Stankevičs Antons

Lauma

Antons Stankevičs

Lauma

.

Mātesmāsa Marija Čudare-Krustakolna:

— Mēs bijām trīs māsas. Es — tā vecākā, tad Veronika un Anna — jaunākā. Starp Veroniku un Annu mūsmātei piedzima vēl divi bērni — puika un meitene, bet tie nomira, līdz gadam nenodzīvojuši. Kaut kristīti un katrs savu vārdu dabūjuši — Pēterītis un Matildīte —, gana apraudāti un nožēloti, taču turpmāk nekad savos vārdos mūsu mājās netika pieminēti, bet tikai par dieva bērniņiem saukti. Mazie vienādie krustiņi un kapu dobītes tad nu ir vienīgie no mūsu dzimtas tepat netālajos Zelču kapos, vienmēr glīti nokopti — kā pa mirušo svētkiem. Tā no sākta gala mēs, Cudari, esam dzīvīgi bijuši, un raug: mūsu tēvs ar māti vēl tagad nevienam par nastu nav kjuvuši, kaut abiem jau pāri par deviņdesmit. Būdama no viņu bērniem vienīgā, kas te, Cudaros, visu savu mūžu nodzīvojusi (man jau arī, paldies dievam, sešdesmit pieci gadi), varu teikt, ka tikai miers un saticība, un cieņa mūs no visādām nelaimēm sargā-

jusi un dzīvi patīkamu darījusi. Neesam kārojuši it nekā tāda, kam būtu skriešus jādzenas pakaļ. Soļiem vien tēvs ar māti savu dzīvi nostaigāja, % soļiem vien arī mēs ar Jāni Krustakolnu, manu vīru, esam mums līdz šim lemto gabalu nomērojuši un tak arī sešus bērnus izaudzinājuši. Bet ne jau par mums tagad domāju, ne par mums... Atkal prātā Anna un viņas meita Laumīte — manas mīļās, nelaimīgās. Un atkal vecā brūce vaļā, sirds asiņo un nevaldāmi sāp.

Anna bija mums ar Veroniku tā mīļā, skaistā māsa. Ne vien tāpēc, ka viņa bija mūsu pastarīte. Jau kopš bērnu dienām Anna atšķīrās no mums, māsām, es pat nezinu, kā lai to pasaku, — nu tā, it kā viņa būtu dzimusi kaut kur citur un no citiem [audīm, bet taču, tāpat kā Veronika un es, mats matā līdzīga mātei — i acis, i lūpas, i deguns, ja tā labi ieskatījās, viss mūsu. Tikai Anna bija skaistāka, smalkāka, klusāka un piemīlīgāka, to katrs tūlīt pamanīja, savs vai svešs. Māte viņu klaji lutināja, katru brīvu brīdi gāja viņas vietā ganos, arvien ierādīja tos vieglākos darbus, bet lietainā rudenī vai ziemas salā tēvam bez ierunām vajadzēja jūgt zirgu, lai viņu aizvestu vai atvestu no skolas. Mums, vecākajām māsām, tāda lutināšana nekad netika, taču, varu roku uz sirds likt, mēs Annu tāpēc neapskaudām un vecāku pieķeršanos viņai skaitījām kā pašu par sevi saprotamu, jo arī mums māšele bija ļoti mīļa. Bet varēja taču notikt tā, ka no lutekļa, kā tas bieži gadās, sāktu augt pūpēdis vai daeguzēns, un tad, kā saka, ne ar kādiem dzelžiem līku par taisnu vairs neatloctsi. Annai tas viss gāja secen, viņa palika tāda pati, kāda bija. Vēl vairāk: tādos brīžos, kad mums, vecākajām,

atgadījās par savām likstām paraudāt un pietrūka padoma, Anna metās mūs aizstāvēt un mierināt, un žēlot. Jo viņa pieauga, jo palika smukāka, un viņai vēl nebija pilni sešpadsmit, kad pie mums, Čudariem, sāka braukt precinieki, tieši pēc viņas taujādami. Ko tur melot vai nemelot, man kā vecākajai māsai, kam jau gāja divdesmit trešais gads, tie agrie Annas precinieki diez kā vis nepatika, bet arī bēdāties sevišķi nebēdāju, jo zināju, ka tēvs ar māti ir nedomāja Annu tik jauniņu pie vīra izdot, un arī pati māšele par to ij dzirdēt negribēja. Bet, kad palikām vienas, tad viņa, svilp-aste, tā mācēja izrādīt un izsmiet tos svētdienas ciemiņus, ka vai plīsti pušu no smiekliem.

Nu, ap to laiku vidējā māsa jau mācījās Krust-upes skolotāju institūtā, kā tad, skaidri atminu, tas bija trīsdesmit piektā gada vasarā, kad viņa uz pāris nedējām bija atbraukusi no Krustupes paciemoties mājās. Mūsu vecāki un arī es gribējām ar viņu, kā jau skolās gājušu un pilsētas dzīvi redzējušu (Veronika arī ģimnāzijas gadus Krust-upē nodzīvoja, jo mūsu Ingravā tolaik vēl vidusskolas nebija), apspriesties par Annas turpmāko likteni. Jo Anna tajā pavasarī bija pamatskolu pabeigusi (pavārgās veselības dēļ skolā sāka iet tikai no desmit gadiem). Visiem mums bija skaidrs, ka Annai uz mācīšanos nenesas prāts tāpat kā savā laikā man, kam ar Zelču skolas četrām klasēm pietika, tādēļ Veronika pat nemudināja Annu stāties ģimnāzijā vai kādā citā skolā. Bet arī mājās paturēt Annu nebija jēgas, kad jau tēvs ar māti bija nolēmuši, ka palicēja esmu un būšu es. Tā mēs visi par Annu gudrojām un spriedām, tikai viņa pati klusēja un klausījās, it kā tā spriešana

un gudrošana ne par viņu, bet par kādu pavisam citu notiktos. Taču tēvs, kurš mums ari stipri mazrunīgs tāpat kā mans Jānis, uzreiz saka: «Ingra-vas frizieris Bašs tevi ņemtu par skolnieci, ja tu ietu.» Nu mums visiem acis platas, no kurienes tēvam tādas ziņas, pie Baša cirpties un skūties viņš nekad nebija gājis, skuvās pats, bet matus viņam māte apšķērēja. Jā, tā nu tas esot, bet, par Annu domādams, tēvs, viņnedēļ Ingravā uz pienotavu savu reizi braukdams, esot apstaigājis gan maiznieku Svelpīti, gan skroderieni Bruzguli, iegājis arī pie friziera. Ne maizniekam, ne skroderienei skolnieku nevajagot, bet Bašs tūlīt vis nesteidzies ar atteikumu. Sacījis, ka viņa madāmai, kas sievie-šiem matus ondulējot, tāda mācekle derētu gan. Kuru katru jau nu viņi neņemšot, bet lai tēvs atvedot savu meitu viņiem parādīt. Gribot redzēt pašu un uz rokām paskatīties, vai pirkstos jau neesot iemeties stīvums, kāds palaikam gadoties gluži jaunām lauku meitām, grūtu darbu strādājot. Dzīvoklis šam Purmaļa mājā gan esot tik mazs, ka viņiem jau trijatā, sievasmāti ieskaitot, esot pašauri, bet turpat frizētavā, lūk, esot kakts, kur gultiņu nolikt aiz priekškara. Vienreiz dienā viņš varot dot siltu ēdienu, bet citādi skolniecei pašai jāiztiekot, un pa mācīšanās laiku nekādas algas maksāt viņš nevarēšot. Vēlāk gan, kad skunste jau būšot cik necik rokā, tad pa sestdienu vakariem varēšot arī ko priekš sevis nopelnīt Galdaines stacijā, kur tagad reizi nedēļā izbraucot frizēt vai nil Sāra, vai viņš pats.

Kā nu tās'rebes tur bija, nebija, vairs lāgā neatceros, bet Anna tika pz Ingravu aizvesta, Bašam parādīta un pieņemta. Tikai, to frizētavas kaktu apskatījusi, Anna gan nevēlējās tur "pa naktīm palikt, ne arī ebreju pusdienas ēst (vēlāk gan pārliecinājās, ka tās tādas pašas kā visiem, tikai ēdieni saldāki), tādēļ apmetās pie Ingravas skolas kopgalda pārzines Ļaudiņu Teklas, kura dzīvoja kopā ar savu brāli, Ingravas baznīckungu, diezgan plašajā baznīcas mājā otrā stāva dzīvoklī. Tur Annai ierādīja mazu istabiņu ar vienu slīpu sienu un jumtā ietaisītu logu. Tāda pretimnākšana no Ļaudiņu Teklas un viņas brāļa puses izskaidrojama ar to, ka Tekla un mūsu māte bija senas draudzenes, abas augušas kaimiņu Opincānu sādžā.

Tā iesākās Annas dzīve Ingravā. Un atkal mūsu māšele visus bija apbūrusi. Baši un pat viņu vecā māte Annai ļoti pieķērās, par meitiņu-dočiņu vien sauca un apdāvināja. Izrādījās, ka Annai nu ir tieši tās vajadzīgās smalkās rokas, kurās šķēres un bārdasnazis zibēt zib un kuras' prot tā maigi matus un vaigus noglaust. Nezinu, vai maz pilns gads pagāja, kad Anna jau bija iemācījusies visus tos frizieres darbus un varēja ne tikai Bašu vai viņa Saru atvietot, bet arī Galdaines stacijā pa sestdienām viena pati strādāt.

Tur, Galdainē, tad arī Annā bija ieskatījies jaunais stacijas dežurants Jūlijs Purmalis, Ingravas grāmatu un kantorlietu veikala īpašnieka Alberta Purmaļa vecākais dēls. Pāris reižu jau bija matus griezis un skuvies pie Annas, pāris reižu sestdienu vakaros kopā braukuši ar Rīgas vilcienu to vienu pieturu no Galdaines uz Ingravu, pāris reižu Jūlijs tāpat vien ienācis Baša frizētavā palūkot, kā klājas Annai, bet bija jau saskatījušies un samīlējušies. Un, lai citi saka un domā*

ko grib, es palieku pie tā, ka Annai patika Jūlijs un viņa izgāja pie vīra aiz mīlestības. Tikai Jūlija matebija rokām, kājām pret viņu laulību, un sākumā arī pats Purmalis, sievas pierunāts un bra-ņīts, mēģināja jaunos atrunāt no steidzīgās precēšanās, jo abi vēl tik jauni — Annai deviņpadsmit, Jūlijam divdesmit pieci. Tas tikai pāra gadu vien pēc karadienesta bija nostrādājis laikus izgādātajā stacijas dežuranta vietā Galdainē. Purmaļiem jau bija padomā Jūliju redzēt Ingravas stacijas priekšnieka postenī, jotām visā drīzumā vajadzēja atbrīvoties — vecais Dukaļskis gatavojās iet pensijā. Tādas bija tās viņu cerības. Mūsu lauku puiši pa lielākajai daļai, sevišķi agrāk, bija tādi lēni, gausi: tu no viņa vārdu lāgā neizdabūsi laukā, bet, ja ko pateiks, tad kā tāds simtgadīgs vecis. Jūlijs jaunībā bija pavisam citāds: veikls un runātīgs, stipri izskatīgs, — un jāatzīst, ka glīts viņš palicis visu mūžu, lai tur vai kā... Viņš jau toreiz sastāvēja aizsargos, pa valsts svētkiem staigāja formā saģērbies, brauca uz aizsargu parādēm Krust-upē. Ingravā aizsargu nebija daudz, varbūt kādu desmit, piecpadsmit, un tos tur komandēja Vaļuks no Aizsilnieku sādžas, bet arī Jūlijs tajā aizsargu būšanā nebija no pēdējiem. Kā jau sacīju, Purmaļiem bija divi dēli. Jaunākais, kuru sauc par Pēteri, ap to laiku dzīvoja pa Krustupi un mācījās turienes ģimnāzijā. Tas bija pavisam citādāks nekā Jūlijs: ne viņš tevi redzēja, ne labu dienu padeva. īstp kundziņš un mātes mīlulītis. Man viņš uzreiz kaut kā nepatika, bet sevī nospriedu: nav tak man nekāda pasaule ar viņu jādala.

Trīsdesmit astotā gada rudenī Anna un Jūlijs salaulājās turpat Ingravas baznīcā. Kāzas bija ļoti,

ļoti bagātas, un, kā visi teica, tik skaists pāris sen mūsu pusē nebija redzēts. Man te priekšā kāzu fotogrāfija, skatos un domāju: patiešām viņi bija skaisti, kaut laiks pagājis un tagad ļaudis savā-, dāk ģērbjas. Annai plīvurs ar miršu vainadziņu un ap kaklu tā dārgā rota — Jūlija vecāku dāvana. Tādu ķēniņa dāvanu patiesi no Purmaļiem neviens nebija gaidījis. Vēlāk par to tika daudz runāts. Tolaik jau vēl neviens nezināja, ka Purmaļiem bez mājas un grāmatu veikala vēl kādā Rīgas bankā nolikta liela summa, no kuras pat procentus viņi nebija aiztikuši.

Kad es tagad iedomājos, kādās likteņa spēlēs cilvēki tiek ierauti, tad gribas pateikties dievam, ka viņš tevi no tā pasargājis. Šitā pati Jūlija māte bija kādreiz nabadzīga Latgales babuļa meita tepat no Ingravas pagasta Kriviņu sādžas. Galīgi izputējuši, viņi aizgāja prom uz Kurzemi kalpu gaitās. No kalpu kārtas vairs nekad netika laukā, vecie apmira, arī Olgas brālis, par puisi izstaigājis visu Leišmali, bija sagandējis veselību un dzīvi pabeidzis nabagu mājā. Tikai Olgai vienīgajai liktenis bija pagriezis labo vaigu. Vācu muižkungs Neimanis, pie kura viņa kalpojusi par govju meitu, bet vēlāk par istabeni, bija aizsūtījis viņu uz Rīgu pie sava dēla — liela grāmatu veikala īpašnieka. Tas bijis vecpuisis, gandrīz vai sieviešu ienaidnieks, bet stipri mācīts un gandrīz vai rakstnieks. Kalpones un ķēkšas viņam piegādājis tikai tēvs, jo tas pratis noskatīt, kura ir godīga un nezog. Tā tas kungs līdz tam vienā mierā dzīvojis, bet Olga šo ņem un noceļ, un dabū no viņa bērnu, un šim ir Olga jāprec. Bet it kā nemaz neesot pretojies, tikai tēvs, tas Kurzemes muižkungs, spēris zibeņus un pērkonus. Olgai piedzimis puika, kuram devuši vīratēva vārdu — Arturs. Tak ne bez nodoma. Pagajis gads, otrs, bet kāzas aizvien tikušas atliktas, lai gan visādi citādi dzīvojuši kā jau vīrs ar sievu. Un tad, īsi pirms Pirmā pasaules kara, Neimaņi piedāvājuši Olgai lielu atpirkšanās naudu. Šī arī ņēmusi, un cik tur to tūkstošu angļu nauda uz viņas vārda ticis noguldīts kādā Šveices bankā ar noteikumu, ka līdz dēla pilngadībai Olga ar saņemtajiem procentiem var darīt, ko grib. Noslēguši tādu līgumu, kā saka, melns uz balta un šķīrušies pa godam. Kara laiku Olga pārlaidusi turpat Rīgā, un viņai stipri palīdzējis Neimaņu prečzinis Alberts Purmalis, bet paši Neimaņi pārcēlušies uz Vāciju, un no tā laika Olga par viņiem vairs nekā neesot dzirdējusi. Pa kara un nemieru gadiem tomēr arī Purmalis pazudis, izkaro-jies, pusi Krievijas izstaigājis, bijis ievainots un atgriezies kā kara invalīds bez kreisās rokas. Uzmeklējis Olgu, atkal sagājuši kopā un apprecējušies. Kādu laiku padzīvojuši Rīgā, bet tad, saņēmuši pirmo pārvedumu no Šveices — cik nu tur bijis pa pieciem gadiem sakrājies tās procentu naudas —, nolēmuši braukt uz Olgas dzimto pusi, uz Ingravu. To māju pretī baznīcai viņi uzbūvēja ļoti ātri — kādos trīs vai četros gados, tad Purmalis atvēra savu grāmatu bodi vienā mājas galā, bet otru pusi izīrēja Bašam, kura frizētava līdz tam atradās vienā tādā pussabrukušā mājelē netālu no kapiem. Tā Purmaļi te sāka dzīvot kā lielmaņi, bet par to, ka Olgai kupitāls Šveices bankā, ka viņa to trīsdesmit piektajā gadā pārcēlusi uz Latvijas valsts banku, — par to nevienam ne ziņas, ne miņas. Es par to lietu maz ko zinu, tikai to, ka Arturs

bija no savām tiesībām uz šo kapitālu atteicies par labu mātei. Olga to bija panākusi, kā vienmēr panāca, ko gribēja.

Tā mēs, Cudari, trīsdesmit astotajā gadā saradojāmies ar bagātajiem Purmaļiem. Un, nav ko liegt, mēs visi — tēvs ar māti un mēs ar Veroniku — raudājām no prieka par to, ka mūsu Annai tāda necerēta laime. Tikai mans Jānis šaipījās un galvu grozīja, kā jau iegātnis būdams. Tāds tādu saprot. Un Jānim izrādījās taisnība.

Jaunajam pārim Purmaļu mājas augšstāvā tika izbrīvēts viens no abiem dzīvokļiem, jaunie nopirka mēbeles un sāka dzīvot tā, ka tik tiešām nekā vairāk nevar vēlēties. Jūlijs jau pēc pusgada dabūja Ingravas stacijas priekšnieka vietu, Annai vairs frizieres darbu neļāva — viņa jau gaidīja bērnu.

Jaunumi pie Purmaļiem bija vēl tie, ka viņi uzteica īri Basam un tas bija spiests pārcelties uz Galdaini. Baša vietā uz Ingravu atbrauca rīdzinieks, tāds Jezups Svarinskis ar sievu Ilgu un trīs gadus vecu puiku Edmundu. Viņi ievācās Baša dzīvoklī un bija atpirkuši no viņa to lielo frizētavas iekārtu, ko Bašiem tur, Galdaines miestell, nebija kur likt. īsti jau nezinu, vai tā iekārta nopirkta vai pieņemta uz nomaksu, bet viss palika, kā stāvējis. Pats Svarinskis bija vēl pajauns cilvēks ogļmelniem, gludi nosukātiem matiem un tādām mazām, plānām Ūsiņām zem diezgan gara un līka deguna. Nemaz nepateiksi, ka latvieša cilvēks, bet Purmaļi jau to vien skandināja, ka nu esot māja no žīdiem tīra, ka citur arī būtu pēdējais laiks pēc pašu cilvēkiem paskatīties. Ingravā, kā jau Latgales miestā, tolaik gandrīz vai ebreji vien dzīvoja.

Gan tirgoņi, gan amatnieki. Visa Lubānas iela no viņu mājām vien sastāvēja, un pašiem sava sinagoga arī bija. Es to stāstu tāpēc, lai varētu saprast, ka Svarinskim iedzīvošanās Ingravā nebūt nebija tik gluda, kā Purmaļi viņam bija solījuši. Tie no Lubānas ielas pie viņa frizēties nenāca vēl ilgiL desmit verstis viņiem nebija par tālu, ko pie vecā Baša uz Galdaini aizbraukt.

Svarinska_ sieva Ilga, arī frizierene, — tāda mātīte, kāda tālu jāpameklē. Skaļiem smiekliem mūžam tā krāsotā mute līdz ausīm vaļā. Sī tad no pirmās dienas taisījās mūsu Annai klāt par draudzeni, bāzās virsū ar palīdzību un padomiem, īpaši, kad Annai tuvojās dzemdības. Tāda draudzene, tāda draudzene! Bija jau nomanījusi, ka vīramāte Annu neieredz, tad nu uzņēmās tādu kā vidutājas pienākumu. Bija tik laba, tik labiņa pret Annu. Un Anna viņai noticēja. Ak dievs, ak dievs! Un, ko domā, kad Annai trīsdesmit devītā gada augustā piedzima meitiņa, tad tieši Ilga bija tā, kas izdomāja bērnam to savādo Laumas vārdu, un tieši Ilgu paņēma bērnam par krustmāti, bet manu Jāni par krusttēvu. Jā, kas tad toreiz varēja iedomāties...

Bērniņš bija dikti jauks, taisni kā tāds eņģelis. Tajos ziemassvētkos arī mēs bijām ieaicināti uz eglīti Purmaļu mājā. Ak, tādu skaistumu jau vēl nekad nebijām mūžā pieredzējuši. Kāda eglīte, kādas dāvanas! Arī mūsu meitēns, vecākā, tur bija un /dabūja dāvanu kasti ar mantiņām un konfektēm. Un vēl bilžu grāmatu klāt. Es jau zināju, ka to visu tā izrīkojusi Anna, vai tas Pur-maļiem patika vai ne. Olgai jau katrā ziņā ne, tā to Ilgas Edmundiņu vien aprūpēja, pašu gardāko

tortes gabalu iedeva un prasīja vienā prasīšanā, vai šis morsīti vēl negribot. Nu tāda, es teiktu, pasaulē neredzēta liekulība. Bet Anna, kā par spīti viņai, par manu meitēnu gādāja.

Pie svētku galda visādas runas pasākās, vairāk par politiku vien runāja, bet es jau nopratu, ka viņiem tur nav nekādas saskaņas. Vecais Pur-malis kā vienmēr — tāds mierīgs ar savu gudrību — pa kādam vārdam starpā iemeta, bet viņa abi dēli un Svarinskis saķērās pa īstam. Jūlijs svinīgi pateica, ka Latviju neviens neaiztiks — ne vācietis, ne krievs, jo angļi esot Latvijas pusē un to nepielaidīšot. Jaunākais, Pēteris, tas grīnais, ne visai glīti par Ulmani atsaucās, kaut kādu anekdoti par bekona cūkām izstāstīja, tad nu Jūlijs uz brāli briesmīgi sadusmojās un nosauca par šmurguli, bet Pēteris vairs negribēja ar viņu pie viena galda sēdēt. Un tad kā izlīdzinādams sāka tā paklusi savā sievietes balsī runāt frizieris. Viņš teica, ka Jūlijam neesot taisnība, jo vācieši tikai gaidot īsto brīdi, lai pievāktu Latviju, un vācieši esot tā bruņoti, ka angļu nemaz nebaidoties. Drīzāk tad jau otrādi, paši angļi no vāciešiem baidoties. Jūlijs nepiekāpās, un viņi tā varbūt vēl visu vakaru būtu strīdējušies, ja vecais Purmalis nikni neapsauktu.

Toreiz jau nevarēja ienākt prātā, ka pašu Purmaļu lepnībai tik drīz pienāks gals. Vai, kā šie pierāvās, kad tika atjaunota padomju vara! It kā nevie*ns viņus neaiztika, Jūlijs palika vecajā amatā, Purmalis tirgoja, kā tirgojis, savā grāmatbodē, bet Svarinskis ar savu Ilgu frizēja ingraviešus tāpat kā āgrāk. Un Pēteris toruden iestājās Krustupes skolotāju institūtā. Vienīgais

traips, kas uz viņiem gūla, — Jūlija sastāvēšana aizsargos. Bet vai Ļočmelis un Va|uks — tie liel-saimnieki un aizsargu priekšnieki — bija kur pazuduši? Tepat vien dzīvoja, tikai formās un zobeniem apkārušies gan vairs nestaigāja pa Ingra-vas ielām kā agrāk, kad nevienam ceļu negrieza.

Kad sākās karš un jukas, mēs te, Zelču pusē, nekādu tādu īpašu briesmu nepieredzējām, turpretī caur Ingravu notika gan Sarkanās Armijas atkāpšanās, gan vāciešu iebrukšana. Jau pašā kara sākumā mēs ar Jāni aizbraucām uz Ingravu pie Purmaļiem un, kā jau radinieki, pasolījām viņiem kādu laiciņu padzīvot pie mums, taču klusāka vieta. Bet šie — nē un nē, tādā laikā esot jāturas kopā. Varbūt tā arī pareizi, tikai ne Jūlija, ne Pētera mājās nebija, un Olga dikti par to uztraucās. Bet ņe_ilgi. Pēc vāciešu ienākšanas mājās pārradās Jūlijs un no Krustupes tika padota ziņa, ka Pēteris ir pie manas māsas Veronikas. Vāciešu Ingravā tikpat kā nebija, bet visu varu atkal saņēma Edvarts Vaļuks un viņa znots Benedikts Ļočmelis viens tika iecelts par pagasta vecāko, otrs par policijas priekšnieku.

Jūlijs jau šitiem priekšniekiem bija kā savējais, tomēr ne šucmaņos, ne šāvējos neiestājas, tik daudz prāta bija. Palika turpat uz dzelzceļa.

Nu mēs ar Jāni vienreiz lepnajiem Purmaļiem bijām kļuvuši vajadzīgi. I pienu, i miltus, i kartupeļus viņiem vedām. Ne jau par brīvu, saprotama lieta, bet vai radiniekam ādu pār acīm vil-ksi. Un Jūlijs uz dzelzceļa atkal šo to no vāciešiem sagādāja, kas mums, lauciniekiem, ikdienā vairāk vajadzīgs. To pašu tabaku Jānim, sērko-kus, sāli un vēl šo to —vai tagad vairs atcerēsies.

Es tā reizēm domāju, kas tad Jūliju atturēja no tiem briesmu darbiem, ko Ločmeļa komanda te, Ingravā, pastrādāja ar komunistiem, ebrejiem un čigāniem. Un kas pagrūda Svarinski, par kuru gan nevarēja iedomāties, ka tas uz šitādām lietām spējīgs. Bet nu nemaz. Taču par Jūliju es domāju tā, ka ne tikai Annas un tēva atrunāts viņš neiestājās policistos un šāvējos, bet gan kāda atgadījuma dēļ, kas laikam viņam stipri bija ķēries pie sirds. Jūlija jaunāko brāli Pēteri neuzmanības dēļ bija. Krustupē notvēruši un iemetuši cietumā kopā ar tiem pašiem pirmajiem aktīvistiem, no kuriem diez vai kāds dzīvs palika. Labi, ka Veronika tūdaļ par notikušo padeva ziņu uz Ingravu, tad nu, aizmirsdams visas agrākās nesaskaņas, Jūlijs bija meties glābt brāli, piespiedis Ločmeli tūlīt braukt uz Krustpili un brīvēt «puiku» no nelaimes laukā. Par mutes palaišanu krievu laikā viņu gan vajagot pārmācīt, bet tak neesot sastāvējis komjauniešos un nekā tāda neesot paspējis izdarīt. Tā arī nolēmuši, ka krietni padrebināšot un pabiedēšot, bet mājās palaidīšot. Nezinu, kā Purmaļu Pēteris tur savu ādu glāba, bet brīvā viņš tika un kādus divus gadus nodzīvoja tepat Ingravā, skaitīdamies par krāvēju pie brāļa stacijā. Un laikam ne tikai Jūliju gadījums ar brāli atsaldēja pret vāciešiem, bet arī Olgu. No tās es vairs netiku dzirdējusi komunistus lamājam, drīzāk gan kādu asāku vārdu par vāciešiem. Viņa, kā jau /pie vāciešiem ilgus gadus dienējusi un ar vācieti dzīvojusi, mācēja vācu valodu visā pilnībā — tā, ka pāra reižu, kad Ingravā bija iebraukusi vācu priekšniecība, Vaļiiks ar Ločmeli dabūja Olgu saukt palīgā saprasties. Nevarējuši

vien nobrīnīties, ka viņa tik smalki ar vāciešiem izrunājusies.

Četrdesmit trešā gada vasarā Jūliju aizsauca leģionā un nosūtīja uz fronti. Bet rudenī mums uz Zelčiem tika padota ziņa, ka pēkšņi ar sirdstrieku nomiris vecais Purmalis. Tad nu es dikti tiku lūgta braukt pie viņiem un palīdzēt mironi nokopt un bēres sataisīt, it kā es tādās lietās būtu kāda pratēja. Jo ne Anna, ne Olga, ne Ilga nemākot. It kā es mācētu. Tomēr Jānim bija jājūdz zirgs un jāpalaiž mūs abas ar māti uz Ingravu. Mātei kādreiz bija nācies savus vecākus pēdējo reizi kopt un izvadīt. «Bet vai tādam kungam būs manas prašanas diezgan...» māte palika neticīga. Bet viss iznāca labi — i nomazgājām, i saģērbām, i pašas vien zārkā atguldījām.

Vairāk par visiem aizgājēju apraudāja Anna, jo viņš pret mūsu māsu vienmēr bijis labs, par savu mīļo meitiņu vien saucis, kad Olga nedzirdējusi. Jo no tās vajadzēja sargāties, tā arī savam vīram mūžu sagandēja.

Bet vai nu Purmaļi vienīgie, kam bēdu pilna māja. Palikušas bez apgādnieka, Olga un Anna ar mazo Laumīti (Pēteris jau bija pa kluso aizšmaucis uz Rīgu) nu atspaidu varēja gaidīt tikai no mums. Esot jau palīdzējusi arī Ilga, kurai vīrs kaut kādas tur īpašas produktu kartītes pagādā jis. Anna kā apmāta slavēja Ilgu un sauca viņu par savu labāko draudzeni, bet ko es tur varēju bilst, kad pati nekā noteikta par to mātīti vēl nezināju.

Četrdesmit ceturtā gada vasarā, kad fronte jau nāca virsū Ingravai, tad pāra nedēļas viņas visas trīs — Anna, Olga un Ilga, tāpat viņas puika Ed-

munds un mūsu Laumlte ieradās pie mums Čuda-ros. Kājām atnāca, sainīšus pār pleciem pārmetušas. Mums pašiem bērnu pilna māja, un vēl mēs ar tēvu un māti un mans Jānis. Bet atnāk tāds radu bars, pajumte un ēst jādod, kaut vācieši mums tikai vienu govi un vienu teli pametuši; ne cūkas, ne aitas, ne putna, aizgaldi tukši kā izslaucīti. Tik, cik bijām pamanījušies noslēpt, tik arī bija. Laiks pieturējās silts, un viešņām atlika vienīgi ierīkoties klētiņā. Tur sanesām sienu un salmus, pērnējos, saklājām — lai tik dzīvo un guļ. Bet, kad sākās šaudīšanās, tad visi — ir fnēs, ir viņas — sabēgām pagrabā un tur pa dienai, pa naktij mitrumā un vēsumā nosēdējām vienās bailēs. Bet citādi nevarēja, ja gribēja palikt dzīvs. Sēdējām klusi, tikai Olga — tā visu laiku par savu māju un par saviem pazudušajiem dēliem vaimanāja, tā ka nevarēja vairs noklausīties. Kur cilvēks var būt tik negausīgs! Pat nāves priekšā. Bet cik tur trūka, ka tas lādiņš, kas sprāga ābeļu dārzā un divus pašus labākos kokus samaitāja, būtu uzkritis uz pagraba? Kas tad būtu?

Tikko Ingrava bija atbrīvota, jau otrajā dienā viņas visas trīs ar bērniem atgriezās savās mājās — un, ak tavu laimi, māja vesela, logi un durvis veselas, viss stāv, kā stāvējis. Un tak vairākas mājas bija degušas un sinagoga saspridzināta. Bet Purmaļu mājai ne skrambiņas. Vienas palikušas, sievietes gan stipri baidījušās, bet neviens viņas neaizticis. Vēlāk gan tikušas nopratinātas — par Jūliju, par Pēteri, par Svarinski, bet viņas jau pašas nekā īsti nezinājušas. Aizsaukti, pazuduši, un vairāk nekā.

Pagāja kāds laiciņš, kamēr tas kara duļķējums drusku noskaidrojās. Pēteris padeva ziņu no Rīgas, ka dzīvojot pie sava pusbrāļa Pārdaugavā un pagaidām strādājot par kurinātāju vienā piecstāvu namā. Tie Olgai bija necerēti, lieli prieki, ka ar Pēteri viss pagaidām labi beidzies. Viņa pat neaicināja viņu uz mājām, zinādama, ka In-gravā katrs kā uz delnas redzams, kamēr Rīgā var iejukt un pazust, kā adata iekrīt zālē — ej nu sameklē. Par savu pirmdzimto dēlu — par Arturu — pat neieminējās. Apmēram gadu pēc kara beigām Purmaļi saņēma ziņu arī par Jūliju, kurš atradās karagūstekņu nometinājumā kaut kur aiz Urāliem. Kā viens no pirmajiem atgriezās arī savlaik leģionā parautais maiznieka Svelpīša dēls Aloizs, kurš pastāstīja, ka pats savām acīm nometnē redzējis Jūliju. Aloizs arī nometnē turēts, bet ātrāk ticis mājās tāpēc, ka mācējis pierādīt savu nevainību, — šauteni pat neesot turējis rokā, jo uzreiz norīkots pie maizes cepšanas. Viņš jau no bērna dienām gāja tēva pēdās un visas tās maiznieka skunstes zināja tikpat labi kā vecais Svelpītis. Uz jautājumu, cik ilgi Jūliju varētu paturēt nometnēs, Aloizs tikai paraustīja plecus, jo viņš jau nezinot, kādās daļās un kur Jūlijs karojis un par ko uzdienējis. Pret tiem, kam tās nāves galvas pie cepures, un pret policistiem esot cita bardzība, tad gadoties visādi. Bet vai nu Jūlijs būšot tā apšmucējies. Aloiza atklātā izrunāšanās Purmaļiem vis diezin kā nepatika, bet rūgto kumosu nācās norīt. Viņiem atlika tikai gaidīt un cerēt.

Turpretī Jezups Svarinskis bija pazudis bez pēdām — par viņa likteni varēja domāt, ko grib.

Bet viņa sieva Ilga vis izmisumā nekrita. Atkal atvēra savu frizētavu. Kad bija vairāk darba, Anna gāja viņai talkā. Un viņas turpināja tur strādāt ari tad, kad frizētavu pārņēma valsts, bet Ilga tur nostrādāja līdz pat pensijai. Lūk, tā, tā liktenis ar cilvēkiem izdarās. Četrdesmit sestā gada rudenī Laumīte sāka iet skolā, bet Ilgas dēls Edmunds jau mācījās trešajā klasē. Tas bija izspļauts tēva dēls — melniem matiem un acīm, tādu pašu pagaru, smailu degunu un mazu mutīti. Puika bija reti kluss un rāms, pat raudulīgs, ja Ilga kādu stiprāku vārdu viņam pateica. Turpretī mūsu Laumīte visus pārsteidza ar aso prātu un diezgan nemīlīgo raksturu, ka gandrīz varēja noticēt Olgai, kura savu mazmeitiņu citādi nesauca kā par «nejauko skuķi».

Es agrāk bieži nodomāju, kāpēc mūsu mīļajai, labajai Annai, ap kuru cilvēki liptin lipa un kuru mīlēja, meitēns auga tāds šerps, kā tāds ežuks, kas ne par ko nedodas rokās. Jūlijs arī, lai nu kāds viņš bijis, tak ar citiem mācēja saprasties, bija pat jautrs, uz jokiem kārs. Bet Laumīte tikai sakniebj lūpas, pagriež baltas acis un iet prom. Anna jau viņu pārmērīgi mīlēja un žēloja, bez žagariem, ar vārdiem vien, ar vārdiem vien. Tam pašam Edmundam cik reižu Laumīte bija pāri nodarījusi, to, lielāko, saraudinājusi tā, ka Ilga būtu gatava skuķi iekaustīt un Olga viņu atbalstītu, bet Anna neļāva viņām ne pirkstu Laumītei piedurt, piedraudēdama, ka paņems meitu un aizies no Purmaļu mājas prom.

Ak, ko tikai vīramāte nedarīja, lai mūsu mā-šelei dzīvi gandētu! To zinādama, gan es saucu Annu uz Čudariem, gan Veronika pie sevis uz

Krustupi, bet Anna_ atbildēja tik vienu un to pašu: «Kamēr Jūlijs nepārnāks, kamēr es viņu nesagaidīšu, man jāpaliek tepat. Gan jau pārcietīšu.»

Un cieta arī. Viņa taču bija ļoti slima. Pa tiem gadiem izdēdēja kā skals, tikai tāda ēna no cilvēka. Uz rokām viņai parādījās pūslīši, vēlāk cietas kraupas, veseli plankumi, ar tādām rokām vairs nevarēja par frizieri strādāt — taču nepatīkami, ka ar kraupainām rokām aiztiek. Vai nu katram iestāstīsi, ka tas nav ne kašķis, ne ekzēma, bet no nieru slimības. Kaut kas tomēr bija jādara, ja nevarēja frizētavā palikt. Un Anna pārvērtās par tādu kā kalponi Olgai un Ilgai, mazgāja dzīvokļu un frizētavas grīdu, gāja uz veikalu un tirgu, viņai pat nācās klāt vīramātei gultu, jo tā vairs pati nekā negribēja darīt. Un tad vēl trači tās vecā Purmaļa dāvanas dēļ. Dārgo kaklarotu ar akmeņiem nu Olga par varas mākti bija iekārojusi dabūt no Annas atpakaļ, lai pārdotu, jo taču neesot no kā dzīvot, vai tad Anna arī turpmāk domājot Olgu izmantot, vai Olga jau neesot pārdevusi savus sudraba un kristāla traukus, no kā tad vēl lai viņa atsakoties. Pat Ilga piebalsoja Olgai, ka šajos laikos galvenais esot izdzīvot, nevis slēpt un glabāt tādu bagātību, kas varot pazust vai tikt nozagta. Bet Anna nepiekāpās un neatklāja viņām, kur paslēpts dārgums. Jo, dāvinādams to, vecais Purmalis bija viņai teicis: «To tu nekad nevienam neatdod.» Un vairāk nekā. Un Anna neatdeva.

Beidzot, četrdesmit astotā gada pavasarī, mājās atgriezās Jūlijs. Tieši uz atbraukšanas dienu arī mēs tikām uzaicināti. Māja sakopta, ēdieni savārīti, vāzēs pirmās puķes, visi sapucējušies.

Laumīte un Edmunds uz skolu nav gājuši. Es ir apgriezties istabā nedabūju, kad viss bars ar Olgu priekšgalā gājām uz staciju sagaidīt vilcienu, ar kuru bija jāatbrauc Jūlijam. Ak dievs, kā dažos gados cilvēks var pārvērsties! Tas bija un reizē vairs nebija agrākais Jūlijs Purmalis. Pāris dienu varbūt nebija skuvies, vilcienā nokvēpis un saburzījies, ar maišeli pār pleciem viņš tā lēnīgi kāpa laukā no vagona un tādām savādām ecīm skatījās uz mūsu — uz sagaidītāju pusi. Anna tikai iesaucās: «Laumīt, skrien pie papa,» — bet Laumīte nekustējās no vietas, tikai vēl ciešāk ieķērās mātes rokā, it kā tas tur cilvēks būtu nevis viņas miesīgais tēvs, bet kāds svešinieks. Anna pieskāva Laumīti un noteica: «Bērns apjucis.» Bet nu jau Jūlijs pats bija klāt pienācis un asarām acīs ņēmās mūs visus pēc kārtas bučot, protams, visilgāk un ciešāk sievu, kura pa šiem gadiem bija pārvērtusies ne mazāk kā viņš pats. Buča tika arī Ilgai un Edmundam. Cilvēka dvēsele, kā saka, plūda pāri malām.

Todien Purmaju lielajā, istabā pie galda mēs nosēdējām līdz vēlam vakaram. Jūlijs no iedzertā šņabja palika runātīgs, arī Ilga, kura vienīgā no mums varēja dzeršanas ziņā daudzmaz vīriešam turēt līdzi. Jūlijs izstāstīja ar tādiem kā aizķē-rumiem ir par fronti, ir gūstā krišanu, ir dzīvi nometnē, kur viņam esot klājies varbūt labāk nekā vienarņ otram, jo viņš bijis norīkots pie spēkstacijas dampja kurināšanas gan ar malku, gan ar oglēm. Lai arī cik smags darbs, taču siltumā un lielākā vaļā. Uz mājām gan ļoti gribējies, bet ko lai sakot tie, kas agrāk ar savu varonību un dzelzs krustiem plātījušies... Pats arī

sāka tuviniekus izprašņāt, kas jauns Ingravā pa šiem prombūtnes gadiem. Un atkal tā lielākā zinātāja bija Ilga — varbūt vēl tāpēc, ka bija jautrā prātā. Nu, par Pēteri taču Jūlijs zinot, tas dzīvojot pa Rīgu, studējot universitātē, esot apprecējies un pat jau kļuvis tēvs. Pašas Ilgas vīrs Jezups kā četrdesmit ceturtā gada vasaras sākumā pazudis, tā vairs nekādu ziņu. Varbūt kur nošauts, varbūt uz ārzemēm aizlaidies, varbūt pa ceļam noslīcis. Pajautāt arī vairs neesot kam, jo Benediktu Ločmeli iznīcinātāji pērnziem nolaiduši no kājām Praulaines mežos. Šis esot bijis īsts slepkavnieks un šāvējs, tad nu savu algu arī saņēmis. Bet viņas Jezups, kurš mušu nevarējis nosist, — kur tas palicis? ...

Atceros vēl, kā Jūlijs tikai noteica: «Labi, ka jūs, manas mīļās, tā draudzīgi turējāties un cita citai palīdzējāt.» Viņš jau vēl nezināja, kāda tā draudzība un palīdzība mājā bija valdījusi. Skaidrs, ka Annai nu kļuva drusku vieglāka dzīve, jo bija vismaz viens maizes pelnītājs ģimenē un nevajadzēja gaidīt žēlastību no vīramātes un Ilgas. Tā viņi kaut kā nodzīvoja līdz piecdesmit trešā gada pavasarim, līdz tai lielajai nelaimei, kad briesmīgā slimība vairs Annu nepalaida vaļā. Visas rociņas viņai bija ūdeņainas, pati izģinda pavisam, uz kājām jau miesas tikpat kā nebija. Vēlāk teica, ka nieres viņai sarukušas tik maziņas kā pirksta gals. Vai varēja viņu glābt? Laikam jau ne. Ārsts bija teicis, ka operācija viņai nelīdzētu, jo to viņa vienkārši neizturētu, paliktu uz galda, tik vārga un pārzāļota viņa bija.

Pēdējās dienas Jūlijs ar Laumīti pa Krustupi nodzīvoja, pie Veronikas bija apmetušies, lai

katru brīdi, kad tik iespējams, varētu būt Annas tuvumā. Bet tad mūsu Anniņa iegrimusi nemaņā un uz rīta pusi izdzisusi. Nu mēs vienreiz bijām piemeklēti, visiem Annas bija briesmīgi žēl, visi viņu apraudāja, bet tikpat žēl bija Laumītes. Jo, kad ta padomā, šim savādajam bērnam māte bija vienīgais cilvēks, pret kuru tas izturējās, kā jau bērnam jāizturas.

Kapos Laumīte sāpīgi raudāja un elsoja, nekādiem vārdiem nebija nomierināma, tikai tad drusku aprima, kad tēvs viņai pie Annas zārka svinīgi apsolījās, ka nekad neviena sieviete nepārkāps viņu mājas slieksni. Mēs ar Veroniku stāvējām viņiem tieši blakus, un, kaut arī Jūlijs to pateica klusi, raudas valdīdams un vārdus apraudams, taču mēs ar Veroniku šo Jūlija solījumu meitai skaidri dzirdējām. Un es pie sevis vēl nodomāju: «Labs cilvēks, kurš var tā apsolīt.» Bēru mielasta laikā tad nu mēs ar Veroniku arī no savas puses pasolījām, ka palīdzēsim Laumīti izaudzināt.

Meitēnam jau bija trīspadsmitais gads, un to-pavasar viņa pabeidza sesto klasi. Mācījās ļoti labi, vienmēr pirmā skolniece, lai gan mājinieki un arī Anna, kad vēl bija dzīva, apgalvoja, ka nekad neredzot, pa kuru laiku Laumīte mācoties un sagatavojot skolas uzdevumus, jo caurām pēcpusdienām kaut kur klīstot apkārt vai lasot grāmatas. Pēc mātes nāves turpretī palika par mājās sēdētājai, visu apdarīja pati, istabas nokopa un traukus nomazgāja, ēst tēvam vakarā padeva. Jūlijs strādāja turpat uj, dzelzceļa, gan vairs ne par priekšnieku, bet pie sliežu labošanas darbiem un laikam taču labi nopelnīja. Tā varbūt viņi

godam būtu dzīvojuši un nodzīvojuši. Bet kas to deva.

Meitēnā jau bija radušās aizdomas uz tēvu. Vienreiz, nejauši agrāk no skolas pārnākusi, — tad jau viņa mācījās septītajā klasē, — bija pārsteigusi tēvu ar Ilgu viņas dzīvoklī. Tēvs bija skaidrojies meita.i, ka radusies vajadzība pēc kaut kā atnākt pusdienas laikā uz mājām, bet krustmāte (fī!) Ilga viņu iesaukusi paskatīties elektrības drošinātājus, kas kopēji dzīvoklim un frizētavai. Neesot strāvas, bet jau četros metoties krēsla, un Ilga nezinājusi, ko darīt. Laumīte, bērns, toreiz noticējusi tēva meliem, un tā tas arī palicis.

Ziemai beidzoties, jau uz to laiku, kad Lau-mītei tuvojies izlaidums skolā, tēvs viņai lūdzis, vai nevarot iedot viņam to kaklarotu, ko māte mirdama slimnīcā viņai atdevusi. Pašreiz viņam esot knapi ar naudu, gribot arī uz izlaidumu Lau-mītei ko uzdāvāt, arī par kapa pieminekli Annai ieminējies. Viņš jau nedomājot kaklarotu pārdot, bet tikai ieķīlāt Rīgas lombardā. Tiklīdz tikšot pie naudas, tūdaļ izpirkšot. Bet Laumīte viņam atbildējusi: «Man nekā uz izlaidumu nevajag. Man visa diezgan. To rotu es nekad nevienam neatdošu. Tā man ir vienīgā mātes piemiņa.» Jūlijs nu sācis trakot, kliegt, bet roku tomēr nepacēlis. Visa māja vēlreiz tikusi apgriezta otrādi, bet nekur kaklarotu Jūlijs un viņa māte Olga, tā musinātāja, neatraduši. No tā laika Jūlijs ar meitu tikpat kā nerunājis, un arī viņam no mātes pielipis tas izteiciens «nejaukais skuķfs», kad par Laumīti runājuši.

Ak, tavu cietu prātu, tavu spītību tādā sīkā meitēnā! Jo viņa lielāka auga, jo vairāk sāka

izskatīties pēc mātes. Tūlīt pēc izlaiduma Laumīte atnāca pie mums Cudaros pāris nedēju padzīvot, jo es jau viņu vienmēr saucu. Nekāda palīga no viņas gan nebija — ne ravētājas, ne siena grābējas, tāpat ar grāmatu kur pļavas malā pasēdēja. Un, atklāti sakot, mani bērni, kuri ap to laiku vēl mājās dzīvoja, Laumīti ne visai ieredzēja, jo viņi jau bija darbā audzināti un pie saticības radināti, bet Laumīte vienmēr atgrieza kā ar nazi, kad viņai kāds mēģināja ko aizrādīt. Es tik atmetu ar roku, bet mans vecais tēvs allaž tā kā pareģodams nosacīja: «Tai nebūs viegla dzīve. Kas tik agri cilvēkos pieviļas, tam sirds uz mūžu vairs īsti silta nekad nevaid.» Un patiesi — nekad nevarēja paredzēt, ko viņa nākamajā brīdī izdarīs. Tā vienvakar mēs apķeramies, ka Laumas nekur nav. Izstaigājāmies, izsaucāmies, kaimiņmājas apstaigājām — nu nav. Tikai mans Jānis bija Madulānu Pēteri uz lielceļa saticis, kad tas no Ingravas braucis uz mājām. Tas bija Laumu redzējis jau pie pašas Ingravas, netālu no pienotavas. Vēlu naktī viņa pārradās mūsmājās un teica, ka bijusi pie mātes kapa pasērst. Ļoti gribējies turp aiziet. Par to, ka tumšos vakaros bērni baidās pat kapiem garām iet, kur nu vēl iekšā līst, — par to viņa tikai atmeta ar roku, ka nekādam iedomām par spokiem neticot. Taisni šermuļi pa kauliem skrēja, viņā klausoties.

Rudenī, neijgi pirms skolas sākuma, Lauma atkal bija pieķērusi Jūliju kopā ar Ilgu — tajā pašā Ilgas istabā, un tad meitēnam bija diezgan. Viņa tiem acīs bija pateikusi kaut ko tādu... nosaukusi kaut kā abus un jo sevišķi to Ilgu. Tad nu gan Jūlijs bija meties Laumai virsū un pirmo reizi sa-

pļaukājis tā, ka viņai pēc tam seja sapampusi un viņa. ieslēgusies savā istabā, trīs dienas nebija laukā rādījusies. Jūlijs sapratis, ka nu nav labi, gājis nolūgties, bet nekas vairs nav līdzējis. Ceturtajā dienā atradis dzīvokli tukšu — Lauma bijusi prom. Toreiz Jūlijs ar velosipēdu bija atskrējis pie mums, domādams, ka Lauma Čudaros, bet pie mums viņas nebija. Kā suns ar nolaistu asti, pagalam nobēdājies, viņš aizbrauca. Un tā bija pēdējā reize, kad viņš mūs apmeklēja. Arī mēs vairs pie Purmaļiem nekad nebraucām.

Lauma bija aizbēgusi uz Krustupi pie Veronikas, kura viņu pieņēma pie sevis kā jau mīļās māsas meitu. Dzīvoklis Veronikai neliels — viena istaba un tāds mazs, mazs ķēķītis, bet viņām abām pietika. Šo dzīvoklīti māsa ilgus gadus, arī pa kara laiku īrēja pie tāda Saveļjeva, vecticībnieka, bet ļoti kārtīga cilvēka, kam piederēja māja Krustupes pilsdrupu malā, un tur jau viss pa rokai: netālu skola, netālu tirgus un baznīca, netālu slimnīca. Vārdu sakot, pašā pilsētas vidū. Tikai uz staciju tā patālāk. Lauma toruden iestājās Krustupes latviešu vidusskolā, tajā pašā, kurā par latviešu valodas pasniedzēju strādāja Veronika. Māsa bija apņēmusies gādāt par Annas meitu vismaz tik ilgi, kamēr tā izies vidusskolu. Kā par brīnumu, viņas labi sapratās, dzīvoja saticīgi, un jāteic, ka Lauma pēc visiem tiem sa-skrējieniem ar tēvu bija kļuvusi savādāka, nelikās vairs tik šerpa. Tomēr Jūlija mēģinājumi izlīgt palika bez atbildes. Pāris reižu viņš bija braucis uz Krustupi ar ciema kukuli un naudu, taču Lauma no viņa neko neņēma. Pat nerunāja ar viņu. Veronika gan šā, gan tā pa vidu abiem,

labu gribēdama, bet nekā. Jūlijs aizbrauca, kāds atbraucis. Bet pēc gada jau bija oficiāli sarakstījies ar Ilgu. Tad arī mēs visas cerības atmetām.

Laumlte ar gadiem kļuva dikti smuka un šmauga — tada kā šinī kartītē, ko viņa man uz-davaja, kad abas ar Veroniku pie mums ciemojās pa vasaras brīvlaiku. Viņa ļoti labi mācījās, arī vidusskolā arvien bija pirmā skolniece, tā ka Veronikai^ viņas dēļ nekad nenācās sarkt, bet taisni otrādi — tikai lepoties. Vienam otram skolotajam gan neesot patikusi Laumas viszinība, tādi pārgudri skolēni jau dažkārt laikam nepatīk, bet nekā nevarējuši viņai padarīt, piecnieks jāliek, gribi vai negribi. Un tā viņa it visur pajika sev par noteicēju. Veronika varbūt nopelnīja tik, ka abas būtu varējušas, prātīgi dzīvojot, iztikt, bet Lauma ta nebija ar mieru. Izdarīja pa savam. Dienā gāja skolā, bet pa vakariem strādāja. Bija dabūjusi sanitāres vietu Krustupes slimnīcā — no sešiem līdz divpadsmitiem vakarā. Par to nieka naudu darbs bijis īpaši nepatīkams, visu pie slimniekiem nokopjot, bet Lauma mājās nekad nesūdzējusies, tikai daudz mazgājusies un drēbes vēdinājusi, lai tā slimnīcas smaka nebūtu uz skolu jānes. Vēlāk pārcelta uz ātro palīdzību. Ārsti bijuši ar viņu ļoti mierā un silti ieteikuši pēc vidusskolas beigšanas iet uz Medicīnas institūtu, solījuši labus ieteikumus. Bet notika citādi. Dzīvodama kopā ar Veroniku, viņa bija noskatījusi sev citu ceļu.'Viņai, tāpat kā mūsu Veronikai, patika lasīt grāmatas, abas gāja uz rakstnieku sarīkojumiem, brauca pat uz Rīgu teātrus skatīties un koncertus klausīties. Tur nu viņām abām ļoti saskanēja.

Tā skaisti varbūt arī būtu pagājuši Krustupes gadi, ja ne kāds atgadījums, par kuru Veronika man mazliet izstāstīja. Esot bijis tā. Laumīte Joti patikusi vienam zēnam no viņas klases. Bijis tāds kārtīgs un kluss zēns no Maltas. Bieži nācis pie viņām, pavadījis Laumīti no darba mājās. Arī tāds pats grāmatnieks vai pat dzejnieks, arī taisījies uz Rīgu studēt universitātē — turpat, kur gribēja Laumīte. Kā Veronika apgalvoja, esot bijis dikti samīlējies Laumā. Ļāvusi, lai tiekas, cik grib. Pati jau arī ļoti pieradusi pie tā zēna. Bet, ak, dievs, kāpēc tu uzsūti nelaimi vieniem un tiem pašiem! Sis zēns, kādurīt iedams uz skolu pāri aizsalušajam Krustupes ezeram, kur taču visi, kas otrpus dzīvoja, pa taisnāko ceļu gāja uz centru, ielūza svaigi aizsalušā āliņģī un noslīka. Un, kā par spīti, tobrīd neviena paša nav bijis tuvumā, kas varētu palīdzēt. Vai puse pilsētas atnākusi uz zēna bērēm, visi viņu ļoti nožēlojuši, bet ne jau tik sāpīgi kā mūsu Lauma. Tā viņai, nabadzītei, liktenis krāva nelaimju nastu plecos jau no bērnības un jaunības — ko tur var gribēt un gaidīt, lai cilvēks būtu laimīgs.

Piecdesmit septītā gada rudenī Lauma aizbrauca uz Rīgu, lai studētu universitātē. Kā zelta me-daļniecei viņai tur ceļš bija vaļā bez eksāmeniem. Un redz, kā tai dzīvē iekārtots: Veronika palika atkal viena un vairs nevarēja savā agrākajā vien-atnībā iedzīvoties, viņai ļoti pietrūka Laumas, viņa pēc tās skuma, rakstīja vēstules, sūtīja pakas un naudu, sauca pie sevis, bet Lauma jau viņai bija zudusi. Vēstules viņa rakstīja arī Pēterim Pur-malim, kuru kādreiz bija glābusi tajās briesmu dienās, kad Krustupē vācieši iebruka. Bija mitinā-

jusi pie sevis vairākas nedējas, bet ko tu padarīsi — viņš nebija Veroniku paklausījis un uz ielas izgājis, kur viņu arī sagrāba un pēc tam cietumā iegrūda. Ak, ja Veronika toreiz nebūtu uz staciju skrējusi un pazīstamu mašīnistu salūgusies, lai tas Purmajiem ziņu padod, tad diez vai Pēteris tagad būtu starp dzīvajiem. Bet redz: palika

sveiks un vesels, labi dzīvē iekārtojās, apprecējās, bērnus izaudzināja. Tad nu Veronika viņam toreiz rakstīja un lūdza, lai viņš palīdz savai brāļameitai, lai pa studiju laiku pieņem savā lielajā dzīvoklī.

Sākumā, cik man zināms, Lauma arī pie Pētera, sava onkuja, apmetusies, un, kamēr vēl rudens turējies silts un Pēteris ar ģimeni pa Ber-ģiem ņēmies un savu jauno māju būvējis, tikmēr Lauma pa plašo dzīvokli divatā ar Pētera sievasmāti dzīvojušas. Bet vēlāk gan viņai vietas pie Pētera pietrūcis, tad nu vienīgā iespēja bijusi apmesties Pētera pagaidu mājiņā Berģos — tikpat kā tāda sarga vietā. Ak, cilvēki, cilvēki! Vienu atstāt tādā meža malā, kur katrs razbainieks var ienākt tevi aplaupīt un nomušīt. Bet nav nelaimes bez laimes. Pēterim to jauno māju palīdzējis būvēt viņa pusbrālis, tas Arturs Neimanis, labs amatnieks, bet nu ļoti nodzēries un nogājies cilvēks. Viņam palicis Laumītes žēl, un viņš paņēmis to pie sevis nelielajā Pārdaugavas dzīvoklītī, kur bija visu savu mūžu nodzīvojis.

Tikai nekā laba arī tur, Pārdaugavā, Laumai pieredzēt neiznāca. Kamēr skaidrā prātā, tikmēr Arturs bjja labs un gādīgs, bet, kā piedzeras, tā elle mājās. Un cik tad viņš skaidrs bija! Lauma centās būt mājās tikai pa nakts melnumu, lai visu to neredzētu. Viņas gultiņa bija nolikta ķēķī pie

tās sienas, kur atradās ūdens krāns. Un turpat blakus stāvēja atkritumu spainis, ko Arturs, kā par spīti, vienmēr atlika vecajā vietā, nemaz neklausīdamies Laumas aizrādījuma. Dzīvoklis mūžam nevēdināts, mūžam dzēruma dvingas piedvakots. Nu īsta elle. Es tikai vienreiz tur biju, kad Rīgā pie ārstiem iebraucu, bet pietika, — kā tādā šmucē cilvēks var dzīvot! Bet Lauma visu to pacieta veselu gadu, un reiz, kad, kaimiņu nosūdzētu, miliči teicās Arturu izlikt no dzīvok|a un izraidīt no Rīgas, — tad Lauma bija metusies viņu pat aizstāvēt, gājusi uz tiesu liecināt un solīt, ka pieskatīšot onkuli un dzīvokli savedīšot kārtībā. Ja jau Arturs dzertu un ālētos viens pats, tad vēl nekas, bet viņš saveda mājās visādus salašņas un ielasmeitas, tā ka tur, tai ūķī, patiešām gājis kā pa elli. Laumai tādās reizēs nekas cits neatlicis kā iet no mājas laukā un kaut vai stacijā nakti nosēdēt. Viņa tā ari vien-otrreiz darījusi.

Labi, ka Pēteris vismaz tik daudz bija ievērojis Veronikas lūgumu, ka palīdzēja Laumai iestāties darbā, jo viņa gribēja ir studēt, ir strādāt. Kas tad viņai atlika, ja palīdzību ne no viena neņēma. Man jau to grūti saprast, kā var tā ar visiem tuvākajiem saites saraut. Lauma sāka strādāt žurnālā «Daile». Sākumā par tādu kā izsūtāmo, kā sekretāri, bet drīz vien bija iemācījusies uz mašīnas rakstīt un palika tur par mašīnrakstītāju. Tur, redakcijā, viņa bija iepazinusies ar vienu diezgan slavenu jaunu mākslinieku, pag, pag, kā tur viņu sauca, ak, jā — Vilni Zanderu, tādu visai glītu cilvēku. Nez vai viņam tolaik bārda bija, tagad gan — tāda iesirma. Tikmēr

bija staigājis pie viņas uz redakciju, kamēr norunājuši apprecēties. Kāzas nerīkojuši, tikai ar tuvākiem draugiem kopā pasēdējuši. Vilnim bija savs dzīvoklis, turp tad Lauma pārvācās. Paldies dievam, ka tika laukā no tā Pārdaugavas dzērāju midzeņa. Un atkal liktenis ar cilvēku izdarījās: Arturs, brāļa jauno māju būvēdams, laikam kādu vakaru tā vairāk iedzēra vai kā, bet pagaidu mājiņā, kur viņš dažu labu nakti pārlaida, bija izcēlies ugunsgrēks un nelaimīgais sadedzis. Būvēja brālim māju un sadega. Briesmīgi. Man to Veronika vēlākos gados stāstīja, tikai pēc viņas iznāca tā, ka Artura nāvē arī Pēteris un viņa sieva Magda vainīgi. Mūžam knapinājušies, nekad Arturam laikā nav samaksājuši par darbu, tikai ar pusstopiem labinājušies. Bet es jau neko tuvāk nezinu, ne man par to spriest.

Nu, ko lai saka. Lauma bija apprecējusies. Pēc gada — tas bija piecdesmit devītajā gadā — viņai piedzima meitiņa, kuru nosauca par Ilzi, bet pēc trim -gadiem dēls, tam deva Mārtiņa vārdu. Bija dzīvojuši un iztikuši it labi, tas mākslinieks diezgan daudz nopelnījis. Bet, kā jau tas mēdz būt, kad sievietei nāk bērni, tad no kaut kā jāatsakās. Laumai vajadzēja izšķirties: vai nu studēt, vai strādāt. Viņa atteicās no mašīnrakstītājas vietas redakcijā, domādama, ka varēs vismaz universitāti turpināt. Sākumā jau arī bija nolikusi vienu otru eksāmenu, bet laika palika arvien mazāk. Ģimenes iejūgā sieviešu cilvēkam pat sapņi nerādās. Tā pagāja vairāki gadi, bet, kad arī zēnu izdevās iekārtot bērnudārziņā, tieši uz to laiku žurnālā «Daile» atkal atbrīvojās mašīnrakstītājas vieta, un Lauma atgriezās agrākajā darbā. Viņa

tur bijusi labi ieredzēta, gaidīt gaidījuši. Virs gan pretojies, mēģinājis atrunāt gan ar labu, gan draudiem, jo viņš būtu gribējis, lai Lauma paliek mājās un audzina bērnus. Viņš uzskatījis, ka arī studēt Laumai neesot nekādas, vajadzības, jo tādu valodnieku un žurnālistu esot pilna pasaule. Lauma viņam nepadevusies un izdarījusi pa savam. Atkal atsākusi universitāti, likusi eksāmenus, vīram par to nemaz neteikdama. Bet, kā šis uzzinājis, tā palicis briesmīgi dusmīgs. Sākušies skandāli, dzīve viņiem vairs negājusi. Pēc vienpadsmit gadu kopdzīves ņem un izšķiras. Vīrs atved sev jaunu sievu, paņem bērnus, bet īstajai sievai, viņa bērnu mātei, kā saka, jāiet pasaulē. Un tad Lauma viņam pateikusi: «Ja man tevis nav, tad arī tavi bērni man nav vajadzīgi.» Es jau neticu, ka tā viņa būtu sacījusi, kaut Pētera sieva Veronikai vārds vārdā tā esot atstāstījusi.

Laumai uz šķiršanās laiku bija jau pilni trīsdesmit, un tādā vecumā cilvēks it labi zina, ko viņš runā un dara. Pametusi bērnus vīram, maksājusi alimentus (vīram!), bet pati pārgājusi dzīvot pie kādas darbabiedrenes, labas draudzenes, arī vientuļas sievietes. Drīz vien Laumas vārds kļuva slavens, viņa rakstīja gan «Zvaigznē», gan «Padomju Latvijas Sievietē», gan avīzēs un parakstījās ar savu veco uzvārdu — Purmale. Viņu varēja-dzirdēt pa radio un redzēt televīzijā. Tad jau vai viss kolhozs skrēja skatīties. Mums jau tikai slava un lepnums. Kas mums. Es jau arī viņu nebiju gadus astoņus redzējusi, kad saņēmām telegrammu, kurā Lauma lūdza mani un varbūt kādu no maniem dēliem vai onkuli Jāni

atbraukt tādā un tādā dienā uz Ingravu. Veronika arī būšot. Es tūlīt gāju uz kolhoza valdi un zvanīju Jūlijam, sak, kas par lietu. Bet šis nekā nezināja un tajā dienā Ingravā nemaz nebūšot, jo dēls — iedomājieties, «dēls», tas Svarinska Edmunds, — apsolījis viņus ar Ilgu savā mašīnā aizvest uz Viesīti, kur Ilga gribot nokopt savu vecāku kapus. Esot arvien atlikuši, bet nu gan negriboties.

Mēs ar Jāni — citi jau netika — patiešām liktajā dienā un stundā uz Ingravu aizbraucām un tur universālveikala mašīnu stāvvietā atradām Laumu un Veroniku jau priekšā. Lauma no Rīgas bija atbraukusi ar smago mašīnu. Nu sasveicināmies, asaras noslaukām visas trīs, bet Lauma ir neva|īga. Es no viņas acu nevaru atraut, skats pie viņas skaistajiem matiem kavējas, bet tajos skaistajos matos jau no vienas vietas sidrabaini pavedieni. Un pati tāda viedīga, met īsus skatienus uz mani, uz Jāni, uz Veroniku. Smagajā mašīnā viņa bija atvedusi kapakmeni savai mātei. Kā viņa to pateica, tā mēs ar Veroniku atkal vienās asarās.

Braucam uz kapiem, tie pašā pilsētas malā, tādā kalniņā. Šie pa priekšu, mēs ratos iepaka-ļis. Pagāja vēl kāda stunda, kamēr ar mašīnu aiztika līdz kapa vietai. Vīrieši, kapu sargu un vienu kapraci ieskaitot, tur ņēmās ap akmeni. Mēs visas trīs piegājām pie Annas kapa vietiņas. Tas pats pelēkais, pussapuvušais koka krusts, drusku sagāzies uz vieniem sāniem. Nez kas no tā būtu palicis pāri, ja toreiz Jānis to svaigu nebūtu krietni apdedzinājis un ar pernicu nokrāsojis. Kapa kopiņa gan izskatījās nolaista, litra

burkā sakaltuši ziediņi. Jāsaka, diezgan drūms bridis tas bija. Es jau ari sev pārmetu, ka pāris gadu pie Anniņas nebiju gājusi.

Tad Jānis gribēja izrakt veco krustu. Paraka gan, bet, kad taisījās celt laukā, tā krusts vidū pušu. Jānis tik izsaucās: «Ko tad var gribēt! Kur tie gadi!» Un tad sākās grūtākais — akmens bīdīšana pa slideniem dēļiem. Pa gabaliņam, pa gabaliņam. Maktens jau bija tas sarkanais klints bluķis. Viena mala gluda. Tajā iecirsts Annas Purmales vārds un gadi «1919 — 1953». Un virs uzraksta iestrādāta balta marmora plāksnīte ar tādām kā puķēm. Lauma mums paskaidroja: «Tie ir jasmīnu ziedi. Tos māmiņa visvairāk mīlēja.» Ilgi vēl mēs tur ņēmāmies, līdz viss bija gatavs. Pēc tam tuvējā pļaviņā pasēdējām, ēdām un iedzērām, kā pienākas. Mans Jānis tīri silts bija, kad pievakarē uz māju braucām.

Kopš tās dienas, kā tas nu iznāk, gadus piecus vai sešus ar Laumu netikām redzējušies. Tad nāca tā vēsts, kuru vismazāk bijām gaidījuši. Pērn divdesmitā decembra pēcpusdienā mūsu Laumīte bija mirusi pēkšņā nāvē. Viņas dzīvokļa kaimiņiene un darbabiedrene Laumlti bija atradusi gultā jau aizmigušu mūža miegā. Esot bijusi saģērbusies kažokā, šalli ap kaklu, tā kā kaut kur iziet taisīdamās, bet istabas logs vaļā, tieši pēc tā ledainā aukstuma tad kaimiņiene arī nomanījusi, ka kaut kas nav, kā vajag. Izsaukusi ātro palīdzību, bet ko tie, kad cilvēks jau nomiris. Sirdstrieka.

Laumītei augustā bija palikuši taisni četrdesmit gadi, bet redz, kā bija paspējusi savu sirsniņu samocīt, uz sevi vien paļaudamās. Cik skaista

viņa bija, zārkā gulēdama, ar rozītēm izpušķota. Mēs visi mirkām asarās, ir viņas vīrs, ir viņas draugs raudāja, tikai viņas bērni pie mātes kapa nenolēja nevienas asaras. Stāvēja kā tādi svešinieki, kā bez sirds.

Kapos bija daudz |aužu. No Rīgas vien vesels autobuss pavadītāju — viņas darbabiedri. Pat Pēteris ar sievu un bērniem savā mašīnā bija atbraukuši, viņus te, Ingravā, pēc kara i redzēt nedabūja. Kad laida zārku bedrē, tad Jūlijs pakrita uz ceļiem un iesaucās: «Meitiņ, meitiņ...» — bet Ilga ar savu dēlu viņu tūlīt piecēla kājās un atvilka no kapa atpaka] bērinieku rindā. Ļoti skaisti runāja Laumītes priekšnieks, tas redaktors. Par to, ka viņas aprautais gājums nepa-zudīšot no |aužu atmiņas, jo viņa savu vārdu esot ierakstījusi... kā viņš tur īsti teica, vairs neatceros. Un kas bija vainagu un ziedu! Arī no Ingravas un Krustupes skolām. Spēlēja orķestris, un dziedāja koris. Tikai bez baznīckunga. Es jau nemaz nezinu, vai Lauma ticēja dievam vai ne. Bet kristīta viņa bija gan. Viņu vēl svētais tēvs Ļaudiņš kristīja, tas pats, kurš mūs ar Jāni salaulāja. Svētīga roka viņam bija, jo, paldies dievam, esam savu mūžu pārticībā un saticībā nodzīvojuši.

t

Tēva padēls Edmunds Svarinskis:

— Ir brīži, kad es sevi ienīstu. Bet, līdzīgi paģirām, šī nejēdzīgā sajūta pāriet. Vienmēr kaut kas atgadās, kas liek sevi aizmirst. Kaut vai mūžīgā steiga. Pareizāk gan būtu sacīt — mūsu steiga, jo tieku mūžam steidzināts, dzīts. Manai mī|ajai sieviņai, manai odziņai, manai gudrajai un visu varošajai Lonijai, vēl arvien šķiet, ka esam tikai ce|a sākumā, lejā, no kuras paveras brīnišķīgs skats uz vēl nesasniegtajām virsotnēm, kas kaut kur mirgo zeltā — visiem, tikai ne mums. Mēs esam gan pārlieku pieticīgi, gan prasti, gan kūtri, gan bailīgi. Bet kādēļ es tā uztraucos, kas mani tā izsviedis no sliedēm, par ko es ārdos? Kāpēc gāžos virsū Lonijai kā traks? Vai tad viņa vainīga? Taču ne. Laikam tas viss no pārguruma, no tiem spēcīgajiem iespaidiem, ko pārdzīvoju, pie Laumas kapa stāvēdams. Patiesībā visu laiku, kopš saņēmām vēsti par viņas nāvi.

Telegrammu bija sūtījusi kaut kāda Duhanova, teksts: «Lauma Purmale mirusi. Bēres Ingravā 26. decembrī. Duhanova.» Kad daudzmaz bijām atjēgušies, mana jaunākā meita Sandra vēl tā noprasa: «Vai Laumas tante, kura pa televizoru runāja?» Jā tak, vēl gluži nesen mēs viņu redzējām televīzijas pārraidē sveiku un veselu, viņa kādas desmit minūtes stāstīja par konferenci, kurā bija piedalījusies. Un viņas vairs nebija. Mēs minējām: kas tad ar viņu noticis? Nelaimes gadījums? Infarkts? Mēs vēl nekā nezinājām. Nezinājām arī, kas tā tāda Duhanova, telegrammas sūtītāja. Beidzot izdomājām, ka ir divas iespējas ko tuvāk par notikušo uzzināt. Vai nu sazvanīties ar Jūlijonku|a brāli Pēteri, vai telegrafēt Laumas bijušajam vīram, jo viņa adrese mums bija saglabājusies. Tas bija jāizdara man, un es arī nekavējoties aizgāju uz pastu. Vispirms piezvanīju _Jūlijonkuļa brālim, viņš, par laimi, bija mājās. īsti jau visu par Laumas nāvi nezinot arī viņi, tikai to, ka mirusi ar sirdstrieku. Duhanova esot viņas bijusī darbabiedrene un dzīvokļa kaimiņiene. Varbūt Vilnis, bijušais vīrs, ko tuvāk zinot, lai es mēģinot ar viņu sazvanīties. Un pateica telefona numuru. Es gan pierakstīju, taču nepiezvanīju. Jo man šķita, ka nebūtu ērti tādā brīdī uzbāzties svešam cilvēkam, ar kuru nekad nebiju personiski ticies, kaut no fotogrāfijām zināju, kā vļņš izskatās un kas viņš ir.

Trakākais bija tas, ka pa šiem divdesmit gadiem, kopš Lauma no mums aizgāja, es pamazām sāku viņu aizmirst, jo'mūsmājās centās viņu nepieminēt, tikai pēdējā laikā, kad Lauma bieži uzstājās radio un televīzijas pārraidēs, mēs ar viņu it kā tikāmies. Taču arī tad pagātni nepār-cilājām. Bet Laumas nāve — tā gan visu apvērsa otrādi. Jūlijonkuli vairs nevarēja pazīt. Arī man lika atcerēties tālu pagājušos laikus un visu to jezgu ieraudzīt it kā jaunā gaismā. Vajadzēja rast atbildi, kāpēc tā noticis, ka Laumai bija no mums jāaiziet...

Mans tēvs trīsdesmit astotajā gadā spēra riskantu soli. Viņš pameta labu vietu, pārdeva savu iedzīvi un atbrauca dzīvot uz šo nomaļo Latgales pilsētiņu Ingravu. Izlietoja visus savus iekrājumus, arī mammas pūra naudu, lai no šejienes friziera Baša atpirktu frizētavas iekārtu, tomēr palikdams parādā vēl gandrīz pusi no pirkuma summas, kas tēvam pēc nolīguma bija jāizmaksā piecu gadu laikā. Divus vai pat divarpus gadus viņš arī kārtīgi maksāja, kaut pašiem no peļņas palika tikai visnepieciešamākajam. Pirmajā padomju gadā, kad agrākās saistības it kā anulējās, tēvs tomēr turpināja sūtīt nomaksas Bašam uz Gal-daini. Kad iebruka vācieši, Bašs bija slepus atbraucis pie tēva un lūdzis, lai viņus ar sievu paglābjot, kaut kur noslēpjot, piesolīdams tēvam zeltu, kas iekrāts melnai dienai. Bet mans tēvs jau nebija no tiem, kas uz risku spējīgs, viņš arvien gribēja būt tīrs varas iestāžu priekšā. Tomēr tēvs bija Bašam apsolījis parunāt ar vietējiem priekšniekiem, saviem pastāvīgajiem klientiem. Ingravas policijas priekšniekam Benediktam Ločmelim viņš bija iztēlojis ebreju večuku Bašu kā goda vīru, kas viņam palīdzējis dzīve nostāties uz kājām un nekad neesot bijis plēsējs. Kā tālāk risinājusies viņu saruna, nav zināms, tikai tēvs vakarā mammai atzinies, ka, Bašu aizstāvēdams, esot smagi iekritis. Drīz viņš ar pavēsti tika izsaukts uz Krustupi, kur tika noturēts trīs dienas, bet atgriezies mammai neko tuvāk nepastāstīja, vienīgi to, ka nu viņam ik nedējas nogali būšot jābrauc uz Krustupi frizēt turienes vācu priekšniekus. Tēvs nezināja, ka jau tad, kad viņš pirmo reizi ar Ločmeli runāja, Bašs un viņa sieva bija nošauti.

Visu to man vēlāk pastāstīja mamma kādā atklātības brīdī. Viņa domā, ka tēvs bija izpļāpājies par Baša solīto zeltu, bet Ločmelis nenoticēja, ka zelts tēvam nav vēl iedots. Jo tikai tā varot izskaidrot kratīšanas, kas drīz notikušas Purināju mājā, arī saimnieku stāvā. Kopš tā laika tēvs regulāri brauca uz Krustupi. No turienes viņš vienmēr kaut ko atveda mūsu galdam, bet man šokolādi un konfektes. Es vairs nebiju tik mazs, man jau palika septiņi gadi, un četrdesmit otrā gada rudenī es sāku mācīties Ingravas pamatskolā. Es ievēroju vecāku aizliegumu stāstīt citiem, ka mums visa papilnam, un cienāt ar saldumiem citus bērnus. Bet mazo Laumu mana māte pati vienmēr apdāvināja. Tēvs atveda arī šādas tādas mantas. Šodien jau tas neizklausās cēli — tā bija samaksa par kalpošanu okupantiem. Četrdesmit ceturtā gada pavasarī mans tēvs pazuda, nekādas pēdas pēc viņa nepalika. Mēs viņu gaidījām vēl diezgan ilgi pēc kara, bet velti. Līdz šai dienai ne vēsts.

Un tad tas notika. Pēc Jūlijonkuļa sievas nāves mana mamma un Jūlijonkulis sāka dzīvot kopā. To viņi izdarīja tacj, kad es atrados karadienestā, bez manas ziņas, taču mamma man apgalvoja, ka viņa esot Jūlijonkuli mīlējusi no pirmā acumirkļa, kad viņu ieraudzījusi šeit Ingravā. Tomēr viņa nekad neesot krāpusi manu tēvu, nekad neesot devusi iemeslu Jūlijonkuļa sievai Annai turēt viņu aizdomās. Anna esot bijusi pārāk laba pret mammu. Un es mammai ticu. Ko es varēju padarīt, kad tēvs mums patiešām bija zudis, ka Jūlij-onkulis bija simpātisks ne tikai mammai, bet arī man. Un ne tikai Jūlijonkulis, bet vrsa viņa ģimene, arī Lauma.

Zēnības gados es biju Laumā iemīlējies un izdomājis, ka tad, kad izaugšu liels, mēģināšu viņu dabūt sev par sievu. Un tā es biju noskaņojies, par spīti tam, ka mūsu mājā visi, izņemot Annas tanti, Laumu neieredzēja viņas asā, iecirtīga rakstura dēļ. Bet patiesībā viņa tāda nemaz nebija. Bija ļoti gudra un prata saskatīt, kur patiesība, kur meli. Viņa nevienu nesaudzēja, un tas iznāca diezgan nepieklājīgi. Es, kaut četrus gadus vecāks par viņu, biju nesalīdzināmi naivāks un pakļāvīgāks, tādēļ mani vairāk mīlēja. Vai tad nebija dīvaini, ka Laumas vecmamma Olga pret mani izturējās labāk nekā pret savu mazmeitu, ko nu — viņu starpā valdīja mūžīgs naids: nekas, ko viena vai otra teica vai darīja, nebija labs. Turpretī mēs ar Laumu sapratāmies, mums bija savi noslēpumi, savas norunas un savi ceļi.

Nāk prātā kāds gadījums. Man jau bija sešpadsmit gadu, biju pabeidzis Ingravas astoņgadīgo skolu un tikai gaidīju, kad rokā būs pase, lai varētu iestāties šoferu kursos (tas bija mans lielākais sapnis), kad Laumas dēļ gandrīz' dabūju galu. Kādā svētdienas rītā viņa mani pierunāja doties līdz Aizsila ezeram un tur apkārtējos kalnos kārtīgi izslēpoties. Protams, mājiniekiem nepateicām, ka nevizināsimies no Ingravas vienīgā paugura — lēzenās kapu kalna nogāzes un ka aizbraucam uz visu dienu. Man būtu labāk paticis, ja mājinieki zinātu, kurp mēs dodamies, bet es nevarēju Laumai pretī runāt, viņa vienmēr ņēma pār mani virsroku. Pieturējās diezgan stiprs sals, taču rīts bija saulains, mūsu apģērbs viegls; Lauma laba slēpotāja, un pusotras stundas laikā mēs sasniedzām Aizsilniekus. Tūlīt aiz Dragūnu kalna, netālu no Juraļaužu mājām, ir tā labākā slēpošana. Pats kalns ir diezgan lēzens, un tikai uz ezera pusi tam viena nogāze ļoti stāva — vai tur kādreiz grants ņemta, vai tā sensenos laikos īpaši norakta, ej nu sazini.

Lauma katrā ziņā gribēja laisties lejā tieši pa šo stāvo vietu. Tā viņa arvien — arī kad gājām uz ezeru peldēties, viņai gribējās dziļāk iepeldēt, lai mani pabaidītu un pakaitinātu. Tagad mēs stāvējām kalna galā, skatījāmies lejup, kur bija gludi nosnidzi$ ezera līcis. Es nepaguvu pat iesaukties, kad Lauma pēkšņi, atspiedusies uz nūjām un viegli palēkusies, metās lejā. Brīdi viņa izzuda skatienam, tad parādījās tur lejā maziņa, pietupusies un pie pašas ezera malas strauji sagrieza uz sāniem ar toreiz populāro telemarka paņēmienu. Sausais sniegs pajuka gaisā. Tas viņai bija izdevies, un nu viņa tur no lejas sauca: «Edmund! (Es to dzirdu.) Laidies! Tikai pietup-sties!» Viņa <mani drošināja kā maziņo. Es nebiju nekāds labais slēpotājs, no tik augsta un stāva kalna vēl nekad nebiju laidies, tāpēc šaubījos, vai spēšu noturēties. 6et, ja tas skuķis varēja, tad man arī jāvar. Un es laidos lejā pa viņas

iebrauktajām sliedēm. Pietupos, saspringu, aizrāvās elpa, taču noturējos. Tikai pie ezera malas tajā ellīgajā ātrumā nekādi nespēju sagriezt uz sāniem, pēdējā brīdī smagi kritu un ielauzu pirmo plāno ledu zem sniega virskārtas. Ledains ūdens apņēma mani, es ļoti nobijos un ķepurojos. Par laimi, tur bija pavisam sekls. Lauma tūlīt bija klāt un sniedza man nūjas galu, pie kā pieturēties. Nekas briesmīgs nebija noticis, visi locekļi veseli, tikai biju cauri slapjš, zābakos žļurkstēja ūdens, tas straumēm tecēja no drēbēm, no ausaines. Bet Lauma, nekauņa, sāka smieties. Es biju tik apjucis, ka pat nesadusmojos uz viņu, bet mēģināju, sevi mierinādams, smieties līdzi. Mirkli vēlāk jau skrējām uz tuvākajām mājām — Madu-lāniem. Labi, ka saimnieks bija mājās. Viņš mūs ielaida silti sakurinātā istabā un lika man tūdaļ noģērbties līdz miesai. Drēbes tika pakārtas pie krāsns un virs plīts, pa to laiku saimnieks mani saģērba savās drēbēs, pasniedza karstu tēju un manā glāzē pielēja mazdrusciņ spirta. Pēc dažiem brīžiem es jau jutos pilnīgi možs. Bet Madu-lānos mums nācās palikt līdz vēlam vakaram, kamēr manas drēbes apžuva. Atpakaļceļā uz In-gravu mēs ar Laumu sarīkojām īstas skriešanās sacīkstes, taču pārradāmies melnā naktī. Vecāki mūs jau bija izmeklējušies, pārnervozējušies, Laumas mamma raudāja, pārējie mūs rāja... un — ja ar to mūsu piedzīvojums būtu beidzies! Jau uz rīta pusi man pacēlās augsta temperatūra, es degu kā ugunīs, tika izsaukts ārsts, kurš konstatēja plaušu karsoni. Trīs dienas mana dzīvība karājās mata gala, ārsts no manis neatstāja ne soli, un arī pēc tam dabūju pavāļāties mūsu slimnī-

ciņā. Lauma nāca vai dienas mani apraudzīt, un es gaidīju, kad viņa man lūgs piedošanu par to, ka viņas dēj esmu nonācis tādā stāvoklī, bet sagaidīju kaut ko pilnīgi pretēju. «Tagad tu pats redzi,» viņa teica, «kāds memmes dēliņš esi.» Tā viņa visā nopietnībā pateica, pie manas gultas sēdēdama. Pati viņa bija ļoti trausla meitene, tikai lielajās, zilajās acīs it kā pieauguša cilvēka skatiens.

Vēl ciešāks šis skatiens kļuva, kad nomira Annas tante. Tolaik es jau biju beidzis šoferu kursus un sāku strādāt Ingravas MRS pie baļķu vešanas, pa nedēļai paliku ārpus mājas, tādēļ mūsu tikšanās kļuva retākas. Jūlijonkulis un Lauma, kopš ārsti neko labu nesolīja, dzīvoja pa Krustupi, gribēdami būt slimnieces tuvumā. Pēc mātes nāves Lauma ārkārtīgi pārvērtās. Ne ar vienu nerunāja, kaut kur nolīdusi, domīgi sēdēja, bieži raudāja. Mani ne tuvu sev klāt nelaida. Tad sanīdās arī ar tēvu, kuru turēja nepamatotās aizdomās, ka viņš ar manu mammu saietas. Labi, ka biju jau iesaukts dienestā un man nebija jāpieredz tie skandāli, kuri mūsu mājā bija risinājušies un par kuriem es uzzināju tikai daudz vēlāk.

Rezultāts bija tāds, ka Lauma aizbēga no mājām. Tagad zinu — kāpēc. Bet vēstulēs, ko mamma man rakstīja uz dienesta vietu, īstie cēloņi netika minēti, tikai žēlošanās par to, ka Lauma kļuvusi neciešama, mammu un Jūlijonkuli nolamājusi zemiskiem vārdiem, bet vecomammu Olgu par «riebīgu veceni» un «riebīgu savedēju». Tas tādēļ, ka mana mamma prata ar veco sievu labāk saprasties nekā savlaik Annas tante. Beigu beigās, jau labu laiku prom no mājām būdams,

stipri vien pēc savējiem noilgojies, es neviļus nostājos mammas un Jūlijonkuļa pusē un nospriedu, ka Lauma vēl nožēlos savu rīcību. Apmēram tā arī uzrakstīju savā atbildes vēstulē.

Kad pārnācu no dienesta, daudz ko uzzināju tuvāk, arī par to, ka mamma ar Jūlijonkuli vairākas reizes braukuši uz Krustupi pie Laumas, mēģinājuši ar viņu izlīgt, bet pilnīgi bez panākumiem. Lauma gan vairs nebijusi tik agresīva, pat pārmijusi ar viņiem dažus vārdus, taču pilnīgi atteikusies no jebkādas materiālas palīdzības, vēl nobrīdinādama, ka arī uz priekšu nekādus pasta pārvedumus no viņiem nepieņemšot. Un patiešām. Vecāki vēlreiz pārsūtījuši naudu īsi pirms Jaungada, bet pārvedums atgriezies In-gravā ar piezīmi, ka adresāts atteicies sūtījumu saņemt. Protams, pasta darbinieces bija izpļāpājušās, un visa Ingrava dabūja zināt, kādas attiecības Jūlijonkulim ar meitu. Ar to tika pielikts punkts.

Mēs sākām izvairīties Laumu pieminēt, un pēc kāda laika viņa it kā pagaisa no mūsu dzīves. Armijā būdams, es biju nolēmis mācīties vakar-skolā, tādēļ uz MRS neatgriezos, bet dabūju vietu tepat Patērētāju biedrībā. Tie nebija viegli laiki, kaut mēs visi strādājām. Gribējās stingrāk nostāties uz kājām. Purmaļu māja jau pasen bija nacionalizēta, tomēr mēs ar Jūlijonkuli paši to remontējām, labojām jumtu, abos dzīvokļos pārlikām grīdp, nomainījām ‘satrunējušās logu palodzes, sagādājām ziemai malku. Dzīve iegāja normālās sliedēs, dzīvojām saticīgi, sestdienās un svētdienās visa māja smaržoja pēc garšīgiem ēdieniem un cepumiem, arvien ko. jaunu nopirkām,

arvien ko patīkamu cits citam sagādājām. Un, ja Jūlijonkulis, kādreiz lieku glāzīti iemetis, pie galda tā smagāk nopūtās, mēs sapratām, par ko viņš domā, un likām viņam mieru. Visvairāk viņam bija ķēries pie sirds tas, ka arī uz vecmammas bērēm Lauma neatbrauca.

Kaut arī Laumu tikpat kā nepieminējām, tomēr mums k|uva zināms, ka viņa dzīvo Rīgā, ir apprecējusies ar mākslinieku Vilni Zanderu, ka viņiem ir divi bērni. Nekā sevišķa, vienīgi neliels mierinājums, ka gluži postā viņa nav aizgājusi. Es pats ap to laiku jau biju apprecējies ar savu kādreizējo klases biedreni Loniju Rancāni, kura pēc vidusskolas palika Ingravā strādāt par pārdevēju tepat universālveikalā. Tagad viņa ir apavu nodaļas vadītāja. Mums jau lieli bērni. Viena meita beidz studijas universitātē — ekonomistos, otra gatavojas iestāties nākamruden. Grib iet Laumas pēdās — studēt filologos. Vārdu sakot, mums viss kārtībā... kamēr atkal neuznāk kāds iedomu trakums, piemēram, jauna autiņa iegāde — plīsti vai pušu. Es nevaru ciest šīs fik-sās iedomas, tās mani var padarīt traku. Jo vairāk tāpēc, ka Lonija un mamma tad vienmēr saslēdzas necaursitamā blokā.

Tad man nāk prātā tas gadījums, kad sešdesmit devītajā gadā pie mums atnāca Ļova, vecais Ļova, par kuru man mazliet jāpastāsta. Ļova Peuzners ir vienīgais ebrejs mūsu pilsētiņā, kurš pēc kara atgriezās vecajā dzīvesvietā un te palika. Viņa māja bija saglabājusies, kūts arī. Ļova sadabūja zirgu un ratus un, tāpat kā pirms kara, saka strādāt par smago ormani. Ko tikai visu viņš pa šiem gadiem nav pārvadājis mūsu pilsētiņā, bet pēdē-

jos gadus piepalīdz universālveikalā, kaut arī automobiļi viņu galīgi izkonkurējuši. Un tomēr neviens Ļovam neliedz viņa ierasto darbu, viņš joprojām tur savā kūtiņā zirgu, gādā tam barību, joprojām braukā pa Ingravas ieliņām savos viegli ripojošajos ratos gumijotiem riteņiem. Ļova ir tāds vienkāršs un runā tikai latgaliski. Visi pazīst viņu, un viņš visus pazīst, jo Ļova ir lādzīgs cilvēks, nekad neatsakās izpalīdzēt. Viņa pakalpojumus labprāt izmanto, ar viņu ir viegli un interesanti, jo viņš labi atceras priekškara dzīvi Ingravā — un ne tikai Ingravā, bet arī apkārtējās sādžās. Tāds ebrejs: kāds ir mūsu Ļova, ir liels retums mūsu dienās. Kaut vai ar savu lauciniecisko ārieni, saviem kirzas stulmeņu zābakiem kājās. Zirgs viņam vienmēr spīd un laistās, tā Ļova viņu kopj un saudzē. Vispār — to visu pašam vajag redzēt.

Un tā šis Ļova reiz atnāk pie manas mammas un it kā ne no šā, ne no tā sāk runāties par veciem laikiem: par Bašu, par manu tēvu, ko viņš it labi atceroties, — un vēl tā pavaicā, vai tad tiešām par Jezupa Svarinska likteni nekas neesot zināms. Māte, neko aizdomīgu nejauzdama, arī atbild, ka nekas par vīru neesot zināms, kopš pazudis kara dienās. Tad Ļova izņem no svārku iekškabatas aploksni un saka: «Es, kundzīt, sarakstos ar vienu savu attālu radinieku, kurš agrāk, pirms kara, dzīvoja Galdainē, tika nosūtīts uz Poliju,'bet palika dzīvs. Sis mans radinieks draudzējās ar Bašu ģimeni, kura nepaspēja no Gal-daines izbraukt, u/i jūs, kundzīt, zināt, kas notika ar Galdaines ebrejiem. Tas pats, kas ar Ingravas ebrejiem. Braukdams projām, šis mans radinieks

bija aizgājis pie Basiem atvadīties, tā viņš man te raksta, un tad vecais Bass viņam esot pateicis tādus vārdus: ja tevi, Borja, — tā sauc manu radinieku, — pa ceļam noķer, tad tu meklē pēc Ingravas friziera Jezupa Svarinska, tas ir labs cilvēks, viņš tev palīdzēs. Es, teicis Bašs, esmu viņam par visu samaksājis, arī par tevi. Tie, raksta Borja, esot bijuši Baša vārdi, kad viņi šķīrušies. Bet Borju notvēruši kaut kādā baltkrievu sādžā un nosūtījuši uz Poliju, uz Osven-cimu. Kur palikusi viņa ģimene, to viņš līdz šai dienai nezina. Nu, kur palika, ja Borja līdz šai dienai nezina. Skaidrs, kundzīt. Tad nu es reiz ienācu apvaicāties, vai gadījumā nav kas jauns zināms par jūsu vīru. Ak tad nekā?» Ļova beigās tā smagi nopūties.

Visu laiku, kamēr Ļova runājis, mamma izlikusies, ka nesaprot, par ko īsti ir runa. Bet tajā pašā vakarā mani iesauca savā istabā un, izstāstījusi par Ļovas dīvaino apmeklējumu, atsāka savu veco leģendu par Baša zeltu. Un ja nu tiešām tēvs viņai neuzticējies, un ja nu tiešām tas zelts kaut kur tepat Purināju mājā vai dārzā noslēpts? Es tikai iesmējos un atmetu ar roku par mātes iedomām. Bet, ja gribu būt līdz galam atklāts, tad jāteic, ka nepagāja ne pusstunda, kad jau arī man bija piezīdušies tā idiotiskā versija. Dažas dienas vēlāk mamma man atzinās, ka reiz ilgāk pēc darba aizkavējusies frizētavā, visas malu malas izskatījusi, iztaustījusi, izklauvējusi un izklausījusi, bet bez sekmēm. No tā laika mamma pavisam citām acīm skatījās uz Ļovu, turēja viņu aizdomās kā šajā lietā ieinteresētu personu. Ko tad viņš vienīgais te mita mūsu miestelī, laikam

jau ko meklēja, uz ko cerēja. Lūk, tādu un tamlīdzīgu iedomu gūstā mana mamma palaikam nonāk, un tad viņa ir grūti panesama. Bet Ļova dzīvoja tālāk, kā līdz tam dzīvojis, un par mums vairs nelikās ne zinis.

Tā mēs dzīvojām — ar ikdienas rūpēm un ikdienas priekiem, un retiem paātrinājumiem, līdz mana Lonija bija iedegusies par kādu «kolosālu ideju» vai «iespēju». Un tomēr šos paātrinājumus mūsu dzīvē nevarēja salīdzināt ar to zibens spērienu, kam līdzīga bija vēsts par Laumas pēkšņo nāvi. Jūlijonkulis it kā satrūka, saguma zem bēdu nastas, tas, ko viņš no mums līdz tam bija centies noslēpt, tagad nenovēršami atklājās: Lauma ir bijusi viņa mūža nepārejošā sāpe un pašpārmetums.

Jau toreiz, kad Lauma, mums nezinot, atbrauca no Rīgas un uzlika kapa pieminekli savai mātei, viņš ārkārtīgi satraucās, jo acīmredzot viņu dziji ievainoja pats fakts, ka Lauma, nevis viņš pieminekli Annai uzlicis. Viņš toreiz neaizbrauca mums līdzi uz Viesīti, nepateikdams palikšanas īsto iemeslu, ko mēs pat iedomāties nevarējām. Viņš gribēja kaut iztālēm paskatīties uz meitu. Bija iznācis gaužām nelāgi, jo Annas kaps stāvēja ilgi nekopts, aizlaists. Mana mamma mums ar Jūlijonkuli daudzreiz bija atgādinājusi, ka vienreiz taču Annas kaps jāsaved kārtībā, jāuzliek betona kopiņa, jānoliek soliņš, lai tad viņa varot arī ko iestādīt. Bet mums ar Jūlijonkuli kaut kā nesanāca un nesanāca, arvien atlikām. Bet nu nekā — Lauma bija mums aizsteigusies priekšā. Tas skaistais kapakmens, zem kura Lauma pati tagad atdusas, bija steigā uzstādīts, un

mēs ar Jūlijonkuli dabūjām vēl krietni piestrādāt. Tika arī nolikts soliņš un iestādīts dzīvžogs. Diez vai otrs tik skaists kaps Ingravas kapsētā atrodams.

Uz Laumas apglabāšanu Ingravā ieradās negaidīti daudz ļaužu: gan no Rīgas, gan Krustupes, gan tepat vietējie. Ieradās arī Laumas bijušais vīrs, viņas bērni, viņas znots, Pēteronkulis ar sievu. Daudziem no viņiem tā bija tā retā atkalredzēšanās reize. Skumji, ka tā notiek. Es taču izjutu to pašu kaunu, ka gandrīz vai jāienīst sevi. Raudāja Jūlijonkulis, raudāja Vilnis Zanders, visi raudāja, tikai Laumas bērni — Ilze un Mārtiņš — pie mātes kapa nenolēja nevienu asaru. Visi uz viņiem paslepus skatījās, bet lai kaut sejas mus-kulītis kādam no abiem būtu noraustījies. Stāvēja un skatījās, kas te notiek, kā apglabā cilvēku.

Tagad mēs bieži aizstaigājam pie Annas un Laumas kapa. Tagad mums ļoti pietrūkst Laumas. Vispār mūsu dzīvē ienākuši tie, kuru vairs nav. Visbiežāk — Lauma un mans tēvs. Jūlijonkulis pat atļaujas spriest tā: ja mans tēvs nebūtu pazudis, viss varbūt būtu noticis savādāk. Šādas runas sāpina gan mammu, gan mani. Bet mēs paciešam, jo, pirmkārt, mīlam Jūlijonkuli, otrkārt, esam pie viņa pieraduši, un jāatzīst taču, ka viņš man bijis vairāk tēvs nekā mans īstais.

Mātesmāsa Veronika Čudare:

— Esmu skolotāja, tas ir, es vairs neesmu skolotāja, esmu pensionāre, taču visu mūžu esmu bijusi skolotāja. Pērn beidzot saņēmos un atbrīvoju savu vietu, kaut zināju, ka mājās mani gaida tikai mana vecā draudzene — vientulība. Ja es būtu iespītējusies — kā daža laba mana kolēģe, varbūt vēl gadiņus piecus kaut kā novilktu tik ierastā darbā, neviens jau mani dzītin nedzina prom, taču kopš pirmās dienas, kad par direktori atnāca jauniņā Priedkalne, jutu, ka esmu viņas nākotnes plānos tas ar sarkanu zīmuli apvilktais aplītis. Viņa no tik paceltiem augstumiem runāja par stundu pasniegšanas jaunākajām metodēm, man acīs skatīdamās un laipni smaidīdami, ka vajadzētu būt pēdējam stulbenim, lai nesaprastu, kam un kādēļ tādas runas teiktas. Pagaidām gaņ nekādu apvērsumu skolas darbā neesmu manījusi, tas pats vezums jāvelk, tikai vilcēji jaunāki. Pa kājām es viņiem nemaisos,

ar savu personu neuzbāžos un par sevi neatgādinu. Uz skolu eju tikai tad, kad mani aicina. Esmu bijusi uz pedagoģiskās padomes sēdēm, uz Jaungada eglītes sarīkojumu, un tas arī viss.

Kopš ievācos jaunajā dzīvoklī, man tikpat kā nekādu rūpju nav — centrālapkure, gāze. Patīk maziņā lodžija, kur svaigā gaisā pasēdēt. Nu varu dot va(u savam lasītpriekam. Lasu visu, kas kādreiz bija atlikts malā. Bieži braucu uz Rīgu skatīties teātra izrādes, apmeklēju rakstnieku sarīkojumus. Rīgā arvien apmetos nevis pie tuviem un attāliem radiem, bet pie kādas savas bijušās skolnieces, kura mani labprāt redz un uzņem. Kādēļ tas tā, to pāris vārdos grūti pateikt, jo cilvēku saprašanās jautājums ir reizē visvienkāršākais un vissarežģītākais.

Kad es nolēmu aiziet no skolas, savu turpmāko dzīvi tomēr saistīju ar kādu sen lolotu cerību. Domāju tā: izdarīšu vienu labu darbu, proti, piedāvāšu savai māsasmeitai Laumai, kura dzīvoja viena pati tāpat kā es, dzīvot kopā. Man viņas vienmēr trūka, tāpat kā trūka viņas mātes, neaizmirstamās Annas. Viņas abas bija vienīgie man patiesi tuvie cilvēki. Tā teikdama, varbūt esmu netaisna pret saviem vecākiem, maniem Cudaru ilgdzīvotājiem vecīšiem, un pret savu otru māsu Mariju, taču tik tiešām mūža gaitā esmu pārāk attālinājusies no tā gara, kāds viņu mājā valda. Man tas kļūst netīkams jau pēc pāris apmeklējuma dienām. Arēji tur vienmēr viss ir labākajā kārtībā, paši tādi tīri, klusi, arī māj atīra un klusa. Kādreiz es ar to lepojos, ka mēs, Cudari, tādi priekšzīmīgi ļaudis, ka neviena manta mūsu pagalmā nemētājas salauzta, ka paši nestaigājam

salāpītās drēbēs, ka mūsu zirgs un lopiņi vienmēr labi pabaroti, ka tēvs nekad nav dzēris un pīpo-jis un tāds pats ir Marijas vīrs Jānis. Ak, ja es tik vien par viņiem zinātu, tad laikam arī pati domātu tā, kā domā daudzi, kas mūs, Čudarus, vai nu cienī, vai apskauž. Mūs, kas nekad nevienam pat kapeiku neesam bijuši parādā, kas nekad neesam nevienu palīgā lūguši, bet... arī neko neesam nevienam aizdevuši, nedz palīgā gājuši. Es te nerunāju par sīkumiem, sīkumos esam varējuši būt arī dāsni. Bet tā neiedomājami dabiskā, viegli plūstošā dzīves gudrība, kas katru viņu soli nopamato savā vīzē, — tā ir apbrīnojama. Vispirms — viņi ir ticīgi ļaudis, pret ko man nebūtu iebildumu, ja tas patiešām tā būtu, ja viņi pildītu kaut vienu vienīgo bausli par sava tuvākā mīlēšanu. Visu mūžu mūsu māte tiranizēja tēvu, kurš viņai tiktāl pakļāvās, ka uz vecumdienām pašam uznāca smiekli par savu nožēlojamo stāvokli. Tēvs bija iemācījies tā uzminēt mātes domas un vēlmes, ka, no malas skatoties, to patiešām varēja noturēt par neredzētu saprašanos. It kā par kaut ko atriebdamās, māte arvien tēvam pasniedza to sliktāko gaļas gabalu, tos melnākos kartupeļus un biezputras aizdaram vismazāko sviesta pickiņu vai seklāko karotīti mērces. Kad mēs paaugām, mums gribējās te kaut ko labot, taču nekā nepanācām, izņemot mātes uztraukšanos, kliegšanu un apvainošanos līdz asarām. Viņa uzskatīja šāvu rīcību kā pilnīgi normālu un godīgu, jo pati viņa gaļu tikpat kā neēdot, ceptus kartupeļus ne tik, bet, kādam taču esot jāapēd arī tas, kas varbūt kungu galdam nederot. Tēvs nostājās mātes pusē, norāja mūs un skaidroja mā-

tes garā, ka ēdiens vienmēr esot labs un sāts, ka viņš gribētu tik labi paēdis būt visu mūžu. Tāpat visi smagie darbi gūlās vienīgi uz tēva pleciem, mājās netika pasaukts, kaut vai melna nakts. Viss mūsu mājā bija noslēgts, viss nobēdzināts, it kā starp mums būtu kāds garnadzis. Šis netikums, par ko aiz kauna mēs nevienam nestāstījām, ļoti aptumšoja mūsu bērnību un jaunības gadus.

Vienīgi Annai bija labākas dienas. Vecāki viņu īpaši loloja un lutināja, varbūt saistīdami ar viņu kādas īpašas cerības, jo Anna no mums bija skaistākā un piekļāvīgākā. Viņai neteica to, ko it viegli varēja pateikt man, piemēram: «Mēs jau Veroniku izlaidām ļaudīs, mēs... ak dieviņ, cik tur visa vajadzēja, kamēr tās augstās skolas izgāja. Bet ko ta esam no viņas sagaidījuši vai sagaidīsim, kad viņa tāda nepraša — i vīra sev nevar dabūt, tik pa to skolu, tik pa tām grāmatām. Tfū!» Tā runāja māte, kamēr vēl jutās valdniece. Tagad it kā tas pats, tikai mazliet savādāk: paskatās uz mani savām aiztecējušām acīm, smagi nopūšas un bezcerīgi atmet ar roku. Tēvs dziļajā vecumā palicis smaidīgs, runā pavisam maz, bet, ja ko saka, tūdaļ apraudas.

Es varbūt visu to nepieminētu, ja mana vecākā māsa Marija nebūtu gandrīz absolūta mātes kopija. Tāpat ir saliekusi un nodzinusi kādreiz stalto puisi — savu vīru Jāni Krustakolnu. «Kur viens cilvēks var būt tāds ļempaks!» — šo izsaucienu Marija vārds vārdā ir pārņēmusi no mātes. Marijas Jānis vēl tagad iet kā uzvilkts, kaut kolhoza darbos vairs nepiedalās, bet savu piemājas zemīti nokopj, lopiņus pabaro, govi izslauc, sienu pa ceļmalēm sapļauj, bietes izravē, kartupeļus

norok, uz Zelču veikalu ar rīta gaismiņu prom, pēc pāris stundām atpakaļ un atkal pie darba. Marija— tā par slimībām vien domā, bet patiesībā viņai briesmīgi kremt, ka viņas bērni aizlaidušies uz neatgriešanos. No sešiem bērniem neviens pats negribēja palikt mājās. Un es viņus ļoti labi saprotu. Arī par to reto ciemošanos. Ciemoties pie Marijas — tas nozīmē neciemoties, jo tu vēl neesi pārspēris kāju pāri slieksnim, kad jau dzirdi: «Vai cik labi, ka tu atbrauci! Redz, Jānis tieši šodien taisās sienu vest mājās. Ka neuznāk lietus. Tad nu varēsiet paspēt līdz vakaram.» Tā vien mēle niez pretī pavaicāt: «Bet ko tu pati pa to laiku darīsi?» Tā viņiem tur, Ču-daros, gājis un tā iet līdz šai dienai. Ja nu Zel-čos ir kādas kārtīgas, nokoptas mājas bez dzērājiem un dienderiem, tad tās ir Čudaru mājas. Kolhoza priekšsēdētājs ne reizi vien viņus par paraugu citiem stādījis.

Nu vismaz tiktāl saprotams, kāpēc savās radniecības jūtās biju tuvāka Annai, bet jo sevišķi viņas meitai Laumai, kurai kādu laiku biju mātes vietā. Tādēļ jau arī mazliet ticēju iespējai, ka vecumdienās varētu dzīvot kopā ar viņu. Aizbraucu pie viņas uz Rīgu, piezvanīju viņai uz darbu, norunājām, ka vakarā satiksimies pie viņas mājās. Lauma joprojām mitinājās pie savas bijušās darbabiedrenes, kura, tāpat kā es, jau gatavojās iet pensijā. Viņu sauc Irēna Duhanova, bet Lauma vii/u uzrunāja par Irēnu Karlovnu, un tas izklausījās diezgan dīvaini. Lauma man paskaidroja, ka tā tas iegājies kopš pēckara gadiem, kad Duhanova strādājusi par sekretāri. Kad pierodot, tad nemaz dīvaini neizklausoties.

Dzīvoja viņas trīsistabu dzīvoklī vienā no piecdesmitajos gados celtajām mājām Vecrīgā, netālu no Pētera baznīcas. Lauma mitinājās istabā ar atsevišķu ieeju tieši no priekšnama. Jau agrāk pāris reižu biju Laumu tur apmeklējusi. Tovakar, kā man šķita, viņa bija labā omā, un es cerēju uz sarunas izdošanos. Viņa interesējās par maniem jaunumiem, par to, kā esmu iekārtojusies jaunajā dzīvoklī, cik liela man piešķirtā pensija, kā es domāju tālāk dzīvot, kam veltīt savu laiku, kura nu vienreiz būs diezgan. It kā pati vedināja uzsākt manis nodomāto sarunu. Savos trīsdesmit deviņos gados Lauma jau sāka mazliet nosirmot (viņa vēl nekad nebija krāsojusi savus tumši brūnos matus), taču izskatījās, kā mēdz teikt, labak par saviem gadiem. Acīmredzot tagad viņa vairāk uzmanības veltīja savai ārienei, un tas tika darīts ar smalku gaumi, bez tiem uzlidojumiem un kritumiem, kas notiek ar sievietēm, kurām šajā ziņā nav sava es. Man pat šķiet, ka to gandrīz nav iespējams iemācīties, ka arī gaume ģērbties ir dieva dāvana, kas vienam dota, otram ne. Jo kā lai izskaidro, ka izglītota, inteliģenta sieviete, kurai līdzekli Jautu labi ģērbties, savelk sev mugura visu, kas ir, vienalga, vai tas piestāv vai ne, bet kaut kāda meitene no provinces pilsētiņas vai pat dziļiem laukiem šuj sev tādas kleitas, tā prot saģērbties un nokopties, ka acis žilbst skatoties. Kā no modes lapas izkāpusi. Lūk, arī Laumai piemita šī īpašība vienmēr, tikai tagad viņa ģērbās vienkāršāk un reizē izsmalcinātāk.

Mēs dzērām stipru tēju, vakarējām, un es ieminējos par savu ideju apmainīt dzīvokli uz Rīgu, lai mēs varētu dzīvot kopā. Tāpat kā bijām čet-

rus gadus Krustupē kopā dzīvojušas. Ko viņa par to domā? Lauma mani mierīgi uzklausīja, tad, cieši acīs man skatīdamās, teica: «Redzi, tant, man vairs nav vajadzīgā entuziasma kaut kam tādam, ko tu piedāvā. Es tevi mīlu un esmu tev pateicīga par to, ko tu esi manā labā darījusi. Tevi kā cilvēku — neatkarīgi no tā, ko sauc par radniecību. Varēja taču būt pavisam citādi. Diemžēl saites, kurām vajadzēja būt stiprām, reiz sāka trūkt. Pēc tam es pati sāku tās raut. Kāpēc man vienai bija jābūt tā visa izcietējai? Kāpēc? Varbūt man vajadzēja atkārtot kļūdas, ko pieļāva mana labā, visu piedodošā māte? Kur viņa ir? Cik viņai bija gadu toreiz nāves stundā? Un nevienas atvieglinošas domas, vienīgi izmisums. Tas cilvēks, kam vajadzēja turēt viņas roku pēdējos elpas vilcienos, — tas cilvēks viņas vietā jau redzēja citu, bet mani mānīja, ka nespējot noskatīties mirstošā cilvēkā, it īpaši, ja tas bijis tik tuvs. Tad šīs saites, kurām vajadzētu būt stiprām, manī sāka trūkt. Tā būtībā, tant, ir mana atbilde. Tu esi tu, un es esmu es, mūsu kopā dzīvošana nav iespējama.» Pēc tam viņa vēl sabiezinātās krāsās patēloja savu raksturu, kurš ar gadiem esot kļuvis vēl neciešamāks. Es pat sadusmoties nedabūju. Tā mēs šķīrāmies vēlā vakarā un Viņa pat neapvaicājās, kur es aizeju svešajā Rīgā.

Kad atgriezos mājās Krustupē, man vairs negribējās par Laumu ne domāt. Taču nepagāja necik ilgs laiks, kad pagātnes ainas atkal mani apsēda. Lauma, četrpadsmit gadus veca meitene būdama, atbēga pie manis no Ingravas. «Tant, es gribu dzīvot pie tevis! Es tur nevaru. Paps dzīvo ār Ilgu.» Es viņai nekādus paskaidrojumus nepra-

siju, viņa bija pārāk satraukta. Tikai sevī nodomāju: «Tad tomēr tā ielasmeita...» Ari Lauma vairs ne reizes nedz par savu tēvu, nedz Ilgu neieminējās. Lauma palika pie manis.

Es panācu, ka viņa varēja mācīties jau nokomplektētā astotajā klasē, kuras audzinātāja bija Emma Zālīte, mana ilggadējā kolēģe un draudzene. Jutos droša, ka Laumai nenāksies grūti iedzīvoties klases kolektīvā. Un patiesi — tā arī notika. To piecdesmit ceturtā gada ziemu mēs sevišķi labi un draudzīgi nodzīvojām. Vienīgie nepatīkamie brīži bija tie, kad pāris reižu pie mums negaidīti ieradās Jūlijs. Ak, kas tur, manā vecajā dzīvoklītī, tad notika par bļaustīšanos un ārdīšanos! Arī mani nolamāja pēdējiem vārdiem: es esot slikta skolotāja, ja atraujot vecākiem bērnu, noskaņojot. Laumu pret viņas miesīgo tēvu. Ja es viņam toreiz būtu piekāpusies, es būtu Laumu pazudinājusi. Viņa bija spējīga uz visu.

Mēs iztikām ar manu skolotājās algu, kas tolaik bija visai pieticīga. Nekā spoža, cik atceros, mūsu ikdienā nebija, toties daudz garīgu interešu — avīzēs, žurnālos, grāmatās lasīto mēdzām pārrunāt garajos ziemas vakaros. Toziem reiz aizbraucām uz Rīgu. Dienā apskatījām pilsētu, vakarā noskatījāmies izrādi Dailes teātrī un vēl paspējām uz Maskavas vilcienu, kurš atgāja īsi pirms pusnakts. Šis piedzīvojums mūs kaut kā īpaši satuvināja. Jo Lauma pieauga, jo vairāk sāka līdzināties Annai. Māsa it kā atdzima savā meitā. Es viņai pāršuvu vienu no savām maz valkātām kleitām, tumši zilu, no loti laba auduma, ar baltu apkaklīti un baltām piedurkņu apmalēm. Kleita viņai ļoti piestāvēja, lai gan iepriekš kājām rokām

59i

turējās pretī manam nodomam to viņai pāršūt. Sājā ziņā Lauma bija un palika smags cilvēks, kam kaut ko dāvāt — lai ari no vistīrākās sirds — tikai mokas un nepatikšanas. Bet piecdesmit piektā gada rudenī, kad Lauma saņēma pasi, viņa man paziņoja savu nepārsūdzamo lēmumu, proti, ka turpmāk viņa mācīsies un strādās, jo nevēlas mani bezgalīgi izmantot, dzīvot uz mana rēķina. Lauma iestājās darbā Krustupes slimnīcā par sanitāri. Viņas darba laiks bija no sešiem vakarā līdz divpadsmitiem. Labi vēl, ka mēs dzīvojām samērā netālu no slimnīcas, tomēr mājupnākšana pa šaurām, neapgaismotām ieliņām bija diezgan nepatīkama, lai neteiktu — bailīga. Un iznāca tā, ka, labu gribēdama, viņa mani apgrūtināja vēl vairāk, jo es nevarēju iet gulēt un aizmigt, kamēr viņa nepārnāca. Visbiežāk es ap pusdivpadsmitiem ģērbos un gāju viņai pretī uz slimnīcu. Viņa gan spurojās, rāja mani, taču jutu, cik mana uzmanība viņai bija patīkama.

Kopš tā laika mans dzīvoklītis drusku oda pēc zālēm, sevišķi lizola. No šīm smakām nekā nevarējām paglābties, lai gan tika sperti visi tīrības soļi. Tomēr ļaunākais bija tas, ka viņa nedabūja izgulēties, cik tādam jaunam meitēnam pienāktos. Es panācu, ka starp četriem un pieciem viņa atlaidās gultā un lielākoties tūlīt iemiga. Nav grūti iedomāties, kādi pienākumi ietilpa sanitāres darbā. Dažai labai meitenei viņas vecumā pietiktu tikai vienreiz redzēt tos skatus, lai bēgtu no turienes neatskatīdamās. Lauma strādāja sakostiem zobiem, dažreiz palika slimnīcā pat visu nakti, ja ar maiņas sanitāri kas atgadījās. Ārsti un māsas ar viņu bija ļoti apmierināti, vienmēr viņu uzteica, mani

kur satiekot. Tā viņa izturēja veselu gadu, līdz galvenais ārsts Vorobjovs viņu pārcēla uz ātrās palīdzības dienestu. Arī tur viņa strādāja no sešiem vakarā līdz divpadsmitiem. Emma Zālīte un citas manas kolēģes gan mēģināja pārliecināt, ka pēdējā vidusskolas klasē Laumai nevajadzētu strādāt, bet nodoties vienīgi mācībām, jo viņai esot visas iespējas skolu beigt ar zelta medaļu.

Otrs pretendents uz zelta medaļu Laumas klasjī bija maltietis Francis Dunda, mūsu skolas dzejnieks. Viņa dzejoļi jau bija nodrukāti «Padomju Jaunatnē», «Pionierī» un žurnālā «Bērnība». Viņš bija mūsu slavenība un mūsu cerība. Bet tajā pašā laikā ļoti kluss, kautrīgs un, manuprāt, ļoti glīts zēns. Mēs, skolotājas, piecietām, ka viņš tik agri sāka audzēt Ūsiņas, kas viņam piestāvēja, lai gan pagaidām sadīgušas plānas un mīkstas — kā dažai sievietei, kura tādēļ jūtas ne visai iepriecināta. Francis bija izcili apdāvināts, orientējās latviešu literatūras vēsturē, pazina it visus tā laika dzejniekus tā, ka varēja jebkurā brīdī no galvas deklamēt viņu pazīstamākos darbus. Viņa paša dzejoļi bija varbūt mazliet bērnišķīgi, mazliet patriarhāli, taču tajos pārsteidza tādam zēnam negaidīta dzīves apcere un romantiska uztvere. Man palicis atmiņā viņa dzejolis par jasmīnu krūmu, kuru viņš nosauca par ziedoņa princi. Dzejolis ir saglabājies burtnīcā, ko Francis bija devis Laumai palasīt, bet viņa, aizbraukdama uz Rīgu, to bija aizmirsusi un nekad vairs pēc šīs burtnīcas neapjautājas. Es to ilgi glabāju, bet, kopš pārbraucu uz jauno dzīvokli, nekur nevaru atrast. Taisni žel reizumis sametas. Tajā burtnīcā bija kādi desmit vai divpadsmit dzejoļi, glīti uzrakstīti.

Franci Dundu šeit pieminu tāpēc, ka viņš bija iemīlējies Laumā. Francis meklēja jebkuru iespēju būt viņas tuvumā. Viņš nesa Laumai pirmās meža puķītes pavasarī un pēdējos ziedus rudenī. Viņš manā vietā gāja vēlu naktīs pretī uz slimnīcu, lai pavadītu Laumu uz mājām, viņš piedāvājās viņai aizbraukt līdzi uz Ingravu, kad viņa kārtējo reizi gribēja apmeklēt mātes kapu. Viņi bija tik bieži kopā, ka man šķita it reāli domāt par viņu abu kopīgu nākotni. Bet cik pārsteigta es jutos, kad reiz vaļsirdības brīdī Lauma man pateica:«Tant, viņš mani tā mīl, ka es nemaz nejūtu. Viņš pat nav mēģinājis mani noskūpstīt, bet toreiz, kad klases pārgājienā uz Sauleskalnu mēs siena šķūnī gulējām blakus, viņš pat nepakustējās, lai man pieglaustos.» Es, protams, tūdaļ iebildu, ka tas pierāda vienīgi to, cik Francis dvēseliski tīrs, cēls zēns. Taču Lauma atsmēja, ka dakteris Vītiņš, tas, ar kuru viņa brauca kopā ātrās palīdzības mašīnā, arī esot’ neparasti kluss un kautrīgs cilvēks, bet mākot skūpstīties pat šofera klātbūtnē un jau vairākas reizes, ceļos krizdams, lūdzies, lai Lauma viņu kaut reizi apmeklējot viņa vecpuiša dzīvoklītī. Un tas tika pateikts tā, ka arī es nevarēju noturēties neiesmējusies.

Lauma tomēr pret Franci izturējās smalkjūtīgi, varētu teikt, žēloja viņu, kā stiprākais pažēlo vājāko. Svētdienās, kad parasti arī Franci uzaicinājām pusdienās, mūsu istabiņā risinājās gari, nesteidzīgi disputi par mākslu un literatūru. Francim tikai to vajadzēja. Aktuāli mums tolaik bija tādi rakstnieki kā Sent-Ekziperī, Hemingvejs, bet sevišķi daudz runājām par Tolstoja «Karu un mieru», ko viņi abi toziem izlasīja. Biju sakrājusi

diezgan pamatīgu bibliotēku, kurā viņi varēja atrast arvien ko jaunu, lasīšanai vēlamu. Atlicināt laiku grāmatām — tā bija viena no mūsu degošākajām problēmām. Visvairāk brīva laika bija Francim, tādēļ viņš turējās mums priekšā, kaut mana bagāža bija smagāka. Taču kādreiz sen lasītas grāmatas bieži vien ir tikai fakta konstatējums, ka tas jau lasītas, jo palicis ļoti vispārējs priekšstats par saturu un tēliem, kamēr pats galvenais — grāmatas dzīvais pulss — apklusis. Es jau pasenis esmu sākusi pa otram vai trešam lāgam pārlasīt savas mīļākās grāmatas, arvien tās sagādā man baudījumu. Par laimi, tomēr vēl neesmu nonākusi tajā omulīgajā stadijā, kad pagājušā gada avīzes šķiet kā nupat no tipogrāfijas nākušas.

Tas laiks, jo sevišķi piecdesmit septītā gada sākums man palicis atmiņā kā viens no skaistākajiem, piepildītākajiem manā mūžā. Mēs bijām trīs — Lauma, Francis un es. Viņi man bija kļuvuši tuvi un mīļi kā pašas bērni. Es izsapņojos par to, ka Lauma un Francis arī turpmāk turēsies kopā un varbūt arī es varēšu būt kaut kur tuvumā. Par ko gan citu es varēju sapņot, būdama viena šai pasaulē. Reiz sabrukušu laimes iespēju es uzskatīju par vienīgo, citas vairs negribēju un paliku viena. Taču nevienam citam to nenovēlēju, man gribējās ap sevi redzēt un just laimīgus cilvēkus. Tādi varēja kļūt Lauma un Francis.

Piecdesmit septītā gada marta sākumā, iedams rīta puskrēslā pāri aizsalušajam Krustupes ezeram, mūsu mīļais, neaizmirstamais Francis Dunda ielūza un noslīka. Tas bija neizsakāmas bēdas viņa mātei, vienkāršai lauku sievietei, atraitnei. Ne-

gaidītas bēdas mums ar Laumu. Pēc bērēm Lauma atcerējās Franča viņai teiktus vārdus: «Es laikam ilgi nedzīvošu. Kaut kas mani steidzina, dzen, bet man pašam vismīļāks ir miers un klusums.» Kad tik agri piemeklē nāve, kā tas notika ar Franci, tad man uzmācas dīvainā doma par to, ka tie, agri aizgājušie, ir tāpat nodzīvojuši savu mūžu kā ilgdzīvotāji, jo mūža garums arī ir relatīvs jēdziens. Savos astoņpadsmit gados Francis jau dažā ziņā bija vecītis, pārāk nopietns un apcerīgs vecītis. Es viņu bieži atceros, un man ir dārga šī mazā fotogrāfija, kurā esam redzami mēs visi trīs manā vecajā dzīvoklī pie loga, — viņš pats arautoknipsi mūs uzņēma, varbūt tāpēc viņa galvas pielieciens uz Laumas pusi izskatās mazliet pārspīlēts, mums klāt pieskrejot un sastingstot.

Lauma pabeidza Krustupes vidusskolu ar zelta medaļu. Tā bēdas nomainīja prieks. Izlaiduma aktā mēs ar Laumu piedzīvojām pārsteigumu. Kad direktore pasniedza Laumai gatavības apliecību un sākās apsveikšana, no zāles pēdējām rindām pie viņas ar lielu rožu pušķi un dāvanas saini nāca Edmunds Svarinskis, viņas «pusbrālis». Lauma ārkārtīgi apmulsa un nosarka. To nu viņa pavisam nebija gaidījusi. Viņa pieliecās un noskūpstīja puisi uz vaiga. Tas bija tikai mirklis, un Edmunds jau gāja atpakaļ uz savu vietu. Pēc akta viņa vairs skolā nekur nebija. Vakarā atvērusi Edmunda dāvanas saini, Lauma izsaucās: «Jocīgais! Ko lai es ar tiem daru?» Kartona kastītē atradās slēpju piederumu komplekts. Kā Franča Dundas dzejoļu burtnīca, tā arī Edmunda dāvātie slēpju piederumi palika pie manis. Arī par tiem Lauma vēlāk aizmirsa.

Uz rudens pusi Lauma aizbrauca uz Rīgu. Apmetās pie sava tēvabrāļa Pētera, iestājās universitātes Filoloģijas fakultātes vakara nodaļā. Pēteris viņu iekārtoja darbā žurnāla «Daile» redakcijā par sekretāri. Tā bija tāda savāda sekretāres, kurjeres un mašīnrakstītājas štata vienība ar visai niecīgu algu. Bet Lauma bija Lauma — viņa ātri iedzīvojās jaunajā vietā, apguva mašīnrakstīšanu, tika galā ar lietvedību, kāda jau nu varēja būt tādā nelielā iestādītē kā žurnāla redakcija, kur vispār strādāja seši vai septiņi darbinieki.

Tāds bija Laumas Rīgas dzīves sākums. Piedalīdamās kādā seminārā, es viņu vēl tajā pašā rudenī apciemoju. Likās gluži apmierināta un neparko negribēja ņemt no manis tos piecsimt rubļus, ko viņai biju sataupījusi un aizvedusi. Nekas, it nekas nebija mainījies. Mēs vismaz diezgan regulāri sarakstījāmies, bet ar tēvu — nekādu kontaktu. No vēstulēm es uzzināju, ka Pētera dzīvoklī Lauma varējusi palikt tikai līdz novembra sākumam, pēc tam bijis jāpārceļas uz Berģiem, Pētera jaunceļamās mājas pagaidu mājiņā. Labi, ka par viņu apžēlojies otrs viņas tēvocis Arturs Neimanis, kurš pieņēmis viņu pie sevis. Dzērājs izrādījās labāks cilvēks nekā nedzērājs. Es tikai nevaru saprast vienu, kā Pēteris, kuram pašam reiz dzīvē izgāja tik plāni, varēja būt tik nejūtīgs pret sava brāļa meitu. Varbūt viņš bija jau sasniedzis to pakāpi, kad liekas — ja man klājas labi, tad taču labi klājas arī citiem. Jo nevar būt, ka viņš, izglītots, mākslās erudīts cilvēks, nebūtu sapratis, kāpēc Lauma tik cietsirdīgi novēršas no sava tēva.

Vēl man šķiet, ka Petera saltā rīcība un drausmīgie apstākļi pie Neimaņa bija iemesls, kāpēc

Lauma tik steidzīgi apprecējās ar Vilni Zanderu. Kā agrāk teica — izskrēja pie vīra. Ap to laiku — piecdesmit astotā gada rudenī — mūsu sakari ar Laumu gandrīz pilnīgi apsīka. Ne jau manas vainas dē|, kaut arī biju uz Laumu apvainojusies. Iestājās klusums, kas ilga veselus desmit gadus.

Protams, viņas dzīve šajā laikā vismaz lielās līnijās man bija zināma. Par viņas bērniem, par universitātes beigšanu, par paaugstinājumu darbā — viņa bija iecelta par kino nodaļas vadītāju tajā pašā «Dailes» redakcijā. Parādījās viņas raksti, visbiežāk par latviešu klasikas ekranizējumiem. Viņa rakstīja asi un skaidri, bez parastajām iesācēju kļūmēm. Šur tur es viņai nepiekritu, jo, piemēram, «Salnu pavasarī» vērtēju augstāk. Viņas raksti presē parādījās arvien biežāk, viņas vārds (ar parakstu Lauma Purmale) kļuva populārs, sevišķi, kad viņa sāka regulāri piedalīties radio un televīzijas pārraidēs.

Reiz, atkal būdama Rīgā, nejauši uz ielas sastapu Pēteri, kurš man pastāstīja «pēdējo» jaunumu par Laumu. Viņa bija izšķīrusies. No ne-gaidītības man uz brīdi aizrāvās elpa, bet Pēteris steidzās ātrāk izstāstīt un laikam ātrāk no manis tikt vaļā. Lauma esot savus bērnus atstājusi Zanderam un maksājot alimentus. Zanderam jauna sieva. Lauma savus bērnus varot redzēt un tikties ar tiem tikai divas reizes mēnesī. Visu to Pēteris stāstīja tā, it kā es būtu līdzvainīga. Tādā dīvainā, neizprotamā intonācijā. Mēs šķīrāmies, un tālāk es gāju kā apmāta, pēkšņi man bija kļuvis pretīgs viss, kas saistījās ar Laumu. Vai tiešām normāls cilvēks spēj atsacīties no saviem bērniem? «Ja tevis nav, tad man nav vajadzīgi

ari tavi bērni,» — tā it kā viņa esot pateikusi Vilnim. Vēlāk, daudzus gadus vēlāk, kad mūsu tikšanās un sarakste ar Laumu atjaunojās, es daudz ko sapratu un pat biju spējīga Laumas rīcību attaisnot, jo vai gan citādi es viņai būtu atklājusi savu vientulības izauklēto iedomu par pārcelšanos uz Rīgu un kopā dzīvošanu.

Tagad Lauma atdusas blakus savai mātei. Zem skaistā kapakmens ar balta marmora cilnī iekaltajiem jasmīnu ziediem. Jo jasmīni bija ne tikai Annas, bet arī Laumas mīļākie ziedi, kaut tie zied un smaržo tikai īsu brīdi.

Tāds ir stāsts par manu māsasmeitu Laumu un par mums pašiem.

Tēvabrālis Pēteris Purmalis:

— Viņa pie mums ieradās, var teikt, pilnīgi nelaikā. Pašiem divi mazi bērni, mājās stāvoklis saspīlēts līdz pēdējai iedaļai, jo mana sievas-

māte — cienījamā Stāla kundze ne tikai nedomāja atvēlēt mums otru istabu no lielā dzīvokļa, bet arī Magdai, savai miesīgai meitai un manai sievai, nepalīdzēja audzināt mazos. Savstarpējs īgnums, kas jau robežojās ar naidu, tomēr tika valdīts, un līdz skandāliem, kā jau civilizēti ļaudis, mēs nekad nenonācām. Es nezinu, kā tas bija, kad Magda ar māti palika divatā, taču manā klātbūtnē sarunas ritēja gluži korekti.

Tovasar mēs sākām būvēties Berģu ciemā, mans pusbrālis Arturs mums uztaisīja pagaidu mājiņu, kurā diezgan ciešami varējām pavadīt vasaru līdz pat vēlam rudenim, lai tikai atrastos tālāk no tās Blaumaņa ielas paradīzes ar cienījamo Stāla kundzi un viņas pretenzijām. Kas pats ir mūžā kaut reizi būvējies, tas zina, cik dārgs tāds prieks. Rūpes un izdevumi, izdevumi un rūpes. Un tomēr no savas bibliotēkas neaiznesu uz antikvariātu nevienu pašu grāmatu, nepārdevu nevienu gleznu. Ne reizi vien biju jau tuvu, tuvu tam, ka, Magdas lūgumus, argumentus un pat piedraudējumus uzklausot, padotos viņas «idejām», kad radās ārkārtēja vajadzība pēc naudas, ko par būvmateriāliem vai meistariem par darbu maksāt, tomēr noturējos. Aizņēmos, patincināju meistarus, bet grāmatas un gleznas neaiztiku. Un vai man nebija taisnība? Mūsu māja sen jau gatava, bet kam vēl no paziņām šodien ir tāda bibliotēka, kam tāda gleznu kolekcija? Divpadsmit tūkstoši sējumu — tas vēl nebūtu nekas tik sevišķs. Bet kādu sējumu! Un gleznas. Divi Purvīši, viens Jaunsud-rabiņš, divi Tonēs, četri Kalnrozes (par pusvelti dabūti), viens Svemps, viens Liberts, trīs prāvi Irbes pasteļi, viens Kalniņš, jaunos es nemaz ne-

skaitu. Lai gan pēc gadiem, ar laiku... Savas gleznas es neatdotu nevienam ne par kādu naudu, jo tas ir vienīgās, viena eksemplārā. Jā... Un nekas tāds briesmīgs, kā Magda paredzēja, nenotika, mēs izkūlāmies no visām grūtībām, uzbūvējām māju, izaudzinājām bērnus, iegādājāmies vēl daudz ko, kas naudas vērtībā varbūt dārgāks par manām grāmatām un gleznām.

Un tā piecdesmit septītā gada vasaras otrā pusē pie mums Rīgā ieradās mana brāļa Jūlija meita Lauma. Es viņu ilgi nebiju redzējis un dikti nopriecājos, ka viņa izaugusi par tik skaistu meiteni (māte jau arī bija skaista), nopietnu un gudru (vidusskolu bija beigusi ar zelta medaļu). Viss, kas saistījās ar viņas neglīto izturēšanos pret savu tēvu, aizbēgšanu no mājām, man bija zināms, taču vai tādēļ būtu jāieņem naidīga pozīcija pret brāļameitu? Nu viņa bija iestājusies universitātē un pa studiju laiku gribēja apmesties pie mums. Magda uzreiz iebilda, ka tas nav iespējams, jo pašiem šauri, taču man bija neērti Laumai pavisam atteikt, tādēļ izdomāju šādu variantu: kamēr mēs mitināmies pa Berģiem, tikmēr Lauma var padzīvot mūsu istabā, un, ja viņa nāks un ies pa sētas durvīm (tāpat kā mēs paši), tad Stāla kundzei nevarētu būt īpašu iebildumu. Un tālāk — kad oktobra beigās atgriezīsimies Blaumaņa ielā, varbūt līdz tam Lauma jau būs ko atradusi, ja ne, viņa kādu laiciņu beigu beigās var padzīvot Berģu pagaidu mājiņā, kas tā sataisīta, ka tur pietiekami silts arī ziema. Bez tam — nebūtu nemaz slikti, ja tur kāds dzīvs cilvēks apgrozītos: taču paliek visāda manta un būvmateriāli. Pa dienas gaišumu tur būs Arturs,

kurš liks sijas un sitis smilšu griestus, bet naktis tur pārlaidīs Lauma, ja patiešām viņa tik droša un patstāvīga, kā liek saprast. Mans variants galu galā tika pieņemts. Stāla kundze gan sākumā arī Laumai lika manīt, cik augstu te, Blaumaņa ielas dzīvoklī, viņa stāv pāri visiem, taču Lauma bija pratusi šo veco teātra aristokrātieni saintriģēt, un viņas it labi sapratās. Sievasmāte viņu pat aicināja savos apartamentos dzert tradicionālo vakara tēju, kas mums nekad netika piedāvāts.

Sad un tad, ja pēc kādas garākas teātra izrādes man negribējās pa nakti kulties uz Berģiem un es paliku Rīgā, mēs ar Laumu izrunājāmies līdz sirds dziļumiem, atsaucām atmiņā daudz jau pa pusei aizmirsta, kas mūs abus saistīja ar Ingravu, ar mūsu dzimto māju. Protams, nācās mest vienu otru līkumu, lai izvairītos no sāpīgiem atgādinājumiem, taču vispār atmiņas raisījās brīvi un mūsu sirdis pildīja ar tādu neaprakstāmu saldmi. Es vēroju Laumu, sarunājos ar viņu, klausījos viņas balsī, bet domas jau bija tālin tālu — trīsdesmit devītā gada ziemas brīvdienās, kad pārbraucu no Krustupes mājās un pirmo reizi ieraudzīju šūpulī mazo Laumīti — tikko apvēlušos zīdainīti, kas tik jauki smaidīja un miedza debeszilās actiņas. Kā man viņa patika, kā es ar viņu lepojos, jo tā taču bija mana brāļa pirmdzimtā, un iedoma, ka esmu viņas tēvocis jeb onkulis, man dikti imponēja. Kamēr mācījos Krustupes skolotāju institūtā, reti apmeklēju mājas, bet ikreiz, kad tur ierados, vispirms gribējās redzēt viņu, pašūpot un paauklēt mīļo bērniņu. Kad viņai palika divi gadiņi (tad jau es biju iz-

pestīts), stundām ilgi varēju ar viņu rotājāties, gudrot viņai pasakas, rādīt bilžu grāmatas, kuras kādreiz Jūlijam un man bija gādātas un kuras tēvs bija rūpīgi saglabājis. Te jāpiebilst, ka mans tēvs vispār bija liels grāmatnieks un ne tikai grāmatu tirgotājs. Viņš bija sakrājis lielisku pasaules klasiskās literatūras bibliotēku, un tie rakstnieki, kuru kopoti raksti vēl nebija izdoti latviski, tika sagādāti ar tēva Rīgas draugu — antikvāru starpniecību krievu un vācu oriģinālos vai tulkotos izdevumos. Abas šīs valodas viņš mācēja tikpat labi kā savu mātes valodu. Tēva mīļākais rakstnieks bija Ļevs Tolstojs, tēvs aizvien pārlasīja Dikensa un Hamsuna grāmatas. No latviešu rakstniekiem viņš visaugstāk vērtēja Poruku, daudzus viņa dzejoļus zināja no galvas un, kā māte stāstīja, arī savā nāves stundā esot viņai kādu pazīstamu Poruka rindu vēl pateicis. Jā, tā viņi visi man aizgājuši: tēvs, māte, Anna, Arturs, Lauma. Palicis tikai brālis. Brālis, kurš vienmēr man bijis tāls, bet tagad pat gluži svešs, ko es nebūt nenožēloju, kaut zinu, ka tā runāt ir apgrēcība. Toreiz, kad Jūlijs saziņā ar savu dienesta biedru Benediktu Ločmeli mani izrāva no Krust-upes slepkavnieku nagiem, — toreiz gan šķita, ka manī modušās īstas brāļa jūtas. Taču ne uz ilgu laiku. Jo drīz pēc tam uzzināju, ka tieši Jūlijs bija ieteicis Ločmelim mani «tā krietnāk pabaidīt», lai es reizi par visām reizēm saprotot, ka politika navmekāda bērnu spēle. Tad nu mani «pabaidīja» ar suņa pātagu pa muguru un parādīja pa durvju spraugu, ka citiem viņi arī lauž rokas laukā un ar kāju sper' pa vēderu. Mani viņi sadauzīja tā, ka tikko varēju pakustēt, un Bene-

dikts Ločmelis, šis izdzimums, Ingravas bestija, kurš bija tas galvotājs par mani, lika man cietuma priekšniekam svinīgi apsolīties, ka «vairs nekad tā nedarīšu» un, ja gadījumā kāds no maniem senākajiem biedriem mēģinās kontaktēties, tūlīt par to ziņošu Ločmelim. Man šķita, ka citas izejas nav, un es apsolīju, jo biju pārliecināts, ka neviens mani nemeklēs, bet tie, kas varētu par mani iedomāt — Laura Berga, Voldis Romanov-skis vai Jānis Madulāns, — jau atradās frontes otrā pusē, citi nošauti vai ieslodzīti. Es jau arī nemaz neskaitījos īstajos biedros, tikai piedalījos institūta komjauniešu sarīkojumos, spēlēju teātri, biju Telegrāfists Čehova viencēlienā «Kāzas», ko pašu spēkiem bijām pārtulkojuši latviski. Gāju Oktobra un Pirmā Maija svētku demonstrācijās, nesu sarkano karogu. Kāpēc lai es nenestu, ja institūta direktors mani izraudzīja nesējos? Cik vien spēju atcerēties, man neviens pat nepiedāvāja iestāties komjauniešos, bet arī īpaši neatgrūda. Ar to pietika, lai, vāciešiem ienākot, arī mans vārds būtu starp nevēlamajiem. Mani paspēja brīdināt, un es paslēpos pie radinieces — skolotājas Veronikas Cudares jeb Veriņas, kā mēs ar Jūliju viņu mēdzām saukt. Viņas dzīvoklītis atradās netālu no cietuma, kur mani vēlāk ietupināja. Ak, ko es toreiz pārdzīvoju, — tās drausmīgās dienas un naktis kopīgajā kamerā! Biju briesmīgi nobijies un sašļucis, kameras biedri to laikam nomanīja un ne visai taktiski jokoja: vai tikai es neesot provokators. Baigi. Man likās, ka viņi kādunakt var mani nožmiegt uz aizdomu pamata vien. Jau kopš bērnības biju pārjūtīgs. Pietika mātei pateikt skarbāku vārdu, kad es jau

nevaldīju pār sevi. Un tā, gluži pārvērsts dažu nedēļu laikā, atgriezos Ingravā pie vecākiem un pāris mēnešu ārpus mājas nerādījos — tik pretīga šķita visa pasaule un cilvēki. Mani nervi bija galīgi beigti, sirgu ar vajāšanas māniju, no kuras ilgi netiku vaļā. Brālis mani ieskaitīja dzelzce|a remontstrādniekos, bet es turpat pa drezīnas šķūni un noliktavu pusgadu nonīku — tālāk no ļaužu acīm. Bet tad pie tēva reiz bija atnācis viņa labs draugs — Ingravas pamatskolas pārzinis Lukša — un pasūdzējies, ka nonācis grūtībās, jo latviešu valodas skolotāja Reine aizbraukusi uz Preiļiem pie slimās mātes un diez vai šajā mācību gadā atgriezīšoties. Vai nevarot Pēteris, kurš taču mācījies skolotāju institūtā, nākt viņam palīgā vadīt valodas stundas vecākajās klasēs. Tā es atgriezos savā vecajā skolā — nu jau skolotāja kārtā. Klasēs bērnu nebija daudz, bet tie, kas nāca, patiesi bija lieliski bērni. Padomju gadā biju salasījies Makarenko grāmatas, ko mums deva institūta direktors, un nu okupācijas laikā izmantoju viņa pedagoģiskās idejas. Par laimi, manu priekšmetu neskāra obligātās rasu teorijas, vāciešu izredzētības misija un klajā vēstures sagrozīšana; ar visu to kaut kā bija jātiek galā maniem vecākajiem kolēģiem. Darbs skolā man patika, es tur uzņēmos vairāk, nekā no manis prasīja. Gandrīz viens pats sarīkoju četrdesmit otrā gada eglītes vakaru. Iestudēju ar bērniem nelielu fragmentu no Poruka stāsta «Kauja pie Knipskas», samācīju Skalbes un Plūdoņa dzejoļus, bet meiteņu dubultkvartets dziedāja latviešu tautasdziesmai. Vakars bija izdevies. Skolas pārzinis izteica man pateicību, taču pie-

bilda, ka prātīgāk gan būtu darīts, ja vismaz vienu dzejolīti bērni būtu norunājuši vāciski, kaut ko no Sillera vai Gētes. Par laimi, Ingravas priekšniecība mūsu skolai pievērsa maz uzmanības, taču pati skola drīz vien tika slēgta, jo no pieciem skolotājiem trīs bija vīrieši. Pirmo aizsauca Lukšu, kurš leģionā aizgāja reizē ar manu brāli Jūliju, bet mani paņēma četrdesmit ceturtā gada vasaras sākurņā. Tā kā tēvs nomira iepriekšējā rudenī, tad nu pirmo reizi mājā palika sievietes vienas pašas (Svarinskis arī bija jau prom). Es ļoti bēdājos par mammu, kurai bija jāpaliek ar mūžam slimīgo Annu un mazo Laumīti. Bet ko tur varēja darīt. Mani pārsūtīja uz Rīgu, kur bija paredzētas īsas apmācības pirms nosūtīšanas uz austrumu fronti. Dažas dienas vien nometnē sabiju, pat formas tērpu lāgā neienēsāju. Pirmajā izdevīgajā brīdī aizmuku uz Pārdaugavu pie pusbrāļa Artura Neimaņa. Man divreiz nebija jāsaka, kāpēc esmu nācis un ko domāju tālāk darīt. Viņš iedeva man savas civildrēbes, sadedzināja formas tērpu un vakara krēslā aizveda mani uz kaimiņmājas pagrabu — centrālapkures telpu — pie kāda sava veca drauga kurinātāja Tiltiņa. Tur es biju zināmā drošībā, aiz kūdras un brikešu kaudzēm tika sataisīta gujas vieta, rītos un vakaros Arturs nesa siltu ēdienu. Saspringts bija tikai pirmais mēnesis. īpaši meklēts laikam netiku, jo tajā laikā dezertēja daudzi, slēpās vai bēga mežos un Bangerska draudiem un solījumiem nebija nekādu panākumu. Jo sevišķi pēc tam, kad kļuva zināms par padomju tanku izrāvienu Jelgavas virzienā. Nu, un drīz vien arī Latgales lielākā daļa, arī Ingrava jau atradās frontes viņā pusē, un mani

uztraukumi par to, ka manis dēļ varētu tikt vajāti mani tuvinieki, atkrita. Arturs šad un tad pa nakts tumsu mani aizveda uz savu dzīvoklīti, lai es varētu kārtīgi nomazgāties, pārģērbt tīru ve|u. Tad varējām mierīgi aprunāties. Viss liecinot, stāstīja Arturs, ka arī Rīga drīz tiks atbrīvota. Arturs strādāja kādā mehāniskā darbnīcā, kas bija pakļauta vērmahtam. Tur izgatavoja un remontēja gāzes ģeneratorus armijas smagajām mašīnām, lai naftas taupības nolūkos tās varētu darbināt ar malku. Arturs stāstīja, ka viņš sagatavojot misiņa caurulītes, kas esot jāloka un jālodē. Vācu valodas prašanas dēļ vērmahtieši viņu uzskatot par savējo, tādēļ Arturs vienotrreiz zinot vairāk par saviem darbabiedriem. Un Arturs, šis pusvācietis, bija tas, kurš oktobra sākumā noorganizēja darbnīcas uzraudzību un izglāba to no izpostīšanas. Arī mani viņš izglāba, un es cieši apņēmos, ka visu mūžu būšu viņam pateicīgs.

Bet, lūk, piecdesmit septītā gada ziemā, kad Lauma mūsu Berģu pagaidu mājiņā tomēr nebija izturējusi salu un vienatnību un Arturs viņu bija pieņēmis savā vecajā Pārdaugavas dzīvoklītī, reiz brāļameita ieradās pie mums ļoti uzbudināta un tūlīt pateica man, ka Arturam draud izraidīšana no Rīgas par parazītisku dzīvesveidu. Divas reizes viņai jau izdevies atrunāt inspektoru un namu pārvaldnieci no šāda lēmuma pieņemšanas, bet nu vairs viņu neuzklausot, Arturu sagaidot lielas nepatikšanas un pazemojumi. Viņa pati tur mitinoties bez pierakstīšanās (Lauma bija pierakstīta pie Štāla kundzes, bet' par to vēlāk) un nevarot pārāk izvērsties. Un Lauma lūdzās: «Dari kaut ko

Arturonkuļa labā! Tu taču nepieļausi, ka viņu izraida.» Magda tūdaļ iemeta starpā: «Tad ko viņš tik neganti dzer un ar ielasmeitām pinas? Jau gads apkārt, kopš tie smilšu griesti Berģos iesākti, bet vēl nekur nav ticis. Pilns un pilns.» — «Piedodiet, es ar jums nerunāju,» Lauma pārtrauca Magdu Joti asā toni. Magda apcirtās un izgāja virtuvē. Man bija ļoti nelāgi ap dūšu. Galvenais, ka nekas nenāca prātā, kā varētu tam nelaimīgajam pļēguram palīdzēt. Un ko tas līdzētu, ja turas pie principa: «Dzīve īsa — prieku daudz.» Bet Lauma nāca man virsū ar joni: «Tavs pienākums ir viņam palīdzēt, jo, cik zinu, viņš ir tavā labā kaut ko darījis.» — «Protams, protams. Diemžēl visi mani paziņas ir vai nu mākslinieki, vai rakstnieki, kam šinī sfērā...» Es drudžaini gudroju, kurš no viņiem tāds apsviedīgāks, kam plašāki sakari, un man ienāca prātā rakstnieks Arvīds Leja, kurš bija pilsētas padomes deputāts un Tēvijas kara dalībnieks un ieņēma redzamu vietu rakstnieku vidū, bet tajā pašā brīdī izdzirdu Laumu sakām: «Tu gribi dzīvot kā kungs, bet jūties kā vergs. Reiz jau tu nobijies, kad Artur-onkuli tūlīt pēc kara sauca uz pratināšanām un viņš tevi lūdza iet par liecinieku. Labi zināji, ka viņš natf vainīgs, bet par liecinieku tomēr negāji. Arī tagad tu vilcinies, jo tas tev šķiet neērti un personīgi tevi neskar. Sak, gan jau smilšu griestus piesitīs cits, kurš varbūt arī mazāk dzers. Paliec sveiks, mī|o onkul, kaut kā iztiksim arī bez tevis. Ja vajadzēs, iešu kaut pie ministra!» To teikusi, viņa aizgāja, bet es paliku kā ar aukstu ūdeni apliets. Daudz biju dzirdējis par viņas riebīgo raksturu, bet domāju, ka mamma un Jūlijs pār-

spīlē. Bet nu — viņa, skuķe, pat atļāvās atgādināt to pēckara gadījumu. Kāds Arturu bija nekrietni apmelojis, ka viņš sadarbojies ar vāciešiem. Ko tad es būtu varējis liecināt, ja to laiku, kad Arturs glāba darbnīcu, es notupēju centrālapkures telpā aiz kūdras kalna. Atradās citi liecinieki, un apsūdzība pret Arturu tika atsaukta. Pirmajos pēckara gados izskatīja ne vienu vien tamlīdzīgu lietu — kara sapiņķētie mezgli bija jāatšķetina. Arturu attaisnoja. Bet kas vainīgs, ka vēlāk viņš kļuva par alkoholiķi un tik bezcerīgi degradējās? Tikai pats un neviens cits. Arī savā pāragrajā nāvē. Tā es varu domāt, bet viņam pašam to nekad nebūtu teicis — katrs pats sava likteņa lēmējs. Bet, lūk, Laumai neko nemaksāja pateikt man acīs: «Tu gribi būt kungs, bet jūties kā vergs.» Tiešām neloģiska un muļķīga frāze, tēmēta acīmredzot uz manu pakļaušanos Magdai, mūsu tieksmēm pēc stabilas dzīves un komforta. Sis viņas kalambūrs man ienāk prātā melanholiskos brīžos, kad pašam sāk likties, ka nedzīvoju tā, kā vajadzētu. Un tad es sev vaicāju: kā tev vēl trūkst? Tev ir vārds, ko pazīst visa Latvijas mākslas inteliģence, vārds, kas nodrukāts uz triju tavu grāmatu vākiem un simtreiz atkārtots avīzēs un žurnālos. Tu esi sektora vadītājs institūtā, esi zinātņu kandidāts, Rīgas labākā teātra mākslas padomes loceklis un žurnāla redkolēģijas loceklis. Tu esi uzbūvējis sev grandiozu māju Berģu ciematā pašā ezera krastā, kura astoņus mēnešus gadā stāv auksta un tukša, aizslēģota un aizbultēta. Tev pieder superžigulis, kam ir divas garāžas — viena Rīgā, otra Berģos. Tev ir gudri un skaisti bērni, kam dzīvē drausmīgi nav paveicies, jo meitai bez

talanta tomēr nav izdevies kļūt par aktrisi, turklāt viņa pārāk bieži dzer un maina draugus, turpretī dēlam talantu tik daudz, ka viņš nevar un nevar izšķirties, kurš tas īstais. Te viņš fotogrāfs reportieris, te fotogrāfs mākslinieks, te viņš kinoamatieris, te mācās esperanto, te vāc lībiešu folkloru, te statists filmās, bet vislabprātāk nedara neko, stundām nosēdēdams dīkā pie skaņuplatēm un magnetofona lentēm. Mūsu dzīvīte ir tik pilna piebāzta, ka lencītēs tik tikko turas. Bet Magda vēl neaizmirst laiku pa laikam atgādināt: «Kamēr tu neaizstāvēsi doktora disertāciju, tikmēr īsti stabila stāvokļa tev nebūs.» Kad?! Pa kuru laiku — es prasu sev, jo viņu tas neinteresē. Mums taču visur jābūt klāt, viss jāredz, viss jādzird. Mums ir abonementi uz Drāmu un uz Daili, mēs noskatāmies visas Jaunatnes teātra un Operas izrādes, mēs nepalaižam garām gandrīz nevienu lielāku literāru sarīkojumu un nevienu jubileju ar vai bez sekojošā banketa. Ak, es jau būtu pavisam piemirsis vēl gleznu, grafikas, lietišķās mākslas un gobelēnu kopizstādes un personālizstādes, kuras mums katrā ziņā jāredz un vislabāk — to atklāšanas reizē. Tas pats ar bērēm. Vienpadsmitais vai pirmais tramvajs, tad lēna pastaiga līdz Meža vai Raiņa kapiem pa rūpīgi noslaucītu aleju, jo jāredz taču, cik būs pavadītāju, cik vainagu. Tā es tieku vadāts pa sabiedriskās dzīves «lielajiem lokiem». Ja nu to viņa dbmājusi, mani par vergu nosaukdama?...

Un tomēr ne jau katrs grib un spēj izdarīt tā kā viņa: pamest y*sus — tēvu, vīru, bērnus — tikai savu principu dēļ. Tad velns lai parauj tādus principus, kuros tik vien ir kā es un es. Kas no-

tiktu, ja visi darītu tā kā viņa, kam neviena nevajag? Beigās pati palika viena, labi vēl, ka Du-hanova gadījās mājās, citādi būtu varējusi mirusi nez cik ilgi savā istabā nogulēt un neviens par viņu nebūtu licies ne zinis. Nē, bez iecietības un piekāpības cilvēku vidū dzīvot nevar, vajadzīgs arī citu padoms, jo cilvēks taču pats dažreiz nezina, kas viņam labs, kas ļauns, kas derīgs un kas nederīgs.

Četrdesmit piektā gada rudenī es iestājos Pedagoģiskajā institūtā. Man jau bija divdesmit četri gadi, kad sāku studēt. Bet tolaik tas nebija nekāds izņēmums. No frontes pārnāca un studijas uzsāka vēl vecāki par mani. Tā noslēdzās viens posms manā dzīvē un iesākās jauns. Ko es zināju par savējiem? Visi sveiki un veseli, kā rakstīja vēstulēs. Pats gan ne reizes vēl uz Ingravu nebiju braucis, jo šķita, ka mana parādīšanās tur varētu būt saistīta ar neveselīgu interesi par manu personu. Arī par Jūliju kļuva zināms, ka viņš atrodas filtrācijā kaut kur Krievijā. Galvenais, ka bija dzīvs. Studiju gados man klājās diezgan grūti, kaut mani atbalstīja Arturs un arī no mātes diezgan regulāri saņēmu pakas. Ja bija speķis un kausēts sviests, tad pārējo cik necik varēja sagrabināt arī Rīgā. Tolaik Arturs vel ne-dzēra, tikai dažreiz «dūšas uztaisīšanai» ieņēma pa glāzītei, un arī es no piedāvātās neatteicos, lai gan agrāk ne mutē nebiju ņēmis. Tomēr nekad nepiedzēros, man pietika ar vienām drausmīgām paģirām, lai turpmāk no pārmērībām izvairītos. Es vēlējos tikai vienu: mācīties, studēt, kļūt par filologu un mākslas cilvēku. Vakaros bieži vien gāju izkraut vagonus Torņakalna preču stacijā.

Dažreiz Arturs man nāca līdzi, kaut bija jau savu dienas daļu nostrādājis par santehniķi bērnu slimnīcā. Viņš gan neko lietu man nepalīdzēja, taču laiks tika īsināts un jautrāk bija divatā pa tumsu iet mājās. Jā, man bija jāpiepelnās, jo gluži bez naudas jau iztikt nevarēja, un spekulācija, ar ko viens otrs mūsu kaimiņš nodarbojās, man derdzās. Arī Arturam. No tās sērgas mēs bijām pasargāti. Vasarā gan vairs pa naktīm negāju strādāt, iestājos īstajos krāvējos turpat stacijā. Man sanāca ne mazāk par divi tūkstoši mēnesī vecajā naudā, bet dažreiz pat vairāk. Es strādāju mierīgi, jo zināju, ka tas tā tikai uz laiku, ka mani! gaida citāda nākotne nekā vienu otru no maniem darbabiedriem, kas šeit atraduši īsto «robu».

Otrajā kursā kādā studentu ballē iepazinos ar Magdu Štāli. Mēs daudz dejojām, pēc tam pavadīju viņu uz mājām. Kādā no Blaumaņa ielas namiem pa sētas puses kāpnēm uzgājām trešajā stāvā. Magda lika man tur pasēdēt uz palodzes un viņu pagaidīt, bet pati kāpa lejā, lai dzīvoklī ieietu pa parādes durvīm, kā pienākas. Pagāja varbūt minūtes piecpadsmit, divdesmit, kad klusi atvērās pašauras durvis un viņa mani ieaicināja dzīvokļa tumsā, visu laiku pirkstu turēdama pie lūpām par zīmi, ka jāuzvedas klusu. Mēs bijām stipri sakarsuši, tomēr vēl tik sveši, ka, atsēdināts uz dīvāna šaurā kā koridors kādreizējā meitas istabiņā, kurai turklāt vēl līks mūra kupris — dūmeņa izbīdījums, ar bažām gaidīju, kas notiks tālāk. Tik daudz, ka še nekāda īpaša flirta nevajadzēs, sapratu jau tad, kad Magda uzaicināja mani «uziet pie viņas uz kādu brīdi». Viņa man pieķērās laikam tāpēc, ka ballē jutās mazliet vien-

tuļi, bet es viņu pamanīju un gāju uzlūgt. Jau pēc pirmās dejas man patika pie viņas viss: acu skatiens, smaids un šmaugais augums. Pēc dāmu dejas palikām sēdēt kopā un uzsākām sarunas. Par manu institūtu, par Ati Ķēniņu, par viņas universitāti, kur viņa studēja filologos. Ari es taču specializējos latviešu valodas un literatūras jautājumos, lai gan konkrēti mani visvairāk interesēja dramaturģija un teātris. To tikai man vajadzēja pateikt, kad tūlīt uzzināju, ka arī viņa bieži apmeklē teātrus, ka arī viņai tā ir sirdslieta, bet galvenais, ka viņa ir kādreiz slavenā Dailes teātra aktiera Manfrēda Stāla meita. Viņas tētis nomiris traģiskā nāvē pēdējā okupācijas ziemā: tepat uz Blaumaņa un Krišjāņa Barona ielas stūra viņu notriecis smagais ormanis gaišā dienas laikā. Galvaskausa plīsums, un ārsti vairs neko nevarējuši līdzēt. Protams, Manfrēda Stāla vārds man nebija svešs, jo es jau biju izstudējis grāmatas par Dailes teātra desmitgadi un divdes-mitgadi, un tur šis vārds diezgan bieži tika minēts gan tekstā, gan bilžu parakstos. Tagad Magda dzīvoja kopā ar māti četristabu dzīvoklī, māte strādāja par pianisti teātra orķestrītī un mācīja aktieriem dziesmiņas, ja kādā lugā jādzied. Bet Dailes teātra izrādes bez mūzikas un dziesmām agrāk nemaz nebija iedomājamas. To un daudz ko citu es paspēju uzzināt jau ballē, jo Magdai bija un vēl tagad ir paradums ļoti ātri runāt un aptvert pēc iespējas vairāk dažādu sīku detaļu. Tā viņa izmeta, ka viņu dzīvoklī esot fiktīvi pierakstīta vesela ģimene — trīs cilvēki, kuri dzīvojot pavisam citur, ārpus Rīgas — kaut kur Šķirotavas apkaimē. Ierodoties tikai pēc oficiālās kores-

pondences, par ko mamma viņiem paziņojot rakstiski, jo tur, Šķirotavā, «īrniekiem» telefona neesot. Es it labi atceros to nakti, kad mēs ar Magdu sēdējām blakus uz dīvāna meitas istabiņā un tumsā klusi sarunājāmies. Pēkšņi viņa man pieglaudās, mēs apskāvāmies un skūpstījāmies. Un es izdzirdu tādus vārdus: «Tikai tu neiedomājies, ka es tāda. Tu man patīc, un es gribu ar tevi draudzēties.» Sevišķi jocīgi man izklausījās pēdējais vārds, bet ko gan visu tādā reizē viens otram nesarunā. Vārdi, lai kādi tie būtu, smaka nost mūsu pieaugošajā, sakaitētajā tuvuma sajūtā. Es viņai nebiju pirmais. Bet Magda taču tieši gadu jaunāka par mani. Nezinu, cik laika bija pagājis, kad viņa mani atkal izvadīja pa tām pašām ķēķa durvīm laukā. Es vilkos atpakaļ uz Pārdaugavu, ne man bija kā bail, ne mani kāds aiztika, ne es par ko daudz domāju. Bet nākamās dienas vakarā satikāmies ar Magdu pie Dailes teātra. Viņa sagādāja biļetes, un mēs noskatījāmies izrādi «Je-gors Buličovs un citi» ar Artūru Filipsonu un Lilitu Bērziņu galvenajās lomās. Pirms izrādes sākuma un starpbrīžos nomanīju — ļaudis no teātra personāla pazīst Magdu un ar viņu sasveicinās. Šis vēl neko būtisku neizteicošais moments mani tomēr iespaidoja, šķita, ka nu esmu veselu soli tuvāk tam, pēc kā tiecos. Mēs tā savā vaļā nostaigājām līdz Jaunajam gadam, bet tad nolēmām sarakstīties, un Magda svinīgi paziņoja, ka viņas mamma', alias Štāla kundze, mums atdod divas istabas savā dzīvoklī — vienu lielu un blakus vēl to mazo, šauro meitas istabiņu, kur bija sākusies mūsu tuvība. Ar Magdas mammu es jau biju pazīstams. Šai dāmai, kā man tolaik šķita, nebija

nekādu īpašu iebildumu pret manu personu, vienīgi viņas asais skatiens dažreiz tā nicīgi pārslīdēja manam apģērbam, kas patiešām neatbilda viņas aprindu prasībām. Un viņa man uzdāvināja tumšzilu bostonaudumu uzvalkam, kuru pašuva teātra drēbnieks Osītis. Jaunajā uzvalkā es Štāla kundzes acīs biju pacēlies vismaz pakāpi augstāk. Nu mēs ar Magdu bijām vīrs un sieva, kaut viss it kā palika pa vecam. Kopā gājām uz teātru izrādēm, un līdz pat šai dienai šo mūsu aizraušanos uzskatu par visskaistāko laiku manā mūžā. Jo tad mēs bijām galvenokārt skatītāji, nevis vērtētāji un salīdzinātāji.

Četrdesmit astotā gada sākumā mums piedzima meita, kuru nosaucām par Baibu, bet trīs gadus vēlāk dēls, kurš dabūja vārdu Uldis. Arī bērnu vārdiem vajadzēja liecināt par mūsu interešu virzienu, mūsu mīļākajiem teātra varoņiem. Taču viegli dot bērniem zīmīgus vārdus, bet ne vienmēr piepildās cerētais, ka vismaz daļēji tie atbildīs vecāku priekšstatiem. Ko lai dara, ja mēs ar Magdu bijām tik aizņemti ļaudis, ja mums gribējās dzīvē ko sasniegt, iekarot sabiedrībā noteiktu vietu. No Stāla kundzes mums nedz materiāla (ja neskaita to bostona uzvalku), nedz morāla (par mūsu bērniem nelikās ne zinis) atbalsta nebija un nekad nav bijis. Visu vajadzēja panākt un iegūt tikai pašu spēkiem. Toties lielu prieku mums sagādāja mana tēva bibliotēkas pārvešana no Ingravas uz Rīgu. To māte bija atvēlējusi man, un to es dabūju. Ar kravas mašīnu tika atvestas grāmatas un gleznas, kuru milzīgo vērtību es jau apzinājos un jutos gandarīts un bagāts. Ak, cik daudzi ir centušies mani pierunāt, lai es viņiem pārdodu

vienu otru grāmatu vai gleznu, taču velti: arvien esmu palicis ciets kā klints. Kad nomiršu, lai dara, ko grib, bet, kamēr dzīvošu, tas viss būs kopā ar mani. Tad jau katru var nosaukt par vergu, kurš ar visu sirdi pieķēries savai mājai, savai ģimenei, savai gara pasaulei, bet šīs grāmatas un gleznas man patiešām jau kļuvušas par zināmu garīguma mēru. Cita lieta, vai mums vajadzēja tā plēsties Berģu mājas dēļ. Taču, kad paaugās bērni, mēs jutāmies tik saspiesti tajās pusotra istabās, bet Stāla kundzes apartamentos pat Magda negribēja spert soli, jo tur viss tika saglabāts kā Manfrēda Stāla dzīves laikā, tur vakaros kundze mēdza iedegt sveces uz galdiņa zem Manfrēda Stāla foto palielinājuma tumšbrūnā ozolkoka rāmī. Un vāzē vienmēr svaigas rozes. Ziema vai vasara. Tas viss turpinās līdz šai dienai, taču pati kundze jau iztiek ar vienu istabu. Ja viņa būtu agrāk piekāpusies, tad varbūt mēs nemaz nebūtu šķieduši laiku un pūles Berģos. Mājas celšana ilga daudzus gadus. Gruntsgabalu atpirkām no kāda amatnieka, kurš, slimības mākts, nespēja tikt tālāk par mājas pamatu un pagraba telpu izmūrēšanu. Ir man, ir Magdai uzreiz iepatikās stāvais Juglas ezera krasts, kur lejā varēja iet peldēties un turēt savu laivu, bet augšā — slaidas priedes un īsts lauku klusums. Mums jau tūdaļ bija skaidrs, ka amatnieka standartmājas-tintnīcas plāns nekam neder; ja nu māju ceļ, tad jāceļ tāda, kas pašiem patīk. Jāpasūtb jauns projekts, no vecā paturot vienīgi pamatus un pagrabu, kas jau bija gatavi un kārtīgi nostrādāti. Mpms bija pazīstams jaunais arhitekts Aigars Brantlejs, kas šodien ir slavens vīrs — nopelniem bagāts arhitekts, republikas prē-

mijas laureāts, profesors. Tolaik viņš bija ārkārtīgi enerģisks, uzņēmīgs un zibensātri izgatavoja tiem laikiem patiešām oriģinālu projektu. Tikai ar gadiem mājā atklājās pa kādai nepraktiskuma pazīmei. Tā, piemēram, Brantleja ideja par «brīvu pāreju no telpas telpā» mums vēlāk nozīmēja tikai to, ka viss siltums no pirmā stāva aizplūda uz otro. Bet vai nu kādreiz visu ir bijis vai būs iespējams paredzēt — tā arī mēs ar laiku no vienas otras Brantleja idejas atteicāmies par labu praktiskumam.

Ja nu kas manā dzīvē ir lieks, tad — šī mūsu māja Berģos. Un kas palicis pāri no klusuma un miera, ko te cerējām iegūt? Visapkārt māja pie mājas, noasfaltēti ceļi, liegums ezerā peldēties un makšķerēt, autobuss pie autobusa, mašīna aiz mašīnas, pārīši un dzērāji, kas lien zem pirmā krūma, kaut vai tas būtu mājas priekšā. Tā pati Rīga vien ir. Magda jau pāris reižu ieminējusies, ka Berģu māju vajadzētu pārdot un nopirkt kaut kur īstas lauku mājas, kā tas tagad mūsu aprindās nācis modē. Bet es par to i dzirdēt negribu. Jau sen mums visa gana, un arī bērniem, lai kādi tie būtu, reiz jāsāk patstāvīga dzīve, citādi viņi pavisam aizies postā. Pagaidām viņus nekādi likteņa satricinājumi nebaida. Jebkurā brīdī var atbēgt papiņa un mammiņas siltumā un pārticībā. Vai tad žēl? Nē taču. Bet viņu pašu, pagānu, dēļ mēs ar Magdu nedrīkstam būt tik labiņi un visu piedodoši.

Ja es teiktu, ka tikai Laumas pēkšņā nāve, viņas bēres Ingravā mani uz šīm pārdomām un atmiņām pavedinājušas, tā nebūtu gluži taisnība. Un tomēr, kad raudzījos viņas sastingušajā sejā,

mani mocīja nez kādi sirds pārmetumi, it kā arī es viņas nāvē būtu līdzvainīgs, lai gan nekādas savas vainas nezinu. Vai viņai varēja būt kādas pretenzijas pret mani? Nekādas. Es pat viņu iekārtoju darbā pie Krūmiņa par mašīnrakstītāju, kaut viņa nemaz neprata rakstīt. Var pat teikt, ka man bija laimīga roka, jo viņa visu mūžu nostrādāja tajā redakcijā, kāpa uz augšu, pēdējā laikā bija pat galvenā redaktora vietniece. Laumas bērēs vēroju arī savu brāli Jūliju, kurš nu vienīgais no mūsu dzimtas palicis. Viņš man likās tik tāls un svešs, ka, ja ar viņu būtu kas tamlīdzīgs noticis, es laikam būtu skumis mazāk, nekā skumu par viņa meitu, kuru es nevarēju saprast un pieņemt.

Šorīt pamodos ļoti agri, jo ir Pēterdiena, un tradicionāli šajā dienā uzņemam viesus. Solījās būt Brantlejs, mākslinieks Vilnis Zanders, kritiķis Severīns Jagoda, kinorežisors Agris Vēsmiņš un vēl daži mani darbabiedri. Visi ar sievām — būs_pilna māja ciemiņu. Es dzirdu, ka Magda jau rosās pa virtuvi, visa diena viņai paies cepšanā un vārīšanā, bet viņa vēl nenāk mani modināt, lai gan jau būtu laiks.

Bijušais vīrs Vilnis Zanders:

— Es agri paliku bez tēva, un mana māte nodzīvoja tikai pāris gadu ilgāk. Tas notika, kad tikko biju pabeidzis pamatskolu. Taču biju jau tik gatavs patstāvīgai dzīvei, ka eksistences jautājums ne mazākā mērā mani nebaidīja. Jau kopš bērnības man padevās zīmēšana — sevišķi ar akvareļkrāsām — un es spēju diezgan precīzi atdarināt jebkuru paraugu. Tas tika ievērots jau skolā, bet laikam izšķiroša loma bija mūsu dzīvokļa kaimiņienei Fanijai Kundrātei, kuru es saucu par Faņas tanti un kura bija liela pārtikas preču veikala direktore turpat Suvorova ielā netālu no stacijas. Viņai bija radusies ideja, kā manas spējas izmantojamas, kā saka, lēti un ērti. Dažādi uzraksti, paziņojumi, brīdinājumi, lūk, mans pirmais mākslinieka darbalauks un pirmie honorāri. Gan naudā, gan graudā. Rudenī izturēju iestāju eksāmenus Rozentāla mākslas skolā, kas atradās nepilnu kvartālu no mūsu mājas.

Skolā, kā jau skolā, visādi gāja. Teorētiskajos priekšmetos pagrūti, lielākoties uz trijniekiem, bet zīmēšanā un gleznošanā arvien turējos starp labākajiem. Paralēli mācībām visu laiku veicu dažādus dekoratora darbus gan veikalos, gan pionieru nometnēs Jūrmalā, gan piedalījos kinoteātra «Splendid Palace» restaurēšanā. Tad laimīgs gadījums mani saveda kopā ar teātra dekoratoru Grasmani, kurš mani aicināja līdzstrādāt pie vairākām izrādēm Drāmas un Dailes teātros. Tā man bija nesamaksājama skola, kas dzīvē noderēja varbūt vairāk nekā tas, ko ieguvu akadēmijā. Tā es kļuvu par scenogrāfu un pa šiem ilgajiem gadiem esmu pastrādājis ne vien visos Latvijas teātros, bet arī Igaunijā un Baltkrievijā. Tajā pašā laikā esmu veicis arī kombināta «Māksla» pasūtījumus (ak, kur tikai nav būts un kas tikai nav darīts!). Vēlāk iesaistījos grāmatu ilustrēšanā, guvu labus panākumus, un tā izkristalizējās divi pamatvirzieni manā darbībā: grāmatu grafika un scenogrāfija. Bet tas nebūt nenozīmē, ka es būtu pametis novārtā glezniecību. Regulāri piedalos izstādēs, šo to aiznesu uz salonu, šo to uzdāvinu draugiem. No visa iepriekš teiktā, šķiet, ir skaidrs, ka esmu ļoti aizņemts cilvēks, kas darbam pakārto visu pārējo un kam vismazāk laika domāt par skauģiem un nelabvēļiem. Es uz viņiem spļauju no piektā stāva (pārgudrie man nepatīk, tie velk mākslu purvā), jo zinu, ka muldēt var katrs, bet paliekoša -nozīme ir tikai darbam. Es pats redzu, kur esmu kļūdījies, kas man nav padevies, bet tāpēc jau sevi nav jāplosa gabalos; jāiet tikai uz priekšu, apzinoties, ka vēl jau gluži pasaules gals nav klāt. Un tak pastāv apbrīno-

jami dīvaini uzskati: tie, kuri ir gļēvi, kūtri, slinki un varbūt pat nespējīgi, — taisni tie bieži vien uzdodas par lielās mākslas, priesteriem un sargiem. Knibinās ap savām kompozīcijām gadiem ilgi — līdz nāves apnikumam, jo viņiem, redz, pieklājas taisīt tikai lielu mākslu, slēgt līgumus tikai par lieliem darbiem. Bet, kad es saņemu prāvāku pasūtījumu, tas viņiem nepatīk. Vēl viņiem nepatika, kad es par milzīgo panno Treilānu kultūras namam saņēmu Republikas prēmiju. Bet šī panno «Rīts pār Latgali» reprodukcijas parādījās ne vien mūsu žurnālos, bet arī Vissavienības izdevumos un pat ārzemēs. Vārdu sakot, uz visu es atbildu ar darbu un neauglīgos disputos neielaižos. Cik liels un paliekošs mēs katrs esam, lai izšķir laiks, bet ne kafijas tantiņas. Lūk, pie tā principa pats turos, un to esmu mēģinājis ieaudzināt savos «jēros» — Ilzē un Mārtiņā, kuri iet manās pēdās. Mārtiņš vēl studē akadēmijā'pie Zariņa, bet Ilze jau ir gatava māksliniece un kopā ar vīru, arī gleznotāju, dzīvo un strādā Rēzeknē. Tajā pusē, no kuras nākusi viņas māte (es pat nenojautu, ka Laumai ir bijis tik spēcīgs iespaids uz Ilzi).

Jā, nav vairs Laumas. Nav manu bērnu īstās mātes. Kas tas bija par virpuli, kurā mēs ar viņu iekļuvām un no kura tad tikām izmesti katrs savā malā? Vai tādēļ, ka bijām tik dažādi, tik cieti savā paštaisnībā? Es biju nikns uz viņu, bieži pieķēru sevi domās: kaut viņas vispār uz pasaules nebūtu! Sākumā pēc šķiršanās viņa divreiz mēnesī pa svētdienām ņēma bērnus pie sevis un veda viņus uz kino vai uz Jūrmalu, vai uz Zooloģisko dārzu. Bet vēlāk arī tas atkrita, jo bērni paaugās un arvien vairāk pieķērās manai otrajai

sievai Ingūnai, arī māksliniecei, kura tik daudz ir darījusi, lai mani bērni izaugtu par kārtīgiem cilvēkiem. Un vispār mūsu mājā valda vienkāršība un saticība, jo visi esam ļoti nodarbināti un aizņemti, mums vienkārši nav laika krist cits citam uz nerviem. Ingūnai ir lādzīgs raksturs — ja arī kādreiz man noiet šķībi, viņa tikai atmet ar roku un pasmaida: «Sīkumi, mīļais. Runāsim par ko citu.» Tā viņa saka. Bet kādreiz manā mājā valdīja pavisam cits gars.

Toreiz es biju noskrējies un nostrādājies kā uz plostiem. Lieta tā, ka ar viena laba drauga starpniecību dabūju vecas, nolaistas bēniņtelpas, kurās pirms kara un okupācijas gados bija mitinājies diezgan ievērojams latviešu gleznotājs (vēlāk nokļuvis emigrācijā Rietumos un tur nomiris). Bez lielā augšgaismas loga un apmēram divdesmit kvadrātmetru dēļu grīdas zem tā nekā cita bēniņos nebija. Tad nu es nolēmu izbūvēt tur pieklājīgu darbnīcu un kādu atsevišķu telpu arī dzīvošanai. Sakari man toreiz bija jau diezgan plaši un materiālu sagāde īpašas grūtības neradīja. Taču izbūves darbus uzņēmos pats. Un pārliecinājos, ka man ir ķēriens arī uz kokapstrādi, uz salaidumiem un tā tālāk. Sarežģītākas konstrukcijas pasūtīju kombināta darbnīcās. Strādāju daudz, bet tādēļ netika pamests neviens no tiem darbiem, kuros jau biju iesaistījies ar noteiktiem termiņiem. Kad gatavoju dekorācijas Raiņa «Krauklītim» — uzvedumam, ko plaši izreklamēja sakarā ar gatavošanos Baltijas teātru festivālam, tiku uzaicināts uz žurnāla «Daile» redakciju, jo viņi gribēja publicēt dažus «Krauklīša» dekorāciju un kostīmu metus. Un tur, re-

dakcijā, mans skatiens apstājās pie laucinieciska izskata meitenes, kura sēdēja pie zema galdiņa un ļoti apņēmīgi klabināja rakstāmmašīnu. Ne reizes viņa nepacēla acu uz manu pusi, tādēļ, sarunādamies ar galvenā redaktora vietnieci Irēnu Duhanovu, varēju mierīgi šo meiteni novērot. Un pēkšņi man kļuva skaidrs, kāpēc viņa tā piesaistīja manu uzmanību. Tā taču bija pilnīga kopija tai meitenei, par ko es zēnībā jūsmoju, klīzdams pa Rīgas ķinīšiem. Tā taču bija Dina Durbina, jaukā meitene no filmām «Viņa pārvaldnieka māsa» un «Ziedoņa valsis». Vēl tikai nebiju redzējis «dvīni» smaidām. Bet, kad piegāju viņai klāt un, nekā labāka izdomāt nevarēdams, teicu: «Piedodiet, ka jūs traucēju,» — viņa pacēla galvu, brīdi tā pētoši uz mani paskatījās, tad pēkšņi ne no šā, ne no tā plati pasmaidīja. «Dinas Durbi-nas smaids!» es sevī uzgavilēju. Bet viņa klabināja tālāk, un man radās iespaids, ka tam smaidām nav nekāda sakara ar manu uzrunu, bet gan tekstu, ko viņa pārrakstīja. Un patiešām. Pievērsusies Duhanovai, meitene teica: «Irēna Kar-lovna, man liekas, ka raksta autors te kļūdījies. Cik zinu, tad atnesas tikai govis, bet cilvēki neatnesas.» Taču Irēna Karlovna laikam uzreiz nesaprata, kas par lietu, un, uzlikusi brilles uz deguna, pārlasīja tekstu. «Nesaprotu, kur te kļūda.» Viņa paraustīja plecus. «Tur rakstīts, ka «viņš neatnesās labi...».» Un meitene atkal iesmējās. «Laikam vajadzētu rakstīt — «viņa attieksme pret to bija noliedzoša».» — «Bet to jau redaktors lasījis,» it kā taisnojās Duhanova. — «Tad kā man rakstīt, Irēna Karlovna?» meitene neatlaidās. Viņa saskatījās ar mani, it kā arī man vajadzētu

piedalīties šā jautājuma izšķiršanā. Vairs neatceros, kas tālāk notika ar «atnešanos», atceros tikai, ka pats jau biju šurp atnesies.

Es sāku par viņu interesēties, šo to uzzināju no redaktora Krūmiņa, šo to no Duhanovas, arvien biežāk iegriezos redakcijā. Vienreiz vajadzēja apskatīt no Paraugtipogrāfijas atnestos manu dekorāciju un kostīmu metu reprodukciju novilkumus, lai palīdzētu izdarīt krāsu korektūras, citreiz gāju it kā tieši pie Krūmiņa, aiznesdams šim zvērinātam kolekcionāram pāris reprodukciju, ko izplēsu no veciem «Ilustrētiem Žurnāliem», kurus par pusvelti biju nopircis no viena puikas Zvirgzdu salas tirdziņā. Tā pamazām noskaidrojās, ka Lauma Purmale ir studente, kas iebraukusi no Latgales, ka viņa ir apmetusies pie sava radinieka dzērāja, ka apstākļi tur drausmīgi un tā tālāk. Nezināju, kā viņai tuvoties, bet tad bez kādiem aplinkiem uzaicināju uz «Krauklīša» pieņemšanas izrādi. Nosēdināju vislabākajā vietā — tūlīt aiz komisijas. Pašam nebija laika palikt zālē, jo vēl pēdējā ģenerālmēģinājumā šis tas ķērās ar pārbūvēm, bet skatuves meistars — īsts muļļa. Pēc izrādes man vēl bija jāpaliek uz mākslas padomes sēdi, tomēr paspēju Laumu pavadīt līdz garderobei, izņēmu viņas mētelīti, kurš gan šķita pārāk plāns tādam ziemas salam. Bet viņa taču bija Dina Durbina, tā meitene, kas prata uzvarēt dārgos kažokos ģērbtās skaistules. Mēs atvadījāmies. Viņa bija labā omā, izrāde viņai bija patikusi. «Arī dekorācijas labas,» viņa vēl piebilda. Šķiet, es tobrīd nosarku kā ģimnāzists. Pēc tam sekoja citi kopīgi it kā nevainīgi gājieni, pāris reižu es viņu savā vecajā moskvičā aizvedu

uz Pārdaugavu, pat nepiedāvādamies pavadīt līdz dzīvoklim, jo zināju, kas viņu tur gaida. Bet tad reiz nejauši satikāmies uz Suvorova ielas, sākām runāties — tā, vārds pa vārdam, un es pastāstīju, ka esmu iesācis ilustrēt grāmatu, kurā būs tikai viens neliels stāsts — Vi|a Lāča «Va-nadziņš», bet daudz ilustrāciju. Pēkšņi man ienāca prātā Laumu uzaicināt pie sevis darbnīcā — viena kvartāla attālumā no tās vietas, kur bijām satikušies. Viņa paskatījās rokas pulkstenī, tad manī un teica, ka pusstunda laikā viņai vēl esot. Es vēl pasolīju viņu pacienāt ar kafiju, un mēs gājām uz darbnīcu. Sirds man nemierīgi sitās, jo zināju, cik ļoti būs sevi jāapvalda šīs meitenes priekšā, kas bija pavisam citāda nekā manas līdzšinējās draudzenes. Mēs kāpām pa drūmām kāpnēm līdz piektajam stāvam, tad zemais bēniņu stāvs, ar norūsējušu skārdu apsistas durvis, bet aiz tām pavisam cita pasaule: kaili, masīvi jumta konstrukcijas koka spraišļi, krēslaina telpa ar gaismas laukumu vidū, kur stāvēja molberts ar iesāktu gleznu, bet pie sienām un uz grīdas daudz gleznu un studiju, jo es jau kopš Rozentāla skolas laikiem vismaz pāris stundu dienā gleznoju. Parādīju viņai arī savu mazo istabiņu ar tahtu un drēbju skapi un vēl mazāko virtuvīti, kurā ar lielu gudrošanu man bija izdevies izvietot gāzes plīti, izlietni, mazu galdiņu un pie pašiem griestiem — trauku skapīti. Ne istabiņai, ne virtuvītei logu nebija, tikai elektrogaisma. Tagad, kad mitinos Mākslinieku savienības piešķirtajā darbnīcā un dzīvoklī Purvciemā, tomēr bieži atceros savu Suvorova ielas darbnīcu, kuras vairs nav, jo pēc mājas kapitālremonta, kad tika atjaunota arī

jumta konstrukcija, viss mans ieguldītais darbs aizgāja zudumā. Ko tur gausties par zudušo, tas nav manā dabā, jo arī šeit, Purvciema darbnīcā, jau esmu paspējis mājīgi iekārtoties, bez tam darbnīca ir tik plaša, ka abi ar Ingūnu varam brīvi strādāt, un ari dzīvoklī vietas diezgan, kopš Ilze aizbrauca uz Rēzekni. Un tā... Un tā — pirmā ciemošanās pie manis toreiz Laumu ne tikai pārsteidza, bet mūs patiešām satuvināja. Man patika viņas atklātība, gudrība un jo sevišķi imponēja tas, ka viņā nebija nekā no tās tik parastās ķiķināšanās, ko skaistas sievietes atļaujas, tiklīdz paliek divatā ar vīrieti. Pēc šī apciemojuma tikāmies gandrīz katru dienu vai vismaz sazvanījāmies. Bet reiz naktī, jau pēc pusnakts, es izdzirdu klauvēšanu pie skārda durvīm. Domāju, kāds no draugiem māksliniekiem pēc vēlākas pasēdēšanas krogā sadomājis iegriezties pie manis. Tā gadījās šad un tad, un es īpaši no viņiem nenoslēdzos, jo tie lielākoties bija vai nu mani bijušie studiju biedri, vai draudzīgi noskaņoti vecākās paaudzes gleznotāji. Klauvējieni atkārtojās, es gāju ielaist. Bet cik pārsteigts biju, aiz durvīm ieraudzīdams Laumu, savu Dinu Durbinu! Viņa ieslīdēja manos bēniņos, īsi atvainodamās par vēlo traucējumu. Ieslēdzu gaismu. Viņa bija apsniguši balta, mazliet piesarkušu seju, laikam nākusi ātrā solī, un te vēl piektais stāvs pa riņķa kāpnēm. Vēlā viešņa mazliet atelpojās, lika roku pie krūtīm par zīmi, ka sirsniņai ticis par daudz. Palīdzēju viņai noģērbt virsdrēbes, sajutu viņas jaunavīgā auguma siltumu. «Es tur šonakt nevarēju palikt, jo onkulim draudzene mājās un abi nežēlīgi apdzērušies. Nezināju, kur palikt, ļoti

negribējās apgrūtināt Irēnu Karlovnu. Sadomāju atnākt pie jums.» — «Ļoti labi, ka atnācāt,» es tūlīt atsaucos. — «Bet, ja jūs vēl bridi nenāktu ielaist, es būtu aizgājusi.» — «Es laikam biju stipri iemidzis un sākumā nedzirdēju jūsu klauvējienus.» Tad mēs iegājām darbnīcā, viņa atsēdās mīkstajā klubkrēslā, kas man tāds bija vienīgais, un nevi|us smagi nopūtās. Es piegāju pie Laumas, nometos uz ce|iem un, ieskatīdamies viņas asarām pieplūdušajās acīs, pavaicāju: «Tev grūti?» Atbildes vietā Lauma apvija rokas man ap kaklu un mirkli ļāvās vājumam. «Bet es neraudāšu,» viņa klusi izdvesa. Tajā brīdī laikam mēs abi sapratām, ka mums jābūt kopā, ka man jānoņem no viņas slogs, kas viņu tik smagi nospieda. Nākamās dienas vakarā, tikko Lauma pārradās no darba, mēs sēdāmies moskvičā un braucām uz Pārdaugavu pēc viņas mantām. Es pirmo reizi uzgāju Laumai līdzi tai būcenī — vienistabas dzīvoklī, kur nabaga meitene ar to ziliķi kopā mitinājusies. Riebīgā smaka sitās nāsīs, jau dzīvoklī ieejot, bet tur pavērās iepriekšējās nakts «klusā daba» — visāda draza samētāta pa grīdu, tukšas pudeles pa kaktiem, apgāzts krēsls, saņurcīti loga aizkari, vienīgi virtuvē pie loga stāvēja šaura, tīri apklāta tahta. «Te es gulēju,» Lauma sacīja, ātri savākdama savu iedzīvi. Tad viņa turpat pie virtuves galda uzrakstīja zīmīti onkulim, blakus nolika kvītis par dzīvokļa īres un elektrības/samaksu, naudu, pat kapeikas, kas acīmredzot bija atlikums. Es tikai skatījos un ar jautājumiem neuzbāzos, bet šis sīkais moments — viņas kārtīgums nai/das lietās man patika. Mēs ar Laumu sarakstījāmies ceturtajā martā, piekt-

dienā. Man tolaik turējās nauda, sākumā gan paredzēta pavisam citam nolūkam — darbnīcas tālākai izbūvei, taču tas vairs nebija svarīgi. Pats sev iegādājos divus jaunus uzvalkus, Laumu apģērbu, kā saka, no galvas līdz kājām, arī skaistu līgavas tērpu nopirkām, lai gan viņa tādai izšķērdībai un greznībai turējās pretī. Bijām izdomājuši, ka pēc sarakstīšanās pasēdēsim ar tuvākajiem draugiem universālveikala restorānā «Astorija», kur tika pasūtīts galds desmit personām — pie paša orķestra. No Laumas puses uzaicinājām redaktoru Krūmiņu un Irēnu Kar-lovnu, šo superdrūmo sievieti, bet no manas puses — trīs tuvākos draugus (divus ar sievām) un režisoru Agri Vēsmiņu, ar kuru kopā taisījām «Krauklīti». īsi pirms braukšanas uz zagsu Lauma man atklāja kādu noslēpumu. Viņa izņēma no ro-kassomas prāvu kastīti, atvēra to un teica: «Skaties.» Ar melnu samtu izklātajā iekšpusē mirdzēja ārkārtīgi skaista, dārga kaklarota — zelts un briljanti, par kuriem skaistākus līdz šai dienai neesmu redzējis. Lauma man paskaidroja, ka tā ir viņas mirušās mātes dāvana, no kuras Lauma nekad nedrīkstot šķirties, bet tālāk aizdāvināt viņa to varot tikai savai meitai vai sava dēla līgavai. Es biju tik pārsteigts, ka arī šis viņas piebildums man izklausījās kā no pasakas. Tad Lauma šo greznumu aplika ap kaklu, un nu mana Dina Durbina patiešām izskatījās pēc tās maiznieka meitas karaļa pils ballē. Tādu dāvanu es viņai nebūtu varējis uzdāvināt pat tad, ja pārdotu visu, kas man bija, un sevi vēl klāt. Mūsu kāzas pagāja ļoti jautri, mani draugi piedzērās diezgan ātri, un jau pirms restorāna slēgšanas

paspējām svinēšanu pabeigt. Kad nācām mājās pa naksnīgo Rīgu, viss šķita skaists, rožains un daudzsološs. Mēs bijām laimīgi un labu cerību pilni, jo atkal vienas krustceles dzīvē bija garām. Lauma turpināja strādāt un apmeklēt fakultāti, es cauru dienu — savos darbos. Bet vakari piederēja mums. Jā, mēs bijām ļoti laimīgi. Tad, uz vasaras beigām, viņai nācās no darba redakcijā aiziet, jo es uztraucos par viņas veselību: mēs gaidījām savu pirmdzimto. Nu atkal radās nopietna problēma, proti: mūsu darbnīcā varēja justies labi jebkurš, tikai ne zīdainis, jo dienas gaisma iespīdēja tikai pašā darbnīcā, kas bija piesūkusies krāsu un terpentīna smakām. Par visu to sāku domāt jau laikus. Un izdomāju. Mans studiju biedrs Harijs Beldavs, kurš arī piedalījās mūsu kāzās, apdzīvoja ar savu māmuļu veselu savrupmāju Mežciemā. Aizbraucu pie Harija, izklāstīju viņam radušos situāciju, tad aprunājāmies ar viņa māti, un, ko domā, šie labie ļaudis bija gatavi mums ierādīt veselas divas istabas otrajā stāvā. Māju jau pirmskara gados bija cēlis Harija tēvs, kādreizējais tramvaju depo inženieris, kurš kara beigās bija nokļuvis Rietumos un tur nodibinājis jaunu ģimeni. Māja bija celta diezgan pretenciozi, taču pa kara laiku visai cietusi, bet Harijs par tās remontu daudz nedomāja. Viņš bija mākslinieks, un tādi dzīves sīkumi viņu neinteresēja. Pasēdēt kopā ar draugiem, parunāt par mākslņ — tā cita lieta. Taču Harijs patiešām vienmēr ir bijis lāga zēns un tāds palicis. Pie Beldaviem mums bija labi, varējām justies kā savās mājās, jo arī drauga mamma bija lādzīga. Es varēju būt prom no mājām nedēļu, divas (to-

laik man nācās bieži braukt ārpus Rīgas, jo gatavoju dekorācijas provinces teātru izrādēm, veicu arī kombināta «Māksla» pasūtījumu darbus rajonu pilsētās), man par Laumu nebija jāuztraucas, jo zināju, ka viņa ir starp gādīgiem un atsaucīgiem cilvēkiem. Arī pati viņa turējās kā vīrs, un es ar viņu lepojos. Tomēr gaidāmais notikums ne tikai priecīgi satrauca, bet arī pamocīja ar neziņu un bailēm. Dzemdības norisa smagi, vairākas stundas, es visu to nakti pavadīju slimnīcas pagalmā gaidās un uztraukumos. Bet, kad rīta pusē dežurante paziņoja, ka mums piedzimusi meitiņa, ka viss labi, es biju gatavs no prieka un_ atvieglojuma vai skūpstīt visu pasauli. Nakamajā slimnīcas apmeklējumā saņēmu Laumas vēstulīti, kurā viņa rakstīja: «Es gribētu, lai viņa būtu laimīgāka par mani. Strādā un daudz negudro par mums. Kad pienāks laiks mums braukt mājās, tev paziņos. Lauma.» Vēstule man šķita salta kā ledus; pēc tās briesmīgās uztraukumu nakts, kad mani vajāja iedoma, ka Lauma varētu nomirt, es biju gaidījis pavisam ko citu. Varbūt dežurante bija tikai mani mierinājusi, varbūt patiesībā viņas abas tur jūtas pavisam slikti. Es tūlīt devos izzināt, bet arī ārsti apgalvoja, ka viss beidzies labi. Meitas piedzimšana manī atmodināja kaut ko līdz šim snaudušu, varbūt to var saukt par stiprām tēva jūtām, un varu droši apgalvot, ka šīs jūtas, kopš Ilzīti, šo dzīvo kamolīti, paņēmu rokās, mani nav pametušas līdz šai dienai. Man pašam var iet kā iedams, varu piedzīvot neveiksmes darbā, vilšanos intīmajā dzīvē (vissmagākā vilšanās piedzīvota tieši ar savu bērnu māti), bet par Ilzi un Mārtiņu es stāvu un krītu, daru

viņu labā to, ko daudzi tēvi nav spējīgi izdarīt. Varbūt tas skan pašapzinīgi, taču patiesībai tas atbilst.

Pēc tam kad Mārtiņam palika divi gadi, Lauma pēkšņi vairs negribēja palikt mājās, vēlējās atgriezties darbā, bet puiku nodot tajā pašā dārziņā, kur jau bija iekārtota Ilze. Es biju rokām kājām pretī, jo Mārtiņš jau no šūpuļa bija slimīgs, vēl tikai viņam trūka tā bērnudārza caurvēja! Tā piektajā mūsu kopdzīves gadā sākās nopietnas nesaskaņas, kuras nekādi neizdevās novērst, jo Lauma vairs nepiekāpās. Arguments, ka es nopelnu pietiekoši, lai viņa varētu dzīvot mājās un nodoties bērnu audzināšanai, nelīdzēja, jo bija atbrīvojusies līdzstrādnieka vieta žurnālā «Daile» (ar simt četrdesmit rubļiem algas mēnesī) un Irēna Karlovna viņai šo vietiņu turēja kā acuraugu — viņas bija lielu lielās draudzenes. Vienai vēl tikai divdesmit pieci, bet otrai jau pāri piecdesmit — un tik daudz kopīga! Lauma aizgāja uz darbu, neklausīdama ne mani, nedz Harija mammu. Mārtiņš tika iekārtots silītē. Un punkts. Man tas drausmīgi derdzās, es nedēļām ar Laumu nerunāju, biežāk nekā agrāk paliku nakšņot savā Suvorova ielas darbnīcā. Beidzot jautājums atrisinājās tādējādi, ka Mārtiņš kārtējo reizi saslima un pāris nedēļu bija jāpaliek mājās, un tad Lauma piekāpās, piekrita, ka Mārtiņu auklēs (par maksu, protams) Beldavu kaimiņiene, vientuļa sieviete. Nu iestājās it kā miers, taču es vairs nespēju uz ilaumu raudzīties ar tām acīm, ar kādām uz viņu raudzījos pirmajos piecos gados, kas visumā pagāja labā saskaņā un mīlestībā. Vienmēr biju viņu apbrīnojis. Pat ār zināmu bijību,

jo tik skaidras galvas un loģiskas domāšanas kā viņai man nekad nav bijis; es arī pamatskolā un tālākās skolās tikai ar mokām tiku uz priekšu. Matemātikā, fizikā, ķīmijā — trijnieks bija laime. Turpretī Lauma izcēlās ar stabilām zināšanām un nekad, kā saka, «negrābstījās pa tukšu gaisu». Tomēr arī tajos pirmajos piecos mūsu kopdzīves gados viņa divreiz mani noveda līdz pēdējai pacietības robežai, kad man gribējās visu mest pie malas un pasūtīt mīļo sievu uz vienu vietu ar viņas augstajām gudrībām un nelokāmajiem principiem. Vēlāk, protams, nožēloju, dusmās biju atgādinājis vienotru viņai nepatīkamu momentu (sanaidošanos ar tēvu un radiem, atskriešanu pie manis tajā naktī), jo rakņāties pa otra dvēseli nav manā dabā. Pirmoreiz mana cilvēciskā pacietība izbeidzās diezgan delikāta jautājuma dēļ. Tajā laikā es ilustrēju Moljēra komēdiju krājumu, un Lauma atnesa no bibliotēkas man šādas tādas grāmatas par šo franču komediogrāfu, par viņa dēkaino dzīvi, par laikmetu. Sākumā šī tēma, kā arī iespējas — greznajam izdevumam bija paredzētas astoņas krāsainas ielīmes — mani ļoti ieinteresēja, es ilgi gudroju un mēģinājos, kādu grafisku paņēmienu pielietot, lai grāmata izskatītos solīda un stilistiski vienota. Uzzīmēju pāris titul-burtu, pāris vinješu, vienu krāsaino lapu, šķiet, «Skopulim». Lauma, šos manus priekšdarbus aplūkojusi, tos galīgi nokritizēja, sacīdama, ka es neesot pietiekami izstudējis laikmetu, ka tādas ilustrācijas grāmatai neko būtisku klāt nedošot, ka tā esot tikai tāda tukša stilizēšana, ka es ejot pa vieglākās pretestības ceļu un tā joprojām. Es tikai klausījos un ausījos, jo biju nepatīkami pār-

steigts par to, ka viņa nesaprot un nemaz necenšas saprast, cik grūti ilustratoram atrast vajadzīgo raksturu un formu, ka bez studijām ir vēl vajadzīgs laimīgs brīdis, kad viss pēkšņi atklājas un noskaidrojas, — bet es nebildu ne vārda pretī, tikai saliku savas lapas atpakaļ mapē, aizvēru vākus un noliku plauktā. «Tu dusmojies tāpēc, ka tev nav taisnība,» viņa vēl piebilda. Un tad es sāku kliegt: «Un tu? Ko tu skrēji pie manis, ja es tāds stulbenis, tāds aprobežots?! Vai tad tev uzreiz nebija skaidrs, ar ko darīšana? No šīs dienas es tev vairs nerādīšu nevienu nepabeigtu darbu. Arī molberts turpmāk tiks aizklāts, lai tava ļaunā acs to neredzētu!» — «Nezināju, ka esi tik viegli ievainojams. Vai tad modeļi, kas vārtās kaili pa šo tahtu, tev saka tikai glaimus un slavē, kad tu viņas glezno sarkanas kā nodīrātus teļus un tik platām gūžām, ar kādām viņas nemaz nebūtu varējušas tikt iekšā pa tavām veļas bēniņu durvīm.» Es tikai atmetu ar roku, jo jutu, ka mūsu principiālo sadursmi viņa jau mēģina pārvērst jokā, apķērusies, ka gājusi par. tālu. Ar laiku viss nogludinājās, taču par iesāktiem darbiem es vairs ar viņu nekad nekonsultējos, un arī viņa tik tiešām nekad par tiem neinteresējās. Kad jau tā, tad tā. Otrs gadījums, kad mēs atkal dažas dienas pažonglējām virs bezdibeņa, bija tad, kad mēs jau dzīvojām pie Beldaviem. No viena paziņas uzzināju, ka savukārt kāds viņam pazīstams jūrnieks vai pat kapteinis grib pārdot oldsmobili labā stāvoklī (1956. gada izlaidums) un par visai pieņemamu cenu. Esot rezerves motors un daudz rezervei daļu, derot volgas riepas (par tālāku perspektīvu domājot). Savu veco mos-

kviču komandējumos biju galīgi nodzinis, tomēr pusotra tūkstoša varēju dabūt, jo manējam bija daži uzlabojumi. Ideja par oldsmobiļa pirkšanu mani apsēda kā nelabais, un es par to vien domāju kā sadabūt prāvo apaļo summu. Man bija draugi, kuri apsolīja lielākus vai mazākus aizdevumus, pats arī gluži tukšā nebiju, bez tam vistuvākajā laikā vajadzēja pienākt honorāram par sienas apgleznojumu kādas sanatorijas ēdnīcā un... tomēr vēl tūkstoš rubļu pietrūka. Gudroju, gudroju, līdz iedomājos par Laumas kaklarotu, ko viņa tik cītīgi glabāja aiz trejdeviņām atslēgām. Es gan nebūt nebiju aizmirsis to viņas pasaciņu, ka rotu nedrīkst nevienam nedz atdot, nedz pārdot, ka tāds bijis viņas mirušās mātes nosacījums. Tomēr tas mani neapstādināja. Tajā pašā vakarā ieminējos Laumai par iespēju nopirkt labu mašīnu, «kādas Rīgā nevienam citam nebūs», nosaucu summu, kādu kapteinis par to prasa, pasteidzos pavēstīt, cik man jau ir drošas naudas, cik pietrūkst. «Ja tu atļautu lombardā ieķīlāt savu mātes dāvanu, man pietiktu. Tavs smukais nieciņš taču maksā vismaz trīs tūkstošus, vai ne?» Labu brīdi Lauma manī skatījās lielām acīm un vēl lielākā nesapratnē. Tad viņa pajautāja: «Kādēļ tev vajadzīga tāda mašīna, «kādas Rīgā nevienam citam nebūs»? Vilni, mīļais, kas tās par iedomām?» — «Bet man ļoti gribas, un kāpēc es vienreiz mūžā nevaru atļauties kaut ko sevišķu?» — «Tad pērc, ja tik ļoti gribas. To tūkstoti, kas tev pietrūkst, es varu aizņemties no Irēnas Karlovnas kaut vai uz gadu. Bet par rotu nevar būt ne runas, lai tā maksātu cik maksādama. Pie tam tu, mans praktiķi, esi piemirsis, ka

lombards vairāk par trīssimt rubļiem neizsniedz. Es to iegaumēju toreiz, kad tev arī ļoti vajadzēja naudas un mēs ieķīlājām savus laulības gredzenus un ziemas mēteļus. Vai atceries, cik grūti mums vēlāk gāja ar ķīlu zīmju izpirkšanu?» Laumas argumenti tomēr nespēja atvēsināt manu iekāri pēc oldsmobiļa, un es vēl noprasīju, vai tiešām Irēna Karlovna varētu mums tūkstoti aizdot. Lauma atbildēja ar noteiktu jā. Tonakt nekādi nespēju aizmigt. Domāju un domāju. Grozījos no vieniem sāniem uz otriem. Apsvēru visas savas iespējas, dusmojos uz Laumu, kura man, pēc būtības savam vistuvākajam cilvēkam, atteica kaut kādu mirstoša cilvēka agonijas murgu dēļ, atteicās ieķīlāt rotu, kuru viņa pati nekad nevalkāja. Lai glabā vesela savu zeltu un briljantus! Bet lai nemēģina iestāstīt, ka esmu viņai vistuvākais cilvēks! Protams, mazpamazām mani uztraukumi pārgāja, jo patiesi dažreiz gadījās arī mums, ka nav kapeikas pie dvēseles, taisnība arī, ka toreiz tās ķīlu zīmes izpirkt nenācās viegli. Ar aizņemtu naudu Lauma pa trīs lāgi pārlika mantas, līdz beidzot tās atgriezās pie mums, kad bez ziemas mēteļiem jau vairs nevarēja iziet uz ielas. Tā es oldsmobili nenopirku. Un labi vien, ka tā iznāca. Ko es ar to būtu iesācis. Ar žiguli daudz ērtāk. Nu es braucu jau trešo. Četri gadi — un jauns, četri gadi — un atkal jauns. Un braucu bez bēdas — ziema vai vasara.

Kā jau teicu, Lauma mani nepaklausīja un atgriezās darSā žurnāla «Daile» redakcijā. Atsāka arī studijas vakara nodaļā. Trīs gadus es cietos un mocījos, arvien sev* jautādams, kādēļ man vajadzīga sieva, ja viņas man tikpat kā nav un

arī maniem bērniem būtībā nav mātes. No agra rīta līdz vēlam vakaram viņa prom no mājām un, ja pārnāk, tad pūš un elš aiz noguruma. Es vēl, muļķis, mēģināju viņu pierunāt, ka vismaz vienu — studijas vai darbu — vajadzētu noziedot ģimenei, bērniem, kuri vēl tik mazi un kuriem tik ļoti vajadzīga māte. Kad auklīte apslima, Laumai būtu kādas dienas jāpaliek mājās ar Mārtiņu, bet nē, viņa šo atkal prom uz dārziņu, un šim atkal temperatūra augšā. Sodoma un Go-mora! Vairs nezināju, ko darīt. Gandrīz vai jāiet kārties. Bet te pagadījās kopīgs darbs ar pazīstamo mākslinieci Ingūnu Kneceti, veselu mēnesi mums nācās kopā nostrādāt zvejnieku kolhozā Vidzemes jūrmalā, un es sāku apjaust, ka ir arī citādi cilvēki, ka Dina Durbina sen vairs nav mans ideāls, ka esmu kļuvis vecāks un mana sirds ilgojas pēc miera un dziļākas, cilvēciskākas saprašanās un siltuma. Jā, es pārkāpu laulību, pirmo reizi pa īstam kļuvu neuzticīgs Laumai (agrāk tikai sīks flirts un nevainīgi skūpsti), bet tas notika tik dabiski, bez jebmazākās. atskatīšanās. Jutu, ka mēs ar Ingūnu esam kā radīti viens otram, arī viņai aiz muguras jau pirmā laulība, saskanēja arī mūsu intereses mākslā: tāpat kā es, viņa darbojās vairākos žanros un ar labām sekmēm. Pēc tam jau Rīgā sākām bieži satikties viņas darbnīcā Pārdaugavā, tomēr atklātībā daudz kopā nerādījāmies, krogos un kafejnīcās nesēdējām. Reiz Ingūnai pavaicāju, vai viņa būtu ar mieru audzināt vienu no maniem bērniem, ja es šķirtos no Laumas. Es domāju Ilzi, jo cerēju, ka vismaz vienu bērnu tiesa man atstās. Ilzei jau bija deviņi gadi, viņa mācījās otrajā klasītē, un vispār man

šķita, ka meitene labprātāk paliktu pie manis. Vārdu sakot, man vairs nebija spēka dzīvot šai ledus pagrabā un melos, jo Laumai atklāti vēl nebiju pateicis, ka man ir cita sieviete. Man pašam likās, ka viņa neko nenojauš, bet vienreiz, kad bijām iegājuši Suvorova ielas darbnīcā, lai pa ceļam uz mājām paņemtu dažas lietas, es palūdzu Laumu uz brīdi piesēst un mani uzklausīt. Drudžainā uztraukumā un zemu noliektu galvu pateicu, ka vēlos no viņas šķirties. Domāju, ka tas viņu pārsteigs un tūlīt būs asaras, bet Lauma mierīgi atjautāja: «Vai tad Ingūna Knecete vairs nav ar mieru ilgāk gaidīt?» Pirmo reizi sajutu vēlēšanos iesist viņai pa seju, vairs negribējās tālāk skaidroties, taču Lauma pati turpināja: «Redzi nu, Vilni. Kā tu no manis tagad tiktu vaļā, ja es tevi savā laikā būtu paklausījusi un nebūtu gājusi nedz strādāt, nedz studēt?» — «Tad varbūt šāds jautājums mums nemaz nerastos.» Iestājās klusuma brīdis. Mēs sēdējām uz modeļu tahtas — katrs savā galā. Laukā jau krēsloja, un tik tikko spēju saskatīt Laumas seju. Vai es to vispār redzēju? «Mums jāšķiras,» es smagi atsāku, «jā, mums noteikti jāšķiras. Bet ko darīsim ar bērniem?» Un tad sekoja atbilde, ko vismazāk biju gaidījis: «Ja nav tevis, man arī tavi bērni nav vajadzīgi.» Es neticēju savām ausīm. «Vai tu apjēdz, ko tu runā? Vai tu esi cilvēks?» es vaicāju kā nemaņā.— «To pavaicā labāk sev, jo tas biji tu, kas, uzmodelēja mūsu kopīgās nākotnes ainu: moderna ģimene, kurā abi ir maksimāli brīvi, nekad neierobežo viens otra tieksmes un intereses un bērni nekad nedrīkst kļūt par šķērsli laimei. Vai tie nav tavi vārdi? Burts burtā.» —

«Jā, mani. Bet dzīve izdara korektūras, dzīve vienmēr ir sarežģītāka, nekā mums liekas. Tagad bērni paaugušies, laukā no autiņiem, bet īstās rūpes par viņiem tikai sākas. Nezinu, kā tev, bet man nav vienalga, kā un kādi viņi izaugs. Ilze jau tagad zīmēšanā parāda izcilas spējas, tās nepieciešams pareizi ievirzīt pašā sākumā, Mārtiņš...» Bet Lauma mani aprāva: «To visu tu varēsi pastāstīt Ingūnai Knecetei (viņa tīšām lika klāt uzvārdu), jo man nav ne mazākās intereses par tavām pedagoģiskajām idejām. Tikko būšu vajadzīga, paziņo man redakcijā, jo es pati pastāvēšu uz to, lai mūs šķir. Bērnus tev oficiāli neatstās, bet tu viņus dabūsi — neoficiāli. Jo ej nu sazini, kādas idejas un grūtības vēl var gadīties tavā sarežģītajā dzīves ceļā. Man tikai ^ viens lūgums: līdz tiesai neapgrūtini mani un pie Beldaviem nebrauc.» Un, vairs neteikusi ne vārda, viņa izgāja. Tiesā es lūdzu atstāt Ilzi man, un Lauma tam piekrita, bet Mārtiņam pagaidām bija jāpaliek pie viņas — oficiāli. Taču drīz vien arī dēls bija kopā ar mani. Laumai pietika ar norunu, ka divreiz mēnesī — sestdien un svētdien — viņa bērnus ņēma pie sevis, un viss notika tā, it kā tā tam arī vajadzētu notikt. Apbrīnojami! Bet mēs ar Ingūnu bērniem atdevām daudz sava dārgā laika un ikdienas rūpju un tādēļ pat sareģistrē-šanos atlikām uz pāris gadiem. Bērni auga krietni, sev Ingūna vairs negribēja, jo par saviem jau uzskatīja Ilzi un Mārtiņu. Meita apmeklēja Rozentāla mākslas skolu, arī dēls sāka iet skolā, un viņi bija tā audzināti, ka nekādas aukles viņiem nevajadzēja — paši mājās, paši uz skolu, paši arī ciemos pie mātes uz Vecrīgu. Ja man jā būt līdz galam vaļsirdīgam, tad jāteic, ka bērni mazotne Laumai īpaši nepieķērās. Viņu atstāsti par ciemošanos pie mātes bija atturīgi, bez jebkādās bērnišķīgas sajūsmas, taču Ingūnai vienmēr ap kaklu ķērās un bučoja, kaut sauca viņu par Ingu — tāpat kā es. Ingu jau nevar nemīlēt.

Lauma apmetās pie draudzenes Irēnas Kar-lovnas, vairs neapprecējās, taču jauns sirdsdraugs viņai kādu laiku bija uzradies, kā man stāstīja Peteris Purmalis, reiz nejauši teātrī satiekoties. Purmalis mani ļoti labi saprotot. Sis Laumas onkulis man arvien licies gaužām nesimpātisks tips, kaut ir ievērojams kritiķis un zinātņu vīrs. Bet dievs ar viņu... Zināju, ka Lauma dzīvo pārticībā, ka viņa, kā mēdz teikt, dzīvē gājusi uz priekšu diezgan platiem soļiem. Bija redakcijas nodaļas vadītāja, bet, kad Duhanova aizgāja pensijā, ieņēma viņas vietu — kļuva par galvenā redaktora vietnieci. Daudz rakstīja avīzēs un žurnālos un ļoti labi rakstīja, bieži uzstājās radio un televīzijā, vārdu sakot, Lauma Purmale (viņa manu uzvārdu nepaturēja) kļuva populāra arī mūsu — mākslinieku aprindās. Man dažreiz mēle tā vien niezēja citiem pateikt: «Tā ir mana bijusī sieva,» — bet ej nu ar tādām lietām plāties.

Ilze studēja vēl tikai otro gadu akadēmijā, kad nosvinējām viņas kāzas. Ilze apprecējās ar savu studiju biedru Jāni Kļavu, feinu zēnu no Valmieras. Uz kāzām tika ielūgta arī Lauma, lai gan bijām pārliecināti, ka viņa neieradīsies. Lauma tomēr atnāca, noskūpstīja abus jaunos, tad izņēma no rokas somiņas man pazīstamo ķirškrāsas kastīti, izņēma no tās 'dārgo rotu un aplika to Ilzei ap kaklu. Oh, kas tas bija par efektu! Cik skaisti izskatījās, kā mirdzēja! Par tādu greznumu šodien laikam pat visveiklākajai bufetniecei atliek tikai pasapņot. «Oh» un «ah» sauca visapkārt, bet es ne mirkli nenovērsu acu no viņām un redzēju, kā Lauma pieliecās Ilzei pie auss un kaut ko pateica. Man šķita, ka uzminēju, ko Lauma viņai saka. Tā arī bija. Ilzei bija nācies mātei apsolīt, ka viņa rotu drīkst tālāk nodot tikai saviem bērniem. Zēl, ka es tai burzmā nemaz nepamanīju, kad Lauma aizgāja. Ilgi viņa nepalika.

Bet nepilnu gadu vēlāk kādā decembra rītā man piezvanīja Irēna Karlovna un drūmā balsī paziņoja, ka Lauma pēkšņi mirusi ar sirdstrieku. Es pa galvu pa kaklu aizdrāzos uz Vecrīgu pie Duhanovas, taču Laumas mirstīgās atliekas jau bija aizvestas uz morgu. No Irēnas Karlovnas uzzināju detalizētāk par notikušo, par atvērto logu, izsalušo istabu un jau nedzīvo Laumu ar virsdrēbēm gultā. Vesels pašpārmetumu kalns uzgūla sirdij, es raudāju kā bērns un nespēju nomierināties, bet Duhanova pievērsās praktiskām lietām, proti, iezārkošanai, tuvinieku apziņošanai, braucienam uz Ingravu, kur saskaņā ar mirušās gribu viņu bija jāapglabā blakus mātei. No Duhanovas gāju uz Mākslas akadēmiju, lai par notikušo paziņotu Ilzei un Mārtiņam. Viņi ļoti satraucās, kopā izraudājāmies, taču, redzēdami mani tik nobēdājušos, centās mani mierināt. Bet viņi, mani mīļie bērni, jau nevarēja aptvert, cik ugunssāpīgi mani pārsteidza Laumas nāve. Es nekad viņu nebiju sapratis un vēl līdz šai dienai neesmu uzminējis viņas dzīves mīklu. Kaut kas baigs viņu pavadīja visu viņas neilgo mūžu, kāds rēgs, no kura viņa nekad netika vaļā, un viņa nevienu, arī mani, nepielaida sev pārāk tuvu, jo citādi es vai kāds cits gan jau būtu pasniedzis roku un pārvedis pāri bezdibenim. Pat viņas šefs, «Dailes» redaktors Krūmiņš, šis lāga virs, pie Laumas kapa teica šādus zīmīgus vārdus: «Viņa aiznesa sev līdzi nebūtībā kādu lielu, neremdināmu dvēseles sāpi.»

Draugs

Nikolajs Dzērve:

— Mēs iepazināmies ārzemju ceļojuma laikā. Maskavā, kur mūsu tūrisma grupa sapulcējās, es viņu īpaši neievēroju, taču, kad iekāpām lidmašīnā, mūsu vietas izrādījās blakus. No pirmā tuvākas saskatīšanās mirkļa viņa šķita ļoti simpātiska urt glīta, kaut nebija noskaņota uz ātru iepazīšanos. Tikai tā — vārdu pa vārdam. Un tas bija labi, jo arī man derdzas pļāpīgums svešu cilvēku starpā. Tomēr ceļojums uz Parīzi ir ceļojums uz Parīzi, un jau iedoma vien par to, kas mūs sagaida, kad laineris nolaidīsies Orlī aerodromā, nevarēja mūs nepadarīt jūtīgākus. Kad stjuartes sarosījās, lai mūs paēdinātu, arī mēs kļuvām kustīgāki un runīgāki. Es pirmais stādījos priekšā un teicu, ka esmu zemnieks, kolhoza priekšsēdētājs, ka mani sauc par Nikolaju Dzērvi, ka uz Franciju tik tiešām braucu kā tūrists, lai piepildītu savu seno vēlēšanos redzēt šo daudzināto zemi un vēl vairāk daudzināto Parīzi, un tūlīt nez kāpēc (velns mani parāva aiz mēles, kā krievi saka) palielījos, ka esmu jau bijis Dānijā, Savienotajās Valstīs un Kanādā, Ungārijā un Čehoslovakijā mūsu lauksaimnieku delegāciju sastāvā, bet tagad pirmoreiz braucu kā tūrists. Viņa tikai tā pētošāk uz mani paskatījās, nekā tomēr nebilzdama sakarā ar manu garo pašieteikšanas tirādi. Biju spiests nākt ar jautājumu: «Un jūs? Vai drīkstu zināt jūsu godavārdu?» Tā es uzzināju, ka viņu sauc par Laumu Purmali, ka viņa ir galvenā redaktora vietniece žurnālā «Daile». Protams, es tūlīt atsaucos, ka šo mākslas žurnālu abonēju jau piecus gadus, taču nepiedodamā-kārtā nav iznācis painteresēties par tā vadību. Viņa šķelmīgi pasmaidīja. Vēsums vel soli atkāpās. Es vairs ar sarunām neuzmācos, tas nebija manā dabā, bez tam. ilgāks klusuma brīdis man Jāva domās neviļus aizklīst uz kolhozu, uz mehāniskajām darbnīcām, kur kaktā rēgojās sasvilušais transformators elektrometināšanai, bija apstājušies remontdarbi, bet mans vietnieks Kārlis, mani uz Rīgu atvedis, pie viena braukuma bija sasparojies aiziet uz ministriju, lai izkaulētu jaunu transformatoru. Biju viņu krietni samācījis, kā tur jārunā. Lieta tā, ka mans Kārlis ir labs inže-

nieris, bet joprojām vājš sagādnieks, un tā nav tikai jaunības vaina. Ak, ko nu! Tā aizdomājies, es tik tikko neiesnaudos, kad pēkšņi bija atkal jā-piesiksnojas, jo diktore ziņoja, ka pēc divdesmit piecām minūtēm jau būsim Parīzē. So ceļojumu es vienmēr atceros ar saldmi, jo tajā Parīze un Lauma man kļuva nedalāms viens — tik ļ6ti sadraudzēties un satuvināties, kā tas notika ar mums toreiz, man nekad līdz tam un jo vairāk pēc tam nav gadījies. Mēs visur gājām kopā, dalījāmies iespaidos, bet spējām arī ilgi klusēt, kas patika mums abiem. Citi brīvajā laikā skraidīja pa veikaliem, par saviem mājiniekiem domādami, bet mēs ar Laumu savu naudiņu līdz pēdējam santīmam izmantojām, lai noskatītos Franču Komēdijas teātra izrādi, lai noklausītos Marijas Laforē koncertu, lai divatā pasēdētu kādā piemīlīgā kafejnīcā. Mēs kļuvām atklāti, gribējās pastāstīt par sevi, par savu dzīvi kaut ko vairāk. Lauma, par sevi stāstīdama, visu arvien iefokusēja tā, ka viņas dēļ tuviem cilvēkiem nācies tikai ciest. Klausījos un domāju, kas tad viņu virzījis prom, atsvešinājis no vistuvākajiem cilvēkiem, kāpēc viņa nebaidās vienatnes. Egoisms, sakāpināts paštaisnīgums, cietsirdība? Taču nē. Mani pašu saistīja pie viņas kaut kas pilnīgi pretējs — viņas sievišķīgums, viņas mierīgais skatiens, viņas jaukā vienkāršība, viņas erudīcija. Arī par mani viņa jau zināja diezgan daudz, par manu ierakšanos darbā un nevērību^ pret «personīgās laimes» vilinājumiem, pat par rētu pierē, ko biju iemantojis jaunībā, ar dūrēm noskaidrojot taisnību: Bet nu mēs bijām satikušies divi gandrīz viena vecuma cilvēki, es tikai pāris gadu jaunāks par viņu. Man trīsdesmit

seši, viņai trīsdesmit astoņi — kad iepazināmies. Bet gadiem it kā nebija nozīmes, jo mēs sadraudzējāmies, kā tikai vīrietis ar sievieti var sadraudzēties, un pat tad, kad k]uvām intīmi tuvi, neviens tādscerīgs un apzvērošs teikums netika pāri mūsu lūpām. Protams, es viņas dēļ varētu nosist katru, kas iedrošinātos teikt kaut vienu sliktu vardu par Laumu, par mums abiem. Mūs vienoja kaut kāds nerakstīts nolīgums, kam es ar visu sirdi pakļāvos.

Iebraukdams Rīgā, es viņu vienmēr apciemoju, mēs sarīkojām savus svētkus, sēdāmies manā dienesta volgā un izlaidām kaut kur ārpus Rīgas, jo man ļoti gribējās, lai Lauma pēc saspringta darba, pēc nīkšanas pilsētas mūros pabūtu svaigā gaisā, pie dabas. Sājos bezbēdīgajos izbraukumos mēs dažreiz ņēmām līdzi arī Laumas dzīvokļa kaimiņieni Irēnu Karlovnu, kura mani, šķiet, labi ieredzēja, nekad mūs netraucēja bez īpašas vajadzības, bet reiz, kad Laumas nebija tuvumā, Irēna Karlovna man smiedamās pateica: «Jums, Nikolā (tā mani Parīzē iesauca Lauma), vajadzētu ņemt Laumu par sievu. Jūs būtu ļoti sapa-sīgs pāris. Tā ir viena brīnišķīga, es teiktu, reta sieviete. Man liekas, ka jūs esat pirmais, kas viņu saprot, un tieši tāds cilvēks viņai ir vajadzīgs. Kaut jūs zinātu, cik grūti sievietei būt vienai.» Man atlika par to tikai pasmaidīt, jo es it labi zināju Laumas viedokli šajā jautājumā: viņa vairs negribēja, sevi saistīt ne ar vienu, pat ja tas būtu baltspārnains eņģelis. «Man būs skumji, kad man tevis vairs nebūs, bet es pārcietīšu arī to. Vienreiz jau pienāks tā <liena, tas brīdis, kad tu man zudīsi, atvadījies vai ne. Un arī tam nebūs nekā-

das nozīmes.» Tā viņa reiz teica, un man kļuva viņas tik žēl, ka devu sev zvērestu nekad viņu neatstāt, kaņiēr mūsu draudzība pastāvēs. Pareti, tomēr gadījās kopā iet uz teātri. Iet ļaudīs, atklātībā. Viņa ģērbās vienkārši, it kā neuzkrītoši, taču ārkārtīgi smalki. Un bija desmitreiz skaistāka par jebkuru no Rīgas skaistulēm, kas tur foajē straumēm plūda visās varavīksnes krāsās un mirdzēja kā zelta zivtiņas. Mani tad pārņēma lepnums, ka viselegantākā, visskaistākā sieviete iet man blakus, runā ar mani, stāsta par teātri, par lugām, par aktieriem, un neviens cits par visu to nezina labāk kā mana Lauma. Lauma, kuru es mīlēju no visas sirds, tikai sargājos to atklāt viņai pašai. Un mulsu kā tāds puika. Reiz pavasarī aizbraucām uz Ingravu pie viņas mātes kapa. To atradām glīti apkoptu. Kāds te bija krietni pacenties. «Laikam — tēvs,» minēja Lauma. Tomēr arī viņai te atradās, kam pielikt roku: salasīt pērnās lapas, iestādīt līdzatvestos puķu stādus. Pēc tam mašīnā apbraukājām viņas dzimto pilsētiņu, viņa man parādīja savu tēva māju, savu skolu, savas iemīļotās bērnības vietas. Viņa sēdēja aizmugurējā sēdeklī^ pašā kaktiņā, nevēlēdamās, lai viņu kāds varētu pazīt, taču senās vietas un senās atmiņas viņu spēcīgi saviļņoja. Visvairāk viņa stāstīja par savu māti Annu Purmali, par tās sagandēto dzīvi un traģiku, kad tik jaunai bija jānomirst drausmīgā vienatnībā. «Tēvs ļāva viņai nomirt,» sacīja Lauma ar nežēlīgu tiešumu, bet varēja just, ka mātes liktenis viņai joprojām sāp, kaut pagājuši jau ilgi gadi un viss palicis tālā pagātnē, viss pāraudzis ar aizmirstības pelēko sūnu, tikai šī skaudrā atcere aizvien at-

griezās. Tā mēs toreiz apmetām loku pa Latgali, tad šķērsojām Daugavu un devāmies uz Bauskas pusi, kur bija paredzēts vēl kādu dienu paciemoties pie manis kolhozā. Lauma apskatīja ciematā manu gruntsgabalu, kas pagaidām stāvēja tukšs, noaudzis ar zaļu mauru, un es at|āvu saviem nākamajiem kaimiņiem tur pļaut zāli. Un Lauma smaidīja, kad teicu, ka jau piekto gadu nevaru saņemties uzsākt būvi, izsaukdamās: «Vai nav labi tā?! Tev pieder tik skaists dabas stūrītis strauta malā, kamēr citi sacēluši savas jaunbagātnieku villas citu citai blakus kā pilsētā. Vai tad tev nepietiek ar to istabu, ko nakts melnumu pārlaist?» Es arī atsmēju: «Pilnīgi pietiek. Tikai kolhoznieki neliek mierā. Apceļ vienā apcelšanā, ka man jāņemot sieva un jāceļot māja, nē, vispirms jāceļot māja un tad jāņemot sieva. Jo neesot kaut kā solīdi, un es rādot citiem ne visai labu piemēru.» — «Nu, un tu?» — «Ko tad es varu, it kā tas no manis būtu atkarīgs.» Tā mēs pajokojām, un ar to viss beidzās. Bet kolhozā jau paklīda valodas, ka nu es reiz esot sievai uz pēdām, esot tādu diezgan smuku kundzīti no Rīgas atvedis. Vai tik nu Dzērve reiz netikšot vaļā no vecpuiša lāsta? Mēles sātaniem lokanas kā no gumijas.

Pagāja gads. Mēs tikāmies, cik vien bieži varējām, un viss bija labi, patiešām viss bija labi. Bet tad sākās kaut kāda neveiksmju „ josla. Te viņa aizbrauca uz Maskavas priekšpilsētu Bol-ševu, lai piedalītos mēnesi ilgā kinokritiķu seminārā, te pēkšņi piedzīvoja pirmo sirdslēkmi un viņai nācās pāris mēnešu pavadīt slimnīcā. Nepatikšanas sabruka arī pār manu galvu, jo jūlija

beigās, kad siens jau laimīgi bija savests zem jumta lielajā šķūnī, ko tikai pērnziem bijām uzbūvējuši Landrāgu fermas tuvumā, kādā naktī tur izcēlās ugunsgrēks. Sadega pāris simti tonnu augstvērtīgas lopbarības, sadega mūsu grūtais, sūrais darbs, ak, to jau nemaz vārdos nevar izteikt, ko tas mums nozīmēja. Es pa visiem tiem astoņiem gadiem, kopš par priekšsēdētāju strādāju, nebiju neko tamlīdzīgu piedzīvojis, un man šķita, ka lielākas nelaimes vispār nevar būt. Nemaz jau nerunājot par to, ka priekšniecība šķēla zilus zibeņus un pērkonus, ka es dabūju smagu partijas sodu, galvenais, bija jādomā, kā saglābt stāvokli, lai lopiņi ziemā nepaliktu bez barības. Protams, kaimiņu kolhozi pasolīja izlīdzēt, taču viss lielums pašiem vien bija jāsagādā. Un te nu ļaudis parādīja, ko viņi spēj, ja ir sava kolhoza patrioti. Katrs, jauns un vecs, gāja un pļāva, kur un kā varēja, līdz vēlam rudenim. Palīdzēja ir skolotāji, ir skolnieki. Kalte strādāja dienu un nakti, lielas siena kaudzes izauga turpat nodegušā šķūņa tuvumā, pārklātas ar brezentu, kā nākas. Bet «kā nākas» vis nebija, ja vien uzmeta acis Landrāgu šķūņa melnajiem nodeguļiem. Jo, redz, diviem pļēguriem bija kļuvis par karstu un atvēsināšanās nolūkā viņi bija mēģinājuši ieslēgt lielo ventilatoru. Ko viņi tur bija grābstījušies, ko darījuši, bet pietika, lai uguns iemestos sausajā sienā. Man toreiz šķita, ka tajā naktī sadega puse manas dzīve. Vai es, nelaimīgais, varēju domāt par Laumu? Es viņai pat nepiezvanīju, kad iebraucu Rīgā sniegt paskaidrojumus, bet vēlāk man nebija kad uz Rīgu braukāt. Kā pēc tam izrādījās, es arī nebūtu varējis sazvanīties, je

Lauma tolaik atradās slimnīcā. Pirmais nopietnais signāls, un tas neesot joks. Lauma slimnīcā arvien Irēnai Karlovnai vaicājusi, vai Nikolajs zvanījis. Ko viņa varējusi teikt? Mierinājusi, ka esot taču vasara, pats karstākais darba laiks uz laukiem, varbūt tāpēc nevarot izrauties. Tad es Irēnai Karlovnai pastāstīju par notikušo, un viņa pilnīgi pārvērtās, jo viņai jau esot bijusi tāda nojauta, ka ar mani kaut kas gadījies. Nu redz, un tagad Lauma atrodoties Maskavā, Bolševā, aizvakar vien kā aizbraukusi un tur palikšot veselu mēnesi. Taču adresi atstājusi, un, ja vien es vēloties, varot viņai sūtīt vēstules. Mēs vēl brītiņu pasēdējām, padzērām tēju, runājām par šo un to, Irēnai Karlovnai patīk parunāties, īpaši, ja viņa var sarunā iepīt kādu epizodi no savas pirmskara dzīves laikiem Sibīrijā un kara laika pieredzējumiem. Tūlīt jūtams, ka viņai smaga atmiņu nasta plecos.

Pārbraucis mājās, sēdos un uzrakstīju neparasti garu vēstuli Laumai, kurā sīki izstāstīju pēdējos notikumus savā dzīvē, smago triecienu, ko saņēmu, siena šķūnim nodegot, kad aizmirsu visu citu uz pasaules, arī viņu, Laumu. Un grūtajā brīdī nemeklēju to cilvēku, kurš varētu dot man mierinājumu. Vai attaisnojama bija mana noslēgšanās sevī, zobu sakošana, visa pārvarēšana tikai paša spēkiem, kad pasaulē ir cilvēks, ko tu domās sauc par savu vistuvāko, vislabāko draugu? Un tomēr noslēdzos, kaut tajā pašā laikā arī draugam klājās ļoti grūti un viņš nevarēja saprast, kur esmu palicis, kāpēc klusēju, kāpēc nenāku pie tā. Uzrakstīju arī par to, ka tikai tagad no Irēnas Karlovnas uzzināju, cik slima Lauma

bijusi, ka tas katrā ziņā ir pārnervozēšanās, pārstrādāšanās un visādu citu stresu rezultāts, ka turpmāk sevi vairāk jāsaudzē, jāsamazina slodze, jo veselība cilvēkam ir pamatu^ pamats. Tā es rakstīju, kaut zināju, ka tāds tonis viņai nav pa prātam, ka viņai derdzas vispārzināmu patiesību pārmalšana. Un tad es pieskāros mūsu savstarpējām attiecībām. Bija vēls rudens vakars, sēdēju pie galda savā istabā, aiz sienas Bērziņu puika, stundas gatavodams, kā parasti, spēlēja magnetofonu. Mēģināju domās saskatīt Laumu un sevi, it kā noskaidrot, kas mēs esam un ko nozīmējam viens otram. Kā par brīnumu, nemaz nejutu parastās grūtības, kad vajadzēja kaut ko sacerēt un uzrakstīt. Laikam biju aizrāvies. Rakstīju, ka mani, protams, apmierina mūsu attiecību līdzšinējais raksturs, ka man sagādā dziju prieku katra mūsu tikšanās, ka viņas, klātbūtne mani it kā paceļ manis paša acīs, ka viss, par ko mēs runājam, man interesants un tā tālāk, un tā tālāk, bet ka tomēr man gribētos daudz vairāk darīt viņas labā, būt biežāk ar viņu kopā, sargāt viņu, jo es vairs ilgāk nespēju klusēt par to, ka viņu patiesi mīlu, kā vien vīrietis var mīlēt sievieti, kuru dievina. Jā, tieši tā es ierakstīju — dievina. LIn tālāk, kā atjēdzies, jau solīti atkāpos, rakstīdams, ka tā uzreiz es viņai neuzmācos ar savas rokas un sirds piedāvājumu, ka es esmu ar mieru gaidīt, cik ilgi vajadzīgs. Vēstules beigas atkal iznāca samocītas, jo es jau sāku bažīties, vai maz tāda vēstule viņai jāsūta, ja iepriekš zinu, kāda atbilde sagaidāma. Tomēr, sevi uz Jaunu nekārdinādams un vēstuli nepārlasī-dams, nosūtīju to uz Maskavu.

Pagāja gandrīz trīs nedēļas, kad kādurīt grāmatvede Šiliņa man pasniedza vēstuli, kurai uz aploksnes bija rakstīta nevis mana mājas adrese, bet rajons un kolhozs — priekšsēdētājam b. Nikolajam Dzērvēm. Zemāk iniciāļi L. P. Maskavā. Es iebāzu -vēstuli kabatā un gāju uz savu kabinetu, pieteikdams sekretārei, lai kādu brīdi mani neviens netraucētu. Dīvains man jau izlikās tas oficiālais rakstījums uz aploksnes, jo Lauma taču it labi zināja manu mājas adresi vecajā skolā.

Atgriezu aploksni, izņēmu vēstuli — un, lūk:

*

i

«Mīļo Nikolā!

Biju diezgan pārsteigta, no Tevis saņemdama tik garu vēstuli, jo man likās, ka no Tevis rakstītu vārdu izdabūt vēl grūtāk nekā runātu. Jo tieši mazrunībaTev ārkārtīgi piestāv, un arto savā laikā Tu piesaistīji manu uzmanību uz vīriešu pļāpu tik sakuplojušā fona. Bet nu izlasīju Tavu vēstuli un sajutos mazliet vīlusies. Par ko gan Tev būtu manis priekšā jātaisnojas. Par to, ka, uguni dzēsdams, priekšniecības strostēts, uz kādu laiciņu aizmirsi mūsu romānu. Nu un tad? Un kas par to, ka tieši tajā laikā es apslimu un arī man nebija ne mazākās vēlēšanās domāt par mums abiem, jo, atklāti sakot, jutos diezgan draņķīgi. Pasarg dievs, ja mēs tādēļ sāktu divbalsīgu gaudu ziņģi. Tu labāk pamācies no Irēnas Karlovnas, kura it l^bi zina par savu būtībā neārstējamo kaiti, par tiem pieciem gadiem, ko ārsti pēc operācijas tādos gadījumos tuviniekiem apsola. Bet vai tādēļ viņa kaut'vienu pašu reizīti man vai kādam citam par to būtu pasūdzējusies? Nē, jo

viņa ļoti grib paspēt uzrakstīt atmiņas par savu tēvu, kurš bija strēlnieks, revolucionārs un ļoti augstas pakāpes komandieris Maskavas garnizonā. Esmu apsolījusi viņai šis atmiņas izrediģēt, pirms viņa manuskriptu nodos izdevniecībai. Nezinu, kā Tev, bet manā dzīvē tādu brīžu, kādus tu tik pamatīgi saakcentēji savā vēstulē, proti, šķūņa degšana un mana slimošana, ir bijis daudz, bet cilvēks, kaut patiesībā vārga un neaizsargāta būtne, jau tāpēc vien ir cilvēks, ka viņš spēj izturēt lielus satricinājumus un ka viņš no tiem iziet nevis salauzts, bet vēl stiprāks. Tālāk Tu esi' kaut ko nošpikojis no Blaumaņa, no mana mīļākā rakstnieka. Kam nu Tev tā jāmokās un jānositas manis dēļ un tik ilgus gadus jāgaida, kā Tu tur zvērējies. Ja viss būs labi, gan jau saiesim kopā un dzīvosim kā visi. Tikai pagaidām man vēl nav tādas vēlēšanās, jo es pati vēl neesmu sev atrisinājusi daudzus jautājumus. Kad satiksimies, mēģināšu kaut aptuveni Tev to apgaismot. Nenokar degunu un nesāc dusmoties. Rakstu tā tikai tāpēc, ka man šodien ļoti labs garastāvoklis.

Uz redzēšanos!

Tava Lauma.»

Man tur vairs nebija ko piebilst. Mūsu «romāns» varēja risināties tālāk ar jaunu nodaļu. Bet varēja arī beigties. Ar punktu. Un pēdējo. Kad es vēl studēju Lauksaimniecības akadēmijā, reiz biju ļoti tuvu tam, ka šodien būtu laimīgs ģimenes cilvēks, ap mani dietu pāris dzeltenu galviņu, jo arī viņa, tāpat kā es, bija blonda, vai, pareizāk, mums abiem mati bija kviešu salmu

krāsā. Bet, kamēr es vilcinājos (viņai mana «maz: runība» ne visai bija gājusi pie sirds), tikmēr viņu paņēma cits, kurš laikam izrādījās «runīgāks». Arī toreiz es jutos muļķa lomā un uz ilgāku laiku zaudēju jebkuru interesi par mīļiem Smaidiem un acu skatieniem, bet — kā tajā dziesmā — «viss nāk un aiziet tālumā». Lasot Laumas vēstuli, manī vārījās dusmas, lai gan aiz katra viņas vārda bija likti stipri argumenti — gandrīz vai manā garā. Es vaicāju sev, vai viņa tikai nenorāda uz manu vietu tajā paziņu un draugu rindā, kas katram daudzmaz normālam cilvēkam tā ap četrdesmit gadiem izveidojas iespaidīgi gara? Varbūt mūsu pazīšanās laiks jau pārāk ieildzis un viņa vēlas redzēt sev blakus kādu citu? Tomēr, sazinājies pa telefonu ar Irēnu Karlovnu un noskaidrojis Laumas atlidošanas dienu un stundu, aizbraucu uz Rīgu viņu sagaidīt lidostā. Viņa atlidoja ar pēdējo nakts lidmašīnu. Bija patīkami pārsteigta, sūdzējās par nogurumu, vairākkārt pateicās par atbraukšanu pretī, jo ļoti gribētos tikt ātrāk mājās un izgulēties. Pēdējās dienas Maskavā bijušas ļoti saspringtas, jo kāds mākslas žurnāls pasūtījis rakstu par latviešu kino. Rakstīt nācies krieviski. Izlasījuši un nosprieduši, ka Lauma arī krieviski varot itin labi rakstīt un ka nu žurnālam būšot tikpat kā savs speciālkorespondents Rīgā. Tā viņa čivināja, bet ne ar pušplēstu vārdu neieminējās par mūsu dīvaino saFaksti. Tikai noprasīja: «Nu, kā tev tur nokārtojās?» — «Viss kārtībā,» es atbildēju, lai gan pat trešā daļa siena vēl nebija sagādāta. Uz Oktobra tilta viņa pavaicāja, vai es palikšot pa nakti pie viņas, bet es tūlīt pasteidzos atrunāties,

ka nevaru, jo no rīta jābūt strīpā, tiek sasaukta valde. Viņa necentās mani pierunāt, lai palieku, un, iebraukuši mājas pagalmā, laukumā Pētera baznīcas priekšā, mēs atvadījāmies, saskūpstījāmies kā vienmēr un šķīrāmies. «Tu esi tik bāla,» es viņai teicu. — «Man vienbrīd Maskavā atkal sirds drusku pastreikoja, bet sadzēros zāles — un pārgāja. Tā, redz, Nikolaj Dzērve, tās lietas.» Sirsnības brīžos viņa mēdza mani saukt pilnā vārdā un uzvārdā. Tas izklausījās ērmoti, jo tieši tādā pašā intonācijā manu vārdu izrunāja bērnībā dabas mācības skolotāja. Taču tagad es domāju par ko citu. «Tev vajadzētu atkal parādīties ārstiem.» — «Blēņas. Es zinu tikpat, cik viņi.» Tad viņa atvadām man pamāja, iegāja tumšajā kāpņu telpā, es sekoju viņas soļu troksnim augšup un vēl pagaidīju, līdz viņas istabas logā iedegās gaisma. Tad sēdos pie stūres un braucu mājās — atpakaļ pāri Daugavai, uz savu Bauskas pusi. Jutos laimīgs, ka biju redzējis Laumu, ka mana nelielā uzmanība viņai patika. Taču nemūžam es tonakt nevarēju iedomāties, ka tā bija mūsu pēdējā tikšanās. Reiz novembra beigās es viņai zvanīju vēlu vakarā un piedāvājos nedēļas nogali pavadīt Rīgā kopā ar viņu, bet Lauma it vienkārši atsacīja: sestdiena un svētdiena jau sen esot noraudzīta kāda lielāka apcerējuma uzrakstīšanai «Karogam», jo esot pienācis pats pēdējais iesniegšanas termiņš. Man, protams, kremta viņas atteikums, jo atkal tik ilgi nebijām tikušies, taču zināju, ka pierunāšana nelīdzēs. Vēl kādu minūti parunājāmies, beidzām ar labas nakts vēlējumiem un nolikām klausules. Toreiz kā spītēdams es aizbraucu ciemos pie studiju biedra, kurš strādāja

par sovhoza direktoru Saldus apkaimē, un tur it omulīgi pavadīju brīvās dienas. Pēc tam vajadzēja organizēt rajona masu slēpošanas svētkus, un mūsu kolhozu rajona vadība šim nolūkam bija izraudzījusies skaistās apkārtnes dēļ. Tas viss prasīja daudz pūļu. Svētki izdevās, tos filmēja kinostudija un televīzija, vārdu sakot, mūsu kolhozs gandrīz nedēļu bija visas republikas uzmanības lokā. Bet pāris dienu pēc tam, kad tikko bijām aizvadījuši pēdējos ciemiņus un, kā saka, «noslēguši bilanci», saņēmu telegrammu no Irēnas Karlovnas ar vēsti, ka pēkšņā nāvē mirusi Lauma... pēkšņā nāvē... Lauma... pēkšņā nāvē... Es visu pametu, kā stāvējis, pat neiegriezos mājās un taisnā ceļā drāzu uz Rīgu — tā, kā vēl nekad nebiju braucis. Desmitiem reižu man būtu vajadzējis kūleņot pagriezienos, bet mani kaut kas sargāja. Iebrāzis pie Irēnas Karlovnas, prasīju: «Kur viņa?» Taču izrādījās, ka Lauma jau iezārkota un novietota kapličā, bet no turienes parīt tiks vesta uz Ingravu un guldīta blakus mātei. Irēna Karlovna atgādināja, ka par visu to viņa esot paziņojusi man telegrammā. Taču es biju izlasījis tikai pirmos vārdus: Lauma Purmale mirusi pēkšņā nāvē, — un tālāko nebiju spējis aptvert. Nu tikai neapzināti iebāzu roku kažok-jakas kabatā un paburzīju telegrammas lapiņu. Mani spēki bija galā. Nelūgts atsēdos krēslā, vairs nevarēju parunāt, jo uznāca briesmīgas raudas, un mēs abi fcr Irēnu Karlovnu tā brīdi atvieglinājām sirdis. Tad Irēna Karlovna man pastāstīja, ka pēdējā laikā Lauma daudz strādājusi pa naktīm, steigusies pabeigf kādu manuskriptu izdevniecībai, dzērusi stipru kafiju, neklausījusi viņu,

Irēnu Karlovnu, līdz nonācis tiktāl, ka viņas pirmo reizi pa divdesmit gadiem, kopš bijušas pazīstamas, nāvīgi sastrīdējušās; Lauma viņai sarunājusi visādas rupjības, un viņa no tiesas apvainojusies, bet tad kādunakt Lauma nākusi un modinājusi viņu no visdziļākā miega, lai atvainotos un izlīgtu. «Tu jau arī, Nikolaj, vienmēr biji labs pret viņu. Ne katrs to spēja. Vari man ticēt,» atvadoties vēl pateica Irēna Karlovna.

Laumas vaigu pēdējo reizi skatīju Ingravas kapos, kaut nepiegāju tuvu zārkam, turējos malā. Irēna Karlovna uz bērēm bija apziņojusi Laumas radus, paziņas un darbabiedrus, jo tikai viņa zināja visu par Laumu. Tā es pirmo reizi redzēju Laumas tēvu, viņas mātesmāsas, viņas tēvabrāli, viņas bijušo vīru un, galvenais, viņas meitu Ilzi un dēlu Mārtiņu. Tieši pie viņiem visilgāk kavējās mans skatiens. Visapkārt visi raudāja un šņukstēja, tikai viņas bērni ne. Tas viss bija griezīgā pretrunā ar to, ko Lauma par viņiem man aizgūtnēm bija stāstījusi mūsu izbraukumos pa lauku ceļiem — par to, kā viņa mīl savus bērnus, cik tie ļoti gudri un talantīgi, cik smalkjūtīgi tajā sarežģītajā situācijā, kādā viņi vecāku dēļ nonākuši. Bet neraudāja. Laumas tēvs pakrita uz meitas kapa kopiņas svaigajām, saltajām smiltīm un smagi, grūti apraudājās. Arī tad viņi pat nepaskatījās uz to pusi. Bet es ilgi nespēju par viņiem domāt. Tikko beidzās kapa runas, aizklīdu prom, lai turp atnāktu vēlreiz, kad ļaudis būs izklīduši. Bet, kad atgriezos, pie kapa stāvēja tikai divi — Ilze un Mārtiņš. Es griezos atkal prom un nācu vēlreiz pēc kādas pusstundas, taču viņi, Ilze un Mārtiņš, joprojām tur stāvēja zemu noliektām galvām. Tikai vēlā pievakarē, kad laikam jau bēru viesi sēdēja pie galda vai bija aizbraukuši, vairs pie Laumas kapa neatradu neviena paša cilvēka. Tad es apsēdos uz soliņa, ļāvos atmiņām, aizmirsdams sevi, visu to, kas mani sagaida dzīvē, kurā vairs nekad nebūs viņas — Laumas.

Irēna Karlovna Duhanova:

— Es ierados Rīgā latviešu gvardes divīzijas sastāvā drīz pēc pilsētas atbrīvošanas. Jau zināju, ka tikšu demobilizēta un strādāšu Ministru Padomē. Mans vīrs, tolaik vēl majors Leonīds Du-hanovs (mans meitas uzvārds ir Gaudāne), palika aktīvajā armijā un turpināja karot Kurzemes frontē, tad tika pārsviests uz Pomerāniju un tur arī sagaidīja Uzvaras dienu.

Ierašanās Rīgā reizē bija arī mana atgriešanās tēva un mātes dzimtenē, kuru nekad savām acīm nebiju redzējusi, jo piedzimu un uzaugu Krievijā,

tālu aiz Volgas, Baškīrijas stepē, kur mūsu ģimene bija nonākusi Pirmā pasaules kara bēgļu gaitās. Kopā turējās vairākas latviešu ģimenes, izveidojās tāda neliela zemnieku kolonija, bet, kad pēc revolūcijas un Pilsoņu kara manu tēvu iecēla par guberņas milicijas priekšnieku, mēs pārcēlāmies dzīvot uz pilsētu, es saku — mēs, bet manis tad vēl nebija, jo es piedzimu Ufā 1924. gadā. Mani brāļi Vilhelms un Fridrihs jeb Vilis un Fricis bija krietni vecāki par mani. Trīsdesmito gadu sākumā tēvu pārcēla darbā uz Maskavu, un drīz mēs aizbraucām pie viņa. Bet tajā gadā, kad es beidzu septīto klasi, tēvs tika arestēts un represēts. Mēs ilgi par viņu neko nezinājām, pret viņu vērstajām apsūdzībām neticējām un, par laimi, neiekļuvām tajās krustugunīs, kādās nokļuva daudzi mums labi pazīstami un tuvi cilvēki. Tomēr vairs negāja tā, kā vajag. Māte atsāka strādāt, gāja naktīs tramvaja sliežu remonta darbos, es mācījos skolā, vecāko brāli Vili iesauca karadienestā, viņš krita Somijas karā, bet Fricis — pašās pirmajās kaujās pie Maskavas. Lūk, kādas bēdas sabruka pār mūsu ģimeni. Nu mēs ar māmuļu palikām divatā. Viņa, šī trauslā un klusā sieviete, kas bija dzimusi un uzaugusi ļoti nabadzīgā Latgales sādžā, izrādījās ārkārtīgi stipra garā. Viņa pārcieta visas nelaimju un kara grūtības un vēl pēc kara dabūja mierīgi padzīvot veselus desmit gadus. Viņai laimējās sagaidīt to dienu, kad saņēmām dokumentu par viņas vīra — PSKP biedra kopš 1918. gada, milicijas ģenerālleitnanta Kārļa Gaudāna reabi-litēšanu pēc nāves. Māte bija gandarīta, kaut arī pašai dzīvot vairs bija atlicis maz.

Četrdesmit otrā gada sākumā es brīvprātīgi iestājos armijā, apguvu radistes specialitāti, taču izlūkdienestā mani nepaņēma vājās redzes dēļ, norīkoja arvien pie armijas štābiem. Kad nodibinājās latviešu strēlnieku divīzija, tiku nosūtīta tur. Tūlīt pēc Rīgas atbrīvošanas, kā jau teicu, sāku strādāt Ministru Padomē par priekšsēdētāja vietnieka sekretāri. Pēckara gados veikt šos pienākumus bija pavisam kas cits nekā tagad, stabilā miera laikā, kad visapkārt kārtība un augsts organizētības līmenis. Ja vajadzēja, mēs strādājam dienām un naktīm. Un kurnēt par to nenāca ne prātā. Bet laikam biju savus spēkus pārvērtējusi un piecdesmit otrā gada beigās smagi saslimu ar meningītu, tik tikko izķepurojos, bet vēl gadu bija jāpaliek mājās. Ārsti skaidri un gaiši pateica, ka tik nervozā darbā vairs atgriezties nevarēšu. Ko lai dara. Iesniedzu atlūgumu. Tas notika 1954. gadā, kad mans priekšnieks arī jau bija pārcelts cķtā darbā. Tiku norīkota Kultūras ministrijā par vecāko inspektori muzeju jautājumos. Šai darbā man sākumā ļoti nepatika, jo tur, mūsu pārvaldē, manuprāt, valdīja kaut kāda miegainība un nenoteiktība, daudz papīru un ārkārtīgi maz darbības. Tomēr ar laiku sāku apjaust šī darba vajadzību, izlasīju visu, kas bija dabūjams par latviešu tēlotāju mākslu, par Latvijas ievērojamākajiem arhitektūras un vēstures pieminekļiem, vārdu sakot, pamatīgi iepazinos ar savas tautās kultūru, par kuru līdz karam biju tikai dzirdējusi no vecākiem un brāļiem. Daudz man palīdzēja Voldemārs Krūmiņš, kurš tolaik strādāja par Mākslas muzeja direktoru un kuram mūžam atgadījās visādas klizmas darbā, jo viņš dzī-

voja kā pa mākoņiem jeb, pareizāk, «vienā angļu • mierā». Tad nu vienotrreiz man viņš bija jāpestī laukā no nepatikšanām un sirdīgi jāaizstāv. Bet, kad piecdesmit astotajā gadā nodibinājās mākslas žurnāls «Daile» un Krūmiņu iecēla par galveno redaktoru, viņš mani aicināja par savu vietnieci, un es beigu beigās piekritu. Radās cerība, ka žurnālā varēšu vairāk nodoties praktiskam darbam, turpināt mākslas vēstures un teorijas pašmācību. Alga, protams, bija nesalīdzināmi mazāka, taču es par to daudz nedomāju — Leonīds kā atbildīgs darbinieks nopelnīja mums abiem pietiekošu iztiku. Bet arī no viņa man bija jāšķiras negaidīti drīz. Viņš nomira piecdesmit devītā gada vasarā, tieši Līgo svētkos, ar sirdstrieku. Kā sēdēja mūsu vasarnīcas dārzā uz soliņa, tā turpat palika bez dzīvības. Ne karā gūtie ievainojumi (viņam bija sašķaidīts kreisās rokas elkonis), ne kādas slimības, bet sirds. Stop — un cauri. Bet tev jādzīvo tālāk, tev, cilvēkam, kurš varbūt desmitreiz slimāks un tuvāks nāvei nekā aizgājušais. Tad nu īsti dabūju izbaudīt, kas ir vientulība.

Te kādudien Krūmiņš uz redakciju atveda meiteni, kas bija atbraukusi no Latgales, lai Rīgā studētu. Viņa tika pieņemta par mašīnrakstītāju nesen atlaistās darbinieces vietā, ar kuru mēs bijām iekrituši, jo tā nekā cita negribēja darīt kā vien skatīties spogulī, ķemmēt krāsotos platīna matus un knibināties ap sarkanajiem nagiem. Tādu ķēmu man vēl mūžā nebija nācies redzēt, bet šī iedomājās no sevis nezin ko, un pie mums ar Voldemāru Janoviču neviens netika iekšā, pirms šī nebija izkoķetējusies, izšaipījusies un visādas blē-

• ņas par mūsu redakciju sastāstījusi. Bet nu atnāca šī provinces meitene, kuru sauca par Laumu. Man viņa uzreiz ļoti iepatikās, un es gluži kā cāļu māte paņēmu viņu savā paspārnē. Viņa nebūt nebija bikla — šī meitene ar rudzupuķu zilām acīm un tumši brūniem matiem, nē, tieši otrādi, viņa bija droša, ar noturīgu skatienu, asi apķērīga. Mums bija zināms, ka vidusskolu viņa beigusi ar zelta medaļu un pieņemta universitātē ārpus konkursa. Viņu mums ieteica Pēteris Pur-malis, viņas tēvabrālis, mūsu redaktora paziņa, kurš mums jau bija pāris rakstu par teātri un jaunāko dramaturģiju uzrakstījis. Kamēr bija jauns, Purmalis rakstīja patiešām labi un interesanti, ne tā kā tagad, kad vairs nezina, ko pelt, ko slavēt. Ak, tavu nelaimi, kā visi ar gadiem apbružājas un noapaļojas!

Mēs neko daudz nezinājām par Laumas dzīves apstākļiem, viņas diezgan vētraino priekšvēsturi, jo Lauma'vairījās par sevi stāstīt un vispār šķita mazrunīga. Tomēr jau pašā sākumā mums ar Voldemāru Janoviču skaidri pateica, ka dažreiz viņai nāksies darbu kavēt studiju dēļ un, tikko jutīs, ka tas kļūst redakcijai par apgrūtinājumu, viņa pati aizies. Taču pierādījās gluži pretējais. Lauma patiešām dažreiz pa pusdienai, pa vairākām stundām kavēja darbu, taču, kad bija redakcijā, tad tur arī bija. No rītiem nāca pāris stundu agrāk, lai^ vingrinātos mašīnrakstīšanā un panāktu nokavēto, bet drīz vien jau rakstīja tik ātri, ka par iespiešanai nododamajiem materiāliem un korespondenci vairs nebija ko bēdāt. Mēs ļāvām viņai arī piepelnīties. Tā, pēc Purmaļa ieteikuma, viņa pārrakstīja tā draugam rakstniekam Arvī-

dam Lejam biezo romānu «Zaļā krūze» pa divi lāgi. Milzīgs apjoms, katorgas darbs. Bet Lauma nepadevās. Mūsu redakcijas štati tolaik bija tik niecīgi, ka Laumai nācās nodarboties arī ar lietvedību, būt kurjerei starp redakciju un tipogrāfiju, turklāt mēs viņai uzticējām koriģēt un rediģēt informatīvos materiālus. Uz rediģēšanu viņai bija iedzimts talants. Laba valodas izjūta un gaume — tās žurnālistikā ir ar zeltu nesamaksājamas īpašības. Pašai man šīs īpašības būtu lieti noderējušas sevišķi tagad, kad rakstu atmiņas par tēvu. Kā jau teicu, Lauma ļoti ātri un stabili pie mums iedzīvojās, atstādama aiz redakcijas durvīm savu personisko dzīvi. Bet reiz, atgriezdamās no viesībām vēlā naktī (iznāca iet garām mājai, kurā atradās redakcija), skatos: mana kabineta logā deg gaisma. Satraucos un domāju, vai aiziedama es būtu aizmirsusi izslēgt elektrību. Gāju augšā, piezvanīju pie durvīm, un — tavu brīnumu — durvis atvēra Lauma, ģērbusies naktstērpā. Nu, domāju, kas tad tas?! Iegāju savā kabinetā un redzu, ka viņa te ierīkojusies naktsguļai uz sofas, bet virsdrēbes salikusi uz mīkstajiem klubkrēsliem. «Vai viņa te viena?» man caur apziņu izšāvās bābisks jautājums. Bet Lauma tūdaļ atvainojās un izstāstīja situāciju: mājās pie onkuļa Pārdaugavā viņa tonakt nevarējusi palikt, bet klaiņot pa staciju negribējies, jo ārā divdesmit grādu sals, tādēļ ienākusi te pārlaist nakti. Es viņai paskaidroju, ka redakcijas telpās palikt nekādā Ziņā nedrīkst, ka viņai tūlīt jāsaģērbjas un jānāk man līdzi. Tā sākās mūsu tuvāka iepazīšanās. Turpmāk es jau vienmēr viņai turēju mazajā istabā uz tahtas segas, palagus

un spilvenu, jo bija norunāts, ka jebkurā brīdī, jebkurā nakts stundā viņa var nākt un tur pārgulēt. Tomēr tas notika reti: vai nu tas pagāns dzērājs tur Pārdaugavā bija rimies ālēties, vai viņa atkal pasāka iet uz staciju*— dievs vien zina. Un tad kādudien Lauma mūs ar Voldemāru Ja-noviču ielūdza uz savām kāzām. Tāds negaidīts paziņojums bija īsti viņas stilā. Klausies un krīti kaut no kājām nost. Noskaidrojās* ka Laumas izredzētais ir jaunais mākslinieks Vilnis Zanders, kurš te pēdējā laikā bija bieži pie mums nācis uz redakciju sakarā ar viņa darbu reproducēšanu. Ne ar pušplēstu vārdu Lauma nebija ieminējusies par saviem jaunumiem, jo varbūt nojauta, ka es katrā ziņā būtu centusies viņu no šī pārsteidzīgā soļa atrunāt. Lai gan Vilnis Zanders bija labs mākslinieks un labi noaudzis vīrietis, taču man viņš šķita nesimpātisks, viņā jautās sīka tir-gonīša viltība, vēl vairāk: pa ausu galam biju dzirdējusi, ka viņš esot negants meitmīlis. Bet ko nu vairs. Mēs ar Voldemāru Janoviču ieradāmies restorānā, kur bija klāts galds apmēram desmit personām, lai nosvinētu Zanderu kāzas. Skatīdamās uz viņiem, uz Laumu, kura bija tik neparasti jautra, mēģināju sev iegalvot, ka pasaule taču pilna vispārsteidzošāko brīnumu, ka varbūt Lauma un Vilnis tieši radīti viens otram, ka varbūt viņi dzīvos laimīgāk un ilgāk kopā nekā daudzi no tiem, kuri pirmāk šķiet ideāli un šķīsti. Bet viss tālākais norisinājās — kā jau dzīvē. Uz rudens pusi kļuva * redzams, ka viņa gaida bērnu, un mums šķita, ka viņa jau varētu nenākt darbā, taču Lauma turpināja sparjgi Strādāt. Viņas vīrs bija nācis runāt ar Voldemāru Janoviču, lai taču mēs

kaut ko darot, lai vedot Laumu pie prāta, runājis tādā stilā par — mātes misiju. Ak, šie mākslinieki!

Laumai piedzima meitiņa, kuru nosauca par Ilzi. Pēc trim gadiem pasaulē nāca dēls Mārtiņš, un vajadzēja paiet vēl gadam, līdz Lauma atkal ieradās pie mums redakcijā, pārvērtusies līdz nepazīšanai. Nekā vairs nebija no tās sārtvaidzes lauku meitenes, četros gados tas viss bija zudis. Nu šī sieviete sēdēja manā kabinetā un teica: «Gribu turpināt studijas un gribu turpināt strādāt.» Pazīdama Laumu, nekādā iztaujāšana ne-ielaidos, bet tikpat tieši atbildēju, ka pašreiz gan nevienas brīvas vietas redakcijā nav, bet uz rudens pusi tāda var rasties, ja Ints Lielrags izturēs iestāju eksāmenus Maskavas Kino institūta. Tad nodaļas līdzstrādnieka vieta būs brīva un Lauma varētu stāties Inta vietā. Šāda iespēja Laumu apmierināja, un arī mēs ar Voldemāru Ja-noviču, kad es ar viņu pēc tam aprunājos, šajā jautājumā bijām vienisprātis. Ieteicu viņai palasīties par kinomākslu, iedevu redakcijas caurlaidi uz jaunāko filmu skatēm. Ints eksāmenus Maskavā izturēja (par ko es ļoti brīnījos), un Lauma atkal atgriezās mūsu kolektīvā. Līdz mums palaikam nonāca baumas par skandāliem viņas mājās, par Zandera dēkām mīlas frontē: te ar kādu aktrisi, te ar baletdejotāju, te ar kādu ekstrā meiču no Modeļu nama, — un šķita, ka Lauma vienīgā it nekā par to nezina. Viņa neklātienē pabeidza universitāti, pēc tam pie mums tika paaugstināta par kino un teātra nodaļas vadītāju, sāka bieži publicēties arī citos izdevumos, uzrakstīja scenāriju dokumentālai filmai par kādu Latgales etno-

grāfisko ansambli, vārdu sakot, ari materiālā ziņā savu patstāvību viņa bija nodrošinājusi. Bet nelaime jau atkal viņai uzglūnēja. Šķiršanās no Zandera un bērnu dalīšana. Ilze, kurai bija jau deviņi gadi, palika ar tēvu, bet Mārtiņš ar māti. Tā kā pēc vīra nāves savā trīsistabu dzīvoklī mitinājos viena un daudzreiz jutos drausmīgi vientuļa, tad es Laumai bez lielas apdomāšanās piedāvāju ar visu Mārtiņu pārnākt pie manis un ierādīju viņiem to istabu, kurai no priekšnama atsevišķa ieeja. Zēns jau no mazotnes tika radināts pie patstāvības, pats ģērbās, pats gāja uz dārziņu, pats nāca. Un tomēr viņš ļoti skuma pēc vecajām mājām, pēc tēva, pēc māšeles, bieži raudāja, un — tas trakākais — arī Laumas bijušais vīrs pasāka nākt pie mums, žēloties un raudāt, lūgties un aicināt Laumu atpakaļ pie sevis, jo nevarot bez Mārtiņa dzīvot, jo Ilze visu laiku prasot pēc mammas un brāļuka un nu viņa dzīve esot Viena vienīga elle. Bet drīz vien nāca zināms, ka Zandera aktuālā draudzene Ingūna Knecete jau pārcēlusies pie viņa. Tā vienreiz, otrreiz Mārtiņš tika palaists uz nedēļu pie tēva, līdz puika vairs nemaz negribēja palikt mūsu mājā, un mēs gudrojām, ar ko Zanders viņu tā pielabinājis. Izrādījās, ka tiem tur vairāk laika ar mazajiem noņemties, visur vest un visu rādīt, mācīt zīmēt un rotaļāties. Lauma noskaitās, nolēma vairs Mārtiņu nelaist uz otrām mājām. Tad nu atskanēja brēcieni no abām pusēm* Mārtiņš raudāja, kļuva nepanesami spītīgs, satraucās tā, ka viņam cēlās temperatūra un bija jāizsauc. ārsts. Zanders vajāja mūs pa telefonu. Es vienbrīd jā*u sāku nožēlot, ka biju Laumu aicinājusi pie sevis. Beigu beigās Mārtiņš

tomēr tika aizmānīts pie tēva, un es līdz šai dienai vēl neesmu sapratusi, kā tādā meitu ģēģerl var būt tik greizsirdīga mīlestība uz saviem bērniem, jo viņš taču varēja, kā tas it bieži gadās, ne pirkstu nepakustināt savu «jēru» labā. Bet gods kam gods, Ilzi un Mārtiņu viņš dzīvē ir izvadījis, pratis ieinteresēt par savu profesiju, modināt viņos interesi par mākslu. Jā, ko tur lai saka, savāds cilvēks, un nav vairs man uz viņu nekādu dusmu. Tagad jau viņš reklamējas kopā ar saviem bērniem (tāda mode!), redziet: arī man sava dinastija! Bet es varbūt vienīgā zinu, ka šo bērnu mīlestība, viņiem paaugoties, piederēja tikai mātei, tikai Laumai. Slepus, lai nekaitinātu tēvu un pamāti, kuri pret viņiem tik tiešām bijuši labi un gādīgi, Ilze un Mārtiņš nāca arvien pie Laumas gan uz mājām, gan uz redakciju, stundām ilgi palika kopā kā vistuvākie cilvēki. Tādos gadījumos es centos viņus netraucēt, noslēdzos savā istabā vai kur izgāju. Tikai vienreiz mēs četratā pavadījām nedējas nogali, kopā aizbraukdami uz Latgali, uz Ingravu un Krustupi, jo Lauma gribēja mums parādīt savas bērnības un jaunības vietas un, kā arvien, aiziet pie mātes kapa, kuru viņa toreiz atrada drausmīgi nolaistā stāvoklī. Tieši tad viņa laikam apņēmās pasūtīt un uzstādīt kapakmeni, jo dažas dienas pēc atgriešanās Rīgā aizņēmās no manis tūkstoš rubļu, kas gada laikā man tika atdoti līdz pēdējai kapeikai, lai gan es Laumu nebūt nesteidzināju. Bet tur, Latgalē, man bija iespēja vēlreiz pārliecināties, cikjoti viņa mīl savu dzimto pusi, un vai ne tādēj mūsu starpā bija iegājies tas drastiskais izsauciens, kad kādreiz gāja grūtāk: «Kas tas mums — divām

Latgales meitenēm, — špicka!» Un, kad Laumai uznaca prāts uz jokiem, tad viņa garu garas tirādes laida latgaliešu izloksnē — apmēram tā: «Kas ta myusim. Myusim labi it. Dzeivojam pa Reigu, lobs dzeivūklis ar lodžeju uz azara pusi, tro|eibuss pi durovom, abet myusim jau ir ari pošim šova mašina — vīnpadsmitais žiguļs.» Par Latgali viņa runāja bieži, stāstīja par saviem novadniekiem — rakstniekiem un māksliniekiem, ļoti vēlējās, lai viņas dzimtene nepaliktu ēnā. Esmu pārliecināta, ka tādē| viņas meita pēc Mākslas akadēmijas beigšanas aizbrauca dzīvot un strādāt uz Rēzekni. Zīmīga taču bija arī pašas Laumas savlaik izvēlētā diplomdarba tēma — «Rainis un Latgale», kas izpelnījās visaugstāko vērtējumu. Labi viņa strādāja arī turpmāk, tika ievērota un cienīta mākslas inteliģences aprindās. Bet viņai piemita arī saasināts riebums pret visu neīsto, melīgo, divkosīgo. Visvairāk viņa ienīda un apkaroja elitārismu mākslas cilvēku vidū, un šajā jautājumā mēs ar viņu bijām zvērinātas domubiedres. Viņa necieta «visu to ākstīšanos jaunbagātnieku stilā — ar villām vai salmu jumtiem klātām lauku mājām (kuras pametuši zemnieki), ar dārgām mašīnām un vēl dārgākām jahtām, ar ārzemju ceļojumiem prestiža celšanai — visu to saldās dzīves fikciju». Reiz Lauma ar sašutumu stāstīja, ko uzzinājusi no kādas savas kolēģes. Kad žurnāla redakcijas uzdevumā šī kolēģe ieradusies pie kāda slavena mākslinieka, lai viņu intervētu, palikusi pie durvīm kā apstulbusi: viņa pat sapņos neesot redzējusi tādas bagātības un tādu stila izsmalcinātību, kas tur atvēņies viņas skatam mākslinieka apartamentos. Redzēdams nabaga korespondentītes apjukumu, mākslinieks labsirdīgi smaidījis un pajokojis, izmezdams spārnotu frāzi: «Es — tautai, tauta — man.» Labi joki. Bet reiz mēs ar Laumu un Voldemāru Janoviču tikām uzaicināti ciemos pie kāda pazīstama gleznu kolekcionāra. Es toreiz netiku stipru galvassāpju dēļ, bet Lauma aizgāja, jo Voldemārs Janovičs bija īpaši pieteicis, ka šis kolekcionārs ļoti vēlētos viņu redzēt savu draugu vidū. Pārnākusi no viesībām, Lauma iesaucās: «Irēna Karlovna, es nāku no salona. Izrādās, ka vēl šodien pastāv izmeklētu ļaužu saloni. Un kādi! Mums te abām trīs istabiņas, un mēs bažījamies, ka vēl kādu mītnieku nepieliek klāt, bet ir tādi dzīvokļi, kur viena pati istaba lielāka par visu mūsu dzīvojamo platību kopā. Bija sapulcēti rakstnieki, mūziķi un mākslinieki, un vēl pāris slavenu dakteru. Namatēvu jūs, Irēna Karlovna, labi pazīstat, bet laikam, tāpat kā es, nevarēsiet pateikt, kas viņš īsti ir, taču viņš ir visur. Izstādes atklāšanā, kinonama slēgtā filmu skatē, katrā teātra pirmizrādē — visur viņš ar savu dzīvesbiedreni ir klāt, un visi, kam vārds un slava, ir viņa draugi un paziņas. Es domāju, ka dabūšu trieku, kad sākās «vakarēšana» tādā intīmā puskrēslā. Viens mākslinieks stāstīja par saviem braucieniem uz Franciju, Spāniju un Itāliju, par to, cik nozīmīgi tie viņam bijuši — šie braucieni, jo viņš gribot ienest zemnieciskajā latviešu mākslā vairāk renesanses gara, ka glezniecībā visu izšķirot kolorīts un tikai kolorīts tāpat kā stils rakstniecībā, kā ritmotemps mūzikā ... Tie, kas kādu frāzi iemeta viņa stāstījumā, katrā ziņā iesāka ar uzrunu: cienījamo māksliniek, — kas intonācijas ziņā mazliet atgādināja uzrunu:

ser. Bet es taču šo mākslinieku, Vi|ņa studiju biedru, it labi pazīstu, viņam nav nekādas sajēgas nedz par vecmeistariem, nedz par kolorītu, viņš glezno tāpat kā visi — «pēc drūmā naturālisma pārvarēšanas». Agrāk, cik atceros, viņš bija stipri kautrīgs un, ko teikdams par «mālēšanu», stipri sarka un stostījās, toties tagad iemācījies raiti runāt, gluži kā Torkvemada tur, viņa daudzinātajā Spānijā. Vesels izteicienu arsenāls: es to redzu tā, kompozīcija klibo, portretiska līdzība man nav svarīga — un tā tālāk. Pats tāds tīriņš un sārts, samta žaketītē. Bet tie tur acis blisina uz viņu: kāda laime būt kopā ar tādu mākslinieku, un cik apbrīnojama uzskatu sakritība! Tad pie vārda tika viens literatūras kritiķis, kurš nāca ar savu atklājumu: «Mums ir tikai pāris labu prozaiķu un mazliet vairāk īstu dzejnieku, bet ne vairāk, cik var saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem.» Tādā un tamlīdzīgā garā ritēja viss vakars, līdz «salona» turētājam ienāca prātā uzaicināt mani, «jauniņo», ko pateikt. Tad es teicu, ka esmu vēl tikai iesācēja, ka man vēl pietrūkst zināšanu un erudīcijas-tik smalkās lietās, kādas te šovakar tika pārrunātas, bet es ļoti priecājos par to, ka mūsu tēlotājā mākslā ielaužas renesanses gars, ka literatūrā mums jau ir veseli astoņi vai septiņi Eiropas un pat pasaules līmeņa rakstnieki, ka mūsu estrādes māksla jau iekarojusi klausītājus arī aiz okeāna, ka arhitektūrā mums priekšā vairs tikai igauņi un lietuvieši. Daži smējās, dažiem smiekli nenāca, bet mākslinieks/brīdi vēlāk pienāca man klāt un, tā savādi piemiedzis acis, pavaicāja: «Sakiet — vai mēs neesam kaut kur jau tikušies?» — «Jā,» es atbildēju, «lombardā,4 kad es jums, cienījamo

māksliniek, palīdzēju ieķīlāt to pelēko rudens mētelīti, kurā jūs bijāt izstaigājis cauri visai akadēmijai.» — «O, velns,» viņš izsaucās, «jums gan ir atmiņa!»»

Zēl, ka nav manos spēkos attēlot, kā tieši Lauma atstāstīja tā vakara piedzīvojumu, taču viņas attieksme pret redzēto un dzirdēto bija tāda. Uz to salonu viņa vairs nekad netika aicināta.

Tieši pēdējos dzīves gados Lauma ārkārtīgi daudz un nežēlīgi strādāja un, man šķiet, pārvērtās arī kā cilvēks. K|uva iecietīgāka, laipnāka. Kad viņas dzīvē ienāca Nikolajs Dzērve, šis simpātiskais cilvēks, es nodomāju: nu taču reiz viņa gūs mieru un laimi. Bet kas to deva. Arī tas, Paus-tovska vārdiem runājot, bija tikai gaismas stars, kas pārslīdēja pāri viņas dzīvei, savādāk izgaismodams to pirms vakara krēslas un pirms garās nakts. Tagad es sēžu viena istabā pie galda, gatavojos rakstīt, jo gribas reiz pabeigt atmiņu stāstu par savu tēvu. Tālā pagātnē ved mani šīs atmiņas, saista ar vismīļāko un vislabāko manās bērnības dienās, tomēr, tāpat kā tagad, es bieži nolieku rakstāmo malā, atcerēdamās Laumu. Jo, lai gan mūs nesaistīja nedz radniecība, nedz pārmērīga draudzība, viņa manā dzīvē ienesa to rīta spirgtumu, kas cilvēkam vajadzīgs visai dienai. Daudzi ir aizmirsti, bet es zinu, ka Laumu es nekad neaizmirsīšu. Arī tāpēc, ka laika atlicis maz.

Антон Станкевич ЛАУМА Повесть Рига «Лиесма» 1985 На латышском яыке Художник Александр Станкевич

HB № 4284

Antons Stankevičs LAUMA Stāsts.

Redaktore J. Jarinovska Mākslinieciskais redaktors D. Breikšs Tehniskā redaktore V. Ruskule Korektore L. Kamene

Nodota salikšanai 01.10.84 Parakstīta iespiešanai 06.06.85. JT 01347. Formāts 70X100/32. Dobspiedes papīrs № 1- Literatūras gar-

nitūra. Augstspiedums. 5,8 uzsk. iespiedi., 6,28 uzsk. krāsu nov.; 6,02 №vn. ļ Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 1476-3 Cena 60 kap. Izdevniecība «Liesma», M6047 ĶīSa. Padomju bulv. 24. Izdevn. № 78/32004/

Do-1514. Iespiesta Latvijas PSR valsts

izdevniecību, poligrāfijas un grarnatu tirdzniecības lietu komitejas tip°&rafJļ?4n C Vāks 226011 Rīgā, Blaumaņa iela 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfija, 226004 Rīgā, Vienības gatve 11.

Content

Stankevičs Antons Lauma

Mātesmāsa Marija Čudare-Krustakolna:

Tēva padēls Edmunds Svarinskis:

Mātesmāsa Veronika Čudare:

Tēvabrālis Pēteris Purmalis:

Bijušais vīrs Vilnis Zanders:

Irēna Karlovna Duhanova: