Vaidars Tālis

Jūrā astoņas balles

Tālis Vaidars Jūrā astoņas balles

SODA DIENA

— Tevi, māsa Bogila, es īpaši gaidīju. Es vienmēr tevi gaidu. Tāpēc, ka baidos par tevi. Tāpēc, ka tu esi skaista. Tāpēc, ka gribi iet atpakaļ pie viņa...

— Nav tiesa! — Bogila atgrūda krēslu, uz kura visu laiku bija sēdējusi, un četriem nevienādiem soļiem piesteidzās pie loga. Kreisā kāja viņai bija īsāka par labo. Ar apdomu ejot, to gandrīz varēja noslēpt, bet steidzoties augums klanījās kā dieva svētību lūdzoties. — Nav tiesa, brāli Fēliks. Tas ceļš ir ar nazi izkasīts. Pie viņa mani pat ar varu vairs neaizvedīs.

— Kur tad tu vakar biji? — arī brālis Fēlikss piecēlās un piegāja pie loga. Pie tā paša loga, protams, kur stāvēja Bogila. Viņš pat uzlika roku uz grēkā kritušās māsas pleca. Un, ja viņa skatieni atstātu kādas zīmes uz sievietes auguma, tad šo dažu sekunžu laikā, kamēr tika izteikts jautājums, māsa Bogila izskatītos pēc sieta.

— Es neļāvu savām rokām pat durvju kliņķi nospiest. Dievs ir mans liecinieks, — asarām acīs Bogila pagriezās pret sludinātāju un lūdzoši skatījās viņa sievišķīgi glītajā sejā.

— Atkal tu mūs krāpi? Atkal tu svētā dienā gāji uz ostu? Māsa Bogila! Vai tu apjēdz, kādu grēku savai dvēselei krāj ?

— Es tikai pateicu meitenēm, kuri tīkli jāsalāpa.

— Un, ka mute grēku padarīs, tev nebija bailes?

— Es teicu tikai par tīkliem.

— Vai ar to nepietiek, lai svēto dienu apgānītu? Tu tici man, ka soda reizē ir to tev pieskaitīs. Un vakar mēs tik skaisti dziedājām... — brālis Fēlikss pēkšņi atmaiga. Nu arī otra roka nogūlās uz Bogilas pleca. Protams, uz otra pleca.

Bogilai glaimoja, ka brālis Fēlikss tā rūpējas par viņu. Arī sieviete, kam viena kāja īsāka, ir sieviete. Bet kā lai pārvar kauna jūtas? Protams, ne tās, kas brīžiem radās pret brāli Fēliksu, bet kaunu no meitenēm ostā. Tās smējās, kad Bogila sestdienās nenāca darbā. Viņas gan nebija ļaunas, bet muļķes. Viņas neticēja Kristus otrreizējai atnākšanai un pasaules galam. Bogila meitenēm tomēr piedeva. Un vismaz nedēļu pēc tam varēja dzīvot mierīgi. Cerību uz svētā atnākšanu un cilvēces drīzu bojā eju deva brālis Fēlikss. Stiprais brālis Fēlikss. Viņš ir pavisam citādāks nekā tas nelietis Miķelis, kam rūp tikai pasaulīgie prieki.

— Par ko tu domā, māsa Bogila? — Fēlikss maigi jautāja.

— Par Miķeli, — Bogila nevainīgi atbildēja.

— Par to velna apsēsto! Viņš zaimo ne tikai dievu un mūsu ticību, bet arī komunistus un valdību. Ja viņš nebūtu zaglis un recidīvists, ko meklē milicija, tad es teiktu, ka esmu vaigā redzējis pašu antikristu! Un tu vēl, māsa Bogila, par viņu domā! Grūti būs tavu grēku izpirkt.

— Es neg/ibu viņam piedot. Es gribu Miķeli satikt, lai to nolādētu un atbrīvotu savu dvēseli no pēdējā maiguma.

— Tas tev nav jādara, māsa Bogila. Tu aizmirsti viņu. Un meklē tā kunga žēlastību vientulībā, — Fe-

likss pieglauda savu košo vaigu Bogilas matiem, un tā samtainās acis skatīja, kā, pestīšanu gaidot, krūšu rajonā zem pasaulīgā apģērba paslēpusies, viļņojas viņas dvēsele. Brālis Fēlikss juta pienākumu gādāt, lai Bogila šai pamestības laikā nejustos vientuļa. Izmantodams savas amata tiesības, viņš vakaros arvien ilgāk sāka uzkavēties skaistās lūdzējas sabiedrībā un ikdienišķos vārdos izskaidrot tai īsto bībeles mācību un dievišķo parādību jēgu.

Bogila vairs negaidīja savā dzīvē lielu prieku un laimi. Pavedējs Miķelis atstājis viņai audzināmu bērnu — meitu Mārīti, kas šodien ar kaimiņieni bija aizgājusi mežā ogas lasīt. Tikai tā kunga otrreizējo atnākšanu Bogila vēlējās sagaidīt spirgta un atklātu sirdi. Kaut Fēlikss nekad nenovērstu savu laipnību un palīdzētu tai ātrāk atgūt zaudēto mieru un sievišķās šķīstības sajūtu!

— Es to darīšu, — kā sadzirdējis Bogilas lūgumu, Fēlikss apņēma māsu ap viduci un aicināja apsēsties uz mīkstajām mēbelēm. Bet, tā kā mīkstā mēbele Bogilas šaurajā dzīvoklītī bija tikai viena, tad nekāda liela prātošana un izlemšana neiznāca. — Es to darīšu, — brālis Fēlikss vēlreiz atkārtoja. Un pēc šī otrreizējā ticības apliecinājuma istabiņā iestājās klusums.

— Māmiņ! Māmiņ! — pēkšņi aiz durvīm atskanēja meitenītes balss. Klauvējieni. Nepacietīgi klabināja rokturis. — Māmiņ! Es tā esmu. Laid iekšā, lūdzu!

Bet istabā vēl vienmēr klusums. Tikai pēc laba brīža, kad Fēlikss atkal stāvēja pie loga un skatījās, kā pa ielu steidzas pasaules rūpju apsēstie gājēji, Bogila saērcināta nočukstēja:

— Vienmēr viņas staigā stundām ilgi. Nesaprotu, kāpēc tieši šodien tik ātri. . .

— Tu neuztraucies, Bogila. Mēs visi esam brāļi un māsas iekš Kristus. Un mums neklājas savu nepatiku izrādīt skaļos vārdos. Cerēsim, māsa Bogila, ka pasaules bojā eja vēl nav tik tuvu un mēs vēl tiksimies šepat uz pasaulīgās zemes. Lai tā kunga svētība palīdz tev būt pacietīgai. Atslēdz, lūdzu, durvis.

Mārīte auga viena. Bogila dienu no dienas aizvadīja darbā, arī vakaros bieži nebija mājās. Un tās retās reizes, kad viņas varēja padzīvoties kopā, Mārītei likās kā svētku dienas. Parasti tas iegadījās sestdienās. Māmiņa tad gulēja ilgāk nekā parasti. Mārīte pamodusies pielīda viņai blakus, un, kad māmiņa pavēra acis, drīkstēja izrunāties visai nedēļai.

— Vakar Anntante paņēma mani līdzi pie savas mazmeitiņas, — Mārīte vienā tādā rītā sāka stāstīt. Jo tas bija liels notikums viņas dzīvītē. Iet ciemos! Un Anntante bija laba. Mārīte mīlēja viņu gandrīz tikpat stipri kā savu māmiņu. Anntante dzīvoja turpat blakus dzīvoklī un, kamēr māmiņa bija darbā, palīdzēja Mārītei rītos apģērbties. Vienmēr ienāca paskatīties, vai nav kas atgadījies. Paretam paņēma līdzi pastaigāties vai ciemos.

— Viņu sauc par Guntu. Tikpat liela kā es. Un kas viņai mantu! Tētis arī viņai ir, — Mārīte turpināja.

— Vai tad mums nav? — Bogila iejautājās.

— Bet viņš pie mums nedzīvo. Kāpēc viņš nedzīvo?

Lai arī par ko viņas runātu, vienmēr nonāca pie šī «kāpēc», uz kuru Bogila vēl nekad nebija varējusi atbildēt. Tad viņa vai nu sāka stāstīt ko citu, vai ātri cēlās augšā, teikdama, ka nu jau gan aizgulējušās un novārtījušās par ilgu, nepaspēs nemaz brokastis paēst, lai nenokavētu dievkalpojumu. Taču Mārīte tādās reizēs tūlīt sajuta, ka māmiņa atkal kļuvusi savādi auksta un sveša un viņas acis raugās tik dzedri, it kā blakus nebūtu mazā Mārīte, bet kāds pavisam svešs cilvēks. Kaut gan vispār māmiņa bieži bija netaisna, dusmojās un bārās uz viņu. Mārītei tad bija bailes.

Uz draudzes sanāksmēm viņas gāja katru sestdienu. Reizēm pat nedēļas vidū. Mārītei patika iet uz dieva namu, jo tad māmiņa bija mīļa un laba un veda viņu pie rokas. Dieva namā dabūja redzēt arī daudz svešu cilvēku. Kad māmiņa un visi pārējie sāka dziedāt, Mārīte mēģināja vilkt līdzi. Vārdus dziesmām māmiņa viņai mācīja katru vakaru, kad bija vaļas. Un dziedāt Mārītei ļoti patika. Dažas dziesmas gan ari Anntante bija sākusi ierādīt, bet māmiņa sacīja, ka tās neesot labas dziesmas. Mārītei gan tās likās vislabākās. Tomēr, ja māmiņa teica — sliktas, Mārīte klausīja — nedziedāja.

Vēlāk, kad viņas jau bija uz ielas, ceļā uz dieva namu, Mārīte atkal atcerējās savu jauno draudzeni:

— Vai mēs, mammucīt, nevaram aiziet pie Guntas ciemos?

— Nē, mums jāiet pielūgt dieviņu.

— Pēc dieviņa pielūgšanas.

— Pēc dieviņa pielūgšanas mēs nāksim atkal mājās, lasīsim lielo grāmatu, vārīsim ēst.

— Kad tad iet ciemos?

Jautājums aiz jautājuma. Bogila gan atbildēja, bet, darot to, izjuta arvien lielāku nepatiku. Ejot pie brāļiem un māsām iekš Kristus, viņai jau ceļā gribējās aizmirst visu pārējo un domās sarunāties tikai ar viņu — vienīgo, visvareno.

Mārīte to nesaprata. Visapkārt urda pilsētiņas troksnis, galvenā iela pilna gājēju, un Mārītei būtu paticis, ja māmiņa izturētos tāpat kā citi — pasmietos, nopirktu saldējumu, kādreiz aizietu ciemos.

Brīdi viņas gāja klusēdamas. Tad Mārīte atcerējās vēl kaut ko:

— Viena grāmata Guntai ir pavisam liela liela! To viņai tētis uzdāvinājis. Gandrīz tāda pati kā mums — liela, biezos vākos. Tikai ar bildēm. Un Gunta tajā drīkst ari rakstīt, krāsot. Visu ko! Vai mūsu grāmatā nedrīkst rakstīt, mammucīt?

— Pasarg dievs! Ko tu! Tā ir svēta grāmata.

— Ko tas nozīmē — svēta?

— To tu sapratīsi, kad izaugsi liela. Bet tagad pietiek runāt. Kad pāriesim mājās, es tev atkal palasīšu priekšā.

Tā viņas aizvadīja savas brīvās dienas. Gāja uz baznīcu, pēc tam mājās lasīja bībeli, gatavoja pusdienas un paēdušas, ja bija kaut cik labs laiks, aizstaigāja līdz tuvējai kapsētai. Tā bija klusa, kokiem aizaugusi un ēnaina, un Bogila tur labprāt mēdza uzkavēties.

Garos nātna/svārkos, dziļi pār acīm pārsietu melnu lakatu, Bogila ar savu ārieni vien jau liecināja, ka šīs zemes dzīve viņai vairs neinteresē. Kaut Bogilas mūžam apritēja tikai divdesmit sestais gads, pasauli viņa sajuta jau tālu un svešu. Bērnība? Par to palikušas tikai neskaidras atmiņas un liels žēlums. Patiesībā nekādas bērnības nav bijis. Netīrā istaba un tēva — dzērāja sitieni. Jaunība? Kas to zina, kad sākās jaunība. Nekad par to nav domāts. Tagad viņa jau veca. Gadus dieva priekšā neviens neskaita. Draudze — viņas ģimene. Kristus — viņas vienīgā īstā mīlestība. Brālis Fēlikss? Jā — kā tad ir ar brāli Fēliksu?

Bet Mārīte ar katru gadu auga lielāka un arvien biežāk jautāja pēc tēva:

— Kāpēc viņš nedzīvo pie mums?

Grūti bija atbildēt. Vajadzēja melot. Vismaz novērsties un ciest klusu. Taču arī tas nozīmēja melot. Melot pašai sev. Vai Mārīte ko juta? Bogila nezināja. Izstāstīt visu par Miķeli, to nelieti? Nē. Miķelis solījās iestāties draudzē. Solīja precēt. Un kas iznāca? Neko citu no bezdievja arī nevarēja sagaidīt. Muļķe ...

Tev nebūs melot, teikts svētajos rakstos. Bogila tomēr meloja, jo tā vēlēja brālis Fēlikss. Tagad viss it kā pagājis, bet atmiņas palikušas. Tās gruzdēja un dedzināja, un atkal un atkal nācās pie tām atgriezties.

«Kā tagad klājas Miķelim? Toreiz, kad viņš aizgāja, man bija kauns skriet pakaļ. Kaut es būtu kliegusi — paliec! Vēlāk — neviens to nezina — katru dienu pieminēju.»

Iedomājoties savas jūtas pret Mārīti, Bogila ikreiz apmulsa. Gribējās kaut kur bēgt, prom no sevis, bet tas nebija iespējams. Mārīte taču viņas bērns. Vajadzētu mīlēt. Var jau būt, ka arī mīlēja. Bet tikai Mārītes dēļ viņa zaudēja savu laimi. To vienkāršo,

cilvēcisko laimi, kuru pat brāļi un māsas iekš Kristus nespēja aizstāt.

Brālis Fēlikss? Vai viņš mani tādu — ar bērnu — ņems? Nē, nē, tā nedrīkstēja domāt. Brālis Fēlikss ir labs cilvēks. Dieva vīrs. Sludinātājs.

Kā miglas vāli dzimtajā pusē vakaros kūņoja un nogūlās pār ezeru, tā pagātne nu arvien biežāk izstiepa savas ēnas pār tagadni. Lai kur viņa ietu, lai ko darītu, viss jaucās ap baznīcu, sēkti. Ap Miķeli, ap Mārīti. Ap Fēliksu. Kā starp diviem akmeņiem — patiesību un meliem — Bogila sadrupināja savu dzīvi. Savu dzīvi, savu laimi, savu mīlestību. Palika tikai ticība uz viņu, uz Jēzu Kristu. Viņš nepievils. Ticība uz piedošanu. Ja ne šeit, tad viņā saulē. Ja ne šodien, tad pastarā dienā. Un tā nāks drīz.

Mārīte vadīja dienas viena. Viņas vienīgie draugi bija klibais plīša buciņš un lelle Ama, kuru nesen uz Jauno gadu uzdāvināja Anntante. No prāta neizgāja ciemošanās pie Guntas. Daudzās mantas, lielā grāmata.

«Mamma teica, ka mūsu grāmatā drīkst tikai la~ sīt,» Mārīte vēlreiz visu pārdomāja. Bet viņai bija tik garlaicīgi vienai pašai. Un turpat stūrī uz plaukta tā stāvēja. Liela, melna, bieza. «Rakstīt mūsu grāmatā nedrīkst. Bet pašķirstīt? Par to māmiņa nekā neteica.»

Tad Mārīte izlēma nocelt grāmatu un vienreiz arī pati pārlapot.

«Kādi sīki burtiņi! Un dzeltenas lapas! Kā var patikt tādā grāmatā lasīt?»

Viņa šķirstīja, skatījās, vai neatradīsies kāds pazīstams burts. Neviena. Visi tādi sveši, neredzēti. Viņa gan vairāk par dažiem burtiem nezināja. Varbūt tur tā nelaime. Arī bilžu nebija. Neinteresanta grāmata.

«Bet ja es izkrāsotu? Māmiņai arī patiktu. Un būtu daudz glītāka!»

Meitenīte sameklēja māmiņas sarkano zīmuli. Nocēla no plauktiņa mazo tintes pudelīti un spalvu. Un sāka savu lielo darbu ar pašu pirmo lapas pusi. Cik glīti iznāca! Kad lapa bija pilna, atšķīra nākamo.

Kas zina, cik ilgi Mārīte tā nostrādāja, bet, izdzir-dusi kāpnēs pazīstamos soļus, viņa žigli vien piecēlās un laimīga, apmierināta steidzās māmiņai pretim.

— Redzi, mammucīt, ko es izdarīju, kamēr tu pelnīji maizīti! Izkrāsoju mūsu lielo grāmatu!

Taču notika pavisam citādi, nekā Mārīte bija iedomājusies. Māmiņa apstājās, paskatījās uz krēslu istabas vidū, kur atradās grāmata, neteica neviena vārda un kļuva pavisam savāda.

— Ak dievs! — viņa beidzot nočukstēja un, mēteli nenovilkusi, nervoziem soļiem piesteidzās pie krēsla. Kā baidīdamās no patiesības, viņa brīdi vilcinājās. Tad pieliecās un uztraukumā trīcošām rokām paņēma grāmatu.

Mārīte izbijās.

— Māmiņ! — Tagad viņa saprata, ka kaut ko nav izdarījusi labi. Māmiņa bija ļoti ļoti uztraukusies, bāla, un acis atkal tādas pavisam svešas. Svešas un ļaunas. Tur nebija tikai dusmas, bet vēl kaut kas tāds, ko Mārīte nesaprata. Māmiņa skatījās it kā uz viņu, bet reizē kaut kur prom, viņai garām. Un tas bija tik briesmīgi! Mārīte sāka raudāt. Nekad, nekad viņa vairs neņems grāmatu!

Bogila nolaida rokas gar sāniem. Bībele! Viņas meita bija apgānījusi svēto bībeli, kuru Bogilai reiz

dāvināja draudze. Grēks tagad krīt uz abām. Dievs to nepiedos. Nekad nepiedos. Vai tā nebija zīme vēl par ko citu? Kā toreiz neapstājās laiks, kad viņa uzdrošinājās laist pasaulē nelikumīgu bērnu! Vai ilgi varēja tā palikt? Grēks prasīja melus, meli — atmaksu. Atmaksu ar jaunu grēku.

— Ak dievs!

Istabas vidū stāvēja sieviete ar bībeli rokās — iegarenu seju, spītīgām lūpām. Visai sejai baigu zīmogu uzspieda plati ieplestas, neko neredzošas acis.

— Pietiek! Nu man pietiek, — Bogila čukstēja. — Beidzot es saprotu visu.

«Tā ir viņa, kas atņēma man dzīvi. Tikai viņa ... Miķelis vairs nenāk. Nekad nenāks. Mārītes dēļ nenāks. Arī brālis Fēlikss . . .»

— Mammucīt, es savākšu, — Mārīte bailīgi nāca klāt un grasījās nest prom vaļā atstāto tintes pudelīti, zīmuli un spalvu. Bet nekur viņa netika. Māte saķēra kuplo matu kodeļu, pievilka pie sevis un ar aso, šķautnaino spalvaskātu iesita pa meitenītes mazajām, trauslajām rociņām. Tad vēlreiz. Vēl un vēl.

— Še tev, še tev! Kas tev atļāva ņemt! — Sākumā čukstus, tad arvien skaļāk Bogila pavadīja šo pestīšanas darbu vārdiem.

— Nevajag, mammucīt, nevajag!

— Nekliedz! Es tev parādīšu! Otrreiz tas vairs nenotiks!

Mārīlc lūdzās, raudāja, locījās aiz sāpēm, līdz nokrita uz grīdas.

Izdzirdusi troksni, istabā ieskrēja kaimiņiene Ann-tante.

— Ko tu dari! Traka esi palikusi, vai? Galīgi prātu

izdzīvojusi! — Anntante pacēla Mārīti no grīdas un piespieda sev klāt. — Ko tu esi izdarījusi. ..

Bogila elsodama iekrita gultā un saka histēriski raudāt.

Cietums.

Bogila nebija redzējusi Mārīti kopš tās nelaimīgās dienas. Līdzi uz slimnīcu viņa toreiz neaizgāja, vēlāk to arī neatļāva. Divi mēneši bija pagājuši. Cilvēki, kas Bogilu diendienā neredzēja, tagad viņu nepazītu. Tā nebija vairs sieviete, bet ēna — pelēka, sakritusi, nožēlojama.

Mārīte pazina. Ievesta telpā, kur notika satikšanās, meitenīte atkal visu atcerējās un aizelsusies sāka raudāt. Pieskrējusi klāt savai māmiņai, viņa vēlreiz gribēja nolūgties ...

GULBJI ATLIDOJUŠI

Kailos stilbus pret rietošo sauli nozibinādama, sētsvidū izskrēja pusaudze meitene. Izpērušiem, melniem matiem, brūna kā čigāniete, bet zem biezajām uzacīm — divi zili debess gabaliņi.

— Ehē! Vecomāt! Gulbji atlidojuši!

— Ko tu man te klaigā? — durvīs parādījās arī otrs sievieša cilvēks, salīkusi vecenīte. — Vai kar-tupus uznesi?

— Gulbji atlidojuši, vecomāt, — meitene klusi pamāja ar roku pret debesīm un, kā nolūgdamās par savu pirmītējo skaļumu, noglāstīja vecenītei plecu. — Dzirdi, kā sasaucas?

— Pavasarī viņi vienmēr mūs apciemo.

— Bet tik daudz! Pilna debess!

— Tie ir pārceļotāji. Naktī viņi mūsu ezerā pārnakšņos, rīt laidīsies tālāk. Bet tec nu, tec, Indriņ, uz pagrabu. Drīz nāks vīri mājās, un nebūs vēl vakariņas.

— Vai pa vasaru neviens gulbis te nepaliek?

— Ja iepatīkas, tad jau kādreiz apmetas arī uz palikšanu.

Kā pātagas cirtiens pret debesīm nošvīkstēja šāviens.

— Vecomāt! — Izbijusies meitene paslēpās aiz lielā ozola, kas auga tieši pretim lievenim. Vecenīte paskatījās uz ezera pusi.

— Sašāva, — viņa nočukstēja.

Indra to dzirdēja un pieskrēja vecaimātei klāt.

— Ko sašāva? Vecomāt!

— Gulbi sašāva.

Bars sadalījās. Citi aizlidoja tālāk, citi nogriezās uz ezera pusi. Tikai viens vēl ilgi sauca un meklēja pazudušo draugu.

— Kas to izdarīja? — Indras acīs asaras. Pirmo reizi viņa bija redzējusi, kā atlido gulbji. Pirmo reizi viņa redzēja, kā nošautu gulbi meklē draugs. Kā kliedz. Kā riņķo un nelaižas prom. Vai grāmatās lasīts, vai citur dzirdēts, bet Indra atcerējās, ka par gulbja dziesmu sauc pēdējo, pašu pēdējo. Gulbis, kam pazudis draugs, uzlaižas augstu augstu gaisā, kliedz, sauc, pēc tam metas lejā un arī pats iet bojā. Tā ir gulbja dziesma. Pēdējā. Par uzticību draugam. Par mīlestību. Indras acīs asaras. — Kāpēc? Vai tā drīkst? — Viņas lūpas tikko kustējās.

— Tec nu, meit. Citādi mēs nudien nepagūsim.

Nākdama atpakaļ no pagraba, Indra vēlreiz palūkojās gaisā, tad, galvu nodūrusi, ieslīdēja istabā.

— Vecomāt, — sēžot uz ķeblīša plīts priekšā un mizojot kartupeļus, Indra atsāka vēlreiz. — Vai mednieks drīkst šaut gulbjus?

— Nezinu, meit. Citi šauj.

— Un kas šo nošāva?

Vecenīte klusēja.

Indra redzēja, ka vecāmāte tomēr zina. Kāpēc viņa negrib teikt?

— Nezinu, meit. Mēs jau nebijām tur klāt. Cilvēku uz pasaules daudz.

— Gulbi var nošaut tikai slikts cilvēks.

Vairāk viņas nerunāja. Vecāmāte nejuta tikdaudz žēluma par nošauto putnu, cik par savu mazmeitu. Par Indru. Cik ilgi viņa vēl būs tāds bērns? Sāks domāt par sevi. Sāks ieklausīties, ko cilvēki runā. Kā tas viss notiks?

Kartupeļu grāpis jau gāja pāri malām. No otriem riņķiem nāca ceptas gaļas smarža. Pat pagalmā to juta. Vai citādi, vakariņās ieradušies, vīri tik nadzīgi mazgātos un postos uz istabu? Kad nāsis kutina garšīga ēdiena smarža, tad darba cilvēkam kustības uzreiz raitākas. Viņi mazgājās sētsvidū pie akas. Četri dūšīgi vīri. Iedeguši melni kā indiāņi. Bārdas rugājiem noauguši. Līdz pusei kaili izmetušies, viņi ar saujām kā liekšķerēm lēja vēso ūdeni uz krūtīm, uz kakla, pat galvu iemērca un matus saslapināja. Katram bija savs paliels toveris. Ūdeni smēla no mucas, cik kurš gribēja. Vakarā, kad muca būs tukša, ar motoru atkal pieraus pilnu.

Mazgājās sprauslodami. Visi četri rindā. Jo arī toveri parasti bija nolikti rindā uz garā sola. Pie staba pakārti dvieļi. Krekli un blūzes, ko te visi sauca par bužruniem, sasviesti uz riķu žoga, kurš apņēma mājas priekšā lekni saplaukušo puķu dārzu. Turpat zemē nomestas brezenta somas, kurās no rītiem ņēma līdzi ēdamo un šādus tādus darba rīkus. Un stāvus pret riķiem nolikta arī divstobrene.

Smaržoja ēdiens, un vīri lieki nekavējās. Visu dienu nocīnījušies ar smagajām spārēm, viņi neko citu vairs negribēja kā tikai labi paēst un pēc tam — guļus vēsos/palagos. Vispār — spāru sliešana jau nebūtu no pašiem grūtākajiem darbiem, bet tāds piņķerīgs, un izstaipīšanās iznāk lielāka. Un tad vēl — visi skatās. Vērtē. Spāres! Spāru sliešana! Pēc tām jau tikai tā īsti var sākt redzēt jaunās būves apveidu.

_— Būtu mums it kā svētki, — pirmais, savus apģērba gabalus pievākdams, ierunājās visjaunākais, vārdā Augusts. Tievs un izstīdzējis puisis, bet īstiem vīra vaibstiem un dzēlīgu smīniņu uz lūpām.

— Svētki... Es jau teicu, ka vajag kroni uzpīt, — norūca otrs, būdīgs un muskuļains tēvainis. Tas bija Koļa.

— Es jau teicu, es jau teicu, — aizsvilās trešais. Zeidmanis. Melnīgsnējs un stiegrains. Gados ap četrdesmit, bet vēl brašs un jauneklīgs. Tieši jauneklīgs! Varbūt nemierīgo acu dēļ, varbūt tīri vīrišķīgā glītuma dēļ, kuplo matu, sejas, visa auguma dēļ. — Lielu gudrību jau neprasīja tās kārts uzsliešana. Bet kam tu viņu būtu slējis! Tad jau nabagmājā drīzāk dabūsi trīsistabu dzīvokli nekā no šitiem pudeli alus. — Viņš pameta ar īkšķi atpakaļ pār plecu it kā uz to pusi, kur jāatrodas kolhoza valdes ēkai un priekšsēdētāja rezidencei.

Ceturtais, brigadieris Sukuts, klusēja. Lāgā jau nebija. Kurš tad nu nezina vecu veco tradīciju ar spāru svētkiem. Bet kolhoza vīri nelikās pat manīt. Visu dienu ir tuvumā nerādījās. Varēja jau patiesībā to kroni uzpīt. Kaut vai sev par prieku. Un tāpat kādu mēriņu uz sava rēķina ieraut. Taču principa pēc iespītējās. Tagad paši ecīgi.

— Nu ko tu klusē! — Zeidmanis paskatījās brigadierī ar baltu aci. — Tu jau ar viņiem esi sadziedājies.

— Ko tu ar to domā? — Sukuts mierīgi atjautāja.

— It kā nezinātu. Vai es neteicu — paliksim par sevi? Brīvi cilvēki. Strādā, cik patīk. Beigās saņem, kas nolīgts. Neviens tevi nevar ne komandēt, pat ne ar pirkstu aizskart. Un atceries, kādus spāru svētkus

2*

19

svinējām! Ja priekšsēdētājs nepratās . . . atceries? Pacēlām cepuri un ... Tālāk būvē pats! Tā bija viru valoda. Tagad . ..

Tas bija kutelīgs un līdz galam grūti izrunājams temats. Jau tūlīt pēc kara viņi salikās kopā. Visi Kurzemes kolhozi izstaigāti. Nav tādas saimniecības, kurā neatrastos kāda viņu celta klēts, dzīvojamā māja vai vismaz šķūnis. Un labi strādāja. Un nopelnīja! Un jautra dzīve bija. Draugi malu malās. Kamēr jauni — arī skuķu netrūka. Daži no vīriem vēlāk gan atkrita. Sapinās tiktāl, ka bija spiesti apprecēties. Bet vai tāpēc brigāde izjuka? Nekā! Ieradās citi. Pēdējais piebiedrojās Augusts. Un savi likumi valdīja. Aizstāvēja cits citu. Goda lieta bija klusēšana. Jo arī zināja cits par citu visu.

Tikai pērn . . .

Zeidmanis, to atceroties, nekad nevar iztikt bez stiprāka vārda. Pat skaidrā prātā. Pērn nez kas sagriezās, nez kāda muša iekoda. Visi gan tīri labi zināja, no kuras puses vējš to atnesa. Arī viņš pats, Zeidmanis. Bet ko tas līdzēja? Sukuts! Lūk, pats pirmais gudrinieks! Tikmēr runāja, stāstīja, musināja, cik labi būšot, kamēr iestāstīja arī. Paši aizgāja un piedāvājās. Smuki jau skan. Starpkolhozu celtniecības organizācijas namdaru brigāde. Piektā ... Jo, kā jau organizācijā, viss sanumurēts. Un vada — Sukuts. Brigadieris Sukuts. Nopeļņa? Faktiski ne jau sliktāka. Bet princips!

— Pfu! P^ši piedāvājās, — Zeidmanis nospļāvās tieši biigadierim pie kājām. — Tagad tu esi apmierināts, jā?

— Neviens jau tevi netur. Ja vairs nepatīk ar mums kopā, varu dot padomu, — brigadieris Sukuts rāmi atbildēja, bet nepaspēja pabeigt, jo Zeidmanim tāda runa bija kā pulverim uguns.

— Ja gribēšu aiziet, tad tavs padoms pat ar ziepēm manā ausī netiks! Un to ņem vērā, un velti muti nedzisini.

Paķēris savu bisi, Zeidmanis grasījās iet namā, bet, pāris soļu ticis, apstājās kā ar magnētu zemei pievilkts. Durvīs stāvēja meitene. Izpūrušiem, melniem matiem. Brūna kā čigāniete. Zem biezajām uzacīm — plati ieplestas zilas acis.

Viņš pārvilka ar plaukstu pāri sejai. Skatījās. Atcerējās. Mēģināja saprast. Melni mati. Tādi paši kā Barbai. Taisns deguns, biezas uzacis. Tādas pašas kā Barbai. Tikai acis zilas. Barbai bija brūnas. Un vaigi. Un kājas. Un viss augums.

Viņš vēlreiz pārvilka ar plaukstu sejai. Vai var būt tāda līdzība? Meitene vēl tikai bērns. Barba bija sieviete. Bet arī Barba noteikti izskatījās tāda, kad viņai vēl bija tikpat gadu. Lēnām viņš spēra soļus trīs uz priekšu. Meitene pagāja nost no durvīm. Bet joprojām skatījās virsū. Un arī uz bisi.

— Labvakar!

Zeidmanis klausījās, cik savādi dobji skan viņa balss. Viņš sveicināja. Meitene neatbildēja. Tad tomēr atbildēja. Bet ar jautājumu:

— Jūs nošāvāt gulbi?

Zeidmanis vēl vairāk apmulsa.

— Nē...

— Tā nav jūsu šautene?

— Mana.

— Kas tad viņu nošāva?

— Nezinu. Tu esi Dzirkavas meita .. .

2i

Jautājums? Nē. Bet pārliecināts, ka ieradusies Dzirkavas meita, viņš arī nebija. Dzirkavu viņš satika bieži. Ja reizi gadā satikt ir bieži. Taču nekad netika runāts, ka viņai ir meita. Vai viņa pēc vīra nāves būtu apprecējusies otrreiz? Nē, kas par muļķībām. Kaut arī viņa būtu apprecējusies. Šogad vai arī pērn. Bet meitenei jau vismaz piecpadsmit.

— Es esmu Dzirkavas meita. Bet jūs melojat. Jūs nošāvāt gulbi.

— Meloju? Tad mēs abi melojam. Arī tu melo. Tu neesi Dzirkavas meita. Tu esi Barbas meita!

Indra lēnām pacēla rokas līdz krūtīm. Saņēma abas ciešā kamolā. Sažņaudza tā, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Un apcirtusies ieskrēja istabā.

Zeidmanis palika stāvot. Arī vīri nesapratnē tikai skatījās cits uz citu un klusēja. Ko nozīmēja šī satikšanās?

Vai tiešām Dzirkavai būtu meita? Viņas vīrs kādreiz brauca jūrā. Bija zvejnieks. Bet pirms gadiem trim nogrima Atlantijā. Ar visu kuģi. Dzirkava palika atraitne. Taču bērnu viņiem nebija. Jeb vai bija? Vai netika mēļots, ka Dzirkavs švaks jūrnieks, ja liek sievai auklēt svešu bērnu? Vai viņi nepieņēma no bērnu nama? Tomēr skaidri tas netika zināms. Un kā lai zinātu, ja Dzirkavi dzīvoja līča Vidzemes pusē? Tik vien kā valodas reizēm atklīda. Jo te dzīvoja Dzirkavas māte. Un tēvs. Līdz nomira. Bet cik nu valodām var ticēt. Dzirkava pati vienmēr atbrauca viena.

Barba? Ja, kur tad palika Barba?

Barba bija Dzirkavas dvīņu māsa. Kādreiz dzīvoja tepat. Skaistākā meita bija. Vēl trakulim Zeidmanim pieķērās. Bet tad... Aizbrauca? Laikam uz ziemeļiem. Kaut kur tālu. Un tā arī pazuda. Zeidmanis veselus divus gadus staigāja lēns kā jērs. Taču — pagaidi, pagaidi...

Augustam par Barbu nebija nekādu atmiņu. Viņš Barbu pat redzējis netika, jo tad vēl bija sīkaudzis puišelis un dzīvoja Liepājā. Bet pārējie divi — Su-kuts ar Koju — skatījās kā hipnotizēdami Zeidma-nim pakausī, un viņu domas plūda vienā noteiktā virzienā.

Zeidmanis un Barba. Barba un svešā meitene. Un Dzirkava — Barbas dvīņu māsa. Kurai no abām piederēja šī meitene? Arī Dzirkava noteikti ir šeit. Atbraukusi ciemos pie mātes. Šodien. No rīta viņas te vēl neredzēja. Varbūt meitene viena? Bet Zeidmanis? Ko viņš nupat teica?

«Tu neesi Dzirkavas meita. Tu esi Barbas meita.»

Vai tiešām Zeidmaņa? Kā viņi toreiz nekā nebija manījuši? Tad tomēr viņu brigādē ir bijuši noslēpumi? Bet ja nu Zeidmanis pats arī nezināja?

Zeidmanis vēl stāvēja kā stāvējis. Cilvēks nevar tik ātri attapties. Kad Sukuts piegāja klāt, paņēma viņu aiz elkoņa un gribēja pagriezt ar seju pret sevi, Zeidmanis izrāvās, nikni paskatījās brigadierī un bija gatavs belzt. Ar dūri, ar bises laidni, vienalga.

— Ko tev vajag? — viņš izgrūda.

— Tu zināji? — Sukuts jautāja.

— Ko?

— Ka tev ir meita.

— Kā tu zini, ka viņa ir mana?

— Arī tu to zini.

— Nezināju, — Zeidmanis nolaida rokas gar sāniem. Bise atsitās pret zemi. Ezera pusē atkal sakliedzās gulbji. Vīri skatījās uz durvīm. Jāiet vakariņās. Vai arī Dzirkava būs iekšā?

— Labvakar!

Ja pēkšņi ne no šā, ne no tā būtu sprāgusi bise, vīri tā neiztrūktos kā no šī negaidītā labvakara. Dzirkava bija pienākusi nemanīta pavisam no citas puses, no ceļa puses, un nu stāvēja te — viņu priekšā. Četru apmulsušu vīru priekšā. Un smaidīja. Velnišķīgi smaidīja! Skaistule. Kaut arī jau gados, bet skaista. Tas bija kaut kāds neparasts skaistums, mežonīgs. Jā. Melni mati. Biezas uzacis. Bet acis — brūnas. Tādas pašas, kādas bija Barbai.

— Nu, vīri! Kas ir, ka neviena vārda nesakāt? Jums šovakar esot spāru svētki! Biju centrā, tur nobrīnījās vien, kāpēc jūs tik klusi aizgājuši. Šņabi vairs nedzerat? Esat nolēmuši sākt dzīvot rātniņi? — Viņa skaļi iesmējās un paķērās zem elkoņa Zeid-manim. — Nu, vai mani gaidīji?

Zeidmanis skatījās caur pieri un neatbildēja.

Tad kārta bija Sukutam

— Varbūt tu pateiktu, kas ar jums šodien lēcies?

Bet arī Sukuts klusēja.

Labi, ka iznāca vecāmāte un aicināja visus iekšā. Vakariņas esot galīgi atdzisušas.

Dzirkava noplātīja rokas un pirmā kāpa pāri slieksnim. Taču tā bija tikai izlikšanās. Viņa saprata, par ko te runāts. Vai vismaz nojauta. Varbūt nevajadzēja ņemt Indru līdzi? Bet vienreiz tam tomēr būtu jānotiek. Un ari— pēdējais laiks.

Indra bija iekritusi gultā. Seja pret sienu. Viņa izlikās ienācējus ne redzam, ne jūtam, ne dzirdam. Dzirkava, ieraudzījusi meiteni guļam, apstājās istabas vidū. Noraisījusi lakatu no kakla, iesvieda to

otrā gultā. Tad, lūpas sakniebusi, it kā viss jau būtu skaidrs, pašūpoja piekrītoši galvu. Un neteica vairs ne vārda. Viņa prata būt skaļa, jautra, ar savu uguni aizdedzināt viscietāko siekstu, bet viņa prata arī klusēt. Ilgi, spītīgi, neizkustināmi. Tāpat kā kādreiz Barba.

Vīri izturējās vēl nepierastāk. Ja ik vakarus viņi te ienāca ar troksni, lieliem smiekliem, pa rupjam vārdam uz mēles vai arī niknumā piesārtuši un nevaldāmi skaļās dusmās, tad šoreiz visi četri uzvedās klusi kā pirmziemnieki pirmajā skolas dienā, pirmo reizi ienākot klasē. Un nevienā no četrām sejām nebija vairs ne vēsts no pirmītējās vārdu pārmaiņas par izjukušajiem spāru svētkiem. Būdīgais Koļa pat nošļukušās bikses kautrējās saraut augstāk. Bet Zeidmanis, neatradis nevienu jēdzīgu vietu, kur pie-sviedrēto bužrunu nosviest, atmuguriski sataustīja krēslu, pastūma uz tā, pēc tam pats uzsēdās virsū. Būtu jāsāk ēst, bet visi kavējās. Neviens negribēja pirmais sniegties pēc karotes.

— Kāpēc tu, meit, nesēdies klāt? — vecāmāte bažīgi ieminējās, palūkodamās Dzirkavā. — Un Indriņa? Tā steidzām, bet gandrīz vairs nav kas ēd. Laikam negaršo.

Vēl dažas minūtes. Ieilgušais klusums draudēja kā dinamīts. Un sprādzienu izraisīja nazis, ko Zeidmanis jau bija paņēmis rokā, lai nogrieztu maizi, bet tad pēkšņi ar troksni nosvieda atpakaļ uz galda. Krēslu atstūma tā, ka tas apgāzās. Pielēca kājās. Izskrēja no istabas, skaļi aizcirzdams aiz sevis durvis.

Indra iešņukstējās.

ArīSukuts atkal piecēlās kājās un piegāja pie loga. Arā jau krēsloja. No ezera cēlās migla.

Tikai Augusts, kurš, nekā lāgā vēl nesapratis, vienīgais nebija zaudējis apetīti, saskatījās ar Koļu un sāka likt šķīvī kartupeļus. Taču pēc pirmajiem kumosiem pārtrauca ēst, jo Sukuts atstāja istabu. Un bija redzams, ka Koļa tūlīt darīs to pašu.

Neviens vairs neskubināja pavakariņot, un ēdamais tā arī palika gandrīz neaiztikts. Augusts ar Koļu piecēlās reizē, paņēma savas drēbes un aizgāja uz kūtsaugšu gulēt. Indra izlikās aizmigusi. Vecāmāte novāca galdu. Dzirkava, uzmetusi uz pleciem mātes biezo jaku, atstāja istabu pēdējā.

Vakars bija silts un skanīgs. Ozolā, nakts atpūtai gatavodamies, sarunājās putni. No fermas spurdza meiteņu smiekli. Pie stacijas nosvilpa vilciens. Un tomēr klusums. Silts. Smaržīgs. Reibinošs un skanīgs loks visapkārt. Dzirkava pagāja garām neizlietajiem toveriem un nogriezās uz ezermalu. Pretim audās tumsa, bet ūdenī atblāzmoja rieta debesis, un likās, ka ezers ir dzidrs un dziļš. Kaut gan visi zināja, ka tas ir sekls, dūņains. Arī Dzirkava zināja. Bet cik labi kādreiz iedomāties ko patīkamu un tam noticēt. Tad var sapņot. Tad var izjust to, ko pats gribi. Ezers ... Tas nav ezers. Ta ir jūra. Tāla. Dziļa. Aiziet kuģi. Dzīvojot tur, mājās pie jūras, un katru dienu elpojot jūras sāļumu, pie tā pierada un to vairs nejuta. Taču pietika vienu dienu būt prom, lai sirds aicinātu atpakaļ. Bet te — ezers. Kādreiz, kad tēvs vēl bija dzīvs, ezers arī dienā likās liels un varens. Abas ar Barbu viņas skrēja pie laipas peldēties. Dziļumā ūdens sniedzās gandrīz līdz krūtīm. Kāpēc, jūrmalā dzīvojot, tik reti ienāca prātā māsa, bet te — ik uz soļa? Bet vai nu nezināms? Ar Barbu kopā bija pavadīts katrs brīvais brīdis. Viņas nebija tikai māsas. Viņas bija arī draudzenes. Ar Barbu kopā iets gan uz ezermalu, kad tur sanāca puiši dejas rīkot, kopā — uz mežu ogot. Arī uz pastu ik dienas pēc avīzēm. Šodien pat — viņa iet pa balto lielceļu, un tā vien liekas, ka arī Barba ir blakus.

Bet tāpēc jau te arvien iznāk atgriezties. Mazāk pie mātes, kas vēl dzīva, vairāk pie Barbas, kuras vairs nav. Nav dzīva? Un ja nu tomēr! Nē. Tad viņa rakstītu. Tik ilgi gaidīts ... Atbrauktu. Jo nevar tā pazust. Aizmirst. Nelikties vairs ne zinis. Ja tu esi mīlējusi. Ja tev šeit palicis visdārgākais.

— Tu esi te?

Sukuts. Dzirkava pazīst šo balsi. Jau trīsdesmit gadus. Vairāk nekā trīsdesmit. No tām dienām, kad viņa sāka mācīties runāt, kad sāka tikties ar kalpu mājas bērniem. Kalpu mājā dzīvoja Sukuti. Toreiz gan mazais Kārļuks vairāk čiepstēja nekā runaja. Arī par Sukutu viņu neviens vēl nesauca. Tikai par Kār-ļuku.

— Es zināju, ka tu nāksi uz šejieni. Kad tu atbrauc pie mums, tu vienmēr nāc uz šejieni. — Sukuts apstājās gabaliņu sānis.

— Un tu nekad neej gulēt, bet vienmēr nac man pa pēdām.

— Un tev tas nepatīk.

— Nepatīk.

— Tagad es to zinu. Varbūt arī agrāk zināju. Bet nedomāju par to. Šovakar vairs nebūtu nācis. Ja tu atbrauktu viena ...

— Kāda tam nozīme?

— Kāpēc tu izliecies? Tagad tu vari runāt ar mani atklāti. Mīlestību es vairs nepieminēšu. Man jau pāri četrdesmit.

— Tu domā, ka cilvēks, kam pāri četrdesmit, vairs nespēj mīlēt?

— Cilvēks, kam pāri četrdesmit, spēj par savu mīlestību nerunāt. Kā sauc Barbas meitu?

— Tā ir mana meita. Indra.

— Tagad varbūt tava. Bet bija Barbas. Un Zeid-maņa. Kāpēc tu viņu atvedi?

— Kas tev par daļu?

— Es jau teicu, ka tagad mēs varam runāt atklāti. Tu gribēji, lai Zeidmanis viņu redz? Kāpēc?

— Kāpēc man uz taviem jautājumiem jāatbild? Kas es tev esmu?

— Tu esi egoiste. Tu domā tikai par sevi. Jau toreiz tev vajadzēja pateikt patiesību. Tad Barba nebūtu aizbraukusi. Jo Zeidmanis viņu nebūtu laidis. Zeidmanis viņu mīlēja tāpat kā es tevi.

— Atkal tu sāc . . .

— Tam vairs nav nozīmes. Es kļuvu smieklīgs tavās acīs, un, kad tu man to pateici, sapratu, cik tas nejēdzīgi. Bet atmiņas tu man nevari atņemt. Tāpat kā Zeidmanim.

— Es to nemaz negribu darīt. To, kas Zeidmanim pieder, viņš saņems atpakaļ.

— Ko tas nozīmē?

— Neesi tik ziņkārīgs. Un necenties kārtot citu cilvēku darīšanas. Pietiekami tu jau esi izdarījis. Brigadieris! ,

— Tagad tu mani ienīsti?

— Jau sen es tevi ienīdu. Visur tu man nāci pakaļ kā ēna. Uz visiem vīriešiem tu biji greizsirdīgs. Jā. Arī uz Zeidmani.

— Un tagad vairs ne?

— īsta greizsirdība ir bez pamatojuma. Ja ir iemesls, tad tā vairs nav greizsirdība.

Dzirkava aizgriezās un kaut ko domāja. īsta greizsirdība. Neīsta. īsta mīlestība. Vai tad ir arī neīsta? Vispār — dīvaina ir tāda mīlestība. Katram citādāka. Un ko tā izdara ar cilvēkiem!

«Vai viņš zina, ka arī es mīlēju Zeidmani? Ka vēl šodien mīlu viņu. Ka toreiz apprecējos ar Dzirkavu tikai tāpēc, lai nedarītu sāpes māsai. Barba aizbrauca prom tikai tāpēc, ka uzzināja to. Viņa bija vēl spītīgāka par mani. Un labāka par mani. Vai viņš zina? Viņš nevar to zināt. Jo apmāts toreiz skatījās tikai uz mani. Tas kādu laiku patika. Glaimoja. Kurai sievietei neglaimo, ja vīrietis ir iemīlējies. Bet tad sāka kaitināt. Un tomēr viņš nevienu citu neapprecēja. Jau pāri četrdesmit. Laikam vairs arī neapprecēsies. Vai tiešām tikai manis dēļ? Cilvēks pāri četrdesmit spēj par savu mīlestību nerunāt. Kāpēc viņš man to teica?»

Tuvojās soļi. Vēl kāds nāca. Sukuts nepatikā sarosījās. Bet Dzirkava palika mierīga. Viņa zināja, kas nāk.

— Ā! Jūs abi te! Ar brigadieri kopā ... — Zeid-manis izlikās pārsteigts. Jā, Dzirkava zināja, ka arī Zeidmanis viņu meklēs. Bet Sukuts? Sukuts tikai nojauta. Un nu tas bija noticis. Dzirkava palika, kur stāvējusi. Atmeta galvu un dziļi ievilka krūtīs nakts gaisu. Mitru, vēsu, ar visām ezera smaržām. Un gaidīja. Gaidīja, kas notiks. Tumsa. Sejās nevarēja saskatīt neko. Taču Sukuts neteica ne vārda. Pat nepaskatījās uz pienācēju. Apgriezās un aizgāja.

«Kad tā aiziet, tad vairs atpakaļ nenāk.» Dzirkava zināja, ka tas tā ir. Ka tā būs. «Un labi.»

— Apsēdīsimies. Tālāk ir sols, — teica Zeidmanis.

— Apsēdīsimies, — atbildēja sieviete.

— Varbūt iekāpsim laivā? Pie steķa stāv.

— Iekāpsim.

— Tu atceries, ka reiz es tevi cēlu pāri ezeram?

— Tev bija jauns krekls mugurā. Balts. Toreiz citiem puišiem nebija baltu kreklu.

— Un tu man visu laiku stāstīji par Barbu. Par savu māsu. Jūs bijāt tik līdzīgas.

— Viņa zināja, ka tu ved mani pāri ezeram. Un gaidīja, kad brauksi atpakaļ.

— Es biju drīz atpakaļ.

Laiva salīgojās. Abi apsēdās blakus.

— Kāpēc tu toreiz neteici, ka man ir meita? Toreiz, kad Barba bija jau prom?

— Barba neļāva teikt.

— Bet tagad izstāsti. Visu. Patiesību.

Un Dzirkava stāstīja. Kā toreiz Barba atnākusi pie viņas uz jūrmalu. Kā iespītējusies par to, ka Zeidmanis redzēts ar citu meiteni. Un nav vairs vēlējusies viņam pateikt, ka gaida bērnu. Vēlāk aizbraukusi uz pilsētu. Tikai pēc gada atgriezusies ar meiteni klēpī. Lūgusi, lai pieskata, kamēr pati vēlreiz došoties prom. Šoreiz ļoti tālu.

— Pārējo tu zini.

— Un tas ir viss?

Vai lai Dzirkava atzīstas, ka tas nav viss? Viņa taču neatstāstīs, ka Barba aizbrauca kādam vīrietim līdzi, kuru teicās iemīlējusi. Jo ir taču skaidrs, ka nevar iemīlēt divus uzreiz. Un Barba jau nu nekad ne. Vai lai Dzirkava šodien atzīstas, ka nemēģināja māsu aizkavēt, jo pati sapņoja par Zeidmani? Nē. Jo arī viņai jau četrdesmit.

«Bet kā gribētos pateikt. Viņš taču ir vēl tāds pats kā toreiz. Un tomēr pārmainījies. Nopietnāks. Vīrišķīgāks. Tieši tāpēc nedrīkst teikt.»

— Es visu laiku cerēju, ka Barba vēl atgriezīsies. Man ar to meiteni nekas nebija.

«Un viņš domā, ka Barba aizbrauca tikai šī strīda dēļ. Vai tiešām man jāizstāsta viss? Vai viņš saprastu, ko nozīmē būt māsām? Māsām, kuras mīl viena otru un abas — vēl kādu trešo.»

— Tu esi pārliecināta, ka Barbas vairs nav?

— Es tam negribu ticēt. Bet, ja viņa būtu dzīva, viņa būtu atgriezusies.

Visapkārt migla. Tomēr tā nav tumsa. Tumsā neredz nekā. Miglā redz visu. Pat to, kā nav. Iedomājies, un tu redzi.

— Vai meitene zina, ka viņai te tēvs?

— Visu laiku nezināja. Bet es domāju, ka viņai tas jāzina.

— Es vēl nespēju aptvert, kā man tagad izturēties. Kā mēs tagad dzīvosim?

— Un tā runā tu. Trakulis Zeidmanis. Kurš nekad nav šaubījies par to, kā dzīvot. Kuram visa pasaule ir mājas. Kuram visas meitenes ar mieru vakarā atstāt logu vaļā.

— Nav vairs trakuļa. Bet meitene Zeidmanim ir bijusi tikai viena. Varbūt viņš bijis īpatnis. Jo vienmēr viņš mīlējis brīvu dzīvi. Es neesmu Pērs Gints. Es neesmu arī Solveigas vīrieškārtas variants. Es esmu cilvēks, kurš dzīvi tikpat kā nodzīvojis un kuram brīvība jau kļuvusi par slogu. Un tagad man ir meita. Skaista. Tāda pati, kāda bija Barba. Ko viņa zina par mani? Ko viņa domā par mani?

— Nekā nezina. Bet ko domā? To viņa tev pateiks, kad būsit iepazinušies.

— Un par māti?

— Dēli savus tēvus bieži nosoda. Vai nicina un nožēlo. Meitas savas mātes — nekad.

— Tu tam tici?

— Es to zinu.

Pāri ezeram aizšvlkstēja putnu spārnu vēdas. Zosis? Varbūt gulbji? Gulbji gan tik vēlu nelido.

— Bet tu . . . Dzirkava. Atraitne. Pie Indras tu esi pieradusi kā pie meitas. Kā tu spēsi no viņas šķirties?

— Es nešķiršos no viņas.

— Viņa nāks dzīvot pie manis.

— To vēl nevar zināt.

— Tu esi asa. Tāda pati vēl. Un tomēr — jau atraitne. Vai tevi nebaida vientulība?

— Es neesmu vientule.

— Esi.

Dzirkava nosmējās par tādu secinājumu. Vairāk gan par Zeidmaņa dīvaino pārliecību.

— Arī par tevi nevarētu teikt, ka daudz esi izmainījies. Tik pārliecināts.

— Tā ir āriene. Čaula. Mums katram ir čaula. Un katram ir noslēpumi, kas slēpjas zem šīs čaulas. Vai tu vari nojaust, kādas man tagad domas?

— Protams, nevaru.

— yienmēr, kad mēs pēdējā laikā satiekamies, es gribu tev ko teikt. Un šodien it īpaši. Tas, ko es teikšu, liecina, ka tiešām sāku jau novecot. . . Nekad neesmu ar tevi runājis par mīlestību. Nekad neesmu tevi skūpstījis. Nekad neesmu nevienu sievieti bil-

dinājis. Tas skan sentimentāli, bet neņem vērā. Jēga, es domāju, ir saprotama. Jo visu to, ko nupat pieminēju, es šovakar gribu izdarīt. Tu būtu ar mieru?

— Ko?

— Klausīties, ka es runāju par mīlestību. Ļaut, lai tevi noskūpstu. Pieņemt manu bildinājumu.

— Bet ja to dzirdētu Barba?

— Būtu labi, ja viņa to dzirdētu. Viņa mani saprastu. Viņa bija gudra. Un taisnīga. Un es zinu, ka tu esi tāda pati.

— Es negribu būt Barbas aizvietotāja.

— Es viņu gaidīju visus šos gadus.

— Es zinu un tāpēc nevēlos, ka tu arī ar mani runātu par mīlestību.

— Tu nebūsi aizvietotāja. Tu būsi mana Barba.

— Tas ir viens un tas pats.

— Tas nav viens un tas pats. Barbu es mīlēju. Tagad mīlu arī tevi.

— Tāpēc, ka esmu līdzīga Barbai.

— Tu esi Barba. Tev tikai cits vārds. Un mums ir meita.

■— Nē. Tā ir tava un Barbas meita.

— Un mums būs arī dēls.

— Nē.

— Būs! Tici!

— Miglā var ieraudzīt visu. Nemānīsim sevi.

— Kā tu vēlies. Nav vairs trakuļa Zeidmaņa. Šī diena bija pēdējā. Tagad tu būsi mana Barba. Tagad es gaidīšu tevi.

Rīts atnāca ar jaunu sauli. Vīri pamodās agrāk nekā parasti un agrāk aizgāja uz būvi. Kamēr apkārtējie būs piecēlušies, kronis jau karāsies virs spārēm.

No ezera pacēlās gulbji.

Dzirkava lēja toveri ūdeni. Pieskrēja Indra.

— Mammuci! Redzi? Gulbji! Vakar ieradās, bet šodien lidos tālāk. Pārceļotāji.

Iznāca ari vecāmāte.

— Vecomāt, — Indra piegāja vecenītei tuvāk. — Zeidmanis nošāva gulbi?

— Nē, meit. Zeidmanis nekad nešauj uz gulbjiem.

— Bet bise taču pieder viņam?

— Bisi viņš vienmēr nēsā līdzi, bet izšauj reti.

— Kas tad to izdarīja? Vecomāt! Pasaki! Tu taču zini!

— Tu viņu nepazīsti, meit. Ir mums kaimiņos viens tāds. Trakulis. Cilvēkos iznesīgs. Un pavasaros arvien kādu gulbi nošauj. Bet ne aiz ļaunuma. Vairs nešaus.

— Kā tu zini, ka nešaus? Vecomāt! Kā tu zini? Dzirkava skatījās Indras acīs un klausījās sarunā.

Gulbji... Bet kādas viņai zilas acis! Barbai bija brūnas. Cik savādi. Kāpēc tikai acis ir līdzīgas Zeidma-nim? Vairs nešaus... Droši vien vairs nešaus.

TIKAI MEITENE

Uzģērbis biezo, tumši pelēko slimnīcas halātu, kas gan platumā, gan garumā lempīgi pārsniedza visus auguma izmērus, Karelis atgādināja mūku, kas gatavojas šmaukt prom no grēksūdzes. Pēc slimnīcas likumiem tik agrā stundā nodaju vēl nedrīkstēja atstāt. Karelis tomēr riskēja. Viņš nespēja saprast tos, kas līdz pat brokastlaikam novāļājās ar medicīnu piesūkušajās segās vai noklimta turpat nodaļā gar kaimiņu gultām, visiem izsūdzēdami, cik stipri šonakt atkal spiedusi māga un cik ilgi bijis jāgaida, kamēr dežūrmāsa atnes šīberi. Nevainīgu seju, rātni un laipni pasveicinājis no āra pretim nākošo dusmīgo saimniecības māsu un veikli šķērsojis garo gaiteni, kas stiepās cauri visam korpusam, savienojot nodaļu ar nodaļu, viņš priecīgs izslīdēja dārzā.

Karelis slimnīcas dārzā gandrīz katru rītu_ parādījās pirmais. Taču šodien bija īpaša vēlēšanās tikt ātrāk laukā. Jau pirms stundas viņš pamanīja ierodamies veselu baru meiteņu. Ne jau kaut kādas apnicīgas, čāpojošas slimnieces, ne arī praktikantes — medicīnas studentes, kas tik vien zināja kā gudras sejiņas rādīt un trīs reizes dienā viņa sirds pukstus pārskaitīt. Šīs meitenes bija sadomājušas dārzā jaunus kociņus stādīt. Svešas, te nekad neredzētas. Nu jau gan kociņi bija ierakti. Citas atpūšoties sēdēja uz soliem un apsauļoja stilbus un ceļus, citas beidza

nogrābāt it zaļi un suloti saplaukušos zālienus. Tomēr Karelis ieradās par vēlu. Nekāda aprunāšanās neiznāca. Darbus apdarījuši, meitieši savāca grābekļus un lāpstas un tāpat barā triekdami aizspurdza.

Palicis viens, Karelis prātīgi visu apstaigāja un ar saimnieka aci vērtējoši pārlūkoja padarīto. Augs vai neaugs? Jau maijs. Tā kā pavēlu kociņu stādīšanai. Pumpuri jau tikpat kā vaļā. Ja nu kārtīgi aplies ... Bet nez vai tie skuķēni vīžos? Paraug, šodien pat: veselu aleju sastādījušas, bet ne lāsīti ūdens neatnesa. Žēl būtu aizlaist tādu glītu jaunaudzi postā.

Ieraudzījis nodaļas logā operāciju māsu skaistuli Ditu, Karelis pārstāja pētīt jaunos kociņus, pavicināja tai ar roku un skaļi pa visu dārzu jautāja:

— Kas tie bija par meiteņiem?

— Par kādiem meiteņiem tad nu aizsapņojies? — māsiņa mutīgi pretim.

— Par tevi jau ne. Tu man nepatīc, — Karelis klusāk atteica.

— To es zinu, Karelīt. Tāpēc tagad žigli nāc atpakaļ iekšā. Pirms brokastīm apetītes uztaisīšanai tevi drusku padurstīšu. Nevar un nevar tevi izmācīt pēc noteikumiem dzīvot.

— Es iešu. Bet pa īstam — kas tie bija par meiteņiem, kuri šorīt te rakājās?

— Tev iepatikās? No māsu skolas. Ai, ai, kāds tu nepadevies! Pats nevari iepazīties. Gribi? Es sarunāšu tev ar kādu no viņām randiņu.

— Tu, I)ita, ar mani nemeņģejies. Citādi pateikšu vīram. Tad redzēsi...

— Es vēl neesmu precējusies, Karelīt. Ir to neesi pamanījis. Un tomēr tu man patīc. Es pat esmu greizsirdīga. Kāpēc tu interesējies par tiem «meiteņiem»?

— Viņas aizmirsa apliet kociņus.

— Ak kociņus, — māsa Dita it kā vīlusies mainīja toni. Bet tūlīt pat atsāka savu pierasto ķircinošo valodu: — Tu, Karelīt, patiešām esi nepraša. Viņas taču domāja, ka tu tos kociņus apliesi. Es tev došu padomu. Aizraksti uz kolhozu, lai kāds atved tavu traktoru, pieāķē tam galā mūsu slimnīcas lielo cisternu un salej tā, kā tu sacījies darām ar brigādes kāpostu lauku.

Karelis sabozās par tādu runu, bet jautāja pretim tīri mierīgi:

— Vai tu vakar atkal nevārīji kāpostzupu?

— Vārīju, — Dita izbrīnījās.

— No tās kāpostzupas tev vienmēr kaut kas sālīgs paliek arī uz lūpām, — Karelis atcirta un apgriezies gāja uz durvīm. Šodien viņam Dita patiešām nepatika. Pat tajās reizēs, kad viņš runā nopietni, Dita tikai smej. Vai kociņi nav jāaplaista? Ir. Tad kāpēc par to jāsmejas? Un vēl kas — katra teikuma galā traktors. Viņai pat prātā neienāk, kā tādas runas sāp. Jau pusgadu viņš nav braucis ar traktoru^ Un nezin, vai vispār kādreiz vēl sēdēs pie stūres. Ārsts vakar pat teica: «Skriet varēsi, meitenes mīlēt varēsi, bet ar traktoriem braukt nez vai tev atļaus. Par sirdīm komisijām ir stingras instrukcijas. Bet jaunu sirdi mēs neieliksim. Pats saproti!»

Instrukcijas, — Karelis norija rūgto kamolu, kas saskrēja mutē. Ar instrukcijām viņš jau sen bija paspējis iepazīties. Jau toreiz, kad viņam noņēma motocikla vadītāja tiesības. Cilvēks ar slimu sirdi varot nelabā reizē kādu sabraukt. Netika gan dzirdēts, ka sirds nelabuma dēļ būtu kādam virsū uzskriets. Ja vien nelabumam par iemeslu nebijuši citi cēloņi. Un, ja daudzi instrukciju upuri pēc tam turpināja braukāt pa lauku ceļiem svilpodami, kaut ari bez tiesībām, tad Karelis, apzinīgs būdams, sāka staigāt piecus kilometrus garo ceļu uz darbu un atpakaļ kājām.

No operācijas Karelim nebija bailes. Tādas operācijas tagad taisīja daudz, un cilvēki pēc tam jutās labi. Bet bēdīgi kļuva, iedomājoties, ka vēl ilgi būs jādzīvo šajos sarkanajos slimnīcas mūros. Un vienīgā vieta, kur Karelis kaut cik varēja atveldzēt pilsētas sausumā izkaltēto dvēseli, bija dārzs ar savu zaļumu un citām pavasarīgajām krāsām un smaržām. Vismaz daļa no tā lauku krāšņuma, kas šajā cēlienā viņam tika liegts.

Nākot atpakaļ uz durvju pusi, Karelis pamanīja bērzā šūpojamies strazdu pāri. Galvu atgāzis un acis piemiedzis, viņš skatījās un apmierināts smaidīja. Bet domas kā ar joni pārskrēja tos daudzos kilometrus, kas šobrīd šķīra no tik ierastās pasaules tālu aiz pilsētas namiem.

Traktoriem mazs atelpas brīdis. Viss apsēts. Un strazdiem drīz pirmie mazuļi. Diez vai māte noplēsa būri no lielā bērza vai ne? Kad nogatavojas ķirši, no strazdiem ne atkauties. Taču, kamēr Karelis vēl bija mājās, neviens nedrīkstēja būrus aiztikt. Ne acu galā viņš neieredzēja tos gudriniekus, kas ierosināja strazdus izsludināt par kaitīgiem putniem un izšaut. '

Tad Karelis gāja pa garo gaiteni atpakaļ uz nodaļu. Un, satiekot atkal ceļā dusmīgo saimniecības māsu, ir prātā vairs nenāca uzstiept sejai kaut kādu smaidīgu neīstumu.

— Nāc, nāc! Es jau tevi gaidu. — Pārsienamā istabā bija Dita viena pati.

— Asinis ņemsi?

— Saduršu tevi tā labi sāpīgi.

— Atkal ar neasu adatu?

Dita atrotīja viņam piedurkni, notīrīja ādu un iedūra.

— Nu, sāpēja?

— Durt jau tu proti.

— Ko tad es neprotu?

— Izlikties tu neproti.

— Kā ... Kāpēc? — Dita apmulsa. — Tu patiešām esi jocīgs. Nekad nevar saprast, kad tu joko, kad runā nopietni.

— Tā jau ar visiem cilvēkiem. Maz runājam to, ko domājam. Bet, ja es runāju to, ko domāju, otrs netic, ka tā ir patiesība. Varbūt tikai man tā?

— Nav jau tev vien. Tu, Kareli, esi īpatns cilvēks. Jokot ar tevi ir viegli. Tu nekad neapvainojies. Bet patiesību no tevis dzirdēt ir nepatīkami. Kāpēc tu domā, ka es izliekos?

Dita izvilka adatu no Kareļa vēnas, pacēla analīžu stobriņu pret gaismu un tā brīdi palika stāvot ar muguru pret slimnieku. Karelis ar pirkstu pieturēja vates kumšķīti pie sadurtās vietas un klusēdams pētīja Ditas kājas. Skaistas. Slaidas. Ne pilnīgas, ne tievas, ar glezniem izliekumiem. Maz ir meiteņu ar glītām kājām. Kāpēc vīrietim jāizliekas, ka viņam vienaldzīgs skaists sievietes augums? Kulturāla uzvešanās. Pieklājība. Un, it kā samierinājies ar civilizētās pasaules likteni, arī Karelis sāka skatīties laukā pa logu.

Cik ilgi lai tā klusē? Karelis nav radis ilgi klusēt, ja blakus ir dzīvs cilvēks.

— Kur tu iemācījies tik labi durt?

— Es dūru mājās brālīšiem.

— Joko. Nu, vienalga. Bet tev tas padodas.

— Jokošana?

— Nē, duršana. Tikai adatas gan jums neasas. Salasi, un es uztrīšu.

Kad palātā sāka iznēsāt brokastis, Karelis iegāja atpakaļ savā istabiņā. Viņi tur dzīvoja divi. Arī Gundaru gatavoja sirds operācijai. Tikai puisim tā vaina lielāka. Kas īsti, Karelis nezināja. Gundars pats par savu kaiti nekad nerunāja. Viņš bija students, arhitekts, vienmēr kaut ko lasīja, mācījās, bet jau otro mēnesi nedrīkstēja celties no gultas. Tā droši vien ir briesmīga sajūta. Laikam tāpēc viņš arī vienmēr tik nerunīgs, kluss, domīgs. Karelis pret studentu ilgi juta tādu kā bijību. Taču, kad abi sapazinās vairāk, bijāšanas vietā radās citādas jūtas. Vienkāršākas, tuvākas. Varbūt pat draudzība.

Karelis apsēdās uz savas gultas malas un brīdi klusēdams skatījās kaimiņā. Atkal lasa. Gundars laikam juta Kareļa skatienu. Nolicis sējumu sānis, viņš izbrīnījies lielām acīm iejautājās:

— Kas tev?

— Vai mēs esam draugi? — Karelis savukārt pārsteidza pats sevi, izteicis klusi iesākto domu vārdos. Pie tam tik tieši, ar jautājumu.

— Drarigi? — Gundara balss skanēja neparasti zemi, pat ļoti zemi, kā no pagraba. Jau pirmajā dienā tiekoties un pārmijot pirmos vārdus, Karelim likās, ka viņš nekad dzīvē vēl nav saticis tādu kombināciju: tik zemu balsi un smalku, tīru, pat meitenīgu

seju. Arī mati — blondi, cirtaini, kādi vīriešiem parasti nemēdz būt. Sākumā šie vērojumi kutināja līdz smiekliem, bet pagāja viena nedēļa, otra, un pie studenta dīvainās personības bija jau pierasts. Tagad Karelis pat iedomāties nevarēja, ka Gundars runātu kaut kādā tenoriņā. Tas būtu ļoti nenopietni. Jo arī domas un vārdi, ko Gundars savā zemajā basā izteica, vienmēr bija smagi, bieži pat asi un aplauzīti kā kaudzē samestie ķieģeļi tur ārā aiz loga. Jau otro dienu pneimatiskais veseris pārbaudīja apkārtējo nodaļu slimniekiem nervu stingrību un aizrīdamies un klepodams grauza pārbūvei nolemtā kaimiņu korpusa simt gadus veco mūri. Uz Gundaru, kā jau uz cilvēku, kam ir būvniecības speciālista nervi, ritmiskais troksnis neatstāja nekādu ļaunu iespaidu, taču pats fakts, ka tiek nojaukta, vesela ēkas daļa, kam ir gan vēsturiska vērtība, gan tik augsts stiprības koeficients, ka mūsdienu pneimatiskā pagātnes likvidēšanas tehnika tikko spēj zobus mainīt, padara viņu tikpat niknu kā būvdarbu vadītāju, kuram šo sarkano vēsturisko ķieģeļu dēļ noraujas plāns. Un, ja tādā ķieģeļniecības, vēsturiskuma vai tamlīdzīgu tematu apceres brīdī no lielās, kopējās palātas kāds ienāca tukšu joku paplēst, Gundars pat neatbildēja. Tāpēc arī dažs labs nodaļā uzskatīja viņu par lepnu un iedomīgu. Bet Karelis viņam vienīgajam uzdeva savus filozofiskos jautājumus, varbūt tieši tāpēc. Jā, filozofiskos, jo tie nebija parasti jautājumi, kādus cilvēki uzdod viens otram bezgala daudz, bieži pat negaidot atbildi. Mājās, kolhozā, remontu darbnīcās Karelis tādus jautājumus izteica reti, jo puišiem tādās reizēs gardie smiekli. Karelis atkal filozofē par dzīvi, — viņi tad mēdza teikt. Ne jau aiz ļaunuma.

Nepavisam. Visi tie bija savi zēni, atklāti, patiesi, tikai nepieraduši runāt par tādām lietām kā draudzība, mīlestība, cilvēka jūtas. Filozofija ... Varbūt šis vārds nebija īsti vietā, bet Karelim tas patika. Patika šī vārda neskaidrā jēga. Un Gundars nesmējās. Gundars saprata. Viņu, Kareli, par kuru daudzi teica: nu ko tad tas, tas jau ir vientiesītis, lāga cilvēks, bet savā attīstībā apstājies ...

— Draudzība ... Vai mēs esam draugi... — Gundars vēlreiz atkārtoja šo vārdu. Un pēkšņi kaut kas nebēdnīgs ieskanējās pierastajā, nopietnajā balsī.

— Draudzība, es domāju, varētu izpausties arī tādā veidā... Ja es tev teiktu, ka ik rītu ar nepacietību gaidu, kad pie manis ienāks Dita. Ja es tev teiktu, ka vakarā aizmiegot domāju par viņu, ka naktī pamostoties redzu viņu. Kaut tumšs un viņas šeit nav. Ka esmu smieklīgi laimīgs tajās reizēs, kad viņa apsēžas uz manas gultas malas un kad tu izej laukā, atstādams mūs divatā.

— To tu saki man kā piemēru? — Karelis skatījās grīdā un centās visu labi aptvert. Un vispirms — vai Gundars runā nopietni vai joko. Viņš gan nemēdz jokot. Bet ko tu vari zināt. Tādā tonī Gundars vispār runā pirmo reizi...

— Nu ja! Kā piemēru, — Gundars apstiprināja.

— Tu jau man prasīji par draudzību ...

— Bet tu man sāc stāstīt par mīlestību, — Karelis tāpat, galvu nepaceldams, atbildēja. — Un, ja tu gaidi, lai Dita paliek pie tevis ilgāk, tad to pašu jau mēs gribam visi...

— Kāpēc tādā gadījumā tu vienmēr atstāj mūs divatā?

Karelis atvēra savu skapīti, sāka tur ko meklēt un atbildēja tikai pēc garāka klusuma brīža. Pareizāk sakot, atjautāja:

— Varbūt tā patiešām tad ir draudzība?

— Ja tu to dari aiz žēluma pret sevi, tad tas ir riebīgi. Bet, ja tu tā rīkojies manis dēļ, tad tā varētu būt arī draudzība.

Karelis ar roku piegludināja sagumzīto segu, no-šūpoja galvu, it kā gribēdams kaut ko teikt, bet piecēlies paņēma halātu un izgāja ārā. Gundars gan sauca pakaļ, ka drīz vedīs brokastis, taču Karelis pat neatskati j ās.

Ejot garām pārsiešanas istabai, kur strādāja Dita, Karelis lika soļus lēni un negribīgi. Kāds, likās, tā vien skubinātu: ieej, pasaki viņai, ka nav labi tā darīt, ka Gundars nav tāds kā citi, ka Gundars var iemīlēties un ka tas būs pa īstam . .. Bet viņš pagāja garām. Nokāpa lejā gaitenī. Apstājās pie loga.

Dārzs. Laukā zem saules plauka pavasaris. Un jaunie kociņi. Redz, kā stāv — gluži kā bijīgi pirmklasnieki goda sardzē svinīgā abiturientu izlaidumā. Bet paies gadi, paaugsies, būs lieli koki. Dārzam pavisam cits izskats.

Draudzība. Bet mīlestība? Tas skan tā šķebīgi, saldi. Varbūt tikai tāpēc, ka pats vārds ir apdilis un nozelēts. Vislabāk būtu, ja cilvēki tādās reizēs nerunātu. Taču, ja gribēsi pateikt kaut ko labu, tas vienmēr iznāks saldi. Ja es, piemēram, Ditai saku, ka viņa man nepatīk, tādus vārdus var palaist kā ziepju burbuļus. Bet lai runātu par mīlestību... Gundars nav jokdaris. Kaut gan arī viņš var sadomāt vienreiz pajokot. Varbūt pat labi! Ar Ditu joko visi. Un viņai tas patīk. Bet ja joks ir tikai iesākums? Ja iznāk pa īstam? Mēs taču meiteni nepazīstam. Tomēr vajadzētu pateikt atklati, ko mes viens par otru domājam.

Viens it kā urdīja: tu esi lupata, tu jau nu nekad nespēsi pateikt cilvēkam acīs visu, ko domā, tāpēc tevi uzskata tikai par pusīti no vesela un sauc par Karelīti... Bet citi? Vai citi var? Citi... Kāpēc mani jāsalīdzina ar citiem? Es tagad domāju par sevi!

Saule kāpa augstāk. Sildīja jau kā vasarā. Pat karsēja. Biezais halāts pavisam vairs nebija vajadzīgs. Bet kociņi? Ja neaplies, tie izkaltīs kā žagari...

Un Karelis gāja. Nišā pie pagraba durvīm atradās ugunsdzēšanas rīki. Ari spainis. Karelis paņēma to un, daudz apkārt neskatīdamies, devās laukā dārzā. Ūdeni viņš ielaida turpat no krāna, nesa un lēja uz izslāpušajiem kociņiem. Pēc piektā vai sestā spaiņa sāka mocīt aizdusa. «Patiešām, no manis nekas jēdzīgs vairs nav palicis.» Karelis, apsēdies uz sola atpūsties, atvilka elpu. Vārgulis, nevērtelis... Taču kociņi augs! Dzīvos. Bet ja man iztaisīs operāciju? Arī es atgūšu spēku. Kāpēc gan ne? Es tagad esmu ar mieru ļaut darīt ar sevi visu. Ja es atkal būtu vesels... Strādātu. Sēdētu uz traktora. Uz traktora neļaus. Bet arī tas nekas. Vai citu darbu trūkst? Aizbraukšu mājās. Tur gaida. Būs jau vasara. Redzēs, redzēs — Dita solījās atbraukt ciemos. Droši vien tikai pasolīja.

Tā izprātojies, Karelis jau it priecīgs cēlās turpināt aizsākto darbu. Pa celiņiem jau pastaigājās prāvs skaits slimnieku. Karelis nepievērsa tiem uzmanību. Tikai pēc laba brīža viņu iztraucēja it bargs uzsauciens no nodaļas loga:

— Kareli! Ko jūs darāt! Tūlīt nāciet uz palātu!

Tas bija nodaļas terapeits. Skaidrs, ka nu būs jādzird vesela rinda nepatīkamu vārdu. Terapeits bija varen neiecietīgs pret slimnīcas režīma neievērošanu. Un sirds slimniekus — tos, ja būtu iespēja, viņš pat stikla skapī ieslēgtu.

Taču šoreiz, kā par brīnumu, dakteris ne vārda nebilda. Toties māsa Dita, satiekot Kareli palātas durvīs, nozibināja tik dusmīgu skatienu, it kā visus tos ūdens spaiņus viņš būtu šai uz galvas uzlējis. Ari saimniecības māsa nepalaida garām izdevību iespraust dzelonīti:

— Ēdienlaikā tu vazājies apkārt, bet par atdzisušo putru man būs atkal rājiens. Ka nevaru jūs saganīt. Kā mazi bērni...

— Vai esmu kādreiz sūdzējies? — Karelis nokaunināts klusi taisnojās. Slikti jau iznāca, to viņš pats saprata.

— Tu neesi sūdzējies, bet citi. Jūsu dēļ arī mana sirds var vienreiz neizturēt...

Visnelabākā sajūta bija, atgriežoties istabā pie Gundara. Students gulēja, pagriezis muguru, un neteica nekā. Aizmidzis? Diez vai. Apvainojies? Nu nē! Gundars pagriezās pret Kareli un viltīgi smaidīja. Bet Karelim uzreiz kļuva tik viegli un labi.

— Duraks! — Karelis noteica.

— Runā latviski, — Gundars toties sāka izturēties vēl dīvaināk. Viņš pierausās pussēdus, pamirkšķināja Karelim ar aci un aicināja pienākt tuvāk. Kad Karelis uzmanīgi apsēdās uz kaimiņa gultas malas, Gundars čukstus turpināja: — Tu esi velns. Tu mani pavedini uz sliktiem darbiem. Kamēr tevis nebija mājās, pie manis ieradās feja. Sauksim viņu par Ditu ...

— Izbeidz! — Karelis visai skaļi iesaucās un uzlēca stāvus. Taču Gundars viņu novilka aiz aproces atpakaļ un turpināja čukstēt:

— Sauksim viņu par Ditu. Es uzaicināju viņu uz satikšanos mēnesnīcā. Vakarā. Dārzā. Saproti?

— Tev nevajag stellatslēgu? — Karelis šķībi skatījās smaidīgajā studentā un pogāja vaļā un ciet savu jaku.

— Nē, Karelīt. Man vajag uzticamu draugu un maniem garajiem locekļiem piemērotu pidžamu. Dabūsi?

— Bet feja?

— Feja, Karelīt? Tu zini, kas ir feja? Burve.

— Un vai viņa — šī burve nevar pagādāt tev pidžamu?

— Tas ne pēc kā neizskatītos, Karelīt, ja feja nestu man pidžamu. Vai tad tu to nesaproti?

— Ja nu viņa nav feja? Ja viņa ir tikai meitene, kas visiem patīk? Un meitene, kas lēti ierodas uz satikšanos ar visiem, kuri vien to vēlas?

— Tu nemokies, Karelīt. Tava stellatslēga manām skrūvēm nederēs.

— Par lielu?

— Nē, Karelīt. Manas skrūves par mazām.

— Tu iekritīsi. Un es negribu tevis dēļ atkal klausīties lekciju.

— Fejas dēļ arī ne?

— Viņa nav feja.

— Tu teici, ka viņa visiem patīk.

— Meitenes, kas visiem patīk, bieži ir lētas.

— Vai visiem patīk lētas meitenes?

— Tev patīk.

— Arī tev ...

— Nemuldi! Duraks! — Karelis strauji piecēlās un skaļi izteica savu neapmierinātību par Gundara vārdiem.

— Runā latviski, Karelīt, — Gundars toties, atlaidies atkal slīpi, atbildēja pavisam klusi un šoreiz arī bez asuma. Vēl piebilzdams: — Man liekas, Ditai tu nevarētu to pateikt, ko tu man pateici.

Noskaņa, kādā tika izteikti pēdējie vārdi, Kareli ietekmēja vairāk, nekā to spēja brigadieris kolhozā, kurš katru teikumu zināmās reizēs pagarināja ar diviem trim liekiem svešvārdiem un skaļuma ziņā neatpalika no armijas vidējā aritmētiskā.

— Ja tu manas bikses nolaistu drusku zem vēdera, neviens nejustu, ka tās tev par īsām. — Karelis bija gatavs jau tūlīt pielaikot draugam savu formas tērpu.

— Neder. Fejas acīs es nedrīkstu rādīties svešās biksēs.

— Viņa tevi ir redzējusi pavisam bez biksēm, tā kā nav ko kautrēties.

— Karelīt... Vai tu esi man draugs?

— Pats pirmīt izskaidroji...

— Tad beidz diņģēties. Tu zini, ka man slima sirds.

Ar to arī jautājums tika izšķirts. Līdz svarīgajam brīdim palikušas nepilnas desmit stundas. Pa šīm desmit stundām Karelim vajadzēja pagādāt jaunu, tīru, skaistu, vienreizēju pidžamas komplektu. Un viņš to izdarīja. Kā? To zina tikai Karelis un vēl kāda persona, kurai kabatā glabājas visas nodaļas atslēgas un kurai tobrīd nebija ne jausmas, kādām vajadzībām īsti Karelis organizēja liekās pidžamas sagādi. Varbūt, ja viņa to zinātu, pasākums nebūtu izdevies. Taču Karelis reizēm prata būt arī veikls diplomāts.

Vakarā, kad dārzā nolaidās krēsla un pēc instrukcijas visiem jau vajadzēja atrasties nodaļās, abi sirdsslimnieki, halātos ietinušies kā pagājušo gadsimtu lugu varoņi, aizslīdēja aiz tumšā un klusā kaimiņu korpusa. Tas bija nomaļš un jauks dārza stūris, ko apņēma tikko lapot sākušie ceriņu krūmi. Zāliena vidū — vairākas lielas puķu dobes, kur garās, taisnās rindās kā pasaku rūķi ar savām košās krāsās darinātajām spicajām cepurēm lepojās skaistules hiacintes. Tikai ērmotais, pusizgrautais sarkano ķieģeļu mūris aizmugurē jauca tik labi noskaņoto ansambli. Arī no tukšajām, vecajām taras kastēm un skabargainajiem dēļiem veidotie soli te nekādi neiederējās. Taču ērti un praktiski tie bija ļoti. Tos eks-promtum būvēja paši slimnieki. Vispirms viņi tādā veidā apmierināja savu darbošanās dziņu, kas slimnīcā, kā visiem zināms, tiek visādiem līdzekļiem apspiesta un noslāpēta, un, otrkārt, te bija ideāla vieta, kur, dakteriem nezinot, varēja nākt sauļoties, — pa nodaļu logiem šo malu pat redzēt nevarēja. Tāpēc šī bija arī vispiemērotākā vieta, kur norunāt satikšanos. Vai nu slimnīcā lai iztiktu bez romantikas? Reizēm tā pat nepieciešama.

— Vispār tu esi īpatnējs tips, — Karelis atkal sāka erroties. Dienā viņš bija jau apradis ar domu, ka vakarā piedalīsies visai bīstamā afērā, bet tagad, jūtot notikumu tiešo realitāti, uztraukums sāka izpausties arī pastiprinātās sirds klauvēs. — Es laikam esmu par dumju. Es nesaprotu, kāpēc tev vajadzēja sarunāt šo muļķīgo randiņu tieši dārzā. Un vēl tik vēlu vakarā, kad te vairs nedrīkst nākt...

— Vai tu nekad savā mūžā neesi gājis uz randiņiem?

— Kāda tam nozīme? — Karelis sastomījās.

— Tad es tev pateikšu, — Gundars paņēma Kareli aiz elkoņa un nosēdināja sev blakus uz provizoriskā sola. — Es gribu pierādīt, ka cilvēks sastāv ne tikai no tā, ko var aptaustīt un redzēt. Ko var redzēt ar acīm, caur briļļu stikliem, ar rentgena palīdzību un uzšķēržot ar skalpeli.

— Tu man lasīsi lekciju par dvēseli. Ir jau dzirdēts!

— Par zināmām lietām tu nekad otrreiz vairs nedomā?

— Tāpēc jau nav jānāk dārzā. Tumsā, kad kuru katru brīdi var uzkulties pārbaude. Ja nu tu sagādā nepatikšanas māsiņām?

— Māsiņām? Kurām?

— Tām, kas šovakar dežurē.

— Turpini vien. Turpini! Man ir režīms. Man jāatrodas gultā. Man nav vēlams uztraukties. Mani gaida ...

— Kas?

— Pajautā dakteriem, — Gundars atcirta un aizgriezās. Taču tūlīt pat pielēca kājās un, nostājies Karelim priekšā, sita sev pa krūtīm ar izstieptu īkšķi. — Bet es vēl esmu dzīvs! Un, kamēr esmu dzīvs, es gribu dzīvot.

Karelis nodūra galvu un ar kāju klusēdams gramstīja rupjo granti, meklēdams kādu lielāku oli. Atradis vienu, viņš paņēma to saujā un pasvārstīja.

— Vēl silts. Bija saulaina diena — tāpēc. Kociņi laikam augs. Es vakarā vēl otrreiz aplēju.

— Tu esi īsts laucinieks.

— Vai tad pilsētniekiem nepatīk dārzi?

— Varbūt pat vairāk nekā lauciniekiem.

— Un ja Dita neiznāks?

— Iznāks.

— Tu bieži satiecies ar skuķiem?

— Nē.

— Kāpēc tad tu šodien tā izdomāji?

— Tāpēc ... Tev liekas, ka man tev noteikti jāatbild?

Karelis piecēlās kājās. Atvēzējies viņš iesvieda ar oli pa tumšo, pusizgrauto mūri. Klusajā vakarā atsitiena troksnis atbalsojās skaļi un satraucoši.

— Man neviena meitene vēl nav bijusi. Tāda, par kuru es domātu, ar kuru ilgāk gribētos palikt kopā, — Gundars piegāja tuvāk mūrim, atliecās un bridi skatījās uz augšu, uz tumšajiem logiem. — Kas tie, velns, par cilvēkiem! Šitādu sienu graut nost. Un tikai tāpēc, ka pārbūves projektā te piekombinēts viens klozets vairāk.

— Kā tu to zini?

— No Ditas.

— No Ditas ... — Karelis atņurdēja. — Kāpēc tevi neviens nenāk apciemot?

— Tāpēc, ka man ir neciešama daba. Man nav draugu.

— Tu daudz mācies.

— Tas nav galvenais. Es esmu egoists. Es vienmēr gribu, lai viss notiktu tā, kā esmu izdomājis. Man gribētos, lai cilvēki draudzējas ne tikai tāpēc, ka tiem nepieciešama sabiedrība un sabiedrotie, lai priekos būtu vairāk skaļuma, bēdās vairāk asaru, mūrus gāžot, vairāk drosmes, bet ari tāpēc un galvenokārt tāpēc, lai priekos nebūtu lieka skaļuma, bēdās neīstu asaru un lai savu drosmi mēs neizšautu ar tukšiem principu lielgabaliem. Tev ir skaidri zināms, ka operācija būs?

— Tu esi nosalis. Iesim atpakaļ. Tu taču nedrīkstēji celties. Ieņem galvā visādas .. .

— Muļķības? To jau tu man vienreiz teici.

— Tu redzēsi, ka viņa neatnāks. Viņai vajadzētu pašai saprast un nenākt.

— Ko tu tur rūc? Runā skaidri, lai var dzirdēt. Pašai saprast? Ko viņai vajadzētu saprast?

Karelis atmeta ar roku un sāka demonstratīvi runāt pavisam skaļi, lai Gundars vismaz šo viņa domu neapgrieztu otrādi: — Tu esi nelaimīgs, ka tev netaisa operāciju. Bet es esmu laimīgs, ka varu savā nelaimē nevilkt citus līdzi.

— Cik maz cilvēkam vajag, lai viņš būtu laimīgs. Tā gan ir nodrāzta frāze.

— Kāpēc tad tu to lieto?

— Jā, protams, es esmu tāds pats kā visi citi. Frāzes, līdzjūtība nevietā, apvainojumi bez iemesla. Tu piedod man . . . Bet vai tu tiešām nesaproti, kāpēc es gribu, lai Dita iznāk?

— Tagad man jāprasa tev, vai man noteikti jāatbild?

— Jā.

— Tad redzi. Pirmīt es domāju, ka Dita nedara labi, paliekot ar tevi divatā. Ka tu ieķersies pa īstam, bet viņai tas būs joks. Bet tagad es zinu, ka Ditai tas nebūs joks. Pirmīt man bija žēl tevis, tagad — Ditas ... Un tāpēc es ceru, ka viņa neatnāks. Ka arī viņa to nojauš.

— Kareli... — Gundars gribēja ko teikt, bet Karelis viņam neļāva.

— Es tūlīt iešu. Dari, ka zini. Vari man nekā neteikt. Bet tu esi slims. Viņa — vesela.

— Un tu?

— Es esmu tavs draugs un pasaku, ko domāju.

Klusums.

— Viņa nāk. — Gundars, pamanījis dārzā sievietes stāvu, strauji pagriezās pret Kareli. — Tu taču nedomāji to nopietni. Pagaidi. Pasēdēsim visi trīs.

— Es eju.

Pirmo reizi šajos pēdējos mēnešos Gundars bija apmulsis un nezināja, kā rīkoties. Kāpēc Karelis to visu teica? Viņam žēl Ditas. Es esmu slims ...

— Nu, redziet! — Dita jau stāvēja viņa priekšā, rokas aiz muguras salikusi. Ap pleciem apņemts pavasara mētelītis. Galvā balta cepurīte, no kuras spraucās ārā melns matu vilnis. — Es atnācu, lai aizvestu jūs atpakaļ uz nodaļu. Lai dežūrmāsai un arī jums pašam neiznāk nepatikšanas. Es pat iedomāties nevarēju, ka jūs esat spējīgs uz tādiem nedarbiem.

Gundars skatījās meitenē un nekādi nespēja atgūt pats sevi.

— Māsiņ! Jūs ieraugot, es vienmēr kļūstu vieglprātīgs.

— Pašreiz to nevarētu teikt. Jūs izskatāties kā slimnieks, kurš tikko pamodies pēc operācijas, bet kurš nezina, kas viņam īsti izgriezts..

— Varbūt apsēdīsimies?

— Mum? jāiet atpakaļ uz nodaļu. Svaigo gaisu ieelpojāt, un pietiek. Abi ar Kareli vienādi... Janu mūs kāds ierauga? Vai manis jums nemaz nebūs žēl?

— Kāpēc?

— Mani var pat atlaist. Tik vēlu vakarā sēžu kopā ar slimnieku dārzā. Un vēl ar tādu, kam stingrs gultas režīms.

— Par to es nepadomāju.

— Nu redziet! Tādi jūs esat. Visi.

— Visi?

— Gandrīz visi. Bet nu žigli — ko jūs gribējāt man teikt? Laikam kaut ko tādu, ko nevar palātā? Tikai tāpēc es iznācu.

— Apsēdīsimies.

Dita pašūpoja galvu, bet tomēr paklausīja.

Gundars ietinās ciešāk biezajā halātā. Un galu galā nebija taču nekas īpašs sakāms. Tikai gribējās radīt sev ilūziju, ka tu vēl esi cilvēks. Ka esi vesels, vari iet, runāt, tikties ar meiteni. Meitene bija paklausījusi un iznākusi. Dita. Ko viņa īsti domā? Droši vien to pašu, ko par visiem: slims, jāpažēlo.

— Dita . ..

— Nu?

— Pasakiet man atklāti...

— Ko tad?

— Man nevar palīdzēt?

— Nesaprotu ...

— Es arī ne. Bet es gribu dzīvot. Ļoti!

— Jūs dzīvosit, Gundar. Kas tās par muļķīgām runām.

— Kāpēc jūs melojat? Jūs taču zināt, ka man jāmirst. Arī es pats to zinu. Tikai negribu ticēt.

— Gundar! Es tūlīt eju prom, ja jūs tā runājat. Tas nav labi.

— Tad esiet atklāta. Es nebaidos. Es pat nojaušu. Visus tos, kam jāmirst, ievieto atsevišķās istabās.

— Jums ir slima sirds. Jūs to zināt. Jums izdarīs operāciju. Arī to jūs zināt. Operācija būs smaga.

Tas jums jāzina. Ārsti šaubās, vai jūs to pārcietīsit. To jūs nezināt, bet es tomēr jums to pasaku. Vai vēl jūs teiksiet, ka neesmu atklāta?

Tik cietus vārdus Gundars no Ditas mutes vēl nebija dzirdējis. Tie pat nebija vairs tikai vārdi. Meitene savilka rokas dūrēs un svieda kā ar akmeņiem. Kāpēc? Lai aizdzītu? Lai sevi iedrošinātu? Bet viņa varēja nepaklausīt un nenākt dārzā. Ar visiem taču nenāk. Kāpēc ar mani viņa tomēr nāca? Tad lai viņa pasaka patiesību.

— Man ir vēzis. Kāpēc jūs man to nepasakāt? Es baidos, bet man tas jāzina. Dita! Es jums neko vairāk neprasīšu, neko vairāk neteikšu. Bet man tas jāzina. Ir?

Meitene neatbildēja.

— Klusējat... Es saprotu.

— Nekā jūs nesaprotat, — Dita sānis paskatījās viņā.

— Jūs piedodiet, ja es izturējos apvainojoši. Bet cilvēka dvēsele nav projektu kantoris. Ne vienmēr viss iznāk tā, kā prāts gribētu un kā vajadzētu.

— Iesim iekšā.

— Jūs man neatbildējāt.

— Es pateicu vairāk, nekā drīkstēju.

— Tad‘— man būs operācija?

— Neizmantojiet savas priekšrocības.

— Nesaprotu.

— Atkal nesaprotat. Vispirms es gribu, lai jūs kļūstat vesels.

— Es neesmu bērns, kurš jāmierina ar grabulīti.

— Tāpēc es arī pateicu, ka ārsti šaubās, — Dita asi atcirta. — Un, ja jūs gribat turpināt savas žēlabas, es aizeju. Varat palikt. — Dita piecēlās kājās.

Gundars apjuka. Tad strauji piecēlās, paspēra dažus soļus un satvēra māsiņu aiz elkoņa.

— Ne tik strauji, jaunais cilvēk. Jums taču ir vēzis.

— Smejaties?

— Izbeigsim, Gundar. — Dita pēkšņi izmainījās. — Mēs taču esam . ..

— Mēs neesam. — Gundars saņēma meitenes rokas un pievilka viņu tuvāk. — Nekas mēs neesam. Bet es gribētu, lai mēs kaut kas būtu. Es gribētu pabeigt institūtu. Es gribētu aizbraukt uz kalniem. Divus gadus neesmu bijis. Es gribētu teikt: tu, Dita ...

— Tev pietiks spēka. Tev tikai jāgrib. Ļoti jāgrib. Ari uz kalniem aizbrauksi.

— Bet viņi šaubās.

— Viņi šaubās, vai tev pietiks izturības.

— Pietiks, Dita. Es spēju daudz izturēt.

— To es zinu.

— Bet vai tu zini, kas ir mīlestība?

— Par mīlestību ar māsiņām nedrīkst runāt. — Dita atbrīvoja rokas un apsēdās atpakaļ uz sola.

— Es šodien lasīju interesantu rakstu par literatūru, — Gundars izlikās nedzirdējis iebildumu. — Un tur bija citēta kāda indiešu prātula. Cilvēka dziņām esot treji avoti: dvēsele, prāts un miesa. Dvēseles dziņas radot draudzību, prāta dziņas — cieņu, miesas dziņas — iekāri. Kad šīs trīs dziņas apvienojoties, rodoties mīlestība. Ko tu par to saki?

— Man liekas, pēdējais laiks iet atpakaļ uz nodaļu.

— Un tas ir viss?

— Tev daudz jāgrib. Daudz jāvar. — Šoreiz māsiņa bija tā, kas saņēma slimnieka pirkstus. Siltus, drusku valgus, satrauktus. — Ejam, Gundar.

— Ejam. Ja arī tā ir ārstniecības metode ...

Gaiteņos klusums. Soļi skanēja skaļi. Vārdi būtu

vēl skaļāki, bet abi gāja klusēdami. Tikai pie nodaļas durvīm Dita apstājās un čukstus teica:

— Iekšā ej viens. Lai tas paliek mūsu noslēpums, ka bijām kopā. Katram cilvēkam ir kāds noslēpums.

— Ar labu nakti, Dita.

— Ar labu nakti. Un neapvainojies. Tu taču to vari?

Dita apsēdās uz palodzes. Viņa vēl negribēja iet iekšā. Ko teiks meitenes? Es taču neko nespēju noslēpt. Un Karelis? Viņš nemaz nav tāds, par kādu viņu uzskata. Rīt viņš atkal teiks, ka daru nelabi. Ka tā nevajag. Ka tā nedrīkst. Varbūt arī neteiks. Droši vien neteiks. Bet es pati zinu, ka nedrīkstu. Nē. Es vēl nevaru iet iekšā. Neviens mani vēl nemeklē. Vēl neesmu vajadzīga. Garas ir dežūras naktis. Kad daudz darba, tad to nejūt. Bet šovakar labi, ka nav operācijas. Man būtu grūti. Es būtu slikts palīgs.

Viņa izgāja atpakaļ tumsā.

— Dita! — kaut kur sauca.

Jāiet. Jāvar. Un, ja viņš ļoti gribēs, varbūt tiešām dzīvos. Aizbrauks uz kalniem. Divus gadus viņš neesot bijis.

— Dita!

Sauc. Jāiet.

Otrajā rītā Karelis ilgi vārtījās pa gultu.

— Vai tad šorīt koki nav jālej?— Gundars, šķirstot grāmatu, pašķielēja uz draugu.

Karelis paliecās, paņēma no skapīša malas šorīt atnestās tabletes, viebdamies norija, tad, aizlicis rokas aiz pakauša, izmeta jautājumu:

— Vai tu ar motociklu ari brauci?

— Nu, braucu. Un kas tad būtu?

— Nekas īpašs jau nav, — Karelis tikpat kaitinoši turpināja. — Es tikai gribēju zināt, kā pilsētniekiem notiek dokumentu kārtošana. Vai tev vēl tiesības ir?

— Vēl ir. Bet vai tu negribēji runāt par kaut ko citu?

— Kāpēc par citu? To pašu tiesību dēļ visu nakti nevarēju gulēt. Iedomājos, ka esmu jau izoperēts. Braucu mājās. Ka pie manis ierodas ciemos Dita. Jā, es viņu uzaicināju, un viņa apsolījās. Un tad es atcerējos, ka man vairs nav tiesību vadīt motociklu. Tu nevari iedomāties, kā es par to uztraucos! Es būtu Ditu izvizinājis. Mēs aizbrauktu līdz ezeram. Tu droši vien nemaz neesi redzējis, kādi mums ezeri. Zili un dzidri...

Gundars visu laiku greizi skatījās kaimiņā, kurš pēkšņi bija kļuvis tik mīklains un divdomīgs, un nekādi nespēja izprast, kurp Karelis virza savu runu.

— Tu saki, ka ezeri zili. Laikam jau taisnība.

— Zili. — Arī Karelis pagriezās uz sāniem un paskatījās draugam acīs, it kā gribēdams pārliecināties par savu vārdu iedarbīgumu.

— Bet vai tu tieši šo runu gribēji man norunāt? --Gundars pasmīnēja. — Varbūt sāc no gala un liec ārā to īsto, kas tev uz sirds.

— Tas arī bija tas īstais, — Karelis atbildēja apbrīnojami mierīgi.

— Ak tā. . . — Gundars gari novilka. — Tad varam sākt debates?

— Varam.

— Tādā gadījumā, lūdzu, uzdot jautājumus, un es tev atbildēšu kā pie tiesas. Patiesību un tikai patiesību.

— Var.

— Tad sāc.

— Par ko jūs vakarvakarā runājāt?

— Mēs runājām par arhitektūru. Par taviem kokiem, kam vēl būs daudz spaiņu ūdens jāuzgāž, lai tie paliktu dzīvi. Par to, kas cilvēkam reizēm liek būt nekaunīgi atklātam. Un arī par to, kas katram jāpatur sevī.

— Labi. Bet tagad — otrs jautājums. Vai tu esi apmierināts ar savu vakardienas satikšanos?

— Tu proti gan uzdot jautājumus, — Gundars nostūma segu zemāk un nolaida rokas gar sāniem. Tie laikam ir tie paši filozofiskie?

Taču Karelis klusēja un gaidīja atbildi.

— Vai esmu apmierināts? Esmu.

— Un viņa?

— To es nezinu.

— Bet to vajag zināt. Citādi tu esi negodīgs. Pret Ditu. Un pret visiem citiem.

Pa gaiteni tuvojās soļi. Gundars pazina. Dita. Viņai vēl nav beigusies maiņa. Pavērās durvis, un Dita ienāca.

— Tu vēl gultā, Karelīt? Kā tad tā? — arī meitene labrīta vietā izteica izbrīnu par Kareļa neparasto aizkavēšanos. ,

— Viņš naktī par tevi sapņojis, Dita, — Gundars it nopietni paskaidroja. — Tāpēc ari neceļas augšā, lai burvība neizgaistu.

Dita nosarka. Kāpēc Gundaram tā vajadzēja teikt?

Karelim nepatīkami. Viņš gan tādiem jokiem parasti nepievērsa nekādu vērību. Ar viņu varēja justies brīvi, viņš par niekiem nekad neapvainojās. Taču šoreiz ... Vai tiešām ņēmis nopietni? Savādnieks ... Apvainojies. Varbūt tikai izliekas? Nevajadzēja Gundaram tā darīt. Vai abi runājuši par mani? Varbūt smējušies? Nē, tas nevar būt. Gundars jau nu noteikti nē. Un Karelis ne tik.

Tomēr palikt šeit un sākt runāt par ko citu Dita vairs nespēja. Viņa apcirtās un aizgāja.

Istabā palika tikai klusums. Sauss kā pulveris patronā. Kurš pirmais pieskarsies detonatoram?

Karelis:

— Tevi vajadzētu tūlīt uz operāciju zāli. Un bez narkozes. Tu taču neesi cilvēks! Vai tu redzēji? Vai tu redzēji, kā viņa uz tevi paskatījās? Un pēc tam rokas visu laiku žņaudzījās pa kabatām. Ne tikai ar motociklu, bet arī ar tramvaju tev vajadzētu aizliegt braukt. Tu taču esi nenormāls!

— Karelīt! Aizej, lūdzu, pasauc nervu ārstu, — Gundars klusi, bet nu pavisam nopietni pārtrauca draugu.

— Tu domā, ka viņš tev palīdzēs?

— Man nē. Tev.

Karelis izkāpa no gultas, uzvilka pidžamu un, ne vārda neatbildējis, izgāja.

Palātā skaļi. Kā jau no rīta. Cēlās, klāja gultas, klausījās radio, skuva bārdas, gāja mazgāties. Rūca, dūca, klepoja un smējās. Bet Ditas nekur nebija. Tikai pie atvērtajām durvīm, lejā, dārza pusē Karelis viņu satika. Stāv un skatās kaut kur pāri uz pussagrauto mūri. Pat Kareli it kā nemana pienākam.

— Dita!

— Tavi kociņi augs.

— Augs, noteikti. Bet kāpēc tu tā? Es laikam uzvedos muļķīgi- Mēs abi.

Arī šorīt tieši pretim spīdēja saule. Silts. Pavasarīgi priecīgas balsis bērzos. Bet Dita neatbild.

— Dita! Vai mīlestība jāmeklē, vai tā pati atnāk?

Dita strauji pagriezās. Un viņas acīs bija bailes.

Apmulsums, pārsteigums. Kāpēc Karelis atkārtoja tos pašus vārdus, par kuriem viņa vakar domāja, būdama viena? Kurā grāmatā tie bija ierakstīti?

— Nevajag, Karelīt! Tā nevajag. Gundars taču ir tavs draugs. Es zinu. Bet vajag, lai viņš sev ticētu. Tikai pats viņš vēl var sev līdzēt. Vakar es meloju. Skatījos viņam acīs un meloju. Tu iedomāties nevari, cik tas ir grūti.

— Operācija nebūs?

— Nezinu.

— Bet ko ārsti saka?

— Nezinu. Jūs visi gribat, lai es izstāstu kaut kādus noslēpumus. Jūs visi man to prasāt. Jūs visi gribat, lai es esmu jautra. Tad jūs esat apmierināti.

— Tad tikai tāpēc tu vakar iznāci dārzā?

— Vai tas ir slikti?

— Tu zini, ko par tevi runā?

— Tikai to, ko tu man pastāstīsi.

— Ka tev ir daudz pielūdzēju. Ka tu satiecies ar vienu, tad atkal ar citu.

— Tikai ar tevi ne?

— Ditai Tu neklausies, ko es saku. Es jau esmu dumjš.

— Karelīt!

— Jā, jā, es to zinu. Bet es negribētu, ka par tevi tā runā.

— Tam es ticu. Tu esi lāga dvēsele, Karelīt. Tikai dīvains. Reizēm tevi grūti saprast.

— Es jau arī to zinu. Bet tu neklausies, ko es melšu. Visiem ar tevi ir ļoti patīkami būt kopā.

— Arī tev?

— Arī man.

— Un Gundaram?

— Gundaram? Vai viņš tev pats visu nepateica?

— Jūs bieži runājat par mani?

Karelis aizgriezās. Vai lai viņš izstāsta? Un vai par tādām lietām vispār drīkst runāt?

— Man beidzas maiņa. Es tūlīt iešu prom. — Dita noņēma cepurīti un atglauda matus. Kuplus, cirtainus. Nekad jau nedabū tos redzēt. Karelim tie ļoti patika. «Nē. Viņa nav tāda ...» Karelis domāja un gribēja pateikt kaut ko vēl labāku. Tikai neprata. Nezināja, kā. Nezināja arī, ko. Tad Dita, jau griežoties uz promiešanu, saņēma Kareļa roku, atvadījās un klusi piebilda: — Pasaki Gundaram, ka es samainījos un rīt strādāšu vakara maiņā. Bet pie tevis mēs paciemosimies visi trīs. Sarunāts?

— Nu, ja tu tā gribi...

— Un neaizmirsti apliet kociņus!

Kad bija pagājuši turpat trīs mēneši un Karelis, pēc operācijas atveseļojies, varēja braukt mājās, arī Dita aizgāja no slimnīcas. Jo pēc Gundara nāves viņa nespēja vairs būt tāda, kādu viņu iemīlēja slimnieki. Viņa nebija feja, bet tikai meitene. Karelim līdzi uz laukiem? Nē. Arī Karelim līdzi viņa neaizbrauca. Rudenī Dita iestājās politehniskajā institūtā. Gribot kļūt par arhitekti.

Bet jaunie kociņi slimnīcas dārzā ieauga pavisam labi.

PAVASARA ŪDEŅI

— Induli! Paklausies! Sestdienas vakarā doties uz mājām pa vistaisnāko ceļu taču ir nepieklājīgi?

— Divatā — noteikti.

— Tad iesim pāri Bastejkalnam! Labi?

— Var. Līdz autobusam vēl pusstunda. Rīdzinieki gan saka — pāri Bastejkalnam vienmēr iznākot vistuvāk.

— Tas tāpēc, ka pilsētniekiem nekad nav jāsteidzas uz pēdējo autobusu, — Ināra skaudīgi atteica. Tad, paķērusies puisim zem rokas un pielāgojusi soli, viņa atcerējās teātra izrādi, kuru tie nupat bija noskatījušies: — Vislabāk man patika aktieris Ulands. Es nemaz nevaru iedomāties, ka viņa lomu tēlotu kāds cits.

— Tu ļoti ātri sajūsminies, — Indulis atturīgi aizrādīja.

— Vai tas ir slikti?

— Nu ... man liekas, tādi cilvēki nekad nerunā īsti nopietni. Un bieži izliekas citādāki, nekā patiesībā ir.

— Arves?

— Kāpēc lai tu būtu izņēmums? Bet, ja mēs par to sākam runāt, tad pateikšu, ko es reizēm par tevi domāju.

— Interesanti! Kaut gan man šķiet, ka tieši apdomīgie un prātīgie, tādi kā tu, vienmēr izliekas citādāki, nekā patiesībā ir.

— Pavērojot tevi no malas, brīžiem ienāk prātā visādas muļķības. Tu esi jautra, darbīga. Arī skaista. Puišiem tu tāpēc patīc. Bet varbūt nav vērts par to runāt?

— Izrunā vien, ja esi sācis, — Ināra vairs neatlaidās.

— Tu vienmēr izskaties tāda . . . vieglprātīga. Tikai neapvainojies. Visos iemīlies, par visiem interesējies. Un tad vairs nevar saprast, vai tu tiešām tāda esi, vai tikai izliecies. Tāpēc rodas arī visādas valodas. Un man tas nepatīk. Tu mani saproti?

— Valodas? Kādas, piemēram? — Ināra apstājās un izbrīnījusies saņēma runātāju aiz pleciem un pagrieza pret sevi.

Jauneklis pēc tik enerģiska žesta apmulsa un izvairīgi gribēja visu nolīdzināt:

— Nu, runā daudz ko. Bet neņemsim tūlīt visu par pilnu.

— Tad nevajadzēja iesākt, ja gribi, lai es neņemu par pilnu. Bet saki vien, — kas tev šovakar atkal iekodis? Es jau teātri jutu. Greizsirdīgs uz Ulandu? Viņš jau sen precējies. Un nezin, vai viņš mani gribētu. Tādu skuķi, benzīna dzērāju. — Ināra jau otro gadu strādāja meliorācijas stacijā par traktoristi. Un, kopš nopirka motociklu un tūlīt pašā sākumā saindējās ar etilu, puiši viņu iesauca par benzīna dzērāju. — Bet es viņu, tādu Ulandu, gan ņemtu.

— Tu jau ņemtu visus, — Indulis atcirta un apvainojies sāka iet tālāk. Ināra tomēr negribēja saprast. Puisis tūlīt gan parāvās sānis, jo nebūtu brīnums, ja patrāpītos pliķis. No Ināras varēja sagaidīt visu.

Nekad viņa nepadomā, ko runā, un nekad arī pati nezina, uz kuru pusi atvēzēsies roka.

Šoreiz Ināra nebija noskaņota uz varasdarbiem. Tik jaukā pavasara vakarā nebūtu pieklājīgi darīt pāri nabaga vīrietim. Viņa tikai pasmaidīja savu nevienam nesaprotamo smaidu un ķircinot atteica:

— Visus? Ņemtu gan. Man patīk puiši!

— To es zinu. — Ko citu viņš varēja atbildēt? — Bet vai neparunāsim vienreiz nopietni?

Klusēdami viņi iznāca uz Ļeņina ielas. Pieminekļa smaile biezajā miglā bija tikko saskatāma. Lielās ūdens lāses, kas aizķērušās vēl kailajos zaros, laternu gaismā spīguļoja kā stikla pērlītes. Vēl tikai aprīļa vidus, bet vakars pēc nolijušā lietus — silts un patīkams. Nesteidzoties pastaigājās cilvēki. Visi uzposušies, izskatā apmierināti. Jaunākie — paskaļi. Tada ir pilsēta! Un Inārai nemaz negribējās runāt nopietni. Bet, ja jau Indulis vēlas, var turpināt.

— Vai tiešām vēl būtu kas nopietnāks par to, ko jau pateici?

— Man ir tāda sajūta, ka esmu tev tikai plāksteris. Rezervists. Un tā es vairs neesmu ar mieru. Es gribu, lai tu izvēlies. Mani vai... Tu zini, ka arī Andrejs šovakar ir Rīgā?

— Jā. Viņš mani aicināja sev līdzi.

— Uz restorānu?

— Varbūt. Bet es atnācu ar tevi uz teātri. Vai slikti izdarīju?

— Tas tikai šovakar tā. Pirmdien uz cirku tu biji ar Andreji.

— Ai, ai! Un nepaprasīju tev atļauju. Nu kā es ta varēju? Bet vai tu zini, ka mēs bijām četratā? Nezini! Tad vajag būt uzmanīgākam. Pag, pag! Es laikam

sāku saprast. — Inārai likās, ka viņu kāds kutinātu, bet par smiešanos draudētu nāves sods. — Vai tu negatavojies šovakar mani bildināt?

— Es runāju nopietni. Tu pat netaisnojies?

— Ko vēl negribēsi! — Ināra atkal kļuva asa un skabargaina. — Es nekad netaisnojos. Ja gribi mani saukt pie bikts, tad vispirms atgādā šurp pašu Romas pāvestu. Tev es nekā nestāstīšu.

— Nemuļķojies. Ne jau par biktēšanu un precēšanos es runāju. Tu vienmēr visu apgriez otrādi. Ko tu saki par manu rakstu sienas avīzē? Tu taču izlasīji?

— Nu zini! To gan tu varēji neatgādināt. Es jau tūlīt sapratu, uz ko tu velc. Visi lasot uz mani vien skatījās. Meitenes gods ... Ko tu zini par meitenes godu! Būtu labāk padomājis par savu — puiša godu! Un ko tu par mani vispār zini? Nekā. Izliekos? Es nemaz neizliekos! Neiedomājies par daudz. Tāda es esmu un citāda nekļūšu! — Ināra sāka soļot ātrāk. Indulis tikko spēja panākt. Uguns, ne skuķis. Uzpūš vējiņš, un viņa jau sprēgā. Atskatījusies Ināra vēj noprasīja: — Vai tu nekad neizliecies? Visi domā, ka tu esi briesmīgi tīrs un labs. Vai tā ir?

Labi, ka viņi Ļeņina ielai jau bija pāri un operas apstādījumos tumšs. Garāmgājēji viņu strīdu neredzēja. Cilvēku ziņkāre būtu kā benzīna šļāciens jau dziestošā ugunskurā.

— Kas to saka? Tīrs un labs . . . Vai arī Andrejs? — Indulis vēl tikai norūca.

— Andrejs ir atklātāks par tevi. Vienkāršāks.

Līdz autoostai vairs nekāda saruna neiznāca. Abi

gāja klusēdami. Indulis — domīgs, Ināra — apvainojusies un nikna.

«Dīvains puisis,» nomierinājusies Ināra centās visu saprast. «Par ko es īsti apvainojos? Viss, ko Indulis teica, bija pareizi. Bet kāpēc vajag tūlīt ņemt tik nopietni? Arī viņš izliekas? Diez vai. Tāds viņš ir. Teātrī atkal kaut ko sadomājies. Par meitenes godu. Īstenībā viņš par to bija pareizi uzrakstījis. Ir tādas meitenes. Bet kāpēc visi tūlīt domā par mani? Un Indulis pats arī. Sajuzdama it kā pārestību, Ināra norija asaru kamolu. Bet viņa bija par lepnu, lai taisnotos. «Tenkas? Lai! Lai runā un domā, ko grib! Tāpēc jau es nekļūšu ne labāka, ne sliktāka.»

Tikai iekāpuši autobusā, abi paskatījās viens uz otru.

— Vēl piecas minūtes, — teica Indulis.

— Šis ir pēdējais? — atjautāja Ināra.

— Dabūs šie atkal braukt ar taksi. Andrejs nekad nepadomā. Un Čips nav labāks.

— Vai jūs sarunājāt braukt reizē? — meitene pabrīnījās.

— Kas man. Tikai negribas, ka mūsējie atkal saceltu troksni. Kā maziņie — bez aukles nekad nezina, kur mājas. Ja pagājušā reizē Kapara sieva nebūtu šos pievākusi, visas lecektis izbradātu.

— Viņi meklējuši zaļos lociņus. Tu nezini, ka pavasarī organismā trūkst vitamīnu? — Ināra jokoja un atkal bija tāda pati kā katru dienu.

Meliorācijas stacija atradās aiz Babītes ezera. Autobuss uz turieni gāja reti un pēdējais jau divpadsmitos. 'Bet par biedriem Indulis šoreiz uztraucās velti. Abi ekskavatoristi jau stāvēja durvīs. Pirmais iekāpa Andreja draugs Čips, jautrs puisis, mazs un apaļš kā bumbulis. Ačeles viņam spīdēja, kuplais ezītis, izaudzis par garu, šovakar izskatījās tāds ka sakruzuļojies, bet veselīgi sārtie vaigi izstaroja omulīgu siltumu.

— Aloo... Nāriņ! Mēs esam klāt, — ieraudzījis Ināru, Čips ievīterojās kā pavasara gailēns. Stacijā Ināru visi dēvēja par Nāriņu. Gandrīz visi. Indulim, piemēram, nepatika tāda apmīlināšana.

Tūlīt aiz Čipa ielīgoja Andrejs. Viņu visi sauca par garo Andreju. Ja pagadījās autobuss ar zemākiem griestiem, sievietes vienmēr piedāvāja viņam savu vietu, kur apsēsties. Garā auguma dēļ Andrejs izskatījās tievs un izstīdzējis. Ari seja likās jauniņa.

— A, smukais priekšnieks jau sēž. Un Nāriņai blakus. Kā lai es tagad to pārciešu? — Andrejs runāja vēl skaļāk par savu draugu. Izstiepis garās kājas ejas vidū, viņš atlaidās blakus Čipam nākošajā solā aiz Ināras un Induļa. — Bet kāpēc jums abiem tik nepieklājīgi skābas fizionomijas? Vai tad mākslu baudīt nebija patīkami? Redz, kā mēs ar Čipu. Smaidām vien! Vajadzēja gan tev, Nāriņ, nākt mums līdzi.

— Vai jūs, jaunais cilvēk, tās savas garās kājas drusku nepievilktu?

Autobuss jau sāka kustēties, un daži, kas vēl nebija apsēdušies, gandrīz paklupa.

— Man jau viņas nav ievelkamas, — Andrejs kājas pakustināja gan, bet neko lielu izmainīt nespēja. — Par garām! Solu starpā tādas neielocīsi. Meistari un projektētāji laikam visi tādi īsi cilvēciņi un autobusus radījuši pēc saviem mēriem.

Indulis baltām acīm paskatījās pār plecu atpakaļ un norūca:

— Ja esi pilnā, tad vismaz ciet klusu. Lai visiem nav jāklausās tavās muļķībās.

— Ko tu, priekšniek, piesienies? — Cips nespēja vienaldzīgi noskatīties, kā draugu apvaino. — Mums te galvas skaidrākas nekā tev. To es tev pasaku, un tam tu vari ticēt... Joki paliek joki, bet, kad Čips sāk runāt nopietni, tad viņš vairs nejoko.

Čips no tiesas bija apskaities. Ko tas Indulis iedomājas? Vienmēr grib būt gudrāks, vienmēr mēdz aizrādīt. Bet arī Indulis nespēja nosēdēt un knosījās vien. Kā lai viņš ieskaidro tiem abiem, ka sabiedrībā tā nedrīkst uzvesties? Piedzērušies. Bet pagaidiet! Andrejs ar Čipu bija gan noreibuši, tomēr ne tā, kā izlikās. Ko tas atkal nozīmēja? Viņi taču gāja uz restorānu?

Skrēja kilometri. Mainījās pieturvietas. Braucēji cits pēc cita sāka izkāpt. Beidzot piecēlās arī Ināra un visi trīs puiši.

— Jocīgs gan tas šampanietis, — brīnījās Čips, — galva skaidra, bet kājas kā no gumijas.

— Jūs dzērāt šampanieti? — Indulis ieinteresēts pārjautāja. Tas bija kaut kas neparasts.

— Tā iznāca, — Čips atburkšķēja un virzījās uz durvīm. Viņam likās, ka nu ir izpļāpājies. Andrejs lūdza, lai nevienam nestāsta, kur tie šovakar bijuši. Bet^ šampanietis tomēr garšīgs. Tāds svinīgs!

Arā viņus sagaidīja nakts. Tumsai cauri spīdēja zvaigžņotās debesis. No purva atplūda rūgtena smarža. Kairinoša un pavasarīga. Mostošās zemes smarža.

— Iesim taisni gar jauno novadgravi, — tagad Ināra paņēma zem rokas Čipu. Bet tūlīt pastūma viņu pa priekšu. — Tu labāk rādi ceļu.

— To es saprotu. Man kaut kā nepiestāv iet ar dāmu zem rokas. Laikam tāpēc es palikšu vecpuisī.

Andrej, pieturi tu mūsu Nāriņu. Ka viņa nenomaldās un neaiziet ar Induli.

— Beidz tērgot! — Indulis atcirta. — Apnicis klausīties.

— Var. Kas man? Savi puikas, savs karogs, sava dāmu komiteja. Kā nolemj, tā izdara. — Cips ātri sāka soļot uz priekšu. Apvainojās.

— Kāpēc tu tā? — Ināra pārmeta Indulim. — Vai viņš vainīgs, ka tev slikts garastāvoklis?

— Mēs uzvedamies kā pēdējie salašņas, — Indulis mēģināja attaisnoties. — Kauns no cilvēkiem. Visi uzreiz redz: melnie brauc atpakaļ uz saviem purviem.

— Ja tev no mums kauns, varēji braukt pa citu ceļu. — Arī Andrejs pagrieza muguru un sekoja Cipam.

Ināra apstājās un mēģināja saskatīt Induļa seju. Ko viņš tagad domāja? Bet visu klāja tumsa.

— Tu esi muļķis, Induli! Kā tu tā vari! Ko viņi tev nodarījuši? Greizsirdīgs? Ja viņi redzēs, ka esmu izvēlējusies tevi, paši apklusīs. Viņi būs pirmie, kas mums laimes uzsauks. Bet es vēl neesmu izvēlējusies. Un tik drīz pat nedomāju to darīt.

— To es jūtu. Bet vai tu esi dzirdējusi, ko par tevi runā?

— Interesanti. Kā tad tu to zini? Tu jau nevienā neklausoties?

— Man pastāsta.

— Ko, piemēram?

— Nu... Mēs te esam tikai puiši. Tu — viena pati. Dabiski, ka visiem rodas vēlēšanās ar tevi... iepazīties. Bet tas nav galvenais. Paklausies vēlreiz, ko tev teikšu. Es runāju nopieni.

— Lūdzu, neatkārtojies. Tik bieži nevajag atgādināt, ka tu runā nopietni. Citādi neviens tev vairs neticēs.

— Es laikam nekad te neiedzīvošos. Man nekad te nav paticis. Purvi, dūņas. Klajums. Brauksim prom no šejienes. Abi. Rīgā man piedāvā par izmēģinātāju. Rūpnīcā. Es vienmēr esmu sapņojis radīt jaunas mašīnas. Pēc gada beigšu studijas. Dabūšu dzīvokli. Viņi ceļ māju. Un par tevi padomāsim. Varēsi mācīties. Klātienē. Alga man būs lielāka nekā te. Tev nevajadzēs mocīties kā man. Ko nozīmē mācīties neklātienē, saprot tikai tie, kas paši izbaudījuši. Uz teātri iesim katru sestdienu. Uz kino. Rīgā tik daudz jaunu kafejnīcu. Tu zini, ka esmu dzimis un audzis pilsētā. Es gribu atpakaļ. Vai tāpēc esmu sliktāks? Tu redzēsi, ka arī tev patiks. Kāpēc tu klusē?

— Nezinu. Es tevi vēl tik maz pazīstu. Tev patīk pilsētas dzīve, man — lauki. Uz traktora, ar mašīnām, visapkārt plašums. Nezinu. Bet tu nepastāstīji, ko par mani runā.

— Vai tas tik svarīgi?

— Svarīgi.

— Puiši saka, tu kādreiz esot satikusies ar Andreju. Vēl tagad tiekoties. Un nu — arī ar mani. Tev ar vienu nepietiekot. Saki pati, — kā lai es jūtos?

Ināra sasita plaukstas un atkal tā jokaini iesmējās:

— Ak, cik tu esi tīrs un visu cienīts! Pie tevis iet pēc padoma, tev visu izstāsta. Es brīnos, kā tu varēji ieskatīties mianī! Es taču tevi tikai kompromitēju.

— Ināra, nemuļķojies! Vienreiz es gribu zināt patiesību.

— Es arī, Induli. Ar labu nakti. — Ināra pagriezās un viena gribēja iet ārā uz lielceļa. Bet tanī pašā brīdī purvā, kur viņi šopavasar raka trasi gāzes vadam, bija dzirdamas dīvainas skaņas. Tā kā traktors rūktu. Pa starpām saucieni.

— Kas tur ir? — Ināra pirmā ieinteresējās par neparastajiem nakts trokšņiem. Tik vēlu neviens vairs purvā nestrādāja. Otrā maiņa beidza ap deviņiem.

— Antons būs atkal palicis ilgāk. Grib saraut, lai tiktu citiem līdzi, — Indulis vienaldzīgi atbildēja. Antons strādāja uz tā paša ekskavatora, kur Andrejs. Šonedēļ — otrajā maiņā.

— Tagad? Naktī? — Ināra brīnījās. — Kas tā par strādāšanu?

— Ja diena par īsu, ko var darīt?

— Un tu atļauj?

— Viņš man atļauju neprasa.

— Protams. Bet, ja Antons neizstrādā procentus, tad skan viss kantoris. Tad arī tu neprasi, — vai tā drīkst?

— Kad viņu pieņēma, es zināju, ka tā būs. No Antona nekad neiznāks ekskavatorists.

— Tu domā, ka no tevis iznāktu? Pēc viena mēneša prakses.

— Kas tas par salīdzinājumu! Pēc viena mēneša. Es uz ekskavatora nostrādāju veselu vasaru. Iesim!

Atkal atskanēja it kā sauciens.

— Kaut kas tomēr nav kārtībā, — Ināra neatlaidās. — Un kāpēc neredz gaismu?

— Gaismu var neredzēt.

— Bet balss?

— Nekā nedzird.

— Tad tu esi kurls. Viņš taču sauc palīgā! Tas ir Antons! Skriesim skatīties!

— Pāri purvam?

— Te vēl ir ciets, sasalis. Es šo vietu pazīstu. — Un, negaidot atbildi, Ināra pārlēca pāri grāvim un tumsā devās uz trases pusi. Ciņi bija jau atmīk-stējuši, kājas iegrima kā sūnā. Pamats gan turējās, dziļumā saule vēl nebija tikusi klāt. Un, tā kā akači te netika manīti, tad varēja iet droši. Brīžiem tikai traucēja vecie rakumi un grāvji.

Sauca jau skaļāk. Nu arī Indulis dzirdēja. Ināra sāka skriet. Nebija vairs tālu. Uzrotījis bikses, Indulis pukojās: «Kāpēc, ejot uz teātri, cilvēks cenšas uzvilkt to jaunāko un labāko? Pēc tam žēl. Ja vēl gadās tā kā šovakar.» Ināra pa to laiku bija jau gabalā.

— Aloooo ... — Ināra pazina Andreja balsi. Arī tie abi skrēja šurp. Varēja pat dzirdēt, kā Cips lamā pavasari.

— Uhū! — Ināra atsaucās.

Pēc brīža viņi satikās pie trases. Kā zemē nogāzta milža elkonis pret tumšajām debesīm slējās apklusušā ekskavatora strēle.

Pirmais pieskrēja garais Andrejs un, veikli kā kaķis uzlēcis uz kāpurķēdes, ieskatījās pa lodziņu kabīnē. Pretim izbiedētas spīdēja Antona bailēs ieplestās acis.

— Ko boli savus prožektorus! Dod gaismu! — Andrejs sauca un gribēja atraut kabīnes durvis.

— Apdzisa, — Antons murmuļoja.

— Tad taisi vaļā durvis!

— Nevar. Kaut kas aizķēries.

— Nekā *tu nevari, — Andrejs uzsita ar plaukstu pa kabīnes jumtu, tad nolēca zemē. Mašīna bija sa-svērusies uz vienu pusi. Kuru katru brīdi, ja sasalums neizturēs, ekskavators var sākt grimt dziļāk.

— Mēģini ieslēgt gaismas, — Andrejs vēlreiz nokomandēja. Arī Andrejs Antonu ciest nevarēja. Bailīgs kā zvirbulis. Neiznāk vēl procenti? Nu un tad? Nevienam sākumā neiznāk. Bet, ieraugot priekšniecību, pāriet malai kā ķīselis. — Es teicu, lai tu iededzini lukturus! Tumšs kā ellē.

— Nevar. Man jau pirmīt apdzisa.

— Tad mācies procentrēķinus. Tos var pa tumsu. Būtu tikai mašīnu licis mierā. Padod drusku atpakaļ! Lēnām!

— Es jau mēģināju.

— Mēģini vēlreiz, ka tev saka! — arī Čips nenocietās.

Atkal ierēcās motors. Bet ar katru sakustēšanos ekskavators vairāk ierakās dūņās un noslīdēja uz sāniem. Bedrē sāka ieplūst ūdens.

Ieradās arī Indulis.

— Kas te notiek?

— Ģenerālmēģinājums traģiskam viencēlienam,— atcirta Andrejs. Indulis izlikās to nedzirdējis. Pagājis tuvāk, viņš sauca Antonam:

— Kāpēc tu nakts laikā braukā pa purvu?

— Drusku aizkavējos. Gribēju pārvest uz jaunu vietu. Pirmdien man rīta maiņa, varētu agrāk sākt. Bet tumsā nepamanīju, ka te tāda bedre. Gaismas samaitājās, — Antons aiz lodziņa skaidroja. Arā viņš vēl vienmēr netika.

— Tu neprasīsi, lai viņš tūlīt raksta ziņojumu? — Andrejs dzēlīgi paskatījās Indulī.

— Neāzējieties, — iejaucās Ināra. — Ar runāšanu vien nelīdzēs. Es skrēju pēc traktora.

Un prom bija. Cips aizmetās atnest dažus baļ-ķēnus.

Ritu pusē parādījās mēness. Kļuva gaišāks. Bedre izskatījās kā akacis, kur pēdējiem spēkiem ķepurojas slīcējs. Sasalums tomēr neizturēja. Ekskavators lēnām grima dziļāk.

— Vispirms palīdzi Antonam tikt ārā, — Indulis, sapratis, ka stāvoklis kļūst bīstams, lika Andrejam atlauzt kabīnes durvis.

— Pats nemāki? — Andrejs brīdi kavējās. — Tevis dēļ jau viņš tagad tur sēž. Sēž un mācās reizrēķinu.

Indulis stāvēja kā apstulbis no tādas atklātības, tad, piegājis Andrejam cieši blakus, saķēra viņu aiz svārkiem un gandrīz pacēla gaisā. Andrejs bija garāks, bet Indulis stiprāks. Un abi to zināja. Viņi jau sajuta viens otra elpu. Andrejs klusēja un neatkāpās. Viņi bija palikuši tikai divi. Trešais kā putniņš sēdēja būrītī. Vai tā notiks izskaidrošanās? Kā puišeļi.

Nē. Grāvī guldzēja rāva. Mašīna slīdēja arvien dziļāk. Indulis apcirtās, nosviedis mēteli, uzlēca uz kāpurķēdes un pats gribēja atlauzt durvis.

— Uzmanies! — pēkšņi iesaucās Andrejs. Mašīna bija strauji sasvērusies. Nu jau nekas to vairs neturēja. Ūdens apņēma ķēdes un sāka ieplūst kabīnē. Indulis kliedza, lai Antons nolaiž strēli zemāk un noliek kausu uz krasta. Bet tas uztraukumā vēl sajauca kloķus, un ekskavators atkal parāvās uz priekšu. Pakaļējie riteņi pacēlās gaisā, kauss šļakstēdams ierakās dūņās. Indulis, zaudējis līdzsvaru, iegāzās melnajā zaņķī. Nemaz vairs nelikās, ka purvs smaržotu.

Andrejs ndziņā apstulba. Vai Indulis pats tiks ārā? Tiks. Vispirms jāglābj Antons.

Izbira stikli. No sitieniem rībēja visa kabīne. Lejā gar riteņiem sprauslodams rāpās ārā Indulis. Pa iebraukto ceļa vietu rūkdams tuvojās Ināras traktors. Ar savu «emku» atskrēja arī vecais remontmeistars Kapars.

Paspēja. Antons rātns kā jēzuliņš baltā kreklā un apakšbiksēs jau stāvēja blakus tievam bērziņam un centās atbrīvoties no liekā slapjuma.

Arī Indulis, izbaudījis purva saltos glāstus, nekautrējās klabināt zobus. Remontmeistars Kapars piedāvājās aizraut viņu uz mājām. Bet tūlīt apklusa. Indulis uz viņu pat nepaskatījās. Paspīdinājis acu baltumus, viņš ielēca atpakaļ grāvī. Un pareizi! Lai vēl otrs slapina savas drānas? Lai aizmetinātu trosi, vajadzēja tikt pie ass. Bet to varēja izdarīt, tikai iebrienot smirdošajā bedrē.

No jauna iesprauslojās motors. Tūlīt arī otrs. Traktorā ielēca garais Andrejs, bet Indulis^ nosēdās pie ekskavatora svirām. Purvs nepadevās. Ūdens jau apņēma bloku. Bija pēdējais laiks. Citādi ekskavators izies no ierindas uz vairākām dienām.

Atkal un atkal vīri saspļāva saujās un sakliegušies reizē dzina savus tērauda zvērus uz priekšu. Trose iestiepās kā novilkta stīga, nodžinkstēja un — pārtrūka.

Un atkal mašīna ieslīdēja atpakaļ. Jau dziļāk. Un atkal viss bija jāsāk no gala. Atkal.

Ritēja jau piektā rīta stunda. Mēnesnīcu nomainīja miglaina krēsla. Kļuva vēsāks. Bet meistars Kapars, šoreiz izrīkojis puišus pēc sava prāta, atstūma cepuri uz pakauša un nokomandēja:

— Mēģināsim vēlreiz. Viens, divi — aiziet!

Beidzot ar spēcīgu rāvienu neveiklais milzis sakustējās un paklausīgi izrāpās sausumā. Zeme bija

savandīta, visapkārt dubļi. Ap mašīnām locījās cilvēki. Nošķiedušies, slapji un netīri.

— Es jau domāju, ka visi atšausim kājas, — piebāzis pīpi ar tabaku, nosmēja Kapars. — Tikko neķēra ar trosi. Jā. Pamatīga bedrīte. Tu, Induli, taisies tiksi uz māju. Tāda dūņu vanna veselību atņem kā ar roku.

— Bet tev, Nāriņ, mums tagad katram jāizsniedz pa bučai, — Čips sēdēja uz Kapara «emkas» un lēja no kurpēm ārā uzsildītos pavasara ūdeņus. — To mēs tev uzliekam par sabiedrisko pienākumu, lai puikas jūt, ka nav velti cīnījušies. Tas būs tikpat kā ordeņa vietā par varoņdarbu. Mani gan tu faktiski vari neskaitīt, Nāriņ. Man patīk būt citiem par sagādnieku. Bet Indulis ar Garo gan ir pelnījuši.

— Bīsties grēka, Čip, — Kapars pasmīnēja. — Nedzen ķīli puišu starpā. Es jau pirmīt skatījos. Kad tā trose pārtrūka, diez vai viņi nepalaida tos motorus katrs uz savu pusi.

— Tas gan būtu grēks! — Cips pakratīja gaisā paceltu rādītājpirkstu. — Kaut gan grēks pasaulē esot vienīgais prieks. Varētu arī attaisnot. Ko tu, Nāriņ, saki?

— Taisieties labāk uz mājām! Galīgi pārsaluši, bet vēl tērgā.

— Jābrauc gan, — Kapars jau atkal runāja nopietni. — Kāpiet jūs visi uz mana motocikla. Ātrāk tiksit siltumā. Es vēl brīdi palikšu. Lai nav rītu jānāk, paskatīšos pie reizes, vai tam jūsu ekskavatoriņam peldoties natf iesnas piemetušās. Tu, Nāriņ, arī brauc! Lai puišiem siltāks. Vietas pietiks! Rudenī es reiz sasēdināju pat piecus tādus kā jūs. Līdz pašai Jelgavai aizrāvu.

— Tas būs bijis pēc svētkiem, — garais Andrejs piebilda.

— Nē, pēc bērēm, — Kapars paskaidroja.

— Maza starpība.

Visi gardi nosmējās, un Čips jau apsēdās pie stūres. Ināra gan teicās aizvest traktoru, bet Kapars atmeta ar roku: — Traktors var palikt. Es aizgādāšu. Nebūs vēlāk jāiet kājām.

— Tad braucam. — Čips nevarēja sagaidīt.

Braucam. Jā. Bet viņi bija četri. Čips jau sēdēja

pie stūres, Ināra iekāpa blakusvāģī, bet Indulis ar Andreju palika stāvot. Uz abiem bija palikusi tikai viena īsta sēdvieta. Otram vajadzēja piemesties blakus Inārai. Bet kuram?

Beidzot ierunājās Andrejs:

— Es gandrīz aizmirsu. Brauciet. Man vēl jāaprunājas ar Kaparu. Ko mēs ar to dampi tagad darīsim?

— Ko tu muļķojies! Sēdies un laidīsim mājās! Aprunāties varēsit pie dienas gaismas. Nav jau jaunkundzes, — Čips protestēja.

Bet Andrejs neļāva gari izrunāties. Uzsitis Čipam pa plecu, viņš aizgāja pie sava ekskavatora.

Pār purvu atkal nolaidās klusums.

Kapars, atspiedies pret traktora silto purnu, kaut ko domāja.

— Tagad viens ģeldētu, — pēc brīža ieminējās Andrejs. — Tādi uztraukumi iznāca.

— Bet ko tu gribēji man teikt? — vecais remont-meistars interesējās, kāpēc Andrejs nebrauc mājās.

— Zinu, ka man miegs vairs nenāks. Tad labāk papļāpāt.

— Ā, — Kapars novilka. — Tad pastāsti vismaz, kur tu ar Čipu šovakar biji? Izskatījies tāds skaidrs.

— Biju pie mātes uz dzimšanas dienu. Bet, lūdzu, nelaid to tālāk.

— Kāpēc?

— Negribas. Es visiem teicu, ka šovakar eju uz restorānu.

— Bet kāpēc? — Kapars pārsteigts neatlaidās.

— Nu, ja tu apsolies nevienam nestāstīt... Es negribu, ka sāktu mani izprašņāt. Ka visi uzzinātu, kas ir mani vecāki. Kad strādāju vēl Jelgavā, mani saukāja par ministra dēliņu. Bet es gribu dzīvot bez visa tā. Kā visi puiši. Visu nopelnīt sev pats. Un, ja kādreiz ko sasniegšu, pabeigšu institūtu, tad zināšu, ka tas ir tikai mans nopelns. Bet neviens netic. Gan jau papiņš palīdzot. Tāpēc jau arī no Jelgavas aizgāju. Citu neko nedzirdēju: izmaksā, izpalīdzi, tev vecais ministrs. Biju beigts cilvēks. Man aiz muguras visu laiku dzīvoja tēva ēna. Tu to nesaproti. Bet te neviens vēl to nezina. Un man ir nāvīgi labi. Es ceru, ka tu mani nenodosi?

— Kā gribi. Bet jocīgi iznāk. Tu it kā kaunētos no saviem vecākiem.

— Es nekaunos. Gribu tikai, lai mani uzskata par tādu pašu vienkāršu radījumu, kādi ir visi cilvēki.

— Vai Čips arī nekā nezina?

— Čips zina. Bet viņš ir mans draugs.

— Draugs .. Tas nozīmē — ja pilnā, tad abi reizē? Un mēs pārējie? Neesam tavi draugi?

— Tas ir sdvādāk, — Andrejs nostiepa. — Indulis, piemēram, to uzzinājis, pirmais sāks ņirgāties.

— Ņirgāties? Vai Indulis to mēdz darīt? Tā kā nav dzirdēts. Es jūtu, ka tu viņu neieredzi. Nāriņas dēļ? — Kapars jautājot zīmīgi pasmaidīja. Apdzisušo pīpi zobos šūpodams, viņš pagrieza galvu pret rītiem, kur pamale jau sāka krāsoties zilgani sārtās svītrās. Tāpat kā neviens neatceras veco Kaparu smejamies pilnā mutē, tā neviens nav redzējis viņu bez pīpes. Kūpoša vai auksta, tā vienmēr rotā meistara seju. Vienā zobā viņam ar pīpes kātiņu pat izdeldēts glīts robiņš. Bet smaidīt Kapars prot tā īpaši. Gudri un reizē dzēlīgi. — Runā, ka tev ar Nāriņu pirmām kaut kas bijis. Tā ir?

— Parādi man, kurš to saka, un es atnesīšu tev viņa mēli. Nāriņai neviens vēl nav ticis tuvāk par rokas garumu.

— Kā tu to zini? Apsēdīsimies.

— Es viņu pazīstu jau no pamatskolas laikiem.

— Epā! Tad jau sievas pareizi vien noskatījušas. Bērnības mīlestība!

— Nesmejies. Esmu gan tāds jocīgs. Bet tas pāries, kad viņi apprecēsies.

— Tu domā, ka Indulim ir vairāk acu nekā tev?

— Vairāk. Ināra pati man to pateica. Kad aicināju viņu līdzi ciemos pie mātes.

— Ināra tad arī zina par taviem vecākiem?

— Zina.

— Jā, — Kapars gari nopūtās. Te vairs tiešām nebija ko smaidīt. — Bet Indulis gribot iet atpakaļ uz pilsētu? Vai Ināra būs ar mieru?

— Nezinu. Par to neesam runājuši. Bet gan jau Ināra viņam tās smadzenītes sakārtos. Tikai tas arī skaidrs, ka Indulis ir citādākas markas nekā mēs. Šis, atklāti sakot, nav viņa īstais darbs.

Klusums. Tad Kapars ar skaļu pliķi pa Andreja ceļgalu aizdzina svētdienīgās prātulas un, piecēlies kājās, veselīgi nošķaudījās:

— Eh, kas par spirdzinošu rītu! Bet pogas viņš tev tomēr izgrieza. īstais darbs, tu saki? Jā. Varbūt. Tā jau mēs visi meklējam, kamēr atrodam. Darbam ir jābūt tādam, lai sirdi piesien. Citādi nav vērts dzīvot. Nu ko, — vai nebrauksim uz māju? Taisnību sakot, negribas vairs neko apsākt.

— Brauc vien. Es vēl brīdi pakrāmēšos. — Andrejs, galvu nodūris, aizgāja pie sava ekskavatora.

Atkal bija jūtama zemes smarža. Pa novadgrāvi uz ezeru plūda pirmie pavasara ūdeņi. Nakts pagājusi. Ar sauli atgriezās diena.

JŪRĀ ASTOŅAS BALLES

Tikko vējš iegriezās dienvidos, arī saule kļuva spožāka un līdzenā kāpu smilts krūmu aizsegā sakarsa kā uz pannas uzbērta. Puikas lēkāja gan uz vienas, gan abām kājām, līdz bikšeles un viss pārējais gulēja kaudzē samests un viņi paši, pēdām dipot, aizdrāza uz krastu. Pašķīda šļakatas, un visi trīs sakrita viļņos. Veselu nedēļu te saimniekoja ziemelis, tāpēc jūra jau tā bija sakulta vienās putās, bet puišeļiem nez vai kāds spētu iestāstīt, ka tikai vējš un sabangotie dziļumi vainīgi. Viņi — ostmalas puikas! Lūk, kas uzsita pašu kuplāko vilni šajā no okeāna nošķirtajā peļķē, ko lielie nosaukuši par Baltijas jūru.

Bet skaļie kaujas brēcieni drīz vien saplaka. Vēl pālis minūšu viļņos pašūpojušies, arī paši varoņi sprauslodami un drebinādamies sāka atkāpties īstu jūrnieku nonicinātās sauszemes virzienā.

— Man liekas, pietiks... — konkrētos vārdos šo domu, ka jūra tomēr ir stiprāka par viņiem, pirmais izteica Lauris, tievākais un jaunākais no visiem trim. — Pietiks. Es eju laukā.

— Pagaidi, es ar tūlīt. Man patīk, kad tādi viļņi, — otrs, vārdā Juris, tīri prātīgi vēl airējās pa pašu augstāko vilni. Līdz zaudēja līdzsvaru un bija spiests meklēt jūras dibenu, lai nostātos uz kājām, citādi nākamais vilnis parautu viņu pavisam zem ūdens. Bet

*

tad, pamanījis, ka ar trešo peldoni tas jau noticis, Juris drošības labad spēra pirmos soļus uz to pusi, kur slīcējam vajadzēja atrasties. Tomēr nekas ļauns nenotika. Kad visas trīs galvas kā pludiņi stabili atkal turējās virs ūdens, Juris smejot iesaucās:—Tev, Kristapel, deguns zils kā mironim! Vai tu patiešām nebiji noslīcis?

Taču Kristaps, savu apaļo seju ar plaukstam no liekā mitruma atbrīvojis, zobus klabinādams,- atbildēja:

— Šodien jau ir silts. Es varētu vēl veselu stundu. Bet vakar! Vakar aizpeldēju pāri trešajam.

— Ko tu muldi! — Juri tāda lielīšanās kaitināja. — Tu jau ilgāk par trim minūtēm virs ūdens nevari noturēties.

— Netici? Vajadzēja atnākt vakar. Tad tu butu redzējis.

Strīdēdamies viņi izbrida malā. Lauris gan cieta klusu. Laurim nepatika strīdi. Tikai liedagā ticis, viņš klusi noburkšķēja:

- Auksts. Ūdenī bija siltāk. Paskriesim!

— Bet kāpēc viņš stāsta, ka es varu tikai trīs minūtes? — Kristaps nevarēja un nevarēja nomierināties.

— Tāpēc, ka es zinu, — Juris atcirta. — Ko tu drebinies kā galertu saēdies?

— Es nedrebinos. Tikai vēderā jocīgi. Kautā kas visu laiku raustās. No rīta mamma pārnesa nēģus. Varbūt Ao tiem.

— Tie, ko mamma pārnesa, vairs neraustas. Bet paklausies! Tev būs jūrā kāds ielīdis!

— Nemaz nesmejies. Kad paps ar savu kuģi bija Japānā, viņš aizgājis uz ēdnīcu paēst vakariņas . ..

#

— Uz krogu, tu gribēji teikt.

— Nu, uz krogu. Bet paps teica uz ēdnīcu. Un pasūtījuši nēģus.

— Japānā nēģus nemaz neēd. To tu atkal pats izdomāji.

Lauris vēl vienmēr tikai klausījās draugu sarunā, bet, kad Juris Kristapeli par daudz sāka nolikt, arī viņš iemeta pa vārdam:

— Kā tu, Juri, zini? Varbūt Lomēr ēd?

— Es zinu, ka neēd. Kristapelis vienmēr visu tikai izdomā, un jūs, muļķi, noticat.

— Ja negribi, netici, — Kristaps, sabāzis rokas bikšu kabatās, aizvainoti nospļāvās. — Tu nu būsi tas gudrais. Tavs tēvs vispār tālāk par ostas vārtiem nav bijis. Un skaitās jūrnieks . . .

— Manu tēvu tu neaiztiksi! Citādi...

— Nu, nu, — Kristaps atvirzījās nostāk. Mans paps tavu papu... ar mazā pirkstiņa nagu. Vot, šitā! — viņš parādīja, kā to dara, ja kaut kas jānospiež.

— Bet, ja viņi arī nēģus paši neēd, — Lauris nelaimīgs vēl cerēja abus samierināt, — varbūt ārzemniekiem tomēr pārdod? Kā tu, Jurka, vari zināt? Ēdnīcās tur patiešām visu var dabūt. To mans tēvs arī teicis. Ja tik ir nauda.

— Japānā vispār tādu ēdnīcu nav. Nevajag muldēt, — arī Juris bija apģērbies un pirmais sāka iet uz ostas pusi. — Plātās vienmēr. Mans paps tur bijis, mans paps tur bijis. Bet vai tu, Kristapel, pa jaunās kūpinātavas logu vari trāpīt? Pa pašu augšējo. No gala. — Juris ar izstieptu rādītājpirkstu precizēja, kur atrodas tēmējamais objekts.

— Izsist logu? — Kristapelis apmulsa.

— Izsist? Tu jau nemaz trāpīt nevaril Kā tu izsitīsi? Memmes dēliņš.

— Nu zini, — arī Kristapa pacietības mērs bija pilns. — Tev vienkārši skauž. Jo tavs tēvs ir tikai ostas žurka. Nekas vairāk. Pat mātes tev nav. Iesim, Lauri. Ar tādu nav vērts. Bet vai tu, Jurka, zini, kur tavs tēvs pagājušo nakti bija?

Labi, ka viņi vēl atradās kāpās. Te puikas varēja nokārtot savus rēķinus bez pieaugušo nevēlamās klātbūtnes un vaimanām. Pirmais sitiens trāpīja Kristapam tieši pa zodu.

— Ak tu man šitā? — viņš pārsteigts izvalbīja acis kā zivs, ko nemākulīgi ņem nost no āķa. Pie reizes lēnām virzīdamies Jurim tuvāk, kurš, pirmā sitiena ietekmi vērodams, stāvēja it rāms un lēnīgs. — Domā, tu esi stiprāks? Pagaidi tik! Pārbrauks mans paps...

Nesagaidījis, ka Kristaps tagad klups viņam virsu, Juris, lai nodarītu visu līdz galam kā kārtīgam ostmalas puikam klājas, belza vēl dažas reizes. Bet nekāds jēdzīgs kautiņš neiznāca, jo Kristaps ļāva kājām vaļu. No tālienes gan vēl uzsaukdams:

— Tavs tēvs pa nakti bija pie kluba vadītājas!

Juris gribēja mesties pakaļ, bet Lauris paspēja

viņu saķert aiz rokas.

— Tu neklausies, ko Kristaps runā. Jurka, 11u! Bet, velns, kas tas bija par sitienu! Tev ir gan spēks!

— Bet Ju klīsterējies viņam klāt. Laikam arī ceri tos Japānas nēģus dabūt? — Juris, zemu noliecis galvu, ar kailo kāju rušināja karsto smilti.

— Tad ne jau. Tu domā, man patīk, ka viņš visur to savu tēvu? Nu, ir jau kapteinis uz īsta kuģa.

— Vai tavējais nav kapteinis? — Juris sirdīgs pārtrauca Lauri un apsēdās ēnā zem krūma. Tā varēja labāk nomierināties.

— Manējais, — ari Lauris meklēja, kur biezāka ēna, — ir kapteinis. Bet kas nu tas par kuģi. Tāds zvejas kuteris.

— Uzliec Kristapeļa papuclti uz tāda kutera un palaid Ziemeļjūrā, kad vētra. Tad redzēs, kurš ir īsts jūrnieks. Domā — liela māka stūrēt precinieku.

— Kristapeļa tēvs ir kapteinis, nevis stūrmanis.

— Vienalga. Bet varbūt tev arī skauž? Lai nu man. Mans tēvs ir tikai uz velkonīša. Tepat pa ostu. Uz tās vecās kalašas. Kaut viņa ātrāk nogrimtu! — Juris atkal pielēca kājās. — Ejam.

— Nu, ko tu. Tu pats man kādreiz stāstīji, ka tavs tēvs jaunībā visus okeānus izbraukājis. Ka tikai tagad, kopš tev vairs nav mātes, viņš pārkāpis uz velkonīša. Arī tavs tēvs, Juri, ir īsts jūrnieks.

— Tu zini, Lauri, es to visu izdomāju. Par tiem okeāniem. Jo man bija kauns. Visiem jums tēvi brauc tālās jūrās. Mārcim pat noslīcis. — Juris gribēja vēl ko teikt, taču kaklā iemetās tāds jocīgs rūgtums un balss aptrūka. Bet, tā kā negods to izrādīt un kārtīgam puikam jāprot apvaldīt savas jūtas, viņš spēra ārā jau vairākas reizes pārbaudītu pretlīdzekli: — Vai tu pa kūpinātavas logu vari trāpīt?

Lauris apstājās un paskatījās Jurī tikpat muļķīgi kā pirmīt Kristaps, pirmo sitienu dabūjis.

— Trīs reizes jau esmu trāpījis, — viņš kā atvainodamies paskaidroja.

— Nu, tad nāc parādi vēlreiz. Citādi neticēšu.

Abi iesvilpās un aizskrēja, ka smiltis vien pajuka.

Kāpās viss atkal palika kluss. Svilināja saule. Smilts kļuva vēl karstāka. Vasara.

Zvejniekostas pusē, kur atradās ari zivju kombināts, nošķinda stikli.

Osta. Arī te kairināja jūras un tāluma elpa. Gan drusku savādāk. Sāļais vējš nesa līdzi darvas, sadegušas eļļas un kūpinātu zivju smaržu. Un skaņa cita. Iesvilpās pa vārtiem izejošie lielie kuģi, pietauvojoties krastam, nožvadzināja ķēdes tikko ienākušie, sasaucās vīri, kas rosījās uz celtņiem un dzelzceļa platformām. Zvejnieku galā par kaut ko skaļi smējās tīklu sievas.

Zvejniekostu no reida atdalīja neliels moliņš. Kad traleri visi ir mājās, te valda īsts mudžeklis. Aiz mastu un tīklu biezuma pat pilsētas namus grūti samanīt. Bet šodien zvejas flote jūrā. Tālbraucēji atgriezīsies tikai pēc mēnešiem diviem, piekrast-nieki — uz rīta pusi. Moliņš zvilnēja pusdienas saulē kluss un vientulīgs kā seklumā izlīdis laisks zutis.

Tad no reida puses atskanēja apaļīgi, maigi motora pukšķi. Tie kļuva arvien skaļāki, līdz pie moliņa piepeldēja mazs, apdilis velkonītis. No stūrmaņa būdas iznāca jauns brašulis strīpainā jūrnieka kreklā, ezītī apcirptiem, linu baltiem matiem un, veikli pārlēcis pār bortu, aizcilpoja uz krasta pusi, uz kombinātu. Uz velkonīša klāja parādījās vēl viens jūras braucējs, pareizāk sakot, ostas braucējs, jau drusku vecāks, tā t— ap trīsdesmit pieciem, četrdesmit, cepuri galvā, eļļainām rokām, bez svārkiem un krekla, — šī peldošā braucamrīka kapteinis Reinis Mārdags. Slaucīdams netīrās rokas lupatā, Mārdags nosauca aizgājējam pakaļ:

— Tikai ilgi nepaliec!

— Jā, — atbilde jau skanēja no patālā krasta likuma, kur ap noliktavas stūri bija iemita taciņa uz vietējo bufeti.

Un atkal viss palika kluss. Kapteinis, rokas notīrījis, izvilka no bikšu kabatas salocītu avīzi, apsēdās ēnas pusē uz saritināta tauvu rituļa un sāka lasīt. Pa brīžam gan pamezdams skatienu uz kombināta pusi.

Ko tās sievas vēl visu laiku klaigā? Kladzina kā vistas. Smej. Un pa starpām tīri pikts iesauciens. Bet sievas paliek sievas. Aiz gara laika nezina, ko sadarīt. Mutes visām kā vārti. Kā jau zvejniecēm. Nav ko ņemt vērā, saprotams — tīk patriekties.

— Vai tur ir kāds? — klusi un nepamanīts bija atčāpojis omulīgs večuks. Pīpes galviņu saujā bru-cinādams, viņš pētīja, kur palicis velkonīša ekipāžs.

— Ir, ir, Makužtēv! Kāp tik lejā. Tavu svaru mans kuģis noturēs, — piecēlies no savas ērtās sēdvietas, Mārdags panācās večukam pretim. — Ko tad tu tā pastaigājies?

— Redz, kur aizlīdis. — Makužis tusnīdams uzkāpa uz klāja. — Pastaigājos, jā. Ko lai citu dara? Nevar jau tādā skaistā laikā uz vietas nodzīvot. Ieraudzīju tavu tvaikoni pie steķa, domāju — jānāk aprunāties. Bet iededzis gan esi kā Āfrikas moris. Mugura pavisam melna, — Makužtēvs uzplīkšķināja pa Mārdaga kailo plecu. — Un muskuļains esi. Štrams. Tāds pats kā kādreiz tēvs. Tāpēc jau nav brīnums, ka no skuķēm nevari atkauties.

— Ej, ej, Makužtēv! Kur tad tu to esi redzējis?

— Nū... — Makužis gari nostiepa. — Bākas Makužim vienmēr viss zināms. Prožektori lieli, redzēšana tālu. Vistumšākā naktī pateikšu, pie kuras meitas tu velc.

— Vecais zobu trinēj, — Mārdags neveikli sarosījās, kā kaut ko darāmu apsākt gribēdams, bet tad tīri vienaldzīgi pajautāja pirmo, kas ienāca prātā:

— Pastāsti labāk, kas jauns kombinātā!

— Kombinātā? Var arī par kombinātu pastāstīt. Man viss zināms. Tavs Jurka nupat atkal kūpinātavas logu izsitis.

— Nemels. Vēl vakar nomizoju.

— Kur nu vairs vakardienu saķersi. Uzej paklausies, kāds ļembasts iet pa kūpinātavu. Krišs jau grib to gala logu ar dēļiem sist ciet. Kā iestiklo, tā — blaukš! — laukā. Par mērķi uzņēmuši. Atceries — tavā laikā svieda pa stikla bumbu. Ha, ha ... Kārts galā tepat bija uzmaukta. Cik tev pašam dibens netika zilināts?

— Un tu saki, ka atkal mans Jurka?

— īsti nezinu. Bet sievas visas kā vārnas. Puika visu dienu savā vaļā. Darot, ko gribot. Mātes nav. Taču vai tā mana īrniece tev būs īstā, ko? Tāda smalka. Ar frizūru. Tāda ... nu, kā jau pasauli izkle-jojis sievišķis.

— Makuži... — Mārdags iecirtās. Tūlīt gan aprāva sakāmo un aizgriezās sānis.

— Nē, nē, es jau neko. Nekā nezinu. Varbūt

tikai sievu panckas, — večuks piekurināja izdzisušo pīpi. ,

— Ak redz, uz ko tu stūrē ...

— Ko nu es. Bet vecene, saproti... Šī jau viņu laikam vairāk pazīst. Lika tev pateikt... Ja tu vēl kādu vakaru zem mūsu logiem parādīšoties, ūdens spaini uzgāzīšot. Nu, ko es varu darīt? Tu zini, kāda viņa man šerpa. Izdarīs ar!

— Gan arī tev pa prātam būs, — Mārdags runāja, skatīdamies pavisam uz citu pusi.

— Kas man tur. Sievišķis kā bilde. Ir man, vecam puikam, tirpulis pārskrien, viņā paveroties. Tikai rāmis ģeldētu. Un tad es sāku domāt par tevi.

— Tu izrēķināji, ka viņai vajag zeltītu?

— Ne jau ikurāt zeltītu. Bet tā kā drusku jaunāku ...

Te Mārdagam paspruka skaļāks tonis:

— Jaunāku, jaunāku! Visi tik vien zina kā mani mācīt. Uz Silgu ar pirkstiem rāda. Kāpēc? Viņa sliktāka nekā citas? Un vispār, zināšanai — man ar viņu nekas nav. Saproti? — Beidzot atmeta ar roku un, ieliecies stūres būdā, pavērās tur uz nagliņas pakārtā pulkstenī.

— Ko tad uztraucies, ja tev ar viņu nekas nav? — Makužis savilka savus krunkainos vaigus ķecerīgā smaidā.

— Vilis nāk. Šito tēmu izbeidz. Kā tāda vecene. — Mārdags tālākā sarunā vairs neielaidās. Un patiešām — nāca atpakaļ Vilis, kas bija izkāpis krastā, lai izlocītu kājas un aizstaigātu līdz bufetei, kur strādāja viņam pazīstams skuķis.

— Tad man jāatbrīvo vieta? — Makužis kā apvainojies arī mainīja toni.

— Jā. Mēs laižam uz eksportostu.

— Nu, — večuks vēl noplātīja rokas. — Piepūties. Taču uz mani velti ļaunu aci zibini. Ne es viņai kāds štuceris, ne tev un tavam puikam advokāts. Tavā labā vien runāju.

— Manā labā nevienam nav jārunā. Un, ja arī manam ģīmim rāmi ievājadzēsies, atradīšu to pats.

— Kā nu redzi. Tikai nepaņem par mazu. Ātri var nodeldēt matus no pakauša. Dzīvo laimīgs! Redz, kāds tavs ieroču nesējs šodien smaidīgs!

Vilis jau stāvēja tepat blakus uz moliņa un apmierināts par gājienu krastā apetītlīgi aplaizīja lūpas. Vecajam bākas sargam viņš tikai pamirkšķināja ar aci, bet Mārdagam pirmais spēra ārā jautājumu:

— Kāpēc tu, kaptein, tāds atšālējies?

— Saules dūriens ķēra. Bet kur tu tik ilgi vazājies?

— Kaptein, tikai limonādi... — Vilis nevainīgi nolaida rokas gar bikšu vīlēm un galvu pagrieza sānis, it kā gaidīdams, lai priekšniecība, dusmas remdinādama, labāk viņu iepļaukā pa vaigu, nekā ceļ tādu neslavu vārdiem.

— Pa gabalu redzams, ka tikai limonādi... — Mārdags norūca, bet varēja just, ka dusmas pamazām pierimst. — Posies. Mums jābūt eksportostā.

— Būs. Mans dragā lejā, un viena vaga. Mēs ar tevi, kaptein, kā pludiņš ar āķi.

— Tikai nez kurš tas pludiņš, kurš — āķis?

— Ehē! To tu, kaptein, pats izdomā! Tas šlepers ir tavs, un komanda nav liela.

Pāri zvejniekostai noskanēja garš, slaids svilpiens, un velkonītis lepni izgrieza lielajos ūdeņos. Aizmugurē palika tikai sakulta, putaina ūdens vaga, mazs, zilgans dūmu mākonītis un mīksti, vējā izgaistoši motora pukšķi.

Kad dienu pārsedza vakara dūmaka un no jūras izkāpa tumsa, viņi atkal satikās. Kāpās. Aiz kombināta. Reinis Mārdags bija apvilcis tīras drānas, baltu neilona kreklu un jaunu puloveri. Baltais krekls izskatījās neparasti svinīgi. īpaši tāpēc, ka dienas atblāzmā sejā vēl varēja samanīt saules un vēju atstāto melni brūno raupjumu. Silga Reinim Marda-gam blakus savā ikdienas tērpā likās vienkāršākā. Kaut arī tas bija daudz košākās krāsās un modernāks. Silga prata skaisti ģērbties. Vai tāpēc brīnums, ka atskabargainās zvejnieku sievas nereti pret glīto kluba vadītāju izturējās vēsi, pat dzēlīgi un nicinoši. «Staigā te tāda glancēta bilde, lai vīriem būtu ko acis bolīt,» viņas katrā iespējamā reizē centās parādīt savu nepatiku. Gan par baltrocīti saukaja, gan par palaistuvi, īsi un kodīgi. Bet kāpēc? To neviens droši nezināja pateikt. Vai kas slikts bija noticis? Arī nekādu skaidru pierādījumu. Tik vien kā tas Reinis Mārdags ... Ko viņš tajā pasaules klaidonē atradis?

Nu protams. Savi vīrieši jāpasargā. Un vai trūkst meiteņu tepat no zvejiem? Veselīgas un tīriem radurakstiem. Ja nevari vairs bez sievišķa iztikt, izvelies un ņem ciet. Gājēju būs daudz. Bet ne tā — paslepus. Un ar ko!

Pret Mārdagu visi izturējās ar aizbildniecisku vēlību. īpaši pēc tam, kad viņam nomira sieva, atstādama pasaulē vēl otru pieskatāmu vīrieša cilvēku, mazo nebēdni Jurku. Tāpēc sašutums par Mārdagu Reiņa sakaru ar kluba vadītāju Silgu zvejnieksievām nāca no sirds.

Tikai Mārdags pats to izlikās nemanām. Kamēr viņam kā ar pirkstu neiebāza acīs.

— Jums šodien nav labi gājis, — ejot blakus Mār-dagam, Silga klusi ierunājās.

— Ne sliktāk kā citas dienas.

— Tāds nerunīgs. Klusējat.

— Vai arī es nedrīkstu kādreiz kļūt sentimentāls? Ir vakars. Mēnesnīca. Tā vien skatos — vēl mīlestības tīklā ieķeršos.

— Bet jūs nemaz neesat sentimentāls. Mēnesi jūs pat neredzat. Un mani... Es jau neesmu bīstama.

— Kā jūs to tik labi zināt?

— Sievietes kādreiz mazāk zina, vairāk sajūt, nojauš.

— Gadās arī vīriešiem nekā nezināt, tikai nojaust.

— Nē, patiešām! Jūs šovakar esat jocīgs. Man tas nepatīk.

— Kas tad jums patīk? Kad apkārt skan mūzika. Visi galanti apģērbti. Dejo tvistu. Gadās uzkāpt uz varžacīm — zēni iegāž viens otram pa aci. Un, protams, komplimenti.

— Nesmejieties. Jūs nekad nenākat uz mūsu klubu. Tāpēc arī nezināt, kādus komplimentus tur saka. Un tvistu dejo, jā. Pie tam kā dejo! Pie mums parasti ierodas tie, kurus citur nelaiž iekšā. Brauc pat no pilsētas otras malas. Un tādi eksemplāri! Brauc izlādēties. Ostas klubā jau to var.

— Ja priekšniecība atļauj, tad var.

— Jā, es viņiem daudz ko atļauju. Varbūt tāpēc, ka es viņus ļoti labi saprotu. Jo kādreiz pati biju...

— Pati bijāt? — Mārdags apstājās.

— Jā, pati biju tāda. Bet varbūt neprotu savu darbu?

— Grēksūdze, — Mārdags turpināja.

— Tad jūs/nezināt, kas ir grēksūdze. Man tiešām ir grūti. Labprāt ietu strādāt citur.

— Piesieta jau neesat. Neviens netur.

— Protams. Fabrikas. Tas pats zivju kombināts. Katru dienu avīzē sludinājumi, ka vajadzīgas strādnieces. Kaut vai par mācekli. Tas būtu visvienkāršāk.

— Nevis vienkāršāk, bet grūtāk. Jūs esat redzējusi, kādas mūsu strādniecēm rokas?

— Un jums liekas, ka tas ir grūtāk? Tad jums vajadzēja redzēt, kādas bija manas rokas vēl pirms pusgada. Bet no tā es nebaidos.

— Kur tad jūs agrāk strādājāt?

— To jūs neuzminēsit. Nav arī vērts. Tagad man ir vēlēšanās pārbaudīt, ko īsti spēju. Fiziskā izturība vien, kā jums varbūt labpatiksies izteikties, cilvēkam īpašu godu nedara. Tā ir dabas dāvana. Vecāku nopelns. Smīnat?

— Nē, kāpēc. Arī es esmu tāds, kādu vecāki radījuši.

— Spurains.

— Ne vienmēr. Bet kāpēc jūs īsti gribat palikt klubā? Vai tā ir vienīgā vieta, kur pārbaudīt savas spējas?

— Man — jā.

— Tātad tomēr patīk.

— Vai jūs vienmēr darāt to, kas patīk?

— Jā.

— Vai jus zināt, kas ir homeopātijā?

— Kāds tam sakars ar homeopātiju?

— Jūs zināt — ja cilvēks saindējies, homeopāti viņu ārstē ar to pašu indi.

— Kādu tīklu jūrā izmet, tādas zivis noķer. Tiešām gribētos redzēt, kā jūs ārstējaties. Žēl, ka manos gados uz ballītēm iet vairs nepieklājas. Man jau trīsdesmit astoņi. Bet jums? Cik jums ir gadu? Rupjš jautājums, vai ne?

— Nē, jūs esat praktisks cilvēks.

— Varat neatbildēt.

— Varu, protams. Arī es neesmu vairs meitene. Varbūt esmu piedzīvojusi pat vairāk nekā jūs. Tāpēc nav ko slēpt. Man jau divdesmit seši.

— Varbūt drīkstu vēl ko jautāt?

— Jautāt vienmēr drīkst.

— Vai esat kādreiz bijusi precējusies?

— Neviens ostā mani vairs neuzrunā ar jūs. Vienīgi ...

— Vienīgi es?

— Nevajadzētu.

— Kā tu vēlies.

— Tu jautāji, vai esmu bijusi precējusies. Es esmu precējusies.

— Esi? Kāpēc tu nekad man to neesi teikusi?

— Vai tu esi jautājis?

— Tādus jautājumus neuzdod, ja nav īpaša iemesla.

— Un šādas izziņas nevienam nepiedāvā. Ja nav īpaša iemesla.

— Bet neviens taču to nezina. Varbūt tikai es tas aklais?

— Tu vienīgais mūsu pilsētā tagad to zini.

— Silga! Nebūs labi. Esmu kā āķi norijis, bet šņori pārkost nevaru. Par mani jau sāk ņirgāties. Redzējuši mūs kopā. Pat to zina, ka es pavadīju tevi līdz mājām.

— Un tagad tev kauns? Vai varbūt bailes?

— Man ir dēls.

— Zinu/

— Un par tevi runā.

— Runā? Ko runā?

— Man jau neviens nekā nestāsta. Tikai pusvārdiem, aplinkus. Nekā es nezinu. Izņemot to, ko nupat pateici. Kas viņš ir?

— Jūrnieks, kas cits.

— Un tu būtu ar mieru ari ar mani?

— Būtu.

— Nu zini! Tev ir gan raksturs.

— Tātad baidies?

— Nebaidos.

Kad viņi izšķīrās, bija jau vēla nakts. Pavadījis Silgu līdz mājām, Mārdags domīgs nāca atpakaļ. Ielās klusums. Pat vēja nebija. Reibinošas smaržas elpoja pretim aleja. Apses. Cik ātri tās izaugušas lielas! Ne desmit gadi nebija pagājuši. Bet laikam sanāks gan. Pat vairāk. Kādi divdesmit. Toreiz viņš tāpat pavadīja Anitu, Jura māti. Vēl gan viņa nebija māte.

Anita bija daudz savādāka nekā Silga. Klusa, kautrīga. Laba. Nekad neuzdeva mīklas. Nekad nekā neslēpa. No bērnu dienām abi turējās kopā, un ļaudis pareģoja, ka te iznāks pāris. Un iznāca arī. Mīlestība? Laikam bija. Vai citādi viņi būtu apprecējušies?

Ar Silgu tomēr kaut kā citādi. Kopš viņi pirmo reizi satikās, ne dienu, ne nakti nebija miera. Krūtīs nevis svila un gruzdēja, bet dega. Kas viņa īsti par cilvēku? Domas sajuka, un Reinis Mārdags atkal vēra sava dzīvokļa durvis. Atkal vēlu naktī.

«Juris droši vien jau sen aizmidzis. Vajadzēja man ātrāk pārnākt.»

Taču Juris negulēja. Viņš dzirdēja tēva soļus uz ielas. Dzirdēja tēvu ienākam gaitenī un slēdzam durvis. Redzēja apstājamies istabas vidū. «Ko viņš domā? Kāpēc viņš stāv un nededz gaismu?»

Juris sakustējās.

— Tu vēl neguli?

— Gaidīju tevi. Uzvārīju tēju. Jūrā lieli viļņi. Pa radio teica, ka būs astoņas balles. Tev rīt jāstrādā?

— Tagad guli. Vēls jau. Es arī tūlīt līdīšu zem deķa.

— Rīt ir svētdiena. Tu solīji, ka iesim uz kino.

— Sviestu pārnesi?

— Maizi ar. Skapītī ir.

Mārdags rīkojās pa virtuvi. Bet vainas sajūta neatstājās. Viņam likās, ka nodarījis dēlam pāri. Taču puika nebija vairs nekāds mazais bērns.

— Logs atkal ārā, ko?

Klusums. Juris nekad nebija tēvam melojis. Arī šodien to nevajadzētu. Teikt, ka viņš vainīgs? Tā nebūs patiesība. Atklāt, ka akmeņa sviedējs bija Lauris? Nodot draugu? Bet kas mudināja to darīt?

— Tu paklausies, — Mārdags pēc brīža atkal ierunājās. — Atnāc pie manis. Pagaidi, es noģērbšos. Ielien manā gultā.

Mārdags nodzēsa gaismu un atgūlās dēlam blakus.

— Ko tu teiktu ... Kādas tev aukstas kājas! Ko tu teiktu, ja mēs apprecētos? Ja mēs pārvestu mājās jaunu māti?

— Es jau zināju, ka tu to darīsi. — Juris sāka šņukstēt.

— Pagaidi, nu nepinkšķi.

— Bet \jai mums diviem slikti?

— Nav slikti. Dzīvojam. Bet kas tā par ģimeni, ja ir tikai vīrieši. Nu padomā pats. Nekāda izskata!

— Tev viņa patīk?

— Kas?

— Varbūt es nedrīkstu zināt. .. Bet es zinu. Ko es varu darīt? Un man viņa nepatīk . . .

— Tev atmiņā mamma. Arī es viņu nekad neaizmirsīšu. Mīlēju.

Atkal klusums. «Laikam mīlēju gan . . .»

— Mēsf Juri, esam vīrieši, varam izrunāties. Mēs labi satikām. Tu vēl biji knēvelis. Nācāt pie manis uz ostu. Nesāt pusdienas. Tev būtu bijusi māšele. Abas nomira. Kādreiz, kad paaugsies lielāks, sapratīsi.

— Tu tikai domā, ka es nesaprotu. Bet es saprotu. Es visu saprotu. Puikas man tūlīt izstāstīja.

— Puikas? Nu labi — dzīvosim divi vien, ja tu tā gribi.

— Bet tu ar viņu tomēr satiksies? Ar to ... no kluba.

— Tu man uzdod vēl grūtākus jautājumus nekā skolotājs skolā. Ar cilvēkiem jāsatiekas katru dienu.

— Nē... tā ir citāda satikšanās. Bet, tēti, vai Japānā nēģus ēd?

— Nēģus? Kāpēc tu tā prasi?

Ne jau Japānas nēģi un izsistais kūpinātavas logs Mārdagam tonakt vēl ilgi lika valstīties bez miega. Puikas izaugs lieli, un nākamā paaudze tāpat izdomās savas palaidnības. Vai Jurka tāpēc savu dēlu, ja viņam tāds būs, aiz šņora vadās, stāstīdams, cik slikti būt huligānam un dauzīt valsts uzņēmumu logus? Kaut pats, paaudzies un jaunības grēkus nožēlojis, labprāt savu gudrību ar pirmo maizes kumosu dēlam atdotu. Sev par gandarījumu un sabiedrībai par svētību. Tonakt Reinis Mārdags gribēja izdomāt zāles, ar ko sevi izārstēt. Kā lai rāj dēlu, ja pats sevi neprot apvaldīt?

Kad nākamās dienas pievakarē Mārdags izgāja uz pilsētu pavaļoties, kā viņš pats nolēma, kājas tā vien nesās uz kluba pusi. Un vai nu bez prāta ziņas. Tikai — jo tuvāk nāca tai vietai, jo gaita kļuva lēnāka.

«Kā puika,» Mārdags bezmaz sevi izlamāja pēdīgiem vārdiem. «Ap matu saknēm jau kaļķis nosēdies, bet viņš vēl skuķiem pakaļ skrien.»

No kluba augstajiem logiem skanēja mūzika. Uz terases aiz apstādījumu biezās lapotnes par kaut ko trieca meitenes. Mārdagam kļuva vēl bēdīgāk ap sirdi.

«Nu, kas es esmu? Nelga. Vīri bufetē sūc alu. Uz moliņa droši vien kompānija sit acīti. Citi — ar ģimenēm uz ķinīti. Tādi kā Vilis, skaidra lieta, uz balli. Tur — meitenes ar īsām kleitiņām. Vilim īstais elements. Kaut gan viņam sava meitene jau ir. Droši vien drīz lūgs kāzās. Ja tā bufetniece nenomakšķerēs un neieguldīs savā gultā. Tai ir velns iekšā. Vilis gan nav slimāks. Pats jutīs, kur velk uz dziļumu. Es tikai tāds nejēga. Juris... Es viņam apsolīju, ka dzīvosim divi vien. Var jau būt, ka tā ir labāk. No kā mēs gribam atteikties? Vai tev nevajag mātes? Sievietes roku? Juris izaugs liels un pats sapratīs. Un, ja viņš dienās gribēs precēties, viņš prasīs man, vai man šī meitene patīk vai ne? Varbūt prasīs, bet tas arī būs viss. Un pareizi!

Pa celiņu no parka puses tuvojās Vilis.

— Kur tad tu tā nesies? — slēpdams apmulsumu, Mārdags izļikās jautrs.

— Dzīve ir īsa, kaptein, jāsteidzas. Nāc līdzi! Puikas tev apskaidros, kā jāsaglabā jaunība.

— Uz kurieni tad?

Vilim nebija laika ilgi noņemties ar kapteiņa skološanu. Uzsitis knipi un paslējis gaisā īkšķi, viņš visu apskaidroja trijos vārdos (ja jau kapteinis tiešām tāds nezinītis):

— Šodien taču karnevāls. Paklausies, kas par mūziku! Nāksi?

— Man nav maskas, — Mārdagam kļuva tīri jautri. Vilis bija uzkūlies pašā īstākajā reize. Un vispār — labi gan, ka tāds Vilis ir uz pasaules. Tomēr uzreiz teikt «jā» nedrīkstēja. Kapteiņa vārds vien savu cieņu prasīja.

Vilim gan tāda ceremonēšanās likās gatavais atavisms un laikmeta neizpratnes spilgtākais paraugs.

— Maskas? Vai, kaptein, kāds naivums tavos gados! Tu esi redzējis, ka karnevālā šodien kāds prātīgs cilvēks atnāk maskā? Jeb inkognito, kā būtu jāizsakās zinātniski.

— Nu gan tu putro. Kas tas par karnevālu bez maskām?

— Tikai nosaukums, veco zēn. Nosaukums. Neviens jau neies plātīties. Skolas bērni! Tie var tēlot kaķīšus un pelītes, cik uziet. Mums galvenais, lai ir mūzika, skuķi, vēl kaut kas stiprāks svētku sajūtas radīšanai. Un lai kluba vadītāja var pievilkt savos papīros ķeksīti. — Vilis zīmīgi pašķielēja.

— Vili! Man liekas, tu vēl esi skaidrā?

— Man liekas tieši tāpat, kaptein. Gribēju aizņemties no pašpalīdzības kases, bet vairs nedeva. Vispār, tu zini, man vienmēr viss liekas tieši tāpat kā tev. Bet vārdā jau es nevienu neesmu nosaucis. Un kāpēc tu uztraucies? Tomēr — nāc gan. Viņai būs patīkami.

— Bet tu — paskaties uz mani, — Mārdags pēkšņi sāka runāt čukstus. Vēl pavērās apkārt, vai kāds svešs to nedzird. — Kā specs, no malas paskaties. Uzvalks, teiksim. Un gadi — tu zini, cik man ir gadu?

— Gadi? Gadi kārtīgam vīrietim ir štrunts. Tāpat kā bārda pie jūrnieka vaiga. Un, kas attiecas uz uzvalku, tad tu šovakar būsi viens no stilīgākajiem zēniem. Šlipsis. Paskaties, kas tas par šlipsi! Kur tu to izrāvi? Tas jau nav šlipsis, bet vimpelis! Ja atnāktu pats admirālis, ir tam aiz skaudības sejā iesistos bālums. Nu, ejam. Dāmas gaida.

Cienīgu gaitu abi tuvojās lievenim. Pateicoties Viļa veiklajai izdarībai, visas formalitātes — biļešu iegāde un amora pasta numura piespraušana pie krūts prasīja ne vairāk kā dažas minūtes. Vēl pēdējais posms pāri gaišajam, mājīgajam vestibilam, un viņi atradās līksmības viļņu piebangotajā zālē. Kaut gan tieši šis pēdējais pārgājiens Mārdagam likās visgrūtākais. Bija tāda sajūta, ka visi uz viņu vien skatās.

Bet Vilis! Vilis te jutās kā pats flotes komandieris. Paņēmis Mārdagu zem rokas, viņš, kā jau pieredzē-jušākais biedrs, norīkoja:

— Redzi? Viņa. Pie skatuves. Pacel flagu un taisi vienu apgriezienu pa orbītu.

Pie skatuves uz krēsla sēdēja Silga.

— Klusāk. Jerikas bazūne! — Mārdagam likās, ka visa zāle dzird, ko Vilis saka. Kauns.

— Neviens taču ir nemana. Ko tu uztraucies? — Vilis gandrīz apvainojās. Taču biedriskās jūtas bija stiprākas, pn viņš turpināja vēl kategoriskāk: — Uzlūdz viņu. Klausi mani. Meitene kā tulzna. Ja tu viņu palaidīsi, tevi par savu kapteini vairs nesaukšu. Un, ja vajag palīdzību, iesvilpies.

Sākās nākamā deja. Puiši kā armija cēlās kājās un devās uzbrukumā. Tikai bez kaujas saucieniem un stingras ierindas. Laikam tieši tāpēc iekarojamie objekti šai kaujā padevās apbrīnojami viegli.

Redzot, cik tas vienkārši, arī Mārdags devās uz priekšu.

— Labvakar, Silga.

— Ak tomēr atnāci?

— Brīnies?

— Es priecājos par tevi. Gaidīju.

— Varbūt drīkstu uzlūgt uz deju?

Tā bija viņu pirmā deja.

— Nu, redzi. Es slikti dejoju. Visi skatās uz mums, — Reinis atvainojās.

— Ne jau tāpēc viņi skatās. Un tu nemaz nedejo slikti.

— Saki, kas tu īsti esi, Silga!

— Kā? Sieviete! Tu to nejūti?

— Es nebiju pamanījis, ka tev ir dzintarkrāsas acis.

— Viltīgas, vai ne?

— Tā jau saka.

— Nu lūk — deja beidzas. Par vēlu sākām. Pavadi mani uz vietu.

Ejot garām solu rindai, kur sēdēja pazīstamas meitenes no kombināta, Mārdags pa ausu galam izdzirdēja atsevišķas frāzes:

— Pirmo reizi es redzēju, ka Silga dejo.

— Viņa vienmēr visiem ir atteikusi.

Silga izlikās nedzirdam.

— Apsēdies, — viņa teica Mārdagam, kad abi nonāca galā. — Blakus man ir brīva vieta.

— Tu būtu ar mieru dejot vēlreiz?

— Būtu.

— Bet ja nu ierodas tavs vīrs?

— Neieradīsies. Un, ja arī ierastos, tam nebūtu nekādas nozīmes. Vīrs viņš man ir tikai pasē.

— Kā? To es nesaprotu.

— Un nesapratīsi, kamēr nebūšu tev visu izstāstījusi. Tikai ne šeit.

— Man tas liekas dīvaini. Tu neapvainojies. Bet mēs ostā viens par otru zinām visu. Citādi arī nevar. Tikai ar tevi neviens netiek gudrs. Tāpēc arī rodas valodas. Pat to neviens nezina, ka tev ir vīrs.

— Kas tur sevišķs? Un valodas mani neskar.

— Tas var būt. Tu esi lepna.

— Paldies par komplimentiem.

— Ballē pieklājas teikt komplimentus. Sen neesmu bijis tik jautrā vietā, komplimentus teikt gandrīz vairs neprotu. Ja nu, piemēram, es saku, ka tu esi skaista, bet patiesībā nemaz tā nav?

— Tādā gadījumā kompliments būs izdevies.

— Bet ja tu notici tam, ko es saku?

— Man pašai labāk.

— Vai tev neliekas, ka tu esi egoiste? Tu taču domā tikai par sevi!

— Varbūt. Savai laimei katrs reiz kļūst egoists.

Atkal sāka skanēt mūzika. Tvists. Zālē sarosījās,

īpaši vīriešu galā pie durvīm, kur tagad bija jau divreiz vairāk brašo kavalieru melnos uzvalkos. Drūzmējās vienā barā, bet meitenēm blakus sēdēt neviens negāja. Nogaidīja, izlūkoja, vērtēja. Tradīcija. Kā visos klubos deju vakaros. Ieskanoties tvistam, kavalieri kļuva tramīgi kā kavalērijas zirgi, izdzirduši kaujas taures. Tvists — tā ir īpaša deja, gadsimta auglis, strauja, temperamentīga un jauneklīga. Tā nenozīmē vairs tikai deju, bet izaicinājumu.

Pat vairāk. Ja ilgu laiku tas bija aizliegts baudījums, tad tagad daudzās deju zālēs tas kļuvis par anarhistu kaujas karogu. Lai dzīvo tvists! Lai dzīvo divdesmitais gadsimts! Mēs prasām brīvību!

Taču — pagaidiet, pagaidiet.. . Kas te notiek? Kur mēs atrodamies? Kur mēs dzīvojam! Un kultūras darbinieki ceļ trauksmi. Valsis iet bojā, fokstrots kapitulē, padekatrs jau miris! Steidzami katrā kultūras namā un klubā tiek dibināts moderno deju pulciņš. Tiek mācīts tvista pieklājīgais — mūsu, padomju, variants. Kurš uzvarēs? «Dzīvosim — redzēsim,» nošūpo galvu Kultūras ministrijas inspektors, un komisija aizbrauc uz nākamo rajonu.

Bet tvists skanēja, un puiši steidzās katrs izvēlēties sev piemērotāko partneri. Durvīs parādījās arī jaunas, šovakar te vēl neredzētas sejas.

— Tu paklausies, Robi, — savu jauno draugu Robertu, kas strādāja tepat ostā uz celiņa, aiz piedurknes pavilka sānis Rīgas students Armīns — švītīgs un izskatīgs puisis. Ostā viņš atkalpoja prakses mēnešus. — Vai tu, Robi, pazīsti to dāmu, kas sēž pie skatuves? Zilajā kleitā.

— Kluba vadītāja, — Roberts kā izbrīnījies paskaidroja. Viņš bija pārsteigts, ka Armīns, strādādams šeit jau veselu nedēļu, vēl nav iepazinies ar Silgu. Armīns, kurš ar sievieti prot iepazīties divu minūšu laikā!

— Tvists ir viselegantākā deja, — jau locīdams kāju dejas ritmā, rīdzinieks brīdi vēroja kluba vadītāju. — Rīgā studentu ballēs mēs tagad tvistu vien dejojam. Tev kādreiz vajadzētu atbraukt. Tad tu redzētu. Tu saki, ka viņa ir kluba vadītāja? Tu zini arī, kā viņu sauc?

— Silga, — Roberts plecus paraustīdams, atbildēja.

— Silga ... Un vēl ko tu zini?

— Vairāk neko.

— Maz. Es eju dejot.

— Viņa nedejos. Nav vērts iet. Dabūsi kurvīti, un tavs gods saplaks kā pārdurts pūslis. Turpat pie viņas kājām.

— Nedejos, tu saki? Ar mani?

— Nedejos.

— Ja nu viņa tvistu neprot...

— Prot. Viņa visas dejas prot. Bet nedejos. Vari man ticēt.

Dejā jau lidoja puse zāles. Dejotājiem acīs nerātni velniņi. Daži anarhistu pāri jau sasnieguši atrakciju līmeni. Visiem labi. Izlādējas, kā teica Silga. Kādreiz arī tas vajadzīgs. Lai būtu kontrasti. Lai pārējiem par biedinājumu kādu varētu izraidīt no zāles. Lai arī kārtības sargiem būtu ko darīt.

Bet Armīns rīkojās:

— Lūdzu, cienītā, — viņš pēc visiem balles likumiem džentlmeniski paklanījās savas izraudzītās dāmas priekšā.

— Es nedejoju, — skanēja vēsa atbilde.

Armīns kā izbrīnījies pavilka uz augšu kuplās,

tumšās uzacis, no kurām tagad it viegli varētu izveidot jautāšanas zīmes.

— Katra jauna sieviete drīkst atteikt vīrietim dejot tikai tad,/ja viņa dejot neprot vai ir jau apsolījusies citam. Tādi ir balles likumi.

— Jūs esat slikts likumu zinātājs.

— Teorētiski es esmu stiprs, cienītā. Man tikai trūkst prakses. Tāpēc jau esmu šeit ieradies. Praksē.

Būsim pazīstami — Armīns. Apgrozos jūsu kombinātā.

— Ļoti patīkami.

— Vai drīkstu apsēsties? Mans prakses laiks vēl nav beidzies. Bet, tā kā jūs man iedevāt kurvīti, tad pēc pieklājības likumiem šīs nedaudzās minūtes, kamēr skan deja, es drīkstu ar jums patērzēt.

— Lūdzu. Būs ļoti interesanti patērzēt ar tik pieklājīgām manierēm apveltītu jaunekli no galvaspilsētas. Tu piedod, Reini, — viņa pievērsās Mārdagam, kurš sabozies pat neskatījās uz runīgo rīdzinieku. — Kluba vadītājai gadās arī šādi pienākumi. Pret viesiem jābūt laipnai. Un bez tam — katrai dāmai ir patīkami, ja viņai pievērš uzmanību vairāki kavalieri. Esiet pazīstami.

To izteikusi, Silga gan tūlīt pat sajuta, ka aizrunājusies par tālu.

— Vārdu nosaukt nebūs vajadzīgs. Uz redzēšanos, — Reinim Mārdagam notiekošais izraisīja pavisam citādas jūtas. Nedomādams, kā tas izskatīsies, viņš piecēlās un pāri zālei devās uz durvju pusi.

— Nu, redziet. Tādi jūs, vīrieši, esat. — Silga rokas vien noplātīja.

— Viņš apvainojās? — Armīns naivi izlikās nožēlojam Silgas stāvokli.

Silga neatbildēja, bet ar izsmējīgu skatienu nopētīja Armīna smailās lakkurpes, tad visu augumu līdz pašai galvvirsai, līdz spuraini apcirptajiem, īsajiem matiņiem.

Taču puisis viņas skatienu izturēja vīrišķīgi. Bija satikušies cienīgi pretinieki. Armīns pat vēlreiz atgādināja sava nāciena iemeslu:

— Varbūt tagad dejosim? — viņš ieskatījās cieši cieši Silgai acīs. — Tvists. Spēlē gan viduvēji. Bet iztikt var. Tvists ir mana vājība. Esmu pārliecināts, ka arī jūs to dejojat ar baudu. Un šeit jūs esat viselegantākā sieviete. Man pat liekas — vienīgā ...

— Par daudz laipnības! Jūs esat izšķērdīgs. Nākamajā reizē pietrūks.

— Arī satīra jums padodas. Bet atvainojiet mazu nepieklājību. Vai mēs gadījumā neesam jau pazīstami?

— Neatceros vis.

— Dejosim. Varbūt tad tu atcerēsies ...

Armīns strauji saņēma Silgas roku un pievilka viņu kājās.

— Nekļūstiet rupjš! Ņemiet nost savu roku!

— Kuš, meitenīt. Sabiedrībā tā nedrīkst uzvesties.

— Nedrīkst? Tūlīt jūs uzzināsiet, kā drīkst un kā nedrīkst. Nāciet līdzi! — Tagad studentu zem rokas paņēma Silga.

— Uz kurieni, ja drīkstu jautāt? — Armīns brīdi apmulsa.

— Uz durvju pusi, — Silga atcirta. Tad skaļi iesaucās, tā ka noskanēja pa visu zāli: — Puiši!

— Jūs mani sviežat laukā? — par tādu neviesmī-lību Armīns jau sašuta. — Jūs!

Te, kur radies, kur ne, Silgai blakus no drūzmas iznira Viļa linu baltais ezītis.

— Kas te notiek?

Deja pajuka. Mūzika apklusa. Visi sastājās ciešā lokā apkārt Silgai, Armīnam un Vilim.

— Palīdzi, Vili, atrast šim pilsonim durvis.

— Ak tev nepatīk pie mums? — Vilis nelika otrreiz sev atgādināt. Uzlicis sejai vispieklājīgāko smaidu, viņš nekavējoties pievērsās Armīnam.

— Tādā gadījumā nāc, ejam. Un jau pie laika pagriez spuras atpakaļ uz Rīgu.

— Uz Rīgu gan vēl nedzen. Viņam vēl nav beidzies prakses laiks ... — Silga jau grasījās doties uz savu vietu. Bet Armīns beidzot pārspēja pats sevi:

— Smejies? — Armīns dzēla Silgu acīm. Neveiksme bija pamodinājusi visas viņa vīrietības rezerves. — Tad paklausieties! — Tas jau bija domāts visiem. — Ar šo dāmu es iepazinos cietumā. Tagad viņa mani vairs nepazīst. Vai tas nav dīvaini? Vai jūs tas neapvainotu?

Cita caur citu ieskanējās uztrauktas balsis:

— Ko viņš teica?

— Cietumā? Par ko?

— Par zagšanu, — Armīns īsi atteica.

— Bet kā tu to zini?

— Jā, mister! Kā tu to tik skaidri zini? — Armī-nam cieši pretim nostājās Vilis. Smaids jau sen bija pazudis no viņa vaiga.

— Kā es zinu? — Armīns savu sejas izteiksmi vēl ir nedomāja mainīt. Jo viņš tikai tagad teiks pašu galveno: — Jā, iepazinos ar viņu cietumā. Dienot armijā, kādu laiku biju apsardzē. Domāju, ka viņa atcerēsies mani. Tomēr nevēlējās. Nepazīst vairs! Nu? Varbūt tomēr dejosim? — viņš galanti paklanījās. Jau trešo reizi šovakar.

— Silga, — Vilis apmulsa. — Vai tā ir patiesība, ko? Gāz viņam vienreiz, ja viņš melo. Ja vajadzēs, mēs palīdzēsim.

— Es lūdzu, lai tu biedram parādi durvis. Bet, liekas, viņš vēl ir tepat, — tādā balsī Silgu neviens un nekad nebija dzirdējis runājam. Asi, salti.

— Durvis es pats atradīšu. Nepūlieties. Uz redzē-sanos. — Tad, pagriezies pret Silgu, vēl pateica: — Pēc balles es tevi laukā tomēr pagaidīšu. Tu atvaino, ja biju par daudz atklāts. Faktiski tā negribēju. Gaidīšu.

«Kāpēc viņa vairs neatbild?» Vilis vai eksplodēja. Tāpēc cirta pretim pats, pie reizes gribēdams aizstāvēt arī sava kapteiņa godu:

— Neieteicu gaidīt. Arā liels vējš. Var apgāzt.

Lai gan rīdzinieks nebija tik lēti iebaidāms, tomēr

Viļa un pārējo puišu draudīgās sejas un ciešais loks visapkārt lika pasteigties. Apcirties Armīns gāja uz durvīm. Tā arī nesapratis, vai bija cīņu uzvarējis vai zaudējis.

Bet Vilis pie sevis slavēja visus dievus, velnus, ļaunos un labos garus par to, ka uz deju vakariem un ballēm nemēdz nākt pilsētas vecenes un vecās tīklu sievas. Tad vējš būtu pagriezies pavisam uz citu pusi.

Optimistiskie ballinieki turpināja priecāties. Atkal sāka skanēt mūzika.

Kur palika Silga? Neviens tā arī nepamanīja, kurā brīdī viņa pazuda no zāles. Vai tiešām aizgājusi pakaļ Armīnam? Jā. Tur viņi abi stāvēja. Zem vecā ozola terases malā.

— Ko tu no manis gribi? — Silga asi jautāja.

— Pateikt, ka tu man tomēr patīc.

Silga bija paklausījusi viņa aicinājumam un sekojusi, pat balles beigas nenogaidīdama. Tā bija uzvara. Tagad varēs izrīkoties, kā sirds kāros. Un sirds kāroja daudz. Silgas skaistums ne vienu vien no apsardzes vienības bija padarījis bezprātīgu. Arī viņu, jā. Bet meitenei tuvumā netika neviens. Pat toreiz. Trīs nedēļas viņi dzīvoja pa kolhozu. Bija tāda izdevība! Ieslodzītās strādāja uz lauka. Naktīs gulēja šķūnī, sienā. Puišiem katram tika pa prieciņam. Meitenes, no pasaules nošķirtas, bija vēlīgas diezgan. Varbūt tāpēc ātri apnika. Un varēja ari iekrist, ja kāds uzzinātu. Silga, ko kāroja visi, palika neaizsniedzama. Lepna, ņirdzīga, bezkaunīga. Pat pārējās meičas viņu par to neieredzēja. Ieslodzīto nerakstīts likums ir: kameras biedriem jāzina viss par tevi — pagātne, biogrāfija, raduraksti, pat tas, ko tiesā esi noslēpis. Silga nestāstīja neko. Ja kāds tieši jautāja, atbilde bija satriecoša: «Par laupīšanu, slepkavību, prostitūciju.»

Un nekad viņa neraudāja. Tikai, aizvērusi acis, ilgi sēdēja un klusēja.

— Silga, — Armīns jau gribēja apņemt viņu ap vidukli, bet seja nelabi patrāpījās tieši tur, kur atvēzējās sievietes plauksta.

— Ā... — viņš tikai nostenēja un paspēra soli sānis. Kur viņai tāds spēks? «Nu pagaidi.»

Bet Silga neļāva attapties. Līdzsvara labad viņa piešķīra vienu pļauku arī otrajam vaigam.

— Varbūt tagad tu ticēsi, ka neesmu tev piemērota?

— Tu to nožēlosi.

— Man vairs nav ko nožēlot.

Abi apklusa. Silgas pēdējie vārdi izskanēja tā, ka Armīns apmulsa. Balss pēkšņi bija it kā aizlūzusi, asums pazudis, tikai rūgta smeldze vel skanēja cauri. Un aizturētas trīsas — kā sīki vilnīši, kad līdzenam ezeram pārskrējusi vēja brāzma, ka smiekli, kas nerada prieku, bet dzeļ.

Klusums ieilga. Tikai vējš auroja un šalkoja parka koki. Varbūt tā bija jūra? Nav jau tālu no šejienes. Jā — un mūzika. Aiz logiem, zālē.

— Man vairs nav ko nožēlot, — Silga atkārtoja. — Tu, Armln, esi lupata. Tāpēc es tevi pat ienīst nespēju. Tu man esi tukša vieta uz pasaules. Un es nesaprotu, kāpēc tu dažām meitenēm tomēr patīc.

— Ne tikai dažām, — pēc šiem vārdiem Armīns cerēja atgūt zaudēto pašapziņu. Silgas žultainos epitetus viņš izlikās nedzirdējis. Taču viņas izturēšanās mulsināja:

«Kāda viņa tomēr dīvaina. Sit pjauku, saka pieklājīgas rupjības, bet acīs droši vien asaras. Tās neredz, bet var just. Balsī.»

— Ne tikai dažām? Varbūt. Bet pats sev tu patīc? Tāds...

— Kāds?

— Tev vajadzētu būt lepnākam. Es zinu — tu domā, ka tāds esi. Tā tu vismaz uzvedies. Bet tā ir tikai ākstība. Par ko tu vari būt lepns? Tu vari man to pateikt? Par to, ka meitenes tev krīt ap kaklu? Maz. Par to, ka tu esi drosmīgs? Bet tu nemaz neesi drosmīgs. Tev tikai tā liekas. Tu gribēji šovakar mani pazemot?

— Nē.

— Ko tad? Kaunies atbildēt? Nekaunies! Redzi, kā es nekaunos .. . Labi, neatbildi. Tam nav nozīmes. Bet zini vienreiz par visām reizēm: ne visas sievietes, uz kurām rāda ar pirkstu, tādas ir. Vismaz nebija. Man ļē\, ka tu šoreiz esi maldījies. Tu paliksi bešā. Tu taču esi mīļš paipuisītis.

— Ņirgājies?

— Nē. Atdodu atpakaļ to, ko tu man iedevi.

Bet Silga turpināja:—Es iznācu tikai tāpēc, lai pateiktu, ka toreiz ... Jā, cerēju rast tevī draugu. Man bija grūti. Ļoti grūti. Rokas izturēja, bet sirds sāpēja. Un tu iedomājies, ka ieslodzītās sievietes visas ir pērkamas. Man tu piedāvāji — atceries? — apelsīnu ...

— Silga!

— Dzīvo vesels. Es ceru, ka tu drīz aizbrauksi un mēs vairs nesatiksimies.

Silga apgriezās un aizgāja. Iegājusi savā istabiņā aiz skatuves, viņa raudāja.

Zālē turpinājās balle. Karnevāls bez maskām. Bet neviens par to nebrīnījās. Visiem bija labi arī tā. Varbūt pat labāk.

Ap pusnakti prieki pajuka. Vestibilā satraukts ieskrēja glābšanas stacijas šoferis.

— Kur Vilis ar Reini?

— Ko tu gribi? — Vilis nupat kā bija iznācis no bufetes.

— Jums jābrauc jūrā. Avārija. Kuģis deg.

— Reinis aizgāja. Es nezinu, uz kurieni.

— Reinis nupat iegāja bufetē, — kāda sieviete paskaidroja.

— Skrien pakaļ, — šoferis nokliedza un pabāza galvu zālē.

— Vai Janka zina, kas noticis? — Vilis vēl painteresējās par velkonīša otro motoristu.

— Janka ir ostā. Nāciet abi ar Reini lejā. Tūlīt būs klāt Dobels ar savu mašīnu. Viņš jūs aizvedīs. Es vēl aizdrāzīšu pēc maskas.

Aizkrita durvis. Ierūcās motors. Vairākas reizes noskanēja auto signāls. Aizbrauca.

Jūrā vētra. Velkonīša dzinējs strādāja aizrīdamies. Tumšs.

— Mēreni vilnīši, — Vilis apstājās blakus Mārda-gam un arī skatījās uz degošā kuģa pusi. Vēl labs gabals. Bufetē iegūtais reibonis bija pazudis. Tādā vējā ne to vien izpūš. — Grūti būs. Un vēl uz Pēter-sēkļa. Ar tiem angļiem vienmēr ķēpa. Velns, kā deg .. . Kas tas ir par kuģi?

— Ej lejā, — Mārdags bija nerunīgs. — Lai Rūdis ar Janku nāk augšā.

— Bet tu nedomā par to, ko es tev stāstīju. Man liekas, tas Rīgas jefiņš visu tikai izdomājis. Vai stacijas kuteris nebūs?

— Vakar iebrauca dokā.

— Ja vismaz vējš piestātu ... Atceries, kā mēs to dāni šlepējām?

— Vai viņa palika zālē?

— Ko tad tu domā? Ka viņa ies šim līdzi?

— Nu, saturies, Vili! Lai Rūdis paķer manus cimdus! Tūlīt būsim klāt.

Deg. Sarkanā uguns atspīd viļņos, un šķiet, ka arī jūra nokaitēta. Grūti būs.

«Kāpēc tu, Silga, pati man visu neizstāstīji?»

Silga pa šauro ostmalas aleju gāja nesteidzoties. Tā vai tā viņa neko palīdzēt nevarēja. Mārdagu viņa vairs nesatika. Un cerēja no šī vakara tik daudz.

— Kur taa mana īrniece tā cierēs? — pēkšņi viņu iztraucēja vecā Makuža pazīstamā balss.

— Ak jūs, Makužtēv. Nobijos.

— No manis nav ko bīties. Staigāju tāpēc, ka miera nav. Satiktu, eku, jaunāku, tad gan būtu ko padomāt.

— No bākas laikam var redzēt?

— No bākas var tālu redzēt.

— Vai jūs man neatļautu paskatīties?

— Nedrīkstu. Priekšniecība stingra. Un nakts laikā neko neredzēsi ar.

— Tāda vētra. Tas laikam ir ļoti bīstami?

— Jūras darbs nav deju zāle.

— Jums nepatīk, ka es atnācu. Bet arī man nav miera, Makužtēv.

— To es varu iedomāties. Kad mans dēls vēl bija dzīvs, viņš visus pēdējos gadus brauca uz glābšanas kutera.

— Vai Reinim izdosies?

— Reinis tur nav viens. Ugunsdzēsēji izgāja un divi velkoņi. Nu, uzkāpsim, paskatīsimies.

— Pirmo reizi es kāpju bākā, Makužtēv. Jūs laikam mani neieredzat?

— Par ko lai es tevi iemīlētu? Uz skaistām kājām skatīties manos gados neklājas. Acis tev tādas pavedinošas. Bet citādi. ..

— Jums nepatīk, ka Reinis ar mani satiekas?

— Kāpēc ne? Būtu es jaunāks, arī nelaistu garām izdevību pameņģēties ar smuku meitieti.

— Jūs smejaties par mani.

— Nu, ače, esam augšā.

— Deg.

— Un pamatīgi deg. Kaut nu dabutu cilvēkus nost.

— Tas laikam grūti.

— Vētrā tā ir īstā akrobātika.

— Baigi. Un tāda tumsa.

— Viņiem tur ir gaišs.

— Es nekad nevarēšu pierast pie jūsu dzīves.

— Ja apprecēsi kādu no mūsu puišiem, pieradīsi ātri vien.

— Es jau esmu to izdarījusi, Makužtēv. Apprecējos, pirms braucu uz šejieni.

— Tev ir vīrs? — Makužis gandrīz pietupās no brīnumiem.

— Mēs nedzīvojam kopā. Nekad neesam dzīvojuši.

Makužis nošūpoja galvu un neticīgi vēlreiz pašķielēja Silgā. Laikam taisnība vien bija. Ko tāds meitietis tik nespēj izdarīt! Pūt un palaid. Ja sadomās, pat bāku apgāzīs.

Bākas «bunkurs» bija neliela telpa pašā augšā. Virs galvas vēl tikai motortelpa un prožektori. Visapkārt stikli. Gaudoja vējš. Krāca jūra.

— Ja jau augšā esam tikuši, tad apsēdies. Tūlīt tak lejā nekāpsim. Ak tādas tās lietas. Kāpēc tad nedzīvojat kopā?

— Nezinu, kā lai to izstāstu.

— Ja negribi, nestāsti.

— Nē, man tas jāizstāsta. Un man pašai būs vieglāk, ja izstāstīšu.

— Reinis to zina?

— Zina un nezina.

— Kā tad tas iznāk?

— Viņš zina, ka esmu precējusies, bet nezina, kāpēc. Es izstāstīšu. Varbūt jūs pēc tam vairs neturēsit mani savās mājās. Varbūt Reinis, to uzzinājis, ari negribēs ar mani vairs satikties.

— Pagaidi. Es pievēršu lūku. Vējš iegriezies rītos un rauj cauri. Tā.

— Vēl deg, — Silga salika rokas klēpi. Viņai bija auksti.

— Deg.

— Man nekad nav bijušas īstas majas. Matē vienmēr dzīvoja kaut kur prom. Iemācījos pati rūpēties par sevi, kost un skrāpēt, ja man darīja pāri. Un tad ... Tad es nokļuvu cietumā.

Silga paskatījās pa logu. Deg.

— Man bija draudzenes. Daudz. Viņas labprāt satikās ar puišiem. Ballītes... Arī mani ņēma līdzi. Bija jautri! Tikai to es nezināju, kur tiek ņemta nauda. Toreiz tas man pat neinteresēja. Kad arī mani apcietināja, es uzvedos rupji. Man teica divus vārdus, es trīs pretim. Man prasīja, vai es atzīstos vainīga. Es teicu — jā. Jo puisis, kurš man patika, izrādījās gļēvulis. Zaglis bija viņš, bet sodu piesprieda man. Es atzinos vainīga, lai viņu pazemotu. Un cerēju arī, ka viņš pēc tam pats atzīsies. Laikam tas bija muļķīgi. Iespītējos. Visus šos gadus klusēju. Neesmu viņu vairs satikusi. Pat nevēlos ... Vēl deg.

— Tādu uguni tik ātri nevar nodzēst. Labi, ja līdz rītam pagūs. Nu gan nav vairs tālu. Austrumi, redz, tīri gaiši. Bet kur tad tavs vīrs?

— Vīrs? Kad iznācu no cietuma, sāku staigāt, darbu meklēdama. Ieeju vienā kabinetā, otrā. Aiz barjeriņas sēž kadru priekšnieks, abas rokas ar tinti nosmērējis. Jūs no turienes, viņš jautā, ieskatījies pasē. Nav mums vakantu vietu. Žēl, bet nav. Eju tālāk. Pat par apkopēju nederēju. Ieraksts tikai pasē, bet man likās, ka uz pieres arī. Un tad es satiku cilvēku, kurš bija ar mieru manu pagātni izdzēst. Vismaz no pases. Viņš mani apprecēja. Tagad man ir cits vārds. Cita pase. Brīžiem liekas, ka esmu arī cits cilvēks. Ka esmu daudz daudz vecāka kļuvusi. Vairs nedeg! Skatieties, Makužtēv!

Silga bija piecēlusies kājās un platām acīm skatījās tālumā. Citā reizē viņa priecātos: kāds skaistums! Viļņainās putās sakultā jūra lecošās saules staros laistījās visās varavīksnes krāsās. Liedags aizlocījās uz abām pusēm, novilkdams robežu, cik tālu jūra drīkst kāpt, lai neieskalotos pilsētā. Un tālāk — osta. Arī tā sākusi rosīties dienai. Šaudījās ostas pārvaldes balti krāsotās motorlaivas. Lēni aizpuk-šķināja uz augšu upes zvejnieki savās platajās kārbās. Bet pa kombināta vārtiem sievas nāca vīrus sagaidīt. Drīz no jūras atgriezīsies kuteri.

Arī Silgai būtu ko gaidīt.

— Es nu iešu, — viņa atvadījās un viena kāpa lejā. Makužis domīgi palika sēdot.

Pulkstenis nosita septiņi, kad Juris pamodās.

«Vai tētis vēl nav mājās? Nav. Astoņos viņam taču jābūt darbā. Nemaz nav mājās bijis? Gulta — kā vakar saklāju, tā stāv. Bet ko viņš ēdīs brokastīs? Nāk. Kāds nāk!» Juris izdzirda soļus. Kāds ienāca gaitenī. Apstājās pie durvīm. Pieklauvēja.

— Vai tu jau augšā? — tas ir Makužis. Makuži Juris pazīst labi.

— Augšā, augšā, tēvoc Makuži! Tūlīt ielaidīšu... — viņš atslēdza durvis un atvēra.

— Labrīt,'Juri!

— Tētis nav mājās, — zēns apmulsa.

— Šoreiz es pie tevis atnācu. Kā teikt, darīšanās. Man tev kaut kas jāpasaka. Nācu no ostas, un tad pie reizes... Šonakt mums, redzi, bija tāda lielāka padarbošanās. Uz sēkļa bija uzskrējis viens anglis. Un aizdedzies.

— Tētis bija glābt? — Jura acis kļuva lielas lielas.

— Kā tad citādi. Visu nakti nomocījās. Bet nur redzi, tā nelaimīgi iznāca. Kuģis deg. Virsū cilvēki. Daudz cietušo. Un tu jau zini, kāds tavējais. Un īsts jūrnieks nekad nepametīs otru nelaimē.

— Kaut kas noticis?

— Pietauvojušies, kā nākas. Bet cilvēki uz kuģa visādi. Gan bailīgi, gan tizli. Nost jādabū visi. — Makužis apsēdās uz gultas malas un arī Juri pavilka sev blakus.

— Pa radio teica — astoņas balles būšot.

— Astoņas deviņas. Varbūt visas desmit. Mēru klāt nepieliksi. Uz Pētersēkļa tas nozīmē elli.

— Tētis arī kāpa uz kuģa?

— Visus izglāba. Bet tad nelaimīgi pārtrūka trose. Un tā drusku ķēra tavējo.

— Tikai drusku? Tēvoc Makuži! Tēvoc Ma-kuži! — Juris piecēlās kājās. «Kāpēc Makužis neatbild?;)

— Aizvedām uz slimnīcu. Gan jau būs labi. Nu, saturies, Jurka!

Jurkam acis pilnas asaru. Bailes par tēvu. Žēlums. Bet arī lepnums — viņa tētis bija īsts jūrnieks. īsts! Nevis «ostmalas žurka», kā teica Kristapelis.

— Būs labi, — Makužis, galvu nodūris, runāja tālāk. Tad paskatījās zēnam acīs. — Tu taču arī būsi jūrnieks? Un jūrniekiem jābūt stipriem. Slimnīcā ir labi ārsti. Izārstēs. Tu jau zini, kāda tavējam veselība!

— Mēs aiziesim pie viņa?

— Tūlīt ne. Tik agri apmeklētājus nepielaiž. Bet vēlāk noteikti aiziesim. Tikai — redz, ko es tev gribēju teikt... Kādu laiku jau tavējam iznāks slimnīcā pabūt. Un, lai tev nevajadzētu vienam dzīvot, tu varētu, kā teikt, pārvākties pie manis. Pagaidām.

— Nē, tēvoc Makuži. Es tepat sagaidīšu, kamēr tētis izveseļosies. Ilgi jau nebūs. Es zinu, tētim viss vienmēr ātri sadzīst.

Juris piegāja pie loga un ilgi ilgi skatījās, kā no ostas puses nāk mājās zvejnieki.

— Bet ciemos gan atnāc, ko?

— Ciemos? Ciemos jā.

— Un pie manis bākā. Kopā padežurēsim. Tu esi kādreiz bijis bākā? Augšā ...

— Neesmu.

— Nu redzi! Tad būs pašā laikā. Rītu pat uzkāpsim. Labi?

— Bet pie tēta aiziesim šodien. Labi?

SATURS

Soda diena .

Gulbji atlidojuši Tikai meitene . Pavasara ūdeņi . Jūrā astoņas balles .

Талис Вайдар В МОРЕ ВОСЕМЬ БАЛЛОВ Рассказы

Издательство «Лиссма»

На латышском языке Художник А. Крсслынь

Redaktore L. BIbere. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore V. Dārziņa. Korektore V. Gustas. Nodota salikšanai

1967. g. 29. decembrī. Parakstīta iespiešanai

1968. g. 29. februārī. Tipogr. pap. Nr. 2. formāts 70X100/32. 3,75 fiz. iespiedi.; 5,14 uzsk. iespiedi.; 4,84 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. JT 00715. Maksā 24 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 216U-D239. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīga, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 3894

L-2

Content

Vaidars Tālis Jūrā astoņas balles

SODA DIENA

GULBJI ATLIDOJUŠI

TIKAI MEITENE

PAVASARA ŪDEŅI

JŪRĀ ASTOŅAS BALLES

SATURS