkst. Vienu bērniņu — tas jau tikpat kā likums. Un to tad viņi vīsta un čubina, tam iesildīs vietiņu, to ieliks vieglās dienās... Tfitu! Kad tā jādzīvo, tad nav nemaz vērts dzīvot. Kad gals, tad lai gals!»

Dormanis bija visu laiku klausījies un gribēja vēl kaut ko svarīgu pateikt, bet nevarēja sagudrot, ko īsti teikt.

«Ja nu,» viņš nenoteikti piezīmēja, «bez sava grūtuma nav neviens.»

«Ko nu par grūtumu!» Mežapuķiene atteica. «Vai tu, kundziņ, mācīsi mūs grūtumus nest? Tu laikam esi tas lielais nastu nesējs? Jā, jā! Būs tev gājis arī ne bez grūtuma, tikai visiem grūtums neiet tik drīz labumā kā tev.»

«E, ar jums nav vērts nemaz runāt!» izsaucās Dormanis, tumši pietvīcis, un sāka virzīties atpakaļ uz durvīm, jo runādams tas bija atnācis līdz istabas vidum. «Vēl par maz mācības jūs esat dabūjušas!» noteica tas draudīgi un izgāja pa durvīm. Durvis palika neaizslēgtas.

Abas atnācējas stāvēja vēl arvienu tāpat, kā ienākušas, virsdrēbēs un lakatiem apsējušās. Ķildas ar Dormani bija stipri sakarsējušas runātāju prātus. Viņas nevarēja tik drīz norimt un tādēļ pirmajā brīdī jaunajām biedrenēm piegrieza mazāk vērības.

Mežapuķiene slaucīja sviedrus no pieres.

«Nudien tīri karsti palika, ar Dormani je-moties!» sacīja viņa. «Aizmuka kundziņš.

Laikam arī sāka karsti mesties. Vāciešu roklaiža!»

«Kad šitāds kundziņš tā runā,» sacīja Cel-miņiene, «ko tad īstie kungi lai nedomā? Tie no tiesas iedomājas sevi par lieliem latviešu labdariem. Caur viņiem tik latvieši tiek pie maizes.»

c- «Vai dieviņ! Kā nu nē!» piezīmēja Ediņa.

«Labdari!» turpināja Mežapuķiene, pamazām nomierinādamās. «Manam tēvam vecais barons bija apsolījis par labu kalpošanu dāvināt šķirstam dēļus! No piecpadsmitā gada, kā tēvs stāstīja, viņš sācis muižas darbos iet, un nu nāca jau pāri septiņdesmitiem. Kad nu mans brālis bija nogājis sajemt rentes vietu uz savu vārdu, tad vecais barons tēvu vareni uzlielījis. Esot bijis krietns un uzticams kalps! «Ja tu, jaunais cilvēk,» viņš teicis brālim, «ja tu būsi man tikpat krietns kalps, kā tavs tēvs ir bijis, tad mēs labi satiksim. Bet tu, Kriša,» viņš sakot tēvam, «ja tu domā sev mūža māju likt taisīt, tad dēļus tu dabūsi par brīvu. Pieprasi tikai muižkungam. Tu esi to pelnījis.» Tīri no sirds to teicis ... Bet nomira barons vēl papriekšu nekā mans tēvs; tā ir pēdējā lielā kunga žēlastība aizgāja garām.»

Runātājas uzbudinājums bija pārgājis.

/ Viņa atkal noslaucīja seju galvas lakatiņa stūrī un tad griezās pie abām vēlāk atnākušajām sievietēm.

«Jāprasa, kādā darīšanā tad jūs abas.»

«Kā klausos, tad mēs tādā pašā darīšanā kā ir jūs,» atteica Celmiņiene. «Mums pagājušajā nakti dragūni aizveda vīriešus. Nezinām, kur ir, kur nav.»

Viņa izstāstīja, kā pašā nakts vidū zaldāti sabrukuši istabā, kā visi pārbijušies, drebējuši kā lapiņas. Tad feldfēbelis izsaucis vārdā Celmiņienes vīru un Andra mātes dēlu. Uz pēdām lai taisoties līdzi! Neļāvuši ne lāgā apģērbties.

«Un vai kādu vainu arī teica?» iejautājās Ediņa, arvienu vēl nebeigdama domāt par to, vai viņas vecītis arī būtu ieskatīts par dumpinieku.

«Neteica itin nekā,» Celmiņiene atbildēja. «Lai tik taisās līdzi — un vairāk nekādas izskaidrošanas. Mēs domājām, ka tas to pašu sapulču dēj. Tur pāri reižu jaunie sagājuši kopā un runājuši viens par otru, kā nu katrs saprazdams, par mūsu grūto dzīvi, ka vajagot kādas atvieglināšanas.»

«Jaunie, raug, nevar nociesties!» Ediņa nopūtās. «Bet man gan sirds tīri tā kā ļaunu paredzēja.»

«Es arī vai cik reižu tiku teikusi savam dēlam,» viņai piebalsoja Andra māte: «Sak, labāk neej, dēliņ, ne uz kādām sapulcēm! Vai jūs tur ko panāksiet? Un kad tik nav vēlāk velti jācieš! Bet viņš atsaka, ka vajagot pašiem arī savas vajadzības apspriest. Un ko baidīties neesot: zaldāti paši dumpojoties, tie ļaužu šaut nenākšot. Zaldāti esot nākuši pie atziņas, ka tie esot tādi paši apspiesti

zemnieki. Tā mani drošināja, bet redzi nu, kas notiek!»

«Nebūs nu tev zaldātu, kas šauj, ko tik tiem liek!» ierunājās Mežapuķiene. «Nezin no kādas svešas malas atvesti — un vēl krietni piedzirdīti. No to rokas cik dažs labs vēl savu dzīvību pazaudēs.»

Ediņa bija tik nogurusi no gaidīšanas, no pārdzīvotajiem uztraukumiem un nemierīgajām domām, ka šajā brīdī nāve nelikās viņai nemaz briesmīga.

«Šādos briesmu laikos, kādi tagad uznākuši,» sacīja viņa, «tad gan laimīgāks, kas zem zemes. Lai man būtu jāmirst šodien vai rītu, tāpat mans vecītis lai nomiitu; es nekā neteiktu, ja tik ļauj mierīgi nomirt un godīgi apglabā. Bet kā tagad dragūni: aizrauj nabaga cilvēku nezin kur, nošauj un aprok krūmos — kā kādu lopa maitu, no tam gan lai dievs žēlīgais mani un manus piederīgus pasargā. Lai pasargā katru cilvēku! Tas nav nekāds dieva sods, kā mācītājs saka, to es neticu. Tā ir tik cilvēku pašu negantība.»

«Ko nu mācītājs!» iesaucās Mežapuķiene. «Tāds pats kungs un citu kungu aizstāvis. Mana māsa bija aizgājusi pie viņa, kā, raug, viņas vīrs bija tamā komitejā ievēlēts: sak, vai cienīgtēvs nevarētu tiem kara kungiem teikt kādu vārdu par aizstāvēšanu. Bet tad tikpat kā aizdedzies skrējis māsai virsū un kliedzis, un lamājies. Šie esot nepateicīgi pret saviem kungiem! Kungi par šiem kā par saviem bērniem gādājot. Kādas brīvības

šiem vēl vajagot? Vai visi gribot par kungiem būt? Šis vīrs esot skubinājis citus nenest rentes termiņā uz muižu. Tātad esot pelnījis bargu sodu, tāda šis nevarot aizstāvēt.»

«Lūk, viņam viss jau zināms, ko katrs runājis, ko darījis,» Ediņa piezīmēja.

«Kā šis nu nezinās!» sacīja Celmiņiene. Viņa izstāstīja, ka viens mācītāja dēls, pa amatam mežakungs, esot dragūniem par vadoni. Braukājot tiem līdzi, zaldātu drēbēs pārģērbies, bet tikpat daži esot pazinuši, kam gadījās viņu redzēt. Tas esot uz zemniekiem vēl niknāks nekā paši baroni.

Sarunas apklusa. Likās, ka viss bija izteikts, kas katrai sievietei šajā brīdī vissmagāk gulēja uz sirds. Ediņa nopūtās gari un smagi.

«Vai neatraisīsiet lakatus?» teica viņa Celmiņienei un Andra mātei. «Paliks karsti.»

«Vai tad nu kungi vēl nebūs pusdienu paēduši?» ierunājās Mežapuķiene, no jauna tapdama nemierīga. «Iesim tik un lūkosim tikt klāt! Vakars nāk virsū.»

Viņa atvēra durvis.

Bet tajā pašā brīdī priekšnamā ienāca Dormanis un kāds otrs cilvēks, kas bija ģērbies feldfēbeļa uniformā.

«Kungs atnāca pats jums paziņot,» teica Dormanis, palaizdams sev garām feldfēbeli, kas ienāca istabā un apstājās pie durvīm.

«Jūsu vīri ir dumpeniek, un es nevar

viņus atlaist bez sod,» feldfēbelis teica. «Jūs varat iet uz māj.»

«Kur tad viņi ir?» iejautājās Mežapuķiene un Celmiņiene abas reizē.

«Jūsu vīri nav vairs te iekš muiž. Es liku viņus aizvest uz Jākobštat.»

«Cienīgs lielskundziņ!» izsaucās Ediņa un tuvojās feldfēbelim, gribēdama tam nobučot roku. «Vai tad manu vecīti arī aizveda uz Jēkabštati?»

«Visus aizveda, visus. Te nav nevien,» feldfēbelis atteica laipnāk, pacēlis rokas augšup.

«Kā tad viņa galva?» Ediņa neatkāpās. «Viņam taču galva bija pušu.»

«To nav liela vain,» sacīja feldfēbelis ar ironisku smīnu. «To galva būs drīz vesel.»

«Cienīgs, žēlīgs lielskundziņ!» Ediņa izsaucās, ielikdama šajos vārdos visas savas dvēseles bailes un mokas, visu šaubu izmisumu un visas cerības. Viņa visa bija it kā pārvērtusies vienā lūdzienā un padevībā un bija gatava krist zemē pie feldfēbeļa kājām. «Jūs taču manu vecīti pazīstat. Mēs astoņpadsmit gadu nodzīvojām muižā par kalpiem. Viņš nekad pretīgs...»

«Eit uz māj! Eit uz māj!» feldfēbelis viņu pārtrauca. «Te vairāk nav nekāda runāšan.»

Viņš pagriezās uz promiešanu.

«Kad viņus aizveda?» jautāja Mežapuķiene skaņā un cietā balsī, kas krasi atšķīrās no Ediņas padevībā pacilātās lūgšanas.

«Jau sen viņus aizved. Priekš pusdien,» feldfēbelis atteica un paspēra soli pār slieksni.

«Kādēļ tad jūs to mums tūliņ neteicāt?» Mežapuķiene asi sauca viņam pakaļ. «Kādēļ jūs liekat mums te visu dienu gaidīt?»

Feldfēbelis apstājās un pagriezās atpakaļ.

«Tādēļ, ka jūs ir to dumpeniek siev un netiek pie to vir pielaist,» sacīja viņš svarīgi un savas varas apziņā. «Saprot tu to?»

«Tur nav nekā ko saprast. Bet tas taču ir gluži necilvēcīgi.»

«Tu nebrūk liel muti!»

«Tā nav nekāda liela mute. Es runāju tik to, kas ir patiesība.»

Feldfēbeļa baltais sejs pārlija ar dusmu sārtumu.

«Ne tik jūsu vīrus, bet jūs paš vajag ar kančuk mizot! Tad jūs paliks mīkst,» sacīja viņš, uzmezdams Mežapuķienei niknu skatienu.

Bet Mežapuķiene nemaz nedomāja rimties.

«Kādus grēkus tad mēs esam nodarījušas?» prasīja viņa vēl drošāk un ciešāk. «Par ko mūs tā mizos?»

«Jūs visi esat dumpiniek!» feldfēbelis atkliedza. «Jūs nezin paši, ko jūs grib! Vai jums nav laba dzīvošan? Vai jums ir liel rente? Jūs visi staigā ar zābak kājās. Jūs meit ir izpucēt kā freilen.»

«Tīrā paradīze! Kā nu nē?» sacīja Mežapuķiene ar nicīgu zobgalību. «Ne jums lieliem kungiem nav tik jauka dzīve. Par daudz labi paēduši un darba par maz. Paradīze!»

«Tur muti, bāba!» feldfēbelis kliedza nikni un ienāca atpakaļ par slieksni istabā. «Liel-kung ir un paliks lielkungi Un bauer ir un paliks bauer. Par kungu viņ nekad netiks! Pie zem mēs jūs piespiedīs, tā ka jūs būs šitik maziņi»

Viņš rādīja ar roku pie zemes, un balss viņam drebēja, un sejs bija pārvērties aiz niknuma.

Mežapuķiene paspēra pāri drošu soļu feldfēbelim pretī. Šajā brīdi viņa nebūtu nekā baidījusies.

«Nu diezin vai tā vara jums tik liela vēl būs!» sacīja viņa un nicīgi raudzījās feldfēbelim taisni sasarkušajā sejā.

«Vai tu zini, kād vara man ir?» feldfēbelis kliedza tālāk. «Es likš tevi tūliņ izvest uz lauk un nošaut kā vien suni!»

Bet Mežapuķienei tagad bija viss vienalga. Iekaisusi viņa saslējās, it kā lielāka tapdama, paspēra vēl soli un nostājās feldfēbelim taisni priekšā.

«Nu šauj!» sacīja viņa ar izsmieklu. «Ar savu šaušanu tu manis nemaz neiebaidīsi! Kad nav taisnības pasaulē, tad labāk lai gals!» Un tālāk viņa izkliedza varenās dusmās: «Lai velis jūs parauj ar visu jūsu varmācību! Nāks laiks! Būs jums tiesa!!»

Feldfēbelis nobālēja un sarāvās kā no sitiena. Viņš bija ar reizi it kā mazāks tapis un sāka kāpties atpakaļ.

«Marš projām no muiž! Uz viet!» sacīja viņš, izgājis priekšnamā. «Es sūtiš kazāk ar kančuk. Tad jūs dabūs mācīb!»

Bet viņa balsī nebija vairs drošības, nedz spara.

Ediņa bija visu laiku raudzījusies feldfēbelī, gaidīdama brīža, kad varētu vēl kā lūgt. Tagad viņa pagriezās pret biedrenēm un slaucīja acis.

«Ak tu žēlīgs tētiņ!» sacīja viņa žēli trīcošu balsi. «Nelaižas nemaz parunāt! Tas taču ir mūsu pašu barona dēls. Es ar reizi pazinu, līdzko sāka runāt. Par Maksi šito sauc.»

Bet biedrenes nepiegrieza Ediņas valodai nekādas vērības.

«Ak, būtu mums spēks!» izsaucās Meža-puķiene caur sakostiem zobiem. Viņa juta kaut kur tuvumā neredzamu, bet milzīgu un niknu ienaidnieku, ko tā būtu vēlējusies uz vietas iznīcināt. Bet ienaidnieks tuvojās un vēlās virsū kā kalns, un nebija spēka tam pretī atturēties, nedz aizbēgt.

«Kam spēks, tam taisnība,» sacīja Celmi-ņiene. «Mums nav nekāda spēka, tādēļ mums nav ari taisnības.»

«Nekādas taisnības!» piebalsoja Ediņa nopūzdamās. «Katrs stiprākais min tevi kājām kā ceļmalas zālīti.»

«Bet nāks laiks!» sacīja Mežapuķiene atkal skāņi un draudīgi, nespēdama savaldīt

viņu pārjēmušās jūtas. «To es saku: nāks reiz taisnība! Kritīs varmāku vara!!»

Tad viņa griezās pret biedrenēm un teica citā, ikdienišķā balsī: «Iesim projām!»

Sievietes sāka apsiet savus lielos lakatus. Bet, vēl lakatu sienot, Mežapuķiene apstājās šaubu pilna.

«Bet vai tik tas taisnība, ka viņi ir aizvesti uz Jēkabmiestu?» jautāja viņa pati sev un citām. «Vai tik mūsu nemāna?»

«Man gan, meitiņas, tā vien stāv prātā,» Ediņa atteica, «kā kad mans vecītis tepat kur būtu aiz kādas sienas. Tīri kā kad es viņa balsi dzirdētu.»

Mežapuķiene piegāja pie durvīm un paskatījās priekšnamā, kur vēl atradās Dormanis, kā likās, gaidīdams viņas aizejam.

«Sakiet taču, Dorman, ja jūs esat cilvēks,» uzrunāja viņa Dormani, «sakiet — vai mūsu vīrieši ir aizvesti uz Jēkabmiestu? Vai viņi nav tik tepat muižā?»

«Ir, ir aizvesti... kā tad,» Dormanis atteica nedroši. «Kā jums jau teica.»

«Vai jūs pats redzējāt, ka viņus aizveda?»

«Es... es pats klāt nebiju. Bet es zinu, ka zirgus jūdza.»

«Tad mums jāiet turpu,» Mežapuķiene sacīja biedrenēm. «Ko citu mēs varam darīt? Pret pašu nakti nu jāiet.»

«Iesim tik mudīgāk projām!» Celmiņiene viņai piekrita. «Man baisi, ka neuznāk kazaki.»

Visas sievietes izgāja laukā.

Ara durvis atverot, atstātajā istabā ielauzās spēcīga vēja brāzma, atrāva vaļā atveramo loga rūti un, klusi gaudodama, izgāja caur tukšo telpu. Tad durvis ar troksni aizkrita un viss palika klusu.

Kad sievietes izgāja sētsvidū, bija jau stipra krēsla. Muižas ēku logos šur tur iespīdējās ugunis.

2

Pār visu klajumu viļņoja bālgani pelēki sniega mutuļi un plūda šalcošs puteņa troksnis — kā tāla, bet plaša un varena jūras viļņu šļākoņa. Sparīgas vēja strūklas, kā bultas šaudamās priekšup, vietām sagrāba milzīgus sniega klēpjus, sagrieza tos gaisā virpuļos un, nikni šņākdamas, aiznesa nezin kurp tālumā. Citā vietā vējš smagi elsoja kā aizkusis; nejaudādams tālāk nest savu nastu, tas bēra no sava platā klēpja sniegu smagiem gāzieniem, tā ka īsā brīdī izauga jaunas kupenas. Tad vējš devās tālāk, žēli gaudodams, it kā sūdzēdamies, ka tam nav miera un atpūtas.

Ss-svv-ss! Griezīgi atsvilpās gaudām cita vēja strūkla eglīšu skupsnā klajuma labajā pusē. Nav laika sūdzēties par nogurumu un domāt pai atpūtu šādā satrakotas cīņas brīdī! Šādā mežonīgas spēkošanās naktī! Ss-svv-ss! Sparīgā strūkla metās citu vēju virpulī. Sniegs griezās un mutuļoja no augšas un no apakšas; likās, ka debess sajaucas ar zemi, un visapkārt nebija vairāk

nekā kā tikai bālgani pelēka, necaurredzama smalka sniega virma. Un caur šo virmu šalca un gaudoja salta naida pilnas skaņas.

O-hū! Atskanēja puteņa šalkoņā gaistošs sauciens klajuma kreisajā pusē. Pēc brītiņa sauciens atkārtojās tuvāk: «U-hū! U-hū!»

Klajumā parādījās sieviete — gluži balta apputināta un sniegā nobridusies. Tā bija Mežapuķiene.

Viņa apstājās, brļtiņu klausījās un tad atkal sauca: «U-hū! U-hū!»

Ss-svv-ss! Kā atbildēdams — vējš asi iesvilpās eglītēs.

Pelēkie puteņa vāļi un plaši plūstošā vēja šalkoņa apjēma sievieti no visām pusēm salti un naidīgi un radīja viņā baismīgu vientulības un bezpalīdzības sajūtu.

«Ne ziņas!» gājēja čukstēja kā nesamaņā. Tad atkal sauca un klausījās.

«Ne ziņas!» atkārtoja viņa ar augošām bailēm. «Tik vējš vien gaudo! Kur viņas palika? Tepat bija — un vairs ne ziņas! Vai aizgājušas?»

Gājējas bija putenī pazaudējušas ceļu. Tad Mežapuķiene viena bija gājusi ceļa meklēt, kamēr citas bija palikušas, uz vietas stāvot. Gabaliņu bridusi un uzgājusi kādu augstāku vietu, kur varēja domāt ceļu, viņa nāca atpakaļ pie biedrenēm, bet nevarēja to vairs atrast. Viņa bija sākusi skriet, bija skrējusi, cik tik jaudāja, bet dziļajā sniegā drīz bija nokususi. Viņai bija karsti. «Vai tik es neesmu samaldījusies? Aizgājusi uz

citu pusi?» iešāvās Mežapuķienei prātā. Un no šīm domām viņai sāka stingt kājas, tā ka viņa gandrīz nevarēja vairs paiet. Viņa raudzījās plaši ieplestām acīm apkārtnē, pūlēdamās vērot vietu, kur viņa atradās. Bet visur priekš acīm bija vienāds kustīgs, vēja raustīts un dzenāts aizkars, caur kuru itin nekā nevarēja saskatīt. Un uz kuru pusi tik viņa pagrieza seju, visur vējš nikni svieda viņai asas sniega pārslas slapjajā pierē un, sīki šņākdams, purināja no lakata izlīdušās matu šķipsnas. Mežapuķienei bija jāatzīstas, ka viņa nezināja, ne uz kuru pusi tā līdz šim bija gājusi, ne kurp tai būtu jāiet; nezināja, kur bija rīti, kur vakari. Šī atziņa no jauna pārjēma viņu ar stindzinošām bailēm.

«Mēs izšķirsimies ... pazudīsim cita citai,» čukstēja viņa, juzdama, ka izmisums kā salta čūska žņaudzās tai ap sirdi.

Mežapuķiene sajēma visus spēkus un paskrēja vēl gabalu uz to pusi, kur domājās atstājusi savas biedrenes. Tad viņa_ apstajas un atkal kliedza, cik vien spēja: u-hū! Bet balss tai aizrāvās, un kliedziens bez skaņas izgaisa puteņa vāļos.

«Ai manu dieniņu! Manu dieniņu!» viņas lūpas čukstēja gandrīz nesamaņā. «Nu es viena! Viena pati! ... Kāda briesmīga nakts! Kā vējš gaudo! ... Nu būs gals!»

Tad vējš brītiņu it kā pierima, un līdz izmisušās sievietes ausīm atlidoja tikko sadzirdamas, saraustītas skaņas: ū-hū!

Baiļu stingums Mežapuķienei ar reizi nozuda. Ar jaunu sparu viņa devās uz to pusi, no kurienes nāca skaņas, un visā spēkā sauca pretī: «U-hū! Šurp! Šurp! Ū! U-hū-ū!»

Šajos saucienos skanēja dziļš, karsts prieks.

Biedreņu kliedzieni nāca arvienu tuvāk, kļuva skaidrāk sadzirdami, un beidzot, it kā izlīzdamas no smagajiem sniega mutuļiem, Mežapuķienei pretī iznāca cita pēc citas visas četras pazīstamās sievietes. Visas bija, tāpat kā viņa, apsnigušas un sniegā nobridu-šās.

«Es jau domāju, ka nu nedabūšu jūsu vairs rokā, ka būšu nezin kur aizklīdusi,» Mežapuķiene stāstīja, dzīvinoša prieka pārņemta. «Ko es kliedzu, ko saucu! Bet vējš vien ap ausīm gaudo. Ne izkliegt, ne kā sadzirdēt! Cik briesmīgi šitādā laikā palikt vienam ... svešā, nezināmā vietā! Man uznāca tādas bailes, ka domāju — nu būs turpat uz vietas jāpaliek. Hū-ū!» Runātāja nopurinājās. «Vēl tagad šermuļi skrien caur kauliem. Cik labi, ka esam atkal visas kopā!»

«Vai ceļu atradi?» Celmiņiene jautāja.

«Tā domāt, ka tur tai pusē būtu ceļš. Vienu gabalu bija tāds cietāks zem kājām. Kad tik nu varētu atkal atrast! Es tā skrēju, tā skrēju. Nemaz vairs nezinu, vai tas bija tuvu vai tālu... Bet cik briesmīgi es esmu nokususi! Aiz bailēm nemaz nemanīju.»

Uztraukumam norimstot, Mežapuķiene

juta, ka tai bija grūti turēties kājās. Viņu vilktin vilka pie zemes.

«Es arī esmu nokususi!» iesaucās Ediņa. «Atpūtīsimies kādu brīdi. Šitik dziļā sniegā es nejaudāju vairs tālāk pabrist.»

«Būtu jāmēģina gan atpūsties,» arī Celmi-ņiene piekrita. «Var būt, ka putenis nostās. Tad drīzāk atrastum ceļu. Būtu kur kāda aizvēja, kur apsēsties.»

Mežapuķiene rādīja uz eglītēm, kuru tuvumu varēja nojaust visvairāk no asākiem, cietākiem vēja svilpieniem, nekā bija pārējā klajumā, kur vēji plosījās, neatdurdamies nekādos šķēršļos. Viņa pagāja gabaliņu uz labo pusi, atdūrās tur sniega kupenā, bet aiz kupenas bija eglīšu skupsna. Starp eglītēm un sniega kupenu bija neliela grava, un tur juta kaut cik aizvēju.

Pārējās sievietes sekoja Mežapuķienei. Tās piemeņģēja ar kājām irdeno sniegu gar eglītēm, un tad visas rindā nosēdās zemē. Pār sēdētāju galvām drāzās vējš, salti šņākdams un svilpodams, un sirdīgi purināja eglīšu galotnes. Šķitās, ka tas ar izmisuma spēku dzenas pakaļ kādam nāvīgam ienaidniekam un visu, kas tam gadās ceļā, grib aizraut sev līdzi. Bet apakšā vēja niknums bija mazāk manāms. Nokusušajām sievietēm te likās labi.

«Būtu paredzējušas, ka šitāds putenis sagriezīsies,» ierunājās Andra māte, «tad gan nemaz nevajadzēja pret nakti nākt tādu ceļa gabalu.»

«Jā nu, kad būtu zināms,» atteica Celmi-ņiene. «Un kur tu svešā vietā zini palikt?»

«Ceļmalā mājas bija,» turpināja Andra māte. «Nācām garām — uguns spīdēja. Būtu tik gājušas iekšā, gan jau naktsmājas dotu. Visur dieva ļautiņi.»

«Vai tur kāda gulēšana!» sacīja Celmi -ņiene. «Sirds nav mierīga. Labāk, kad tik gabaliņu priekšup. Man tā vien ir, kā kad kāds skubinātājs mani skubinātu... ka mums jāsteidzas... Ka mēs paliksim par vēlu.»

«Bet man ir tā, kā kad mans vecītis būtu palicis turpat muižā,» atrunāja Ediņa. «Ka es arvienu tālāk no viņa aizeju. Un kājas tik smagas un arvienu gurdākas paliek. Dievs to zina, cik tālu es vēl jaudāšu vilkties.»

«Man gan tagad ir tik labi, kad es jūs atradu,» teica Mežapuķiene. «Un kad man nav vairs jāskrien. Kādas šausmas mani pār-jēma, kad es biju viena palikusi! Un visapkārt tumšs un putenis... Sak, nu laikam būs gals. Bet tagad es sēdētu, sēdētu... laistos guļus šeit sniegā. Tik mīksts! Un putenis tā šņāc, tā šņāc.»

«Tā var aizmigt arī un palikt guļot,» piezīmēja Celmiņiene.

«Cik labi būtu tā aizmigt!» atteica Mežapuķiene. «Un visas nelaimes paliktu tik tālu, tik tālu.»

«Bet vai zināt, man brīžam liekas, ka

viss sitas nav nemaz patiesība,» ierunājās Odziene, kas visu laiku bija cietusi klusu.

«Kas nav patiesība?»

«Nu viss tas, ka mūsu vīrus nezin kurp aizveduši dragūni, ka mēs gaidījām tur svešā muižas istabā. Un ka tagad mēs, piecas ga-balas sievietes, sēdām te sniegā nezin kādā svešā klajumā bez ceļa, bez pēdu ... Vai tas maz var būt patiesība? Vai tas nav tikai grūts sapnis?»

«Ak, kaut tas būtu tikai sapnis!» iesaucās Celmiņiene. «Cik tad jauki būtu atmosties! Un visas šitās mokas ar reizi izgaistu kā nebijušas.»

It kā atgādinādams bargo īstenību, vējš asi iešņācās, dusmīgi sapurināja eglītes un nobēra veselu blāķi sniega uz sēdētāju galvām.

«Nē, nav vis sapnis!» Celmiņiene nopūtās, sapratusi vēja mājienu. «Raug, kā sāk atkal nākt sniegs. Jādzer tas malks, lai cik rūgts!»

«Ai, ļauna, ļauna naksniņa!» nopūtās arī Ediņa. «Cik mīļa ir naksniņa, kad esi siltā pajumtē un vari pēc darba nogurušos kaulus likt pie miera! Bet kādas mokas atnes viņa, kad esi bez patvēruma. Un vēl šitādā laikā!»

«Par grūtumu nekas, ja sirds būtu mierīga, sacīja Celmiņiene. «Visu panestu, visu paciestu, ja nebūtu šitās briesmīgās neziņas. Man tagad tā liekas, ka nekas pasaulē nav cilvēkam grūti, ja tik viņam mierīga sirds.»

«Bet man gan, mīļā, nav vairs nemaz žirgtuma,» ierunājās Andra māte. «Vai tik es ritu maz vairs pieredzēšu? Vai nebūs jānokrīt sniegā un jāpaliek? Man lindraki ir slapji līdz ceļgaliem un sasaluši kā ragi. Jau sāk no apakšas pārjemt saltums.»

«Tā pati liksta ir laikam visām,» atteica Celmiņiene. «Man ejot lindraki jau sen dauzījās ap kājām kā kamieņi. Ceļgali tā sūkst: būs laikam jau jēli noberzti.»

«Es nekā neteiktu,» sacīja Odziene. «Atpūstos un kultos atkal priekšup kā varēdama, ja tik mēs tiktu uz ceļa. Taču drīzāk atrastu viņus. Diezin kā viņi, nabadziņi, glābjas? Vai ielaida istabā, vai nav kādā šķūnī sadzīti — vai saltā pagrabā? Mans vīrs tikai kažoku uzrāva, bet apakšā nekā siltāka neapvilka.»

«Manam dēliņam arī nekāda silta apģērba nav mugurā,» atminējās Andra māte. «Tikai mantelis. Tēva kažoks stāv klētī, gribēju iet pēc tā, bet ne gaidīja, ne ļāva atnest. Cik gan viņi ir zvērīgi!»

«Viņi ir briesmīgi sakūdīti pret latviešiem,» sāka Celmiņiene stāstīt. «Tukumā muižnieki esot nogriezuši nošautam dragūnam ausis un degunu, .tad nobildējuši to tādu sakropļotu un simtiem tādu bilžu izdalījuši zaldātiem. Viņi, zināms, iestāsta zaldātiem, ka to esot latvieši darījuši. Kā to darot ar katru zaldātu, ko dabūjot rokā. Un tā diezin ko vēl viņi nav zaldātiem samelojuši par latviešiem.»

«Zaldāti notic ar,» piezīmēja Andra māte. «Ko tad viņi var zināt! Tāpēc viņi ir tik nežēlīgi.»

«Paši viņi atkal uzjemot zaldātus un cienājot kā diezin kādus dārgus viesus,» Cel-miņiene turpināja.

«Ar šņabi dzirdot, ar vīniem — un ēst vislabāko. Pa vakariem taisot balles. Lielkungu meitas dejojot ar zaldātiem un esot tik laipnas, ka nesamanot, kā tik nu šiem izdabāt.»

«Vai tad mazumu latvieši ir šiem sarausuši!» sacīja Mežapuķiene, kas jutās jau atpūtusies no pirmītējā aizkusuma. «Ak dievs! Kad to visu apdomā! Cik nav viņiem nests, dots un strādāts. Gadu no gada, gadu no gada! Ziemas un vasaras! Un redziet nu, kur mūsu labums aiziet: kazakiem un dragūniem ko ballēties. Un tu par savu strādāšanu un plēšanos beidzot esi viņiem tas nīstamais. Pavisam no zemes virsa tevi iznīdēt viņi gribētu. Par taisnību runā, par dievu ... Kur te dievs? Kur taisnība?»

«Lai dievs man piedod grēku, ja es savā muļķā prātā maldos,» ierunājās Ediņa savā dziedošajā balsī, Mežapuķienes pēdējo vārdu ierosināta. «Es esmu daudzreiz tā nodomājusi sevī, ka nekāda taisna dieva gan nav debesīs. Ja tur ari ir kāds dievs, tad viņa prāta mēs tomēr nezinām. Bet pasaules dzīve gan nevar būt pa dieva prātam. Te tik pašu cilvēku ļaunums un kārības vien

valda. Unf kas pats nespēj ļaunumam pretī atturēties, — ar spēku vai ar viltu, — tam nav nekādas taisnības, nedz labuma.»

Runātājas apklusa un sāka klausīties. Me-žapuķiene bija atbīdījusi lakatu no auss un pagriezusi ausi uz klajuma pusi.

«Vai jūs dzirdat? Brauc!» sacīja viņa citām. «Zvaniņi skan. Man labu brīdi jau likās, ka es dzirdētu zvaniņus. Tur ved viņus! Celsimies un iesim turpu.»

Viņa uztrūkās kājās un sāka purināt no drēbēm sniegu, kura tur bija sakrājies bieza kārta.

Ediņa arī klausīdamās atbīdīja lakatu no auss.

«Manās ausīs arī tā kā skaņu iesit,» sacīja viņa. «Tālu, tālu. Tā būs gan, ka nupat vēl tik viņus ved. Pirmīt muižā viņi mūs tik mānīja. Dormanītis meloja kā suns, to es skaidri manīju.»

Putenis bija drusku rimis, vējš šņāca it kā gurdams. Debesis bija tapušas redzamas, un klajums izskatījās gaišāks. Zvaniņu tinkšķē-šana kļuva noteiktāk dzirdama.

«Iesim nu gan!» sacīja Celmiņiene, celdamās kājās. «Lai kas tur brauc, bet tur taču ir ceļš. Tiksim jele uz ceļa.»

«Tur ved viņus — citādi nav. Iesim mudīgāk!» Mežapuķiene atkārtoja, nopurinādamās saltos drebuļos. Likās, ka, putenim rimstot, sāka mesties arvien saltāks. Mežapuķiene

bija pirmīt sasvīdusi, un tagad tai šķita, ka krekls sāka piesalt pie muguras.

Piecēlās arī pārējās sievietes, nodauzīja ar rokām lieko sniegu no drēbēm, un tad visas devās projām pār klajumu. Kājas grima dziļi irdenajā sniegā, gājējas spēra platus soļus, bet varēja tikai ar lielām pūlēm un ļoti lēnām kļūt priekšup.

Atgājušas gabaliņu no eglītēm, viņas apstājās un vēroja, no kuras puses īsti nāca zvaniņu skaņas. Vējš šaudījās šurpu turpu, un bija grūti noteikt trokšņa virzienu. Patlaban likās, ka skanēja viņpus eglītēm, pie kurām sievietes bija sēdējušas, lai gan sākumā dzirdē jās it kā gluži pretējā pusē. Brīdi klausījušās, gājējas pagriezās pa labi un devās turp, kur, vēja dzenātas, nevienādās skaņas liecināja cilvēku tuvumu. Tumšie stāvi, lēni šūpodamies, aizslīdēja pa bālgano sniega virsu un drīz nozuda pelēkajā tumsā.

Eglīšu skupsna un klajums ar sniegā iemītām gājēju pēdām brīdi palika gluži klusu. Tad jauns vēja brāziens atkal skarbi iešņācās eglīšu galotnēs, sāka tās nikni purināt, birdinādams sniegu lieliem klēpjiem, un grieza to virpuļos gaisā, it kā steigdamies drīzāk aizbērt vientulīgās pēdas.

Kad puteņa deja bija rimusi un atkal tapis klusāks, klajumā no jauna atlidoja zvaniņu tinkšķi. Līdz ar kustošos ragavu čirkstoņu tie bija tagad skaidri dzirdami klajuma kreisajā pusē.

Pēkšņi zvaniņi apklusa. Nelielā attālumā izcēlās stiprs juceklīgs troksnis, kurā jaucās cilvēku balsis, kliedzieni, pavēles saucieni, kāju dipoņa un saraustīta zvaniņu šķindoņa, it kā zirgiem nemierīgi mīņājoties. Šis troksnis turpinājās pāri minūšu. Tad noskanēja ātri viena pēc otras divas nelielas šauteņu zalves. Pēc tam troksnis norima, tikai paretam vēl šķindēja zvaniņi un bija dzirdamas cilvēku balsis. Tad kreisajā pusē parādījās daži zaldāti, nesdami pa diviem nedzīvus cilvēku ķermeņus. Viņi nāca pār klajumu un nosvieda savas nastas pie eglītēm, kur sieviešu nomeņģēto vietu sniegā vējš nebija vēl gluži aizputinājis.

Papriekšu zaldāti atnesa trīs miroņus, tad tie gāja atpakaļ un atnesa vēl divus. Kad zaldāti bija aizgājuši, no jauna atskanēja zvaniņu šķindoņa un čirkstēja ragavas. Bet drīz visi šie trokšņi nozuda tālumā. Tikai vējš joprojām šalca eglītēs salti un skarbi.

Drīz pēc tam, kad pēdējās zvaniņu šķindas bija noskanējušas pelēkajā tumsā, tajā pašā klajuma pusē kļuva dzirdamas sieviešu balsis. «U-hū! Šurp! Šurp!» sauca kāda balss. «Te ir pēdas.»

«Ir pēdas?» priecīgi atsaucās otra balss.

«Jā, gluži svaigas pēdas. Iesim nu tik pa tām!»

«Bet ceļa te taču nav.»

«Gan būs ceļš,» drošināja pirmā balss.

«Kaut kur taču novedīs tās pēdas. Vai tad bez ceļa cilvēki gāja?»

Pa zaldātu pēdām klajumā iznāca Meža-puķiene un Odziene. Viņām pakaļ nāca Andra māte un Celmiņiene.

«Tīri kā vadātājs,» runāja Andra māte. «Te liekas tuvu, tuvu — te pazūd, kā nebijis.»

«Vējš svaida skaņas šurpu turpu, tādēļ tā izklausās,» sacīja Celmiņiene.

Pirmās nācējas panāca gabalu pa klajumu uz labo pusi. Tad tās apstājās un sāka uzmanīgi skatīties apkārtnē. Pati beidzamā nāca Ediņa.

«Bet tie šāvieni... tie šāvieni... Man sirds gluži pamira!» runāja viņa vāju balsi, kas liecināja par lielu aizkusumu. Un ļauna paredzēšana žņaudza viņai krūtis, atjem-dama pēdējos spēkus.

«Kad tik... kad tik...» viņa čukstēja. «Lai dievs... Ko tad nu tā nostājāt?»

«Mana dieniņa!» izsaucās Mežapuķiene. «Šī taču ir tā pati vieta, kur mēs pirmīt bijām!»

«Es arī skatos, ka tāda kā pazīstama vieta,» sacīja Andra māte. «Tās, raug, tās pašas eglītes, kur mēs sēdējām.»

«Vai mēs neesam uz savām pašu pēdām uznākušas?» jautāja Ediņa, joprojām ar bailēm cīnīdamās. «Būsim apmetušas loku ...»

«Mūsu pašu pēdas gan tās nav,» atteica Mežapuķiene. «Pirmīt mēs aizgājām uz to pusi,» viņa rādīja pa labi.

«Pa to starpu te kāds ir gājis,» ierunājās Celmiņiene.

«Tie paši braucēji būs bijuši. Tie šāvieni ... ap šo pašu vietu ...» sacīja Ediņa, juzdama, ka salti sviedri izspiedās viņai uz pieres. Ļauna paredzēšana uzmācās viņai ar jaunu spēku. «Kā man visas maliņas dreb! Kad tik ...»

Ediņas uztraukums pārgāja uz Celmiņieni.

«Vai tik viņus ... vedot?...» izrunāja viņa, un balss tai aizrāvās.

Arī Odziene sāka drebēt.

«Viņus būs ... Šāvieni bija tik šausmīgi!» runāja tā stingām lūpām un tikko dzirdami. «Man likās, ka kliedza.»

Mežapuķiene bija jau kaut ko pamanījusi. Tas briesmīgais un nenovēršamais, kam viņa visu laiku bija mēģinājusi pretoties, tagad kā kalns gāzās viņai virsū un spieda to pie zemes. Stingi raudzīdamās, viņa pagāja vēl dažus soļus priekšup.

«Te jau ir! ...» viņa iekliedzās, un balss tai notrūka.

Šajā brīdī mēness parādījās starp ātri skrejošiem jau šķidrākiem tapušiem mākoņiem un gaiši apspīdēja klajumu, piecus tumšos sieviešu stāvus un piecus nošautos, sniegā guļošos cilvēkus.

Mežapuķiene paskatījās savās biedrenēs platām, izmisuma pilnām acīm. Acumirklī visas saprata notikušo, un no visu krūtīm reizē izlauzās sāpju kliedziens: a-ai! Tad sievietes stingiem soļiem gāja priekšup un gandrīz visas reizē sabruka zemē pie miroņiem* Atskanēja apspiesti kunkstieni.

«Manu dēliņu! Kādu nu es tevi atrodu!» runāja Andra māte ar neizsakāmām sāpēm un žēlodama, kā runā ar slimu bērnu. «Pa-jēma tevi sveiku, veselu, vēl vakar tu man biji kā acuraudziņš. Un nu...»

«Manu Jānīt! Vai tu nu esi pagalam? Vai neviena vārdiņa es no tevis vairs nedzirdēšu?» runāja Mežapuķiene arvienu straujāk un stiprāk. Viņa nespēja savaldīt kunkstienu, kas ar varu lauzās tai no krūtīm, un sāka, skāņi gaudodama, raudāt. Viņai pakaļ arī citām sievietēm šņuksti pārgāja diktā, izmisušā gaudošanā.

«Gaudojiet nu, gaudojiet... kā vilku mātes ...» sacīja Andra māte sāpju aizžņaugtu balsi. «Neviens mūsu nedzird . .. neviens ... Kā vilku mātes.»

Mēnesi atkal aizsedza mākoņi. Vēja brāzma, skarbi svilpodama un jaukdamās ar cilvēku gaudām, pārskrēja par eglītēm un purināja sniega pārslas uz dzīvajiem un mirušajiem.

1907

LAIMĪGIE

Bet vai tad likstas vien mīlestība nes? Esot taču arī laimīga mīlestība,» ierunājās kalpa Juris, kad vakara ritums bija nonācis līdz tam gaidītajam brīdim, kur varēja ikdienas rūpes aizmirst. Viņš jautājoši paskatījās Ediņā.

«Vai jūs, Ediņ, nevarat pastāstīt par kādu laimīgu mīlestību?» pabalstīja Juri meitas Lība.

«Gadās arī laimīga mīlestība, bet par to tad nav gandrīz nekā ko stāstīt,» atteica Ediņa. «Laimīgos maz daudzina. Tikai par Tīcanu Daci un Dziedātāju Mārtiņu gan tika daudz runāts.»

«Izstāstiet! Izstāstiet!» skanēja balsis visās pusēs.

Ediņa sāka stāstīt.

Tīcanu Dace bija bārenīte. Gluži mazu bija Tīcani piejēmuši, kad vēl ne lāga gana nebija. Tur tā uzauga, tāpēc viņu turēja it kā par Tīcanu audžumeitu, bet strādāja viņa kā kura katra kalpone, pat vēl vairāk.

Sevišķi skaista Dace nebija, bet gauži piemīlīga. Vaigi tai bija balti, ziema vai vasara, un kuplas, dzeltenas bizes, runāja maz, bet, kad viņa ko teica, tad allaž likās, ka tā dikti daudz zina, un katram patika viņas valodā klausīties. Un darba tikums, tas Dacei bija kā daždien bārenītei:

īss miedziņš, čaklas rokas,

Tās man* daiļu darināja.

Uz deju un citām draišķībām prāts tai maz nesās, tomēr, var teikt, nebija puiša, kas viņas nepazina. Precinieki sāka nākt, tiklīdz iesvētīja. Bija teicami puiši; cik daža meita būtu gājusi dziedādama. Kapūnes brālis, bijušais deģis, teica esot brangu grasi naudas iekrājis un nupat bija ielikts Kriekās par saimnieku. Mājas labas, saimnieces vien tik vajadzēja, bet Dace neiet: neesot sirds-patika. Un, kad viņa ko bija teikusi, tad velti tur vēl runāt.

Tīcani tad diezgan izdusmojās Dacei. Tie jau no tēvu tēviem bija dzīvojuši draudzībā ar Kapūnēm, un šie tad šķitās apkaunoti, kad Dace negāja. Bet nekā darīt.

Muižā kārtās ejot, Dace bija iepatikusies spīzmanei, un tā piejēma viņu par rokas meitu. Tur tai klājās labi: darbs vieglāks nekā laukā vai rijā, un ēdiens arī turpat no muižas galda.

Tā ziemu viņa nogāja kārtās, bet pavasarī to pajēma pavisam muižā.

Ļaudis gan tūliņ runāja, ka tā bijusi Odi-novska griba un padoms. Runāja citi biedinādami, citi — pārmezdami: negājusi pie krietniem cilvēkiem, kas gribējuši precēt, bet nu tīšu prātu skrienot slazdā; vīzdegu-nība allaž kaklu laužot.

Odinovsks bija muižkungs, briesmīgi negalīgs uz sievietēm. Daudz vaiņagu novīta, baznīcas neredzējuši, aiz šā nelieša vainas, daudz asaru tika viņa dēļ raudāts. Daži bija jau ziemu vērojuši, ka šim acis uz Daci kā vanagam uz dūju. Kā, raug, neprecējies bija, bez sava pavarda, tad ēdienu tam nesa no kungu virtuves, un Dacei vajadzējis vienmēr būt nesējai. Dāvinājis arī šādus tādus niekus...

To vērojot, zināms, radās ļaunas jausmas, bet šoreiz te vērpās citi likteņa pavedieni. Ne bez savas ziņas bija Dace nākusi uz muižu: siržu saites to bija jau saistījušas ar Dziedātāju Mārtiņu. Tas bija muižas mūrnieks, tai pašā rudenī šim amatam izjemts no zaldātiem.

Neviens nebija manījis, kad un kā tas bija noticis. Kad sāka par to runāt, tad nekā vairs nebija ko runāt: Daces un Mārtiņa starpā t neviena vairs nevajadzēja un neviens netika.

Vēlāk viņa pati tika stāstījusi savu pirmo tikšanos ar Mārtiņu. Viņa gājusi no darbinieku mājas kalnā, kad ieraudzījusi pa gatvi no rijām nākam vīrieti ar baltu dēli

plecā. Spīdējusi jauka saulīte, un Dacei licies, ka tas esot kāds dievu dēls, kas tur nākot: tāds gaišs un stalts. Viņa apstājusies gatves galā un gaidījusi. Pienācis klāt, puisis arī apstājies un paskatījies viņā tādām vēlīgām acīm.

«Labdien, baltvaidzīt!» tas teicis. «Laikam esi māmiņas rožu dārzā uzaugusi, ka neesmu tevis redzējis?»

«Nē, tautiet,» atteikusi Dace, «man māmuliņa baltā smilšu kalniņā.» Un tad viņai tādas vieglas, vieglas asaras nobirušas par vaigiem, nezi bēdu, nezi prieka.

«Nesaki nekā, drostaliņ! Tava laime nebūs ūdenī iekritusi,» sacījis puisis, sajēmis viņas galvu un to nobučojis. Dace apjukusi, nokaunējusies, bet projām vis neskrējusi. Kā gaišums iededzies tai sirdī, un tūdaļ tā zinājusi, ka šis puisis viņai likteņa lemts un viņas dzīves laime.

Puisis prasījis vēl Dacei, kā to saucot, teicis arī savu vārdu un nozīmējis vietu, kur tie vakarā tikšoties. Ezera malā pie vecā brenkūža, lielu koku pavēnī bijusi tā vieta. Šīs vietas ļaudis baidījušies: brenkūža augšā dzīvojušas pūces un sikspārņi, un tur rādījušies ķēmi. Bet Dacei šī vieta iepatikusies kā neviena cita, un bailes nenākušas ne prātā. Tur tad viņi ar Mārtiņu tikušies gandrīz ik vakarus.

Tai laikā viņa redzējusi brīnum jauku sapni: māte bijusi tā kā ciemā atnākusi, glaudījusi šai galvu un priecājusies, ka šai

97

7 — J. Kosa. Izlase

nu esot savs tautietis. Un tik līksma tai kļuvusi sirds, tik līksma, ka viņa sākusi miegā raudāt aiz laimes, raudājusi vēl, kad atmodusies, un visu dienu pēc tam nodzīvojusi tādā kā svētku jausmā.

Tā nu lai ritētu viņu dienas kā saules vaiņagā. Abi jauni, darbos veicīgi, neviena liedzēja, nedz skauģa, jo skauž allaž tik mantu, bet tās tiem nebija ... Tomēr negāja likstu sējēja ari tiem secen. Tas pats Odinovsks bija viņu liksta. Mācies arvienu ciešāk Dacei virsū, gan ar laipnību, gan ar ļaunu. Un, kad dabūjis zināt, ka Dace jau Mārtiņam saderēta, tad sācis Mārtiņu briesmīgi nīst. Visur meklējis vainu, kur nekādas vainas nebijis. Runāja ari, ka muižkungs esot reiz klusām nopērts. Kas to darījis, neviens skaidri nezināja, daudziem viņš bija aizriebis; bet vairāk domāja, ka tas darīts Daces dēļ.

Tā pagāja vasara. Te rudenī, kad saka ķert puišus zaldātos, ķērāji atnāk muižā un sajem Mārtiņu. Visiem lieli brīnumi, bet Odinovsks pasaka, Mārtiņš esot no mūrnieka amata atcelts un tam jāejot krievos. Ļaudis bija briesmīgi nikni Odinovskam, bet ko darīsi, kad tam bija tāda vara! Gauži žēl bija Mārtiņa. Visi muižas ļaudis sanāca atvadīties, kad to veda projām, ari Dace bija tur.

«Lai tev, Dacīt, dievs palīdz atrast labāku laimi!» saka tai Mārtiņš. «Mēs gan vairs mūžā neredzēsimies.»

Bet Dace negrib tādu vārdu ne dzirdēt.

«Vai tu tiešām domā, ka es tevi aizmirsīšu?» saka tā. «Lai man vai simtu gadu būtu tevis jāgaida!»

Un, tādus Daces vārdus dzirdot, visi ticēja, ka patiesi tā būs: viņas vārdu nekad vieglu neturēja. Tajā brīdī arī Mārtiņš laikam tik īsti izmanīja, cik stipra bija Daces mīlestība, nobira tam arī asaras.

«Kādu laimi būtu tu pelnījusi, Dacīt!» saka tas. «Zeltā tu būtu jātērpj, visu mūžu tev jākalpo. Bet tava mīlestība ir tava nelaime.»

Bet Dace pastāv savā uzticībā.

«Tu esi mana laime,» saka tā. «Citas laimes man nav, ne es citas gribu.»

Tā viņi šķīrās.

Odinovsks droši vien cerēja, ka nu šis panāks savu nodomu, kad Mārtiņš vairs nestāvēs ceļā. Sācis atkal kā velns mākties Dacei virsū. Bet šoreiz tas vīlās. Redzēdama muižkunga nekaunību, Dace iegādājusies dunci: izlūgusi piķierim vienu no tiem dunčiem, ko kungi jēma līdzi, kad jāja vilku trenkāt. To tad viņa vienmēr nēsājusi makstī sev klāt zem drēbēm.

Reiz vakarā kā arvienu Dace atnesusi Odi-novskam vakariņas un pamana, ka tas tūliņ šai pakaļ klusām aizslēdz durvis. Nelaiž šis laukā un mēģina pielabināt, lai paliekot pie šā. Bet Dace pie loga: tūliņ sitīšot logu

laukā, ja neslēgšot durvju vaļā! Te Odi-novsks saķer šo cieti.

«Neliec man roku klāt!» šī kliedz dusmās. «Nebūs labi!» Un, kad šis vēl nelaiž vaļā, tā izrauj dunci un — šņāks! — muižkungam krūtīs. Šis traki nobijies, ka nu gals klāt. Izskrējis sētsvidū, nelabā balsī bļaudams; uzskrējis dziedru blāķim virsū, nokritis zemē un nevarot vairs uzcelties. Par laimi, tuvumā gadījies klētnieks. Tas izdzirdis kliedzienus, piegājis klāt un redz, ka šis zemē kumurējas. Pasaucis cilvēkus, licis ienest šo istabā un saglābis vainu cik prazdams.

No lieliem kungiem toreiz tikai vecā grē-viene bijusi mājās. Klētnieks ar vagaru bijuši gluži apjukuši, nesapratuši, ko nu darīt. Bet, kamēr šie gudro, Dace palūgusi spīz-mani sev līdzi, aizgājusi pie grēvienes un pati visu izstāstījusi: tā un tā — šī turējusies muižkungam pretī. Grēviene atsaukusi vagaru un likusi tam tūliņ izrīkot braucējus, kas aizved Odinovsku Jelgavā.

Tā no tā brauciena Odinovsks netika vairs mūsu muižā redzēts. Vēlāk dzirdēja, esot diezgan ātri izveseļojies: dūriens nebijis necik vārīgs.

Dacei šis tracis pārgāja viegli pāri. Sākumā gan runāja, to nodošot tiesai un nezin kas būšot, bet palika viss klusu. Tīcans bija baznīcas priekšnieks, tas runājis mācītājam, un tad mācītājs arī esot Daci aizstāvējis. Līdz pavasarim viņa palika turpat muižā, un pēc tā notikuma ļaudis viņu vēl augstāk cienīja. Cik dažs teica paldies, ka Odinovska vairs nebija muižā.

Pavasarī viņa aizgāja atpakaļ uz Tīca-niem. Dzīvoja tur tāpat, kā bija agrāk dzīvojusi. Dzīvoja un gaidīja sava Mārtiņa.

Mārtiņš, kā aizgāja, tā pazuda kā jūrā. Nekā par to vairs nedzirdēja/ Tādas grāmatu sūtīšanas kā tagad mūsu ļaudis toreiz nemaz nepazina, un rakstīt arī retu kāds prata. Gāja gadi, un ļaudis aizmirsa Mārtiņu arvienu vairāk, tikai Dace vien neaizmirsa. Tai varēja gan pabrīnēties. Tā nebija nemaz bēdīga, un, līdzko Mārtiņu pieminēja, acis tai mirdzēja un visā sejā prieks plauktiņ plauka. Citu prieku negribēja ne dzirdēt. Reizēm citas sievas ieminējās:

«Varbūt, Dacīt, tavs Mārtiņš Krievzemē nomiris. Kas tev to teiks? Ne zīle vēsts nenesīs.»

Bet viņa tik droši atsaka:

«Nav vis miris, viņš domā par mani. Ja viņš būtu miris, tad tas rādītos man sapņos, bet viņam iet labi. Drīz es to sagaidīšu.»

Toreiz gāja tāda bauma, ka ķeizars gribot saīsināt zaldātu gadus: tikai pieci gadi būšot jākalpo. Varbūt Dace šai baumai bija pieķērusies, varbūt tik pašas sirds tai tādas domas deva.

Bet pagāja pieci gadi, pagāja desmit — Mārtiņa ne vēsts. Tikai Dace likās tā nemanām. Viņu redzot, nemaz nevarēja domāt,

ka jau tāds laika gabals tos šķir. Par Mārtiņu viņa runāja tā, kā kad nupat rudenī tas būtu aizgājis un pavasarī nāks atpakaļ. Ziemu pēc ziemas viņa naigi strādāja, pūru darinādama: vērpa, auda, balināja audeklus, vēla vadmalas. Divi šķirsti bija piedarināti— lūztin lūza: krekli, dvieļi, palagi, sagšas, vadmalas un pusvadmalas rituļi... Te būs Mārtiņam goda kārta, no tā būs darba drēbes ... Tā viņa priecājās, kad kādreiz gadījās citām sievām savu pūru rādīt, un tad viņa smaidīja, laimīga kā bērns, jauku dāvanu dabūjis.

Kādu laiku ļaudis parunāja, Dace neesot vairs pilnīga prātā. Bet tas gan nebija tiesa. Kādu prātu dievs tai bija devis, tāds tai palika vienmēr. Bet tādi jau ļaudis ir: ja kāds ko dara savādāk nekā citi, tad drīz sāk turēt to par jukušu.

Reiz vasarsvētkos, saģērbusies gaišās drēbēs, iziet Dace kalniņā aiz mājas, apsēstas tur zem ozola, sēd un raugās uz ceļu. Un tā nogrimusi gaidās, ka nekā nemana sev apkārt. Kaimiņienes, garām iedamas, pieejot klāt. Ko tad Dace te tā raugoties?

«Gaidu Mārtiņu pārnākam,» atsaka šī it kā dziedādama, un asaras sāk tai birt par vaigiem. Citām metas meičas žēl, mierina, lai neraudot, gan Mārtiņš pārnākšot.

«Es zinu, ka viņš pārnāks,» sakot Dace, un balss skanot tai līksmi kā gaviles. «Es priekā raudu.»

Tāda bija mīlestība un uzticība.

Un uzticība nepievīla: sagaidīja Dace savu Mārtiņu; sagaidīja ātrāk, nekā varēja domāt. Viņš bijis Sevastopoles karā, tur bijis briesmīgi grūti, kad ienaidnieki apsēduši pilsētu, un tad tur mēnesi skaitījuši par gadu. Maz tur gan palicis dzīvu, bet Mārtiņu likteņa roka sargājusi.

Astoņpadsmit gadu bija pagājis no viņa aiziešanas. Pašā siena laikā tas pārnāca. Tī-canu ļaudis strādājuši pļavā. Krāvuši pašu-laik sienu vezumos. Dace bijusi uz vezuma. Redzot, svešs vīrietis iznācis mežmalā, apstājoties un skatoties turp. Diezin kas tas tāds esot?

Te Dace spēji no vezuma zemē.

«Tas mans Mārtiņš!» izsaukusies un skrien tam pretī. Pēc brīža nākot abi, rokās saķērušies: šis stalts un svinīgs, šī gaiša kā saulīte. Labu laiku ne viens, ne otrs nevarējuši ne vārda izteikt.

Rudenī svinēja kāzas. Tās tik bija kāzas! Un sarīkojās tās vairāk pašas no sevis. Baznīcā bija sabraucis puspagasta, visvairāk padzīvojušu cilvēku, agrāko Mārtiņa draugu un paziņu. Tiem dažam jau bērni nāca lieli. Bet Dace un Mārtiņš — cik tie abi izskatījās jauni! Kā kad visi garie šķirtības gadi tiem būtu pagājuši kā sapnis.

«To tu, Mārtiņ, ļaunā nevari jemt, kad es gribu tavās kāzās dejot,» saka viens, saka

otrs pie baznīcas, un visi taisās tik līdzi uz Tīcaniem. Kamēr kāzinieki baznīcā, tikmēr citi pie mājām uzcēluši goda vārtus. Sagaidīt bija sanākusi visa apkaime. Mārtiņš tad gan raudāja priekā.

Otras tik priecīgas kāzas nav piedzīvotas. Visādu labu dieva dāvanu bija sagādāts bagātīgi, taču tāda pulka viesu nebija gaidījuši. Bet viesi paši saveda tik daudz, ka veselu nedēļu dzīroja — nevarēja visa ne apēst, ne nodzert. Izdzīvojās, izdziedājās, visādu joku iztaisījās, ko vien kurš prata. Vecus laikus pieminēja, muižas gaitas, vagarus, muižkungus .. . Bija atnākuši citi, brīvāki laiki. Klaušās vairs negāja, muižai nebija vairs tādas varas par ļaudīm. Ļaudis sāka drošāk staigāt, it kā taisnāki izstiepušies.

Nākošā pavasarī Mārtiņš ar Daci sajēma mazo Ķeiru mājiņu nomā. Tur tad tie nodzīvoja pāri trīsdesmit gadiem, līdz pašam sava mūža vakaram. Dacei bija mātes māsa atraitne, vēl pajauna sieviete; to viņi arī pa-jēma pie sevis. Un katram, kas viņus pazina, jāsaka, ka laimīgāku cilvēku tas nav pasaulē redzējis. Abi krietni strādnieki, un kā vēl Mārtiņam mūrnieka amats bija, turklāt viņš dabūja karavīra pensiju, trīs rubļi mēnesī — tajos laikos tā bija diezgan prāva nauda, tad viņi dzīvoja tik pārtikuši un glīti, ka rets lielais saimnieks vēl tā dzīvo. Skaistu puķu dārziņu Dace bija iekopusi, lielā gabalā acis pievilka. Rožu krūmi līdz

jumtam sniedzās, ziedēja gan sarkani, gan balti līdz vēlam rudenim.

Bērniņu viņi gan nepiedzīvoja, bet mīlestība viņu starpā ne zuda, ne mazumā gāja un katru viņu dzīves brīdi pildīja ar laimi. Dace bija Mārtiņam spožā saulīte, kas tam katru dienu nesa jaunu prieku. Kad tas bija ilgāku laiku kaut kur ārpus mājas, tad Dace posa istabas, berza traukus, slaucīja sētsvidu, it kā lielu svētku gaidīdama. Braukdams pilsētā savas pensijas, Mārtiņš ik reizes atveda Dacei kādu dāvanu: lakatu, kurpes, saktu. Tā tad starot staroja priekā.

Un tikpat jauki viņi satika ar visiem ļaudīm; nekad nekāds naids tiem neradās. Un, tā kā tiem visa kā bija dieva svētība, tad katrā trūkumā tie bija pirmie palīdzētāji. Neviens no tiem neaizgāja tukšā. Un svētīga roka tiem bija: ļaudīm bija radusies tāda ticība — kam Dziedātāji palīdzot, daudz vai maz, tam tūliņ sākot labi iet.

Kad tie gāja baznīcā, abi glīti ģērbušies, ļaudis tajos allaž noskatījās tāpat kā kāzu dienā. Un abi viņi bija skaisti līdz pašam vecumam: Dace ziedēja kā magone, Mārtiņš bija stalts, garām ūsām kā daždien karavīrs un galvu vienmēr cēli nesa, soļus stingri spēra.

Tā aizritēja viņu mūžs kā upīte pa ziedainu pļavu ... kā dziesma aizskanēja ... Kā jaunekļi tie dzīvoja un kā jaunekļi nomira. Mārtiņš pa priekšu. Dace neko daudz tā ne bēdājās, ne raudāja, tāpat kā kad tas

būtu tālā ciemā aizgājis, taisījās tik iet Mārtiņam pakaļ un priecājās, ka būšot atkal ar to kopā. Katru svētdienu agri rītā gāja ar puķēm uz kapsētu, un tur tā augu dienu nosēdēja pie Mārtiņa kapa.

Viņas pēdējā vēlēšanās arī piepildījās: tai nebija ilgi jāgaida. Mārtiņu glabāja ap jaunajiem Jāņiem, un ap linu plūcamo laiku Dace aizgāja pakaļ. Tikko pie kapa nenomira. To svētdien kapsētā kādu glabāja, un bērinieki redzot: guļ Dace pie kapa un nemaz nekust, tikko vēl spējusi parunāt. Šī nejaudājot vairs mājās aiziet, miršot tepat. Aizveduši mājās, un to pašu vakaru nomirusi.

Tā nu viņi guļ abi kopā zem velēnām. Šķirami, bet neizšķirti dzīvē, nešķirti nāvē. Tādu mīlestības dāvanu tik retam Laimiņa ieliek šūpulī.

Jaunā paaudze viņus, zināms, vairs nepieminēs, nekādas dziesmas par tiem nestāstīs, bet, kas paši tos pazina, tie viņus neaizmirsīs, kamēr paši būs dzīvi. Visi zina viņu kapu, un cik dažs, gar kapsētu iedams, tādēļ vien pamet līkumu no ceļa, lai apstātos brītiņu pie viņu miera vietiņas un atminētos savā sirdī, kādi labi cilvēki tie bija un cik jauki tie savu mūžu nodzīvoja.

Stāstītāja apklusa.

«Tiesa gan, veci ļaudis viņus ļoti sirsnīgi piemin,» piebilda pēc brītiņa kalpa Juris. «Svētas sirdis dusot zem tām velēnām, tā

dzirdēju reiz kapsētā veco Kalnzemnieci sakām.»

«Bet vai tiem ari nebija vairāk nelaimes nekā laimes?» ieteicās meitas Lība.

«Nē, laime, liela laime!» cieši apstiprināja Ediņa.

«Kāda tā laime, kad tik ilgi jagaida? Kad visa jaunība paiet vientulībā?»

«Ko nu teic!» pretojās Lībai Saulkalliene. «Kas mīlē un gaida, tas nav vientulis. Divatā laimīgiem būt — to katrs var, bet tā mīlēt, ka domas vien par savu draugu pilda sirdi ar prieku — un tā gadu pēc gada un veselu pusmūžu, — tā ir rētaina Laimas dāvana.»

Lība nogrima domās.

Bija jau vēls vakars, un lielās istabas kaktos juta miega spārnu vēdienus.

1925

AGNEZE

Agnēze bija viegli uzaugusi. Viņas bērnību nevarēja pielīdzināt ne tikai latviešu kalpu bērnu bērnībai, bet dažā ziņā tai bija labāk arī nekā apkārtējo leišu sādžu zemnieku bērniem. Ja arī ne visai saulaina bija muižas dienderu mājas istaba, kur dzīvoja viņas māte, tad mazākais tur nebija ziemu salti, nedz dūmu un suta. Un raizes par dienišķu maizi bija tur svešas. Muižas ļaudis bija labi paēduši un tiem līdzi arī Agnēze. Bez tam diezgan bieži māte viņai atnesa no kungu virtuves tādus gardumus, kādus zemnieku bērni dabū baudīt ļoti reti vai pa lielākai daļai nekad. Bet ziemassvētkos un Jāņos, kad lielmāte mēdza apdāvināt savu kalpotāju bērnus, Agnēze arvienu dabūja vairāk nekā citi. Un ne tikai ēdamas, bet arī valkājamas un glabājamas mantas. Grāfa Poņitovska lielmāte bija tikpat bagāta, cik laba un devīga saviem ļaudīm — tā gandrīz visi vienbalsīgi liecināja. Un viņa zināja un atminēja, ka Agnēzei nebija tēva.

Agnēzes māte Margrieta kalpoja jau ilgus gadus Poņitovska muižā par veļas mazgātāju. Viņa bija latviete, dzimusi un uzaugusi kādā Kurzemes pagastā, tuvu pie Leišu robežas. Uz šejieni viņa bija atnākusi vēl gluži jauna meita, pēc tam, kad dzimtenē tai bija izputējusi precēšanās. Bet, kad Margrieta bija jau stipri padzīvojusi meita, viņai piedzima Agnēze.

Gadiem mierīgā gaitā ātri ritot, skuķēns auga svaigs un žirgts kā zivtiņa ūdenī. Nepazina tas nedz agrās celšanās vasaras rītos, kad kalpu bērnus modina no paša saldākā miega neizbēgamā ganu gaita, nedz kāju salšanas baltajā rasā, kad migla tik ilgi, tik ilgi aizsedz mīļās saulītes vaigu, nedz sastingušu roku un drebēšanas apnicīgajā rudens lietū, kad smagi šņāc pielijušās priedes ... Augas vasaras dienas tā pavadīja, rotaļādamās ar citiem bērniem muižas sētsvidū vai skraidīdama pa apkārtējām birzēm, kur ne tikai auga visādas puķes, bet ogu laikā netrūka arī zemeņu un aveņu.

Margrieta mīlēja savu Agnēzi un visādi to lutināja, bet gadījās arī diezgan bieži, ka, par kaut ko saskaitusies, viņa to krietni sadauzīja. Tad meitēns gari raudāja, pēc tam vēl šņaukāja un raustījās stundām ilgi un nostāvēja nekustēdamies istabas kaktā pa pusdienai, arī ēst negāja. Ja mātes dusmas bija ķērušas Agnēzi rītā, tad citi bērni nedabūja viņu redzēt visu to dienu.

Pēc tādiem gadījumiem Margrieta žēloja

un lutināja savu meitēnu ar divtik karstām jūtām, lūkoja katrā ziņā atnest tam no kungu virtuves kādu gardu kumosu. Tomēr Agnēze nekad pilnīgi neaizmirsa apvainojumu un necieta, ja viņai to šā vai tā atgādināja. Dažreiz vakarā gultā māte ar lielu mīlestību apkampj un cieši piespiež pie sevis dienā nosodīto meitēnu. «Tu būtu man tik mīļa meita! Es tev ne pirkstiņa nepiedurtu, ja tu...» Bet piepeši meitēns atgrūž mātes glāstošās rokas, aizgriežas projām un iespiež seju spilvenā. Un Margrieta neapzinīgi nojauž, ka starp viņu un viņas bērnu ir nogūlies it kā šķīrējs slieksnis, ko gluži iznīcināt nekad vairs nevarēs...

Ar katru jaunu soda gadījumu šis slieksnis izauga augstāks. Un, jo lielāka nāca Agnēze, jo ātrāk tas auga.

Bet tas daudz nekavēja Margrietu priecāties par savu meiteni un šad un tad ar to palepoties citu priekšā. Kad vasaras svētdienās lūgšanu grāmatiņu un skaitāmās krelles rokā viņa kopā ar Agnēzi gāja uz baznīcu vai kapsētas svētkiem, tad viņas sirds bija pacilājoša prieka pilna. Agnēze bija skaists bērns: to viņa zināja, un tas bija jāatzīst arī visiem citiem, kas to redzēja. Sārtbaltie, smalkie vaidziņi, zilās, spodrās acis un gaišie mati, sasieti ar zilu vai sarkanu lenti, izskatījās tik pievilcīgi, ka ne visiem kungu bērniem tādi bija. Un Margrieta rūpējās, lai tā būtu arī pienācīgi apģērbta. Bez lielmātes dāvanām viņa varēja arī par

savu peļņu šo to iegādāt, tā ka Agnēzei svētku dienās nekad netrūka gaišu, tīru un rūpīgi izgludinātu drēbīšu, melnu kurpīšu un baltu diegu zeķīšu.

Auga Agnēze ātri. Vasara pēc vasaras — un, Margrietai gluži nemanot, bija pienācis laiks, kad viņas meitēnu nevarēja vairs turēt par bērnu. Nekā tas nebija mācījies un nekā nopietna nestrādāja. Tikai lūgšanas grāmatu lasīt pati Margrieta bija tam iemācījusi, un, lielāks nākdams, tas aiz gara laika bieži gāja uz «kalnu», kur muižas meitas strādāja dažādus rokdarbus. Tur tas iemācījās izšūt kurpju virsus, samta spilventiņu pārvalkus un vārstīt šādus tādus mada-rus. Daži muižas ļaudis zobojās par Agnēzes smalko audzināšanu, kāda, pēc viņu domām, piekrita tikai īstiem kungu bērniem. Reizēm viens otrs ieminējās Margrietai, kad tā sākšot likt Agnēzi pie veļas tovera. Bet to viņi darīja vairāk aiz skaudības nekā aiz saprātības, jo nevienam tiem nebija tik skaistas un smalkas meitas. Margrieta nekad nevarēja iedomāties, ka viņas Agnēze paliktu par veļas mazgātāju vai citu kādu muižas kalponi. Viņa nešaubīdamās ticēja, ka pats liktenis Agnēzei ir nolēmis citādu — vieglāku un skaistāku dzīvi. Gan gadīsies kāds smalkāks labs cilvēks, kas tajā ieskatīsies un to apprecēs. Varbūt kāds vagars vai klētnieks, varbūt virsdārznieks, levizers vai pat muižkungs. Vai mazums bija tepat viņu muižā dažādu mazāku kungu, kas visi bija smalki

un ļoti labi dzīvoja! Bija starp tiem ari jauni un neprecējušies. Dažs padzīvoja tikai kādu gadu, tad aizgāja uz citurieni, un jauns nāca vietā. Kad kāds tāds krietns un pārticis cilvēks apprecēs Agnēzi, tad arī Margrietai pašai nāks vieglākas dienas; nebūs vairs diendienā jālokās pie veļas toveriem ...

Tā Margrieta sapņoja un priecājās klusībā. Un neviens nebūtu varējis teikt, ka viņas sapņi bija gluži tukši un bez pamata. Dažam labam no šiem mazajiem kungiem sievas bija vienkāršu muižas amatnieku vai turīgu zemnieku meitas. Vai tādēļ, ka Agnē-zei nebija tēva? ... Ik reizes, kad šis jautājums ienāca Margrietai prātā, viņai it kā kaut kas ass dūrās krūtī... Bet to apstākli ļaudis arvien vairāk aizmirsa. Daži jaunie muižas iedzīvotāji turēja viņu par atraitni, un viņa pati mēģināja nemanot šādas domas stiprināt.

Bet Agnēze auga. Kad svētdienas vakaros muižas jaunie ļaudis pulcējās kopā padziedāt, padejot un citādi papriecāties, tad Agnēze nebija vairs tikai klausītāja un skatītāja, bet pilntiesīga jauniešu prieku dalībniece. Viņai bija laba balss dziedāšanai, bet liela dziesmu pratēja viņa nebija; tajā ziņā dažas citas meitas to pārspēja. Bet dejoja Agnēze viegli un skaisti, un ar lielu aizrautību. Un tiklab seja, kā auguma skaistumā viņa bija pārāka par visām — to neviens nemēģināja noliegt.

Noskatīties jauniešu izpriecās, kas vasarā notika sētsvidū, dienderu mājas priekšā,

dažreiz atnāca no kalna ari lielkungu ģimenes piederīgie un viesi.

Vasarā lielkungiem arvienu bija daudz viesu, visvairāk jaunu cilvēku. Starp svešajiem junkuriem daži bija ļoti bezbēdīgi un trakulīgi. Tiem nepietika ar skatīšanos vien, bet tie nereti paši iejaucās līksmotāju pūlī, ķēra meitas un grieza tās dejā, tā ka tām kājas pa gaisu vien gāja. Sevišķi Agnēzi ievēroja šie smalkie, bezbēdīgie dejotāji. Viens pēc otra viņi to jēma un grieza, gaišajām drēbēm plivinājoties, jautrajā pūlī. Ne atpūsties viņa nepaguva. Margrieta bija ne mazum lepna savā sirdī par šādu ievērību, un daža laba meitu māte apskauda viņu šādos brīžos. Bet Agnēze tādos vakaros gāja gulēt nogurusi un pilna saldu laimes jausmu, kā ziedoša ābele bišu dūkšanas ...

Sevišķi trakulīgs bija grāfa brāļadēls Konrāds. Un ne vien trakulīgs, bet arī skaists un izveicīgs. Tas bija varens jātnieks un medi-nieks, mīlēja jāšus dzīties zaķiem un vilkiem pakaļ, pie tam lecot pār grāvjiem, krūmiem un sētām. Par viņu stāstīja, ka tas katru gadu nobeidzot ne mazāk kā divus zirgus.

Šis Konrāds vieglu roku iekaroja Agnēzes sirdi. Tā iedegās karstās liesmās un pukstēja tik strauji, tik strauji skaistajam, pārgalvīgajam junkuram! Netikās vaiis Agnēzei dejot ar citiem jaunekļiem, netikās dziedāt, ja viņš neklausījās. Skumji un izklaidīgi viņa sēdēja jautru biedreņu barā, klausīdamās, vai nečīkst uz celiņa grants pazīstamie vin-

113

8 — J. Kosa. Izlase

grie soļi, vai neatskan aiz ceriņiem un akācijām drošā balss.

Margrieta saprata savas meitas garastāvokli.

«Tu par daudz neieņem šo junkuru savā sirdi,» viņa to pamācīja. «Nevainīgi papriecāties — tas nav nevienam par ļaunu, lai būtu ar ko būdams. Bet cieši sirdī iejemt — tikai veltīgas sirdssāpes. Un neielaidies, meit, ar viņiem! Neielaidies ne par nadziņu! Lai viņi vai cik laipni pret tevi, bet precēt tevis neviens junkurs neprecēs. Tāpēc neielaidies!»

Agnēzei ļoti nepatika šāda mātes runāšana. Viņa tikko savaldījās, nepārtraukusi māti ar skarbu ierunu. Ko māte zināja par to laimi, kādu Agnēzei atnesa šie brīži, kad viņa satikās ar Konrādu? Kas varēja domāt par sirdssāpēm, kad no krūtīm lauzās gaviles? Ja pati svētā jaunava stātos Agnēzei ceļā un teiktu, ka viņu gaida posts un izmisums, tad arī tai viņa neticētu, nespētu ticēt! Uzplaucis zieds var tikai smaržot un reibt pats savā smaržā, saules staru glāstīts; tam ir svešas jausmas par salnām, kas uzkrīt dažreiz arī ziedonī...

Agnēze satikās ar Konrādu birzē netālu no muižas, kurp viņa gāja ogu lasīt. Tikai putniņi, pa bērzu un lazdu zariem lēkādami, redzēja Agnēzes priekā tvīkstošos vaigus, kad tā ieraudzīja savu varoni sev pretī nākam; tikai vējiņš, pa lapām ložņādams, dzirdēja saldos mīlestības čukstus un straujos siržu

pukstienus. Un putniņi, priecīgi čivinādami, stāstīja cits citam mīlestības vēsti, bet vējiņš pauda kluso siržu valodu no koka uz koku. Tikai dzeguze, divu laimīgo gadus noskaitījusi, mīksti sasita spārnus, pacēlās augstāk gaisā, aizlaidās uz muižas dārzu un nometās tur lielajā kļavā. Tur viņa ilgi un skāņi skandināja savu sudraba zvanu. Ja Margrieta būtu spējusi saprast, ko pauda dzeguzes zvans, tad varbūt tā būtu tapusi nemierīga, varbūt būtu steigusies uz birzi un skāņi saukusi Agnēzes vārdu ... Bet tik labi viņa putnu valodu nesaprata.

Ātri bija pagājuši ziedonis ar savām smar-šām un vasara ar savu tveici un pērkoņiem. Laukos jau balojās labības stati, un gaišās mēneša naktīs pūces spokaini lidinājās pār bālajiem rugājiem. Muižā bija palicis vairs maz viesu, un, kad kādā siltākā vakarā jaunieši vēl dziedāja vai dejoja sētsvidū, tad neviens vairs nenāca no kalna šurpu skatīties. Konrāds vēl nebija aizbraucis projām, bet jau labu laiku Agnēze nebija ar viņu tikusies. Reiz ap pusdienas laiku viņa pamanīja, ka Konrāds aizjāja kaut kur projām pa gatvu. Viņa aizgāja gatvas galā, kas veda uz lielceļu lauku vidū, un nosēdēja tur visu pēcpusdienu, slēpdamās aiz labības statiem, ja kāds nāca vai brauca garām. Saule laidās patlaban rietēt, kad Konrāds jāja atpakaļ. Agnēze nostājās ceļmalā un gaidīja viņu.

Piejājis Agnēzei klāt, Konrāds paskatījās

uz viņu, pameta tai ar galvu un tad skubināja zirgu uz ātrāku skriešanu.

«Pan Konrād!» Agnēze iesaucās.

Konrāds spēji apturēja zirgu un pagrieza galvu atpakaļ.

«Kas ir?» viņš jautāja.

«Kādēļ jūs, pan Konrād, nekad vairs neatnākat pie manis?» izteica Agnēze ar mokām. Asaras žņaudza viņai rīkli.

«Nav vaļas, mīļā,» Konrāds atteica. «Un ko es pie tevis darīšu?»

«Atnākuši jel kādu reizi! Es vienmēr gaidu!» Agnēze dvesa. Viņa nespēja savaldīties, un asaras strāvām sāka plūst tai no acīm.

«Ko nu raudi? Neesi muļķe!» Konrāds teica un aizgriezies pavilka zirga pavadu, lai jātu tālāk.

«Pan Konrād! Neatstājiet manis!» Agnēze iekliedzās kā briesmīgās sāpēs. «Es nevaru vairs izciest!»

«Ko tad es varu darīt!» Konrāds izsaucās sašutušā balsī un drusku apjucis. «Nāc šurp!» viņš teica tad drusku laipnāk, izjem-dams kaut ko no kabatas.

Agnēze piesteidzās Konrādam klāt un strauji saķēra viņa izstiepto roku savām abām.

«Tas tev...» viņš teica, vilkdams roku atpakaļ. «Dzīvo vien! Nekāda liela nelaime nebūs.»

Tad viņš aizjāja straujos rikšos.

Kaut kas čaukstēja Agnēzes rokā. Labi ieskatījusies, viņa saprata, ka tas bija naudas papīrs. Tumšs sametās viņai priekš acīm. Papīriņš izkrita tai no rokām, un pati viņa nokrita ceļmalā.

Pēc brītiņa, kā no sapņa atjēgdamās, Ag-nēze uztrūkās kājās un sāka skriet uz mājas pusi. Jātnieks bija vēl redzams otrā gatvas galā, patlaban tas iejāja pa vārtiem pagalmā un nozuda aiz muižas ēkām. Agnēze sāka iet lēnāk un beidzot apstājās. Deniņos viņai džinkstēja, un sirds krūtīs dauzījās kā ve-sers. Viņai likās, ka tā nemaz vairs nedrīkst iet mājās. Ko viņa tur darīs? Ko teiks mātei, ja tā ko prasīs?

Kā palīga meklēdama, Agnēze paskatījās visapkārt. Saule bija jau nogājusi, un sārta blāzma kvēloja virs tumšās birzes. Blāzmas sārtums vāji atspīdēja bālajos rugājos un labības statos, kuru neapgaismotajā pusē jau krājās biezas, saltas ēnas. Agnēze pārlēca pār gatvas grāvi un atkal atradās pie labības stata. Tur viņa sēdēja ilgi, šad un tad spiezdama atvēsušās rokas pie karstajiem deniņiem.

Bija jau gluži satumsis, kad Agnēze pārgāja mājās. Māte bija jau iegājusi gultā, bet nebija vēl aizmigusi. Viņa gaidīja meitas. Jautāja, kur tā bijusi, ar ko satikusies. Agnēze steigšus noģērbās un iegāja gultā. Spiezdama palagu pie mutes, viņa īsi atteica, ka bijusi kalnā pie meitām un cita neviena neesot satikusi. Margrieta vairāk nekā nejautāja, bet Agnēze vēl ilgi juta, ka viņa nav aizmigusi un it kā kaut ko klausās.

Viņai bija bailes, ka māte nesāk runāt, tādēļ tā gulēja nekustēdamās un likās aizmigusi. Beidzot no mātes elpošanas viņa noprata, ka tā guļ miegā, bet pati viņa mocījās visu nakti — gan degošām domām caur smadzenēm traucoties, gan tāpat bez kādām domām. Tikai rīta pusē gluži nogurušu viņu pārjēma murgu pilna snauda.

Nākošās dienās Agnēze centās vēl sastapt Konrādu, bet tas viņai neizdevās. Ko īsti viņa būtu teikusi Konrādam, tā viņa pati nezināja, bet cits nekas tai nenāca prātā. Pēc kādas nedēļas viņa dabūja zināt, ka Konrāds braukšot projām uz Varšavu.

Aizbraukšanas dienā Agnēze aizgāja uz pazīstamo birzi, caur kuru gāja lielceļš, un gaidīja tur ceļa tuvumā.

Izdzirdusi ratu rīboņu tuvojamies, viņa uzgāja uz lielceļa un nāca braucējiem pretī. Konrāds viens pats sēdēja kalešā, bet uz āža bija kučiers. Zirgi skrēja pilnā gaitā. Konrāds paskatījās Agnēzē, un no viņa skatiena Agnēze juta, ka viņš to pazina. Bet viņš pat ne galvu nepameta, un kaleša ātri aizripoja garām. Agnēze neiekliedzās, neskrēja vairs aizbraucējam pakaļ. Viņa palika stāvot un noskatījās ātri aizskrejošā kalešā, kamēr tā nozuda aiz ceļa līkuma. Tad tā sāka iet uz mājas pusi. Kājas viņai bija smagas, smagas, un gāja viņa lēnām, lēnām un ļodzīdamās. Birzē bija gluži klusu.

Tikai šur tur pa zariem lēkāja paceplīši un sīki čilināja. Bet šajās balstiņās nebija

vairs ne ziedoņa, ne mīlestības jausmu ...

Lauku malā netālu no ceļa atradās liels mārks. Tajā mērcēja linus. Ūdens izskatījās melns, biezs un nejauki smirdēja. Agnēzei nāca prātā, ja būtu kaut kur tāds augsts, augsts krasts, bet apakšā skaidrs un bezdi-benīgi dziļš ūdens... Cik labi būtu tad gāzties no krasta zemē un nogrimt skaidrajā bezdibenā ... Tur tad varbūt tā nežņaugtu krūtis un kājas nebūtu tik smagas... Bet nekur viņa nezināja ne tāda krasta, ne tāda ūdens.

Pie debesīm peldēja mākonis, tuvodamies saulei, bet pa zemes virsu slīdēja tumša ēna. Un, kur tā uzslīdēja virsū, tur tūliņ nodzisa visas gaišās krāsas: uz ēku jumtiem, gatvas kokos, rugājos. Viss tapa pelēks un vienmuļīgs. Un stindzinošs aukstums dvesa Agnēzei pretī no šās pelēkās vienmuļības... Nē, tā nebija mākoņa ēna, tas bija viņas liktenis, kas to apjēma kā pelēka, salta tumsa. Un Agnēze juta, ka nav izejas no šās tumsas, ka nekad saule nespīdēs tā kā līdz šim. īsa bija bijusi viņas jaunības vasara, īsa viņas laime; žēl bija no tās šķirties, bet pati tā raušus izrāvās no viņas rokām un skriešus aizskrēja. Un nekā noturēt, nedz atpakaļ atsaukt Agnēze nespēja. Dārgi viņai bijis par savu laimi jāsamaksā šajās pēdējās nedaudz dienās, un sirds avoti, no kuriem plūda sāpes, likās jau izsīkuši. Agnēzi pār-jēma liela vienaldzība, nekā viņa vairs nevēlējās kā tikai mieru.

«Vai tu, meitiņ, ko neslēp no manis?» Margrieta jautāja meitai, redzēdama viņu bālu un it kā nogurušu stundām ilgi sēžam pie loga.

«Pans Konrāds mani piemānīja,» Agnēze atteica, kā likās, gluži vienaldzīga.

«Ko tu teici? Vai tas tiesa?» Margrieta iesaucās pēkšņā uztraukumā. Meitas atzīšanās bija viņai tik briesmīgs un satriecošs sitiens, ka pirmajā brīdī viņa nespēja tai nemaz ticēt. Varbūt Agnēze tūliņ teiks, ka nekāda nelaime nav notikusi, varbūt viņa gribēja kaut ko citu teikt ar šiem vārdiem ... Bet drīz Margrieta atjēdzās, ka nav vairs ko šaubīties, un, kā spēku zaudējusi, viņa iekrita gultā.

«Vai tu traka? Ko tad nu tu darīsi?» viņa dvesa dusmās un žēlumā... «Ai, es aklā, aklā! Kur manas acis bija, kur mans prāts? Kam es kā nejēdzīga tev tādu vaļu paļāvu? Vai es neredzēju, vai es nevarēju tā domāt, ka tie prieki, tās dejas nekādā labā galā nevedīs?!»

Uztrūkusies kājās, viņa saķēra Agnēzi aiz rokas un sāka to purināt.

«Saki, neliete,—ko nu tu darīsi? Kur nu tu paliksi? Un ko es lai daru?» viņa kliedza, asarām plūstot.

«Paliec nu mierā, māt! Nekliedz tā,» Agnēze viņu mierināja. «Ko tāda bāršanās palīdz?»

«Kā lai es nekliedzu, kā lai nebaros? Vai tu arī atjēdz, kas tu tagad būsi? Kur es savas acis likšu? Vai es drīkstēšu uz kādu cilvēku acis pacelt, kad visi dabūs zināt?»

Ilgi vēl Margrieta raudāja un rāja Agnēzi, dodama vaļu savām žēlabām un izmisumam

Un tā tas atkārtojās katru dienu.

«Mitējies tak nu reizi, māt!» Agnēze mēģināja māti apklusināt. «Man ir apnikusi tava rāšanās! Kā tev neapnīk?»

«Tu laikam domā, ka es no prieka to daru? Ka man sirds nesāp? Man sirds ir tik pilna sāpes kā augonis. Es nevaru tai piedurties, ka man nebūtu jākliedz. Kur nu mans lepnums, manas cerības?! Domāju, tu būsi mans prieks un atspaids vecuma dienās, bet nu ir tik kauns un sirdsēsti. Būtu es to zinājusi, ka man būs šitāds kauns no tevis jāpiedzīvo, kad tu maziņa biji, tad es būtu labāk tevi kādā pacerē iebāzusi, mēslu bedrē aprakusi, lai tu sapūtu. Vai man viegli bija tevi audzināt?!»

Asaras tecēja Margrietai no sasarkušajām acīm, ritēja uz klēpja un plūda sālītas un rūgtas lūpu kaktiņos.

«Es nevaru vairs izturēt!» Agnēze iekunkstējās un arī sāka elsodama raudāt.

«Vai tad man nav grūti?! Bet ko es lai daru? Ko tu mani ēd vienā ēšanā?!»

«Ko tad es darīšu, kad sirds kāpj pa muti laukā?»

«Devusi tak man kaut cik mieru! Bet ta es nevaru vairs! Es iešu kaut kur projām.»

«Kurp tu tā iesi? Kam tevis tādas vajaga?! Ne par ubadzi tu nederi, kas apkārt staiga.

Neprati savas jaunības glabāt, tad tagad tevis nevienam vairs nevajaga.»

«Iešu, kur manas acis rāda!» Agnēze izdvesa un kā salauzta iekrita gultā, aptīdama galvu ar lielo lakatu.

Un kādā pelēkā vēla rudens dienā pēc pārmetumu, asaru un moku pilnas izrunāšanās ar māti Agnēze tiešām, nevienam nemanot, aizgāja projām no muižas.

Viņa gāja pa ceļu bez kāda mērķa. Kad jau labu laiku viņa bija tā gājusi un muiža bija palikusi krietnu gabalu tai aiz muguras, viņa sāka pārdomāt, kurp iet. Agnēzei ienāca prātā mātes māsa, kas ar savu vīru dzīvoja par kalpiem kādā Kurzemes muižā. Ar šo māsu māte paretam satikās, un tā bija vienīgā mātes radiniece, ko Agnēze zināja. Viņa nodomāja aiziet pie šīs radinieces. Līdz muižai, kur tā dzīvoja, bija verstu trīsdesmit, un šo ceļa gabalu Agnēze nostaigāja ātri.

Mātes māsa nebija Agnēzi redzējusi jau dažus gadus un tādēļ sākumā viņu nemaz nepazina. Bet, kad Agnēze pateica, kas viņa esot, tad radiniece ieskatījās viņai ciešāk sejā un to nobučoja. Viņa atrada, ka sejs tai tiešām pazīstams, tikai augdama t jaunava bija stipri pārvērtusies. Un tapa ļoti priecīga un uzjēma māsasmeitu, cik labi vien varēdama.

Agnēze nociemojās pie radinieces divas dienas. Viņa gribēja izstāstīt tai visu patiesību par sevi un ka atpakaļ pie mātes tā vairs neies, bet nekā nevarēja tā izdarīt. Kā pašā sākumā viņu valoda bija piejēmusi priecīgas draudzības noskaņu, tāda tā ritēja arvien tālāk. Pāriet no šīs noskaņas uz apslēpto, rūgto un mocošo īstenību bija grūti, un Agnēzei tas likās pat pavisam neiespējami. Bez tam lielajā muižas ļaužu istabā dzīvoja pavisam astoņi pārenieki ar citiem saviem piederīgiem, visas sarunas notika, daudz ausīm dzirdot, un Agnēze ar savu mātes māsu neviena brītiņa neatradās divatā vien. Vēl ilgāk te palikt Agnēzei metās grūti, un trešā dienā viņa aizgāja.

Ap pusdienas laiku viņa nonāca Šēnberģē. Tur viņa iegāja baznīcā, ilgi nostāvēja uz ceļiem dievmātes bildes priekšā un karsti lūdza dievu. Pēc tam Agnēze staigāja pa tirgu, it kā kaut kā meklēdama. Bet, kad viņai nāca pretim kāds kaut kur redzēts cilvēks, tad viņa novērsās, baidīdamās, ka tas viņu nepazīst un neuzrunā. Pa pirmo lielceļu, kas tai gadījās zem kājām, Agnēze aizgāja no miesta. Sveši lauki, mājas un dārzi lēnām slīdēja viņai garām. Nekad viņa nebija bijusi šajā apgabalā, nezināja nevienām mājām vārda, nedz — kur ceļš novedīs.

Vakaram metoties, Agnēze apstājās pie kādām mājām, kas atradās netālu no ceļa. Viņa domāja iet iekšā, bet tas bija tik neparasti un likās tik grūti, ka Agnēze nevarēja sajemties to darīt. Jau pagājusi dažus

soļus pa mazo ceļu, kas nogriezās no lielceļa mājās, viņa atgriezās atpakaļ. Ko viņa teiks iegājusi, ko prasīs? ...

Pa to starpu bija jau sameties tumšs. Debess bija skaidra, mirdzēja zvaigznes. Bet no skaidrajām debesīm plūda jau tuvojošās ziemas dvaša, un Agnēzei sāka mesties salti. Pašā ceļa malā atradās rija un pie tās salmu kaudzes. Agnēze piegāja pie kaudzes un iespiedās salmos. Tur viņai likās siltāk, un viņa nodomāja pavadīt tā nakti. Bet pēc kāda laika saltums sāka atkal ložņāt viņai ap pleciem un muguru, pirksti metās stīvi, un viņa nespēja atturēties drebuļiem, kas sāka to kratīt.

Beidzot Agnēze piecēlās un piegāja pie rijas. Pa rijas loga šķirbām plūda laukā siltums ar kaltējamās labības smaržu Tas Agnēzei šķita kā kāda laba gara aicinājums, viņa nekavējās tam paklausīt. Klona durvis nebija aizslēgtas. Agnēze iegāja pa vienām durvīm, tad pa otrām, un rijas siltums un smarža apjēma viņu tik maigi un tīkami, ka viņai asaras nobira no prieka. Apgūlusies uz labības klēpja, viņa drīz sasila un aizmiga cietā miegā.

Rītā, gaismiņai austot, Agnēze pamodās, klusītiņām iznāca no rijas un gāja pa ceļu ' tālāk. Viņa gāja arvienu tāpat bez kāda mērķa, brīžam apsēdās kādā tīkamā vietiņā, atpūtās — un tad gāja atkal.

Tā pagāja visa diena. Tuvojās atkal vakars, un Agnēzei negribot bija jādomā par

to, kur pavadīs nakti. Turklāt viņai stipri gribējās ēst: viņa nebija nekā ēdusi, kā no mātes māsas aizejot. Ari kājas bija piekusušas, un necik tāļu viņa nevarēja vairs aiziet.

Ejot caur kādu birzīti, Agnēze apsēdās ceļmalā atpūsties. Viņai bija neizsakāmi bēdīgi sirdī, un, pašai nemanot, tai sāka birt asaras. Tā viņa sēdēja labu laiciņu, galvu rokās atspiedusi, un nemaz nemanīja, ka kāds nāca pa ceļu. Tā bija veca ubadze ar divām kulēm plecos. Pienākusi Agnēzei, viņa apstājās un brītiņu noskatījās tanī.

«Kas paņai kait? Kam raudi, zelta putniņ?» ubadze iejautājās, kad Agnēze nepacēla acu. Viņas balss skanēja mīksti un laipni.

Tikai tagad Agnēze pamanīja ubadzi. Viņa noslaucīja asaras no seja, bet nekā neatbildēja.

«Teic, labā panele, kas kait tev? Kam sēdi te viena? Vai tāļu tev mājas?» ubadze jautāja no jauna, piegāja Agnēzei tuvāk un nosēdās grāvmalē zemē. Tā bija leitiete, bet runāja tīri labi latviski. Viņas mīkstā balss aizskāra Agnēzes skumjo sirdi kā ar laipnu roku. Vecais, labsirdīgais sejs likās it kā sen pazīstams, tikai aizmirsts. Un no tā paša brīža Agnēze nejutās vairs tik vientule un atstāta. Kā gaišums iespīdēja viņas sirdī, kā cerība uz izeju no saltās tumsas, kas draudēja viņu nomākt. Radās drošība, ka ir pasaulē siltas sirdis, starp kurām nevar nonīkt dzīva cilvēka dvēsele. Un šī laipnā ubadze būs it kā tā laipa, pa kuru Agnēze tiks pāri tai upei, kas viņu atšķīra no cilvēkiem. To viņa nojauta skaidri un zināja, ka tai šajā brīdī visu spēku jāturas pie ubadzes kā pie vienīgā glābiņa.

«Man ir lielas bēdas, krustmāt,» Agnēze teica. «Man tāļu jāiet, bet vakars jau klāt, un es nezinu, kur nakti palikt. Man te viss

svešs.»

«Tu tāda smalka panele, kādēļ tu kājām ej?» ubadze brīnījās. «Vai tavam tēvam nav zirgu, ar ko braukt?»

«Man nav tēva, krustmāt. Bet māte man nabaga,» Agnēze sāka stāstīt. Un maz vārdos viņa izstāstīja ubadzei visu savu likteni. Pateica arī, ka viņa tik ejot, pati nezinādama, kurp.

Maz bija Agnēze teikusi. Viņai bijis kauns, māte bārušies, jāejot svešos ļaudīs ... Bet, likās, ubadze visu saprata. Viņa sēdēja labu brīdi klusu ciezdama, bet nekā vairāk nejautāja.

«Vai tev negribas ēst?» viņa beidzot ieprasījās, paskatīdamās Agnēzē.

Kad Agnēze atteica, ka tā divas dienas neesot nekā ēdusi, tad ubadze izjēma no savas kules gabalu svaiga rudzu plāceņa un pasniedza to savai likteņa sūtītai biedrenei.

' Agnēze sāka ēst ar lielu kāri, bet ubadze noskatījās viņā līdzjūtīgām mātes acīm.

«Tu, panele, esi viegli augusi. Tagad tev viegli nebūs. Bet tu neko nebēdā. Nesūdzi sava likteņa, bet palaidies uz svēto dievmāti. Iesim pie labiem ļaudīm. Pasaulē ir daudz labu ļaužu. Ja tādu nebūtu, tad pasaulei jau sen būtu pienācis gals.»

Viņas piecēlās un gāja tāļāk. Ejot ubadze apjautājās, ko Agnēze esot strādājusi, kādus darbus protot. Dabūjusi zināt, ka Agnēze tikpat kā nekā neprot, ubadze atkal klusēja.

«Vai zini, drostaliņ, ko es tev teikšu,» sacīja viņa pēc kāda brīža. «Tev būs labāk, ja tu nemaz nerunāsi. Tu būsi mēma — un to tu nedrīksti nekad aizmirst. Kas būs vajadzīgs, to es izrunāšu tavā vietā. Bet tu nesaproti valodas, nedz vari ko atbildēt.»

Agnēze juta, ka šajos vārdos bija izteikta viņas neapzinīgā vēlēšanās, kaut kur sirds dziļumos klusoša, bet karsta vēlēšanās, kam tik vienkāršas un skaidras izteiksmes viņa nekad nebūtu atradusi. Nekas viņai nelikās tik grūti — kā runāt un svešiem cilvēkiem kaut ko par sevi stāstīt.

«Grūti tev būs, actiņ, bet tu nekā nebēdā!» ubadze atkārtoja.

Netāļu aiz birzes atradās lielas mājas sarkaniem kariņu jumtiem. Gājējas iegriezās tajās. Te mājinieki saņēma ubadzi kā vecu paziņu, viņi to sauca par Lavīzi.

Saprotams, ka viņas jaunā biedrene sacēla lielu ziņkārību.

«Nelaimīgs mēms bērns!» Lavīze paskaidroja. «Atradu vienu ceļā un gluži izmisušu. Sak, vedīšu pie labiem cilvēkiem. Vai nu ļaus dzīvai dvēselei postā aiziet!»

Tālāk Lavīze izstāstīja, ka Agnēzei nomi-

rūsi māte, kas to ļoti mīlējusi un lolojusi. Bet vēlāk tēvs apprecējis pamāti, kas pameitu nīdusi un spīdzinājusi, kamēr padzinusi to no mājas. Tā nu tai būšot jāstaigā pa svešu ļaužu mājām.

Lavīzes stāsts izklausījās tik ticams, ka neviens nešaubījās par viņas vārdu patiesību. Viņas abas nodzīvoja tajās mājās visu nākošo dienu. Projām ejot, Lavīze prata izgādāt Agnēzei no saimnieces dažus drēbju gabalus, kas labāk piedienēja viņas tagadējam stāvoklim.

Tā sākās Agnēzei jauns dzīves posms.

Kad pēc kāda laika viņas nonāca Šēn-berģē, tad Lavīze iegādāja Agnēzei mazu zvaniņu. Viņa paskaidroja, ka tādi mēdzot būt visiem mēmiem ubagiem un ka tā viņai būšot vieglāk dot cilvēkiem saprast, ka viņa nevar runāt.

Kad pēc ziemassvētkiem Agnēzes stāvoklis kļuva visiem skaidri redzams, tad Lavīze sāka rūpēties par autiņiem, krekliņiem un citām nepieciešamām lietām gaidāmajam jaunajam pasaules pilsonim. Ziņkārīgajiem Lavīze stāstīja, ka Agnēzi, nesaprātīgu un nekā nezinošu, Leišos kāds trakulīgs pans ievedis grēkā. Tas maz ko atšķīrās no īstās patiesības un tāpat visiem izklausījās gluži ticams.

Pavasarim nākot, kādu Saules novada māju pirtī Agnēzei piedzima puisēns.

Dzemdēšanas mokās Agnēze aizmirsa savu mēmās lomu un sāka runāt. Bez Lavīzes

tanī brīdī klāt bija vēl tikai kāda vecene. Tā bija tanī pārliecībā, ka noticis brīnums, un Lavīze atzina par visprātīgāku šādu pārliecību uzturēt un stiprināt. Viņa mazāk pati ko stāstīja, bet vairāk klausījās, ko ļaudis runāja un sprieda, un tikai šad un tad to nostiprināja. Tā īsā laikā radās diezgan noteikta teika, ka Agnēze neesot vis no dzimšanas bijusi mēma, bet pazaudējusi valodu no bailēm un izmisuma pēc tam, kad sapratusi, kādā grēkā to trakulīgais pans ievedis. Un, bērnam piedzimstot, tā atkal atdabūjusi valodu. Šī teika apvija Agnēzi ar sevišķu pievilcīgu spožumu; ļaudis viņu visur labprāt uzjēma un izrādīja tai savu līdzjūtību.

Tā kā bērna dzimšana bija gadījusies īsi priekš Juriem, tad puisēnu nokristīja par Juri.

Visu nākošo vasaru pēc tam Lavīze ar Agnēzi nostaigāja vēl abas kopā. Rudenī tās izšķīrās. Agnēzei bija žēl šķirties no labsirdīgās vecenes, kas tai bija tapusi mīļāka nekā māte. Viņa gauži raudāja, bučodama tai roku un pateikdamās par sirsnīgo līdzdalību. Bet saprātība abām teica, ka tām labāk palikt katrai par sevi.

Ziemu Agnēze pavadīja, dzīvodama ilgākiem laikiem uz vietas. Arvienu vairāk viņa sāka palīdzēt šo to saimniecēm mājas darbos, cik to atļāva kopjamais puisēns. Bet vasaru, kad tikai bija jauks laiks, viņa augas dienas nodzīvoja birzēs un mežos, kavēdamās ar savu bērnu, kas bija ļoti spirgts

129

9 — J. Kosa. Izlase

un ātri attīstījās. Tikai vakaram nākot, viņa gāja kādās mājās pārgulēt nakti un dabūt sev un bērnam uzturu. Mežā viņa lasīja arī ogas un sēnes, ko aiznesa pazīstamām saimniecēm.

Mazais Jurītis bija skaists puisēns. Tāda nebija nevienam, ne kalpam, ne saimniekam visās tajās mājās, kur Agnēzei bija gadījies būt. Un tā ne tikai viņa pati vien domāja, bet tas bija jāatzīst arī svešiniekiem. Un turklāt arī ņiprs un saprātīgs bija Jurītis. Viņam nebija vēl pilni trīs gadi, kad tas jau giuži skaidri runāja. Un smējās tik pievilcīgi un brīžam atkal raudzījās un runāja tik nopietni, ka Agnēze nesamanīja, kur likties no prieka.

Dažureiz sievieši teica Agnēzei, lai tā atdodot bērnu kādam audzināt un pati lai sākot strādāt. Bet tā viņa gan nebūtu darījusi ne par kādiem pasaules jaukumiem.

Tomēr notikās, ka Jurīti viņai atjēma. At-jēma ar varu.

Jurītis ļoti iepatikās kādam bagātam Zemgales saimnieku^ pārim, kam pašiem nebija neviena bērna. Šā saimnieka mājās Agnēze reiz nodzīvoja veselu nedēļu. Tad saimnieks tai teica, lai tā ejot viena pati pastaigāt ļaudīs, bet Jurīti apkopšot saimniece. Ag-' nēze paklausīja. Kad pēc kādas nedēļas viņa atkal atnāca, ļoti noilgojusies pēc sava Jurīša, tad viņa vairs nemaz nedabūja bērnu redzēt. Saimnieks pateica tai, ka Jurītis

esot aizvests nezi kur un ka viņai tā vairs nedošot. Esot tāds likums.

Nelīdzēja nedz Agnēzes raudāšana, nedz lūgšanās. Saimnieks iedeva viņai desmit rubļu naudas un noteica, lai ejot projām un nekad vairs nerādoties šajā apgabalā. Piedraudēja, ka, līdzko viņu vēl kādreiz šeit redzēšot, to tūliņ ielikšot cietumā. Esot tāds likums izdots, ka leišu ubagiem neesot brīv šeit staigāt.

Agnēze aizgāja kā apdullināta. Ilgi viņa izraudājās, ceļa malā sēdēdama, sūdzēja savas bēdas arī cilvēkiem, pie kuriem iegāja. Bet neviens nezināja viņai nekāda lāga padoma dot. Cilvēki likās arī maz saprotam viņas bēdu lielumu, un neviens neuztraucās par viņai nodarīto pārestību ... Būtu bijusi vecā Lavīze, tā gan droši vien zinātu, kā viņai palīdzēt... Viņa sāka meklēt Lavīzes: allaž apprasījās mājās, vai nav kur Lavīze redzēta, bet nekur viņai neizdevās sastapt savu veco biedreni.

Agnēzei vairs nebija nekāda prieka dzīvē. Līdz ar bērnu viņai bija atjemts viss dzīves saturs un mērķis. Bēdīga un nogurusi — viņa staigāja pa Kurzemes ceļiem, labi zinādama, ka rītdiena atnesīs tai vēl mazāk apmierinājuma nekā šīdiena. Viņai bija kauns iet mājās un sajemt dāvanas, gribējās tapt atkal mēmai, lai nebūtu jāmoka tukšā sirds ar neauglīgiem vārdiem, kas arvienu no jauna sacēla smeldzošas sāpes krūtīs. Kā akmeņa slogs Agnēzi spieda neskaidra un vārdos neizleikta atziņa, ka viņas ubadzes dzīvei trūka nozīmes un attaisnojuma. Bet uzsākt citu dzīvi viņai nebija spēka, nedz prašanas.

«Ko tu, Agnēze, tāda nošļukusi izskaties?» brīnījās viņai kalpu sievas. «Kas tev tagad nekait, kad nav vairs zeņķis līdzi jāvazā! Vienu pašu savu galu izbarot — tas nav nemaz tik grūti. To bērnu tev tikpat kā nastu no pleciem nojēma. Nu tu vari dzīvot dziedādama.»

«Bet es bez bērna gan nedzīvošu,» Agnēze reiz noteikti atbildēja tādiem kalpu sievu spriedumiem.

Sievas sāka smieties. Viņas domāja, ka Agnēze taisa jokus. Bet tie nemaz nebija joki. Jau labu laiku viņai šad un tad radās galvā nenoteiktas domas par bērnu. Un sirds tad kļuva līksmi klusa un klausījās šajās domās kā pavasara vēsmās. Bet tagad viņa priecājās, ka nenoteiktās domas bija tapušas par noteiktu nodomu. Un, ka nodoms bija izteikts arī citiem cilvēkiem, kas bija noticis, Agnēzei pašai negaidot, tad ar to tas tapa tikai skaidrāks un drošāks.

Pēc pieminētās sarunas nebija pagājis vēl gads, kad ļaudīm kļuva redzams, ka Agnēze atkal atradās mātes cerībās.

Viņai piedzima meitiņa, ko nokristīja par Katrīni. Agnēze to sauca par Trinci.

Daži sodīja Agnēzi bargiem vārdiem. Bet, kad redzēja, cik Agnēze bija laimīga un ar kādu mīlestību tā nodevās savam

bērnam, tad arī sodītajiem ļaunums pārgāja.

Trince nebija ne tik skaista, nedz tik gudra kā Jurītis, bet patīkams bērns tā tomēr bija. Netrūka cilvēku, kam bija labs prāts tiklab pret māti, kā pret bērnu un kas viņas abas visādi pabalstīja. Kad Trince nāca jau tik prāva, ka Agnēzei bija grūti to uz rokām nēsāt, tad ziemā kāds vecītis iedāvināja viņai mazas ragaviņas. Tādā kārtā, saliekot ragaviņās visu savu mantu, lakatos un kažociņā satīto Trinci vidū, Agnēzei nebija grūti aizkļūt, kur vien tā gribēja.

Tāpat kā Jurīti audzējot, sevišķi ziemā, Agnēze palīdzēja meitām un saimniecēm mājas darbos un dzīvoja pa nedēļai un vēl ilgāk vienā vietā. Daži prātīgi sievieši deva viņai padomu pavisam atstāt apkārtstaigā-šanu, noderēt pie kāda godīga saimnieka, lai arī par mazāku algu, un sākt kārtīgi strādāt.

Citādi — tā teica prātīgie sievieši — Trince, kad nākšot lielāka un sākšot visu saprast, kaunēšoties savas mātes. Un, ja arī citi kādi cilvēki to Agnēzei neatjemšot, tad tā pati aiziešot no viņas . ..

Šie vārdi darīja stipru iespaidu Agnēzē. Viņa pārdomāja tos reižu reizēm, kamēr beidzot nāca pie apjemšanās tiešām atstāt apkārtstaigāšanu un palikt par kārtīgu kalponi. Darbs viņu tagad nemaz nebaidīja. Ja viņas bērna labums to prasīja, tad nekas viņai nevarēja būt par grūtu.

Atrast saimnieku, kas bija mierā piejemt

Agnēzi par kalponi, nenācās visai grūti. Un saimniekam, kas to darīja, nekad nebija šis solis jānožēlo. Agnēzes labā griba viegli pārspēja ierašas un nocietības trūkumu. Jau otrā gadā, noskatoties Agnēzes drošajā gaitā un darbu šķirmē, neviens nezinātājs nebūtu teicis, ka viņa nav šo darbu strādājusi no pašas jaunības. Un ne tikai rupjos āra un rijas darbus, bet arī vērpt un aust viņa iemācījās un sekmīgi sacentās šajos darbos ar citām meitām.

Savu Trinci Agnēze kopa un loloja tikpat rūpīgi, kā savā laikā viņas māte bija viņu pašu lolojusi. Un Trince auga un plauka mātes gādībā bez trūkuma un raizēm, kā putniņš jautri čivinādama. Tā bija «sarkanbalta mātes meita», kādu katra māte sev vēlas, un svētku dienās staigāja «baltās diegu zeķītēs, sarkanās kurpītēs».

Kad savā septiņpadsmitajā pavasarī Trince gāja iesvētīšanas mācībā, tad, tāpat kā savā laikā Agnēze, viņa bija pati skaistākā meita. Agnēzes sirds bija lepna prieka pilna. Jurīti viņa bija jau aizmirsusi. Gadiem ritot un jauniem pārdzīvojumiem uzkrājoties, viņa tēls bija kā miglas autiem pārvilcies. Tikai reti kādreiz tas vēl ienāca prātā, bet sirds tai vairs nesāpēja. Biežāk šajā laikā viņai māte nāca prātā. Vajadzētu kādreiz aiziet ' turp, uz savu jaunības dienu mītni, izzināt, vai māte vēl dzīva un kā tai klājas. Tagad māte ar viņu vairs nerātos, jo viņa taču bija kārtīgs cilvēks un tai bija skaista, pat-

laban izaugusi meita . . . Bet gabals bija tā]š un vaļas maz. Varbūt ziemā . ..

Pēdējā pavasarī Agnēze ar Trinci bija atnākušas jaunās mājās dzīvot. Mājas atiadās skaistā vietā Lielupes krastā.

Lielupes līčus trīcināja lakstīgalas. Rītos Trince skrēja uz upmalu ievu ziedus plūkt, bet vakaros meitas sasēda krastā un dziedāja dziesmas. Balsis skanēja uz visām pusēm, plūda pāri upei... Un apkārtējās mājās ļaudis klausījās ...

Agnēzei sirds sila neizsakāmās jūtās. Nāca prātā pašas jaunība, kas šķitās tik tāļa, tik tāļa ... Pārciestās grūtības neizlikās vairs nemaz grūtas, bet priekšā ceļš rādījās saules apmirdzēts, kā šīs pavasara dienas ... Agnēze sapņoja par savas meitas laimīgu nākotni. . .

Bet arī Trince netika pāri savam bēdīgam liktenim.

Šis liktenis pienāca skaistā, palaidnīgā pār-upiešu puiša Ģirta veidā. Tas ir, Ģirta skaistums bija katram redzams, bet par viņa palaidnību neviens gandrīz nekā vēl nezināja. Ģirts bija tikai šopavasar atnācis uz šejieni no Augšzemes un runāja stipri savādāk nekā lielupieši.

Trince redzēja Ģirtu pirmo reizi, kad tas kādā svētdienā kopā ar citiem puišiem, pārbraucis laiviņā no viņas puses, ienāca viņu mājās. Puiši nosēdās sētsvidū. Ģirts spēlēja ermoņikas un sauca meitas dziedāt. Dziedāja, jokojās un gāja rotaļās . .. Ģirtam bija tumšas, dedzīgas acis, un Trincei šalkas skrēja caur krūtīm, kad tas ciešāk viņā paskatījās ...

Kādu dienu Lielupes malā meitas velēja kreklus. Velēja un dziedāja. Un, kad, pusdienai nākot, otrā upes malā puiši sajāja zirgus dzirdīt, tad sāka apdziedāt puišus. Puiši dziedāja pretim, bet drīz tiem aptrūka dziesmu. Tad piepeši Ģirts uzlēca savam melnajam zirgam mugurā un dzina to ūdenī. Zirgs peldēja un pārnesa puisi šajā pusē. Kad puisis, līdz pusei slapjš, iznāca no ūdens, meitas smiedamās un kliegdamas metās bēgt. Bet Ģirts noķēra Trinci, pacēla to uz rokām un nobučoja... Tad drīz viņš tādā pašā ceļā aizpeldēja atpakaļ.

Bet pēc tam Ģirts bieži cēlās laiviņā pār Lielupi uz šo pusi un sāka satikties ar Trinci vienatnē. Kad Ģirts sagrāba viņu savās spēcīgajās rokās un bučoja, tad viņa dzirdēja tik, kā sirds vārīgi pukstēja tai krūtīs, un juta, ka nespēj pretoties savam liktenim.

Ievas līčos bija jau sen noziedējušas, bet Trince joprojām bieži gāja turpu. Tur viņa zināja citus ziedus, greznākus un smaršīgā-kus, kas vilka viņu pie sevis ar neatvairāmu varu. Ēnainajos līčos, Lielupes viļņiem klusi / čalojot, uzplauka jaunās sirds burvīgais mīlestības ziedonis...

Kad siens līčos bija jau nopļauts un piekalnēs rudzi jau metās balti, Trince sāka palikt klusāka un domīgāka. Citas meitas,

viņai dzirdot, šad un tad uzjēma valodu par Ģirtu. Kādēļ Ģirts vairs nemaz nenākot uz šo mājām?

«Ko Ģirts mūsu mājās darīs?» teica kāda kalpa sieva. «Te viņu nekas nepievelk. Viņam tagad Dauģiešu Ieviņa. Tur viņš vakaros gulstoties, tur rītos ceļoties.»

«Kas ir krietna meita, tai gan nemaz nevajadzēja ielaisties ar tādu klenderi,» atsaucās padzīvojusi meita. «Kur vien viņš agrāk dzīvojis, tur visur viņam palikusi kāda līgava pakaļ raudam. Es gan tādam parādītu putniņu.»

Trincei vai sirds apstājās pukstēt, tādas valodas dzirdot. Vai runātājas tā nemanīja? Jeb vai viņām patika Trinci mocīt?

Visām viņas šaubām un mokām darīja galu nejaušs gadījums.

Kādu dienu rudzu pļaujamā laikā pa dienvidu Trince aizgāja ar groziņu uz tuvējo cirtumu, kur patlaban bija ienākušās avenes. Atpakaļ viņa nāca pa Dauģiešu rudzu lauku, kas stiepās gar pašu Lielupes krastu. Ejot viņa izdzirda kaut kur priekšā smieklus un klusu sarunu. Viņa pagāja vēl dažus soļus un tad palika sastingusi stāvot. Pie rudzu stata sēdēja Dauģiešu Ieviņa. Ģirts turēja Ieviņu rokās un bučoja.

Trince tikko noturējās kājās. Izmisuma kliedziens aizķērās viņai kaklā. Sajēmusi visus spēkus, viņa skrēja projām. Kā uzgāzies nepanesams slogs ar varu spieda viņu pie zemes, un tikai ar pārdabīgu sajemšanos

viņa noturējās, lai nesabruktu uz lauka. Viņa skrēja, nezinādama, kurp. Visa apkārtne izlikās tik sveša. Diena bija pārāk gaiša, tik sarkani spīdēja māju jumti, un tik balti laistījās rudzu stati! ...

Upes līcī zem kupliem kokiem Trince apstājās. Bet arī pakrēslī bija nepanesami gaišs! Šajā vietā viņa bija bieži sēdējusi ar Ģirtu ... Vai tas tiešām ir bijis jeb vai tas sapnis?... Cik balta spīd saule! Viss gaiss liekas kā liesmu pilns . .. Bet lejā gar stāvo krastu skanēdami skalojas vilnīši . . .

Trince saslēja rokas gaisā un iegāzās no krasta atvarā. Krītot viņai noslīdēja lakatiņš no galvas un palika izpleties ūdens malā ...

Kad pēc dienasvidus cilvēki sāka celties no atpūtas un iet darbā, bet Trinces vēl nebija mājās, Agnēze palika nemierīga. Viņa zināja, ka Trince bija aizgājusi uz cirtumu avenēs, un tas nebija nekas neparasts, bet tagad viņai piepeši uznāca tāda kā ļauna paredzēšana. Steigšus viņa devās uz cirtumu. Pagājusi gabaliņu aiz mājām, Agnēze sāka skriet skriešus. . . Skrēja, kamēr nonāca cirtumā.

«Trince, uhū! Trince!» viņa saukāja, steigšus pārstaigādama cirtumu no viena gala t līdz otram. «Trincīt!»

Tikai atbalss atsaucās tumšajās eglēs, kur cirtums beidzās. Agnēze it kā meklēdama pacēla acis augšup uz sausajiem, pelēkajiem egļu zariem ... Un galva sāka griezties apkārt no briesmīgām domām, kas no tumšajiem dvēseles dziļumiem lauzās apziņā ...

Cirtuma galā uz smilšaina celiņa Agnēze ieraudzīja basu kāju pēdas, ko viņa tūlīt pazina. Te, lūk, nesen aizgājusi viņas drosta-liņa! Viņai bija tāda sirds, ka gribējās krist pie zemes un skūpstīt mīļās pēdas...

Pēdas pavedināja Agnēzi iet tālāk tajā pašā virzienā, kādā bija Trince aizgājusi: par Dauģiešu lauku un gar upmalu. Mīkstajā laukmalas zemē viņa vēl vietām pamanīja pazīstamos pirkstu iespiedumus.

Nonākusi pret mājām, Agnēze negāja kalnā, bet, neskaidras jausmas dzīta, sirdij strauji pukstot, devās arvienu tāļāk gar upmalu .. . Līdz klajumiņā ieraudzīja gioziņu ar avenēm. «Trincīt!» viņa vēl mēģināja saukt, bet sauciens pamira uz lūpām: lejā ūdens malā balojās Trinces lakatiņš ... Viļņi skalojās gar krastu tik skanīgi, it kā tur kāds svaidītu garus, tievus tērauda stieņus, bet saule spīdēja tik nepanesami balti, gaiss bija kā liesmu pilns, un koku lapas likās duramies acīs saviem smailajiem galiem un asi robotām malām.

Agnēze sāka kliegt, sauca ļaudis.

Ļaudis saskrēja. Atdzina šurp laiviņu, atnesa ķekšus. Drīz atrada Trinci un izvilka no ūdens. Drēbes bija aplipušas slapjām smiltīm, bet dzeltenajos matos ieķērušās ūdenszāles.

Kad Trinci nolika upmalā zālē, Agnēze

iegaudojās sirdis satriecošā balsī, nokrita uz savas meitas nedzīvā stāva un reizē apklusa. Arī neviens loceklis tai vairs nekustējās. Domāja, ka viņa pagalam, bet ieklausoties varēja manīt, ka krūtīs sirds lēni pukstēja. Tādā stāvoklī Agnēze nogulēja līdz vakaram. Pēc tam viņa atmodās, bet kājās celties nevarēja un arī nerunāja ne vārda.

Trinci paglabāja bez Agnēzes.

Agnēze tomēr atspirga, pēc dažām dienām sāka runāt un uzcēlās. Viņa aizgāja pie meitas kapa un sēdēja tur augas dienas, žēli gaudādama, kā izsalkusi vilku māte. Kam gadījās iet kapsētai garām, tas neviļus apstājās, šo gaudāšanu dzirdot. Bet tad gājējam tapa sirdī baigi un tas steidzās taļāk.

Laikam paejot, Agnēze sāka mazāk sēdēt kapsētā, lai gan gāja turpu ik dienas. Saprašana viņai nebija maitājusies, bet kaut kas dvēselē bija salūzis un sabrucis. Nekas viņai vairs nepatika un nekā negribējās darīt. Un vienumēr pēc nelieliem starpbrīžiem no kakla viņai spiedās gari stieptas, trīcošas skaņas, it kā gaudas. Šīs gaudas Agnēzei nekad vairs nepārgāja.

Kad bija pagājis jau pāris mēnešu pēc Trinces nāves, bet Agnēzes garastāvoklis nepārgrozījās, tad saimnieks teica viņai, lai tā ejot nu uz citām mājām. Agnēze arī pati šaprata, ka viņai nav iespējams ilgāk uz vietas tā dzīvot, bet strādāt viņa vairs nevarēja. Griba bija kā izjukusi, locekļi tai neklausīja, un nekam Agnēze nespēja piespiesties. Un tad viņa sāka atkal staigāt no mājas uz māju.

Cilvēki juta līdzi Agnēzes nelaimei, ko zināja visā pagastā un pat vēl tālāk. Viņu visur labprāt uzjēma un deva tai ēst un naktsmājas. Bet starp pazīstamiem cilvēkiem Agnēze tomēr nejutās labi. Drīz viņa aizgāja uz citu apgabalu, kur viņas neviens nepazina.

Tikai, staigādami pa kapsētu, ļaudis šad un tad ievēroja, ka Trinces kaps bija no jauna apkopts, zālītes izravētas un uz krusta uzmaukts svaigs puķu vaiņags vai uz kopiņas uzsprausts pušķis. Tagad ļaudis zināja, ka Agnēze atkal tur bijusi.

Šādos ceļojumos viņa iegriezās tikai kādās retās mājās, kur nācās nakti pārgulēt.

«Biju pie Trincites ciemā,» mēdza viņa teikt tādās reizēs, bet nekā daudz viņa nerunāja.

Kad bēdu šaustās brūces bija apdzijušas, Agnēzei arvienu biežāk sāka nākt prātā Juritis. Viņai gribējās to redzēt un zināt, kā tam klājas. Un varbūt ka ... Bet tālāk Agnēzes domas sāka iet juku jukām, un ne pie kādas skaidras cerības viņa nekad netika. Tomēr reiz viņa devās turpu, kur priekš vairāk kā divdesmit gadiem bija palicis viņas Juritis.

No tā laika Agnēze nekad nebija tajā pusē bijusi, un neviens viņas tur vairs nepazina. Tuvojoties zināmām mājām, viņa ar gudru ziņu apklausījās kaimiņos, kas tur dzīvojot. Dabūja zināt, ka dzīvojot tie paši

saimnieki, kas dzīvoja tur toreiz — priekš divdesmit gadiem. Viņu dēls (neviens citādi neminēja kā par dēlu) — dēls esot izgājis augstu skolu un kalpojot kroņa gaitās. Tas esot smalks kungs un par saimnieku mājās nekad nenākšot. Tikai tagad — pašulaik (tas bija ap pašiem Jāņiem) dēls atkal atbraucis apciemot vecākus, bet drīz braukšot atkal projām.

To visu Agnēze jau zināja, kad viņa iegāja pazīstamajā sētsvidū. Viņa bailīgi raudzījās apkārt un nevarēja gandrīz ne vārda parunāt no uztraukuma. Un tad viņa ieraudzīja viņu. Ieraudzīja pa gabalu, kad tas staigāja pa dārzu. Stalts jauneklis baltu vaigu un mazām, melnām Ūsiņām, spožām pogām un krāsainām svārku iešuvām ... Tad tas bija viņas Jurītis? ...

Acumirklī Agnēzes gara acīm kā dzīvs parādījās pana Konrādā tēls — un atkal nozuda kā miglā ...

Staltais jauneklis nāca pa dārzu tuvāk uz sētsvidus pusi. Agnēze nogāja pie malas: viņai bija bail, ka Jurītis neievēro viņu un nesāk ar viņu runāt. Agnēze juta, ka tad arī viņa sāktu runāt. Ko īsti viņa runātu, tā viņa nezināja, bet runātu daudz, daudz, var-, būt raudātu, kliegtu, ķertos Jurītim drēbēs, apkamptu rokām viņa ceļus .. . «Vai tu nepazīsti, ka es esmu tava māte? Kad tu maziņš biji, es tevi zīdīju, lakatā uz krūtīm uzsietu, tevi sev līdzi nēsāju ...» Bet dvēseles dziļumā runāja cita, nepārprotama balss,

ka tas neatneslu Jurītim laimes ... un arī pašai Agnēzei ne. Ka labāk nemodināt tār ko laiks jau pārklājis aizmirstības autiem. Niecīgas un vairs nevajadzīgas likās viņai tās mantas, ko viņa varēja Jurītim dot...

Agnēze ātri pateicās saimniecei par iznesto Jāņa siera gabalu un tūliņ gāja projām.

Gabaliņu pagājusi, viņa apstājās un vēl brītiņu noskatījās uz kuplo dārzu, kur koku ēnā bija redzams jaunekļa staltais stāvs.

Tad ubadze gurdiem soļiem klīda tālāk pa balto lielceļu starp vasaras zaļumā līgojošiem laukiem.

Agnēze staigāja pa Augškurzemes pagastiem vēl astoņdesmito gadu beigās. Pirmo reizi viņu redzot, bērniem bija ko brīnīties par tām savādajām gaudām, kas nemitīgi pēc nelieliem starpbrīžiem nāca viņai no kakla. Agnēze pati sauca šīs gaudas par zāģiem. Viņa smēķēja tabaku un teicās to darot tādēļ, lai klusinātu savus žagus. Tiešām, kamēr viņa smēķēja un vēl kādu laiciņu pēc tam, žagi viņai nenāca.

Ap deviņdesmito gadu sākumu Agnēze nomira. Viņas kapu tagad droši vien neviens cilvēks vairs nezina parādīt; bet, pa daļai no viņas pašas mutes noklausīts, pa daļai no citiem pazinējiem dzirdēts, šeit ir atstāstīts viņas dzīves stāsts.

TUMŠA NAKTS

Metās jau krēsla, kad cietuma uzraugs Spira iznāca uz ielas. Visu īso ziemas dienu viņš bija nogulējis savā dzīvoklī — mēbelētā istabā, kur tas mitinājās jau daudz gadu; tomēr labi izgulējies viņš nejutās. Nebija nekāda spirgtuma, nāca žāvas.

Līdz nakts dežūras sākumam, kāda viņam stāvēja priekšā guberņas cietumā, atlika vēl divi stundas laika, tādēļ turp Spira nemaz nesteidzās. Nebija jau nekā pievilcīga ne viņa kalpošanā, ne satiksmē ar darba biedriem. Cik labprāt viņš turp nemaz neietu, bet citur nebija kur iet. Nekur neviena dvēsele viņa negaidīja, nepriecātos viņu ieraugot, bet cietumā viņu gaidīja nakts dežūra, gaidīja pats cietums kā smaga, baismīgi klaboša mašīna. Tajā viņš bija iesaistīts kā sastāvdaļa, un griezdamās mašīna rāva viņu līdzi. Atraušanās tur nebija domājama.

Tik laikus Spiru uz ielas bija izraidījusi garlaicība, nerimšana savās četrās sienās. Krāsns nebija kurināta, istaba salta, pelēka, nemīlīga, uz galdiņa atradās netīri trauki ar ēdiena atliekām. Kad miegs bija izgulēts, nebija nekā, ko darīt, pie kā ķerties. Smags klusums, apnicīga vientulība. Kā mierinājums Spiram radās doma pa ceļam iegriezties zināmā restorānā un tur spirdzināties, sagaidot brīdi, kad būs jāiet uz cietumu. Šai domai piesaistījās kāda cita, kas likās vēl vairāk paceļam cietuma uzrauga nospiesto omu. Rītā pēc beigtas dežūras viņš aizies uz atklāto māju šaurajā šķērsieliņā, turpat varēs arī brokastu pasūtīt. Tad būs pavisam labi. Gan jau nakti kaut kā pārlaidīs. Cik tādu nakšu nav vadīts!

Uz ielas iznācis, Spira juta sevi uz reizi dzīvas ļaužu kustības apņemtu, gan kājnieki, gan braucēji cits aiz cita devās šurp un turp. Un visos tajos bija manāma kāda sevišķa steiga. Ormaņu zirgi sprauslāja, zvaniņi pie ilksīm tinkšķēja skāņi un jautri. Ļaužu steiga un priecīgā noskaņa Spiru nepatīkami aizskāra, tā bija kaut kas gluži pretējs tam, kas pildīja viņa dvēseli. «Kas viņus tā dzen? Ko šie tā ķer?» viņš sevī nodomāja. Griezdams pretimnācējiem ceļu, viņš negribot ievēroja, ka visiem tiem rokās bija kāds groziņš vai sainītis, bet daži nesa klēpī mazu eglīti. Prāvākas eglītes aizveda arī dažās ormaņu kamanās. Ielu stūros pārdeva egļu skujas, visā ielā bija jūtama skuju smarža, un šī smarža lika jaust kaut ko sevišķu, neparastu.

Nuja, šovakar taču ziemassvētku vakars. Spira jau sen zināja, ka viņam ziemassvētku naktī jādežurē, bet, iznākot no mājas, viņš bija pavisam aizmirsis, kāds ir šis vakars. Nebija tur arī nekā sevišķa ko atminēt: tāds pats vakars šis kā citi... Tomēr ļaužu steiga un retie klusie vārdi, ko teica viens otram satiekoties vai blakus ejot, šķita it kā kādu priecīgu noslēpumu glabājam ... Nūja, vai tad mazums tādu, ko gaida prieki! Dziesmas, dāvanas pie spožās eglītes ... Lūk, dažā logā jau laistījās svecīšu liesmas... «Lai līksmojas! Kas man tur daļas?» sacīja Spira pats sev un paātrināja soļus. Gribējās ātrāk tikt projām no ielas, kura viņam atgādināja kaut ko jauku, bet sen zudušu, aizmirstu, nesasniedzamu. «Lai līksmojas!» atkārtoja viņš sevī. «Man nav žēl.»

Pazīstamajā restorānā, kad cietuma uzraugs tajā iegāja, bija tikai daži cilvēki. Viņš pasūtīja sev vakariņas. Restorāna saimnieks atvainojās, ka maz ko varot piesolīt: esot tāds vakars, ka maz prasītāju gadoties. Bet pasniegtās desiņas ar kāpostiem nebija smādējamas, un dzērieni bija kā vienmēr. Spira gribēja aizskalot smago sajūtu, kas • bija iegūlusies tam krūtīs. Viņš ātri iemeta vienu pēc otras dažas glāzītes degvīna, tad sāka ēst, bet skurbums nemaz nekāpa galvā. «Dzer tikpat kā ūdeni!» viņš sevī sirdījās.

Ar nepaliku cietuma uzraugs vēroja, ka ari tie nedaudzie apmeklētāji, kas atradās restorānā, bija kādas nesaprotamas steigas pārņemti — it kā visus tos gaidītu kaut kas tīkams. Pie bufetes kājās stāvēdami, tie iedzēra pa glāzītei alus, nevērīgi nometa naudu un viens pēc otra izgāja pa durvīm. Saimnieks ari negribēja šajā telpā ilgāk kavēties.

«Vai vēl kā nevēlaties?» uzprasīja tas Spi-ram, novākdams pudeles un glāzes no bufetes.

Spira nekā vairāk nevēlējās. Tad saimnieks aizgāja savā dzīvoklī, kas atradās turpat aiz sienas. Viņam durvis atverot, pa tām ieplūda neparasta šalkoņa — balsu un kustību jūklis, kurā dzirdējās tā pati priecīgā steiga, ko Spira bija vērojis uz ielas, dzirdējās pacilātas gaidas, klusināta gatavošanās kaut kam sološam, līksmam. Durvīm aizveroties, notrūka šalcošais vilnis kā pārgriezts pavediens, nozuda aiz sienas kāda maza, noslēpumaina, savu jaukumu apzinoša pasaule.

Spira bija palicis viens. Visi cilvēki bija it kā bēgšus aizbēguši no viņa, visiem ir kaut kas labi zināms, ko viņam slēpj ... Savas vientulības izmaņa uzgūlās Spiram kā smags slogs. Nekad pazīstamā telpa nebija viņam likusies tik tumša, tukša un nemīlīga kā šovakar. Kā skabarga sāpīgi iedūrās viņam krūtīs, spieda pelēkās sienas, spieda netīrie griesti. Ilgāk šeit palikt nevarēja. Spira pasauca saimnieku, lai samaksātu tam tēriņu. Dzīvokļa durvīm paveroties, pa tām atkal iešalca skaņu vilnis — kā daudzu strautu pavasara čalas — un atkal tikpat ātri aprāvās. Saimnieks nevērīgi sajēma naudu, un viņa sejā bija skaidri lasāms, ka domas tam kavējas kaut kur citur. Jo smagāka sabiezēja cietuma uzrauga sajūta, ka tas nav savā vietā, ka ir citiem cilvēkiem nepatīkams traucēklis. Pa ielu ejot, viņš negribēja nekā redzēt, nekā dziidēt, centās tikai ātrāk nokļūt savā darba vietā. Tur viņš cerēja nokratīt uzgulušos smago sajūtu.

Tas viņam izdevās tikai mazā mērā. Līdz nakts dežūras sākumam atlika vēl ap stundu laika, un Spira nezināja, kā to pavadīt. Uzraugu istaba bija tukša, smirdoša no tabakas dūmiem, un Spiram šķita neiespējami sēdēt tajā vienam, nekā nedarot; bet ko darīt nekā nebija. Viņš izgāja platajā apakšstāva gaitenī, kur pālis arestantu patlaban mazgāja kuļu. Lielās, dubļainās lupatas spēcīgi šļaukstēja, šķaidīdamas netīru ūdeni un radīdamas skaņu atbalsi gaiteņa spraišļos. Spira apstājās pie strādniekiem, dzirās ar tiem parunāties, taču neatrada nekā ko teikt. Bet strādnieki, atstiepuši muguras, gaidīja, lai viņš ātrāk paietu garām un nekavētu tos darbā. Arī tie rādījās steidzamies.

* Spira nogāja gaiteņa galā un nostājās tur pie loga. Pa logu varēja redzēt daļu cietuma pagalma ar augstu mūra sētu, kurai pāri raudzījās gaišs mēness. Netālu no loga auga pāris taisnu, slaiku bērzu. Tie vizēja mēnesnīcā gluži balti, bet ēnas krita logā melnas un saltas.

Spira jutās noguris. Smags miegs mācās viņam virsū, acu plaksti gurdi vērās cieti. Viņš apsēdās uz platas palodzes, atspieda muguru pret nišas sienu. Uz viņa ceļagaliem kā melna josta gulās no bērza krītošā ēna. Viņš kūtri pagrieza seju pret āru un paskatījās bērzos. «Kā svece pie miroņa šķirsta,» prātā iekrita salīdzinājums. Un tālāk viņš pusnomodā, pussapnī redzēja, ka cietuma ēka sarāvās arvienu mazāka, tapa līdzīga lielai kastei un beidzot pārvērtās miroņa šķirstā. Un tajā gulēja bāls mironis, bet tam galvgalī dega divas baltas sveces. Šī parādība Spiram šķita gluži dabīga un iespējama. Viņš skatījās miroņa sejā, tā likās pazīstama, tik nevarēja viegli atcerēties, kas tas bija... Bet tad viņš sāka jaust, ka tā ir viņa paša seja, ka šķirstā gulētājs ir viņš pats ... Šī atziņa reizē stindzināja un uztrauca. Savas mironības skatīšana spieda smaga kā lietuvēns, salta kā ledus, kaut kas viņā bija gatavs salūzt, bet dvēselē plaiksnījās vāja jausma, ka redzējums nav īstenība, ka tas jānokrata kā grūts sapnis.

Uzraugs mēģināja kustināt rokas — ar pūlēm tas izdevās. Un tad redzējums pazuda, tas atgriezās īstenībā; viņš uzelpoja atviegloti. Sirds krūtīs dauzījās strauji, uz pieres izspiedās salti sviedri. Kāda nejēdzība! Viņš taču nebija nemaz aizmidzis, un reiboņa arī

nekāda nav galvā. Vai pats nelabais taisa tādus jokus? Asā moku sajūta izzuda, bet nelādzīgā nospiestība palika joprojām. Baltie bērzi aiz loga Spiram no jauna atgādināja sveces pie miroņa šķirsta.

Gaiteņa mazgāšana bija pabeigta, neviena cilvēka tajā vairs neredzēja. Kāpņu galā atskanēja zvans. Tas bija signāls uzraugiem salasīties uz pārbaudi. Šis daudzkārt nolādētais signāls šoreiz Spiram skanēja kā atsvabinātājs no grauzošas vientulības. Kad viņš nonāca kāpņu galā, visi uzraugi bija tur klāt, tūliņ ieradās arī priekšnieka palīgs. Ātri izdarīja parasto apcietināto pārbaudi visās kamerās. Spiram likās, ka tiklab palīga, kā uzraugu soļos un mazrunībā izpaudās tā pati steiga, kādu viņš šodien bija jutis ielā un restorānā. It kā visiem būtu kaut kas zināms, kā negribējās citiem izpaust, kaut kas labs. Kādēļ visi to tā glabā sevī?

Pēc pabeigtas pārbaudes atbrīvojušies uzraugi visi ātri izklīda, pazuda ar visu to, ko katrs sevī glabāja. Spiram atstāja tikai lielo atslēgu, ar kuru tas aizslēdza āra durvis, kad pēdējais, kam nebija iekšā jāpaliek, bija aiz tām nozudis. Šaipus durvīm nebija kur steigties.

Brītiņu pastāvējis kāpņu galā, kur atradās priekšnieka pulte un pie griestiem dega spuldzes, Spira lēni uzkāpa otrā stāvā. Gribējās otru cilvēku just sev tuvumā. Nesen mazgātā mitrā gaiteņa grīda blāvi vizēja

nesprodrās spuldzes gaismā, gar sienām un kaktos bija sagūlušas biezas ēnas. Tukšums un klusums šeit bija tāds pats kā apakšā. Klusumā soļu troksnis sevišķi skāņi atbalsojās gaiteņa spraišļos.

«Raug, Žabiņš jau ielīdis istabā,» nodomāja Spira. «Bet gaitenī jau nav arī nekā ko darīt. Pasēdēs istabā, parunāsies.» Viņš devās uz uzraugu istabu, kas atradās gaiteņa galā. Tur iegājis, viņš atrada otru dežurējošo uzraugu Žabiņu papirosus taisām. Spira smagi apsēdās pie galdiņa. Sirdī bija nemiers, gribējās to izteikt, sevi atvieglot, bet neradās vajadzīgie vārdi. Drūmi klusēdams, viņš skatījās Žabiņa roku kustībās, un viņam likās, ka arī tajās izpaudās tas pats kaut ko sološais, ko šodien juta visās malās.

Pēc brīža Žabiņš bija beidzis darbu un sniedza vienu papirosu Spiram.

«Še, uzvelc dūmu!» tas teica. «Un vai zini ko? Tu palaid mani kādu laiku laukā. Jāaizskrien vēl līdz mājām. Brālis šovakar solījās atnākt pie mums un tāpat sievasmāsa. Tad jau arī man gribas būt pie citiem. Te šonakt nekāds kontrols nenāks, nav nemaz jābaidās. Katrs sev mājās gādājis šādu vai tādu prieku. Pārāk ilgi es nepalikšu.»

Spira lāgā neaptvēra Žabiņa vārdu nozīmes; viņš paklausīja tam gluži mehāniski. Tikai kad bija atkal aizslēgušās āra durvis, atgriezies kāpņu galā un taisījās kāpt augšā, tam radās apziņa, ka notikušais ir ļoti svarīgs. Ne tādēļ, ka tas bija disciplīnas pārkāpums, ne varbūtīgas atbildības viņš baidījās. Lielais ļaunums tas, ka nu viņš, Spira, bija palicis viens — viens visā lielajā cietumā. Tie aiz restēm un slēgtām durvīm bija šķirta, nepieejama pasaule. Ko viņš darīs uzraugu istabā? Nebūtu Žabiņš aizgājis, varētu kārtis paspēlēt, bet ko viens? Ai, mokas, mokas!

«Katrs sev gādājis mājās šādu vai tādu prieku,» — tā Žabiņš bija teicis. Tikai Spira nebija sev nekāda prieka sagādājis un zināja ar visu savu būtni, ka to viņš nekad nespēja. Viņš atminējās, ko tas, šurp nākdams, sev solījis pēc beigtās dežūres. Tagad domas par to sacēla rūgtumu. Nē, nē! Tas nav glābiņš! Arī prieka meitas vairījās viņa, jo tas bija vecs un neglīts. Viņam bija daudz jāmaksā, ja gribēja ko panākt. Un prieka tur tā kā tā nebija. Tad labāk piedzerties, dzert, kamēr iekrīt miegā un nemaņā. Tikai kāda biedra vajadzētu: vienam piedzerties arī nācās ļoti grūti...

Spira pārskatīja atmiņā savus bijušos draugus un paziņas, ar kuriem tas cik dažu labu reizi kopā dzēris, bet bija jāatzīst, ka neviena no tiem viņš tagad nevarēja sev biedros dabūt. Pēdējos pāris gados bija notikusi liela atsvešināšanās starp cietuma kalpotājiem un pārējo pasauli, ar ko vēl gadu atpakaļ varēja satikties kā ar sev līdzīgiem — droši un paļāvīgi, bet tagad raudzījās neuzticīgi un naidīgi, rāvās projām kā

no spitālīga. Tāda pārmaiņa bija sākusies kopš tā laika, kad cietuma kameras sāka pildīt politikas dēļ apcietinātie. Savādi cilvēki jau tie bija, neparasti, senāk cietumā neredzēti. Ne tie slepkavojuši, zaguši, ne blēdījuši, nāca no pārticības, labi ģērbušies; apkārtējo pagastu kalpi un saimnieki, saimnieku dēli un meitas — labi skoloti. Gandrīz visiem tiem mājās palikušas ģimenes, kas tos devīgi apgādāja ar pārtiku. Bet tie dumpojušies pret valdību, pret pašu ķeizaru, un cietums tiem piekrita. Ne jau viņš, Spira, un viņam līdzīgi tos cietuma likuši, viņš tikai pildīja savu uzrauga uzdevumu tāpat pret šiem kā pret zagļiem un blēžiem. Ka šis uzdevums bija ārkārtīgi nepatīkams, pretīgs, par to neviens nelikās zinis. Pilsētā darbojās kara tiesa. Uz to ik dienas veda lielākus vai mazākus pulciņus apcietināto. Daudziem piesprieda nāvessodu, un tos tad naktīs aizveda no cietuma nošaušanai. Bija nelabi apzināties par šīs nežēlīgās, drausmīgās mašīnas skrituli, bet atrauties no tās, aiziet Spiram nebija pa spēkam. Savai dzīvei viņš nezināja vairs cita ceļa. Labāk būtu nekā nedomāt, bet domu nevarēja apturēt, tās nāca pašas, plosīja galvu, žņaudza krūtis ... Un nekur neredzēja tām gala. Kaut jel drīzāk atnācis Žabiņš! Bet tas tik drīz nenāks. Kāda tam bēda? Viņš tur līksmojas ar radiem, bet kas šim te? Būtu nācis miegs, mēģinātu sēdēdams snaust, bet miega nejuta ne miņas. Ai, mokas, mokas!

Spira apsēdās krēslā pie pultes, atbalstīja elkoņus uz ceļagaliem un iespieda galvu delnās. Galvā bija smags juceklis, krūtīs sāpīgi smeldza. Šķita, ka klusums zem gaiteņa spraišļiem sabiezēja par tumšu masu, kas slīdēja lejup un gulās virsū kā lietuvēns.

Nekāda cita glābiņa nezinādams, Spira pievērsās gaitenim, kur aiz biezajām durvīm atradās tik daudz cilvēku. Lai gan atšķirti, tie tomēr bija dzīvi cilvēki. Kad piespieda ausi durvīm, tad puslīdz stipru sarunu varēja sadzirdēt. Jau cik dažu reizi aiz gara laika Spira bija klausījies viņu sarunās, bija dzirdējis dzejas deklamējam, tādus kā priekšlasījumus turam un arī dziedam. Dziedāšanu piekopa sevišķi pašā lielākajā labā spārna kamerā, kurā patlaban atradās divdesmit divi politiskie.

Klusinātiem soļiem Spira nogāja pa gaiteni līdz zināmām durvīm. Just cilvēkus sev tuvumā, lai tie arī būtu viņam naidīgi, dzirdēt cilvēku balsis! Citādi ar viņu notiktu kaut kas ļauns, ko līdz galam izdomāt viņš baidījās. Viņš stāvēja pie durvīs ietaisīta lodziņa un pūlējās saklausīt, kas notiek kamerā. Gribējās atbīdīt lodziņu aizsedzošo vāku un iemest skatienu kamerā, dzirdēt arī tad varētu labāk, bet tā nedrīkstēja. Tad kameras iemītnieki zinātu, ka viņus novēro, un ' nekā nerunātu, kas nav sargiem jādzird. Viņi taču nezināja, kādas jūtas bija Spiru šurp dzinušas; sargs bija viņiem tikai naidnieks un nīstams.

Spira pielika ausi pie lodziņa un sasprindzināja uzmanību. Dzirdēja soļus, kustību ... Bet tad atskanēja dziedāšana. Dziedāja pazīstamu ziemassvētku meldiju, tikai vārdi bija savādi.

Tumša nakts, baiga nakts!

Rets tik dus; kaps jau rakts

Daudziem, kas zaļo vēl dzīvībā;

Cīniņu liesmās deg Krievija.

Tautas glābēja gaid.

Tumša nakts, klusums baigs!

Sāpēs raukts tautas vaigs.

Naidu un nāvi šņāc varmāki:

Samīt ik modušos dvēseli!

Kas spēj līdzēt un glābt!

Tumša nakts, bet jau aust

Rīts, kam lemts tumsu lauzt.

Pīšļos bruks varmāku godība,

Brīvības saule lēks mirdzoša.

Cīnītājs pats sevi glābs.

Kad dziesma beidzās, dziedātāji palika mierīgi stāvot, bet viens no tiem uzrunāja citus, kā to dara sapulcēs vai baznīcā mācītājs. Runātājs teica, ka visas ziemeļu tautas ziemas saulgriežu dienās svinējušas svētkus. Tie bijuši priecīgi svētki par godu uzvarošai saulei. «Lai ziemas sals vēl stindzina dabu,» teica runātājs, «lai puteņi kaukdami griežas, lai trako vēl dzīvību nīdēji spēki, — saule sāk atkal kāpt debess kalnā. Jo dienas tā kāps augstāk, nesīs gaismu un siltumu zemes lejās, salauzīs naidīgo ziemas

varu. Kusls sniegs un ledus, dīgs atkal asni, zeme zaļos — būs atkal pavasars.»

Tālāk runātājs teica, ka latviešu tauta savā attīstības gaitā patlaban pārdzīvojot saulgriežiem līdzīgu laiku posmu. Naidīgi spēki liedzot tautai kalnā kāpt, gribot apturēt tās gaitu uz labāku nākotni, bet šie naidīgie spēki nekā nepanākšot. «Kaut plēš tie rētas tautas miesā,» sacīja runātājs, «uzvara tomēr būs mūsu.» Tauta cīnoties par labāku taisnību, šī cīņa esot iesaistīta negrozāmā pasaules kārtībā, ko noteikusi no cilvēka neatkarīga augstāka likteņa griba. «Zinot sevi par šīs augstākās gribas kalpiem,» turpināja runātājs, «mēs nevaram justies nelaimīgi, kaut mums ir jācieš. Mēs skumstam tikai par to, ka esam izrauti no cīnītāju rindas. Bet mūsu vietā stājas citi cīnītāji, mūsu ciešanas beigsies ar uzvaru, un mūsu kritušos ai slavu un pateicību minēs nākošās laimīgākās paaudzes. Bet kā jūtas mūsu vajātāji? Vai apmierināti, laimīgi? Vai šovakar prieku pārdzīvo tie, kas mūs ieslodzījuši aiz restēm un atslēgām? Nē! Prieks tiem svešs, laime tiem tālu. Viņu sirds balss, kaut mākslīgi ar vīna reiboni apspiesta, dvēseles dziļumā tiem čukst, ka tie spārdās pret dzeloņu, ka cīņa tiem jāzaudē. Viņi jauž, ka tautas briestošais spēks salauzīs akmens sprostus, kā pavasara ūdeņi salauž ziemas ledu. Kur tad tie bēgs? Kas tad tos glābs? Neviens mēs negribam būt viņu vietā. Bet dziļi nožēlot mēs varam tos nelaimīgos, mazos cilvēci-

ņus, kas gara stulbumā kalpo varmākiem, kalpo par sargu suņiem, karātavu kalpiem. Nav nožēlojamāku cilvēku par šiem nelaimīgajiem. Visrupjākā un grūtākā darba strādnieks zina savu darba vajadzību un vērtību, un katram pienāk savs prieka brīdis, kur tas ar labu apziņu ...»

Tālāk Spira neklausījās. Viņš atrāvās no lodziņa un kā apreibis streipuļoja projām pa gaiteni. Karsta smeldze dedzināja tam krūtis, it kā kvēlošas ogles būtu tur iebērtas. Visas šīs dienas smagās domas un jušanas bija savilkušās viņā cietā kamolā un spieda pie zemes viņa augumu. Kur viņš paliks, kad atnāks rīts? Kā viņš skatīsies jaunai dienai acīs? Neviena cilvēka viņš nedrīkstēs uzrunāt, nedrīkstēs pat paskatīties kādam sejā. Kā slimam zvēram viņam nemanītam jāmeklē sava ala.

Neapzinādamies savu soļu mērķa, Spira uzgāja pa kāpnēm otrā stāvā un iegāja uzraugu istabā. It kā nupat būtu atradis, ka tur neviena nav, it kā tur būtu kas jādara . . . Smagums augumā tapa spiedīgāks. Nevarīgi nokrita krēslā. Krūtīs trūka elpas.

Kaut kas jādara ... Tā vairs nevar... Kā ciets ritenis griežas galvā. Kas ir mana dzīve? Kam es dzīvoju? Kaut jel kāds gals nācis! ...

Doma par galu palēnināja cieto riteni galvā. Kāds atvieglojums būtu gals! Ne vairs rīta, ne naidīgo ļaužu uz ielas un rūpju un neziņas, kur likties... Gala priekšstats iezibējās Spiram smadzenēs kā sen gaidīts un ilgots atsvabinātājs... Tik ātrāk, kamēr neatgriežas Žabiņš.

Spira atsprādzēja un noņēma no viduča plato siksnu ar revolvera maksti, nolika to uz galdiņa. Tā nederēja. Bet bikses viņam bija sajoztas ar šauru siksnu. Tā derēja. Pataustīja krāsns aizbīdņa kloķi: tas bija stiprs.

«Ko teiks Žabiņš, kad atradīs? Pārsteigts būs gan — bet lai! Tikai viņš netiks iekšā. Tas nebūs labi.»

Paātrinātiem soļiem Spira nogāja lejā un atslēdza durvis. Atpakaļ nākot, viņā pazibēja doma, ka viss varētu palikt, tāpat kā bijis, kā ilgus gadus ierasts, ka varētu nekā nedarīt.. .

Spira stāvēja netālu no uzraugu istabas durvīm. Sirds krūtīs dauzījās strauji, bet galvā bija salts miers. Zināja skaidri: ja viņš ieies istabā, tad no tās vairs neiznāks. Un dvēseles dziļumā gulēja tikpat skaidra ziņa, ka, tāpat kā bijis, nekas vairs nevar būt.

Lēniem, bet stingriem soļiem Spira iegāja istabā.

1948

SATURS

Juris Kosa un viņa stāsti Dienas tveicē ....

Satikšanās......

Uzplūdi.......

Naktij uznākot ....

Laimīgie ......

Agnēze.......

Tumša nakts.....

Юрис Коса В ПОЛУДЕННОМ ЗНОЕ Избранное Издательство «ЛИЕСМА»

На латышском языке Рига, 1969 год

Redaktore L. BIbere Māksi, redaktors A. Jēgers Tehn. redaktors A. Mironovs Korektore A. Pavlovska

Nodota salikšanai 1968. g. 7. augustā. Parakstīta iespiešanai 1968. g. 28. oktobrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 1, formāts 70 X 90 V32. 5,00 fiz. iespiedi.; 5,85 uzsk. iespiedi.; 5,60 izdevn. 1. Metiens 15000 eks. JT 17136. Maksā 31 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 22122-Do362. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 1. tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Pasūt. Nr. 4369.

L1

Content

Kosa Juris Dienas tveicē

JURIS KOSA UN VIŅA STĀSTI (1878 — 1967)

DIENAS TVEICĒ

SATIKŠANĀS

UZPLŪDI

NAKTIJ UZNĀKOT

LAIMĪGIE

AGNEZE

TUMŠA NAKTS

SATURS