Osmanis. Jāzeps

Labu garu!

Jāzeps Osmanis

Labu garu!

Jāzeps Osmanis

Labu garu!

LABAIS GARS

CIK VIEN ES TĀLU ATCERĒTIES VARU,

MAN CILVĒKS LABS VĒL LABU GARU.

LŪK, MĒS AR TĒVU POSĀMIES, UN BLAKĀM ES DZIRDU MĀTES BALSI KLUSI SAKĀM:

«NU LABU GARU JUMS!» MĒS, EJOT PROJĀM,

KĀ SVĒTĪBU ŠOS VĀRDUS IEELPOJAM.

PA ZĀLI RASOTU MĒS BRIENAM SOLĪ RĀMĀ,

KUR KRĒSLA PIRTIŅA KŪP TIKKO SAMANĀMA.

...KĀDS KLUSUMS DZIĻŠ! CIK PLAŠA DEBESS TELPA,

KAD NĀKAM ATPAKAĻ! UN MŪSU ELPA

IR IT KĀ SPĀRNOTA UN SPIRDZINOŠI SVAIGA.

UN TĒVA BALSS IR NEPARASTI MAIGA,

KAD, MĀTI NOSKŪPSTOT UZ VAIGA,

KĀ TEIKDAMS SVĒTSVINĪGU LABVAKARU,

VIŅŠ NOSAKA: «PALDIES PAR LABU GARU!»

KAD JAUNA DIENA SPIRGTI JĀIESĀK,

SIS LABAIS GARS MAN VIENMĒR LĪDZI NĀK.

Pulss

ZEMES PULSS

Valgs vilnis no dienvidu pamales nāk, Dzen pērnajā kūlā liesmu,

Noglāsta pieri un čukstēt sāk Tik tikko dzirdamu dziesmu.

Tā elpu liek aizturēt, skanēt līdz,

Un atsaucas birzs un druva,

Un rasotais tālums, dūmakā tīts,

Un dziesma liekas tik tuva ...

Tad piepeši norimst un apklust viss, Plok zelmenī dienvidis spējš Un pagaist arī nemiers šis.

Cik savāds, cik savāds vējš!

Te brāzmo pretī, te mulsi Jau stājas un atpakaļ trauc ...

Tāds klusums visapkārt! . . .

Pulsē

Vien zemes sirds —

dīgstošs grauds.

PAAUDZES

Gājputni pār birzīm sasaucas,

Zemē rūgst jau pavasara raugs.

Atstāts mums no tēvu tēvu paaudzes Mantojumā brūni uzarts lauks.

Laiku laikos sīva rasa lijuši,

Sagūlusi sūra sviedru sāls.

Audžu audzēm dārga vienmēr bijusi Zeme tā, kur briedis auglīgs vāls.

Iekrīt sētie graudi tīrumā Tā kā zeltziboši mirkļi, draugs,

Un mums straujo darba dienu birumā Pašiem dzimtā zemē jāieaug.

Mūsu laiks ar tālām dienām sasaucas, Ražens vējš pār rudzu rogām pūš — Nākam mēs no jaunas, stipras paaudzes, Tēvu pēdās aizies mūsu mūžs.

L1GZD0TĀJI

Balto bērzu laukos,

Kad zeme sējai rūgst, Netrūkst graudu plaukstās, Tik strazdu dziesmas trūkst.

Balto bērzu zeme,

Kā māte saņem mūs —

Kur mirdz saulē lemess,

Tur mums ligzdas būs!

ĻAUDONAS VARAVĪKSNE

1. varavīksne

Mārcienas pusē debess milst tumši zila.

Nāk šņākoņa aša no Krustkalnu sila,

Un pērkons kā neredzams milzis sper soļus.

Jau Aiviekste mutuļo mēļi baltās šalkās Un papeles švīkst... Traka skrējiena alkās Vējš bērzus loka, pa ceļu dzen oļus

Un saplosa mākoņus plandošās strēlēs. Balts lietus uz jumtiem kūp zibeņu mēlēs, Te apdziest, te uzliesmo ugunīs zaļās,

Tad aizveļas negaiss, pamalē dārdot,

Kā neapkalts kumeļš zemi nikni spārdot. Dārd Šaujamkalnā atbalsis skaļās.

Bet durvis uz pagalmu atsprāgst jau vaļā, Un, šļakatām šķīstot, pa peļķēm, pa rasu Aizdip viens pāris papēžu basu ...

Kas klausīsies mātes rājošās paļās?

Mājas galā pēc brīža gavilējošā līksmē Jau atskan: — Šurp drīzāk! Re, varavīksne!

2. PUISĪTIS

Sentim

Gar Aivieksti skraida puisītis mazs Pa ziedošu pureņu pļavu,

Un tiecas jau viņa papēdis bass Rast pasaulē vietu savu.

Te šurpu, te turpu tuntuļo viņš,

Kā pieneņu pūka lido.

Te piepeši apstājas puisēniņš,

Šķiet, pašā pasaules vidū.

Kur māja?

Kur šaurā taciņa?

Skat,

Stāv māmiņa durvīs un saka:

— Pirms brīža nudien tak vēl bija tepat, Tu re, kur jau aizlicis, rakars!

3. RŪPES

No vecās egles čiekura Izšķīlās sēkliņa maza, Pacēlās gaisā Un aizlidoja ...

Vējš egles sēkliņu nesa Tālu, tālu —

Uz viņu noras malu. Zeme to paņēma klēpī, Lietus atveldzēja,

Saule sasildīja.

Vecā egle,

Aizvēju dodama, Nopūtās:

Pasaulīt mīļo,

Ka tik nu augtu!

4. BARAVIKA

Uvai

Es gāju pa smuidru, saules pilnu birzi,

Pa samtainu sūnu, gar bērziem spilgti zaļiem, Vairījos uzkāpt ciņiem un pūpēžiem virsū, Baidījos putnus izbiedēt ar sirdspukstiem skaļiem.

Mani pavadīja košs taurenis,

Un man likās, ka ceļu es zinu,

Un es gāju un priecājos, iedama birzij cauri,

Un iedama — ne skujiņu nesaminu.

Gāju, gāju tā līčuloču, te skatos:

Man baravikas pie kājām cita pie citas —

Pirmā maza mazītiņa, otra lielāka rādās ...

Bet es apstājos pie piecpadsmitās.

Es uz šo apaļo, dūšīgo resnīti skatos.

Tā ir vislielākā, bet vēl aug, vai dieniņ!

Es pastiepju roku ... Ieplešu acis platas Un redzu — jau diena!

Māmiņa, noliekusies pār mani, vēl laimes,

Un māsiņa bučo, un tētis mani mikā,

Bet es nevaru un nevaru to birzi aizmirst Un savu piecpadsmito baraviku.

r

5. AUGUSTS

Augusts! Kāds augusts!

Tāds laikam nav bijis.

Saule kā nogatavojies auglis, Lietus tikpat kā nav bijis.

Aiviekste spoguļgluda,

Kviešu lauks — dzeltens siers. Mēness kā pīlādžoga ruda.

Un miers ... Miers ... Miers.

UPEŅKRUMS * * *

Cik bieži prasīts tiek: vai mīli mani?

Un atbildēts tiek simtkārt: jā, jā, jā...

«Es mīlu tevi!» ir kā zvērests skanīgs,

Ko dodam mulsā jūtu reibumā.

Es esmu atskurbis. Un kā zem gadu sloga Vēl nenodzīvota, bet pārdzīvota jau Uz zaļu upeņkrūmu noraugos pie loga Un nebrīnos, ka līst un saules nav.

No visa dzīvē reiz var nogurt.

Bet paiet laiks — klīst padebesis drūms.

Es kļūstu pārgalvīgs, es izkāpju pa logu — Es esmu tipeņkrūms!

* * *

Dienā tu esi mans saules pulkstenis, Kas skaita tikai tās stundas,

Kuras paiet saulē.

Naktī tumsa plīv kā tavi inati-

Un tu čuksti nebeidzami tā kā lietus...

Mana nakts tu esi pati.

Nakts ar dienu mijas

Tā kā divas kaislas melodijas

Visu mūžu.

* * *

No rudens lietus lāsēm nerimtīgām Es tava loga stiklā iemests piliens mazs,

Kas līdzīgs neskaitāmām lāsēm sīkām Un tomēr būtiski no visām atšķiras.

Es karsts. Vai tu to nejūti — es degu Ar rieta atstaru uz vēsās, zilās rūts.

Tik karsts kā Tīreļpurva dziļais degums,

Kā augstsprieguma dzirksts, kas kaparvadā dūc .

Ko vēlos? Vēlos es, lai vēja elpa Uz īsu, īsu mirkli logu vaļā rauj Un lai es iesprikstu pie tevis telpā,

Un lai tu ieritēt man liegā plaukstā ļauj.

Logs aizkritīs. Pret stiklu lietus šķīdīs Kā krusa ziemīga vai raupja smilts,

Bet liksies tev, ka rudenīgais brīdis Ir maigs kā skūpsts, kā rokasspiediens silts.

* * *

Baltā mākonī tīrumi tinas,

Eglē sudraba tīmekļi krīt.

Vējš zemi drīz ieputinās Kūpošā putenī.

Absurds!

Nupat vēl bij rudens ...

Absurds!

Zem kājām sniegs ...

Bet vislielākais absurds —

Nav zudis vēl vasaras prieks.

* * *

Maija — Turaidas roze, sveika!

Pie tevis apstājas mūsu gājums. Teika par tevi nav tikai teika —

Tas ir mūžīgs atgādinājums.

Dzen cilvēku ikdienas steiga,

Spēks paceļ un gremdē vājums.

Kas paliek beigu beigās?

Mīlas apliecinājums.

Un te nu mēs esam. Pie tevis nākam. Dzīvi it kā no jauna sākam,

Tevi sveicinot — nezūdošo,

Tevi sveicinot — nezūdošo,

Sevi tālākam ceļam pošot,

Ceļam svētīgākam.

* * *

Tiksimies šai pašā vietā,

Tikai neteiksim nevienam,

Ka mēs ejam tikties rietā Ar visgaišākajām dienām.

Tiksimies šai pašā vie.tā,

Tikai paši būsim citi,

Upes krastā saules rietā Tiksimies ar laimes biti.

Un, kad laimes bites nektārs Ielīs mūsu mūža ziedā,

Šķiroties viens otram teiksim: «Tiksimies šai pašā vietā!»

CEĻĀ

Par ko es priecājos? Par plašo tāli?

Par bērzu za|umu, kas plauksmi dveš?

Par ziedu rakstiem smaragdzaļā zālē,

Par to, ka Tomes mežiem līdzīgs Urālmežs?

Par to es priecājos, ka nejūtos te svešs, Mums ļaudis uzsmaida, kur vilciens stājas. Cik tālu dzimtā zeme laukus pleš!

Un visur cilvēki, un visur mājas...

SAULLĒKTI

Kad ceļā sagaidu es saules lektu, Kad tieši sejā saule viz,

Šķiet — pasauli es sirdī slēgtu. Es esmu dzīvojis.

Ar jaunu kaismi dzīvotalka Sāk plūsmot manās asinīs,

Kad rīta dvesmas pirmā šalka Uz ceļa rasas lāsē trīs ...

Un, visiem labu ceļu vēlot,

Es eju tālāk degt un dzist.

Ne mirkli nenāksies man žēlot — Es esmu dzīvojis.

Atāls

BĒRNĪBAS PASAKAS

1. SKOLOTĀJS NORIŅŠ

Kad nogrimstu bērnības dienu atcerēs,

Es nokļūstu sirmu uzacu pacerēs.

Mans pirmais skolotājs manī skatās Un tur manu burtnīcu plaukstās platās.

Tad sirmās paceres noslīd uz leju,

Kā asarēns mazs domās šurpturpu skrēju. Pret dzelmainu spoguli sitas man sirds — Kā zelta āķi briļļu ietvari mirdz.

Kaut varētu nokļūt Daugavas malā Vai aizskriet uz līcīti skolas galā Un Ķilupītē zem melnajām siekstām zust! Kur tu zudīsi... Kuplās uzacis kust...

Lūk, paceļas tās, un skolotājs smaidot Man pavaicā, kādu tad atzīmi gaidot.

Un piepeši krūtīs silst vilnis kluss —

Es burtnīcā pamanu: četri ar plus!

Kā mana burtnīca stingrajā rokā —

Pats iekļauts es vērīgo acu lokā.

Es eju uz skolu, un mugura jūt —

No zelta āķiem prom neaizkļūt...

Vairs netek Ķilupīte gar Ķēķskolas galu, Bet rītos es dzirdu tās priecīgo čalu.

Un bērnības gaišāko dienu atcerēs Es paslēpjos sirmu uzacu pacerēs.

2. SKOLOTĀJA NORIŅA

Tās grāmatas atceros, kuras šķirsta vējš Ķilupītes dūksnainā līcī Un svilpodams lapas laukā plēš,

Lai nelasītas aiznestu līdzi.

Uz vienas — kāds nostāsts iesākās,

Uz otras — kāda pasaka beidzās.

Mēs, bērni, vējam atņēmām tās Un Noriņai atdot steidzām.

Pie malkas šķūnīša rēgojās tanks Ar sarautām kāpurķēdēm.

Atradām lapas tur arīdzan Nobradātas naglotām pēdām.

Dažas raibas kā iestraumē foreles,

Klātas dubļu traipiem brūniem No upes izmakšķerējām mēs Un piesaulē likām uz sūnām.

Klasēs rindojās soli, un skapis augsts Zāles stūrī drīz iegrozīts tika. f Un, lūk, mums katram plaukstās jau

Pirmā skolas maizes rika ...

Kaut kur Pārogrē zibsnī vēl karš,

It kā tērauda lietus tur gāztu,

Bet skolā kluss brīnums mūs skar Līdz ar atgūto grāmatu klāstu ...

Cik daudz grāmatu nācies ņemt un dot, Bet visvairāk tās mīlu un cienu,

Kuras Noriņa sniedza mums, vaicājot: «Nu vai patika? Gribi vēl vienu?...»

3. pasakas

Bērnībā ir visskaistākās pasakas — Tad mēs brīnumiem ticēt vēl spējam. Jau kopš dienām vismazākajām Kā sēklu tās dvēselē sējam.

Aizdip dienas no saulainā stūrīša, Atnāk gadi rūpestos tīti,

Kaķa dzirnavas nemaļ uz mūrīša, Vecie kalni ir pārstatīti.

Aizskrien gadi uz dienām nākamām, Vecās pasakas apaug ar bārdu. Daudzām nezinām pašu sākumu, Citām — beidzamo laimes vārdu.

Sirds vēl klausās un gaida pasaku, Ko tā dzīvē kā cerību sētu.

Ko gan pasakainu lai pasaku?

Tu tikpat jau vairs neticētu.

... KAUT KUR TEPAT VĒL SMARŽO SIENA VĀLS...

1. MŪ2S

Arvedam Mihelsonam

Bērnība jautā:

Vai liela es būšu?

Un netic, ka maza,

Jo liela grib būt.

Jaunība

Lieluma robežas meklē, Sapņos un darbos Stipra aug;

Izaug tik stipra,

Ka dzīvi sāk veidot,

Dzīvi un sevi Tik lielu kā mūžs.

Vecums vairs nejautā,

Klusē un klausās:

Mūžs tagad runā Un paveiktais darbs.

2. TIKŠANĀS POĒTISKAJĀ KAFEJNĪCĀ

Pēterim Lūcim

Rīgā poētiskajā kafejnīcā Jau vakars bij vēls,

Kad, pēkšņi aizdedzies,

Piecēlās zvejnieka dēls.

Viņš runāja ilgi un dedzīgi. Viņa vārdi krita kā bangas, cēlās kā vīri plecīgi.

«... Vai dzeju nemīl lasītājs?

Nē, maldāties jūs, biedri, —

Viņš šodien dzeju lasa tā,

Ka pieri pārklāj sviedri.

Kas «sagatavots» lasītājs,

Tas ir uz visu gatavs,

Bet, kam tie sviedri pieri klāj, — Kā zivs uz tīklu skatās.

Es laikam esmu vecmodīgs Un tāds es arī būšu —

No kroplas dzejas tapšu līks,

No īstas — stiprāks kļūšu.

Bet kas tā īstā dzeja ir —

Vai tie ir tikai vārdi?

Spalgs zibens, mākoņus kas šķir, Ne akli pērkondārdi.

Tas ir tas mazais asarīts,

Kas apsteidz dzelmē samu,

Ar vētru krastā dzintars dzīts Un salā — simtu gramu.

Ir īstā dzeja jūras sāls,

Kas iekožas līdz kaulam,

Jo dzejolis ir reņģu kāls,

Kas žāvēts tieši saulē.

Es laikam esmu vecmodīgs Un tāds es arī būšu —

Man patīk vecais Blaumanis Un patiks visu mūžu.

Man sirdi silda domu grauds,

Kas dvēsles gaismā vizmo,

Ar vārdu sakot, tas, ko sauc,

Kā šķiet, par reālismu.

Par skaidrību es priecāšos,

Par apgarotu joku;

Kas reāli man roku dos,

Tam spiedīšu es roku.»

... Mēs sadevām rokas,

Un kopš tās dienas mums saruna sokas. Un es sapratu, ka nekad nav par vēlu Konfrontēt asociāciju plūsmu ar konkrētu tēlu.

3.' SONETS SIENA PĻĀVĒJAM

Voldemāram Pūcēm

Pār Vestienu aust rīts, krīt lēnām valgā migla, Bet pļavā iznācis pirms saules lēkta kāds,

Kam soļi sprindzīgi un agrā gaita žigla Un rokās vēzējas gluds, spīdīgs izkapts kāts.

Dus dižais Kālezers zem lāsmojoša stikla,

Vēl tumšā pasiekstē sams saldi ūsās krāc,

Bet siena pļāvējam jau piere metas mikla,

Ar rasas tīmekli viss sirmais cekuls klāts.

Kad nozied vasara un nekuplo vairs atāls,

Tam plaukstās tulznainās sūrst sviedru sāls,

Bet/spēks vēl nerimtīgs ir jaušams solī platā.

Un dzimto Vidzemi viņš sniegos baltu skata,

Līdz silu vīlei ceļš viz aicinoši tāls,

Un šķiet — kaut kur tepat vēl smaržo siena vāls.

4. MŪZIKA

' Aldonim Kalniņam

Vai Mūzika nav sirds atmiņas par laimes mirkļiem? Idejas atplauksme skaņās?

Mūža atbalss? .. ►

Kur tu esi, mūzika? Vai tu vējā smalkā,

Kas tik tikko aizsniedz dzirdi?

Varbūt nojausmā vai smeldzes pilnā alkā,

Kas ar skumjām pielej sirdi?

Kur tu esi, mūzika? Asins lāsē sārtā,

Kas ar mīlestības sāpi tirdī?

Vai tu esi spalgā pērkondārdā,

Kas ar maija lietu tulpes dzirdi?

Varbūt cilvēkā, kurš dzīves ritmā spējā Apstāšanos nepazīst,

Kurš kā vētrasputns kliedz vējā,

Pērkonam liek dārdēt, zibenim liek plīst?

Varbūt tomēr cilvēkā tik kautrā,

Ka pat viņa kliedziens mēdz būt kluss,

Kura dvēsele šai klusumā tik skaudrā Atbalso sirds pukstienus ...

Cilvēkā, kam tūkstoš veidu dzīvē,

Kas ik mirkli mainīgs, tomēr īsts,

Kas šai mainībā tik atraisīti brīvā Bezmerķību nepazīst —

Pārtopot par nopūtu un vētru.

Atraidot un aicinot sev klāt,

Mainās viņš, lai izskanētu Mūzikā.

5. MAZA SKANDINE

Arvīdam Skalbēm

Tavu bērzu stumbri būs vienmēr balti Un galotnes mūžam zaļas,

Jo tavi bērzi ir latviski stalti Un nosirmot tiem nav vaļas.

IMo bērzu stumbriem darinās kokles, No zariem — šmaugas pirts slotas,

No saknēm dedzinās ogles Dzintarā pārogļotas.

Lai serdes der rūgstošu mucu tapām, Lai dzīvības sulas reibst sirdī,

Vēl ilgi ar bērzu skanīgām lapām Lai peramies tavā pirtī!

«. ATĀLS

Lilijai Dzenei

Kad tā viss centrēts tiek un pārcentrēts, Ka reizēm jūties it kā piesiets valgā,

Tad pienāk brīdis, kad no centra bēdz Un gribi nokļūt, teiksim, Vecpiebalgā.

Tai viducī gaiss viļņo gluži cits,

Tvan platās spailēs skurbi siena vāli,

Tur basām kājām atbrien svētīgs rīts Pa rasas pilnu, tumši zaļu zāli.

Kad apnicis ir sēdes laiku triekt Un kafiju un mēli gurdi smalstīt,

Zem bērziem gribas dziļi galvu liekt Un ielūkoties čaklā dzeņa valstī.

Ik koku izklaušina meža ārsts,

Liek trūkties sausseržiem un sila ķirmjiem, Un viņam atbalso viss dzimtais ārs,

Kur pirmā atvasaras dvesma virmo.

No Alauksta kad iznāc laukā spirgts,

Tu jūties līdzīgs bērza stumbram šmaugam Un skurinies kā pieguļā laists zirgs,

Kas saož jaunu zāli pļavā augam.

Rīt atkal būsi namu biezoknī,

Kur daudz kas liksies kaitinošs un fatāls, Bet vienmēr atmiņā būs mala šī,

Tās pļāvums raženais un kuplais atāls.

PELNĪTĀ SVĒTDIENA

1. SVĒTDIENA

Tāds mūsu liktenis (dažs saka: skarbs) —

Tik darbs, tik visu mūžu darbs.

Bet, ja bez darba jādzīvo mums būtu,

Vai tādu likteni mēs nesauktu par grūtu?

2. LAŠU LAIKS

Ķeguma būves veterānam Herbertam Tombergam

Kā plosts pāri aizvara skaustam Tavs mūžs straumes dziļumā niris,

Bet, mutulī ceļu sev spītīgi lauzdams,

Tas palicis nesairis.

Un gadiem nu putot un uzbangot vajag,

Lai turbīnas spēcīgāk dūktu,

Lai gadsimta straumē baltputainajā Sirds nemiera nepietrūktu.

Vēl vilcieni svilps, zibēs šķelmīgas spuldzes... Virs Tomes būs apvāršņi plaši...

Vēl aizvari šņāks un vīns glāzēs guldzēs,

Un augšā pret straumi nāks laši.

Bet ja nenāks? Ja nāks tikai sapņos —

Pie Rīgas jauns aizsprosts ir plēties —,

Nu ko tad? Tad varēsim sapņot.

Mums daudz būs ko atcerēties!

3. ATVADĪBAS

Poligrāfiem jurģos

Dažs brīnās:

Re, jocīgi cilvēki!

Viņiem ierāda jaunu māju,

Kur brīvāka elpa un atvēziens platāks,

Bet šie atpakaļ skatās

Un skumst

Pēc vecā ērbēģa,

Kas pagātnē tumst.

... Kad Ansīti un Grietiņu Veda uz biezu, tumšu mežu,

Viņi nometa aiz sevis oļus,

Lai zinātu ceļu atpakaļ.

Mēs aiz sevis atstājam grāmatas,

Kuras darinātas te mūsu rokām,

Mēs noliekam savus mūža gadus,

Kuri te desmitos krāti pa vienam,

Mēs nometam pašus spožākos oļus,

Kas parādīs noietos soļus, —

Atmiņas par jaunības dienām ...

Mēs aizejam no vecajām, mīļajām mājām. Jauns rūpju nams mūs gaida Un jauns, aizvien tālāks ceļš.

Bet mēs gribēsim atgriezties tomēr,

Un mēs atnāksim bieži —

Vismaz domās.

Mēs atnāksim nemanāmi un klusi Kā agrs rīta stars Uz neieplānotu maiņu,

Lai paskatītos kā uz savu dzimto pusi Un uzzinātu, kāds te spars, kāds gars Un vai vēl pagalmā kuplo Mūsu līganais bērza zars ...

Lai citi brīnās: jocīgas lietas —

Kā pieauguši pie savas vecās vietas! Nekā jocīga nava —

Sirds vienmēr ilgojas Pēc sapņu dzimtenes savas.

Vien tas var droši uz nākotni iet, Kam aiz pleciem noietā gaita zied.

4. PIEKODINĀJUMS

... Un tad nu es tagad iešu.

Darbi nebeidzamie ir galā.

Tas ir neticami, bet fakts.

lešu uz māju.

lešu — un kā tad likšos,

Kā migšu!

Bez 1001. sapņa necelšos augšā.

Un, kad celšos,

Kad celšos,

Tad pie spoguļa stāšu,

Sev pamirkšķināšu,

Atsviedīšu pār plecu matu vilni savu Un iešu uz frizētavu,

Tad varbūt uz veikalu kādu vai tirgu,

Uz kasi pēc biļetēm Uz teātri, kino un cirku.

Mājās vīrs jāpabaro,

Kaķenei jāiedod piens,

Jā^adzen uz priekšu adīkļa pavediens... Un tas viss —

Tas viss no brīvas gribas,

No labas sirds un no mīlestības.

Baudīšu vaļu brīnišķo,

Nestrādāšu vairs it neko!

Albumos kartiņas līmēšu,

Dejošu, dzejošu, zīmēšu ...

Lai liek mani mierā atmiņas Ceturtdaļgadsimtu krātās,

Dzīve pirmreizīga lai rādās!

Es aizeju paceltu galvu,

Vieglā, gaisīgā solī.

Kāpēc man raudāt?

Ja mutautiņš rokā,

Tad tādēļ,

Tas tādēļ...

Ka....

Neapskaudiet!

Vienā ziņā ir grūti,

Vienā ziņā būs grūti —

Atmiņa paliek plāna —

Būs grūti atcerēties,

Grūti būs atcerēties,

Ka uz darbu nav jānāk ... Aizmirsīšu un — dies pas! —

Vēl atnākšu!

Kā izskatīsies tas?!

Ja nu atnāku, neņerņiet ļaunā,

Lai nekrītu neglābjamā kaunā! Piecietiet atnācienus netīšos manus Un tīšos!

Atnākšu,

Vēlreiz atvadīšos.

5. PIEPILDĪJUMS

Ar kādu vārdu izteicams

tas daudzo gadu nākums, Kas bijis dzirkstošs, straujš kā saules mirkļu ziba?

Ir dzīvē visam labajam viens vienīgs sākums Un piepildījums viens — tā — darba milestība.

GRĀMATU DRAUGIEM

1. VISLIELĀKAIS BRĪNUMS

Vislielākais brīnums ir grāmata.

Maksims Gorkijs

Vislielākais brīnums — tā taču dzīvība,

Grauda nemiers rūgstošā zemē,

Maijā atplaukstošs bērzs,

Klēpī smaidošs bērns.

Vislielākais brīnums ir mātes mīlestība,

Tās priekšā atveras zeme un noliecas debesu jums. Mātes mīlestība ir dzīvības spēks,

Arī pienākums ...

Bet tava mīla — vai tas nav lielākais brīnums,

Ko atradu bezgalībā ka pirmo balto sniegu,

Kā uz zemes nokritušu zvaigzni,

Kura apbur

Ar vienu pašu acu staru — siltu un labu ...

Vislielākais brīnums ir neizteicams.

Kā dzīvību izteikt?

Un mātes glāstu?

Un kā izteikt skūpstu?...

Pār grāmatu noliecas cilvēks,

Ar izbrīnu steidzas pa rindām un netic Un netic, un netic, ka to, ko viņš domā, ko jūt,

Ko glabā kā svētumu neizteicamu,

Var izteikt.

Tas guļ viņa rokās un elpo Kā vislielākais brīnums!

2. GRĀMATAS

Grāmatas ir kā putni,

Kas lido no siltām plaukstām Caur skrejošu domu puteni Uz ilgu debesīm augstām.

Grāmatas — tie ir gājputni, Kas atlido priecīgos baros Caur skrejošu gadu puteni, Un tad atgriežas pavasaris.

3. REZUMĒJUMS

Ar draugiem kopā mūža darbu dari,

Caur viņiem dzīvi dziļāk sajust vari.

Kāds viņu vidū jauns un pārāk dedzīgs, Bet līdz ar to pats kļūsti jauns un redzīgs; Cits kluss, bet pārpilns gara rosmes,

Bez viņa nebūtu tev tavas spīvās drosmes, Un dažs varbūt pat tevi aizkaitina,

Bet viņa dēļ sirds sevi vērtēt zina.

Nāk gads aiz gada, un tu skaiti sevī,

Cik gadu sev, cik citiem dzīvē devi.

Kas citiem vairāk nekā sev spēj dot,

Tas laimīgs, savu dzīvi pārskatot!

t

4. EKSPROMTS

SMILTENES GRĀMATU DRAUGIEM

Smiltenes pakalnos mājas aug, Aug tā kā sēnes,

Un pāri Smiltenei vakaros Izaug liels mēness.

Nami aug un aug.

Mēness aug un dilst Un aug atkal,

Un sirds krūtīs silst...

Tādēļ brauc šurpu dzejnieki Un meiteņu acīs platās Uz augošo Smilteni Un uz dilstošo mēnesi skatās. Pēc tādiem braucieniem Aug dzejoļi kladēs kā sēnes,

Uz dzejnieku pakaušiem Aug arvien lielāks mēness... Bet viņi brauc un brauc Reizi pirmo un pieci simto Un slavē dzīvi un mīlu,

Un apdzied zemi dzimto.

DZEGUZES ZVANS

I. MLTRONOMS

Salaspils upuriem Salaspils...

Te kairā solī asins pilst.

Jūlijs Vanags

... Vilciena kliedziens kaut kur aiz sila —

Tas ir kā ilgas.

Virs galvas — debess rudzupuķu zila,

Pie vaiga — smilgas.

Pie pleca — zēns, kas nokrita pirmais,

Uz krūtīm — tas otrs... sirmais.

Tie neelpo, nekustas ... liet tu Met apkārt vēl skatienu dziestošu.

Pasaule ir tik sāpīgi skaista!

Tu sauli meklē un neatrodi...

Un tu lūdz lūpām kaistošām —

Vēl... vienu ... lodi!

Karstām asins lāsēm ritot,

Izbeidzas mūža gaita.

Vēl šodien šīs lāses i^ctronoms skaita ...

2. PASAKA PAR MILZI

Žanim Zumbcrgam

Viņš varēja dzīvot tikai tad, ja viņam bija ko nest. Jo ta nu reiz milži ir radīti.

Kārlis Skalbe

Ir viena skaista pasaka starp nostāstiem veciem Par milzi, kas turēja kalnu uz saviem pleciem.

Reiz viņš pasauca pie sevis jaunāko brāli Un teica: «Paturi kalnu, es nu paiešos tālāk.»

Viņš aizgāja pasaulē, gāja gadu no gada,

Visvisādi brīnumi gadījās, laimi viņš neatrada.

Tad milzis pēdīgi nogura, nogūlās zālē Un teica smilgām un puķēm: «Neiešu tālāk.»

Viņš sāka raust zemi savām platām plaukstām,

Virs sevis lika pacelties pauguram augstam.

Kad izauga kalns, viņš beidza zemi aizgūtnēm mest Un apklusa laimīgs, jo nu viņam bija ko nest.

• • • Iet pasaulē cilvēks. Arī viņu ilgas vada.

Viņš nemeklē laimi, jo viņš pats to rada.

Ceļš iet caur cīņu, un viņa gaitai nav gala,

Jo guvumu savu cilvēks ar citiem dala.

Uz viņa pleciem izaug mūža kalns milzīgs,

Un arī cilvēks nogurst, kā nogurst reiz milzis.

Viņš pasauc brāļus, atdod tiem savu nastu Un apguļas zemē, lai mūžīgo mieru rastu.

Un brāļi un draugi nerimst ziedu saujas mest, Līdz izaug kalns un viņam atkal ir ko nest.

3. EGLĪTE

Neko tur nevar darīt. Tāds brīdis pienāk — Trīs saujas smilšu vajag kapā mest...

Pēc sena paraduma bēru otrā dienā Ir jāmet ugunskurā sēru eglītes.

Un kūpot sadeg ceļa zīmes zaļās,

Un lēnām noplok sūrais ugunskurs.

Tad bēru viesi sāk jau runāt skaļāk,

Un viņu balsis ilgi nenokļūst.

Laiks tālāk skrien, un ugunskura vietā Pēc gadiem sazeļ zāles, nezāles,

Un notiek tāda brīnumaina lieta:

Tur maza eglīte sāk zaļus zarus plest!

Vai sēklu vējš no Mētrienas šurp nesis,

Vai atdzīvojies pārogļotais stumbrs?

... Šai brīdī pats kā zaļa egle esi.

Ko saulē izcēlis ir zemes sīkstais kumbrs.

4. SKUMJA IMPRES1JA

Tu biji bērns.

Tu sapņoji

Par baltu mākoņkuģi debess jūrā zilā,

Par Sarkangalvīti,

Par vilku tumšā silā.

Kāds matus aizskāra Ar plaukstu siltu, liegu.

Tu sapņoji par žilbinošu sniegu. Un, acis pavēris,

Tu redzēji caur miegu No sevis māti aizejam.

Tu neesi vairs bērns.

Ir sapņus nomods mijis,

Bet acu priekšā tev vienmēr Viss tēlojas, kas bijis ...

Tavs mākoņkuģis aizpeld Cauri priežu aizvējam.

Tu stāvi acīm atvērtām,

Bet neko neredzi.

Tu redzi māti aizejam.

5. PARALĒLE

Sarkana saule ir rītos,

Kad pamalē blāzma kaist; Sarkana saule ir rietos,

Kad tā aiz apvāršņa gaist.

Nāk prātā jaunības kvēle, Un mūža riets tēlojas jau. Kā iederētos te paralēle! Bet — nav.

Nav vēlamās paralēles,

Nav tur, kur tā nevar būt. Bet, ja tik ļoti vēlies,

Tad vari to gūt.

Rīt pretī tev nostiepsies stari No zilās debesu telts,

Tiem paralēli, kamēr vien vari, Savu svītriņu velc!

G. BALTIE «EŅĢEĻI»

Baltās apakšbiksēs, garos, baltos kreklos Viņi visi vienā kaktā kārtis sit.

Ienāk māsa, rājas. Arī viņi nekļūs,

Saka: «maķ ...», «karamba!» un «jidrit...

Viņi uzož, kas ir šodien ķēķī,

Kas rīt operēs un, protams, ko,

Viņi sadala pa visiem vienu smēķi Un pat skābo «bumbu» saštuko.

Kas ir viņi, kuri spēkus šķiež?

Ienāk vīri spodros halātos Un par viņiem bargu tiesu spriež:

«Atkal tie — no piektās palātas!...»

Tie ir viņi, mirdami kas nemirs Un kas, velnu dzenot, ellei cauri ies Tikai tādēļ, lai vēl dzīves nemiers Ļautu tiem virs zemes atgriezties.

Dakter, nerauc pieri, nenokļūdies!

Skumji būs, kad izrakstīsi tos.

Dzirdi — baloži pie loga atkal dūdo,

Gaida «eņģeļus», kas viņus pabaros.

BALSS UN ATBALSS

1. TEV

Tā nasta, ko Tu savā sirdī nes,

Ir daļa no manas dvēseles.

Tā nasta, ko Tu savās rokās nes, Ir daļa no mūsu nākotnes.

Tā nasta, ko Tu savās domās nes, Ir daļa no visas pasaules.

Tā nasta, ko Tu savā mūžā nes,

Ir daļa no mūsu Dzimtenes.

2. AIJAI

I

Vai tev patīk vārds Aija?

Man patīk. Nopietni — patīk.

Tas ir viegls un gaišs kā kaija, Tāds — kā tu pati.

Cilvēku apzīmē vārds?

Vārda nozīmi izteic cilvēks.

Katra cilvēka vārds Ir tāds, kāds pats cilvēks.

«Aija!» es dzirdu skanam,

Un ap sirdi man viegli,

It kā sirds logam manam Garām lidotu smiekli.

šo logu uz tavu pusi Es vienmēr pavēris būšu.

«Aija!» vienmēr saukšu es klusi Kā daļu no sava mūža.

II

Man smaržo tavs vārds

Pēc novembra pēdējām dienām,

Pēc lietus, kas logā sitas,

Pēc slapja sniega,

Kas līdzīgs izlietam pienam.

Man smaržo tavs vārds pēc jūras, Pēc līgani plandošām kaijām,

Pēc priežu šalkoņas kāpās Un pēc viļņu aijām.

Man smaržo tavs vārds pēc marta Un vasaras siltā vēja,

Jo toreiz manas dienas Taviem žiglajiem soļiem skrēja.

Es tavu vārdu tev pāri Kā skanīgu plīvuru klāju.

Ar tavu vārdu tevi No miega modināju.

Manā mūžā šalc atvasara,

Vējš logā sit lāsi pēc lāses.

Ar savu vārdu liego Tu mani ieaijāsi.

/

3. DRAUGAM

A. B.

Es esmu kā gliemezis čaulā,

Tev tomēr es atsedzos.

Tu neslēp, kad tev līdz kaulam Ar žurku zobiem ir kosts.

Es nece|u tādu svaru,

Ko tu pāri galvai svied;

Kaut ko jau es ari varu,

Ja mēs kopā, tad tikai — aiziet!

Pie vētras nolauztiem kokiem Pusnakts brīdī es teicu tev:

Tu nešaubies, vecais, bez jokiem — Uzticies man kā sev!

Lai sirdis mums kaist vēl kā ēzes Un, kamēr ogles vēl gail,

Pats velns lai veseri vēzē —

Ne no kā mums nebūs bail!

Viss ir tā, viss ir tā, kā teicu,

Kaut kur rūgst vēl vecais raugs,

Tikai kur gan tu esi, vecais,

Kur gan paliki tu, mans draugs?

Kad ar vājumu savu es biju Kaut cik noderīgs tev, tad gan Tevi tuvumā saskatīju,

Bet, tavs spēks kad bij vajadzīgs man,

Tad es domāju ilgi un gari:

Kur tu esi? Bij jautājums lieks... Tas bij sen. Mūsu atvasarai Nu jau pāri puteņo sniegs.

Vecais, negribu tevi es vajāt Ar šo aizmirsto vārdu «draugs» — Varbūt priecāties vienkārši vajag, Ka reiz bijis kas labs un jauks...

4. BALSS

Savai atbalsij

Plecos nasta smaga,

Ko mūžs uzvēlis man.

Tā aug arvien lielāka Un smagāka arīdzan.

Viens saka: muļķis.

Vēl ko stiprāku — cits, Bet es nesu tālāk,

Es zinu — kāds man tic.

Liec jau pie zemes mani Mans mūža slogs. Neizskatos pēc zirga, Esmu kā zirga loks.

Tomēr eju uz priekšu,

Es zinu, ka vajag tā,

Jo es zinu, ka ir kāds, Kas man saka: jā.

Tad pēkšņi es dzirdu — Ši pati balss Man neatsaucas,

Un zūd mans balsts.

Es gurstu, es jūtu,

Kā plecus man spiež.

Es saprotu: nasta Ir jānosviež.

Vēl bridi, vēl bridi!

Jau spēki zūd,

Bet es vēl turos,

Vel klausos:

Varbūt...

Sauc par nezāli vai zāli,

Nāc un pļauj gar zemi,

Izkaptī vai sirpī skani —

Sakne tomēr nemirst.

Nāc un bradā, spārdi, mīdi — Rudens vēl ir patāls,

Drīz vien gluži kā par spīti Sakuplos jauns atāls.

Tveries tā kā irdnē saknes Dzimtā zemē, tautā savā;

Kaut tev plecos gultos akmens, Zelsi tā kā atāls pļavā.

Neņem galvā!

JOCĪGAIS

— Noķersim sauli!

Kolosāls laiks!

Izbrauksim laukā no mūriem! Lielupe pret debesim plaiksn,

Misa lodā gar meža stūriem,

Saule staigā pa zemes virsu Superkolosāla.

Viņas pēdās mazas saulītes Spraucas laukā no māla . . Noķersim, noķersim sauli!

Būs vingrāki kauli,

Prāts nebūs vairs kūtrs un stomīgs, Darbs neliksies neparocīgs.

Aiziet! —

Draugs klausās,

Pašķielē domīgs.

— Ej nu, jocīgais!

Kam jūsma šī skaļā?

Veikals taču tepat Un jau vaļā!

NAKSNĪGAS PĀRDOMAS

Cik savādi!

Tas liekas pat neiespējami — Daudzi reti redz sauli,

Vēl retāk — mēnesi:

Dienā viņi strādā,

Kur saule neiespīd,

Naktī guļ,

Un viņiem garām iet mēness.

Bet vai nav vēl dīvaināk tas,

Ka to darba skaistumu,

Ko saredz viņi,

Neredz tikpat kā nemaz Omulīgie, romantiskie Jāņtārpiņi?

Saulē izsildījušies,

Mēnesi apjūsmojuši, tie Salien mitekļos Apaļi un tukši

Kā caurumiņi Holandes sierā Un iet

Un guļ dieva mierā.

Vai nav savādi?

Viņiem jebkāds uztraukums lieks. Bet tev nenāk miegs.

PAŠIEMIDZINĀŠANA

Lūk, «Veselībā» padoms dots,

Kā bezmiegs var tikt apkarots:

Kas netiek vaļā no šīs kaites,

Lai, gulēt ejot, skaita aitas.

... Es Aitas gadā skaitu aitas,

Kas barā nāk no ganu gaitas.

Tās ne uz mirkli neapstājas,

Man skaitļi drīz jau simtos krājas. Es skaitu, skaitu, skaitu, skaitu,

Un uzzinu es aitu skaitu.

Tās saiet kūtī, aizmieg visas,

Bet es vēl valstos savās cisās.

Un tad man top par sevi kauns: Nav taču pieskaitīts viens auns!

BIEDRS DARBIŅŠ

— Vai biedrs Darbiņš darbā?

— Nē.

— Kur biedrs Darbiņš?

— Sapulcē.

— Kad būs?

— Pēc stundas pienāciet.

Vislabāk iepriekš piezvaniet.

— Hallo!

Vai biedru Darbiņu var lūgt?

— Nē, viņš ir pusdienās. —

Klinks!

Telefons sāk rūkt.

— Vai Darbiņa vēl nav?

Viņš varbūt slims?

— Nē, viņam osoviahims.

— Kad pienākt?

— Pēcpusdienā.

— Vai biedrs Darbiņš tagad ir?

Viņš biedru tiesā lietu šķir.

Vai vēlāk Darbiņš darbā būtu?

Vai pienākt būtu jums par grūtu? Vai hcld/ot Darbiņš ir?!

Ne, nav.

Darbs beidzies.

Viņš ir mājās jau.

VESTE

— Es gribu pasūtīt uzvalku.

— Vai ar vesti?

— Es gan nemēdzu nēsāt vesti.

— Visi šuj tagad ar vesti.

— Ja jūs iesakāt, meistar, ar vesti,

Tad lai būtu uzvalks ar vesti! —

Pirmā uzprove nav vēl ar vesti.

Uz otro nepagūst piegriezt vesti.

Uz trešo nepagūst uzšūt vesti.

— Uzvalks gatavs. Vēl pagaidiet vesti

— Dodiet uzvalku! Gan jau to vesti..

— Uzvalks izsniedzams tikai ar vesti.

— Nu tad šujiet tak beidzot to vesti!

— Jūs jau negribējāt sākumā vesti. Kad es piedāvāju jums vesti,

Tad jūs spriedāt, vai vajag vesti.

Nu jūs uztraucaties par vesti!

RACĒJI

Ko visu laiku var rakt?! Aizvakar raka,

Vakar cauru dienu raka, Raka pat vakarnakt... Šodien rok,

Rīt atkal raks!

Ir gan uz rakšanu Dažiem nags!

Nav jau tik daudz ko paļāt, Tā mums tai dzīvītē iet: Vieni, kā teikt, rok vaļā,

Bet citi, tā teikt, ber ciet!

/

REMONTS

«Caur» remontkantori jums remonts vajadzīgs?

Vai prāvs, vai sīks —

vienalga,

esiet rāmi.

Tik rakstiet iesniegumu!

Sastādīs jums tāmi —

Tas nav vis kaut kāds privāts gājiens,

Par ko var draudēt sods vai rājiens.

Viss solīdi pēc likmēm un pēc gostiem,

Un samaksa pēc kvīts un ne pēc tostiem.

Jums meistars piezvanīs un teiks:

— Drīz nākšu.

Pēc manis pulksteni jūs stellēsiet,

kad sākšu! —

Un paies mūžība.

(Ak! kas ir mūžība

pret bezgalīgām gaidām!)

Viņš nāk! Viņš nāk!

Un jūs jau smaidāt.

Viņš nāk ar sentenci:

— O, remonts, remonts —

Tas mūsu dienu ļaunais dēmons!

Kas kārtību grib demontēt,

Tas dzīvokli sāk remontēt.

Nu ko tad darīsim?

Kas tāmē atzīmēts?

Vai šo to vēl, kā citi mēdz?

Tik to, kas tāmē?

Lūdzu!

Sākšu rīt no rīta.

Bet gribu brīdināt, ka man nav krīta Un pelēkajam, ko jūs prasāt,

Nav noliktavā krāsas.

Ko darīt?

Sameklējiet paši!

Varbūt jums kontakti ir plaši.

Der melnā sāža, guaša vai tuša.

Pa bodēm man nav laika.

Tā jau raujos pušu.

Jā, par tiem logiem.

Sāciet un jau špahtelējiet,

Jo mēs to nedarām.

Tas kavē lietu.

Mums vajag,

darbs lai ietu.

Es ilgi nekavēšos šeit.

Viss būs

olreit! —

To visu noklausoties, esiet rāmi Un atcerieties sastādīto tāmi!

Viņš tiešām atnāks rīt, kā teikts.

2ip, žip! — un dienas laikā viss būs veikts. Būs krāsas visas izlietotas,

Būs padeidētas arī otas.

Un tad viņš lūgs, lai parakstāt jūs tāmi.

Jel dariet to! Un esiet rāmi!

Jūs ieraudzīsiet toņus blāvus un spilgtus.

Mati sliesies stāvus.

Bet vai vērts rādīt nervu vājumu Par nevienādo krāsu klājumu?

Vai vērts ir noņemt vīram loni Par aplam izvēlētu toni?

Un galu galā — kas pavisam,

Ka špahtelets ar banānmizām? ...

Raug! Tāmē taču rakstīts «remonts»

Un nevis

«kārtīgs remonts».

tiO

Vaigs tālab jau nav dusmās raucams, Te īpašs remontmeistars saucams. Varbūt šim pašam prom nav jāiet,

To tāmi parakstiet

un parunājiet!

Kādēļ gan lai viņš atsacītu,

Ja naudu, krāsu dod un krītu!

Ne laika viņam trūks, ne mākas.

Viņš izremontēs tā, kā nākas!

Un promejot viņš smīnēs bārdā:

— To es tik izņēmuma kārtā. —

Tad iedodiet vēl pieci klāt Un sāciet lēnām rēķināt:

Ja jūs uz kantori vēl skrietu,

Ar sūdzībām caur komisijām ietu,

Diez kad jūs pabeigtu šo lietu.

Bet tā, var teikt, jums brangi veicies, Jo remonts sācies ir un

beidzies!

s

APGAISMĪBA

(Mūsdienu pasaka par reālu faktu)

Vecenīte līka tā kā zirga loks, Vecītis tik taisns tā kā lietaskoks. Velns ar ārā!

Korķi ārā!

Elektrībai niķi.

Jāsauc elektriķis.

Vecīši sauc.

Elektriķi brauc.

Protams, dažas dienas Kavēties tiem ļauts.

Kur ir «īsais»,

Tur nāk Garais.

Garajam

Nāk Mazais līdz.

Nu tad — labdieniņ!

Nu tad — dies palīdz!

Vecīte — kociņu,

Vecītis — polšiņu,

Kaimiņi — aliņu,

Pašiem — vinčiks līdz!

Oi! Cik labi!

Nav nolūzuši stabi.

Kušu, mīļie, kušu!

Vadi ar nav pušu!

Vienu vārdu sakot —

Lēnām! Nav ko trakot.

Korķi jānomaina,

Un nekāda vaina!

Kliks! — ir.

Kiiks! — nav.

Nu rau!

Tagad, veči, jāierau!

Klunkš, klunkš! —

Šņabja nav.

Klunkš, klunkš! —

Vīna nav.

Klunkš, klunkš! —

Alus nav.

Elektrība ir,

Dzeramā nav.

Vecīši, čau!

Aizbrauc projām elektriķi, Elektrībai atkal niķi!

Vecenīte līka tā kā zirga loks, Vecītis — kā izniekots lietaskoks.

Paņem abi kanniņu,

Iet drūmu seju.

Aliņu pirkt?

Nē!

Petroleju.

PIRTS UN SIRDS

Rīgā ir pirts, kur gada laikā mainījušies vairāki vadītāji, bet caurās durvis uz lāvas telpu palikušas joprojām tās pašas.

Pakts

To brīnišķīgo vārdu «pirts»

Var atskaņot ar vārdu «sirds»,

Bet tikai tad, ja akurāt Sirds ir pie pirts patiešām klāt.

* * *

— Vai šodien gars jums ir?

—* Jā, protams.

Nav tikai gan nevienas slotas.

Un dvieļu, palagu mums nav. Pirms nedēļas bij cauri jau.

— Bet gars ir labs?

— Jā, gars ir labs.

Nav durvju tik uz lāvas telpu,

Tā jāsilda ar savu elpu.

— Bet ūdens taču ir?

— Jā, tikai nebij naudas plānos — Ir ūdens katlos, bet nav krānos.

— Nu vismaz svari ir?

i Var nosvērties?

— Jā, jā.

Uz skalas neredz gan nekā.

f,4

— Bet kas jums pirtī ir bez vainas?

— Kas?

Priekšnieki, kas bieži mainās.

Vēl lētās biļetes un jaukās atskaites. Un pēdējais — pa kluso teikšu es — Ja attiecīgi palūdz,

Pie pirtnieka ir alus ...

* * *

Ka redzams, jaukais vārdiņš «pirts» Ne vienmēr saderas ar vārdu «sirds».

AKMENS

Nevar jau redzēt, kas katram mums iekšā,

Bet, ja nu balts uz melna tiek nolikts priekšā Rentgena uzņēmums, tad šaubu nekādu. Visdzijāko serdi var redzēt caur kauliem un ādu: Žultī akmens kā vārnas ligzdā ola.

Ko citu kā nepatiksmeš šis iedēklis sola!

Un nu tu uzreiz sajūti savu pakrūti Un to, ka tur sāp un ka reizēm pagrūti...

Bet, ja pats mani savu likteņa stundu sitam,

Tad gribas to parādīt arī citam.

Un nu visi raizīgi līdzi tev jūt:

Vai stipri sāp? Ļoti grūti varbūt?

Un |aunums sāk pārvērsties labumā.

Tu savieb vaigu un izdves: jā...

Un, skat, pēc brīža jau, pievilkdams kāju,

Tu vari no darba iet ātrāk uz māju.

Tev sapulcē aiztikt grib zobu saknes,

Tu ej pie vadības un atprasies: akmens...

Grib par nosebošanos nolikt uz plaknes,

Tu mierīgi attaisnojies, t. i., saviebies: akmens... Tu pasaki: akmens, — un tevi jau saprot Un beidzot ar tavu akmeni aprod.

Un tu topi brīvs, kā cerēts, no visa Un jūties ... Un jūties tomēr ne visai...

Tu aizej uz kolēģa dzimšanas dienu,

Tev ielej, bet neieteic vairāk kā vienu.

Tu gribi kafiju, draugi kopā liek prātiņus Un ieteic kaķpēdiņas, ķiršogu kātiņus.

Tu pusdienās vēlētos pilnu rāciju,

Bet biedri brīdina ar operāciju.

Brauc kolektīvs zaļumos. Nu vai nav trakums? Tev atsaka: labāk jau ne, jo... akmens.

Pats uzprasījies, sev uzkāri akmeni kaklā,

Tak vesels kā rutks juties neziņā aklā.

Un simtreiz uz rentgenu tu kā tumsonis lādies: Nē! Labāk ir nezināt, kas mums aiz ādas!

CEĻAZĪME

— Kas grib ceļazīmi uz sanatoriju? •

Gaisa peldes, zemūdens masāža, dūņu vannas, Neviena ēdienu reize nav bez debessmannas! —

Sen laiks bija paārstēt sāpi krustos —

Nu jau tik tikko kustos!

Cik ilgi sakostiem zobiem kaukšu?

Piecdesmit procentu atlaide.

Braukšu!

Un tā nu es esmu jau klāt.

Dieva zīmes!

Tā vieta, kas man «uz ceļazīmes»,

Vēl tikai top!

Knapi durvis rodu Un mālderiem labdienu dodu...

— Vai slimnieks? ...

Otrajā stāvā, — man saka,

— Tur Galvenais sēž. —

Nu pēc traka!

Kur tad te vannas?

Kur debessmannas?

Sāk pēdas silt kā uz karstas pannas.

Bet Galvenais saka:

— Sēdieties!

Neuztraucieties! Noformējieties! — Noformējos. Septītā stāvā. t Zemākā nevar. Nepiedāvā.

Tur grīdas vēl neesot krāsotas.

— Nebīstieties!

Būsiet kā septītās debesīs!

Lifts gan vēl nedarbojas.

Bet nekas —

Kāpjot pa trepēm, sirds trenējas. Krānā nav pagaidām ūdens.

Bet būs.

Un elektrību jau taisa.

Ja šodien nepagūs, Tad rīt būs — uz galvošanu! —

Man kļūst arvien siltāk, es manu.

Prasu: un kā ar to ārstēšanu?

— Mums vannu vēl pagaidām nav.

Bet būs.

Nav savestas dunas.

Ja nepagūs

Rit atvest, tad atvedīs noteikti parīt.

Un dušas vēl nestrādā.

Neko nevar darīt.

Sanatorija jauna.

(Tikko pēc remonta kapitālā.)

Bet svaigs gaiss, pastaigas, miers un tā tālāk Jums noteikti nāks par labu ... —

Es, būdams lēnprātīgu dabu,

Kāpju septītā stāvā, domādams domas vienas: «Gan jau ...

Cik tad nu ...

24 dienas.»

REGLAMENTS

Drīz sāksies sapulce.

Jau vadītājs ar acīm zāli lenc.

— Mums jāpieņem vēl reglaments. Cik, lūdzu, prasa referents?

Viņš prasa stundu.

Dosim?

— Dosim! Dosim!

— Tad, lūdzu, nobalsosim —

Kas par? Kas pret? Kas atturējies? Nav. Ir pieņemts jau.

Cik, lūdzu, prasa oponents? Pusstundu.

Dosim?

— Dosim! Dosim!

— Tad, biedri, nobalsosim —

Kas par? Kas pret? Kas atturējies? Nav. Tas arī pieņemts jau.

Cik debatēm?

Pa desmit minūtēm.

Un iebildēm?

Pa piecām minūtēm.

Bet piebildēm?

Trīs minūtes.

Vai dosim?

— Dosim! Dosim!

— Nobalsosim —

t

Kas par? Kas pret? Kas atturējies? Nav.

Tas arī pieņemts jau.

Ik pēc pusotrām stundām starpbrīdis. Vai visi piekrīt, ko? —

Bez šaubam, nobalsoja arī to.

Bet vēlāk neievēroja neko!

Kadeļ gan japieņem bij reglaine-nts? Kā?!

To tak prasa reglaments!

NEBŪŠANA AR PIEBILDI

(Kādas lekcijas sākums)

— Biedri!

Jautājums par modi ir aktuāls.

Vitāli svarīgs.

No tā, kā to risina,

Atkarājas cilvēks —

Fizisks un garīgs!

Biedri!

Šo atbildīgo tēmu Es ar nolūku ņēmu Tādā aspektā ...

Acumirkli!

Kur tēzes? ...

Ir tēzes.

Viss kārtībā.

... Tādā aspektā,

Lai mode nāktu Kā karsta dzelzs no ēzes!

Es aplūkošu speciālistu domas,

Kas ir pirmreizējas.

Sagatavoju izrakstus.

Kā redzat, vai pussoīnas!

Reglamentā iekļauties spēšu.

Jūsu uzmanību

Stundu 30 minūtes aizkavēšu.

Teksts pārbaudīts, t Tas tiks nolasīts.

Es tātad pāreju

Uz modes definējumu un visu pārējo.. Kā sacīts jau augstāk,

Modes loma ir ļoti svarīga Cilvēka dzīvē fiziskā un garīgā ... Vienu mirkli!...

Kā jau atzīmēju,

Runāsim rakursā pilnīgi jaunā .. Es nolasīšu izrakstus ... Neņemiet ļaunā ...

Viss šis jautājums ...

Mode...

Ar vienu vārdu ...

Ja mēs šo jautājumu skartu Improvizēti?

Nē, ir tēzes.

Teksts izstrādāts tā, kā klājas. Ak tu nebūšana!

Nav!

Man brilles palika mājās... —

Un te ir piebildums vietā:

Brilles nav joka lieta!

Daudzi oratorus vērtē Nevis pēc tā, kas tiem iekšā,

Bet gan pēc tā,

Kas acu priekšā.

VISUPĒDĒJAIS (Kādas lekcijas nobeigums)

— Mans laiks jau laikam iztecējis.

Es saprotu. Bet jūs man piedodiet —

Šo tematu pusotrās stundās spējis Es esmu tikai ieskicēt mazliet.

Laiks izsmeļošai lekcijai par īsu.

No temata tik daļu skāru es.

Un tādēļ lūdzu — ja vēl drīkstu,

Jūs aizkavēšu desmit minūtes ...

... Es beidzu.

Desmit minūtēs gan grūti Mums visas nianses še aplūkot,

Bet, biedri, jautājums ir būtisks,

Vēl piecas minūtes man lūdzu dot... — Pēc piecām minūtēm:

— Es tūlīt beigšu.

Dodiet tikai

Man vienu minūti!

Viens aspekts vēl nav skarts... — Pēc minūtes:

— Tas būtu viss.

Man nepietika Pusminūtes... —

Un pēc pusminūtes:

— Vēl pēdējs vārds.

Es noapaļojos.

t Šai svarīgajā lietā

Viens moments gan vēl bija piemirsies ... Kā, lūdzu?

Man jau jābūt citā vietā?

Nu tad gan

visupēdējais —

paldies!

ATELPA KOMANDĒJUMA

Ak, svētlaimīgs ir brīdis tas,

Kad vilciens sakustas.

Tu uzcel portfeli uz plaukta.

Nāk konduktore tā kā saukta,

Tev atņem rūpes pēdējās,

Rīt Maskavā jau vilciens stās.

Nu domas var būt mierīgas.

Slīd vilciens jau no Pierīgas,

Vīd Rumbula ar Salaspili,

Spīd Daugava, māj Tomes sili... Tad ainavas kļūst vienmuļākas Un tējas malkošana sākas.

Viss garais vakars tavā ziņā.

Tu brīvs, tu pats, tu neaizskarams. Pag, kur tā grāmatiņa?

Kas rīt bij darāms?

BEZBIĻETNIEKS

— Biļešu kontrole!

Uzrādiet biļetes! —

Braucēji meklē biļetes,

Pa kabatām rokas,

Un visiem drīz biļetes rokās.

Bet vienam ar biļeti mokas —

Piere tam vienās krokās,

Viņš šķobās un gorās, un lokās,

Un nevar sadzīt biļeti rokās.

— Man bija ... Neatrodu ...

— Tad maksāsiet, pilsoni, sodu!

— Es ... Man ... Pazuda laikam ..

— Jūs nekavējiet laiku!

Atbrīvojiet mums solu,

Mēs rakstīsim protokolu!

— Nerakstiet protokolu!

Tas pēdējo reizi... Es solu ... — Viens kontrolieris bargs, svinīgs:

— Kur jūs tik neapzinīgs? —

Otrs tāds vairāk ķildīgs:

— Jūs esat bezatbildīgs! —

Žēl man kļūst nabaga puiša.

Nu — biļete! Liela muiža!

Ja ālētos viens vai barā,

Tad viņi paietu garām.

Troksni taisa par niekiem,

Karo ar bezbiļetniekiem.

Palaistu mierīgi vaļā.

Kam strostēšana šī skaļā?

Par daudz jau to paļu un birku! Bet ...

Jā!...

Ko tad es, muļķis, pirku?!

TOSTS

Lauki! Mīļā dzimtā zeme!

Te var pelnīt, te var krāt.

Te ir veikali, ko ķemmēt,

Te var dzert un uzdziedāt.

Te ir darbs, un te ir maize,

Rati vien par dzīvi čīkst.

Ir savs prieciņš, sava raize.

Kas vēl laukiem vajadzīgs?

Laukiem vajadzīgi vīri,

Kam uz aršanu ir nags,

Kam ir visi kausi tīri Un kam pilns ir naudas maks.

Laukiem vajadzīgas sievas,

Kam nekas nav mūžā grūts,

Kuras reibina kā ievas Un kā pērkons mājās rūc.

Laukiem vajadzīga saule,

Zemīte, ko lemess plēš,

Vajadzīgs ir lietus auglīgs — Sevišķi, kad galvā vējš.

Laukiem vajadzīgi mieži,

Alus, kam nav uzlikts gosts,

Vajadzīgi godi bieži

Un... pirms pirmās glāzes tosts.

Pirmais tosts — par lauku ļaudīm Jaunas atvases kam dīgst,

Un par to, lai visai tautai Būtu viss, kas vajadzīgs!

GUDRA CILVĒKA NELAIME

Pie friziera ies Jānītis,

Viņš tētim rubli prasa.

Bet tētiņš tik daudz nedod vis Un morāli vēl lasa.

Zēns skaita saujā kapeikas Un iesāk skaļi raudāt:

— Par griešanu tik būtu tas, Bet kur tad dzeramnauda?

VECĀKU RŪPES

Pilns klēpis bērniņam gladiolu. Pilna soma ar grāmatiņām.

Jaunā forma.

Uz skolu!

Visi ceļi ir pavērti viņam.

Tētim un māmiņai pieder Šis mīļais, mazais pūpēdītis,

Ko jau par pilsoni daudzina. Viņiem — tie materiālie rūpesti. Skola lai audzina!

Viņiem tas bērns.

(Tas apliecināts ar zīmogu zagsā.) Skolotājiem — audzināšana.

Par to viņiem algu maksā.

demogrāfiska izlocīšanās

N. Kas pasaulē ir visjaukākais? Bērni.

Ģ. Kā diemžēl mums trūkst? Bērnu.

D. Kam labprat mēs sevi ziedotu? Bērniem.

A. Ko mēs glabātu kā acuraugu? Bērnus.

I. Ar ko mūžu mēs piepildītu?

Ar bērniem.

L. Kur ir mūsu dzīves laime? Bērnos.

V. Bērni!

Ak, bērniņi mīļie!

MIERĪGA LĪDZĀSPASTĀVĒŠANA

— Māmiņ, kas tur tā šņāc? Varbūt jūra?

Varbūt nezvērs kāds?

Vai vējš aiz stūra?

— Klusu, bērniņ, klusu! Tētiņš laižas uz dusu.

NELIELA PĀRMAIŅA

Skatos un brīnos —

Vai man rādās? Neatminu, kad tikāmies, Izmaiņas Nu nekādas!

Seja tā pati,

Stāvs tas pats,

Tie paši mati,

Tas pats skats.

Tā pati balss,

Tas pats smaids Un pat tas pats Zobu skaits!

Tas pats kreisais Un labais plecs.

Tas pats cilvēks,

Tikai

Vecs.

AIZDOMU CILVĒKS

Ja — jā? ...

Ja — nē? ...

Bet — ja nu?

Ja tomēr — jā!

Ehē!

Es kaut ko manu.

Re, re ...

Paties!

Re, re!

Ak dies ...

Vai tomēr būtu izlicies?

Bet ja nu izrādītos tā?

Vai atkal tā?

Bet ja nu?

Ja pareizi es nesamanu?

Tūlīt

Vēl vajag pārbaudīt —

Varbūt ir lieki raustīt trauksmes zvanu. Kā — nē?

Jā, jā!

Jo — ja nu?!...

6 - 1632

81

KLIEGŠANA

Vai tāpat rieti,

Vai tiek pie mikrofona klāt, Normāli nevar vairs Padziedāt.

Ens kliedz.

Ena kliedz.

Ikss kliedz.

Igreks kliedz.

Bez mikrofona kliedz.

Ar mikrofonu kliedz.

Kas liedz?

Gluži otrādi —

Klausītāji sajūsmā kliedz.

Nevar vairs izturēt — Jākliedz!

t

PĀRBĪLIS

Man miegs Ir tāds, ka prieks!

Sadzeros kafiju —

Guļu kā nosists,

Guļu kā pavasarī Aklais koks osis.

Te

Kādā naktī...

Pamostos, dzirdu ...

Pie durvīm dzirdu ... Urbšanu tvirtu!

Lecu no cisām,

Ar saltām sirds trīsām Uz priekšiņu eju Un konstatēju,

Ka tur ...

Tik tiešām ...

Svārpsts durvīs griežas: Urr ... urr ...

Stāvu kā sasiets maisā. Pakausi nevaru pakasīt — Mati stāvus gaisā!

Re!

Svārpsta gals izlien Virs atslēgas laukā Un sāk atkal urbties Mazlietiņ augstāk ...

Klusāks par zivi Aizsniedzu telefonu Un griežu 02.

Čukstu

Cik vien varēdams klusi:

— Man

Pēdējā stundiņa pienākusi...

— Konkrētāk?!

Izdvešu skaļāk:

— Durvis lauž vaļā ...

— Pilsoni! Zvaniet

Uz savu milicijas daļu!

— Piedodiet ...

Pārāk uztraucies biju ... — Zvanu

Uz rajona miliciju.

(«Nu, vecīt!

Urb vien!

Ķurķī dzīve būs sūra!

Rajona nodaļa Tepat aiz stūra!»)

— Hallo!

Ielaušanās!

Glābiet!

Adrese tāda un tāda ... Skrieniet! Glābiet!

— Pilsoni,

Ne tik aši nu!

Uzreiz mēs nevaram —

Nav tik daudz mašīnu.

— Bet tas jau tepat!

Un viņš urbj! ...

Tūlīt būs dzīvoklī manā!

— Vai tad vēl nav?

Tad tā nav ielaušanās!

Ko jūs zvanāt?

— Piedodiet!... —

Lasītājiem,

Sevišķi kritiķiem Ātri apnīk Tāds paņēmiens,

Ja viss notiek sapnī.

Ir jau tiesa.

Pats esmu to nosodījis. Bet kas būtu šoreiz,

Ja tas viss Sapnī nebūtu bijis?

Steigšus atstāju gultu, Slēdzu ciet durvis Un vēl aizrauju bultu.

DZIEDOŠIE GURĶI

Gurķi zied.

Jā, gurķi zied.

Bet vai gurķi arī dzied?

Dzied!

Ar balsi pacilātu un maigu,

Tikai ne uzreiz, bet ar laiku.

Vispirms tie jāravē, jālaista,

jāizaudzē.

Pēc tam jānolasa, jānober kaudzē. Jāsaliek burkā vai mucā Kā vasaras atmiņa tāla Un, kā mēdz teikt, jāiesāla,

Pieliekot dilles un upeņu lapas klāt. Drīz uz pagrabu jau var piestaigāt... Kad uzkož pēc stiprāka mēriņa šķēli Un nenokož mēli,

Tad jāuzņem uz krūts vēl mazliet Un jāklausās —

Kā gurķi dzied!

i

TRADĪCIJAS

Jaunzēlandieši Sasveicinās Ar deguniem.

Pieklājīgi cilvēki,

Ko nu par tiem!

Indieši Zemu lokās,

Sakrustodami Uz krūtīm Rokas...

Arābiem sasveicināties Arī nav grūti —

Labo liek uz pieres,

Kreiso — uz krūtīm.

Eiropā,

Ja nenāk pretī ar koku, Sasveicinoties Paspiež roku.

Pie mums, pašu mājās,

Dažs labs

Ja būtu varējis kaut tik vien Kā pateikt labdien!

Bet mums, latviešiem,

Tāda vārda nav,

Pie mums saka:

— Čau!

o

(Precizējums sarunā pa telefonu)

— Te Opalais.

— Kas, kas?

— Nu Opalais.

Ar O.

— Ko?

— Nu tā kā Ojārs.

— Kāds Ojārs?

Jūs sauciet uzvārdu!

— Es saku: Opalais.

Kā okeāns.

— Kāds okeāns?

— Kā oreols.

— Kāds Oreols?

— Kā obelisks, kā nolle.

— O!

— Vai sapratāt?

— Ne-ko.

— Kā ohohoho.

— Jūs jokus netaisiet! Man laika maz.

Kas runā? Kas?

— Tak Opalais,

Ko esat meklējis.

— Pa burtiem sauciet!

— Kā alk-oh-ols.

— O!

Tagad skaidrs viss.

ĶĒDES REAKCIJA

Nedzērāji uztraucas, nedzērāji brīnās:

Kur tik paskaties, tur dzer. Kā ar to lai cīnās? Bet, ja cilvēks darbā dzer,

Vai tad tā ir dzeršana?

Ja viņš mājās glāzi tver,

Vai tad tā ir dzeršana?

Un, ja ceļā jāieķer,

Vai tad tā ir dzeršana?

Darbā dzeršana ir darbs,

Mājās — personiska lieta,

Izbraukumā — atpūta,

Kūrortā — diēta ...

Dzer pie galda bufetē,

Parkā dzer uz beņķiem.

Tas jau vairs nav izturams —

Jāiedzer uz kreņķiem!

SKLEROZE

— Kā es esmu pūlējies,

Dienu pie dienas klāt licis!

Pie apaļa gadu skaitļa

Un pie kā vēl esmu ticis?

— Jā, bet ko tad tu gribēji? Kādā virzienā augi un plēties?

— Jā! Ko tad es gribēju?

Tpi! Nevaru atcerēties.

PAVASARĪGS BILDINĀJUMS

Meiten, neuzņem par joku — Nopietni es lūdzu roku!

Iesim pieteiksimies zagsā, Tas tik dažus rubļus maksā. Tur mums abiem iedos kvīti Bodei, kur ir deficīti.

Nāc un nesāc domāt gari — Steigsimies uz «Pavasari»!

/

LABS DRAUGS

Es izsūdzēju draugam bēdu Un nu sev laimīgs kasu pēdu.

Pats savu vainu izsūdzēju Un atvieglots to aizmirst spēju.

Bet draugs uz atmiņu ir ass, Viņš manu bēdu atceras...

PA KURU LAIKU (Mātes saruna ar dēlu)

— Pa kuru laiku tu esi izaudzis, dēls? Pa kuru laiku esi pāraudzis sevi?

Es visu zinu un saprotu, tomēr vēl Gaidu atnākam mūsmājās tevi.

Kādēļ nerādi mums savu vaigu?

— Bet, māmiņ, pa kuru laiku?

MŪSDIENĪGA TEIKA

Tas nebij mūsdienās, bet bija.

Reiz Lapsa dzejoli uzrakstīja Un Āpsim to nosūtīja,

Lai «Meža Avīzē» ieliktu iekšā.

Bet Vilks jau ar dzejoju ciklu bij priekšā. Un viņš nebij pirmais.

Vēl agrāk bij nācis Ar sonetu vainagu Lācis.

Pirms Lāča redakcijā bij bijis Zaķis ar poēmu savu,

Kas bija gara un smaga Un saucās «Nu paga!».

Āpsis visus laipni uzņēma, sacīdams tā:

— Nodrukāsim. Bet rindas kārtībā. —

No tā laika sākās ilgs un garš Cilvēku starpā zvēru karš ...

GRĀMATU DIENAS (Mūsdienu paradokss)

Mīļā, labā grāmatnīca, Mūsu cerība jaukā, Priecīgs te ienāc iekšā, Pacilāts iznāc laukā:

Kā tik te nav!

Skujiņa romānu — nav .. Ziedoņa dzejoļu — nav.. Vējāna dzejoļu — nav ... Bet Skujiņš pats ir!

Un Ziedonis ir!

Un Vējāns ir!

Lasītāji

ielūgumu lapiņas šķir Grāmatu nav,

Bet Grāmatu dienas ir!

NEŅEM GALVĀ

Es esmu nomākts.

Draugs saka:

— Neņem galvā! —

Nāk raudiens.

Draugs saka:

— Tu neņem galvā! —

Gribu zemes spert gaisā. Draugs saka:

— Neņem galvā! —

Es vairs neņemu galvā.

Draugs saka:

— Tu esi vienaldzīgs! —

Es saku:

— Neņem galvā!

Vīpsnas

MAINĪŠANAS UZ AUGŠU

Pat šaura pierīte iemirdzas plati, Kad uzbrūk gadi un atkāpjas mati.

IEVĒRTOS JUBILĀRS

Viņš nemēdz apsveikt it nevienu, Bet tos gan ievēro arvienu,

Kas aizmirst viņa goda dienu ...

SKEPTIĶA PIEBILDE

No pērtiķa tūkstošgadu gaitā Cilvēks radās.

Ko darīt?

Gadās.

PROGRESĪVS NO BĒRNA RAJAS

Cilvēks nav ēzelis. Tādas tās lietas: Ja ari apstājas, ilgi nestāv uz vietas.

OTRĀ BĒRNĪBA

Trolejbusa durvīs Kāda tautiņa tūļājas.

Viens viņu jau grūž.

— Vai jāpadod stumjamie rati?! — Bet viņa:

— Paldies!

Es pati, es pati...

PAŠAPZINĪGAIS

Tādu nepabīdīsi ne ar roku, ne plecu. Tu viņam saki:

— Jums brilles ir netīras.

Bet viņš:

— Es labi redzu!

RAKSTURS

Tam muti nevar aizbāzt — Viņš savu dziesmu dzied. Kā muti aizbāzīsi,

Ja viņam ausis ciet!

VISATĻAUTĪBA

Viens viņam saka «lūdzu!», cits «paldies!». Viņš nesaka neko. Viņš var to atļauties.

CIENĪGS KUNGS

Visiem pa priekšu pa kāpnēm garām Viņš kāpj lēni, bet kāpnes ir šauras, Garām tikt nevar. Toties mēs varam Redzēt, ka «kungam»

zeķes cauras.

kolektīvisms

Uz kāpnēm nomests papīriņš. Neviens to nepaceļ.

Bet visi vienā balsī Apkopēju peļ.

AUDZINOŠAIS MOMENTS

Es skatījos filmu «Saulespuķes». Iespaids nebija mazs —

Vēl pēc seansa redzēju «saulespuķes» Zem krēsliem samestas ...

SAVSTARPĒJA SAPRAŠANĀS

Nesaka: «Ej ratā! Neizliksimies.»

Saka: «Nu tad... Gan jau mēs vēl tiksimies.»

ATBILDĪBA

Par visu esmu atbildīgs.

Par to, kas taisns, par to, kas līks. Ar mani nesāciet tik ķildu —

Es pats par sevi neatbildu!

NEPARASTS PRIEKŠNIEKS ķ

Cilvēks mīkstsirdīgs viņš bija — Dzīvam labu pasacīja.

VIENMĒR LABI

— Nekas nav padarīts! — Sauc brigadieris skarbs. Pēc brīža nomierinās:

Rīt būs darbs.

ARGUMENTS

Kontroliera modrās acis zibēja.

— Kāpēc Enam prēmija?!

Neko nav darījis!

— Nu jā ...

Bet gribēja.

t

BEZ starpbrīžiem

Bez starpbrīžiem ir lugas, lugu spēlēs, Bez starpbrīžiem kuļ oratori mēles — Un it nevienam nav par grūtu.

Cik daudz mēs brīvā laika gūtu,

Ja starpbrīži tik skolas būtu!

LIRISKAS NOSKAŅAS SNIEGOTA VAKARA

Mēs sēžam sapulcē. Nāk miegs.

Visskaistāk šodien runā sniegs.

Un skaisti runā tie, kas logu pusē,

Jo viņi mēmā aizgrābtībā klusē:

Tik skaists šis krēslas stundas baltais mēmums Kā iepriekšizstrādāts un pieņemts lēmums!

GANDARĪJUMS

Es šodien izdarīju to vislabāko — Es nesacīju sapulcē neko.

pašapmierinātība

— Kā tad sapulcē gāja?

— Labi.

Par mums nerunāja.

PĒC KRITIKAS NO AUGSAS

Nelīdz nekādas gudrības,

Ne pašatrastas,

Ne citāti.

Saki, ko gribi, —

No augšas viss izskatās citādi.

NEATRISINĀMA PROBLĒMA

Tev vajadzīgs deficīts?

Ko tu bīsties?

Ej klusām paprasi!

— Ak ļoti vajaga?

Jums atradīsies.

IETILPĪGUMS

Ar vienu teikumu Viss pateikts jau: Autoserviss ir,

Detaļu nav.

PASŪTĪJUMU GALDS

Ko jūs te nākat? Kas visādus te sasūta?! Skaties un brīnies — kurš kuru te pasūta?

ĀTRAIS AUTOBRAUCĒJS

Viņš ātrumu pats sev piemēro — Kad iet kājām, tad zīmes ievēro.

AUTO AMATIERIS JEB VIENS VIENĪGS SAPNIS

Nekur jau nevar aizbraukt tāli — Stāv ceļā vīrs ar «vilkuvāli».

— Jūs esat dzēris?! Viesībās? Šurp, lūdzu, jūsu tiesības! —

... Es taustos jau pēc tiesībām Un pamostos ... iekš viesībām!

CEĻAVARDI

Kur tu posies, kur tu dzīsies? Vēl kas ceļā atgadīsies ...

Te ir miers

Un siltas čības kājās — Nekur tik labi nav kā mājās!

MODERNAIS SIEVAS VĪRS JEB DOTS DEVĒJAM ATDODAS

— Ko tu, sieva, tur līkā pa dārzu, Ko tu klanies virs vadziņas katras? Vai tu ko meklē?

— Nē, bārstu,

Lai rudenī varētu atrast.

DABISKAS ĒRTĪBAS

Vajag baudīt dabu,

Tas mūsu daļā —

Svārkiem piecas pogas. Četras vaļā.

Nu tik pūtiet,

Visi četri vēji! — Modei jābūt ērtai. Abpusēji...

FEMINIZACIJAS AUGLIS JEB MAINĪTAS LOMAS

Tev komandējums.

Sēžu un matus plēšu:

Atkal tevi neredzēšu!

Ak, cik smaga ir likteņa roka! Es taču neesmu no koka,

Un sirds man nav no klints — Es tevi gaidu kā Solveiga Un tu aizbrauc kā Pērs Gints!

DARBA AUGĻI

Ko līdzēja būt

bērnam tikpat kā par aukli? Domāja izaudzināt balodi, bet izaudzināja kraukli.

PAZUDUŠAIS DĒLS

Skatās tik atkal, kur pasaulē klīst. Acis kā zirgam, bet tēva nepazīst.

SĒŅU CILVĒKS

Es biju sēņu izstādē.

Vai kļuvu gudrāks?

Kā gan ne!

Tas kļuva redzams diezgan drīz — Nu sēņoju es

debesīs ...

DZEJOLIS AR MOTO

Ieraugu dzejoli ar moto.

Kādēļ dzejolim moto?

Nesaprotu.

Izlasu moto un dzejoli.

Skaidri jūtu:

Moto ir vajadzīgs.

Jo kas tad būtu?

KONCEPCIJA

Bija jāraksta recenzija. Nebija koncepcijas.

Lija.

Nelāga oma bija. Draugs piezvanīja ... Radās koncepcija!

VEIKSMĪGA DEBIJA

Uzreiz radās gaiļa stāja —

Klasiķim uzknābāja!

EKSPRESRECENZIJA

Pagaidām vajag tikai fiksēt un vizēt,

Vēlāk pagūsim nokritizēt.

LABS NOIETS JEB NELABA MĀNIJA

Ir jau labi, ja grāmatas pērk

Un laiku ar tām sev kavē;

Vēl labāk — ja grāmatas pērk

Un nelasot slavē!

BEZ VAINAS VAINĪGĀ

Sāp kāja, bet iet pie ārsta «ar līku padusi». Var redzēt —

Ar sekmēm ārstēties radusi...

LĪDZJŪTĪBA

Tu lauzi kāju.

To sauc par laimi aklu

Tu lauzi kāju,

bet cits lauž kaklu.

MIERINĀJUMS

Ko tu uztraucies?

Veltīgs tavs nemiers;

Cilvēks jau divreiz nemirst.

KAPU SVĒTKI

Pēdējā pudele izdzerta tiek.

Kas uz kapiem aizvests, tam tur jāpaliek.

CIEMA muzikantiem

Cik viņiem dzīve grūta,

To ievēroju es —

Pa nakti taurē pūta,

Bet rītā pūta bez ...

PASAKA AR LAIMĪGĀM BEIGĀM UN MORĀLI

Trīs trauki bij tukši.

Vīrs sēdus krāca.

Viens trauks vēl bij pusē,

Un vilciens jau nāca.

Viņš pudeli tvēra,

Lai izdzertu kāri,

Bet vilciens nāca

Un pārbrauca pāri...

Ko traģiskās beigās

Vēl piebilst varu?

(Vīrs, protams, dzīvs!)

Glabājiet taru!

AUGSTS VĒRTĒJUMS

Franču smaržas!

O jā! Tur ir ko ost!

Ielien kā adata degunos!

Cepuri nost!

Vai cenas deļ veči negrib tās ķert?

Nē, tās tik rūgtas,

Ka nevar dzert!

MŪŽAM dzīvais

Guļ cilvēks zemē putekļos,

Un dažam šķiet, ka mirst jau nost.

Bet viņš ar roku mušu ķer.

— Uz to mums atkal...

SAVĒJAIS

Viens uzsauca:

— Ei, malēnieti!

— Es gribēju jau kauties skrieti.

Bet uztraukums bij gluži lieks

— Tas izrādījās novadnieks.

HUMORS

Visnotaļ humors — tas ir darbs,

* Kas nav pa spēkam nesaprašām.

Likt smieties — to kurš katrs var,

Bet jāsmejas ir katram pašam.

Katarse

Miniatūra poēma

par miesai un dvēselei tīkamu tēmu Eduardam Pavulam, jubileju gados ieejot

.

IESKAŅA

Vai tu atceries vēl, Eidi?

Tie bij brīnišķīgi reidi!

Es tev piezvanīju: «Sveiks! Nu tad kā tu domā?»

Un tu atsaucies: «Okei!

Man jau dvielis somā.»

Arī man bij dvielis somā,

Un tur nebij vairs ko domāt!

Kolēģiem es teicu: «Čau! Darbs ir atkal vējā.

Man pēc stundas jābūt jau Sēdē ārkārtējā ...

Nu būs atkal jāsvīst man,

Ja pats priekšnieks zvana. Acīmredzot gaidāma Lielā mazgāšana ...»

I

Šķīstītavā ilgotajā Mēdz būt rinda gara,

Tādēļ ātrāk nokļūt tajā Vienmēr ir no svara.

Mūsējā nav visai tālu —

Cēsu ielas galā,

Mikrostūrī ideālā —

Lielo kapu malā.

Kur vislabāk sevi šķīstīt,

Ja ne tādā vietā,

Kur tu jūties saņemts īsti Liktens rokā cietā ...

Atnākam. Trīs četri priekšā. Apsēžamies brīvi.

Kamēr varēs doties iekšā,

Mēļojam par dzīvi.

... Tādas pirtis būšot drīz,

Kur bez rubļa liekā Rindā iepriekš pierakstīs Tā kā «Rīdziniekā».

... Māksliniekiem, gods kam gods, Sava sauna būšot,

Tur tiem galvas mazgāšot,

Un tur viņus skūšot.

Sēžam tā un rāmi spriežam Vēl par hokeju un šahu —

Gan par Tāla veiksmēm biežām, Gan «Dinamo» krahu ...

... Dzeja grib kļūt sabiedriska,

Daudz ir tukšu vārdu.

... Nekur nepārdod vairs «Plisku»... ... Visi audze bardu ...

«Divi, lūdzu! Varat ienākt!»

Ņemam paunas, ejam Gluži tā kā sestdiensdienā Jaunieši uz dejām.

Nu tik būs, un nu tik sāksies!

Dod, dieviņ, garu labu!

Eidi, nerunā par mākslu —

Tūlīt katarsei ir jabūt!

II

Ārzemēs daudz runā par katarses brīdi (Katarse! O, katarse! Kur ir katarse?!),

Bet visi šie apnicīgie strīdi No reālās dzīves ir šķirti.

Runā un runā. Būtu aizgājuši uz pirti!... Latvijā pirts vienmēr bijusi godā.

Tās svētīgie dūmi caur dainu sējumiem lodā. Paldies saku tētiņam Par pirtiņas kūrumiņu.

Nu es varu šo naksniņu Saldu miegu nogulēt.

Agrāk taču pirtī pat dzima un mira.

Tagad pirts — pakalpojumu svira.

Viena no svarīgākām!

Tikai kurš kuram kalpo?

Kā to likt lietā mākam?

Tas ir cits jautājums ...

Te, starp citu, piemērs būtu ņemams no mums

Paši vien, paši vien Sev galviņu mazgājam,

Lai neviens nešķistais Mūs šķīstīt nedomā!

III

Ak, Eidi, vai to var izstāstīt,

Kā ir, kad ikdienības čaula krīt

Un kad ar savu laimes ķipi rokā

Tu kails, kā mātes radīts, dodies vīru lokā.

Lūk, tur uz akmens lāvām viņi sēž,

Cits citam muguru ar lūku vīkšķiem tēš;

Ņudz tvaikos ēnas romantiski bālas,

Visnotaļ rādās pozas skulpturālas:

Kāds dižojas ar to, kas viņam ir,

Cits celiņu starp pieciem matiem šķir,

Bet trešais apkasa ar vīli pēdu,

Un ceturtais sūdz savam draugam bēdu.

Vai to var izstāstīt? ...

Nez — šodien gars ir labs? No pērtuves Kas nāk, tie ņurd. Šie varbūt nemāk mest? Aiziet! Lai mīkstmieši sev kājapakšas pēta,

Mēs iesim pūķa rīklē melni izsvēpētā!

IV

Kā sutas reaktors krāsns lāvas telpā Liek visiem vīrusiem iet bojā katrā elpā.

No tās plūst visspēcīgā radiācija,

Pēc kuras ilgoties jau senči mācīja.

Uz pakāpēm un luktā — taisni biezs.

švīkst slotas, vīri elš. Viens nebeidz garu sviest,

Jo durvis neturas iekš eņģēm. Dieviņ tētīt!

Kas sabiedrisko īpašumu ļāvis sagandēt?!

Pirms abi tiekam lāvai klāt,

Ar pirtnieku es iešu parunāt.

Tu aizņem rindu!

Es šim saku: «Tur durvis krīt ārā...»

Šis man saka: «Jūs neesat bārā ...»

Es šim saku: «Vai sataisīt grūti?»

Šis man saka: «Viegli iebuktēt hūti...»

Es šim prasu: «Par ko jums maksā?»

«Par velti,» šis atcērt, «pat nelaulā zagsā!»

Es šim saku, lai dod sūdzību grāmatu,

Šis man atbild, ka nav ar tādu amatu ...

Ko lai es vēl būtu teicis tam spokam?

Viņš mani pamāca: «Nevajag runāt ar rokām!» Un pamirkšķina palīgam, kas taru te savāc. «Ielaid nabagu pirtī, viņš grib lāvā!»

V

Ē! Lai čurn tas slīmests!

Vai mums humora izjūtas trūkst?

Kāp, Eidi, augšā!

Un lai akmeņi čūkst!

Uhcahcā!

Uz katru čūkstienu — pirts vārdu vienu: Cik slotai lapu, tik laimes dienu!

Lai iztvīkst, lai atspirgst gars,

Lai ceļas tonuss un lai krīt svars!

Uhcahcā! Uhcahcā!

Ak tu mīļo stundiņ manu,

To var saukt par atdzimšanu!

VI

Elsdami pūzdami pametam lāvas telpu,

Izejam priekšiņā atkrist, atvilkt elpu...

Ek, kā derētu aliņš! Prasu pirtniekam alu.

Šis: «Iedod nabagam plinti, viņš grib lielgabalu!...»

Ta nevajag arī! Mums ir āboli kādi,

Nav jau, kas alus, bet nav jau ari tie gadi...

Miesa kūp sārta un sviedriem nosēta slapa.

Uz krūtīm kā medālis — pirtsslotas lapa.

Šī viena lapa kā plāksteris nosedz visu —

Katru rūpi un raizi, un lieko izsamisu.

Un garaiņu vāli, kas logā meklē debess jumu,

Aizkūp noplakdatni līdz ar nogurumu.

Bet tās pērlītes, kas rit pa kumbru lēnām,

Aizskalo ikdienas sārņus līdz ar dvēseles ēnām.

Dzi, kā vīri bārsta šķautnainas pārdomu drumslas! Tauta tur spriež, nevis estēts Cumlaks ...

Kāds ievēro tevi un pazīst, vēl labu garu.

Šķiet, vēdī kāds līganu bērza zaru.

Eh! Šļto brīnišķo labsajūtu!

Tā vien liekas, ka tavā jubilejā mēs būtu!

Ne kuņģis vairs raustās, ne čīkst radikulīts,

Ejam vel vienreiz iekšā — un lai mums dies palīdz!

11(3

IZSKAŅA

Vai var šo svētlaimi Ar vannu salīdzināt?

Kas pirtī neiet,

Tas to nevar zināt.

Nē, kas par katarsi Vien gudri runāt prot,

No dzīves un no mākslas Daudz vis nesaprot.

Bet, kas iet pirtī,

Tur svētīts tiek un pērts, Tas vēl ir dzīvs.

Tad vēl ir dzīvot vērts!

Un tādēļ, laimi vēlot,

Ko lai es tev dotu?

Es dāvinu tev jaunu, Mīkstu bērza slotu!

SATURS

Labais gars..........

PULSS ............

Zemes pulss..........

Paaudzes ...........

I.igzdotaji...........

Ļaudonas varavīksne........

1. Varavīksne (12). 2. Puisītis (12). 3. Rūpes (13). 4. Baravika (14). 5. Augusts (15)

Upeņkrūnis...........

«Cik bieži prasīts tiek: vai inīli mani?» (16). «Dienā tu esi mans saules pulkstenis...» (10). «No rudens lietus lāsēm nerimtīgām . . .» (17). «Baltā mākonī tīrumi tinas...» (17). «Maija — Turaidas roze, sveika!» (18). «Tiksimies šai pašā vietā...» (18)

Ceļā ............

Saullēkti...........

ATĀLS ............

Bērnības pasakas .........

I. Skolotājs Noriiiš (23). 2. Skolotāja Noriņa (24). 3. Pasakas (25)

«. . . Kaut kur tepat vēl smaržo siena

vāls...» ..........

1. Mūžs (20). 2. Tikšanās poētiskajā kafejnīcā (20). 3. Sonets siena pļāvējam (28).

4. Mūzika (29). 5. Maza skandīne (30).

0. Atāls (30)

Pelnīta svētdiena........

1. Svētdiena (32). 2. Lašu laiks (32). 3. Atvadības (33), 4. Piekodinājums (34).

5. Piepildījums (30)

Grāmatu draugiem........

1. Vislielākais brīnums (37). 2. Grāmatas (38). 3. Rezumējums (38). 4. Ekspromts ' Smiltenes grāmatu draugiem (39)

Dzeguzes zvans .........

1. Metronoms (40). Pasaka par milzi (41). 3. Eglīte (42). 4. Skumja impreslja (42). 5. Paralēle (43). 6. Baltie «eņ£e|i» (44)

Balss un atbalss.........

1. Tev (45). 2. Aijai (45). 3. Draugam

(47). 4. Balss (48). S. «St vai zāli . . .» (50)

NEŅEM GALVA! ....

Jocīgais .....

Naksnīgas pārdomas Pašiemidzināšana Biedrs Darbiņi

Veste ......

Racēji ......

Remonts......

Apgaismība.....

Pirts un sirds ....

Akmens ......

Ceļazīme......

Reglaments .....

Nebūšana ar piebildi

Visupēdējais.....

Atelpa komandējumā Bezbiļetnieks ....

Tosts.......

Gudra cilvēka nelaime Vecāku rūpes ....

Demogrāfiska izlocīšanās Mierīga līdzāspastāvēšana Neliela pārmaiņa Aizdomu cilvēks

Kliegšana .....

Pārbīlis ......

Dziedošie gurķi ....

Tradīcijas .....

O........

VĪPSNAS ......

KATARSE .....

Content

Osmanis. Jāzeps Labu garu!

Pulss

Atāls

Neņem galvā!

Vīpsnas

Katarse

IZSKAŅA

SATURS