Gorkijs Maksims

Dziesma par vētrasputnu, Dziesma par Vanagu.

Maksims Gorkijs

Dziesma par vētrasputnu.

Atdzejojis Ojārs vācietis Mākslinieks Girts Vilks

Dziesma par Vanagu

Izdevniecība «Liesma» Rīgā 1968

с

DZIESMA PAR VĒTRASPUTNU

,

Pāri sirmam jūras klajam vēji mākoņus dzen kopā.

Un starp mākoņiem un jūru lepni lido Vetras-putns,

melnam zibsnījumam līdzīgs.

Te ar spārnu vilnim skaras, te kā bulta šaujas tūcēs,

un viņš kliedz, un — mākoņi dzird prieku lepnā putna balsī.

Kliedz šī balss — lai vētra būtu! Naida spēku,

kaisles liesmu, uzvarošu pārliecību mākoņi dzird šajā balsī.

Kaijas sten pirms vētras, sten un, šaudīdamās pāri jūrai,

vēlas dzelmē noslīcināt savas šausmas vētras priekšā.

Gargāles sten, arī viņām paliek nepieejams dzīvē —

cīņas baudījums un saldums, pērkonzvēlieni tās baida.

Dumjais pingvīns klinšu spraugā paslēpj savu trekno miesu...

Tikai lepnais Vētrasputns lido brīvi un bez bailēm pāri putu sirmai jūrai.

Arvien draudīgāk un zemāk tūces nolaižas pār jūru,

viļņi dzied un raujas augšup satikties ar pērkondārdiem.

Pērkons dārd. Kūp naida putas, viļņiem strīdoties ar vēju.

Vēji satver viļņu baru cieši savos apkampienos

un no visa spēka dusmās viņus triec pret krasta klintīm,

sadragājot sīkos šļakstos zilganzaļos ūdensblāķus.

Vētrasputns kliedz un lido, melnam zibsnījumam līdzīgs,

cauršauj mākoņus kā bulta, rauj ar spārnu viļņiem putas.

Tur viņš šaudās tā kā dēmons, lepnais, melnais Vētras dēmons —

te viņš smejas, te viņš elso...

Viņš par mākoņvāliem smejas, viņš no liela prieka elso!...

Skaļā pērkonnaidā dēmons sen jau nogurumu sadzird,

tic, ka sauli melnās tūces nespēs noslēpt — nespēs noslēpt.

Vēji gaudo ... Pērkons ārdās ...

Zilā liesmā plaiksni debess pāri jūras bezdibenim.

Jūra tvarsta zibens šautras un tās savā dzelmē nodzēš.

Tā kā ugunīgas čūskas, jūras dzelmē pazuzdami,

lokās zibens atspīdumi.

— Vētra! Drīz vien brāzīs vētra!

Vētrasputns lido lepni asiem zibeņiem pa vidu,

naida pilnai jūrai pāri, uzvaru sev pravietodams:

— Lai vēl stiprāk brāžas vētra!

1901

*

DZIESMA PAR VANAGU

.

Milzīgā, pie krasta slinki čukstošā jūra aizmiga, un tagad tās zilganās mēness gaismas pielietais tālums ir nekustīgs. Tur maigais sudra-bojums ir saplūdis ar zilo dienvidu debesi un jūra guj dzijā miegā, atspoguļodama sevī spalvu mākoņu mežģines, kas ir nekustīgas un neaizsniedz zeltīto zvaigžņu rakstu. Šķiet, ka debesis arvien zemāk un zemāk noliecas pār jūru,

gribēdamas saprast, par ko sačukstas nenogurdināmie, uz krastu miegaini lienošie viļņi.

Ar nord-osta kroplīgi izlocītiem kokiem apaugušie kalni asiem vēzieniem ir pacēluši savas virsotnes zilajā tuksnesī pār mums, bargās kontūras ir mīkstinājusi siltā un mīlīgā dienvidu nakts migla.

Kalni ir domīgi. To melnās ēnas gulstas uz zajgano vi|ņu mugurām, it kā vēlēdamās apturēt vienīgo kustību, apklusināt nepārtraukto viļņu čalu un putu nopūtas, — visas skaņas, kas traucē noslēpumaino klusumu, kurš izlijis visapkārt reizē ar pagaidām vēl kalnu slēptā mēness zilgani sudraboto mirdzumu.

— A-aAlla-ah-a-akbar!... — klusu nopūšas Nadirs Rahims Ogli, vecs Krimas gans, garš, sirms, dienvidu saules sasvi-lināts, kalsns un gudrs vecis.

Mēs ar viņu guļam smiltīs pie milzīga akmens^ kurš atrāvies no dzimtās klints, ietērpies ēnā, apaudzis ar sūnu, — pie skumja, drūma akmens. Uz tiem viņa sāniem, kas uz jūras pusi, vi|ņi ir sasvaidījuši gļotas un ūdenszāles, un, apkāries ar tām, akmens izskatās it kā piesiets pie šīs smilšu strēmeles, kas šķir jūru no kalniem. Mūsu ugunskurs apspīd viņu no kalnu puses, liesma dreb, un pa veco, dzi|u grumbu izvagoto akmeni skraidelē ēnas.

Mēs ar Rahimu vārām zupu no tikko sazvejotām zivīm, un abi esam tajā noskaņojumā, kad viss šķiet caurspīdīgs, apgarots, viss |auj ieskatīties sevī, kad ap sirdi ir tik tīri un viegli, ka nav citas vēlēšanās, atskaitot vēlēšanos domāt.

Bet jūra glaužas pie krasta, un vi|ņi skan tik maigi, it kā lūgtos, lai tos laiž apsildīties pie ugunskura. Reizēm kopējā harmonijā ieskanas mazliet augstāka, draiskulīgāka nots — tur kāds no viļņiem, drošāks, ir pielīdis tuvāk mums.

Rahims guļ ar krūtīm smiltīs, ar galvu uz jūras pusi un domīgi raugās miglainajā tālumā, atspiedies uz elkoņiem un saņēmis galvu rokās. Pinkainā aitādas cepure noslīdējusi uz pakauša, no jūras nāk dzestrums un dvašo viņa augstajā, sīku krunciņu izvagotajā pierē. Viņš filozofē, nepainteresējies, vai es klausos vai ne, runā it kā ar jūru:

— Dievticīgs cilvēks nonāk paradīzē. Bet kas nekalpo dievam un pravietim? Varbūt viņš ir tur — tajās putās... Un tie sudrabotie plankumi ūdenī, varbūt viņš tieši... Kas to lai zin?

Tumšā, vareni izpletusies jūra iegais-mojas, vietām uzzib pa dažam kā pagadās nomestam mēness atspulgam. Mēness jau ir izlīdis pāri pinkainajām kalnu virsotnēm un domīgi lej savu gaismu pār čukstošo jūru, pār krastu un akmeni, pie kura mēs gujam.

— Rahim!... Pastāsti pasaku ... — es lūdzu veco.

— Priekš kam? — nepagriezdamies atjautā Rahims.

— Tāpat vien. Man patīk tavas pasakas.

— Es jau tev visas izstāstīju ... Vairāk es nezinu,.. — Tas nozīmē, lai es palūdzos. Es arī lūdzos.

— Gribi, es tev pastāstīšu dziesmu? — Rahims piekāpjas.

Es gribu dzirdēt vecu dziesmu, un grūtsirdīgā rečitatlvā, cenzdamies saglabāt dziesmas savdabīgo melodiju, viņš stāsta:

I

«Augstaugstu kalnos reiz līda Zalktis un ritinājās tai mitrā aizā, no kuras tālu var jūrā redzēt.

«Un augstā debess bij saules pilna, un kalnu tveice pret sauli kāpa, un lejā viļņi pret klinti sitās.

«Pa aizas tumsu, viss vienos šļakstos, uz jūras pusi strauts dārdot brāzās un vēla oļus.

«Tad pēkšņi aizā, kur Zalktis snauda, ar asiņainām un pušu krūtīm tur krita Vanags no augstās debess.

«Ar īsu vaidu pret zemi triecās un bezspēcīgā un mēmā naidā pret klinti sitās.

«Bij Zalktim bailes, viņš līda tālāk, bet drīz vien juta, ka putnam dzīvot vairs tikai mirkli.

«Viņš līda tuvāk pusdzīvam putnam un nošņācās tam vai tieši acīs:

«— Ko, vai tu mirsti?

«— Jā, mirstu! — Vanags tam atbildēja. — Man bija dzīve!... Es zinu laimi!... Es droši kāvos!... Man bija debess... Tu neredzēsi to sev tik tuvu! ... Ak nabag, nabag!

«— Kas tad ir — debess? — vien tukša vieta ... Kā man tur ložņāt? Man te ir labi... ir silts un mitrs!

«Tā Zalktis teica to brīvam putnam, pie sevis smīnot par putnu pašu un viņa blēņām.

«Un nodomāja: «Vai lien, vai lido — ir beigas skaidras — viss zemē gulsies, viss kļūs par pīšļiem ...»

«Bet drošais Vanags atžilba pēkšņi un apskatījās ar asu skatu pa aizu apkārt.

«Caur drūmu klinti melns ūdens sūcās, un gaiss bij smacīgs šai drūmā aizā, kur ož pēc trūdiem.

«Un kliedza Vanags ar lielām sāpēm, cik bija spēka:

«— Ak, ja vēl reizi man debess tiktu!... Es ienaidnieku ... pie brūcēm

spiestu un... aizrītos viņš no manas asins!... Ak, cīņas laime!...

«Bet Zalktis sprieda: «Var būt, ka tiešām ir kaut kas tīkams tur no tās debess, ja viņš tā mokās!...»

«Un sacīja viņš tad brīvam putnam: «Tu pielien tuvāk pie aizas malas un meties lejā, var būt, ka spārni vēl tevi panes un padzīvosi vēl kādu brīdi pa savu gaisu.»

«Un nodrebēja tad lepnais putns un lepni kliedzot pie aizas gāja, ar asiem nagiem pa klinti slīdot.

«Pie aizas malas viņš pleta spārnus un uzelpoja ar pilnu krūti, un likās lejā.

«Viņš tā kā akmens uz leju krita, pa klintīm slīdot, un lauza spārnus, un juka spalvas.

«Bet asinis strauts nomazgāja un ņēma viņu uz straumes rokām, un ģērba putās, un nesa jūrā.

«Bet jūras viļņi ar skumju dārdu pret klintīm zvēlās. Un putna līķis uz jūras tāles vairs nebij redzams.

II

«Klints aizā guļot, vēl sprieda Zalktis par putna nāvi un debess ilgām.

«Viņš paskatījās tai zilā telpā, kas vienmēr domāt mums liek par laimi.

«— Ko redzēja viņš, tas beigtais Vanags, tai tuksnesī, kur ne gals, ne sākums? Un kāpēc tādi kā viņš pat beigti vēl jauc mums prātus ar savām ilgām pēc zilas debess? Kas viņiem tiek tur? Bet es jau varu to visu izjust, tik vajag drusciņ man pabūt gaisā.

«Un — sacīts, darīts. Atritinājies viņš lēca gaisā un pamirdzēja kā spoža lenta.

«Kas dzimis rāpot — tas nevar lidot! ... To aizmirsis, viņš uz akmens krita, bet nenositās un sāka smieties:

«Tad tāds ir īsti tas debess skaistums! Krist atkal lejā! ... Ak, muļķa putni! Tie zemi nezin, tiem garlaicīgi, tiem vajag tikt vien tur augšā gaisā un meklēt dzīvi tur, kur ir tukšums. Viens vienīgs tukšums. Tur daudz ir gaismas, bet tur nav ēsmas, un dzīvai būtnei tur nav

kur tverties. Ko lepnība līdz? Ko pārmetumi? Tie der, lai slēptu, cik ilgas tukšas, un to, ka dzīvei maz esi derīgs. Ak, muļķa putni! Bet mani apkrāpt vairs tagad nevar tās viņu runas! Pats visu zinu! Man bija debess... Es uzlidoju, es izmērīju un lejā kritu, un nenositos, bet tikai stiprāk sev sāku ticēt. Lai tas, kas zemi nav spējīgs mīlēt, no māņiem pārtiek. Es, radīts zemei, uz zemes būšu.

«Uz akmens atkal viņš ritinājās un bija lepns.

«Ar gaismas mirgu bij pilna jūra, un viļņi bargi pret krastu sitās.

«Kā lauvas rēciens tur bija dziesma par lepno putnu, un nodrebēja no viļņiem — klintis, no dziesmas — debess:

«Lai drošo neprāts ir mūžos slavēts!

«Jo drošo neprāts — ir dzīves jēga! Ak drošais Vanag! Lai niknā cīņā tu asiņoji... Bet laiks reiz pienāks, un tava karstā ik asinslāse caur dzīves tumsu kā dzirkstele reiz tik karsti kvēlos, ka daudzās sirdīs degs neprātīgas

un lielas slāpes pēc brīvas dzīves un gaišas saules!

«Te drošo neprāts ir mūsu dziesmā! ...»

... Klusē opāla krāsas jūras tāle, dziedoši san viļņi smiltīs, un es klusēju, raudzīdamies jūras tālumā. Uz ūdens arvien vairāk sudraboto plankumu no mēness stariem ... Mūsu katliņš klusām sāk vārīties.

Viens vilnis rotaļīgi izlec uz krasta un, izaicinoši šalkdams, lien Rahimam pie galvas.

— Kur tu nāc?... Vācies! — Rahims atgaiņājas ar roku, un vilnis paklausīgi aizveļas atpakaļ jūrā.

Man nemaz neliekas ne smieklīgas, ne briesmīgas šīs Rahima izdarības, kad viņš ar vilni sarunājas kā ar dzīvu. Viss mums apkārt lr kaut kā īpaši dzīvs, maigs un mīlīgs. Jūras miers ir tik iespaidīgs, ka tā svaigajā elpā, kas plūst uz vēl no tveices neatdzisušajiem kalniem, jūt daudz apslēpta un aizturēta spēka. Tumši zilajā debesī ar zelta zvaigžņu rakstu uzrakstīts kaut kas svinīgs, dvēseli saviļņojošs un satrauc prātu ar kāda atklājuma saldajām gaidām.

Viss snauž, bet snauž tik saspringti un jutīgi, ka šķiet — nākošajā sekundē modīsies un ieskanēsies neizskaidrojami saldu skaņu staltajā harmonijā. Šīs skaņas stāstīs par pasaules noslēpumiem, izskaidros tos prātam, bet pēc tam izdzēsīs to kā malduguntiņu un aiznesīs dvēseli augstu tumši zilajā bezdibenī, kur viņai pretī trīsošie zvaigžņu raksti arī ieskanēsies brīnumainā jaunatklāsmes mūzikā.

1895

Максим Горький

ПЕСНЯ О БУРЕВЕСТНИКЕ ПЕСНЯ О СОКОЛЕ Издательство «Лиесма»

На латышском языке Художник Гиртс Вилкс

ATDZEJOJIS OJĀRS VĀCIETIS MĀKSLINIEKS ĢIRTS VILKS

Redaktors M. Čaklais Maksi, redaktors A. Jegers Tehn. redaktore V. Dārziņā Korektore L. Ozoliņa Nodota salIkSanal 1067. g. 13. novembri. Parakstīta iespleSanal 1967. g. 18. decembri. Papīra formāts 70X100/32. Dobspiedes pap. 100 g. 1,11 fiz. Iespiedi.; 1,63 uzsk. Iespiedi.; 0,73 Iz-devn. I. Metiens 20 000 eks. Maksā 41 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 21456-D120. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Rīgas Paraugtipogrāfija, PuSklna ielā 12. Pasūt. Nr. 2543-A.

Content

Gorkijs Maksims Dziesma par vētrasputnu, Dziesma par Vanagu.

DZIESMA PAR VĒTRASPUTNU

DZIESMA PAR VANAGU