Birze Miervaldis

No katra pagasta pa teikumam.

Miervaldis Birze

No katra pagasta pa teikumam.

PAR GRĀMATU UN RAKSTNIEKU

ARI GRĀMATAI CILVĒKA LIKTENIS

No Ī986. gada dienasgrāmatas

Vairākas vasaras, kad, no rītiem miglai paceļoties, Alauksta gludajā ūdeni mazgājās dižās Piebalgas egles, Cēsu novadpētniekiem līdzi iedams, esmu apstaigājis dažu labu Piebalgas sētu. Zem vēl nenojauktas rijas pārlaidu jumta stāvēdams un zaļo pasauli vērodams, esmu domājis par šīm sētām — kādas tās reiz bijušas, šodien ir — un apcerējis, kādas tās vēl varētu būt. Šais sētās ne tikai plauktos blakus televizoram, arī krēslainās bēniņu pažobelēs, pat no saknēm brīnumcieši pītos grozos bija atrodamas grāmatas. Tā reiz izcēlu Merimē «Kolombu», atsevišķi izdotu, ar krāsainu korsikānieti uz vāka. Te — Pie-balgā! Šķirsti un brīnies, kas viss kādreiz Latvijā ir izdots un aizkļuvis līdz sētai, kuru ar lielceļu savienojis tikai verstīm garš mājas ceļš, mezdams līkumus gar dižiem akmeņiem un dižiem ozoliem! Šovasar gadījās — vesela muca, pilna ar gadsimta pirmās puses avīzēm un žurnāliem, kuros atradu arī savu priekšgājēju īsos stāstus. Te atkal apbrīnoju dažkārt pašaizliedzīgos latviešu grāmatu izdevējus un mūsu tautas tiekšanos pēc

grāmatām. Grāmatas toreiz bija saaugušas ar tā cilvēka dvēseli, kurš šīs grāmatas no tālienes vedis šurp. Varbūt pat varētu teikt: mūsu mazā tauta kādreiz kļuva ievērojami lielāka — caur grāmatu skaitu tās plauktos.

Tomēr arī šādās, ar laimīgiem atradumiem bagātās dienās bija jāatceras franču esejista Pola Valerī vārdi: «Grāmatām ir tie paši ienaidnieki, kas cilvēkam, — uguns, mitrums, dzīvnieki, laiks; un viņu pašu saturs.»

Tātad grāmatas, gan nevērtīgas, gan ļoti vērtīgas, vecos mājokļos vēl sastopamas, kaut savā mūžā esmu bijis liecinieks, kā tās gājušas bojā, varētu teikt — gan kauju ugunīs, gan miera laikos — «masu kapos» guldinot. Redzēju, kā 1941. gada jūnija pēdējās dienās Rīgas rātslaukumā aiz apkvēpušā patriciešu nama sienām gruzdēja rūpīgi savāktā Latvijas medicīnas bibliotēka, kuras atklāšanā biju piedalījies pirms pāris nedēļām. Te grāmatu naidnieks bija kara uguns. Vēlāk, būdams Salaspils ieslodzītais, reiz tiku nosūtīts, lai no liellaivas izlādētu ķieģeļus Šmita cementa fabrikā Pārdaugavā. Tur pagalmā skuma liela grāmatu kaudze, savākta no Rīgas bibliotēkām. Runāja — tās jaukšot klāt šīfera masai. Arī ķiršsarkanos Raiņa Kopotu rakstu sējumus. Te sastapos ar citu no Valerī nosauktajiem grāmatu ienaidniekiem — grāmatu ienaidnieks bija to saturs.

Ilgajos pēckara gadu desmitos Latvijā kādreiz izdoto grāmatu pulks nevajadzīgi deldēts. Neesmu akls grāmatu dievinātājs, kas uzskata, ka saglabājams viss izdotais. Arī daža šodien Rīgā izdotā nav pelnījusi, lai dzīvotu ilgāk par to dienu, kad par izdevumu

parādījusies recenzija. Tomēr būtu jāpadoma, pirms grāmatu nometam makulatūras blāķi trūdēšanai vai iemetam centrālapkures liesmu rūkoņā. Uzmanīgi! Pēc kara arī Hamsunu izmeta no bibliotēku plauktiem, šodien Ham-suna spēka gadu darbi cieņā, nemaz neaizmirstot paša autora — nevarīga sirmgalvja — necienīgo izturēšanos pret norvēģu tautu vācu okupācijas laikā. Piemēru netrūkst:

Cik daudz grāmatu un cita kultūras mantojuma aizgājis bojā — caur mūsu skolu . .. Makulatūras vākšanas kampaņās. Bērni, godīgi sacenzdamies, no bēniņu krēslas, no zirnekļu tīkliem šķūnīšos dienas gaismā izvilka ne tikai jau radīšanas brīdī nevajadzīgos formulāru dublikātu blāķus, bet arī vecās «Pēterburgas Avīzes» un grāmatas viņiem nesaprotamā gotu šriftā, nesaprotamo uzskatīdami par nederīgu. Tāpat tika savākti (ne-pārsakos!) pagājušā gadsimta pagasttiesu protokoli un atmodas laika gara darbinieku vēstules. Nepārskatītas un neapvērtētas no skolas šīs makulatūras «bagātības» aizceļoja uz jaudīgu spiedi, pārtapa par neatmudžinā-mām paketēm, kuras, kā šodien avīzēs lasu, nevienam tā īsti nevajagot. Salešķējušas, pat lāgā nedeg.

Tai pašā Piebalgā dzirdēju, ka šo apvidu jau vairākkārt «pārķemmējuši» izrakstītu sprēslīcu, salātzaļu kupollampu, mērnieku laiku uz pergamenta zīmētu «zemes ruļļu» un arī vecu grāmatu rakstu meklētāji. Šādus ļaudis pieņemts saukt par grābaniem, spekulantiem. Bez šaubām, tie, kuri pat ar viltotām muzeju darbinieku apliecībām savākto vai izmānīto par bargu naudu pārdod tālāk vai

sešdesmit vismaz. Nevarēs pārmest — mūsu un sabrukušo ēku vienkārši vairs nebūs.

Pienācis ari literārā mantojuma pārraudzīšanas laiks. Savādi, bet reizēm rakstnieks pat ar grāmatu, ne biezāku par pirkstu, ir mūžīgāks par cietokšņa sienu, kuras mūru biezums mērāms ar pilnu soli. Jo grāmata — tas ir vārds. Ja kāda vara nodomājusi aizkavēt vārdu, tad visvienkāršāk un drošāk ir grāmatu neizdot. Reiz piedzimušas, tās izlido kā bezdelīgas no ligzdas, izklīst pasaulē un, ja kaut viena kaut kur pasaulē noslēpusies necilas grāmatu krātuves plauktā un ja tā atkal tautai vajadzīga, grāmatai iespēja atdzimt jebkurā brīdī. Šai ziņā rakstnieks varenāks par arhitektu, rakstnieka mūža turpinājums apdraudēts mazāk.

Annas Brigaderes darbi dzīvo vēl šodien, kaut no rakstnieces dzimšanas apritējuši jau 125 gadi. Literārā mantojuma pārskatīšanā viņa pastāvējusi, kaut arī. . .

1949. gada februārī gulēju Cēsu tuberkulozes sanatorijas jumta istabiņā, jo, būdams pēdējā kursa students, biju še pieņemts par ārstu ar feldšera algu. Alga bija trīsreiz lielāka par stipendiju! Zem sienas slīpuma pretī manai dzelzs gultiņai bija sabērtas grāmatas krāsainos vākos — kaudzē. «Sitās lika no slimnieku bibliotēkas izņemt,» man paskaidroja. «Visu, kas vācu valodā, un vēl.» Kaudzē atradu mācības grāmatu rasu jautājumos ar veselīgu vācu sieviešu attēliem, pusādā iesieto Kellera «Zaļo Indriķi» vācu valodā un arī Brigaderes Kopotu rakstu ķiršsarkanos sējumus. Kāds muļķis, godīgs muļķa studen-tiņš biju toreiz, jo nepaņēmu nenieka...

Grāmatas sasvieda ragavās un aizveda, ne jau uz jaunu bibliotēku. Tik vien man no tām palicis kā Nikolaja Lenava dzeju apzeltīts sējumiņš. Drošības dēļ tajā ar naglu bija iesisti četri stūraini caurumi. Kad pirms gada rakstīju par klusi ziedošām liepām, šai Lenava sējumā sameklēju dzejoli par trim indiāņiem.

Jo tolaik, arī vēl Brigaderes simtgades reizē 1961., vairāk pieminēja neapšaubāmās pretrunas, mazāk to, kas viņas devumā pielīdzināms pasaules lielajai literatūrai. Par laimi, jau piecdesmitajos gados Valsts izdevniecība daiļi un ar cieņu izdeva vai visu labāko, ko Brigadere uzrakstījusi. Saku — ar cieņu, jo redaktori un korektori ar bijību izturējušies pret Brigaderes valodu — grubuļainu rakstnieces gaitas sākot, pilnīgu un dzidru kā bērza sulas pavasari, viņai savas gaitas nobeidzot. Dvēselīgi bagāta bija triloģijas valoda, kad, nolikusi pēdējo «Akmens sprosta» lapaspusi, savā nāves gadā pati rakstīja: «Nu varu mirt. Galveno mūža darbu esmu veikusi — šodien pabeidzu Akmens sprostā. Man visu laiku bija bailes, ka nomiršu, šo darbu nepabeigusi.»

1861. gada Kalnamuižas baznīcas grāmatā tai lapaspusē, kuras augšgalā rakstīts «Dzimušo un kristīto saraksts», kā 115. bērns un 54. meitene ierakstīta Baļļu (rakstīts «Balle») mājās 1. oktobrī sešos vakarā dzimusī Krišjāņa Brigadera meitene. Pieminēts gan, ka meitene dzimusi laulībā, bet trūkst — tautības. Jo tautību «latvietis» mācītājs vēl neatzina. Un, kaut Krievijas impērijā, pats ieraksts ir vācu valodā.

Bet 1933. gada 25. jūnijā Sprīdīšu viesu grāmatā grāmatizdevējs (šoreiz gribētos teikt «grāmatu apgādātājs») Jānis Rapa skaidrā latviešu valodā ierakstījis: «... Bijusi Jāņu pēcpusdienā kapos pie tēva, ar rozēm, nožēlojusi, ka nevar paspēt pieminekli... Jāņu vakarā arī Sprīdīšos dega 2 lampas un tika daudz līgots, it kā sacensībā ar Tērvetes pilskalna līgotājiem ... Tik jauki Jāņi Sprīdīšos nekad nav bijuši... Iet tuvāk, aprauga rokas, galvu ... tas noticis.»

Avīzēs parādījās Brigaderes uzņēmums no tā rīta: kā mierīgi guļot, kreiso plaukstu zem labā vaiga palikusi. Varbūt varētu teikt: tas Dieviņš, tas pasaku vecītis, kas Tērvetes silu nav atstājis kopš Viestura laikiem, saudzīgi pārlicis rakstnieces pēdu pāri pēdējam slieksnim.

Ne jau tādēļ Annele kļuva par redzīgo Brigaderi, ka viņa auga ap Tērveti, bet tomēr arī tādēļ. Šī vieta ir teiksma Zemgales līdzenumā, pati prasās aprakstāma. Priedes kā masti, kuros pakāpies redzi pāri līdz Rīgai un vēl tālāk. Divi pilskalni. Te staigājam virs zemgaļu un vācu krustnešu kaulājiem. Dižaugstās priedes ir tikai piektā sestā paaudze no tām, kuras pirmo reizi pie Tērvetes dzirdējušas vācu valodu. Priežu mizās ierakstīti un saglabājušies virsaiša Nameiša vīru saucieni un sievu vaidi: skaņas koku mizu rievās un grubuļos saglabājas ilgāk nekā metāla matricēs — tās pašas caur nākošajām paaudzēm atjaunojas.

Tepat 1717. celtā baznīca, un no turienes, kaut arī caur bībeli, kaut mācītājam negribot, ļaužu sētās ienāca citas grāmatas un tā pasaule, kas aiz līdzenā apvāršņa Jelgavas pusē.

Te, ar noenkurotu kuģi zaļajos meža ūdeņos salīdzināta, jau pusgadsimtu stāv tuberkulozes dziednīca, ilgas ciešanas, gaišas cerības un dažādus likteņus sakrājusi. Un pavasaros te brāžas Tērvetes ūdeņi. īpaša ir šī vieta...

Ap to laiku, kad piedzima Brigadere, Frankfurtē pie Maiņas, atstājis Latviju, vēsturnieks Oto fon Rūtenbergs laida klajā savu «Baltijas vēsturi», atšķirīgu no citām vāciešu rakstītām vēsturēm tai ziņā, ka neslēpa nenieka no krusta karotāju mežonībām un viņu vēlāk diženi sacerētajos ciltsrakstos uzrādīja arī sīkus vācu lielceļa laupītājus. Ne pieliekot, ne atņemot, dažas nodaļas no Rūtenberga būtu citējamas taisni 1986. gadā, Latvijas kristianizēšanas sākumu atceroties. Par Tēr-vēti tur lasāmi (Vidiņu Jura 1908. gada tulkojumā) arī šādi vārdi: «Ziemā 1285 — 86 Vilekins, kurš ap to laiku Vidzemē uzcēla arī Valmieras un Rēzeknes pilis, sarīkoja karu uz Zemgali ar to nolūku, arī viņu zemē celt jaunu, cietu pili. Kad ūdeņi un purvi bija aizsaluši, viņš ar savu karaspēku gāja pāri Babītes ezeru uz Jelgavu un no turienes ar apkrautām ragavām uz Tērveti. Šās vecās zemgaļu pils tuvumā, kuras dēļ bija tik daudz cīņu, atradās priekš šā apgabala augsts, smails kalns, kuru no senlaikiem visi apkārtējie iedzīvotāji turēja par svētu. Šā kalna galā Šauerburgs ar savu daudzo kara spēku būvēja jaunu pili, un tās priekšā lika uzcelt augstu krucifiksu, caur kuru vecais kalns it

kā tika atņemts vecajiem dieviem un it kā atdots Kristus sevišķai apsardzībai; tā tika nosaukta par Heiligenbergu (Svētkalnu, tagad Kalnamuiža. — Aut.) ... Vienpadsmitā dienā iesākās īstenā cīņa ap cietoksni. Pagāni savas aplencamās mašīnas gribēja uzdabūt augšā pa slideno kalnu, bet tos atsita atpakaļ un daudzi krita no vāciešu bultām. Viņi stāvēja kā mūris un nerimās no cīņas. Mazpamazām sniegs uz kalna un klajuma no asinīm krāsojās sarkans: dažam labam pagānam, kad tas noliecās, palīdzēdams pie mašīnu stumšanas, saļima locekļi un tas paklupa gar zemi, lai vairs nekad neuzceltos; citi atkal, bultu trāpīti, ačgārni gāzās pa slideno kalnu lejā, cits sagrāba otra kāju un vilka to atpakaļ: bija šausmīgs juku skats. Kad pagāni bija pazaudējuši daudz ļaužu, tie atstāja savu mašīnu un bēga projām. Trešā dienā pēc tam zemgaļi noturēja sapulci un apspriedās, kas darāms. Viņi laikam gan atzina, ka pret Svētkalnu viņi savu Tērveti nespēs ilgi turēt, jo viņi norunāja Tērveti nodedzināt. Viņi gāja uz Saules pili. Ļaudis Svētkalnā pateicās Dievam un bija priecīgi.

No Svētkalna tad zemgaļu druvas un ciemi tika tāli izpostīti, abas galvenās pilis, Dobeles un Saules, pastāvīgi apdraudētas, bieži arī apkarotas. Izcēlās nerimstīga cīnīšanās, kuras abās pusēs tika pastrādāti varoņu darbi. Alnpeke Vidzemes 13. gadsimta varoņus salīdzina ar vācu teiku un Nibelungu varoņiem.»

Brigaderes lielajā mantojumā nav ne rindas, kas atzītu par svētīgu bruņinieku un baznīcas uzvaru pār zemgaļiem, pār latviešiem. Zinādama vācu kultūras dižgarus, viņa visu

aplam vācisko atstūmusi, tāpat kā Annele

izspļāva muižā piedāvāto saldo maizi. Tas viņas biogrāfijā palicis maz ievērots. Bērnībā ēdusi šai vietā izaudzētu maizi, viņa gan atceras, kas šos tīrumus pirmais uzaris senlaik. Par to — dzeja «Ugunsmilna». Tērvetes zemgaļu pils zaudējums un iekarotāju no tās vietas sāktā vēsture turpinās visu viņas bērnību, jaunību, līdz jaunā gadsimta divdesmitajiem gadiem: muižas slogs, vēlāk darbs vācu ģimenēs, dzelzs dūre vācu okupācijas laikā 1918. Lai arī tik viegli ar viņas zināšanām pamazītēm vien bija iespējams vā-ciskoties. Nē.

Šeit stāvējušas pilis

Un atskanējis vārds,

Šeit senču gars ir silis

Un gudrs padoms krāts.

Jā, kas tad bija Latvijā noticis starp šīm abām Tērvetē dažādās valodās rakstītajām dzimšanas un miršanas liecībām? Bija izaugusi, liela kļuvusi un vēl šodien patstāvīga latviešu daiļliteratūra. Ap Brigaderes dzimšanas un dzīves sākuma laiku pasaulē nākuši rakstnieki, kuri savos darbos nav miruši vēl šodien. Daži dzimšanas secībā: Apsīšu Jēkabs, Doku Atis, Blaumanis, Janševskis, Rainis, Vei-denbaums, Aspazija, Saulietis, Niedra, Birz-nieks-Upītis, Poruks, Plūdonis, Akuraters, Upīts, Skalbe, Bārda. Pirmie no viņiem grāmatu vēl lasīja pie skala uguns, ilgāk nodzīvojušie jau rakstīja elektrisko spuldžu gaismā. Taisnīga — netaisnīga, bet nesaudzīga gan literatūra ir. Reta grāmata pārdzīvo rakstnieku, kaut arī grāmatas dažkārt savas iznākšanas brīdī bijušas ļoti vajadzīgas un

tautai laba darījušas. Kā tas, piemēram, bija ar Treimaņa-Zvārguļa uzrakstīto. Un kā tas bijis ar daudziem — Brigaderes darbiem arī. Tā tas notiek un notiksies ar mums — gandrīz visiem. Arī tādēļ, ka dažkārt esam bijuši pārāk «lietderīgi», literārus darbus kā lite-rarizētas instrukcijas pareizai dzīvošanai rakstīdami.

Augstāk minētajā rakstnieku rindā kā kāršu kavā katram literatūras spēlē sava vērtība, tie viens otru neaizvieto nekad. Bet Brigaderes grāmatas, ne vienu vien, izdod un lasa, lasa! Sprīdītis dzīvo arī mūsu bērnu pasaku dārzā un pasaulē iet!

Brigaderes lasītāju, lugu skatītāju pulks piecdesmit trijos pēcnāves gados saglabājies. Bet dzīves laikā taču viņu mēģināja «piesavināties» tālaika sabiedrības «augstākie slāņi»! Pārskatīju to cilvēku sarakstu, kuri 1933. gada 28. jūnijā no rakstnieces Meža kapos oficiāli atvadījušies. Daudz, pat uzkrītoši daudz tur studenšu un studentu korporāciju, pilsonisko un dāmu organizāciju — taisni tie, kurus rakstniece savos darbos jau no stāsta «Vīra māte» laikiem pazinusi kā uzpūtīgus jaunbagātniekus, kuri dažkārt gan cēlušies no cūkganu cilts, bet to centušies aizmirst un noliegt. Ceļojošo un citu teātru aktieri, skolotāji un skolas lepnajā pavadītāju rindā galvenie nav bijuši. Bet šodien — kad naudas aristokrātijas un uzpūtīgo kundzeņu laiks pagājis, Brigadere dzīvo, dzīvo — tautas atzīta. Pretrunīgs mūžs, bēres un arī pēcnāve.

Vai pretrunīgs tādēļ, ka Brigadere arvien

centusies saglabāt savu, tikai pašas atrasto garīgo identitāti? Varbūt. Tas nav nosodāmi. Viņa pati: «Jo asāks gars, jo asāka pretruna.» Varbūt atbildes daļa arī viņas rindās:

Kad sāpju zīmēs grūti Man vērās dzīves aina,

Jūs teicāt: «Par daudz tu jūti.»

It kā tā būtu vaina.

Vai nav apnicīgi pārmest, ka rakstniece par daudz savos darbos ieplūdinājusi kristīgās ticības sludināto padevību, paļaušanos liktenim, ciešanu apskaidrojošo spēku? Ciešanās un caur ciešanām īpaši nonākam pie līdzjūtības, kuras mums šodien nereti pietrūkst gan pret koku mežā, gan putnabēmu ligzdā, gan pret vecu un vārgu. Cildens, ne tikai pazemīgs ir Anneles tēvs, ka spēj priecāties par paša celtu māju, kurā gan drīz dzīvos cits. Viņš priecājas par darbu, kas veikts ar mīlestību, kā dievam kalpojot.

Dievs — viens no trim Anneles pasaules balstiem. Derētu šais dievībās iedziļināties vairāk. īpaši — kā tās Brigaderes darbos garajā mūžā mainījušās. Viens dievs jau nelīdzinās otram dievam. Pat katram kristīgajam tas savs. Viens no dieva izlūdzas veselību sirgstošam bērnam, cits pieticīgi — lielāku cenu pārdodamajai cūkai. Smaidošais Būda atšķiras no grūtsirdīgā Jēzus, kuram nereti sejā arī pārākums. Ne tikai dievi — arī viņu melnie spoguļattēli — velni dažādīgi. Atska-bargainām dakšām bruņotie dēmoni Hiero-nima Bosha gleznās traki atšķiras no latviešu pamuļķajiem velniem, kurus pat izmanīgi ganu zēni tin ap pirkstu. Nekur Brigaderes darbos nav pieminētas baznīcas gleznotāju bieži rādītās atbaidošās Kristus nogalināšanas asiņainās ainas. Dievs rakstnieces darbos — no jaunas meitenes—meklētājas skaidrības ilgām līdz Bārdas zaļajam dieviņam ar sūnu bārdu pasaku lugās. Un pati Brigadere mūža nogalē baznīcu tikpat kā neapmeklēja.

Dzirdēti arī pārmetumi, kuri, kopā saņemti, skanētu apmēram tā: Anneles tēvs un citi vīri visur nav rīkojušies tā, ka viņu rīcība un runa būtu savienojama ar marksisma principiem, kaut, redzi, tolaik taču students— ateists Veidenbaums Tērbatā par šiem principiem jau zināja!

Pie sevis tad domāju: tad jau es varētu arī pārmest savam pirms septiņdesmit gadiem mirušajam tēvatēvam, ka viņš nav sastāvējis patērētāju biedrībā. Baidos tā runāt, jo uz to spurainais tēvatēvs droši vien atbildētu: «Ko rej kā akls suns mēnesi: trikātiešos patērētāju biedrības toreiz nemaz nebija!»

Ne lai mērotos, tas būtu iedomīgi, bet piemēru savu mūžu pie Brigaderes mūža. Varbūt — smieklīgi gan — lai rastu itin kā mierinājumu ... Brigadere tātad cēlusies no cūkganu cilts, no Sprīdīša cilts, kuram tāpat kā Annelei bija jāspolē dzijas, kuram pamāte uzdeva pusdienas laikā karotes grebt. No mūsdienu latviešu literātiem arī esmu ja ne pēdējais, tad viens no pēdējiem, kuri darba gaitas sešu septiņu gadu vecumā sākuši ar cūku ganīšanu un tāpat kā Annele zina, cik satraukti izbīlī pukst sirds zem salijušā tēva praķa, kad negaisa laikā ūdens sienā itin kā ieiet un izzūd ganāmpulks. No šiem ganu

rītiem nākusi līdzi apziņa un izpratne par darbu. Par darbu, kas šodien kā ētiska vērtība sadeldēta. Nodeldēta ar vārdu lērumu par darbu bez paša darba. Darbs kā mērķis sašauts ar spožām skaitļu raķetēm, ar pārpildītu plānu procentiem, kuros krietns darbs stāv līdzās paviršībām. Sadauzītu ķieģeļu miljonos apsmiets ķieģeļu apdedzinātāju darbs. Nogāztā un sapūdētā koka stumbrā apsmiets simtgadīgs koks un mežacirtēju darbs. Bail pat teikt — darba tikuma vietā acīs smej runāšanas tikums. Jauni jēdzieni bieži iepriecina. Bet vai labi, ka blakus jēdzienam «strādāt» radies vēl viens — «atrasties darbā». Tas noticies manas paaudzes acu priekšā. Nekautrēšos pieminēt vārdu «sirds», bet sirds jūt, ka bez darba tikuma ejam bojā kā cilvēki, tādēļ gandrīz vai neapzināti tiecamies meklēt veldzi Brigaderes triloģijas darba tikumu pasaulē. Svēti Anneles tēva vārdi: «Neļauj saulei vienai būt laukā. Viņa tevi negaidīs.»

Neesmu aplamis, lai teiktu, ka tikai caur cūku ganīšanu iespējams iekļūt literatūra. Cūku ganīšana bija darbs no bērna kājas. Tāds gan gājis mazumā.

Mums, cūkganiem, radīts vēl viens dižens piemineklis — Pētera Kundziņa gleznotais cūkganiņš. Pakāpies uz akmens, tomēr maziņš zem augstajiem mākoņiem, kuri gubu gubām kraujas virs viņa spožajās vakara atsaules debesīs. Viens, vientulīgs ar cūku baru, bet ganiņš jūt krūtīs savādas trīsas un domā par daudz ko, arī par to, no kurienes uz kurieni mākoņi iet. Vēji ir mākoņu kalpi, domā Annele, tie mākoņus atnes un aiznes.

Bet ganiņa sirds šais vientulības mirkļos aug liela. Doma nepavisam nav maza tādēļ vien, ka tā dzimusi mazās krūtīs.

Runāt par dabu šodien pavisam nav lieki. No «asfalta ganībām, kurās ganās betona žirafes,» mēs tiecamies atpakaļ pie Brigaderes grāmatās iemūžinātajiem zaļajiem «bērzu vīriem», lai klausītos, vai varde, uzrāpusies uz apgāztās mucas dibena, mums neuzsauks: «Labrīt!»

Bez paša pieredzes neesmu uzrakstījis ne īsāko stāstu. Varbūt arī tādēļ ļoti cienu Bri-deri par viņas saredzēšanas spēju. Cik dārga «Pīpes galviņa», no pelniem izrušināta... Kā Brigadere atcerējusies, ka, no tīruma nākot, īskāta izkapti iekarina pār plecu pārliktā grābeklītī. Un dziļas sarunas notiek, ne tikai diviem sēžot plīša krēslos, bet arī uz ecēšām tīruma malā. Starp citu — kas te par sieviešu apģērba spiču, kroku, rišu un volānu pasauli! Annele taču mācījās šūt!

Stingri celtie stāsti, kuros manāma blauma-niska kompozīcija, mani aizrauj ar satura un formas pilnību.

Brigaderes pirmais stāsts publicēts un pirmā grāmata iznāk, viņai trīsdesmit piecus trīsdesmit sešus gadus vecai esot. Es savu pirmo grāmatu ieraudzīju trīsdesmit sestajā dzīvības gadā. Rītprūsijas muižas cietsirdīgo gaisotni viņa ievēro 1891., «Bruņurupuci» uzraksta 1917. «Balibulaks» pamanīts Arensburgā

189?., uzrakstīts 1922. Es borsalino platmali pamanīju 1945., par to uzrakstīju 1985. Abi esam lēnie domātāji.

Vairāk nekā 400 lapaspušu garo, lielāko, bet vājāko darbu — naivo romānu «Kvēlošā lokā» viņa saraksta brieduma gados (publicēts 1928.). Tas pārpilns ar paseklo buržuāzisko jaunbagātnieku, īpaši dāmu, un viņu labdarības apjūsmu, par kādu pati jau reiz rūgtu smieklu pieskaņotus stāstus rakstījusi. Iznāk, ka rakstniece no kalpu gala, kur bērnībā vērojusi, kā vientuļi mirst svešais slīper-nieks, pārgājusi saimnieku istabā, kur lielīga saimniece izrāda zīda šalles un bārkšainos lakatus. Pat Brigaderes cienītāja esejiste Zenta Mauriņa par centrālo sievietes tēlu — Vaidu — saka, ka viņa esot tikai cildenu īpašību katalogs. Vai tas — apkārtnes nepazīšana, ilgi gaidītās ideālās Latvijas vietā radušos valsti caur ideālu acenēm skatot? Te gan ir pretruna viņas dzīvē, jo taisni šai laikā krājas rindas viņas mūža pilnīgākajam darbam — bērnības—jaunības triloģijai, kas pieskaitāma ne tikai latviešu, bet arī pasaules literatūras klasikai.

Visumā piekrītu Zentai Mauriņai, ka «Anna Brigadere mums latviešiem tas pats, kas zviedriem Nobela prēmijas apbalvotā rāmi lēnīgā Seima Lāgerleva. Abas šīs rakstnieces jau pēc savas mākslinieciskās struktūras līdzīgas: viņām abām ir sveša tā saldenīgā un sīkā juteklība, kas pārāk bieži raksturo sieviešu kārtas autorus. Abām ir gaišs pa-

Saules uzskats, kas pozitīviem spēkiem hē-ļauj bojā iet. Abas labi pazīst humora atbrīvotāja spēkus. Abas vienkāršā, atturīgā stila meistares. Abas ir pasaku stāstītājas un reālistes reizē. Kā Seima Lāgerleva, tā arī Anna Brigadere slēpj sevī tautas pasaku un tautas dziesmu mantojumu.»

Brigadere daudz rādījusi latviešu sievieti. Gan heteras, gan apgaroti lepnas (Ilga), daudz dumji iedomīgu jaunbagātnieču un cilvēciskā cieņā aizskartās kā Marija «Patversmē», kad viņas bērnu par varītēm grib mātei atraut un nodot «projām no acīm». Tās visas — latviešu sievietes. Aplam un vienkāršoti — saskatīt literatūras darbos tikai cilvēku vispār. Viņš taču vispirms — sieviete vai vīrietis. Tāpat Brigaderei latviešu sieviete nav, piemēram, vācu Grietiņa, kura aklā mulsumā kā aizvērtām acīm atslīgst un izzūd Faustā. Par vienu latviešu sievietes aspektu rakstniece pati saka: «Laulība ir miesas un gara apvienojums. Kur viens no šiem faktoriem trūkst jeb kur tas būs nepietiekoši reprezentēts, tur nevar būt harmoniskas laulības. Mūsu senču laulība savu garīgo savienojumu primitīvā veidā atrada kopējā darbā. Kopējs darbs bija tā kalve, kuras nedziestošā uguns sakala abus laulātos draugus, kad sen jau bija izplēnējis mīlas kvēls. Viņu laulības pamatā bija divi lieli likumi — pienākums un upuris.»

Mīlestība un darbs? Jā, atkal darbs gan. Brigaderes skatījumā latviešu sieviete: ārējs skarbums, dziļi sirdī slēpts maigums.

Pārskaisti vārdi viņai nepiestāv, kā raupjš lauku vadmalas ikdienas tērps kaunas dārgu rotu.

«Dievs, daba, darbs» parādās 1926., kad rakstniecei pašai jau sešdesmit pieci, triloģijas pēdējā — trešā daļa nobeigta nāves, septiņdesmit otrajā dzīves gadā.

Atkal nāk prātā Munte, kas saka, ka katra laba grāmata esot autobiogrāfija vai tai līdzīga. Atceroties Brigaderes triloģijas rakstīšanas laikus, pie sevis un par sevi gan rūgti, gan atviegloti nopūšos — man vēl laiks...

Bet septiņdesmit gadu vecumā Brigadere uzraksta stāstu «Meitene Mirdza», divdesmit piecus gadus pēc 1905. gada. Vai tā nav liecība, ka rakstniece bijusi ar tautu tās cildenajās un reizē traģiskajās dienās, kad ciešanas un pazemojumi uzplēsa ar bībeles citātiem izrakstīto, tautai pārmesto padevības segu, kura gadsimtus sedza postu. Reizē ar «Meiteni Mirdzu» atceros rakstnieces dzejas vārsmas par 1907. gadā nošautajiem: «Zinu, kaut kur klaudz akmeņu vārti. / Zinu: kaut kur zib asiņains cirvis . .. / Ai, mani brāļi un māsas!» Un cik vienkāršiem vārdiem izstāstīts traģiskais stāsts dzejā «Bez vārda» par svešinieku Ozolu, kas nošauts un aprakts kapsētas ubagu nodalījumā. (Brīnos, ka šo dzeju nav pamanījis neviens no mūsu aktieriem.) Tātad, kā sapratusi, Brigadere stāvējusi ar savu tautu tās grūtajos brīžos. Tas nav maz.

Ne pārāk bieži latviešu rakstnieku darbos atrodama tik bagāta, raksturīga un raksturojoša atkārtotā runa kā Brigaderes stāstos un lugās. Viņa pratusi ieklausīties katra runā un caur runu dvēselē, vienalga, vai tā būtu uzpūtīga čaukstene vai pagasta ubags, kas katru vakaru meklē jaunas naktsmājas. Šī prasme vērtēta par maz.

Rets tāds rakstnieks, kura darbus pilnīgi varētu atšķirt no viņa paša miesas un dvēseles biogrāfijas. Brigadere nekādā ziņā nebija izņēmums. Viņas pasauli vienatnē bieži vien sedza rudenīgu vētru plosīti mākoņi, zemi, pat aizķerdami dzīves klajumā stāvētāju. Tad pasaule rakstniecei nešķita tik idilliska kā pasaku lugās. Trūkst iejūtīgi uzrakstītas monogrāfijas par Brigaderes dzīvi. Daudz rakstnieces mūžā bijis nepiepildītu sievišķīgu ilgu un vientulības. Dažkārt pat siltā istabiņā viņa izjutusi «ledainu tumsu». Izlasīsim divas dzejas. Abas šķir itin kā garas, vientulībā nosoļotas jūdzes, pārdzīvojot katru mirkli. Viena — šķelmīga smaida apstarotā «Vai tu tā domā»: «Ak, vai tu tā domā, mīļais: / Ja tu pie krūts man dusi, / Tā teiks tev, ko slēpusi viņa?»

Un otra, kuru dzīves laikā nav publicējusi, — «Dziņas». Tumši smeldzīga ... «Ai, dziņas, dziņas tumši nežēlīgās, / Kā viņām vajag plēst un plēst, un plēst...»

Pirms rakstniece tautastērpā, un tā nebija ārišķība, tika guldīta šķirstā, viņa, atturīga dzīvē, klusumā bija slēpusi arī sāpīgus pārdzīvojumus, kad likās, ka aiziešana pasaku

pasaulē ļaus atrast radīšanas sirdsmieru. Tādēļ domāju, ka drāmas, īpaši pasaku drāmas dažkārt ir meklētā izeja no pašas pārdzīvojumiem, bet — vai katrreiz īstenojusies īstā mākslas darbā? ... Te nu ir kā ar pasaku ābeli: tai sava saulainā, sava ēnas puse; bērniem tikusi saules apmirdzētā puse. Kaut caur bēdām, viss noslēdzas ar labā uzvaru un apliecinājumu. Pieaugušajiem — dziļā ēnas puse, varoņiem itin kā stāvot bezsaules dienā Ziemeļjūras krastā uz ibseniskas klints kraujas un runājot aukstus, nedzīvus vārdus.

Plašāka monogrāfija par Brigaderi parādījusies tikai pirms piecdesmit gadiem — Zentas Mauriņas «Baltais ceļš». Tā — autores sākuma posma darbs. Arī Mauriņa pati savos darbos augusi līdz garā mūža pēdējam elpas vilcienam, un, ja «Baltais ceļš» būtu rakstīts autores mūža nogalē, tas aizvestu tālāk, dziļākos domu un dzīves apvāršņos, nekā tos atrodam pirmajā izdevumā.

Brigadere, ar kuras darbiem šodien iepazīstas katrs skolāgājējs, pelnījusi plašu un sirsnīgu apceri.

Pirms rakstīju šīs rindas, apmeklēju Sprīdīšus, vienu no jaukākajām ainavu vietām Latvijā. Te godbijīgi tiek saglabāta rakstnieces dzīves un darba vieta. Tikai... kaut tāda arī paliktu... Kaut Lutausim meža ielokā atkal neizdedzinātu muti... Pret ieklīdeņu postošajām, stiprajām rokām Sprīdītis ar lāpstu vien neko pasākt nevar. Varbūt tomēr, ja viņš sāks no skolas sola?

Kad beidzu rakstīt šīs rindas, uzmeklēju rakstnieces atdusas vietu Meža kapos. Pamesta tā nav. Vientuļi necila. Pa kapsētu staigājot un vērojot, ienāca prātā, ka, piemēram, par daža tā aktiera pēdējo mājokli, kuri tēlojuši arī Brigaderes lugās, domāts vairāk. Dies sargi — šie vārdi nav skaudība, kapsētā tāda nepiederas, tikai — vai Sprīdītim, Annelei, varbūt abiem kopā, vai Sakārnītim nevajadzētu atnākt un nostāties pie savas mātes kapa?

Brigaderes pasaku lugu varoņi dodas vilinošā, krāšņā pasaulē, lai beigās visi — atgrieztos! Lai atgrieztos dzimtenē un — darbā. Sprīdītis atnāk pirmais, jo pirmais pirms kādiem astoņdesmit gadiem aizgājis. Ar lāpstu pāri plecam. Tādu viņu šodien pazīst ne tikai dzimtajā novadā vien. Seko liels, krāsains pulks, gan princeses, gan bārenītes, gan karaļi. Daži no viņiem, pa trejdeviņām valstīm ceļodami, arī nikni kāvušies ar nelabajiem, ka dzirkstis šķīst. Bet nekur viņu gaitās nav palikušas asiņainas sliedes, beigās tomēr kaut kā salīgts ar labu. Vai nogalēšana labāka par pārmācīšanu?

Brigadere mācījusies no latvju dainām un pasakām. To apliecina viņas darbi tāpat kā viņas rindas, kuras liecina par tuvību ar savu zemi.

Es svētīju to brīdi,

Kad senču debesjums Uz īsu laika sprīdi Man kļuva mantojums.

Un tas ir daudz.

NO DIENASGRĀMATĀM

Daži vārdi ievadam. Radio literatūras raidījumu redakcija ieminējās, vai es ik mēnesi nevarētu nolasīt rindas no savas dienasgrāmatas. Kad bija pienākusi diena ar gataviem papīriem iet uz šo namu, atķēros, cik šāds uzdevums būtībā grūts. Kaut arī literatūras vēsturē labu piemēru netrūkst. Piemēri. Esmu lasījis francūža Andrē Zida izkopti skaidrā valodā rakstītās «liecības par sevi», kurās izjūtam viņa sīkākās dvēseles vibrācijas bērnībā, jaunībā, personībai nobriestot. Zida paraugam nevaru sekot, jo viņa grāmatas lapaspusēs arī tumši kvēli saulrieti ar erotiskiem pārdzīvojumiem Alžīrā, bet Alžīrā neesmu bijis. Esmu lasījis sāpīgā svešumā rakstītās latviešu esejistes Zentas Mauriņas dienasgrāmatas, arī pēdējo — «Manas saknes ir debesīs». Tajā ir teikums: «Vakaros gultā es skaitu latviešu dzeju, un manī klausās mēness.» Mauriņa, kuras redzesloks aptvēra Eiropas kultūras gadsimtus, dienas atzīmes rakstījusi visu mūžu. Man prakses nav. Rainis nav izzināms vai aptverams bez viņa dienasgrāmatām. Viņa ģēnijs, izzinājis pagātni, tiecas nākotnē. Tas dots ne katram. Kā ar krāsām, kuras iegūtas no pļavu ziediem, rakstītas Imanta Ziedoņa lauku sievas dienas piezīmes, gan par govs un aitas atnešanos, gan par citu dzīvību lauku sētā. Mikrofonā tika ierunātas Astras Priedes pārdomas, kuras uzmanīgi un tālu klausījās. Labu piemēru netrūkst, bet rokrakstu grozīt man jau grūti. Mēģināšu, atcerēdamies labo sakāmvārdu par pirmajiem kucēniem. So sakāmvārdu vēlētos papildināt ar piebildi — kucēnus slīcinot, saimnieku pašu vajadzētu atstāt krastā.

1987. GADS

Oktobris. Ceturtais oktobris. Saulaina rudens diena ar pagarām koku ēnām. Ceļš uz Piebalgu šodien taisns. Kad piebaldzēni veda uz Rīgu aunus un avenus, tas meta līkumu ap lieliem akmeņiem un lieliem ozoliem. Pa labi akmenī mūrētais krogs, kurā Ķencis ar vienu spērienu nospēris jau beigtu aunu. Krogs atstāts labu gabalu iesāņus no dižceļa. Varbūt pie šā kroga vajadzētu uzstādīt pieminekli tam naivi viltīgajam Ķencim, kāds mājo daža dvēselē? Šodien tāds Ķencis nepiesauc dievu, bet kādu no marksisma klasiķiem. Tad lielceļš gar dzeltējošiem, vēl lapu bagātiem bērziem un iztālis slavētajām staltajām Piebalgas eglēm līkumoja uz Alauksta ezera pusi. Piebalgas egles ir ne tikai zaļas, bet reizē tumši un kaislīgi zaļas. Kļuva silti ap sirdi, kad ieniru vienā no gājēju straumītēm, kas plūda pret kalnu, uz kura paceļas atjaunotie Saulrieti. Skalbes Saulrieti. Sajūta, ka esi kopā ar savu tautu, man palīdzējusi grūtos brīžos. Tautai, kad tā baiļojas, jūt spēkus zūdam, vajadzētu biežāk pulcēties kopā. Pirms gadu desmitiem Saulrietu lielajā istabā, kur šodien visus gaidīja silta uguns krāsnī, kaktos slējās tukšu pudeļu grēdas un vienu istabu apdzīvoja liels suns. Nams toreiz piederēja Mākslinieku savienī-

bai. Neesmu sarēķinājis, cik daudz Mākslinieku savienība šodien piedalās kultūras pieminekļu saglabāšanā. Kā ganu taure no augstā balkona piemiņas brīžu sākumā atskanēja Aloiza Klišāna mežraga melodija. Tā likās tikai īsu brīdi bērzos apgūlusies un atmodināta šodien. Iegūlusies tais laikos, kad bērzi vēl bija mazi un no kalna varēja saskatīt debesis, kuras šķita iekritušas Alauksta ūdeņos. Tad no jumta istabiņas, kurā bija pulcējies Leonīda Vīgnera koris, virs mūsu pulka izlija vecvecās Šūberta «Liepas» skaņas. Nesteidzināti, pieklusināti, kā jaunības atmiņu stāsts. Nu Kārlis Skalbe bija atkal iegriezies savos Saulrietos. Tumšajā rudens naktī, ceļu uz mājām mērojot, domāju: vai Skalbe pirms desmit, divdesmit, trīsdesmit gadiem, jau aizsaulē aizgājis, bija citāds, ka viņam nebija lemts Saulrietos atgriezties agrāk? Vēl atcerējos, ka neesmu pateicis vienu lielu paldies mūsu Drāmas teātrim. Abi šāgada līdz asarām dziļie pārdzīvojumi man saistīti ar Piebalgu. Šodien un augustā «Mērnieku laiku» izrādē pašā Alauksta krastā. Toreiz pa ezeru īrās laivas. Tai sestdienas pēcpusdienā gan sijāja, gan līņāja, bet no skatītāju tūkstošiem visi palika līdz aktieru pēdējam vārdam un kopīgajai dziesmai «Rozes sen jau novītušas». Vai aktieri paši maz zina, cik daudz no šīs izrādes gara spēka, tīra avota ūdens dvēselei skatītāji paņēma līdzi?

1 1. oktobris. Bijām ciemos pie Olitas sakarā ar viņas dēla Matīsiņa piekto dzimšanas dienu. Nezinu, vai Matīsiņš pats zināja, ka

viņam dzimšanas diena. Mēs zinājām. Māja jauna, kad puika lejā kāpņu telpā palaida balsi, ceturtajā stāvā dzirdējām, ka viņš ievelk elpu nākošajam kviecienam. Labi, ka man jādzīvo vecā, nevis jaunā, kā raksta, modernā, labiekārtotā namā. Visumā bija jautri — puika kāpa grāmatu plauktā kā agrāk bitenieki liepā, kristāla glāzes uz grīdas nokrita veselas. Netrūka latviskā rosola. Kafija, par laimi, bija ne tautiskā, bet starptautiskā. Ar sievu izdarījām parasto kļūdu — ieradāmies noteiktajā laikā. Latvieši nav angļi, kuriem, arī vienkāršajiem ļaudīm, ierasties laikā nozīmē dižciltību. Citi viesi atnāca pēc stundas. Sava priekšrocība ir: iespējams aprunāt tos, kuri ieradīsies, un pēc tam viņiem uzsmaidīt. Toties šai reizē, nebaidoties no autoinspekcijas, braucot mājup, droši sēdēju pie stūres.

13. oktobrī. Visu dienu cilāju piezīmes, kuras uzmetu pirms gada, kad gulšņāju pa slimnīcām. Vajadzētu uzrakstīt skices, īsus stāstiņus vai pastāstus publicēšanai. Grūtākais — atrast pareizo noskaņu, kādā atstāstīt zināmo tā, lai manī klausītos, tas ir — lasītu. Paustovskis prata stāstīt par visu, pat par akmentiņu jūrmalā un čiekuru mežā. Otrs — kā izvairīties no īstenības, tas būtu, no īstajiem uzvārdiem, jo nevaru galvot, ka šais slimnīcās neatgriezīšos, kaut pret savu gribu. Mēģināšu saputrot.

14. oktobrī. Atkal divarpus stundas ceļā uz Rīgu. Cik gadā, gadu desmitos tā esmu zau-

dējis laika, neiedrošinos saskaitīt. Neesmu iemācījies pa ceļam mērķtiecīgi domāt par vienu tematu, lai vakarā uzrakstītu gatavu stāstu. Prātā paliek tikai pa derīgam teikumam. To pierakstu, kaut neērti vilkt ārā kabatas grāmatiņu. Uz mani tad aizdomīgi noskatās, kaut mani papīri, kā saka, tīri. Uzkāpu Leo Svempa izstādē. Iekļuvu krāsu svētkos. Baidos publiski spriest par glezniecību, profesionāļi tad mani iedzīs zemē — un pelnīti. Pēc šīs izstādes tikai pie sevis teicu, ka izjutu, kas ir aizraujoša, piesātināta krāsa. Labi, ka izstādīti, kaut nedaudz, arī laikrakstu izgriezumi. Vienota, liela personība, redzama pāri robežām. Mūsdienās lielos un patiesos talantus no aizrobežas dažkārt itin kā slēpjam. Tikai reizi satiku Svempu viņa dzīvoklī. Biežāk vēroju viņa stalto diplomāta stāju viesnīcas «Rīga» apakšstāvā, ko sauca par «Skapi». «Skapī» pulcējās, iemeta, strīdējās par glezniecību un citām mākslām. Tur man radās iespaids, ka Mākslinieku savienībā tikpat daudz kritiķu, cik biedru. «Skapja» vairs nav, bet, raugi, mākslas pastāv. Tomēr labāk, ja kāds «Skapis» atrastos. Muzeja otrā stāvā atradās agri mirušā rie-tumberlīnieša Valda Āboliņa darbībai veltīta izstāde. Te redzēju arī reti sastopamu žanru — izkoptas vēstules. Pie mums tāds iznīcis. Nav jau arī zināms, kad un vai vēstuli adresāts saņems. Krišjāņa Barona muzejā todien sasaucās folkloras ansambļi «Daina» no Valmieras stikla šķiedras rūpnīcas un otrs — no Ludzas rajona Raipoles ciema. Sirsnīgas un nemākslotas bija latgalietes. Patiess dziedāšanas prieks viņām palīdzējis sa-

glabāt svētu dziesmu mantojumu. Valmierietes teica, ka viņas vairāk noņemoties ar to, ko par ziņģēm sauc. Brīnums, kur bija sameklējušas tik skanīgas dziesmas no «neaizmirstulīšu un rožlapiņu» laikiem. Ziņģe nav skaužama par katru cenu, tai bija un paliks sava reize. Nevienam taču nav ienācis prātā aizliegt «Mežrozīti». Vecās ziņģes dažkārt labākas par sliktu visjaunāko hītu. īpaši uzteicamas bija valmieriešu lietpratīgi darinātās pastalas. Kurā veikalā tādas dabūjamas? Mani uzaicināja teikt, ko domāju par latvju dainu. Šausmīgi — liekas, ka zinu daudz, pateikt nemācēju neko. Glābos ar «blakustē-mām». Par to, ka bērnībā Rūjienā uz skolu gāju cauri Ternejas kapsētai. Ka tur pie kapličas bija ar kaltu žogu sargātas kapu vietas. Čuguna plāksnēs uz kapiem salasīju uzrakstus «Bergmann». Pēc kara atrados praksē Rūjienas slimnīcā, žogs un kapu plāksnes vēl bija. Tad jau zināju, ka še dus mācītājs Bergmanis, kas 1807./1808. gadā pirmo reizi izdevis latviešu tautasdziesmu krājumiņus un pirmais Latvijā un laikam arī Krievijā vairākus tūkstošus bērnu izpotējis pret bakām. Tur dusēja arī tas mācītājs Bergmanis, kura Rūjienā dzimušais dēls iegājis medicīnas vēsturē kā ķirurgs, aseptikas ieviesējs. Vai Rūjienas skolās to zina? Kādas šodiefti ir šīs kapa vietas, nevēlos domāt. Aiz žoga pirms kara atradās Zc.mdegas skulptūra «Sējējs». Tai Bergmaņa liktenis. Saka — «Sējēja» galva noslīcināta Rūjā. Kamēr tā nav atrasta, tās paliek tikai teikas. Par dainām vēl teicu: Brazīlijā kādreiz bija latviešu kolonijas, «Vārpa» un citas, ar aptuveni 100 000 dvē-

selēm. Jūlija Lāča romānā «Mūža meža maldi» par tām rakstīts. Ir ziņas, ka šobrīd latvieši tur asimilējušies gandrīz visi. Saka — ari tādēļ, ka baptistu mācītāji aizlieguši dziedāt tautasdziesmas. Dziedājuši tikai pareizās, garīgās, par Jēzu. Tautas pastāvēšanai tātad vajadzīgas ari dažbrīd par nepareizām uzskatītas dziesmas, jo dziesmā — tautas dvēsele. Izrādījās, kāda muzeja darbiniece reiz ārstējusies Cēsīs, arī es esot piedalījies ārstēšanā. Joprojām dzīva. Tādu nav daudz. Priecājos, ja kādu satieku. Jauna krieviete man lūdza autogrāfu tai žurnāla «Daugava» numurā, kurā bija ievietots mans krievu valodā tulkotais darbs «Tie tikai izgājuši». Šāds lūgums — ievērojams honorārs.

17. oktobri. Svainim Rīgā dzimšanas diena. Viņējā Jēgeru un manējā Bērziņu ģimenes ieradās laikā. Pieņēmām rezolūciju: dzimšanas dienas uz priekšu atzīmēt katru gadu. Pamats: dies zina, vai šī nav pēdējā visiem kopā. Kaut arī dzīve tādēļ kļūs dārgāka. Pēc tam apspriedām, kādas sugas mans Čiekur-kalnā par vācu aitu sugas kucēnu pirktais suns. Vienojāmies — dvorterjers jeb, kā vācieši saka, — promenādes maisījums. Pēc tāda jau sen ilgojos. Ar ganu krančiem esmu karjeru uzsācis. Tādiem bija pat blusas. Tagadējiem sugas suņiem blusu nav. Tāds suns, pēc seno latviešu atzinuma, nav īsts suns. 22.40 braucām mājup uz Cēsīm. Mums laimējās — šai autobusā caur sildāmajām ierīcēm tvans ieplūda samērā maz.

19. oktobrī. Uz Rīgu. Rakstnieku savienības namā pie lepna kamīna, kurā uguni man trīsdesmit gados nav izdevies redzēt, televīzijas ieraksts raidījumam «Avots». Iepriekš Māra Misiņa man piezvanīja un teica, apmēram par kādiem jautājumiem vēlētos dzirdēt manas domas, piekodinot, ka atbildes, kaut aplamas, jāsacerot man pašam. Rutinētie televīzijas reportieri tā nesaka. Uz papīriņiem kaut ko uzmetu, bet ieraksta laikā atķēros, ka pusi esmu pametis mājās. Mūsdienu televīzijas kameras skatītājam neparāda, kā intervējamais svīst, tādēļ ceru, ka manas iekšējās bailes un nedrošība netika ierakstīta. Katra uzstāšanās kameras priekšā man ir smags darbs. Tagad gaidu, vai ieraksts būs par derīgu atrasts jeb šis tas nederīgs izsvītrots. Televīzijas intervijām tomēr viena priekšrocība: tās «laiž gaisā» jau pēc nedēļas, divām. Žurnālā katrs raksts guļ vismaz mēnešus trīs. Pārkārtošanās žurnālu redakcijās ir tikai temats, ne īstenība. Viens iemesls — hroniskais telpas trūkums. Tā pati «Literatūra un Māksla» nepārtraukti kaujas ap lapaspušu badu. To atceros katru dienu, kad sadedzinu trīs četras avīzes, arī biezo «Ļitgazetu». Nevienam tās nav vajadzīgas. Dedzinu jau četrdesmit gadus. Spriežot pēc avīžu rakstiem par makulatūras izredzēm Latvijā, būs jādedzina vēl gadus desmit.

21. oktobrī. Suns, dvorterjers, izkašņājis divas flokšu dobes, ar zobiem aizvilcis dzelzs grābekli, uz kāpnēm nokrāvis apgrauztu kaulu kaudzi. Neērti, nevienu ciemiņu vairs

mājās ielaist nevaru. Grūti sunim ko pārmest, vēl nesaprātīgs, pat uz trim kājām neprot nostāvēt. Kad iemācīsies, sākšu dresēt,

22. oktobri. Mežs simts soļus no loga, koki pļavā sārmainā pasakā — pirmās lielās salnas. Ap pusdienu, kad vējš sašūpo bērzu zarus un lapas, tās lido, gaisos virpuļo, līdz nosēžas zālē. Kā taureņi. Ik gadus, arvien jaunā rudens aina. Mežā, kur salu atvairījis siltais pamežs, starp mētrām pamanu zilu pulkstenīšu ziedu un dzeltenu gundegu. Atgriezos no Cēsīm ar piena pudelēm, un sieva prasīja, kādēļ neesmu atnesis pasūtīto raugu. Atbildēju, ka raugs atcelts. Kādēļ tad nepārdodot raudzētu mīklu? Nezināju. Kā mazdēliem bez parādīšanas izskaidrošu, kas ir raugs? Atkal man pārmeta, kādēļ es septembrī Berlīnē aizmirsis šujamās adatas ar ērti lielu aci. «Nopērc veikalā,» teicu. «Še nauda, ej, nopērc!» man saka. Sapratu, ka tādas adatas pie mums vēl nav izgudrotas. Tām, kuras aizmirsu Berlīnē, pat es bez brillēm varētu ievērt diegu. Bet vai kāds pie mums tādēļ staigā ar nepiešūtu bikšu pogu, atbildēju. No Siguldas atbrauca Zeņa B., ar kuru kopā bijām ieslodzījumā Salaspils nometnes filiālē Spilvē-Voleros un Jumpravmuižā. 1944. gada jūlijā, kad Rumbulas priedēs mums blakus atraka un dedzināja nošautos ebrejus, Zeņam laimējās izbēgt. Viņš uzrakstījis vairākus biezus manuskriptus. Esot mēģinājies literatūrā jau Rēzeknē, Skolotāju institūta laikā trīsdesmitajos gados. Apskaudu: kaut tas jaunībā

būtu prātā ienācis ari man. Bet es toreiz — tik uz medicīnu. Viņš sarakstīto atveda vasarā, lai izlasot. Apņēmos, jo ieslodzījuma biedrs. Citādi neparko, jo nepaspēju jau vairs pārlasīt savējos, kaut rakstu maz. 2e-ņas rokraksts prasīja daudz pūļu — itin kā skaidrs, tomēr svešs un sīks. Labi pazinis un vērojis dzimto Rāznas pusi. Viens stāsts no pirms — līdz pēckara laikam ļoti pareizs. Varbūt patiess, bet nav stāsts, tādēļ ka ļoti pareizs. Tāpat kā man sākumā. Žeņas atmiņās par ieslodzījumu daudz citur neatrodamu notikumu un satricinošu sīkumu. Piemēram, par Ančupānu kalnos nošautajiem audriņiešiem, kuru aprakšanai viņš ticis vests no Rēzeknes cietuma. Ja kāds literāts vai redaktors palīdzētu īsināt plakātiskās vietas, vajadzētu publicēt. Ieteicu sūtīt «Karogam». Vēl lasīšu viņa romānu par Latgales dzīvi. Kaut būtu derīgs. Maz prozas par šā novada pirmskara laikiem kopš Ersa, Klīdzēja, Sprūdža, Rupaiņa sarakstītā. Latgales barokālo celtņu, dzīves un dižo kāršrožu ciemu namu palodzēs mūsu literatūrā trūkst.

24. oktobri. Sadūšojos un kopā ar savu Raiskuma mednieku kolektīvu braucu medībās. Jūtos visumā drošs, jo medībās ar sirds-vājumu mirušo mazāk nekā, piemēram, uz skatuves dēļiem. Dzinējos mani vairs nesūta, varu mežā apmaldīties, tad medniekiem būtu jāatbild manai sievai. To neviens neņemas. Ja medībās neiešu ne reizes, var palūgt, lai izstājos. Nevēlos, jo pa gadu desmitiem tur bijuši mājīgi brīži, kad kurina guni, cep

aknas un daudz melo. Tad būtu arī jāpārdod bise, kura reiz piederējusi biškopības tēvam profesoram Rizgam. Jaungada naktī izšauju, lai no stobra izbaidītu zirnekļus. Bise reizēm noder. Kā citādi būtu nošāvis trako lapsu, kura dienas laikā iestreipuļoja pagalmā un metās virsū manam sunim? Par vēlu — suns jau bija sakosts purnā. Daudz posta meža zvēriem un dzīvniekiem neesmu nodarījis. Pārtieku vairāk no citu nomedītā. Lai arī dzedrs austrenis uz masta stāvot izvilka līdz kauliem, tomēr baudīju meža mieru. Dzirdēju tikai lapas krītam, sīli kliedzam, augstu virs meža kraukli kraukšķinām. Pāri ceļam bez skaņas aiztecēja lapsa, spožu, brūni sārtu spalvu, vilkdama līdzi asti ar baltu galu. Pat liekas, viņa no krūmiem man parādīja mēli. Tai dienā tika redzēti septiņi aļņi, četras lapsas, divas stirnas, viens jenots, neviens zaķis. Kur palicis latviešu pasaku nebēdīgais mežjanka? Esam tikuši galā arī ar zaķiem. Cik smieklīgi lielmanīgi, kad raksta, ka Latvijas mežos derētu lācis! Man un mazbērniem vajadzīgs zaķis!

Vienā mastā, kad diena jau slīdēja uz vakara pusi, stāvēju lielceļa grāvī. Priekšā aparts tīrums, aiz tā mežs un pret zilgi violeto debesi lielas apses ar kailiem zariem atgādināja zīmējumu, kā jūgendstilā ataino mierīgu vakaru. Varbūt gadu dēļ — man patīk jūgendstils. Arumos daudz akmeņu, arī lielāki par galvu. Vakara krēslas teiksmainajā noskaņā varēja domāt, ka akmeņus patiešām pagājušajā naktī izsējis velns. Bet kas tos salasīs, lai nelūztu izkapts un lemesis? Jaunībā ar tēvu braukājām katru rudeni ar

pajūgu un lasījām visus, kuri lielāki par vistas olu. Katru rudeni, jo akmeņi taču aug. Vai ari tagad tīrumus aplasa katru gadu, nezinu. «Labdien,» cīruļa balsi man atskanēja aiz muguras. Pa ceļu gāja meitenīte baltā lakatiņā ar avīzēm rokā: krustcelēs stāvēja pastkastītes. Aši, ar prieku atņēmu sveicienu. Vējš sāka ducināt dziesmu telefona vados, no staba uz stabu pāri tīrumam, no mājas uz māju. Tāda ir viena no rudens dziesmām. Kad biju tikpat vecs kā šī meitenīte ar avīzēm, vakaros reizēm stāvēju pie lielceļa un domājos dzirdam vadu dūkoņā vārdus un sarunas, kurus vadi nes no mājas uz māju. Vai šī meitenīte nebija no mērnieku laikiem, Lienes meitiņa, kuru tik skaidru audzināja Annuža? Jo te bija Piebalga un tais laikos bērni sveicināja visus pieaugušos. Vakarā pulcējāmies vecā rijā, kuru mednieki bija izglābuši no citu riju likteņa — sadegt krāsnī. Mājīga ir mūsu mītne, kurā iespējams nogurušo muguru balstīt pret vareniem stumbriem. Starp stumbriem drīvētas sūnas, vēji pret šādu sienu nespēcīgi.

28. oktobri. Ceļos piecos. Divarpus stundas ceļā. 9.30 lektorijs, šoreiz filharmonijā. Lek-toriji ir retās reizes, kad pirms lekcijām vai starpbrīžos iespējams satikt kādu «spalvas brāli» vai citu, kurus kopā apzīmē par radošo inteliģenci. īsi, reti brīži, kaut arī sarunas būtu radošas. Esam pamatīgi cits no cita atsvešināti. Pēc lekcijām gāju uz izstādi viesnīcā «Latvija», kārtējo, lielo rudens izstādi. Izstādē — vispirms rokrakstu bagātība.

Biju jau lasījis kvalificētas recenzijas, tādēļ skaļi nedrīkstu runāt, lai nepasacītu ko gaužām aplamu. Tikai aprauti dažas domas. Neminu uzvārdus, lai nevarētu pieķerties. Patētiski varens šķita Kurzemes kalējs no Edas, varens, kā telpā lidojošie stāvi Siksta kapelā. Tiek gudri smīnēts par dabas ainiņām. Diezin vai vajadzētu, padzīvojuši ļaudis tajās jūtas silti, bet arī viņiem vēl jādzīvo. Vai veicināms tikai tas, kur sajūtams skarbs jūtu diskomforts? Aleksandrs Štrāls zem izzūdošā Staburaga — kā laika un laiku liecinieks. Pat krēsls atdzīvojas lauku interjerā un rada mājīgumu. Pavisam nav kaitīgi atskatīties, kā punktojis francūzis Serā, ja tādējādi izvilināmas sārti dzeltenas pavasara jausmas. Man tīk vācu romantiķis Kaspars Dāvids Frīdrihs, kurš izstādē ieslēpies kādā eglē. Netrūkst, varētu sacīt, kafejnīcu karnevāliskā krāšņuma un noskaņu. Bet vai tāda nav jauno mākslinieku nostalģija pēc tā, ko viņi nemaz nav redzējuši? Pie mums taču nav ne īstu kafejnīcu, ne kafejnīcu smaržīgās, asprātību dzirkstīm gaismotās gaisotnes kā citur pasaulē. Izstādē redzam arī karavīrus. Uzvalkos kā no ķīmiskās tīrītavas, parfimētus, ar dziesmām. Gadu desmitiem neesmu latviešu glezniecībā sastapis patiesos karavīrus, patieso karu. Nemaz nerunājot par neērti šausmīgo. Horors vispār — ir, kaut parādīts krāsainos, apgrauztos putnos. Ja jau par putniem, tad man labāk patīk austriešu dzejnieka Hofmanstāla salīdzinājums, ka naktī āboli krīt no zara kā miruši putni. Latvijas vēstures izstādē nav, tāpat kā skolās. Minam Kazāku, Grosvaldu ... Itin kā bēgļi vai eva-

kuētie nebūtu bijuši ne 1941., ne 1944. gada ar kapuvietām ceļmalās. Cik patīkami, ka še satiku vecā, rūpīgā Latvijas medicīnas vēsturnieka Izidora Brensona kokā griezto portretu — pavisam stūrītī! Brensons jau pats arī neesot līdis acīs. Kas izstādē ir? Ar lielu spēku un veiksmi un dažādību temperamentos parādīta pasaule vispār, dzīve, cilvēks vispār. Labi, arī visur, kur parādāmies, saka, ka tā esot labi. Pasaules mērogā labi, piemērs literatūrai. Vai tādā gadījumā svarīgi, ka mazliet ir piemirsta zeme, kurā mākslinieks liels audzis.

No izstādes steigšus uz autoostu. Autoosta katram pamanāma pa gabalu, vasarā arī pēc smakas. Redzētās izstādes estētika nesaderas ar satricinoši pazemojošo sieviešu rindu pie sieviešu tualetes durvīm. Žēl, ka Rīgā jau gadiem trūkst sanitārās inspekcijas. Nē, esot, tā sparīgi cīnoties tur, kur pretinieks vājiņš. Rakstnieku savienībā savā laikā nedrīkstēja ierīkot kafijas istabu, sanitārie neļauj. Autoostu — atļauj. Mājupbraucot atcerējos izstādi. Patiesībā redzēju tikai ledus kalna virsotni. Cik būtu priecīgi, ja Rīgā pastāvētu četri pieci saloni, kuros norisētu nepārtrauktas izstādes, arī pārdošana! Pa četrdesmit diviem pēckara gadiem noticis tikai viens aukcions. Toties cik nav bijis rakstu par nabaga māksliniekiem Monmartrā, kuri tur glezno uz ietves, zīmē portretus un tā tālāk! Man pašam gan Monmartra gaisotne likās priecīgāka un radošāka par mūsu avīzēs lasīto.

29. oktobris. Priekšpusdienā mani apciemoja Vēstures institūta līdzstrādniece Aurora Udre. Priecīgi un pagodinoši. Atveda tikko iznākušās grāmatas «Ienaidnieka aizmugurē» eksemplāru, jo vienai nodaļai esmu uzrakstījis ievadu un grāmatā reproducēts mans zīmējums, kuru uzmetu Valmieras cietumā. Zīmējumu palīdzīgs uzraugs iznesa un pa* glāba, kamēr atgriezos no Vācijas. Grāmata ir otra iecerētajā vēstuļu tetraloģijā. Šajā — vēstules no vācu cietumiem, no partizānu un izlūku gaitām. Diezin vai Auroras Udres milzīgo darbu īsti spējam novērtēt. Sīksīki, arhīvos, pašas braucienos, nogurdinošās sarakstēs pa drusciņai savāktie un pārbaudītie materiāli rūpīgi, ar gaumi izdoti grāmatā, tie atsver biezus sausu faktu sējumus. Vēstule — tā nav pulkveža vai ģenerāļa diktēts raports, tā ir vēl dzīva cilvēka dvēseles valoda. Grūts bijis sastādītājas darbs arī tādēļ, ka daudzu arhīvu durvis joprojām atveras tikai retam. Arhīvu noslēpumainība, daudzas neizprotamu iemeslu dēļ īpašos fondos glabātās grāmatas joprojām ir smaga kaite, kura šodien dažkārt kavē attīstīties atklātībai. Šaubos, vai šādos apstākļos Latvijas vēsture patiesi apgūstama. Kur gan Udre nav bijusi, kam negaidīti uzdūrusies! Arī ievērojamā mākslinieka Romānā Sutas dzīves pēdējam cēlienam tālajā Gruzijā. Pirms viņa nošaušanas. Pat atradusi viņa pēdējās skices. Manā ieskatā Udres sakopotās un veidotās grāmatas ir vienas no patiesākajām par karu.

Pēcpusdienā biju veikalā, kur pārdod arī konfektes. Aiz letes pamanīju reizēm pavīdam gaišu meitenes galviņu. Pārdevējai nav

kur meiteni atstāt. Esmu redzējis pieskatāmus bērnus ne tikai veikalos pie biskvītu kastēm, arī krājkasēs, pastā, kur viens, ne aiz tīšas vainas pārvietots dokuments var radīt neaprēķināmu kaitējumu. Vajadzētu vainot māti, bet neveras mute, viņa nevadā līdzi bērnu aiz labas dzīves. Bērns aiz letes — simptoms, kas izsauc skumjas. Kioskā laimējās nopirkt vācu rakstāmo «Starlet», kura līnija smalka, plūst bez uzspiediena. Aiz kioska stikla apskatei un pirkšanai bija izlikti glīti krievu aktieru un estrādes mākslinieku portreti. Latviešu — ne. Kādreiz daži bija. Pirms daudziem gadiem. Ja arī tie, toreiz bildētie, kļuvuši vecāki un ar grumbām, šodien taču netrūkst jaunu un glītu. Latvijas izdevniecības mūsējos noniecina gadiem ilgi. Par dzejnieku portretiem pat runāt nav pieņemts. Man mājās vairākas gadsimta sākumā izdotas pastkartes ar — šodien mēs teiktu — sentimentāliem, bet mīļiem iekrāsotiem zīmējumiem — fotogrāfijām, kurām blakus Raiņa, Aspazijas, Poruka dzeja. Glabāju foto no trīsdesmitajiem gadiem — Ezeriņš, Skalbe, Blaumanis. Kur šodien ... Pat Latvijas ainavu tai kioskā, pastā un veikalā neesmu atradis, toties netrūkst pat Japānā izdoto glīto Krievijas un Ukrainas ainavu. Apsalušas dālijas. Baidos, ka cietušas arī saknes. Laikus neiz-raku. Trūka spēka. Vai to jau paredzēju, kad vēl jauneklī iegādāju tautasdziesmu «Visiem lauki sen uzarti, man cintiņas neecētas»?

30. oktobri. Pēcpusdiena braucam uz operu. Doniceti «Mīlas dzēriens». Stila ziņā vienots,

itālisks, ar viņējo un mūsējo laikmetu uri mūziku saskaņots uzvedums. Režisora Gailīša, mākslinieces Goģes un citu veidotāju sasniegums. Brahmane ar skatuvisko šarmu un gaumi, ar dziedājumu — Adīna kas Adīna. Viss lieliski, mūzika, zeltaini zaļais skatuves noskaņā, tikai... Tikai jau no jaunekļa gadiem otrā cēliena Nemorino ārija man viena no mīļākajām tenora ārijām vispār. Gaidīju ... Bet — šoreiz to izpildīja Doniceti viens, solists tikai traucēja. Blakussēdētājs rūca: «Itālijā ar šādu āriju kļūtu bagāts — par velti saņemtu tomātus un olas.» Nepiekritu, ari Marijai Kallasai bijušas melnās dienas. 22.40 uz māju. Diviem ceļš turp un atpakaļ, vēl divas operas biļetes — divpadsmit divdesmit. Nenožēloju. Šai sezonā centīšos apmeklēt operu, cik vien izdosies dabūt biļetes. Lai paliktu atmiņas par Latvijas operu. Kad namu sāks remontēt, baidos, ka operas un baleta vairs nebūs. Ansamblis un trupa bez telpām pastāvēt nevar. Vai tiešām no baltā nama paliks tikai spožas tā vēstures lapaspuses?

31. oktobris. Pamatīgi piesalis. Pļavā atakā ledu nevarēja sasist ar olas lieluma akmeni. Desmitos esmu Cēsu tirgū. «Rudens tirgū». Mūzika gadatirgum piemērota, šlāgeri un valceri, sākot no «Vecā ratiņa» laikiem, bet skaļruņi ausis piekliedz tā, ka kļūst dulls bez alkohola. Vai nepietiktu ar pāris leijerkastēm un pašdarbniekiem ar vijoli, cītaru, ermoņikām un cepuri vai katliņu, kur iemest naudiņas? Laiku pa laikam sauciens kā no pastardienas bazūnes «Plašā izvēlē . . .». Ir jau. Daudz sivēnu, palieli un dārgi. No auto kravas kastēm. Virs vienas plakāts «Djuroka- Big-Bu-leta pēcnācēji». Kas bijis šis Djuroks? Laikam anglis, tikai ne lords. Laikam angļu kuilis. Virs citiem sivēniem plakāts ar tādu kā tautasdziesmu: «Zelta Druvas sivēntiņi, / Apaļiem vaidziņiem, / Kviektin kvieca gaidīdami / Savu labu saimnieku.» Kas tas — jauns folkloras veids? Cūku folklora? Katrā ziņā ar slēptu cinismu — kas tas par labu saimnieku, kas astoņus mēnešus asina dunci. Kāpostu veselīgi cieto galviņu ātri pietrūka. Nostāvējis labā rindiņā, dabūju pat dzīvu zivi. Pirmo reizi 1987. gadā! Tas manī modināja uzticību avīžu ziņām, ka Cēsu rajonā esot daudz ezeru, ūdeņu, pat zivju dīķu. Pirmo reizi piedāvāja kādreiz lādētā āboliņa sēklas. Sarkanās, balto mauram vēl nav. Viena padomju saimniecība autobusā pārdeva videofilmas, multenes un estrādes zvaigznes. Zemīte tur laikam tāda, ka filmas padodas. Cits kolhozs piedāvāja «mājas olas». Izskatījās veselīgas, kaut nosaukums divdomīgs. Netrūka pelēko zirņu, putraimu, graudu. Privātie bija izlikuši sudrablietas bez sudraba. Krekliņus ar runci Herkulesu un Bifeļu Bilu uz krūtīm. Lāčplēsi neredzēju. Netrūka šašliku, kas plaši tiek ieviesti par nacionālo ēdienu. Šoreiz tie gatavoti no teļa vai cūkas gaļas. Atšķirībā no šašliku dzimtenes, kur šašliku dievam upurē jērus. Ko lai dara, kopš kolhozu dibināšanas laikam mainījies klimats, aitas Latvijā vairs nepadodas. Zālīte nonīkst neapēsta. Pīļu un zosu arī netrūka. Pazīstams pīļu īpašnieks ieteica

vienu nopirkt par 12 rubļiem. Jau vēru maku, bet šis: «Ja neesat aprunājies ar sievu, nepērciet, pašam būs jāplucina. Tādēļ jau pārdodu, ka mana sieva negrib plucināt.» Paliku bez Mārtiņu pīles-zoss. Bija daudz, daudz rudens ziedu, vesels krizantēmu dārzs. Aizejot nopirku divus kapu vainadziņus, darinātus no dzīvības koka zariņiem, sūnām un krāsainām salmenēm. Mātei un mātesmāsai Kristīnei. Klāt veļu laiks. Piemiņu laiks. Tirgus jau labs, bet rindas, rindas. Pie lauku maizes izskaitīju 76. Pie citas nojumes 93. Tur pārdodot šķīstošo kafiju un... zobu pastu. Kas gan viss nekļūst par deficītu ... Kam nākošajam kārta deficītu sarakstā? Ja šodien jau zobu pasta, tad, kā saka, minēdams neuzminēsi. Puikas gados Rūjienā, Valmierā arī bija gadatirgus. Tautas tur pulcējās vēl vairāk. Rindu gan nebija. Preču netrūka, trūka naudas. Iznākums tāds pats — aizejot soma tukša. Nesdams uz mājām savus kapu vainadziņus, domāju garu domu — kurš deficīts labāks: naudas vai zobu pastas? Lai atbild radio. Vakarā Cēsu muzeja izstāžu zālē klausījāmies Oļega Krisas vijoles un alta koncertu. Par abiem trīs rubļi. Bet ne jau rubļi grauza sirdi mājīgajā, ar gaumi, rūpību pārbūvētajā Cēsu pils stallī zem varenajām sijām un ar vareniem stabiem balstītajā zālē: izskaitīju akurāt 29 klausītājus, kurus bija pulcējis ievērojamais solists. No 20 000 cēsi-nieku simtiem ir skolotāji, ir pat mūzikas vidusskola, astoņgadīgā ar mūzikas novirzienu, apjomīgas administratīvās iestādes un tā tālāk. Laikam jāsaka: mūslaiku skolas, mūslaiku skolotāji, mūslaiku izglītotie. Lai.

Ēs biju laimīgs. Oļegs Kriša un pianiste atskaņoja to pašu programmu, kura pēc dienas bija paredzēta Rīgā. Šūbertu. Ilgi nebiju dzirdējis alta samtaino dziesmu. Šūberta mūzika dažos vārdos — tā ir vienkārša un sirsnīga. Esmu visu mūžu mācījies rakstīt — arī no Šūberta, lai mani stāsti būtu tikpat vienkārši un sirsnīgi kā Sūberta mūzika. Tā oktobra pēdējās stundas bija skaistas. Tomēr, tomēr — kad slēdzu garāžas durvis, pamanīju, ka tumšzilajās rudens debesīs, kuras tā apdziedājis ziemeļnieks Hamsuns, viens mēnesim nozadzis pusi.

1. novembris. Svētdiena. Ciemos Biruta, kursa kolēģe. Kavējamies atmiņās par to, kā tuberkulozi ārstēja agrāk, — un ka tagad daudziem tuberkulozes ārstiem jāpārkvalificējas, jo radušās jaunas, agrāk retas plaušu slimības, arī no mūsu «sliktā gaisa», kā agrāk teiktu. «Zārks jau nevar palikt tukšā,» rakstīja Rainis. Dzeram tēju. Neērti par skopulību, bet manu noslēpto kafiju jau viņa neredz. Birutas radiniece pirms kara Rīgā dziedājusi koncertos, tagad dzīvo Amerikā. Radiniece atsūtījusi vecu foto: dziedātāja kopā ar Ādolfu Kaktiņu viņa 75. dzimšanas dienā. Blakus Kaktiņam tenors Pauls Sakss, kas bieži dziedāja Šūbertu. Tagadējā paaudze nesen no radio uzzināja, ka Kaktiņš bijis ievērojams Eiropas mēroga operdziedātājs. Es to jau zināju. Atcerējāmies viņa Zermonu un Mefistofeli. Mefistofeļa tērps bija zaļš. Tik vien no Kaktiņa man ir kā plate ar dzīrotāju

dziesmām «Liec, lai glāzes staigā» un «Apsegloju melnu kuili». Plati sargu, kaut arī šis dziesmas pret alkoholu nevēršas.

2. novembris. Televīzijā koncerta ieraksts no Mežotnes pils. Balti aizkari, flīģelis, aiz loga plašs parks, zālienā diži koki. Dziedāja Martinovs, Galante, Egle. Ilgi nebiju dzirdējis Toselli «Serenādi», kuru svilpoju, ganos aiz govīm ar vicu staigādams. Šis koncerts — tāds, ko mēdz saukt par salonmūziku. Es par salonmūziku priecājos. Nopietni muzikologi par šo žanru nerunā. Žēl. Mārtiņi, Toselli, Drigo un citas serenādes vai tām līdzīga mūzika ir viens no ceļiem, pa kuru daudzi aizgājuši līdz mājām, kurās mīt Bēthovens vai Brāmss.

Vārtu stabi nosēdušies, vārti lāgā neaizveras. Baidos, var aizbēgt mans dvorterjers. Kaut bieži cienāju viņu ar kauliem, suns var iedomāties, ka cits saimnieks viņu cienās ar gaļu. Nezinu, kur meklēt amatnieku, kas ne tikai prastu, bet arī vēlētos par atlīdzību salabot vārtus. Droši vien tādi ir.

4. novembri. Uz laukiem pēc kartupeļiem, kamēr ceļš nav slidens un sala arī nav. Avīzes raksta, ka ar kartupeļiem šoziem būšot paplāni. Dārzā no uzartās zemes ārā spīdēja dzelteni vaidziņi un arumos atradu piecus sešus sīpolāboliņus. Ābeli stādīja tēvs. Vai pie manis stādītajām ābelēm arī kāds atgriezīsies? Vakarā Garanča-Grietēna dzied Men-delsona, Masnē, Brāmsa dziesmas. Klausos

dziesmas un redzu: ārpusē pa loga rūti rāpo divi puķzirnīša lieluma zirnekļi ar ļoti garām kājām, kuras tievākas nekā bērna mats. Paveru logu un ielaižu abus istabā. Mūsmājās tādus saucam par rudens zirnekļiem. Pret viņiem esam uzmanīgi. Zirneklīši meklē siltumu, kur pārlaist ziemu, tāpat kā mēs. Vai es labāks tikai tādēļ, ka esmu lielāks?

6. novembris. Pavakarē lēni Rīgā pa Suvo-rova ielu eju uz augšu un atceros pirmos studiju gadus, kad tepat gāju uz savu mītni Artilērijas ielā. Toreiz acīs papirosu «Sports» dūmus man pūta dāmas paīsās kleitās un spožās flora zeķēs. Man šīs dāmas profesionālu vērību nepiegrieza, jo samanīja, ka esmu ne tikai bikls, bet arī trūcīgs. Kad šodien eju gar lepnajiem Rīgas restorāniem, kuros priekš manis, kā rāda uzraksti, «Vietu nav», tāpat neviena dāma mani nepamana, jo man gadu par daudz. Arvien kaut kā dzīvē pietrūkst vai ir par daudz. Mākslas priekšmetu komisijas veikalā pamanīju ar roku zīmētas kartiņas ar uzrakstu «Priecīgus Ziemassvētkus!». Citus gadus tādu nebija. Kas tagad notiks? Un, ja nenotiks nekas, tad nesapratīšu, kādēļ šādu kartiņu nebija citus gadus. Ejot cauri Ziedoņdārza celiņu ēnām, kur skaļi čupojas jauni ļaudis, pieliku soli. Rīgā ienācu pāris gadu pēc Ziedoņdārza iestādīšanas. Ejot vakaros pa šiem celiņiem, toreiz bailes nejutu. Laikam tādēļ, ka celiņi bija gaišāki, krūmi mazāki un pats biju samērā labs vidusdistanču skrējējs. Pie Ziedoņdārza

Sparģeļu ielā Medicīnas darbinieku namā runāju par medicīnas sakariem ar literatūru. Šai medicīnas nozarē esmu lietpratējs, un no tikai savu dzīves gaitu dēļ nekad par dezertieriem nesaukšu ne Cehovu, ne Munti, ne Veresajevu, ne Somersetu Moemu, ne Dia* melu, ne Caku, ne Āriju Elksni.

10. novembri. Pirmais sniegs līdz potītēm. Ceļi slideni. Gaujas ūdeņi sniegotajos krastos liekas īpaši melni. Cēsu «Padomju Druvā» izlasīju, ka šie ūdeņi ne tikai melni, bet arī indīgi netīri. Ar aci to neredz. Cēsu ūdeņus attīrīšot 1989./91. gadā, Līgatnes papīrfabrikas krāsainās indes līdz 1992. gadam. Attīrīšanas ietaišu ierīkošanas plānus parasti nepārsniedz. Man Gaujas žēl. Liela netīrība sastāv no daudzām mazām netīrībām. Vai Gaujas žēl arī to daudzo uzņēmumu un to lauku saimniecību vadoņiem, no kuriem netīrība caur grāvjiem pa sīkām straumītēm pēdīgi nonāk Gaujā, to nezinu. Varbūt ir, varbūt nav. Bieži vien nav. Kāds paziņa lielās dusmās reiz izmeta, ka atbildīgajiem darbiniekiem par sodu vajadzētu likt izdzert glāzi Gaujas ūdens no tās vietas, kur upē ietek Siļķu vai Līgatnes upīte. Nepiekritu: sods būtu pārāk zvērīgs. Mežā sniegā pamanīju divu vāveru divreiz pa četrām sīkās pēdas. Tātad vismaz divas vāveres manā apgaitā ir. Drīz no parakstiem sniegā uzzināšu, kādi man šoziem kaimiņi. Vakarā par godu mazdēlam Mārtiņam ēdam zosi, kura ir pīle. Mārtiņš pats domā, ka tā ir lēta zoss. Kaut kas nav pareizi — Mārtiņi, bet zeme sasalusi nav.

14. novembri Braucu saviem raiskumiešiom līdzi uz medībām. Mani nostāda tā, lai zvēri no manis nobītos bez šāviena un ietu virsū īstajiem medniekiem. Nepļauta meža mala. Starp mani un zaļajām eglēm vizmo migla, sīkas ūdens pērlītes, sidrabaina, mierīga. Nošķirtība un miers, kāds redzams Ligas Pur-males gleznās. Pļavā ap mani brūnējošas vīgriežu lapas. Tā tik ir ainava! Žēl, ka Latvijas ainavas nepavairo un nepārdod. Kioskos atrodams tikai šis tas no Rīgas un viens Tāl-berga fotogrāfiju komplekts. Latviju tas neaptver. Ainavas kā tādas vispār ir — no Krievijas, Ukrainas, poligrāfiski spožas. Kad vēlos kādu Latvijas stūrīti nosūtīt paziņām uz ārzemēm, nevaru sameklēt. Lielos skaitļus, kādus izdevniecības min par izdotajām kartiņām, nosūtīt nevaru.

Pirmais bija Lāču purva masts. Uzgājām vietu, kur pirms pāris dienām malumednieki bija nošāvuši un ārā vilkuši meža cūku. Sliedē bija palikuši muguras sari, cūka bijusi liela. Turpat vecā siena šķūnītī mierīgi dalīta, bez steigas, atstāts izdzerts trauks. Sezonas pirmajās medībās mūsu kolektīva medību laukos Pakalniešu mastā tika atrasta uz ceļa pamesta buka galva. Ezerlīču mastā cūkas āda. Bumbukalnos — stirnas āda. Dzir-kaļu mastā, malumednieku sašauts, nobeidzies alnis. Te piesauktais — tikai daļā no mūsu medību laukiem. Neviens pat pēdas slēpt nav centies bramanīgas visvaras apziņā. Vietējie, zinātāji, radi, draugi, paziņas atbrauc un aizbrauc mašīnās. Malumedniecība kļuvusi par tādu, ko agrāk sauca par kavalieru noziegumu, kā blēdību kāršu spēlē. Daudz rak-

stīts par suņu nokostām stirnām. To vieglāk atklāt, suns slēpties neprot. Pie šķūnīša, pa kuru bija dzīvojušies malumednieki, iecerēju rakstu. Grūtāko jau veicu: izdomāju virsrakstu — «Suņu advokāta piezīmes».

13. novembris. Žurnālā «Māksla» Līvijas Akurateres rakstā izlasīju, ka Latvijā jau ir 40 tautas teātru. Var pietrūkt zobu pastas, bet redzams — goda nosaukumu un titulu nepietrūks. Ja runā par inflāciju, prātā turam tikai naudu. Par maz.

16. novembris. Bunjuela filma «Buržuāzijas diskrētais šarms» jau nonākusi līdz Cēsīm. Es filmas darbību īsi atstāstītu šādi: izmeklēti ēd, izmeklēti dzer, daudz mīlējās — kā dzīves stila dēļ pienākumu pildīdami, šiki ģērbjas un bieži pārģērbjas — un par visu to plaši runā. Tāda ir visa viņu dzīve. Filmu ar līdzīgu sižetu varētu radīt arī pie mums. Jaunbagātnieki ir, dažam augstam birokrātam tieksme izrādīties arī ir. Agrāk caur somu pirtīm. Varētu arī ar smīnu teikt: vienkāršu ļaužu tieksme pēc patiesas dižciltības. Perfekti veidotā filma ne tikai satīriska, tā arī skumja, šis buržuāzijas-birokrātijas diskrētais šarms.

15. novembris. Meklēju papīros, jo izdevniecība «Avots» neizslēdz varbūtību, ka plānos, kā saka, «varētu ieslēgt» manu grāmatu, kurā būtu savākti darbi ar publicistisku noskaņu, tādu kā šī dienasgrāmata. Atradu

1949. gadā grāmatveikalā pirktu glītu, izturīgu kabatasgrāmatiņu. Papīrs šaurām līnijām, lapiņas augšmalā sarkana, viegli viļņota līnija, lapas ērti pa spirāli pārliekamas kā aktu vākos. Šodien tādu grāmatiņu, kā saka, var redzēt tikai ārzemēs. Esmu šai izturīgajā grāmatiņā ierakstījis milzum daudz recepšu, rūpīgi gatavodamies lauku ārsta darbam. Šodien redzu — velti, no manis iznācis tikai pacients. Radio atskaņo Kaļļiņikova mūziku. Kaļļiņikova pirmo simfoniju iemīļoju tūlīt pēc kara. Tai skumīga intonācija, tāpat kā toreiz man. Arī komponists slimojis ar diloni. Ja, Kaļļiņikovu klausoties, vēl iedomājas Le-vitāna ainavas, tad tāda man asociējas 19. gadsimta Krievija.

17. novembri. Uz Rīgu. Pedagogu veterānu klubā padzīvojušiem skolotājiem un lektoriem stāstu par Vāczemē redzēto. Šinī auditorijā klausās visi. Sveša skolotāja man jautā, vai es no pirmskara atceroties Kocēnu skolotāju Līča jaunkundzi. Atceros, jo pagasta sarīkojumu priekšnesumos viņa uzstājās ar spāņu dejām. Kad vēlāk Rīgas operā redzēju Karmenu, atcerējos, ka Līča jaunkundze dejoja tāpat. Kocēnu skolas pārzinis smēķēja atklāti, skolotāja Līča jaunkundze — slepeni. Pāris reižu no viņas aizņēmos papirosus «Rokoko». Nevaru atdot, jo bijusī Līča jaunkundze dzīvojot Kanādā.

19. novembri. Turpinu lasīt žurnālu «Māksla», par grafiķi Vidbergu. Nezinu, kādēļ neparāda Vidberga 1905. gada un ber-

montiādes ciklus. Diezin vai par šiem skaudrajiem laikiem latviešu brīvības alku vēsturē melnbaltajā grafikā vēl skaudrāks kas radīts. Lasu Ingmārā Bergmaņa memuārus. Bergmanis septiņu gadu vecumā baznīcā klausījies sprediķi, bet, uz Marijas-Magdalenas bildi raudzīdamies, pie sevis prātojis: kāds bija vīrietis, ar kuru šī kādreiz ļoti pasaulīgā grēku nožēlotāja Marija-Magdalena gulēja kā ar pēdējo? Tad saprotams, ka no Ingmārā Bergmaņa neiznāca mācītājs kā viņa tēvs, bet filmu režisors. Manā darba istabā radiatoru siltums atmodinājis lielās rudens mušas. Jāpadzen, citādi notraipīs man mīļu litogrāfiju. Tā zīmēta pagājušajā gadsimtā un tajā attēlota dakotu cilts indiāniete un asiniboinu cilts meitene ar ornamentiem izšūtos briežādas tērpos. Domāju: ja tai brīdī, kad šīs indiānietes zīmēja šveicietis Kāris Bodmērs, ja tai brīdī viņas pašas un viņu vīri zinātu, kāda būs indiāņu cilšu nākotne, vai viņi pret likteni ko iespētu? Kāda ir sajūta veselai tautai, apzinoties savu nenovēršamo bojāeju? Litogrāfiju pirms diviem gadiem nopirku Leipcigas universitātes grāmatnīcā. Turpat pie nama sienas ir brāļa un māsas Šollu pie miņas plāksne, abus studentus giljotinēja nacisti. Indiāņi, Šolli — vai ir kāds kopsakars? Vakarā atkal biju Rīgā un pirmo reizi iegāju bijušajā Pētera-Pāvila baznīcā, ko tagad sauc garāk, precīzāk un svešāk — par kamermūzikas zāli. Šī zāle — godam nopelnīta dāvana korim «Ave sol». Šaubos, vai tad, kad šī baznīca vēl bija baznīca, tajā kādreiz tā skanējušas dziesmas, astoņu komponistu «Ave Maria» kā šovakar. Kāda bagātība! Pusi

dzirdēju pirmo reizi. Kāds dramatisms Bruk-nera dziesmā, kāda romantiska pacilātība Mendelsonam, kāda skaņu varavīksne no zemes uz debesīm Baha—Guno skaņu salikumā! Tas bija mūzikas svētbrīdis.

20. novembri. No Rīgas atbrauca meita. Pazīdama manu dabu, kafiju paņēmusi līdzi. Pirms daudziem gadiem biju Holandē, un tur man stāstīja: ja bērni aiziet pie vecākiem viesos, viņus pacienā ar tortes gabaliņu un kafiju. Projām ejot, par torti bērni samaksājot. Šai ziņā neesmu pilnīgi ārzemniecisks. Sākās tumšākās rudens dienas, sniega vēl nav, mēness nobēdzis, mākoņi slauka mežu galotnes. Gaidot autobusu, ieeju «Uguntiņā». Tā ir mājīga kafejnīca, mūzika ausis neplēš. Derētu vēl avīzes vai žurnāli, bet tad te iesēdētos par ilgu, rastos rindas, nepildītos plāns, kas dzīvē ir galvenais. Nezinu, kā pildās plāns, teiksim, Vācijas kafejnīcās, kur ilgi sēd, pļāpā, lasa avīzes un tomēr neizput. Uz sienām te jaušami dejojošu sieviešu silueti. Varbūt tās ir indietes? Katrā ziņā valdzinoši vijīgas. Liela uzņēmuma direktors vakariņoja kopā ar ministrijas pārstāvjiem. Saka: tāds esot franču stils — ilgi pusdienot, reizē kārtojot darīšanas. Vācieši pie galda klusējot, muti kustinot bez skaņām. Nezinu, esmu pensijā, darīšanas man nav jākārto. Dzīve lētāka.

21. novembri. «Padomju Druvā» lasu, ka nesen netālu no Cēsīm vecās, paputējušās mājās, Betēs, pamesti mūri izbūvēti par lepnu

«Vidzemes novada keramiķu radošo darbnīcu». Katra iestāde, kas sevi ciena, atrod nosaukumu, kas sastāv no iespējami daudziem vārdiem. No pirmā cepļa jau izņemti krāšņi podi. Cēsis un Cēsu mākslinieki neapšaubāmi cēlušies. Piemērs citiem novadiem labs. Pēdējās vasarās Cēsu muzeja darbinieki Pie-balgas pusē atrada vairākus skaisti ornamentētus krāsns podiņus, kuri dedzināti Piebalgā, un atradās ari viena pa pusei pārveidota krāsns, mūrēta no zilbaltajiem Holandes podiņiem, līdz ar visiem stūriem un dzegām, kuri veidoti īpaši. Otru krāsns pusi tagadējais saimniekotājs esot pa podiņam vien pārdevis un nodzēris. Vai kaut kur Latvijā kādam keramiķim neienāks prātā, ka pastāv un vēl ilgi pastāvēs arī ar malku kurināmas krāsnis un krāsns podiņi vai kamīnu dzegas varētu būt tāds pats keramiķa spēju apliecinājums kā glazēts puķu pods, krūze, velns vai svečturis?

24. novembrī. Saldi sērīgs gājiens no Drāmas teātra gar kanāla malu lieks? anatomiku-mam, jaunībā divus gadus diendienā iets. Nebiju tur ilgi bijis. Glezna no vestibila pārceļojusi uz anatomijas muzeja sienu. Tai vietā plaša freska, kurā pamanu gan ievērojamus mediķus, gan tādus, kuri bijuši tikai mediķu priekšnieki. Anatomikumā tomēr vēl pazīstamo daudz — tie ir mirušie, viņu atliekas vitrīnās, galvaskausi plauktos — tie paši, kas manos studenta laikos. Tā ir sava veida nemirstība pēc nāves. Anatomijas mu-

2ejs Medicīnas institūta Anatomijas katedras paspārnē tagad izveidots par Medicīnas vēstures muzeja filiāli. Pārsteidz nedaudzo darbinieku entuziasms, visu sakārtojot, un cieņa pret muzeja pagātni. Viņi nekādā ziņā neiedomājas, ka šis muzejs vai pat anatomi-kums sācies tikai ar viņu atnākšanu, jo to dibinājuši zviedru profesors Bakmanis un latviešu profesors, Petrogradas Medicīnas institūta absolvents profesors Prīmanis. Atkal te sastopu anatomijas profesoru Prīmani, toreizējo histoloģijas docentu Eglīti, toreizējo asistenti Eglīti, viņa sievu — lai arī ģīmetnēs — svešādos talāros un beretēs, kādos tērpjas profesori Pitsburgas universitātē. Eglītis pirms nāves vēl ciemojies šeit, ana-tomikumā, un pasēdējis savā kādreizējā krēslā. Stāsta, viņam acīs bijušas asaras. Viņi atstājuši dzimtenē mantojumu, no kura vēl pēc kara tērēja jauno mediķu paaudzes. Man viņi devuši stingru pamatu ārsta darbam. Doktors Arājs, kad iestājos anatomi-kumā, bija pēdējā kursa students un profesora Prīmaņa subasistents. Šodien viņš stāstīja par toreiz rīkotajām antropoloģiskajām ekspedīcijām, retām un līdz šim gandrīz vienīgajām. Cik priecīgs biju toreiz, kad uzzināju, ka Vidzemes vīrieša caurmēra augums 1938. gadā ir 171,5 centimetri. Toreiz ar saviem 172 tātad biju pat puscentimetru lielāks par caurmēru! Diemžēl ne tikai lielāks, bet arī lielīgāks. Anatomijas—antropoloģijas muzejs nākošajā gadā būs viens no manu rakstu tematiem. Mans paldies arī preparēšanas zālei, kur atkal atjaunots pēc kara mālderu pārmālētais uzraksts pie sienas: «Hic ločus

rst ubi mors gaudet succurrere vitae.» («ŠI ir vieta, kur nāve priecājas, palīdzēdama dzīvei.»)

Sanāksmes laikā pie manis pienāca nopietna dāma un teica, ka es esot viņu ārstēji? un pat atvilcis šķidrumu no pleiras telpas. Satikt savus pacientus, vēl dzīvus, negadās bieži. Atcerējos — toreiz viņa bija bāla, diloņa izvārdzināta pusaudze. Šodien — zināmā keramiķe Aina Roze. Runājām par keramiku un izteicām arī neizpratni par to, ko jau rakstīja avīzēs: ka Rīgā viņas tēva — lielā grāmatnieka Jāņa Rozes kādreiz vadītajam veikalam netiek piešķirts Jāņa Rozes vārds. Projām ejot, pamanīju, ka lielā muzeja zāle mazdrusciņ, tomēr būtiski pārveidota — nav vairs kakta aiz krāsns, kurā studenti skūpstījās.

25. novembris. Katrīnas diena. Vairākas dienas tiek pieteikta trešā prognoze. Suns, tāpat kā es, to izjūt uz savas ādas: vecs reimatisms lauza kaulus, esmu nervozs, biežāk audzinu suni. Vakarā sākas lietus, atkusnis, tātad dabas likumiem garām nespruksi — Katrīnās jābūt atkusnim. Mana tēvamāte, zinādama īsto latviešu valodu, mēdza teikt: «Mārtiņš, vīrs, taisa tiltus, Katrīna, mīža, nojauc.» Tā notika arī 1987. gadā.

26. novembris. Gaidu rindā pēc izmazgātās veļas. Padzīvojusi sieviete gaužas, laikam trūkstot viena dvieļa. Cita, norādot uz vir-

6i

sējo palagu viņas veļas kaudzītē, saka: «Kāds jums melns zīmogs uz veļas, tāds kā pazīstams.» — «Dvieļi ir visi,» steigšus atbild pirmā sieva un tūlīt aiziet. Mana veikala plauktā sarindoti glīti gaļas klapējamie cirvīši. Turpat blakus gaļas un zivju nodaļā strauta foreles par četriem rubļiem kilogramā. Klapējamie cirvīši forelēm neder. «Ļite-ratumaja gazeta» pēdējā numurā izlasu rakstu sakarā ar lielā ģenētiķa Vavilova 100. dzimšanas dienu. Raksts ir satricinošs. Par Vavilova pētījumu noniecināšanu, apcietināšanu, mocīšanu, piemēram, liekot viņam vienpadsmit stundas stāvēt sava pratinātāja priekšā, par dažu minūšu ilgo tiesu, nāves spriedumu, darba turpināšanu pat pēc nāves sprieduma, mokošo nāvi cietumā. Šis raksts — viens no retajiem un pirmajiem, kurā mocītāji un zemiskie karjeristi—nosū-dzētāji nosaukti uzvārdos un titulos. Ceru, ka tādi konkrēti raksti parādīsies biežāk, lai cilvēcības un taisnības vārdā visi uzzinātu «kas ir kas». Skumja sakritība — Vavilovs dzimis 1887. gadā, arī mans tēvs dzimis 1887. Manu tēvu fašisti nošāva 1941., kad apcietināja Vavilovu, kuru uz nāvi notiesāja 1942. Vakarā «Mūzikas stunda visiem», gaidīts raidījums. Atskaņo Jāņa Poruka komponēto dziesmu. Dzejnieks Poruku Jānis un mūzika — nešķirami.

27. novembris. Nolemju dzīvot taupīgi un nepirkt skābētus kāpostus par rubli kilogramā. Tirgū nopērku galviņas par 40 kapeikām kilogramā, ēveli par 5,30. Emaljētu vai

skārda spaiņu veikalā nav, ir tikai plastmasas, tie pārtikai neder. Mēģinu kāpostus ēvelēt. Neizdodas, ēvelei zobi ielikti aplam. Stundas laikā izlaboju. Ēveli gatavojusi Rīgas vagonu fabrika. Nezinu, vai pirms lietošanas labo arī vagonus. Labi, ka bija jālabo tikai kāpostu ēvele, jaunus kombainus, kā avīzēs raksta, labojot veselu mēnesi. Kamēr nav sniega, eju uz mežu slotas griezt. Tirgū prātīgu slotu nav. Vasarā viena pajauna sieviete ar grumbainu vaigu, karmīna lūpām, smaržojoša pēc odekolona «Rudens mežs» slotas reizēm pārdeva, bet tās bija sīkas, varēja saņemt saujā. Vēlāk šī sieviete dažkārt tirgojās ar kucēniem. Vai nu viņai piederēja suņu ferma, vai viņa pa laukiem savāca slīcināšanai nolemtos kucēnus. Biznesi ir dažādi. Mežā uzgāju rudens vētru izgāztu bērzu, kura sīkie zari bija vēl auguši uz augšu, ne nokareni kā veciem bērziem. Tādi slotai neder. Laukos bez slotas neiztikt.

29. novembrī. Televīzijas «Laikā» rādīja latviešu daiļamatnieku eksponātus izstādē Maskavā. Arī glītus dzintara piekariņus. Mūsu žurnāls «Zvaigzne» reiz dzintaram bija veltījis veselu atvērumu, ar bildēm, uzslavēdams Palangas dzintara muzejā izstādītās dzintara šaha figūras. Atcerēdamies vēl šai pašā Palangas muzejā redzēto dzintara trak-toriņu, ar žurnālu rokā gandrīz paģību, jo biju aizmirsis, ka par gaumi nestrīdas. Pagaršoju aizvakar ieskābēto kāpostu sulu. Laikam būšu pārsālījis. Pagaidām to no citiem slēpju.

03

Vai spainis līdz pavasarim būs jāizēd vienam pašam? Kur ņemšu pie kāpostiem tik daudz cūkgaļas?

30. novembrī. Mežā lielais kuilis, kas ap māju dzīvojas jau piekto gadu, atkal uzvērsis lielu mellenāju mētru lauku. Kur raugās mednieki, kādēļ nesaskrotē viņa bikses? Nošaut tādu milzi varētu tikai ar sudraba lodi, medniekiem tādas neizsniedz. Citādi palikšu bez mellenēm un sēnēm. Paziņa no Federatīvās Vācijas atsūtījis žurnālus. Aploksnē trūkst «Burdas». Veselu gadu nekas nebija zudis. Vai nozīme meklēties? Nezinu. Lasu Alekseja Apīņa grāmatu «Neprasot atļauju», par latviešu rokrakstu literatūru pagājušajos gadsimtos. Tādiem rokrakstiem, no rokas rokā ejot, kādreiz bijusi sava, pat dažkārt liela nozīme, mēs teiktu — «cīņā saucējas», «gara modinātājas» nozīme. Pirmā nodaļa te par hernhūtiešiem, par brāļu draudzes rakstiem. Brāļu draudzē rakstīt pratuši daudzi. Pirms diviem gadiem Hernhūtes pilsētā Vācijā turienes brāļu draudzes vecajā kapsētā atradu dažus latviešu kapus. Viens miris 1817. gadā. Kur visur nav latviešu kapu... Ceru par Hernhūti pāris rindu uzrakstīt. Saņēmu pirmo Ziemsvētku—Jaungada apsveikumu. Zinot, patiesībā — nezinot, cik ilgi vēstule būs ceļā, kaut pasta baložu vietā tagad lidmašīnas, tā izsūtīta ļoti laikus. Raksta, ka ar pasta baložiem vēstules ceļojušas ātrāk. Apsveikums no Kanādas, no dzejnieces Veltas Tomas. Tā pēdējai mēneša dienai izskaņa priecīga. Naktī pamodos — pele vilka uz alu no suņa trauka nozagto maizes garoziņu. Netraucēju, pietiks mums visiem. Suns ari neko neteica.

1. decembris. Nomētājusies pasta kastītes atslēdziņa. Nervozēju — varbūt taisni šodien kas svarīgs atsūtīts. Ne tikai avīzes, bet ari paziņojums, ka pastā gaida nauda. Neesmu paškritisks, pārmetu mazdēlam Gustavam, ka atslēdziņu pazaudējis viņš. Gustavs uzmeistaro jaunu. Vakarā, tumsā svinīgi atslēdzu kastīti. Atrodu avīzi «Cīņa» un telefona rēķinu par 9 rubļiem 21 kapeiku. Slēpju vilšanos, skaļi rājos, ka viens no mājiniekiem pa telefonu laikam stāstījis sapņus. īsto atslēdziņu atrodu aiz vējjakas oderes. Ar pēdējiem spēkiem atvainojos Gustavam.

3. decembri. Spirgts rīts. Acu priekšā ceriņi, bērzi ceļmalā apaug ar sarmu. Mežs mierīgs un svinīgs. Vai tādās dienās nav radušās teiksmas par apburtu mežu un pili mežā? Arī tālu skanošs rīts. Bērnībā tādos rītos dzirdēju, ka kaimiņš Ķekšu Jānis no rīta bārdamies veda zirgu ilksīs. «Atkal novārtījies!» viņš teica. Bet viņa mājas atradās kilometru no mūsējām un aiz kalna. Laukos nekad nevarēja zināt, cik tālu un kā katru dienu balss aizskanēs. Varbūt arī tādēļ rupjus vārdus dzirdēja reti, retāk nekā šodien, jo bija skanīgi rīti.

7. decembris. Autobusā uz Rīgu. Uz priekšējā sēdekļa atzveltnes dermatīna uzrakstīti vārdi «Gija» un «Kitija». Rokraksti jauneklīgi. Burts «j» katrā vārdā savāds, tātad Gijai un Kitijai atšķiras rokraksti, varbūt pat raksturi, kaut viena īpašība kopēja: tieksme kļūt pazīstamām vismaz Cēsu rajonā, kaut caur netīrību. Noguris atgriežos no Rīgas, bet laikus, lai 18.05 dzirdētu Jura Griņeviča kā allaž saistoši iecerēto raidījumu par mūziku. Dzied Bēnefelde, Sakss un Eiropas mēroga bass Niedra. Šai vakarā zaļi šalca Jāņa Me-diņa «Birztaliņa». Atkal skanēja jaunībā bieži dzirdētā buršu dziesma «Es sēžu vēsā pagrabā». Vēsie pagrabi pa gadu desmitiem sabrukuši, dziesmas pārvērtušās apburtos akmeņos. Vairākas no trīs ievērojamo latviešu dziedoņu dziesmām skanēja intīma trio pavadījumā. Pagātnē cienīja trio un tautasdziesmas. Ne tikai literatūras, arī latviešu mūzikas mantojumu pārskatām par maz. Uzvarējusi elektroģitāra.

8. decembri. Atrakstījis lasītājs no Limbažu rajona. Meitenes, retāk jaunekļus, kuri saucas par pārdevējiem un veikalos uzrauga pircējus, viņš iesaka saukt par lūriķiem vai lūriķēm. Šis vārds esot bijis populārs ap 1905. gadu un attiecināts uz cara okšķeriem. Diezin vai tā vajadzētu. Gadās taču arī pārdevēji vārda vecajā, kapitālistiskajā izpratnē. Limbažnieks vēl jautā: vai tad, piemēram, Bonnas veikalos nezogot? Esmu tur avīzēs lasījis — zog gan! Ne par velti veikalus uzrauga televizora acs. Bet sekas? Zādzībā pieķertais netiek cauri ar biedru tiesu, kura pakrata pirkstu, bet nokļūst sodīto sarakstā.

Tādā ieskatās, ja meklē strādniekus, kuru netrūkst. Tur ari raksta, ka bieži zogot apmācītie Balkānu čigānu un Austrumāzijas emigrantu bērni, jo bērnus pēc vācu likumiem nesodot. Ja mēģinot iepērt, mazie šausmīgi kviecot, jo kviekšanā īpaši apmācīti. Problēmas katram savas.

9. decembri. Paziņa jautā, vai man Vācijā neesot kāds, kurš varētu atsūtīt Rīgā ātri izpārdoto vācu grāmatu par floristiku. Vākt vasarā ziedus, sūnas, mētras, lapas, tātad ciemoties pļavā un mežā ir apsveicami, tāpat ziemā, pārcilājot sakaltušu zālīti, sažuvušu lapu, atkal jūties mežā un purvā. 2ēl, ka grāmata par floristiku, glezniņu darināšanu no «dabas materiāliem», nav izdota tepat Rīgā. Kamēr tādu ieplānos, iespiedīs, paies gadi pieci seši. Dažs pensionārs pa tam jau būs aizgājis uz kapu kalnu. Zvana no «Literatūras un Mākslas», vai nevēloties uzrakstīt, ko atceroties par Liliju Žvīguli. Labprāt, tas ir pat mans pienākums, viņai divās no manām Dailes teātrī uzvestajām lugām bija ievērojamas lomas. Kad Zvīgule un citi dai-lenieki manā «Baznīcas kalnā» dzīvoja uz skatuves, nejutos kā autors, bet kā viens no izrādes dalībniekiem, kuri kopā stāsta traģisko Kates un Mažas dzīvesstāstu. Baznīcas kalns, tādi laiki un tādi cilvēki Latvijas pagātnē bija.

Vakarā laikam gan šāgada svarīgākais notikums — līguma parakstīšana Vašingtonā. To redzēja, domāju, gandrīz vai visi. Pēc pirmā lielā gandarījuma, visu pārdomājot, atcerējos, ka līgums tomēr ļoti svarīgs, kaut draudošos ieročus, kodolnāves tas samazinās tikai par 3—5 procentiem, jo katra nāve mokoša, īpaši — neglābjamības apziņā. Līgums īpaši svarīgs mums. Tā ir nežēlīga, pat nepieļaujama doma, kura uzplaiksni zemapziņā: ja pēc kodolkara no desmit, simtmiljonu lielas tautas varbūt kāds izdzīvos, no atlikušā latviešu nepilnā pusotra miljona, — cerību nav. Turklāt raķetes, kaut «mazās», ar kodollādiņiem notēmētas arī uz Rīgu.

11. decembri. Uz Rīgu — vākt materiālus iecerēm. Ieeju kādreizējā Doma muzejā, kas tagad saucas precīzāk, smalkāk, katrā ziņā daudz garāk. Muzeja jaunieguvumi. Vasaras balles kleita jaunām sievietēm. Tagad balles kleitu meitenēm nevajag, pietiek ar džinsiem. Varbūt te saskatāms pat savs nolūks — kleita dažkārt augumu slēpj, džinsi padara īpaši redzamu, kas ir vai kā nav. Tepat atrodas 1931. gada Dziesmu svētku foto — kāda panorāma ietver ir dziedātājus, ir klausītājus, dažam pat sejas sazīmējamas un atpazīstamas. Pirms 56 gadiem fotomeistariem acīmredzot uzdevumi bijuši citi — atstāt arī dokumentus. Šodien pārsvarā — atstāt fotomākslu. Brehmanes-Štengeles līguma grāmatiņa operas 1931. gada sezonai. Vienam gadam, nevis līdz pensijas vecumam. Nesaudzīgi un lietderīgi. Lielas mākslas labad. Veselā istabā rūpīgi savāktas un vienreizēji izstādītas vecas Rīgas un apkārtnes kartes. Kādi brīnumi iespiesti jau pirms divsimt gadiem! 18. gadsimta kāda Šreiberna Leipcigā

izdotā Latvijas—Igaunijas karte. Upes, ceļi, ezeri, turklāt vēl skaista dāma sēž uz mākoņa malas kartes augšdaļā. Vēl tur visādi amo-riņi un vapeņi — tādu karti arī šodien labprāt turētu pie sienas. 1791. gadā landrāts Mellins izdevis karti, kurā skaidri redzami meži, kalni, kādi nu tie Latvijā ir, pat purvi. Trūkst tikai dzērvju. 24 skaidrojošās zīmes, kur atrodamas baznīcas, pilsdrupas, ceļa-krogi, šodien mēs teiktu — moteļi, dzirnavas. Turklāt vēl apakšā smalki mērogi krievu, zviedru, Vidzemes olektīs, jūdzēs un verstīs. Kas tad šodien — ar decimālmēriem bērnu spēle. Un tomēr .. . Latvijas karte latviešu valodā pēdējo reizi izdota, veikalos redzēta 1975. gadā — un sen tās veikalos vairs nav. Turklāt visumā 1975. gada karte neatbilda pamatprasībām, tā bija tāda kā administratīva shēma. Bez augstuma horizontālēm, bez zemienēm, bez paprāviem ezeriem, bez daudziem ceļiem. Pat Gaiziņu uz tās neatrast, kur nu vēl ziņu, ka Gaiziņš 311 metrus augsts! 1986. gadā Maskavā izdots mūsu izglītības ministrijas un LVU sagatavots Latvijas atlants, esmu to redzējis tikai krievu valodā, tirāža 15 000. Latvijas fiziskā karte šai atlantā ietilpināta 22 reiz 13 centimetros, plaukstas apjomā. Ģeogrāfiskie nosaukumi no šā atlanta jātulko no krievu valodas latviešu valodā. Vai pie civilizācijas nepieder arī katram pieejama savas republikas karte? Ne tikai mūsu, arī citu valstu Zemes pavadoņi katru taku apskata pāris reižu dienā, bet no manis Latvijas ceļu karte tiek noglabāta kā valsts noslēpums. Gadu desmitiem. Vakarā ar sievu ejam uz Andreja Upīša vārdā

ftosaukto Drāmas teātri. Pie durvīm atķeros — esmu mājās aizmirsis ielūgumu— | caurlaidi. Mūs aiztur, kaut apgalvoju, ka man te šovakar pasniegs Upīša vārdā nosaukto prēmiju. Nejūtos apvainots, apzinos, ka rakstnieks, turklāt no provinces, nevar prasīt, lai viņa seju zinātu, kā, piemēram, zina šā teātra aktiera Ģirta Jakovļeva seju. Ielauzos ar varu, miliciju nesauca, jo nebiju iereibis un bija apsieta jauna, Kardēna firmas kaklasaite. Atrodoties uz skatuves tik spilgtā gaismā, ka vai acis sāp, un noraugoties uz skatītājiem lejā zālē, sajūta bija dīvaina, nepierasta, tā vien domāju, ka visi lūkojas uz mani, kaut tur bijām cilvēki septiņi: parastā iedomība. Grūts ir aktieru

darbs — tāds pārdzīvojums jāiztur vairākas reizes nedēļā, turklāt jāizturas tā, lai neviens ‘ nemanītu, ka mazdrusciņ bail. Mana sajūta uz šīs skatuves, lai arī priecīgajā notikumā, bija paskumja: cik lugu šim teātrim savā laikā tiku iesniedzis, visas noraidīja bez jebkādām diskusijām.

12. decembri. Sestdiena, nogurums, lasu «Literatūru un Mākslu». Kanādas latviete Vīķe-Freiberga pāris lapaspusēs izsaka būtiski daudz par «Dainu tēvu un dainu pasauli», par vier/j no visu laiku lielākajiem darbiem pasaules literatūrā. Bet neviļus domāju: laikam savā mūžā neizdosies turēt rokā visus tos dainu sējumus, kurus solīja izdot. 1984. gadā iznāca sestais sējums. Tas — tikai viens cikls no solītajiem trim. Tātad visas dainas iespējams palasīt tikai kādā no Rīgas bibliotēkām. Nezinu, vai iecerētos dainu sējumus redzēs arī mani bērni. Tik daudz par dainām runājam, bet grāmatveikalu plauktos tās neredzam. Bet tās — latviešu tautas lielākais mantojums, kuram lemts pārdzīvot katru no mums. Žēl.

13. decembrī. Mežā. Sniegs sakritis pārbagāti. Pusauga bērziņi saliekti pāri ceļam. Tie ir skumji vārti, kuriem eju cauri, daudzi no šiem jaunekļiem muguru vairs neatlieks nekad. Smagā sniega vidū pārlauzta priede, pamatnē pēdu resna. Raustu noliektās lazdas, kādu bērziņu. Tie atliecas, dažs ne gluži. Darbs nepaveicams. Kur Plūdoņa apdzejotais Mežavecis ar rūķīšiem, es saucu, bet skaņas noslāpst kā baltā villainē. Kam šie rūķīši nebirdina sniegu, neveic savu ziemas pienākumu? Pa sniegu kā vīles ar rupju diegu šūtos svārkos peļu pēdu pa divi, pa divi virknes un virknītes. Kur «Skandinieki» un citi īsto dziesmu zinātāji? Lai taču dzied par Vēju māti, vienīgi viņa spētu palīdzēt sniega nomāktajam mežam.

14. decembris. Vēju māte mani uzklausījusi: naktī silts vējš nopurinājis mežā visu sniegu. Egles un priedes lepodamās vējā šūpo atlīkušos, brīvos zarus. Dažs bērziņš tomēr palicis saliektu muguru, dažs — uz mūžu. Vai pats esmu bijis allaž tik stiprs, lai šodien bērziņiem pārmestu viņu vājumu? ...

15. decembris. Radiokalendāra lapiņa. Dzi-1 rauši: pirms astoņdesmit gadiem brazīliešu -arhitekts Nīmeijers. Foto ar viņa radīto gal-vaspilsētu Brazilju redzami retāk, ANO celtni Ņujorkā redzam vai katru vakaru. Aktieris ļ Harijs Liepiņš arī nav bijis taupīgs — notērējis jau sešdesmit. Diktore: latviešu lielākajai esejistei Zentai Mauriņai apritētu 00. Šīs radiolapiņas bieži ir sirsnīgas un minūtē izklāsta, aizskar daudz no latviešu kultūras vēstures. Uz Rīgu. Vakarā Mākslas darbi-nieku namā Ingrīdas Sokolovas iecerētais un lasītais literārais vakars par Zentu Mauriņu. I 42 pēckara gados pirmais. Esmu ticies ar tau- 1 tiešiem, kuri emigrācijā redzējuši Mauriņas pašas vakarus. Viņi teiktu — šovakar kā ar Mauriņu, likteņa grūti piemeklēto, visu dzīvi varonīgo. Divreiz septiņas sveces. Ziedi, zaļi stādi. Spogulis aiz tiem itin kā atspoguļo aizsauli, kurā aizgājusi rakstniece pati, atstādama skaidro seju uz molberta mūsu priekšā. • Ingrīdas Sokolovas vakars ar iejūtīgajiem vārdiem saucās «Atgriešanās». Atgriešanās ' devītajā gadā pēc viņas nāves. Literārā dzīve < un šis Mauriņas vakars uzvedina domāt, ka pie mums pastāv nerakstīts likums ar retiem izņēmumiem, ka svešumā nokļuvušiem rakstniekiem, skaņu māksliniekiem, gleznotājiem, grafiķiem vispirms jānomirst, lai tad pēc dažiem vai daudziem veļu laivā pavadītiem gadiem atgrieztos dzimtenē. Sola izdot vienu Mauriņas grāmatu, Mauriņas grāmatas ir atspulgs no pasaules gaismas, plaukstās uz Latviju nests. Bet viņai latviešu valodā vien ļ iznākušas 26 grāmatas. Vai šī nelielā grāmata domāta kā izmēģinājuma balons? Sak, ja j

pēc tās iznākšanas lasītājs neaizies bojā, izdosim vēl. Un kad vēl iznāks šī pagaidām vienīgā? Zinātņu akadēmija to zina, es — ne. Turklāt šai grāmatā būs tikai Mauriņas līdz karam sarakstītais. Bet viņa auga līdz mūža pēdējiem gadiem, un labākais varbūt pat radies pēckara gados. Viņa vairs par pašas uzrakstīto nelemj. To dara zinātnieki.

16. decembri. Sniegam garoza. Ejot uz lauku, apvelku vecus zābakus, pensionāram jābūt ne tikai vecam, bet arī taupīgam — sērsna var saskrāpēt ādas virsu. Esmu pieredzējis. Valmieras avīzē «Liesma» lasu, ka manā dzimtajā Rūjienā puikas, pusaudži situši, nomocījuši, pat dīrājuši vēl nenobeigušos kaķus. Tiesāti. Sodīti nosacīti. Manos puikas gados Rūjienā viens iešāva ar paštaisītu stopu bultu vardei kājā. Par to mēs ilgi ar viņu nerunājām un saucām par varžu bendi, varētu teikt, viņš tika izraidīts no mūsu — puiku sabiedrības, kā šodien domāju — labas sabiedrības. Pagāja gadi, kamēr sodu likumos iedabūja attiecīgo pantu. Cik dvēseļu pa to laiku tika sakropļots? To likumdevējs nezina. Un cik bieži šo pantu piemēro? Saka — esot grūtības, ja turētos strikti pie likuma, būtu jātiesā arī tie, kuru vainas dēļ teļi nosalst vircā, nedzirdināti noslāpst vai neēdināti nobeidzas. Reizēm avīzēs pavīd, ka tā notiekot. Vai likums nav visiem viens?

17. decembris. Piezvana Cēsu sanepidsta-cijas galvenais ārsts. Sarunas temats — ko-pigs raksts par Gaujas postu. Pie Cēsīm vietām jau bijis jāaizliedz peldēties. Tātad «progress» — esam jau zināmā mērā sasnieguši Lielupes līmeni. Ūdens pie Cēsīm bakterioloģiskajā ziņā piesārņots tā, ka 240 reizes pārsniedzot normu. Es ārstam stāstu, ka tagadējā vircas straumē, ko sauca un sauc par Siļķu upīti, pats reiz dzidrajā ūdenī redzēju ienirstam krāšņum krāšņo zivju dze-nīti. Man netic. Cēsiniekus mierina ziņa, ka Reinā esot sliktāk. Kaut kur radio ziņo, ka miris 1901. gadā Viļņā dzimušais, viens no ievērojamākajiem 20. gadsimta vijolniekiem Jaša Heifecs. Pirms kara, tāpat kā dažos pēckara gados, kad Rīga vēl nebija tik provinciāla, Heifecs, tāpat citi diži mūziķi, apmeklēja arī Rīgu.

19. decembris. Svešas lasītājas vēstule par manu ceļojuma aprakstu. Vēstulē nezin kādēļ arī rakstīts, ka neesot grāmatu par Latvijas lauksaimniecības darbiniekiem, kuri savā laikā iespēju robežās augstu pacēluši Latvijas lauksaimniecību. Esot desmitiem grāmatu par aktieriem, bet no lauksaimniekiem tikai par Lejiņu un Rizgu. Nākošgad profesoram Bergam apritot 125. dzimšanas diena. Meklēju vecos rakstos par Bergu, Latvijas lauksaimniecību un sviesta eksportu. Notīrītais un ar smalkiem pelniem apkaisītais celiņš atkal apsnidzis. Loku muguru. Grūti sētniekam ziemā, īpaši, ja jāstrādā pie tik piekasīga saimnieka, kāds esmu pats. Ievērojot tagadējā, modernā pasta neizzināmību, parādās pirmās Ziemassvētku un Jaungada

apsveikumu kartiņas. Apsveikumu rakstīšana un saņemšana ir stāsts par sevi. Par vienaldzīgiem kļuvušiem, par sadusmotiem, par aizmirstiem, par mirušiem. Ne jau pirmo gadu Jaungada kartiņas provincē pagrūti sameklēt. Avīzē lasu lepnu ziņojumu: izdotas 16, katra 500 000 tirāžā. Labāk jau nu būtu 32 pa 200 000. Tādēļ man gadījās, ka piecas brīnišķas Purvīša «Ziemas» aizsūtīju tiem, kuri man atsūtīja piecas brīnišķas Purvīša «Ziemas». Kartiņas ar laimes pūķiem Cēsīs neparādījās. Cēsu sakaru nodaļā gan bija 27 dažādas spožas un pievilcīgas kā krāsotas lūpas, tikai visas krievu valodā. Vai pastāv norādījums Cēsu sakaru nodaļā apsveikumus ar latviešu tekstu nepārdot? Nezinu, šī nav pirmā reize. Ceru, 1988. gada beigās atradīšu mākslinieku kooperatīvu, kur varēšu sarunāt man patīkamas apsveikuma kartiņas kā grāmatu zīmes. Uz dažām varētu būt tikai divi burti — P.f. «Pour félicité», kādas gadījies redzēt bērnībā un mākslas žurnālos. Cēsu tirgū daudz piparkūku siržu. Piparu gana. Daudz adītu cepuru un nevienas plucinātas zoss. Par marinētiem gurķiem prasa 5 rubļus kilo, divtik, cik maksā tā sauktā «valsts desa». Latvijas lauksaimniecības vēsturē vienreizēji. Totāls ne-gurķu gads. Fotogrāfa Lerha vitrīnā redzami pārfotografēti un palielināti veci «kabineta foto», uz cieta kartona uzlīmēti, ar zeltītu fotogrāfa faksimilu. Šodien tik rūpīgi vairs nestrādā. Labi, ka dažam bijis iespējams kariem cauri saglabāt šos brūngani ietonētos foto, arī pēc bēniņu tīrīšanas vētrām, kad pionieri labticīgi stiepa makulatūru, lai tā pēc tam trūdētu bezpajumtes lietū un sniega. Daudz vēstures liecinieku bezkaislīgi un objektīvi slēpjas šais fotogrāfijās.

20. decembrī. Kino noskatāmies «Augstāko tiesu». Saka — pasaules klases darbs. Iespaidīga, rūpīgs darbs, biedinoša. Tikai — man asociācija ar lauku sētu, kur pie augsta mieta aiz kājas pakārta vārna — biedinājums citām nezagt cāļus. Skumji, ja jācērt tādas kārtis. VEF's zaudē tikai ar desmit punktu starpību. Tātad vienlīdzīga cīņa, kad pietrūkst mazliet laimes. Kaut Vefiņš arī paliktu astotajā vietā, tā ir mana komanda, par kuru turēšu īkšķi. Televīzijas «Akcentā» redzu Kārļa Zāles māju Rīgā, Satek Ies ielā un vēl otru, zīmīgu, aizsargājamu koka māju Ķīpsalā, paredzētu nojaukšanai. Dzirdēju jautājumu Rīgas prokuroram, vai viņam kas sakāms par likumu pārkāpumu šai ziņā. Skumji par šīm saudzējamām mājām Rīgā, Cēsīs, citur. Administratori visā republikā iemanījušies izkļūt sausā — viņi mājas ne-nojauc, gaida, kamēr tās, cauro jumtu un dauzoņu postītas, sabrūk pašas. Pēc tam — «no probiem», problēma atrisinājusies pati no sevis. Arī simptoms. «Volksstimme» lasu, ka Vīnes valsts operā uzvesta Gluka «Ifige-nija Aulidā», sakarā ar operas reformatora Gluka 200. nāves gada piemiņu. Mani aizkustina Gluka cildenā mūzika. Vai nu neesmu ievērojis, vai arī Latvijā Gluka gads netiek pieminēts.

22. decembrī. Kalendāra lapiņā Tautas skatuves mākslinieces Lilijas Zvīgules 85. dzimšanas diena.

Uzskatām, ka suns pieaudzis, jo prot nostāvēt uz trim kājām. Ejam reģistrēt. Suņu pasē jāieraksta, kādas sugas. Krancis, es saku. Tādas sugas katalogā nav, man atbild. Dzīvē ir, saku. Dzīvē daudz kas ir, kas katalogā nav, man atsaka. īpašas pazīmes? Melns, netīrs purns, es saku. Neder, man atbild, ja netīrs, var nomazgāt, rakstu — melns purns.

23. decembrī. Pieci kosmonauti orbitālajā stacijā. Domāju, saprotam to prieku, kādu izjuta viņš, kurš pēc 320 dienām gatavojās atceļam. Arvien apbrīnoju kosmonautu patieso varonību, dodoties tālajā ceļā. Vēl priecājos — viņi tur atrodas, tur ieradušies, lai strādātu. Cik drausmīgi skanētu, ja paziņotu, ka kādas valsts pilsoņi ieradušies kosmosā, lai tēmētu nāvīgus lādiņus uz zemi. Tas būtu pretēji visam, ko saucam par progresu, par cilvēcību. Bet tā vēl nav.

24. decembrī. Rīgā, Balasta dambī, keramiķu namā trīs Žūriņu ģimenes sievu — Ausmas, Annas, Aivas — izstāde. Latviska, vienkārša, izprotama māksla. Cibu vākos oranži saulrieti un pļavu zaļums. Kā jau ziemas serdē — budēļi ar mīlīgu nāvīti un zīlīti zarā. Bļodas, podi — saskaņā ar kaltētu tēju saišķiem. Aļģēm apauguši dzirnakmeņi. Un izjūtu varavīksne, kas izaugusi no laucinieku ša-tiersegām, kādas pavadījušas mūsu iepriekšējo paaudžu mūžus. Apmeklētāju grāmatā todien esmu devītais, skaitlis nav zemē metams. Turklāt parakstos tūlīt aiz Jāņa Liepiņa. Viņu noteikti ievēros skaidrā rokraksta dēļ, un tad jau pamanīs mani arī. Vakarā pie meitas uz vārdadienu. Ievas un eglīte. Apdāvināšanās. Saņemu ziepju gabaliņu, kaut slepeni cerēju uz zobu pastu. Arvien atceros gadu pirms kara, kad krusttēvs Augusts man uzdāvināja pildspalvu, jo gatavojos studēt. Mūža pirmo pildspalvu. Tovakar pie eglītes dziedājām paši, tagad to veic magnetofons. Glītāk, bet neticu, ka labāk.

25. decembri. Pa radio «Skandinieki» skandina novadu saulgriežu dziesmas. Tu brīnums — tepat esmu dzīvojis, bet cik nedzirdēti raibas! Klausoties pats jūtos ķekatnieku pulkā, mēteli apgriezis uz otru pusi, lai mani nepazīst, klusi cerēdams, ka mani pazīs.

26. decembris. Cēsu tirgū gurķi tikpat dārgi. Zivju nav. Tās ir, protams, ir, no jūras, žāvētas, sālītas, kūpinātas, Latvijā seno paražu — Jaungadā paturēt pirkstos kaut vienu lielu zivju zvīņu kā sudraba naudiņu — vairs ievērot nevar. Vai secināt, ka upes, ezeri, dīķi izsīkuši un zivis tajos vairs nemīt? Tirgū pārdod arī krāsainas, varbūt drusku piekrā-sotas salmenes, kopā ar pakaltētām zālītēm. Tomēr atgādina vasaru un pļavu. Pie tirgus laukuma divcilvēku augstuma sniega un ledus pūķis. Tādā apdarē — visumā patīkams mājkustonis. Gada nogales raibums. Radio atskaņo Zviedrijas «Vilcējas», kuras, arī būdamas tālu no dzimtenes, apbrīnojami skaidri un skāņi velk latviešu gadskārtas dziesmas.

Tā — mušu neapdzisusī dziesmu un valodas mīlestība. Vakara krēslā meža malā auro tā kā brieži. Tik pa logu redzams, ka visi uz divām kājām un stampā uz autopiestātnes pusi.

27. decembri. Atkal atkusnis. Pil garām vienam griestu dēlim. Slikti, ja dikti salst, slikti, ja kūst. Esmu aplam prasīgs. Tad jau iznāk, ka tikai mūža mājā būs labi un pareizi. Mežā sniegs saplacis. Manas apgaitas malā zem dižas egles zaru pārsega atrodu, ka taisni te vakar mitinājušies «brieži», kuri tumsā auroja. Pēc jaukas paražas dedzinājuši eglīti. Svecītes bijušas krāsainas, kā liecina nopilējušais parafīns, degušas slikti, jo izrauta vesela sērkociņu kastīte. Dzīvojuši turīgi — pamesta ābolu deserta tortes kārba, trīs dārgi marinētie gurķi, burciņa šašlika mērces. Bijušas arī dāmas — viena tēlojusi sniegbaltīti, pamesta marles diadēma ar zelta konfekšu papīra greznojumu. Iespējams, sniegbaltītes uzstājas kažokos, tām jāizģērbjas nav. Otra dāma slaucījusi sajūsmas asaras un blakus tukšai pudelei sniegā pametusi zilrūtainu mutautiņu. Šai mutautiņā vēlāk varēs asaras slaucīt vāveres un sīkās pelītes, bēdājoties par stikliem, kuri ugunskura pelnos palikuši no sasistās konservu burkas. Stikli dabā saglabājoties tikpat ilgi, cik Ēģiptes piramīdas.

29. decembris. Uz Rīgu. Paplašinātā RS valdes sēde. Par grāmatu izdošanas lietām, ķabāk šīs sēdes nebūtu — skumja gada nogalē. Grāmatas izdod četras piecas reizes gausāk nekā 1956. gadā, kad iznāca mana pirmā, necilā grāmatiņa — jau pēc sešiem mēnešiem. Tagad — divi trīs gadi, ja veicas. Krievu valodā izdodamo darbu redakcijas vadītāja Nātiņa ziņo, ka viņas redakcijā jau stāda 1992. gada plānus. Aspazijas, Zālītes sējumi atkal «pārslīdējuši» (cik maigs vārds!) nākošajā gadā. Toties ap katru rakstnieku apaugusi vismaz desmitkārt lielāka ierēdņu saime, kura rūpējas par grāmatu labvērtību un izdošanu. Vienīgais iepriecinošais — Čaka «Mūžības skartie» iznāks 1988., trīsdesmit astotajā gadā pēc viņa nāves. Daudzus darbus no latviešu literārā mantojuma mūsu paaudzei neredzēt. Un tad vēl «Jaunajās Grāmatās» raksta, ka grāmatu iespiešanas tehnika esot moderna. Sēdē pie viena lēmuma pievienoja vēl vienu. Vai bija vērts turpat simts cilvēkiem sēdēt trīs četras stundas? ...

31. decembri. Cēsu maizes veikala baltmaizes plauktā tikai ogu maize. Nav slikti, bet būtu vēl labāk, ja atrastu arī baltmaizi bez ogām. Pirms pašas gadu mijas izskrienu sniegā. Ir! Ir abas eglītes! Pirms daudziem gadiem es Kocēnos, netālu no tēva mājām mežā pie Silupītēm atradu savādas eglītes, garām, mīkstām skujām, zariņi kā kaķu ķepiņas. Trīs egļu mazuļus pārvedu uz Cēsīm, iestādīju mājas tuvumā. Ieauga grūti, sākumā necieta spilgtu sauli, tad vienā maijā apsala vēlajās salnās. Pēdīgi tak saņēmās! Bija jau manā augumā. 1986. gada 31. decembrī vakarā vienu nocirta, kaut bija redzams, ka tās stādītas, koptas. Šogad nenocirta. Es ļoti priecājos, jo 1988. gadā iegāju ar abām dzīvajām eglītēm.

1988. GADS

1. janvāris. Tūlīt pēc pusnakts televīzija reklamē atsvaidzināšanās līdzekli «Ramona», kaut gan neviens vēl noguris nejūtas. Reklāma tālredzīga — atsvaidzināšanās būs vajadzīga 31. decembrī. Jaunā gada raidījumā blakus asprātīgajiem latviešu aktieriem daudz videoklipu ar ārzemju meitenēm, itin kā pašiem tādu — vēl glītāku un plikāku nebūtu. Manā jaunībā teiktu: klanīšanās Rietumu priekšā. Lasu atkal Ingmārā Bergmaņa memuārus, kuros daudz nesaudzības, arī pret sevi. Par kādu kritiķi viņš saka: «Es viņam novēlu ellē pavadīt vairākas mūžības, kurās viņš drīkstētu lasīt tikai pats savas recenzijas.»

3. janvāri. Rīgā Drāmas teātrī Blaumaņa 125. dzimšanas dienai veltīts vakars. Viss, kas saistās ar Blaumani, ir liels. Ģirts Jakovļevs norunā «Tālavas taurētāju», vienkārši, kā lielai mākslai pieklājas. Sirsnīgas dramaturgu Priedes, Gulbja, Putniņa pārdomas. Ar pārsteidzošu spēku Pēteris Lūcis atbalso «Indrānu» tēva teikto, aizgājušos latviešu «Indrānus». Cik traģisks Blaumaņa mūžs — lai brauktu ārstēties, jāvāc ziedojumi. Pauls Putniņš atzīmēja būtisko, kādēļ Blaumanis latviešu literatūrā nemirstīgs — viņa lielā cilvēcība. Jā, Blaumanis stāsta, bet netiesā.

5. janvāris. Televīzijā raidījums par Rīgas metro. Tas atgādina tiesas sēdi, kuras spriedums jau zināms, pirms sēde atklāta. Celt. Lieciniekus, kuri domātu citādi, šai sēdē nepieaicina. Uz spriedumu lietpratīgi vada žurnālists Meškuns. Tūlīt pēc tam laba vēsts estrādes mūzikas cienītājiem: būs jauna, liela un mūsdienīga koncertzāle. Cits var pagaidīt. Piecus sešus grādus silts. Gaujā liels ūdens — kā pavasarī. Kamēr tāds silts, ienesu ogles un malku. Vai tad nu īstas ziemas nemaz nebūs?

6. janvāris. Uz Rīgu. Pļavas, atmatas dzelteni pelēkas, pameži rūsgani no pērnējām lapām, lapsas krāsā. Zelmeņi pat koši zaļi, vietām uz tiem sēž ūdens peļķes. Ar bažām aplūkoju ceriņu krūmus. Par laimi, pumpuri atmodušies nav. Kurzemē esot. Mākslas muzejā Rīgā. Te laikam vienīgā vieta, kur šobrīd Latvijā ziema, turklāt pat ziemas pasaka. Te redzi, ka sniegs reti kad tikai balts, bet tajā tik daudz rožainu, zilganu, pat zeltainu nokrāsu. Kā dārzā. Tur, izstādē, redzēju, kā ķekatās iereibis zirgs pār ilksi krīt, kā dzērve knābā un, kā jau ķekatās, pat nāvīte nav nekāda niknā. Tur redzēju, kā agrāk ziemā brauca ciemos, laikos, kad katra ciemošanās bija notikums, jo ik dienas bija daudz jāstrādā. Par katriem ciemiem runāja nedēļām. Tur atkal atradu iebraucamo vietu un zirgus tajā. Tur redzēju, ka ziemā dzīve tāpat turpinās: mežus cērt, vilki naktī klīst. Kā šī izstāde «Ziema» parādīja Latvijas ziemas daili! Tomēr — gleznu atlasē pretalkohola princips gluži ievērots nebija: no Līvijas Endzelīnas audekla liesmoja oranžs pīlādžu vīna balons. Un siltums no tā. Zinību namā, ko arī par «Dieva ausi» sauc, izstādījušies floristi. Vāktas zaļas un rudenīgas lapas, papardes, sūnas, ziedi, zāļu stiebri. Šīs dabas krāsas vācot, esi bijis laukā, pļavā, mežā. Jau tas ir sakars ar zaļo dzīvību ap mums. Pie griestiem karājas salmu puzuri. Rudzi tai tīrumā bijuši kā niedres. Mans suns iestāžu šņorgrāmatās vairs nav suns, bet «neproduktīvais mājdzīvnieks». Garāk un smalkāk. Tāpat kā mana gumijas laiva vairs nav gumijas laiva, bet reģistrēts mazizmēra kuģis. Ierēdņiem galvas vēl strādā, jaunus apzīmējumus gudrojot.

8. janvāris. «Cīņā» interesants Ingus Pēter-sona stāstījums par operu Anglijā. No viņa stāsta jūtama lielo operas namu elpa: katrai operas partijai rūpīgi «piemeklē» piemērotāko dziedātāju, kaut tas būtu jāangažē no tālienes. Tā — operai dabiska parādība, jo katrs uzvedums izcils, ar ausīm klausāms, krāsains, ar acīm dzerams, bieži dvēseli satricinošs pārdzīvojums. «Literatūrā un Mākslā» laikam gan Latvijā pirmo reizi pēc gadu desmitiem, kopš grāmata iznākusi, publicēts Džeimsa Džoisa romāna «Uliss» fragments, no tulkojuma., kurš iznācis Zviedrijā. «Uliss» bija notikums, kurš 20. gadsimta literatūrā atbalsojas vēl šodien, arī latviešu literatūrā.

9. janvāris. Šķirstu dižā vācu mākslinieka Albrehta Dīrera mapi. Ap 1500. gadu cilvēka vaigs bijis tāds pats kā šodien un Dīrers pratis dziļi tajā ielūkoties. Arī ļoti pašapzinīgajos pašportretos. Bet te, raugos un viena zīmējumā pamanu arī — cūkas. Tās gan toreiz bijušas vairāk līdzīgas meža, nevis mūsu mājas cūkām. Dies sargi, es domāju, ja kādam diktatoram ienāktu prātā cilvēku cilti mērķtiecīgi uzlabot tā, lai rastos tikai daiļi un gudri cilvēki. Tehniski jau tas šodien itin kā būtu iespējams. Bet cik tad pasaule būtu garlaicīga, un mēs ilgotos nevis pēc skaistām, bet ļoti dažādām sejām!

9. janvāris. Vēlu vakarā radio atskaņo Tito Gobi dziedātās neapoliešu dziesmas, arī «Caro mio ben». Kāds cildeni vienkāršs, aizkustinošs dziedājums! Atkal — liela māksla ir vienkārša. «Caro mio ben» pirmo reizi dzirdēju pa radio jaunekļa gados. To dziedāja dižā Marianna Andersone. Toreiz šī dziesma skanēja ļoti svinīgi.

10. janvāris. Ciemos pie čellista Igora Grapa Cēsīs. Klausos labas plates. Pastāvot nodoms Cēsīs organizēt simfonisko orķestri. Kaut izdotos! Pirms daudziem gadiem Cēsīs to mēģināja vijolnieks Veilands. Uzveda arī Rahmaņinova operu «Aļeko». Mūzikas dzīve jau arvien pastāv no uzplūdiem un atplūdiem — to taču īsteno dzīvi cilvēki, kuri aug, uzplaukst, noveco. Latvija šodien bagāta ar izciliem kordiriģentiem un koriem. Iespējas to parādīt pasaulei par mazām. Valdemārs Ancītis atsūtījis Saldus avīzes literāro lapaspusi. Vienā publicēts vidusskolnieces Šteinbergas raksts par māju vārdiem. Negaidīti vārdu skaidrojumi! Tā māju vārds «Atpūtas» skaidrots: «Stiprs alus izlauza mucai dibenu, tādēļ ka tai nebija atpūtas.» Redzi, nu! «Gaiķi» — «gaiķis ir aušīgs, pārspīlēts cilvēks, bet par gaiķa zirgu sauc brūni pelēki plankumainu zirgu.» — «Loši» — mājas-vārds — «lošs ir zirgs lūša spalvā». Vai nu tā, vai drusciņ citādi, bet svētīga ir skolēnu griba iedziļināties latviešu valodas noslēpumos un svētīgs Ancīša darbs, viņus ar publikācijām uz to skubinot.

13. janvāris. Rīgā. Rakstnieku savienības valde, Zinātņu akadēmijas Valodas institūts, universitātes Filoloģijas fakultāte un Izglītības ministrijas pārstāvji sanākuši, lai runātu par latviešu valodas mācīšanu skolās. Sanāksme atreferēta «Literatūrā un Mākslā». Ne nu gluži visa. Kāds pats esmu latviešu valodas neziņa: tikai sanāksmē uzdzirdēju, ka pastāv vesela mācība par «salikto vārdu sintaksi», kuru skolēniem diemžēl neizdodoties apgūt pat divdesmit stundās. Šausminos: kā bez šīs mācības esmu iedrošinājies ķerties pie rakstāmā .. . Sods droši vien sekos, nezinu tikai — kad. Tepat uzzināju biedinošo vēsti, ka turpmāk, iestājoties Latvijas augstskolās, latviešu valoda vairs nebūs konkursa priekšmets. Tas nozīmē, ka nākošajam ārstam, inženierim, mežkopim vairs netiks prasīts, lai viņš savas domas mutvārdos vai rakstos spētu izteikt skaidrā, pareizā latviešu valodā. Vai daudzi kūtrie te nesaskatīs pamudinājumu — jau vidusskolā latviešu valodu mācīties, kā saka, pa roku galam? Jau šodien mans kolēģis Jānis Liepiņš atradis — ārstu, kas visu laiku par kalnu nesaka «augsts», bet «auksts», tāpat kā par ūdeni. Un sanāksmē arī domāju par to, vai bērniem par šķiru cīņu un citām cīņām būtu jāiepazīstas caur prātu, caur asiņainu statistiku, tā atbaidot no pamatīgākas izpratnes. Vai gan nebūtu prāts jāsasniedz caur jūtām, jo tās taču noturīgākas: vai tautasdziesma par bārenīti un pamāti, un kungiem, kuri nedod svētu vakariņu, neizsauks skaudrāku žēlumu par dzīves netaisnībām nekā gudra teorija par šķiru cīņu? Vai vecais Anša Līventāla dzejolis «Cūkas ganot, Matīsiņam dziedāt vis negribējās» neiespiedīsies atmiņā vairāk nekā gudra teorija, jo bērni taču ir jūtīgi pret citu ciešanām. Caur jūtām uz prātu ir pareizais ceļš. Diezin vai būtu grāmatas iemīļojis, ja man būtu jāmācās no tādām, no kādām mācās mani mazdēli.

14. janvāris. Šķirstu Dabas un vēstures kalendāru, manās acīs ilgus gadus labāko no visiem. Esmu arī visus sakrājis. Dažkārt no šiem vecajiem kalendāriem par Latviju uzzinu vairāk nekā no Padomju Latvijas enciklopēdijas. Bagāts arī šogad, kaut par 16 lapaspusēm plānāks. Žēl. Tāpat neizprotu, kādēļ kalendārā atzīmētas daudzu man pilnīgi svešu personu jubilejas, kurām ar Latvijas dabu un vēsturi sakars visai attāls, bieži tikai tāds, ka viņi šodien te dzīvo. Tad ieskatos uzmanīgāk: toties viņi ir titulēti — doktori, laureāti, nopelniem bagātie. Laikam jau tādas instrukcijas. Ak, šie tituli, tituli... Piecietīšu, kaut vai tādēļ, ka kalendārā atradu ziņu, ka šogad zirņi jāsēj svētdien, pirmajā maijā, bet redīsi pirmdien, otrajā maijā. «Cīņā» agroproma priekšsēdētāja Breša referāts kolhoznieku kongresā. Arī teikts, ka šogad kartupeļi Latvijā jāieved no citām republikām un zemēm. Mēģinu atcerēties, vai manā mūžā vēl kādreiz tā bijis. Kartupeļu sēklu gan — to veda pat no tālienes, lienēja vai pirka, lai iegūtu īpaši labu.

19. janvāris. Uz Rīgu. Pa Straupes ceļu. Birzēs bērzu stumbri kā Purvīša pavasara ainavās. Tomēr nē — vēl trūkst pumpuru violeti brūnās. Pavasara krāsa jau nav tikai zaļa. Garām Murjāņu sporta skolai, kur auto samazina gaitu, lai uzmanītos no iespējamiem nākošajiem rekordistiem. Vakar vācu žurnālā lasīju, ka pagājušajā vasarā VFR mirusi labākā pieccīņniece, pasaules klases sportiste Heike Dreslere, ziedošos gados. Sagrāvusi veselību, ilgstoši dažādus medikamentus lietojot. Ne jau vienīgā pēdējo gadu sporta vēsturē. Tā sauktais sasniegumu sports šodien bieži vien ir kā skumja lapaspuse grāmatā par veselīgu dzīvesveidu. Pēc aktīviem sporta gadiem invalīdu paliek vairāk nekā dažā cilā profesijā. Esmu dzirdējis par Murjāņiem sakām: gladiatoru skola. Vai šai nosaukumā aplams viss? Pamazām izgaist gadu desmitiem skandinātā teika, ka Padomju Savienībā neviena profesionāla sportista nav. Visi zinājām, ka ir gan, bet izlikāmies nezinām, jo tā skaitījās pieklājīgi un patriotiski. Kā rakstnieks domāju, ka grāmata par mūsu sportu un sportistu likteņiem, spoži apgaismotām arēnām, goda pakāpieniem un tāpat par šaubīgām aizmugures ieejām šai spožajā pasaulē, pie kurām mētājas daudz tukšu medikamentu ampulu, būtu ne tikai priecīga, bet saturētu arī traģiskas epizodes par nevis uzlabotu, bet par sagrautu veselību un vientuļām dienām, kad neesi vairs vajadzīgs. Tādas grāmatas pie mums ir gan, bet tur rakstīts par sportu ārzemēs. Dailes teātrī šovakar Čaka «Mūžības skarto» uzvedums. Izrāde dziļi saviļņo. Viss — pat ziņģe ar vienkāršiem vārdiem no strēlnieku laikiem: «Ak, Latvija, kur tavi dēli...» Bieži pārņem sajūta, ka neredzama strāva, vienotas domas un sirdspuksti vienā taktī nāk no skatuves uz skatītājiem, un arī aktieri tāpat izjūt uzmanību un atvērtās sirdis zālē. Latviešu tautas vēsture šai brīdī vieno visus. Kaut arī — daudz te tāda, ar ko jauno skatītāju paaudze varbūt saskaras pirmo reizi dzīvē, pārdzīvo pirmo reizi mūžā. Piemēram, lielais tautas exodos, aiziešana, kad simti tūkstoši pameta simtiem gadu iedzīvotās mājvietas un devās traģiskajās bēgļu gaitās. Kur skolas grāmatās par to uzzināms? Kad avīzes pilda skumjie sludinājumi, piederīgos pa visu lielo Krieviju meklējot. Kad pirms kaujas tiek rakts liels, liels kaps un izcirsts liels, liels krusts tiem, kuru pēc kaujas vairs nebūs. Ne tikai par to, kā latviešu strēlnieki apsargāja Kremli. Tad man izrādes laikā ienāca prātā, ka daļa jaunās paaudzes visu to zina ļoti aptuveni, ne savas zināt negribēšanas dēļ. Jo Latvijas vēsture skolā mācīta, varētu teikt, ļoti dozēti, taupīgi. Par Krievijas ķeizarvalsts cariem stāstīts vairāk nekā par zemgaļu virsaišu izmisīgo, vīrišķīgo cīņu pret krustnešiem. Turklāt šī vēsture ieturēta zināmos kanonos: tas ir pareizi, tas mazliet pareizi, bet tā nemaz nav bijis, kaut tēvs un māte paši cilvēku likteņus redzējuši citādus, arī pazūdam cilvēku simtus. Cik no skatuves satricinoši skanēja mātes, meitas, līgavas sauciens 1920. gadā — «Uz mājām!»! Un liela daļa brauca, sirdstīru jūtu aicināti, pie mātes, pie bērniem un sievas. Bet cik ilgi strēlnieki tika dalīti itin kā pareizos, kuri mājās pēc pirmā pasaules kara neatgriezās, un ne visai pareizos, kuri grūti slāpējamam sirds aicinājumam «Uz mājām!» toreiz paklausīja. Tikai Podnieka «Strēlnieku zvaigznājs» parādīja arī šos nepelnīti piemirstos. Gaidu Čaka grāmatu. Tovakar izrādē iekrita prātā cita — arī nu jau aizgājušā dzejnieka Egila Plauža vārdi: «Mana sērā, dzidrā dzimtene.»

20. janvāris. Eju ar savu neproduktīvo mājdzīvnieku, kuru agrāk sauca vienkārši par suni, pa mežu un gravām. Suns saceļ spalvu un brīdinoši ierūcas. Ieklausos — arī gravā kāds rūc, guldz, irdz, bet bez naida. Tā ir viena no dziļajām gravām, kuras pēdīgi visas tiecas uz Gaujas pusi, kurām dibenā tīras smiltis un strauts. Bet šodien — 20. janvāri — strauts rūc, kā sniegam kūstot. Ūdeņi runā ļoti dažādās balsīs. Strauts te nepieciešams — zemē samanu stirnu pēdas — te viņas dzer. Centrālās Komitejas lektori jā piemin arī to, ka Rīgā strādājot daži vjetnamieši. Man tas izklausās tikpat neparasti, kā Latvijā ievesti kartupeļi. Vai pārāk daudz strādāt spējīgu nav iestājušies ierēdņos?

21. janvāris. Ar vislielāko uzmanību noraugos pēdējo dokumentālo filmu sērijā par Ļeņinu. Visvienkāršākā patiesība iespaido vairāk par vismākslinieciskāko režiju. Jūtu, cik dienas toreiz bija sēras un tikpat sirdi saldējošas kā aukstums, kurā sasala izelpotie garaiņi. Vai dažs jau nenojauta, ko gulda kopā ar Ļeņinu? Raugoties šai dokumentā, bez paša risinātām domām neiztikt. Daudz pazīstamu seju, arī redzētas vēlāk pazudušo valstsvīru sejas. Arī latvieši. Arī Staļins pielicis roku, šķirstu nesot. Cik cilvēku spēka gados caur viņa gribu un rīcību tika iznīcināti vēlāk no tiem, ar kuriem viņš tur bija kopā? Vai viņš vai citi tai brīdī to jau nojauta? Staļina biogrāfijas citās zemēs parādījušās daudzkārt. Pie mums, izņemot viņa dzīves laikā izdoto, neesmu redzējis. Pēc cik paaudzēm tāda parādīsies? Cik patiess, nozīmīgs, sirsnīgs šķita pēc bērēm Krupskajas teiktais, ka Ļeņins nav vēlējies, lai no viņa izveidotu elku. Un pat neērti iedomāties, ka viņa vārdā tiek nosaukta dubļos slīkstoša saimniecība vai uzņēmums, kurā ražo brāķi un parādus. Katrā ziņā šis filmas dokuments vismaz manai paaudzei, kuru kropļoja garīgi un iznīcināja nometņu simtos, bija ļoti nozīmīga vēstures stunda.

23. janvāris. Rīgā iegriežos centrāltirgū tai pajumtē, kur pārdod augļus, mandarīnus, gra* nātus, riekstus, dzērvenes, lauru lapas, tāpat ķiplokus spēka un spēju atjaunošanai. Te lielākā daļa dienvidnieku. Viņu tirgošanās maniere dienvidnieciska, mani nesajūsmina. Un cenas ne tik. Mandarīni par sešiem rubļiem kilo. Āboli tāpat gaļas cenā. Pirktu tikai tad, ja būtu jāiepriecina slimnieks. Vai kādreiz mūsu pašu dārzi atkal apgādās ar ābolu skurbinošo smaržu, kādu jūtam no iekosta ābola? Vai tikai no vecuma nokaltušas, sašķēlušās ābeles pie bijušo mājvietu graustiem stāstīs vecu, pārdzīvotu teiku par āboliem līdz Lieldienām ... Latvijā taču āboli padodas. Šādu domu risinot, man centrāltirgū pat granāti, no ārpuses violeti sārti plankumaini un iespaidīti, atgādināja nevis dienvidu sauli, bet dzērāja seju, kuru iezilinājusi un iespaidījusi otra dūre. Saņēmu vēstuli no kādas lasītājas. Ierosina dibināt grāmatu izdošanas kooperatīvu. Viņa varot piedalīties ar 400 rubļiem. Solīdai izdevniecībai tā kā par maz. Neesmu viņas darbus lasījis, bet domāju vispārīgi — blāķus citiem kooperatīviem varētu rasties arī grafomānu kooperatīvi. Ja tādi publicētu tikai mīlestības dzejoļus, liela nelaime nebūtu, tiktu zaudēts tikai papīrs.

25. janvāris. Joprojām pāri pļavai pret mājas sienu ar spēku sitas ass, dzeldinošs dienvidaustrumu vējš. Guļot plivinās mati. Sniega joprojām šai janvārī nav, sniega vietā gaisā tiek celtas aukstas smiltis. Lai cik silti apvilcies, lai kā šādā sauspūtī salst un apņem dīvaina, pat drausma izjūta, jo dabā kaut kas ir nepareizi, pretējs mūžīgajam ritumam. Kad lai pļava, zāle, rudzu tīrums atpūšas, ja sniega segas nav? Traucēts lielais zaļošanas, dzeltēšanas un ziemas miera ritms. Esot mežā, arvien klausos, vai nedzirdēšu čīkstam kokus: būtu gaidāms sniegs. Nav, tikai reizēm iekrakšas sausi, nolauzti zari. Ledus pļavas atakā neparasti dzidrs. Mazdēls Gustavs iekūlies zemledus makšķerēšanas sacīkstēs Un-guru ezerā un ar sīkiem asarīšiem, kurus kārtīgs makšķernieks sauc par zirga zobiem, salasījis 600 gramus un otro vietu. «Zirga zobus» grūti notīrīt. Par laimi, mūsu suns nesmādē svaigas zivis, arī asarīšus ar bezdievīgi asajām spurām.

26. janvāris. Lasu Rīgā «Globusā» nopirkto Eduarda fon Keizerlinga grāmatu «Krēslainās mājas». Keizerlings — 1855. gadā dzimis grāfs no Padures muižas Kurzemē. Bijis arī Vācijā pazīstams rakstnieks, Tomasa Manna draugs. Miris 1918. Minhenē. Latviski tulkots stāsts «Zaldātu Ķērsta». Ar nostalģiju Keizerlings tēlo gurdeni aizejošo baltvācu muižniecību, nojauzdams tās galu. No Latvijas vēstures vāciskās lapaspuses izsvītrojamas nav. Tās bija, muižas pastāvēja gadsimtiem. Pārsvarā ļauni nomācošas, bet gribēti vai negribēti reizēm bija arī tilts no Eiropas uz Latviju. Pāršķirstu vācu žurnālista Serafima 1911. gadā izdotos memuārus. Serafims bijis Rīgā «Dūna Zeitung» redaktors, daudz nepatiesa, naidīga pateicis par 1905. gadu Latvijā. Bet šai grāmatā lasu ari šādas rindas: «Īpaši domājot par vācu jaunatni laukos ... gribas šodien tiem īpaši likt pie sirds: mācieties no latviešu un igauņu jaunatnes, kā tā cenšas, un ņemiet no viņiem, kas jums savā ziņā varētu noderēt. Jāteic, ka vācu zēni daudzkārt iztiek ar visai pieticīgu darbu un iedzimtu drošības sajūtu un paļaujas uz zināmu «veselo saprātu», bet latviešu skolnieki mācās ar dzelžainu uzcītību un pat ar nesaudzīgu egoismu, lai izpildītu visu uzdoto.» Un vēl: «Saprātīgi novērotāji ir vienis prātis, cik agri latviešu un igauņu skolniekos mostas nacionālās jūtas un apziņa, cik centīgi tie ņem dalību vecās paaudzes sapņos un plānos.» Serafims vēl piemin, ka divi vācu ģimnāzisti Rīgas jubilejas svētkos 1901. gadā neesot zinājuši, kas bijis bīskaps Alberts, un ka latviešu jaunatne ir uzcītīga līdz fanātismam. Lasu un domāju, vai doktors Serafims to par latviešu jaunatni teiktu arī 1988. gadā, kad šur tur paliek tukši studentiem paredzētie soli. Vai latviešu jaunatni kā neatvairāms, zems mākonis nomāc kāda bezcerība? Ja tā, tad kādēļ?

28. janvāris. No rīta, sēdot pie rakstāmgalda, klausos — skaļi aiz grāmatu plaukta skribina pele, laikam pat divas, jo sarunājas peļu valodā. Varbūt pārrunā Anatola Fransa

grāmatu «Taida», kura tur glabājas? Par skaisto kurtizāni Taldu, kura joka pēc cenšas pavest vientuļu mūku. Priecājos par pelēm, jo tās mūsmājās ierodas, tikai tuvojoties īstai ziemai. Tādēļ ceru, ka ziema tomēr būs! «Rīgas» viesnīcas izstāžu zālē 28 tēlnieku izstāde. Kādēļ 28? Laikam tādēļ, ka šis skaitlis dalās ar 7, septiņi esot laimīgs skaitlis. Bagāta izstāde. Visu ne pieminēt. Tur kaķis ar spītīgi izslietu asti, laikam domāts kā pašportrets. Mazulis ar sāpīgu, kā ložu uzplēstu miesu, bez kliedziena, bet sauc. Tur vienkārši laukā uzartas taisnas vagas, labi padarīta darba skaistums. Tur mākslinieks pat no auksta granīta izvilinājis siltas pavasara šalkas. Un no zaļmelna akmens Alauksta velnu. Vesela leģenda no vienas vārpas reljefa. Tad, kādu pazīstamu portretu atkal skatot, atceros stāstus (neiedrošinos teikt, ka tieši šajā izstādē), ka vispār esot darbi, cirsti no akmeņiem, kuri jau reiz rotājuši tagad izpostītus kapus. Nezinu, vai labāk, ka buldozeri un traktori šos akmeņus iestumj un aprok bedrē, visu nolīdzinādami — gadus, vēsturi, akmeņus, notikumus, kā tas ne reizi vien gadījies. Esmu nodomājis rakstīt par Latvijas kapu skumjo likteni. Veci kapi nekādā ziņā nav tikai vēsture, tā ir arī šodiena. Tā šai izstādē atkal priecājos par mūsu tēlnieku mākslu atdzīvināt mūsu pelēko akmeni. Metāls ir viltīgāks, reizēm gaismas atspulgs uzsliesmo ne tur, kur vajadzīgs. «Ļiteraturnaja gāzētā» plašs Arkādija Vaksberga raksts par kādreizējo PSRS ģenerālprokuroru Višinski, kurš Staļina laikā bija galvenais «režisors» asiņainajām trīsdesmito gadu prāvām un lielajiem

j

juridiskajiem noziegumiem, kuros aizgāja bojā revolūcijas vecā, toreiz vēl spēkpilnā gvarde. Vaksberga raksts nav tikai par vēsturi. Autors parāda, ka Višinska ēna itin kā vēl šodien reizēm pārslīd pāri tiesas zālei, izmeklētāju kabinetiem un prokurora tribīnei. Tais gadījumos, kad dažs iedrošinās šaubīties, vai procesā un tiesvedībā nav iezagusies vai pieļauta kļūme. Tad nereti tiek apsaukts: «Vai tik jūs neapšaubāt padomju tiesu, izmeklētājus, prokuroru, juridisko iestāžu nekļū-dību!» — un itin kā atskan teiciena atbalss no tiem gadiem: «Par velti jau neapcietina.» Būtu interesanti, ja arī Latvijas presē parādītos atmiņas par Višinski, jo viņš 1940. gada vasarā kā Padomju valdības pārstāvis uzturējās Rīgā, kad mainījās iekārtas. Neapšaubāmi, ka Rīgā vēl dzīvo cilvēki, kuriem toreiz ar viņu bija personisks kontakts. 1940. gada presē publicētajās fotogrāfijās taču tas redzams. Personiskas atmiņas varētu būt par vienu no vēstures avotiem, apgaismojot šo laiku. Tad biju Līzes Dzeguzes izstādē Mākslinieku namā. Kas te saules pat patumšajā ziemas dienā! Koks taču ir saules auklēts. Dzeguzes pasaule ir kā sava pasaule pasaulē, kad vedas stāstīt par to, kas sākās ar «reiz bija». Par kumelēnu, kas brīnās par savām garajām kājām, jēriņiem, Anneli, grāmatu lasītāju — ganuzēnu, par ziedlapiņu plūkšanu «mīl—nemīl». Lielāko daļu no visiem te sapulcētiem jau mūžībā aizvizinājis tepat redzamais Rīgas fūrmanis. No šīs izstādes izgāju gaišs. «Veselības» redkolēģijas sēde. Redakcijas noslēpumus neizpaužu, ja saku — reizēm grūti te strādāt. Piemēram, būtu nepie-

ciešams raksts par vīrusu hepatītu, dzelteno kaiti, par kuru ziņoja televīzija un avīzes. Bet... kamēr žurnālu iespiež, paiet mēneši trīs. Šai ziņā nekas nav mainījies. 1940. gadā, turpat pirms piecdesmit gadiem, Rīgā iznāca nedēļas žurnāls «Atpūta». Kas bija noticis otrdien, trešdien, tas sestdienas numurā jau bija redzams ar visām bildēm. Un naudiņa ... «Veselība» izdevējiem atmet savus pāris simts tūkstošus peļņas, bet honorāru likmes tādas pašas kā pirms trīsdesmit gadiem, kad iznāca žurnāla pirmais numurs un, kā smejies, desa maksāja uz pusi lētāk. Kādu fotogrāfiju var prasīt, ja par to redakcija spēj maksāt četrus piecus rubļus? Tunelī pa ceļam uz autoostu pārdod foto ar austrumu horoskopu un kalendāru ar uzbildētu amerikāņu meiteni. Jautāju, vai tagad, janvāra beigās, kalendāra cenas nav par divpadsmito daļu lētākas. Pārdevējs pieliek pirkstu pie saviem deniņiem, domādams par manējiem. «Horoskops ir austrumu un nenoveco,» viņš saka.

29. janvāris. Avīzē izlasu, ka lasītāju atsauksmei nodots līdz 2001. gadam izdodamo Kopotu rakstu un izlašu saraksts. Itin nevienas iebildes pret autoriem pat nevarētu būt, tikai — saraksts šķiet par īsu. «Latviešu tautasdziesmu» izdošanu pabeigs ap 2000. Pirmais sējums iznāca 1979. Tātad aptuveni darbs būs ildzis 21 gadu. Tikpat, cik no 1894. līdz 1915., kad Barontēvs beidza darbu pie astoņiem «Latvju dainu» sējumiem. Var jau teikt, Barontēvam bija 8, tagad 20. Bet — viņš sāka no maza mazumiņa, tikpat kā viens, tagad jau var balstīties arī uz viņa sējumiem un zinātniskiem līdzstrādniekiem, kandidātiem un doktoriem. Skumji — vairākas latviešu paaudzes, arī es pats, tā ir nodzīvošu, tautasdziesmu sējumus rokā nepaturējis. Tad, sarakstu vēlreiz pārlasot, sākumā saskābu — manu darbu izlases divi sējumi paredzēti 1997. gadā, pēc deviņiem gadiem, kad man pašam jau būs ap 76. Bet tad atplauku smaidā. Oho — tātad šāds izdevniecības lēmums patiesībā ir ļoti labvēlīgs: tas uzskatāms par sava veida garantijas vēstuli — izdevniecība garantē, ka nodzīvošu septiņus gadus ilgāk, nekā Latvijā šodien dzīvo citi vīrieši! Jo izlase taču domāta dzīvam rakstniekam, nevis palikšanai zem pagalvja zināmajā dzīvoklī. Paldies par garantiju, tagad par veselību vairs bēdāties neklātos. Savukārt visai unikāls latviešu un citu tautu grāmatniecībā ir lēmums — dzīvajiem rakstniekiem Kopotus rakstus neizdot. Jāpaziņo piederīgajiem, lai viņi zārkā man noteikti ieliek miršanas apliecības norakstu. Kad sēdēšu uz mākoņa maliņas, priecīgi aplūkošu šo papīru, miršanas apliecību, kas latviešu literatūrā uz priekšu pasludināts par ieejas biļeti Kopotu rakstu autoru biedrībā.

31. janvāris. Gaujas līcī, kuru apņem grūti izbrienams kārklu biezoknis, ieplūst strautiņš. Pēdējās dienās sals pieņemas, vaļēja ūdens klajumiņš strauta ietekā saraujas ar katru nakti mazāks. Bet taisni šo vietu izvēlējusies viena vientulīga meža pīle, mazā prīkšķīte. Kad iztālis vēroju, man liekas —

viņa visu laiku airējas, nirst, airējas. Varbūt ari tādēļ, lai ūdens tur aizsaltu lēnāk, jo no šīs atakas viņa līdz pavasarim nevēlas izlidot. Nevēlas aizlidot, jo te viņas dzimtene. Tā ir spīts un izturība: lai kāds sals stindzinātu ūdeni — palikt dzimtenē. Mācīšos no mazās meža pīles.

3. februāris. Autobusā uz Rīgu. Aiz manis divi vīri pārrunā televīzijā redzēto itāļu «Astoņkāji». Vienojas par to, «kādi blēži un bandīti tur dzīvo, atklāti» un ka komisārs Katani «taisnīgs čalis». «Astoņkājis» patiešām savā kopumā, dažbrīd pat tuvu bezcerībai, mudināja meklēt, pat cīnīties vārda tiešā nozīmē taisnības labad. Man vēl šķauda filmā redzamais vēsais vīns no pagraba dzidra stikla glāzēs, kuras viņi izdzēra manu acu priekšā. Centrāltirgū pamanu «zemnieku gaļu, cūkas» un «apavus no sporta, ādas». Kurš pirmais sastādīs jautro bībeli no šiem mūsdienīgajiem nosaukumiem? «Padomju Jaunatnē» pieminēts, ka skolnieciņiem grūti apgūt pareizrakstību no viņu gramatikām. Nesen saņēmu vēstuli no skolasbiedres. Viņa pirms piecdesmit pieciem gadiem Rūjienā beidza sešas klases un visu mūžu strādājusi darbu, kurš ar rakstīšanu saistīts nav. Vēstulē skaidrs rokraksts un kļūdu praktiski nav. Vai nevajadzētu gramatiku mācīt pēc toreizējām grāmatām un metodikas, vismaz tajās vērīgāk ielūkoties? Radionamā, no uzmanīgas runāšanas noguris, vēlos iedzert tasi kafijas. «Trīspadsmit krēslos» — ārpusē rinda, «Doma» kafejnīcā — ārpusē rinda, tējnīcā ārpusē grūstās. Palieku sausa, toties ieguvis atziņu, ka cīņā pret alkoholismu vieglāk nodibināt desmit jaunas atturības biedrības ar simts biedriem nekā atvērt vienu jaunu kafejnīcu. Atskaite, protams, par labu biedrībām — viens pret desmit. Pēc desmit gadiem atbrīvotajās Mākslas muzeja istabās izstādīti gadu desmitiem dienas gaismu reti redzējuši darbi. Arī Imanta Vecozola patiesīgie «Vidzemes darba zemnieki» ar dakšām un alus krūzi, kuriem darbs vēl bija tikums, nevis varonība. Arī Edgara Iltnera «Grieze griež» ar naksnīgu mītu, kad migla, nakts smaržas un griezes sauciens vieno ar mūžību.

4. februārī. Cēsu «Padomju Druvā»: Liepas kapos, jaunu kapu rokot, zemē uzraktie kauli izmesti kaudzē kaut kur kapsētas nomalē. Lūgums tā nedarīt. Bet ja lūgumu nepaklausa? Tad nekā. Anatols Franss teicis: «Cilvēce sastāv no mirušiem un dzīviem. Mirušo ir vairāk.» Ja jau dzīvos no huligāniem nosargāt grūti, kur nu vēl mirušos. Kādēļ viņu tik daudz! ... «Padomju Jaunatnē» fotovēstur-nieka Korsaka raksts par Piebalgas fotogrāfu Zakertu. Pievienoti foto no divdesmitajiem gadiem, kādus vairs neuzņem kā veclaicīgi sirsnīgus. Tur rudzu laukā rugāji redzami, tur zivis plunčojas tīklā, tur sapulcējusies ģimene. No šiem ģimenes foto jūtams, cik rūpīgi gludināta katra baltā apkaklīte, bērzu ogļu kvēli gludeklī pūšot. Jūtama pat svētdienas ziepju smarža. Esmu dzirdējis sakām: «Toreiz pie fotogrāfa nedrīkstēju pat ļaunu

domu turēt, jo māte teica, ka fotogrāfijās to redzot.»

6. februāris. Klausos radiodiskusiju par Rīgas metro. Arhitekts Asaris īpaši pievērsa uzmanību apstāklim, kurš pārāk bieži tiek tulkots aplam: metro itin kā vajadzīgs galvenokārt tādēļ, ka Rīgā drīz dzīvos miljons un pēc tam miljons divsimt tūkstoši. Itin kā tas būtu ievērojams progress! Tomēr sava veida progress tas ir. Atšķīru 1987. gadā Maskavā izdoto atlantu. Eiropā vienīgi Andoras galvaspilsēta pārsniedz Rīgu, ja rēķina attiecību, cik no visiem republikas iedzīvotājiem dzīvo galvaspilsētā. Jā, šai ziņā pēc gadu desmitu pūlēm nu esam Eiropas priekšgalā, lepni soļojot pāri miljonam. Un izliekamies nepamanām, ka Latvijas smuidrajam augumam varmācīgi uzstādīta nesamērīgi liela galva, kurai nu vajadzīgs metro. Mediķi par tādu saka: ūdensgalva. Pēdējos gados lauksaimniecībā atsakās no kādreiz dikti ieteiktajām kūtīm, kurās tiek turētas 900 govis — ne lāgā pabarot, ne aptīrīt. Vai šo atziņu nevajadzētu attiecināt arī uz lielām pilsētām, uz Rīgu tai skaitā? Pats domāju — kad Rīgai būs metro, Latvijai vairs nebūs Rīgas, tās Rīgas ar veco serdi, kuru iemīļojušas iepriekšējās paaudzes, ar kuru saraduši mēs. Par kuru dzejnieks Pēteris Aigars saka: «Rīga, tu latviešu Medina, Meka, uz tevi mums mūžam neaizaugs tekā.»

7. februāris. «Literatūrā un Mākslā» rakstu sērija «No Zīlēniem līdz Zīlēniem» — par

Eliasiem. Arī par piemirsto Kristapu, kurš uz Sibīriju izsūtīts divas reizes. Redzamu mākslas vēsturnieku, kuri paši redzējuši, studējuši pasaules muzejos kā Kristaps, mums taču nav daudz. Bet enciklopēdijā tāpat par Kristapa brāli Ģedertu nav pateikts, ka viņš 1905. gadā bijis Federatīvās komitejas — revolūcijas vadītājas loceklis. Rakstu par Latvijas kultūras dzīvē bagātām ģimenēm vajag vairāk — šie censoņi ir paraugs, viņi bagātinājuši tautu. Par jūrniekiem, piemēram, par kapteiņiem Šņorēm no Liepupes, par ģeogrāfiem, inženieriem, piemēram, par Staklēm no Jaunburtniekiem. «Padomju Latvijas Sievietē» saistoši stāstīts par vienu no šīs ģimenes, par sirmo profesori Olgu Kulitāni, pirmo latviešu agronomi. Bet novadpētnieki parasti šādas dzimtas apiet kā traucējošus dižozola celmus pārāk tuvu ceļam, ja vien tajās neatrodas kāds, kuru kaut iztālis varētu saistīt ar vārdiem «revolūcija» vai «revolucionārs». Bet revolūcijas pašas nebūtu, ja nebūtu šo kultūras cilvēku. Avīzē raksta, ka Rīgas universālveikalā varot nopirkt zobu pulveri. Tātad no Cēsīm uz Rīgu pēc zobu pulvera? Raksts nav ievietots humora nodaļā. «Padomju Jaunatnē» jurists Oto Grīnbergs stāsta, ka 1945. gadā viņš kādā sarīkojumā kā pirmais uzaicinājis studentus dejot arī Lielajā aulā. Viņš nebija pirmais — mēs tur bugi vugi dejojām jau 1941. gada ziemā, kad modē bija kaklasaites ar īkšķa lieluma mezgliem. Darījām nepareizi, aulā dejot nevajag. Ziemassvētku kaktusam nokrita pēdējais zieds. Ceru — uz Jāņiem uzziedēs atkal. Dažu gadu ir laimējies. Tas ir vienīgais kaktuss, kura nosau-

kurnu zinu, citiem tie pārāk zinātniski. Arhitektam Paulam Kundziņam apritētu 100. Viņa ideja un Brīvdabas muzeja pasākums ir augstas cieņas vērti. Izslavētais Stokholmas Skan-sens ne tuvu nav tas. Kaut vai tādēļ vien, ka Skansenā nav riju, kur paaudzes dzimušas, rudzus maizei kūlušas, kur pie kuldas oglēm draudzīgi sildījās ļaudis dienā, velni — pa nakti. Kundziņam Brīvdabas muzejā vajadzīga piemiņas zīme. Kāda — lai izdomā muzej nieki.

8. februāris. Saulains. Mežā skudru pūznī, kas krūšu augstumā, cūka iegrūdusi snuķi. Labi, ka ne dziļi, skudriņas nenosals. Žurnālā lasu, ka ASV parādījušies pirmie, varētu saukt — «miršanas nami», domāti ar AIDS sirgstošajiem. Tikai divu, bet pašu svarīgāko iemeslu dēļ: lai tur mirtu bez sāpēm un mirstot nebūtu vientulīgi. Diemžēl ar katru gadu biežāk dzirdu par cilvēkiem, kuri miruši vientulībā. Justies izstumtam tai brīdī — nav cilvēka un sabiedrības cienīgi. Bez ūdens malka, ja tā pasaulē netrūkst. Melnais jātnieks, briesmīgāks par mēri viduslaikos, pie apvāršņa pacēlies kāpšļos. Radio, pieminot ievērojamā vijolnieka Jašas Heifeca nāvi, atskaņo arī viņa spēlēto Mendelsona vijoļ-koncertu. To klausoties, man arvien liekas — šī mūzika ir kā spārni, ar kuriem steidzos pasaku pasaulē pāri krāšņiem, lieliem ziediem, kopā ar teiksmainajām laumām un lielām spārēm. Pirms gada Leipcigas vecajā rātsnamā Mendelsona istabā apbrīnoju arī viņa nošu pulti ar virpotu kāju. Iedomājos:

\

varbūt uz šis pults stāvējušas ar! «Kāzu marša» notis. Cik pasaulē pa šiem gadiem daudz drāmu un vēl vairāk komēdiju ievadīts ar šo maršu! Radiopārraidē kāda lauku grāmatvede žēlojās, ka rajona Skaitļošanas centra pakalpojumi iznākot dārgi — tāpat mājās viss jāpārrēķinot un bieži auto jādze-nājot turp un atpakaļ. Iebilstu — bet tas ir moderni. Pēc kara skatījos kinokomēdiju «Volga, Volga». Tur priekšnieks ar viņam padoto ormani sarunājās pa telefonu, kaut viens atradās otrajā stāvā, otrs — zem priekšnieka loga pagalmā. Jo tas bija moderni. Kad telefons apklusa, abi sabļāvās tāpat. «Lauku Dzīvē» Eniņš, stāstot par lielo avotu Amatas ielejā, raksta: «Ratnieku

māju nodedzināja, uzņemot kādu filmu.» Dedzis pie Amatas, pie Araišu baznīcas, Inčukalnā ... Ja rīdzinieku uzņemtās filmas varētu vērtēt pēc to tapšanas laikā nodegušām vai papostītām lauku mājām, tās būtu ļoti vērtīgas. Sals neliels, zīlītēm balsis aizsalušas nav.

9. februāris. Sasnidzis. Pēcpusdienā sniegs mīksti krīt no zariem. Mežā no ceļa, no pazarēm ceļas migla, ejot ieelpoju miglu, bet tā ir tīra. Cēsīs remontē veikalu, kurā pārdod elektriskās lampiņas. Citur tās nevar nopirkt. Kad Cēsu veikals, kurā pārdod naglas, tiek slēgts inventūras, preču pieņemšanas, tehnisku, sanitāru vai citu desmit iemeslu dēļ, tādu senu civilizācijas ieguvumu kā naglu Cēsīs nopirkt nevar. Tādējādi iedzīvotājiem tiek paskaidrots tirdzniecības mēr-

ķis — pildīt plānu, nevis apgādāt ar naglam vai lampiņām. Cik zināms, plāns kārtībā.

10. februāris. «Ļitgazetā» armēņu dzejniece Silva Kaputikjana raksta: nožēlojot, ka dažkārt nav klusējusi, bet rakstījusi nedzīvus pantus un dotu daudz, ja tādu viņas runu un dzejoļu nebūtu. Mūsu presē neviens neko līdzīgu nav rakstījis. Vai secināt, ka latviešu rakstniekiem nav dzejoļu, rakstu, runu, kuras labāk nebūtu rakstījuši? Jādomā, ka visi, kuriem kaut kas nožēlojams, jau miruši. Šāgada viens, līdz šai dienai pats svarīgākais notikums: biedra Gorbačova paziņojums par Afganistānu, par karaspēka izvešanu. Šovakar daudzas mātes arī Latvijā devās naktsmierā ar mierīgāku sirdi, nekā no rīta mostoties.

12. februāris. Divas dienas Rīgā kinonamā skatos sešas pagājušajā gadā uzņemtās filmas, lai pēc tam par tām izteiktos. Nevajadzēja — nedraugu jau man pilnīgi pietiek: par dažām filmām mans vērtējums ir šķērsām ar avīzēs publicēto. Naktī uz māju. Migla. Virs ciemiem spuldžu gaisma miglā izklīst, izkūst pamazām, vienmērīgi, balti, zilgani, oranži zeltaini, atgādinot skatuvi nakts izrādēs. Jau pēc gaismām zinu, kādam ciemam tuvojamies. Šai gaismā aizķeras domas par šīm apdzīvotajām vietām, to vēsturi. Pie Araišu ezera, virs kura mēness tilts, mēness gaismā lielo alkšņu stumbri kā sudraboti. Tur — tumšajā koku skupsnā ūdens vidū reiz

bijusi ezerpils. Ko šādā mēness naktī domāja tie, kuri uz salas mita pašu cirstajos mājokļos? Zinu, ka neesmu gudrāks par viņiem, lai arī zinu daudz ko no tā, kā toreiz vēl nebija, bet gudrāks — ne. Vēlētos pa šo mēness tiltu iekļūt viņu pilsētā. Radio — pagājušajā rudenī Anglijā lapsu medībās salauzts tikai viens jostas skriemelis, viena potīte, divi atslēdziņas kauli. Jā, pēc kritiena arī viena šķērsparalīze, toties suņi noplēsuši 20 000 lapsu un vairākas jaunas dāmas noķērušas vīrus. Tādēļ jau par šīm medībām sen teikts: nevar zināt, kurš kuru medī.

13. februāris. «Padomju Jaunatnē» šais dienās raksts par svētku svinēšanu. Lasot atceros, ka bieži, kaut siltā mētelī tērpies, svētkos esmu salis, gan Maija, gan Oktobra svētkos uz pionieriem baltās blūzītēs, uz dejotājiem, uz vingrotājiem plānos triko raugoties. Neviens jau nosalis nav, varbūt tikai salis un apsaldējies, bet statistikā tas nav atrodams, tātad arī itin kā nav bijis. Cēsu «Padomju Druvā» raksts par to, ka noteikti jāreģistrē mazizmēra kuģi, latviski — gumijas laivas, ka tām uz pakaļējā borta jāuzglezno lieli, balti cipari ar izturīgu krāsu, lai numurus varētu saskatīt no gaisa. Vajadzētu vēl piebilst, ka šie numuri naktī jāapgaismo un tos nedrīkst notraipīt ar dubļiem. Saka — uzdarbojas birokrātija. Nepiekrītu — peļu slazdi vēl jāreģistrē nav, kaut arī tie nāvīgs ierocis. No peļu viedokļa. Pēcpusdienā Cēsu izstāžu zālē klavesīnistes Kalnciemas koncerts. Šai intīmajai mūzikai klausītāju gana.

Tā ir kā saruna ar senu paziņu, kā senu vēstuļu pārlasīšana, kurā dzirdi mežā strautu runājot, bez traģikas, kādu vēsta negaisa debeši. Sestdienas novakare sirdij.

14. februāris. Vācu žurnālā raksts par bērniem, par kuriem jau pirms dzimšanas zināms, ka tie dzims ar nepilnīgām smadzenēm un drīz aizies bojā. Radusies jauna problēma: daži iesaka tādus iznēsāt, lai pēc dzimšanas tos izmantotu kā «rezerves daļas», orgānus pārstādot. Citi saka — tā nedrīkst. Bioloģijas, medicīnas sasniegumi ar katru gadu nes jaunus, grūtus jautājumus par morāli un ētiku. Daudzi atrisināti nav. Daudzus neatrisinās — cik cilvēku, tik seju, tik likteņu. Ziņa, ka 1938. gadā patentētais neilons šogad svin piecdesmitgadi. Cik bieži gan neilons uz sievietes kājas zeķu un zeķbikšu veidā uzvilkts, spārnojis sievietes un krāpis vīriešus, 1956. gadā neilonu pirmo reizi redzēju Bukarestē. Kāda drosmīga amerikāniete bija apvilkusi neilona blūzīti un zem tās neilona krūšturi, to plānāko. Viesnīcas hallē ap viņu pulcējās apbrīnotāju pulks. Tātad pirms 50 gadiem sākās mānīgais neilona laikmets. Arī ar traģēdijām. Ne tikai tādēļ, ka vienādās neilona zeķes galvās mauc laupītāji. Televīzijā baltkrievu krimi «Uzdevums ar trim nezināmiem». Protams, tur atkal sastopams jauns kolēģis, kuru pamāca vecāks, tur ir gudras apspriedes un moralizēšana. Pēc «Astoņkāja» — nožēlojams diletantisms. «Cīņā» rakstu sērija par ezeriem un zivīm. Saprātīga, interesanta, bet neticu, ka Cēsīs kādreiz varēšu nopirkt ari kādu tā saukto saldūdens zivi — prāvāku raudu vai asari. Tas nav izdevies gadiem. Rakstā arī stāstīts, kā rodas cenas. Agrāk tās radās bez galvas lauzīšanas — atbrauca ar vezumu uz tirgu un prasīja, cik dod. Ja zivis draudēja palikt vecas, nolaida. Tagad cenu maiņa bez komisijas «neiet krastā», kaut zivīm pa šo laiku žaunas jau pelēkas. Aeroflotes diena. Ar Aerofloti ir tā — kamēr gaisā, tikmēr labi, kā zemē, tā nepatikšanu līdz kaklam. Reiz Ufā kāda stjuarte mūs ledainā vējā, 20 grādu salā trīs reizes dzenāja kilometru pa lidlauku uz lidmašīnu un atpakaļ. Ar smaidu. Man tas maksāja trīs nedēļas gultā, ar plaušu karsoni cīnoties. Stjuarte, iespējams, saņēma prēmiju.

15. februāris. No Rīgas radio saklausu variācijas par dziesmu «Ak, tu manu grūtu mūžu» — jautrā popstilā. Es tādas variācijas nerakstītu, zinādams dziesmas vārdus. Avīzes pieteikta «Rīgas enciklopēdija». Ja tā ies caur Galveno enciklopēdiju redakciju, diezin vai vajadzētu izdot. Būs tituli, medaļas, maz Rīgas.

16. februāris. Pie Cēsu stacijas virs diženajiem kokiem, kad no rīta dodamies uz medību laukiem, paceļas vēl diženāks kovārņu bars. Stāstu par igauņu vārnu uzrakstījis igaunis Tūliks, par Latvijas kovārņiem darbu yēl nav. Vajadzētu, arī tādēļ, ka pastāv nostāsti, ka kovārņi uz Daugavas krastiem esot atnākuši reizē ar vācu bruņiniekiem un katoļu mūkiem, kā savējie, tādēļ apmetušies pie pilīm un baznīcām. Pie autobusa kases vecākas sievas runā — esot Pelnu diena. Meklēju rakstos. Ticējumu par Pelnu dienu daudz. Ari nedrīkstot muti mazgāt, istabu slaucīt un mēslus vest, lai vistas dārzā zemi nekašā. To jau izpildīt viegli. Skolā Pelnu dienā centāmies skolotājiem pie svārkiem mugurpusē piekabināt krāsainas drānas kulīti ar pelniem. Ja noķēra, nesodīja, jo tā bija Pelnu_diena. Cēsīs atver jaunu trauku veikalu. Ārpusē rinda, tikai sievietes. Vai secināt, ka sievietes traukus plēš vairāk?

17. februāris. Uz Rīgu. Dziedonis Kārlis Zariņš lepojas, ka viņa muižā pie Amatas sniegs līdz ceļiem. Dažiem jau dzīvē visa kā vairāk, pat sniega. CK lektorijā runā «Ogo* ņok» redaktors Korotičs. Viņš saka daudz aktuāla. Izdot Pasternaku, Ahmatovas nepublicēto, Gumiļovu nav drosme, bet norma. Mēs neesam pieraduši pie normas. Šai sakarā — arī latviešu literārā mantojuma apguvē, par kuru runājot tik vien dzird: «Sarežģīts rakstnieks.» Iznāk, ka agrāk latviešiem bijuši gandrīz vai tikai sarežģīti rakstnieki, bet šodien — vienkārši rakstnieki. Glaims tas nav. Korotičs vēl: pagājušajā gadā Šveicē, Lugāno piedalījies Raiņa un Aspazijas vakarā, latviešu un itāļu valodā. No Latvijas tur neviena aktiera vai kultūras darbinieka neesot bijis. Laikam sarežģīti. Korotičs: lai mūsu zemē iekļūtu labā viesnīcā vai bārā, jāpiedzimst Zviedrijā. Es piebilstu: vai ari jābūt redzami bagātam. Nopūšos — šie plaukti priekš manis par augstiem. Tēlnieku namā rietumvācieša Dītera Mazura izstāde. Tā reklamēta diezgan. Ar plašiem vēzieniem, kā latīniski saka «Larga manu», ar devīgu roku īsā laikā Rīgā apgleznoti lieli laukumi, pretendējot arī uz sabiedrisku nozīmību. Piemēram, Mazuram svešo Lāčplēsi ar viņam zināmo Sandino salīdzinot. Ātri tverti portreti. Sērija erotisku zīmējumu, attēlojot mīlas mākslu. Zīmējumu pamatā vai nu zīmējumi uz grieķu vāzēm, vai Rīgas modeļi. Arī dažādībai sava vērtība.

19. februāris. Pie meitas Zanes uz vārdadienu. Neticami — kaut kur sagādāts brīnum labs Gruzijas sarkanvīns. Tāds, par kuru vecās medicīnas grāmatās rakstīts: sarkan

vīns — vecu ļaužu piens. Mazdēls Gustavs iedod trauciņu ar baltiem tārpiem, lai aizvedot draugam makšķerniekam uz Cēsīm. Cēsīs, atverot somu, redzu, ka bars balto tārpu izbēguši. Gandrīz visus atkal atrodu grāmatā, kura arī atradās somā, turklāt vairums bija tieši vienā lapaspusē. Raugos, ko viņi lasījuši: cand. jur. K. Ducmaņa 1913. gadā izdoto «Iz Baltijas provinču tiesībām», kuru nopirku antikvariātā. Tai lapaspusē bija rakstīts, ka pagasta tiesā tiek pielaista arī latviešu valoda, bet par laulāto mantu šādi: «Ja vīrs tiek izsludināts par maksāt nespējīgu vai ir vispār atzīts muļķis, tad sieva var lūgt attiecīgas iestādes, lai viņas mantu dod tai pašai pārvaldīt.» Domāju, pierādīt, ka muļķis, nevienos laikos nav bijis viegli. Juristi saka: grūti, jo muļķībai nav valsts standarta. Taisni žēl, ka šos gudros tārpus izbaros zivīm.

20. februāris. Žurnāla «Avots» pirmajā numurā Eniņa raksts par zīmēm, iespējams — rakstu zīmēm, kuras senie Latvijas iedzīvotāji atstājuši uz klints. Gadsimtus vecas, paldies dievam, līdz šim neatrastas. Eniņš piemin, ka pie mums nav pētījumu un rakstu par seno latviešu mitoloģiju. Tādi atzīti par nelietderīgiem. Vai tad mitoloģija nav kādas tautas kultūras daļa? Tātad šīs tautas kultūra — arī nelietderīga? Domāju, ka šodien vācams no visurienes, arī no mitoloģijas, kur vien atrodamas kādas ētiskā drumslas. Ar skaudību šķirstu teologa—folklorista Haralda Biezā vācu valodā Stokholmā rūpīgi izdoto grāmatu par Ūsiņu, kuru man no turienes atsūtīja. Labprāt lasītu arī Biezā studijas par seno latviešu dievu saimi. Nezinu, kur tādu meklēt. Pārslo, mīnus 14, bet aizdomīgi čīkst koki — uz puteni. Mežā savā apgaitā ievēroju svešas zaķa pēdas: mazas. Šāds zaķēns zābaciņus varētu iegādāties zaķu bērnu apavu veikalā.

20. februāris. Žurnālā «Avots» Šnepa raksts par Pēteri Balodi, kurš soda vietā Sibīrijā piedalījies arī zelta atradņu atklāšanā. Raksts bagāts ar Latvijas vēsturi. Kamēr skolu grāmatu nav, šādi raksti ļoti vajadzīgi.

23. februāris. Kas tā par ziemu ... Putni dzīvo turīgi — ceļmalā mežrozīšu auglīši vēl šodien stāv neaizskarti. Saku: kad biju jauns, tad gan bija ziemas! Šī ir tā reize, kad nemeloju. Padomju Armijas dienā «Padomju Jaunatnē» sākas Selgas Amatas sērija par Afganistānu. Pa astoņiem gadiem pirmais tik plašs latviešu žurnālista raksts. Vēlu. Amata raksta: «Arī nokauto Latvijas zēnu dvēseles klimst tur, tālajos Afganistānas kalnos un tuksnešos, ne jau tikai desmitos, bet daudzos, daudzos simtos skaitāmas.» Piebilstu: un tikpat simtos skaitāmas mātes, kuras līdz mūža vakaram, nenobeidzot teikumu, čukstus jautās: «Kādēļ? .. .» Vai kāds gan drīkstētu šīm mātēm liegt jautāt?

24. februāris. Uz Rīgu. Mērens sals. Cēsu stacijā rindas pie kioska: saldējums. Pārsvarā jaunieši. Jautāju meitenei: «Vai ziemā tā garšo?» — «Jāēd, kad atved,» man atbild. Tātad viņa jau dzīvesgudra, zina tirdzniecības likumus. Rakstnieku savienības valdes sēde par tulkotāju sekcijas iederību vai neie-derību. Jautājums jau pirms sēdes tāpat skaidrs: bez tulkotājiem nav literatūras. Atkal par velti dažiem desmitiem izniekota diena. Cik grūti arī pieaugušajiem apgūt sēdēšanas māku! Tulkotājus vēl atcerējos vakarā, lasot par vācu filozofu Heidegeru, kurš kādu periodu suminājis Hitleru. Heidegers saka: «Tāpat kā nevar pārtulkot dzeju, nevar pārtulkot arī filozofiju,» — ar to domājot filozofa rakstus, un ar zināmu vācieša augstprātību par frančiem vēl saka: «Kad viņi sāk domāt, viņi runā vāciski, viņu valodā tas nav iespējams.» Diezin vai tā ir, filozofiju, domu var pārtulkot, tikai tas grūts, pacietīgs darbs. Toties ilgāk jādomā par citiem Heidegera vārdiem: «Tehnika savā būtībā nav kaut kas tāds, ko valda cilvēks. Tehnika savā būtībā ir kaut kas, ko cilvēks pats no sevis vairs nepārvalda. Teiciens «Tehnikas progresa vārdā» nav katrreiz tas pats, kas cilvēka labsajūtas vārdā, jo atmesta dvēseles labklājība.»

20. februārī. Saule lec sarkana. Skanīgs sals. Pāri kalniem un mežiem dzirdu, ka pie Araišu stacijas noelšas vilciens. Saņēmu no Maskavas izdevniecības «Sovetskij pisateļ» savas grāmatas korektūru. Ļoti priecājos, jo šai ziņā nepiederu pie laimīgajiem, — tur mana iepriekšējā grāmata krievu valodā iznāca pirms septiņpadsmit gadiem. Ja matemātika tāda, tad iespējams, ka šī krievu valodā būs man pēdējā. Kārta citiem.

27. februāris. Uz Rīgu. Grāmatveikalos velti meklēju grāmatu «Latvijas meži». Nebiju laikus pamanījis paziņojumu par tās iznākšanu. Žēl — visu mūžu laimējies nodzīvot pie meža, grāmatu ļoti gaidīju. Likt avīzē sludinājumu? Nav pieņemts. Vakarā operā «Tanheizers». Stāsts par bezkaunīgo dziedoni Heinrihu Tan-heizeru. Esmu vīpsnājis, un to darīšu vēl, par Vāgnera paša rakstītajiem operu libretiem. Cik tur miglainas mistikas par miglas ļaužu Nībelungu asiņainajām dēkām, par ģermāņu mistiskajiem simboliem, cēlu, pārpasaulīgu mīlu, par kādu Vāgners pats dzīvē bijis citādās domās, par ģermāņu debesīm ... Par viduslaicīgajiem varoņiem, kuriem vienā rokā asiņains šķēps, otrā — lira mūzikai. . . Un varbūt tikpat bieži juties dvēselē dziļi aizrauts no varenās, pat satricinoši varenās mūzikas, kad itin kā debesīs starp vētras triektiem mākoņiem pazib valkīru pulks, kad svētceļnieki no sirds slavina dievu, kad maigi plūst melodija pret vakarzvaigzni zila samta debesīs. Vidusskolas pēdējā klasē psiholoģijas mācības grāmatā lasīju, ka Vāgnera mūzika līdzinoties mākonim, kurš ik brīdi mainot krāsas. «Tanheizera» izrāde to atkal parādīja.

28. februāris. Kalgari beidzās olimpiskās spēles. No televīzijā redzētā šķita: spēļu saimnieki — kanādieši tajās bija radījuši mājīgi draudzīgu gaisotni šajā kovboju apgabalā un kādreizējā indiāņu novadā... Man, protams, bija nesalīdzināmi vieglāk nekā sportistiem slēpju trasē, tomēr nopūšos — sava piepūle arī skatoties, spēles arī man prasīja diezgan daudz laika, toties iztālis atkal jutos kā jauneklis, kad skrejceļā pratu pareizi elpot. «Ļitgazetas» pēdējā numurā bija publicēta lasītāja vēstule, kurā apšaubīta pārāk cītīgā medaļu un punktu skaitīšana. Piekrītu. Televīzijas komentētāji Kalgari un sporta žurnālisti mūsmājās bieži aiz-

mirsa svarīgu olimpisku principu: «Svarīgākais — šais spēlēs piedalīties.» Divi spilgti pretstati: komentētājs Maslačenko par no-braucieniem un slalomiem ar aizrautību stāstīja par slēpotāju grāciju, ātrumu, drosmi un risku, veiksmi, pat asarām. Tā vajag, lai skatītājs labāk izjustu sporta trauksmi. Toties slēpošanas trašu komentētājs Surkovs dažbrīd atgādināja sīktirgotāju, kas pie mazākās izdevības skaita pēdējos desmit gados nopelnīto zeltu un sudrabu, un dažbrīd pat tā aizrāvās, ka uz trasi pat skatienu nepameta, ja uz tās neatradās kāds zelts. Daudz jauku sportistu. Ziemas sports vispār acij tīkamāks, tajā vairāk uzsvērts kustību prieks un skaistums. Pats balsotu par Katarinu Viti. Dzelžains gribasspēks, meistarība, meitenīgs šarms, reizē ik brīdi savienots ar dāmas cēlumu. Vite šodien. No vakardienas kā aiz pasaku plīvura ataust Torvilas un Dina dejotais «Bolero» ...

29. februāris. Nelielā mākoņu spraugā parādījās saule. Tai brīdī pret zilajām debesīm ieraudzīju viņu: viņš no Latvijas putniem dzimtenē atgriežas pirmais — dižais klijāns. Šad tad skumīgi iekliegdamies — viņam tāda balss —, klijāns meta lokus arvien augstāk, arvien tuvāk saulei, virs meža augstākajām priedēm. Nu jau daudzus gadus redzu viņu pavasarī pirmo. Šķiet, arī saprotu viņa saukto: varbūt pavasaris būs ilgs, baltie vizbuli plauks vēlu, bet īstas ziemas gan vairs nebūs. Paldies klijānam par šo ziņu.

1. aprīlis. Ada, pa gadiem nodilusi, kļuvusi pret asprātībām pārāk jutīga. Maizes tikai doniņa, tomēr neeju ārā no mājām, lai man neiedotu aprīli. Bet skatos — zem vakar pirktā atkritumu spaiņa peļķe, tek visas šuves. Aplūkoju garo «romānu», kāds bija pielipināts spainim. «Smiltenes mājsaimniecības piederumu kombināts, Pils ielā 9. 5. februāri. Cena 1,55.» Smilteniešiem joks izdevies. Biju aizmirsis sakāmvārdu: «Kam lemts karāties, to cilpa atradīs ari mežā zem egles saknes.»

2. aprīlis. Televīzijā diskusija par Cēsu nākotni. Vecpilsēta sabrūk. Tā bija mājīga, tīra pilsēta, kalnos lejās ar sarkaniem, dažādi nosūbējušiem dakstiņiem, tai bija zīmēta sava seja, kad te ienācu 1949. Ne jau pirmā, kuru karš postījis mazāk, nekā pēc kara postā laists. Pierasts, ka posta tikai karš. Tirgū krāsotu olu nav, toties kooperatori pārdod dučiem pārākos ierakstus priekš maģiem. Paviljonā pārdod, kā esmu dzirdējis sakām, — «individuālo cūkgaļu» ar ļoti tīru, kā ar tualetes ziepēm mazgātu ādu. Cena attiecīgi augstāka, ziepju tiesai.

3. aprīlis. Izstāžu namā kārtējā novadpētniecības svētdiena. Par novadnieku, straupē-nieti Arvedu Švābi, kuram maijā 100. dzimšanas diena, 1959. gadā Stokholmā mirušo rakstnieku un vēsturnieku runā Švābes līdzgaitnieks vēsturnieks Teodors Zeids. No

daudzā, ko Švābe sastrādājis: līdz šim vienīgās «Latvju kultūras vēstures» divi sējumi un līdz šim plašākās «Latviešu konversācijas vārdnīcas» 21 sējums, kuriem Švābe bija galvenais redaktors. Sākot no zēna gadiem līdz šai dienai, no šīs vārdnīcas esmu uzzinājis loti daudz par Latviju un pasauli. Arī par zviedru fiziķi Angstrēmu, un tas mani glāba iestājeksāmenā medicīnas fakultātē, kad man jautāja, kā sauc mazu garuma mērvienību. «Angstrēms,» lepni atcirtu, jo kādreiz nejauši biju atšķīris konversācijas vārdnīcā nejaušu lapaspusi un nejauši uzdūries šķirklim «Angstrēms». Turpat izstādīta daļa no Cēsīs kādreiz iznākušajām grāmatām. Cēsīs pastāvējušas 1006. gadā nošautā Ozola, 1941. gadā izsūtītā Dūņa un pēckarā mirušā Jēpes izdevniecības. Jēpe pats vecs, trūkumā 1949. man pārdeva saglabātos Johana Fābera zīmuļus. Bet Jēpe bija apgādājis līdz šim vienreizējās Kārļa Egles sakārtotās 66 rakstnieku autobiogrāfijas trijos sējumos «Atziņas». Traģisks bijis Cēsu izdevēju liktenis. Skatu viņu aprūpētās grāmatas, no Kaudzītes Matīsa sakārtotās dzeju antoloģijas «Smaidi un asaras» līdz kapitālam Latvijas augu noteicējam. Vai nevajadzētu jaunu Latvijas kultūras vēsturi, 66 gadus pēc Švābes rakstītās, kurā atrastu vietu ari šādi gara gaismas centri un censoņi? Lieldienas. Olas sīpolu mizās nokrāsotas. Vajagot arī alu, stāv vecos rakstos, tad trūkumu neredzēšot visu gadu. Alu veikalā neesmu trāpījis pusgadu. Meitām Lieldienās gultā jāberot skudras, tad puiši nākšot pulkiem. Vakarā pa radio klausos Baha «Mateja pasijas» aizgrābjošo kori «Ak,

galva asiņaina». Bērnībā šīs melodijas spēku mazināja baznīcas žēlabainais tulkojums. Baha mūzikai šodien atdots īstais spēks.

4. aprīlis. «Globusā» nopirku franču literatūras leksikonu un šķirstu to kā romānu, kuram vēl katrā lapaspusē pa biogrāfiskam romānam. Tajos darbojas parfimētas dāmas un kavalieri mežģīņotās apkaklēs, mainās laiki, giljotīna ar slīpu asmeni cērt galvas un grozā ar zāģu skaidām no galvām garo asinis, mainās laiki un galvas atkal necērt. Lasu, ka franču dižciltīgajiem nodarbošanās ar literatūru piederējusi pie labā toņa — Navarras Margerita, marķīzs Larošfuko ... Dižciltīgie nerakstīja naudas dēļ, kā Balzaks, lai samaksātu parādus par svaigiem redīsiem vai Napoleona māsas kumodi. Ne tikai dižciltīgie un varenie, arī valsts varas dažkārt nejūtas īsteni stipras, ja nav nostiprinājušās arī literatūrā. Kādā Vecrīgas stūrī uzreiz jūtos kā Vecrīgā, jo no atvērtā loga atskan pūtēju orķestra skaņas. Nams ar baltām aplodām, stāvslīpu jumts. Cietais roks vai magnetofons te plēstu ausis. Vēl labāk būtu, ja tepat uz ielas vīrs ar katliņu galvā grieztu leijerkastes rokturi un viņa šķīvī kristu naudiņas, piemēram — Kultūras fondam. Vecrīgā tas liktos piedienīgi. Tāpat kā tapetes ar kafijas smaržu. Pretī «Saktai» pie puķu galdiem svešs vīrs man negaidīti uzdāvina mimozas zariņu, talismanam, viņš saka. Jūtu saldenu raudzētu kviešu smaržu, tātad sirsnība neviltota. Nesmādēju nevienu honorāru. Saku paldies. Cēsu autobusā divas sievas. Viena piemājas dīķī redzējusi gulbjus. Bet otra: «Vakar eju pagrabā pēc burkāniem — pie griestiem, zini, karājas divi sikspārņi!» Pirmajai sievai mute ciet — gulbis tagad vai katrā kolhoza dīķī vai uz kumodes, bet sikspārņu vis nav. Mežā čīkst koki, saka, velns griežot zobus. Tādā gadījumā esmu bagāts — kaimiņos vismaz divi velni, katrs savā meža galā. Pirmais aprīlis turpinās: pasta kastītē paziņojums, ka man no Berlīnes uz Cēsīm adresētā bandrole jāsaņem — Siguldā. Eju skaidroties. Neesam vainīgi, man saka, bandrole patiešām atrodas Siguldā. Būtu sliktāk, ja tā atrastos Liepājā. Nepiekrītu, jo man trūkst humora izjūtas.

5. aprīlis. Meža purviņā iztraucēju sloku. Jau! Sniegs saplacis, uz takas zaķa pēdas izlaidušās lielas kā lācim. Gaujā meža pīles šļakstot krīt palu ūdenī. Pa desmit soļiem piecēji pūpoli, daži sīki kā putraimu graudiņi, tomēr nes lepno pūpolu vārdu. Meža ceļā uz viena vaiga silta saules dvesma, uz otra, no ēnas puses, no zemajām egļu pazarēm dveš dzestrums. Tā tikai pavasarī: viena otrai pretī siltākā piesaule un saltākā ēna. Blakus mūžīgā dzīvība un tās pretmets. To apcerējuši daudzi. Arī manos jauna ārsta gados, kad diloņslimie pavasaros mira biežāk. Teica: «Tikai aizvadīt pavasari, tad — atkal varu cerēt! ...»

6. aprīlis. Televīzijā Ēvalds Valters lasa Friča Bārdas «Mazā cilvēka vakarlūgšanu», par lielajām raizēm, lai iestādītais cukurzir-nītis izaugtu, un salds. Ja mazais cilvēks tic, ka dieviņa elkoņi tik plati, ka spēj ari zirnīti nosargāt, man būtu grūti viņam pateikt: tie tikai māņi, ateisti tev visu izskaidros.

7. aprīli. Minskas vilciens nokavē 18 minūtes. Ne šo, ne citu reizi ne Cēsīs, ne citur dzelzceļnieki neuzskata par vajadzīgu par nokavēšanos brīdināt un ne reizes nav pazemojušies, lai braucējiem atvainotos. Raugos, ka aizripo gara virkne ar naftas cisternām. Tās vērtīgākas? Nezinu dārgākas kravas par cilvēka laiku. Dzelzceļš tā nedomā. Kino-namā skatāmies Latviju kinohronikās no 1944. līdz Staļina nāvei 1953. 1949. gada vasaras hronika rāda jaunos kolhozus, lopkopes medicīniskos ķiteļos priecīgi mazgā sivēnus un apslauka tos ar dvieli. Smietos, ja nezinātu, ka aiz kadra palikuši 40 000 tā paša gada martā izvestie. Diezin vai visi no viņiem tai vasarā slaucījās ar tīriem dvieļiem. Gadu desmitos manī augusi neticība kinodokumen-tālajiem kadriem. Redzu pirmo stārķi metam gaisā vardes. Eiropā šis esot dzērvju gads. Cēsu avīze raksta, ka apgūšot Daibes purvu. Pirms diviem gadiem sēņu laikā no turienes izlidoja un rugainē nometās divas lepnas dzērves. Vai manā mūžā pēdējās, tik tuvu redzētas?

8. aprīlis. Purviņā eju pa ledu kā savā laikā teiksmainais Jēzus Jūdejā pa ezera virsu. Jūtos varen liels, jo virs ledus vaivariņu zariņi, kārkli un bērziņi sīki, man tikko līdz vidum. Kad caurkusīs, iegrimšu sūnās un kļūšu nenozīmīgs purva bridējs. Uz mājas ceļa cielavas tēvs švītīgi cilā garo asti un gaisā svaidās divi tauriņi — baltais un brūn-raibais.

9. aprīlis. Mežā iemaldos brlnumdārzā, kur krūmiem lapu vēl nav, bet zari nosēti violeti sārtiem ziediņiem — esmu atradis citu neatrastu un neaplauzītu zalkteņu vietu. Skatos debesīs — taisni virs manis balts mākonītis ar šķipsnu pret ziemeļiem. Pēc zīmīgā mākonīša ceru zalktenes atrast nākošajā pavasarī. Turpat otrs pārsteigums: pieaugušu stigu krustā samanāma kupica, uz tās nogāzies kupicas stabiņš. Nokasu sūnas, atklājas melni iededzināta uzlecošas pussaulītes un tās staru emblēma, tātad mežs iekārtots pirms gadiem piecdesmit sešdesmit, kad vēl nebija meža tehniķu un izstrādes inženieru, bet vienkāršs mežsargs zināja katru veselu un slimu koku un mežā nesatrūdēja ne vēja lauzta galotne. Tepat esmu ievērojis savādu, virsotnē nolīdzinātu stāva kalna galotni, uz kuras aug vismaz simtgadīgas priedes. Ja viens Lietuvā iedomājas zinām, kur aprakta Dzintara istaba, kādēļ es Latvijā nevaru sapņot, ka šai vietā bijusi Sateklas Rūsiņa priekšpils? Apjautāšos arheologam Jānim Apalanņ kurš savā laikā pat cauri ūdenim samanīja Araišu ezerpili. Varbūt tomēr nejautāt un palikt pārliecībā, ka tur tiešām atrodas gadsimtos iegrimusi senču pils, un čukstus palielīties, ka aiznesu kapā līdzi noslēpumu. Noslēpums ceļ dzīvā vērtību, jo neviens nezina, cik tas liels.

10. aprīlī. Pļavā zem Sarkanajām klintīm palo un virs ūdens zied pūpoli. Gaujas krastā sakaltušu apiņu stīgu mudžeklis. Vai apiņi, alus radinieki, nejūtas Latvijā lieki? Nogāztas un apgrauztas trīs apses, lielākā pēdu resna. Pēc koniskā celma redzams: te darbojušies dižie mežacirtēji bebri, garāmejot, jaunu mītni meklējot. Stāvos smilšu krastus grauž palu straume, atskalo priežu un bērzu saknes, koks noliecas, līkst, un citu gadu jau ūdens tam traucas pāri, zariem uznesdams smiltis. Daļa no meža tā iegrimst mūžībā manu acu priekšā. No vecajām vītolu lapām laistās sudrabs — šampanieša pudeles kakls. Kāds, kādi te svinējuši rudens svētkus, uz Gauju raudzīdamies. Otrpus Gaujai glābšanas stacija, pa gadiem izaugusi par glābšanas pilsētu ar trim namiem, trim motorlaivām, automobili un suni sētvidū. Dežuranti, vērtēdami, ka šodien neviens nepeldēsies, ķērušies pie pamatdarba — piesaulē klausās pārākos ierakstus. Ko citu pasākt: pa ziemu upe aizsalusi, un vasarā no šīs vietas redzami tikai divi līkumi, bet cik Gaujai to pavisam? ...

11. aprīlis. Rakstnieku savienības pilnsapulce. Atkal par izdošanu, jo izdots darbs — katra rakstnieka dzīves jēga. Runā — vajadzētu izdot ar Nobela prēmiju apbalvotos darbus. 1930. gadā ķieģeļa biezie Tomasa Manna «Budenbroki» iznāca pusgadu pēc prēmijas piešķiršanas. Saku, ka Vakareiropā uzdarbojas tā sauktie pirāti — zog, bez atļaujas izdod plates, videoierakstus, arī grāmatas, pat biezas un glītas, esmu turējis tās rokā, un to veic tikai daži cilvēki pāris istabu lielā, toties modernā spiestuvē dažu nedēļu laikā. Vai nevarētu nopirkt šādu, kaut blēžu lietotu spiedierīci? Vēl runāja, ka titulu piešķirts par daudz, tie kā nauda inflācijā kritušies cenā un cieņā. Visvaldis Lāms saka, kādēļ vēl neesot Nopelniem bagātais sētnieks, ja tāds ilgus gadus un kārtīgi tīra, kaisa ielu, uz kuras neviens nav salauzis kāju. Vēl saka, ka metro atrodas «runājamā» zonā, bet robotu rūpnīca «nerunājamā» zonā. Pie Juglas zālājā meitenīte kaut ko steidzina, ieskatos — viņai pa priekšu tek kāmītis, reizēm pietupstas un gudri raugās svešos gājējos, meklēdams paziņas.

13. aprīlī. Suns ilgi kasās, jau pamanījies kažokā ievilināt pirmo ērci. Aprīlī. Ko tas varētu nozīmēt, kalendārā nav. Suns iegaumējis svarīgu suņu likumu un to nelietīgi izmanto: ja nogrēkojies, metas uz muguras, visas četras pret debesīm izstiepdams. Pēc suņu likumiem — padodos, nedrīkst kost vai pērt. Vēl nesen aptuveni līdzīgs likums valdīja arī starp cilvēkiem, un to sauca par paškritiku. Redzēju Cēsīs būvvadītāju, kura vadītā celtne Siguldā sagruva. Viņš rūgti nožēloja nolaidību, atraudams pat žaketi vaļā, itin kā piedāvādams krūtis dūrienam. Tad viņu pārcēla citā līdzīgā postenī. Vai paškritikas teorijas un prakses izstrādātāji būtu vadījušies no suņu likumībām? Pētījumu trūkst. Kultūras sakaru komitejā Dailes aktieri lasa Austrālijas latvieša Ulda Šiliņa lugu «Arī akmeņi deg». Tā ir drāma par kara laiku, par eitanāziju — slepkavību cilvēcības vārdā, par tiltu sardzēm, par «cilvēkiem mežā», kuri Latvijā parādījās ar 1940. gadu uz veselu gadu desmitu, par laikiem, kad katrā ģimenē bija kāds noslēpums. Tikai mūsu dienās šo noslēpumu plīvurs irst.

14. aprīlis. Rīgā «Latvijas» zālē izstāde «Cilvēks pie jūras». Bagāta, varbūt pat pārbagāta. Jūra ir liela, tajā riet saule, aiz tās otrs krasts un pasaule. Gleznas, gobelēni, keramika, arī reti redzamais stikls. Stāvīgās, dzīvīgās reņģu sievas kā reiz Annusa gleznās. Vai tādas jūrmalas ciemos vēl ir? Peldētāju augumi viļņos un sauļošanās dīkā rafinēze. Zivis. Jūras dzelmē slēpta zemes, tautas, cilvēka vēsture. Mūžvecās priežu asaras dzintara graudos, pazaudēti enkuri, dzelzs lodes, citzemju naudas, burinieku atliekas un cilvēku kauli. Tilpīgi tautasdziesmu vārdi gobelēnos: «Saules meita jūru brida», «Tur aizgāja tēvs, māmiņa» ... Visu itin kā vieno Pētera Martinsona no laika dzelmes izceltā, gliemežiem aplipusī, ielūzusī senā kolonna «Vērums», pasaules godība un gaita. No kolonnas raugās skaists antīkas sievietes profils un veca cilvēka seja ar sāpīgu gudrību. «Padomju Jaunatnē» tiesnesis Sabrovskis, rakstīdams par kapeņu, tātad cilvēku un tautas likteņiem, atgādina, ka latviešu sarkanie strēlnieki cēlušies no latviešu strēlniekiem, kuru tūkstoši atdusas Latvijas zemē. Jūsmojot par galotni, nevajag atcirst koka saknes. Vakarā pa radio «Swing-Singers», virtuozais dziedātāju ansamblis skandē Mocartu. Nejūtu, ka Mocartu tas apvainotu. Dažu dzirdētais varbūt pat pieaicina ari traģiskajam Mocarta mūzikā.

15. aprīlis. Pie bērza kalnā sasalušas sulu lāstekas. Uzplūdušā purviņa ūdeņos ap katru smilgu, zāles stiebru, kas ārā no ūdens, mirdz maza saulīte. Tā mirgo tikai pavasara ūdeņi, tādēļ tos ari tā sauc. Plecs dzeltens no alkšņu un lazdu putekšņiem, lazdas kūp. Mežā zemi sedz sūnas un nobirušās skujas. Saka — sūnu zaļš, bet sūnas ir tik dažādas. Ap māju pa kūlu kājo pelēkie meža strazdi, ar vienu aci uzmanīdami, ko aiz loga daru. Izliekos, ka strādāju. Iz sakaltušajām lapām spraucas bāli violeto cīrulīšu ziedu pušķīši. Cīrulīši pieticīgi, ar spožu krāsu acīs nelec. Mežā virs Sarkanajām klintīm zigzagu gravas vēl samanāmas. 1944. tur bijuši vācu ierakumi. Cēsu baznīcas tornis ar šo vietu vienā augstumā. Pie vecas priedes vēl turas satrapējuši sprunguļi, toreiz kāpieni novērotājam. Kāds bijis vācu zaldāts, kas 1944. gada pļaujas laikā raudzījies pāri Gaujai uz Cēsu jumtiem, — prūsis, švābs, virtemberģietis, reinze-mietis? Ko domājis, ko jutis, zinādams, ka zeme še deg? Naidu, vienaldzību, bailes?

16. aprīlis. Radio ziņo, ka paiet 75 gadi kopš Āfrikā, Lambarenē, malārijas un neglābjamās miega slimības apsēstā upes krastā izkāpis Alberts Šveicers un sācis celt slimnīcu. Tā pastāv vēl šodien. Ja nebūtu šā Šveicera pasākuma, pa šiem 75 gadiem bojā aizietu daudzas dzīvības. Šveicers te īstenojis savu lielo ētisko principu: «Godbijība pret dzīvību.» Arī latviešiem bijuši savi — Latvijas mēroga labdari, kā Ziemeļblāzmas Dombrovskis, namdaris Morbergs, kurš universitātei dāvinājis varenus namus. Viņi nav pamanīti. Labdarību jau vieglāk apsmiet nekā pašam to īstenot. Tiešā pārraide no zirgu skriešanās sacīkstēm Anglijā. Zirgu īpašniekus tur rāda vismaz tikpat, cik jātniekus. Aizkustinošākais bija zirgs, kura jātnieks bija nokritis. Zirgs ilgi vēl turējās līdzi citiem zirgiem, itin kā pats saprazdams, ka svarīgākais — cīnīties līdz mērķim.

17. aprīlis. Radio ziņo, ka iznāks Kārļa Ieviņa «Putras Dauķis». Pēc vairākiem gadu desmitiem tas ticis cauri literārā mantojuma komisijai. Dies dotu, ka tai dienā, kad romāns iznāks, statistika neparādītu vairāk piedzērušo, jo tad varētu secināt, ka žūpību radL jusi «Putras Dauka» parādīšanās. Istabā bijis nezināms viesis. Neparasts, neko nav paņēmis, bet atstājis vairākas divdesmito gadu Cēsu avīzes. Lasu šīs nodzeltējušās lapas kā vēsturisku romānu. Gan par vienu jaunkundzi, kas iedzirdījusi viesi un apreibinājusi viņu ar savu zīda zeķē ietērpto kāju un izvilkusi viņam maku ar divpadsmit latiem, gan par to, ka mežā, skudru aptekāts, atrasts pakāries jauneklis, kurš bija ilgi un sirdīgi meklējis darbu. Minētā jaunkundze bija kļuvusi par skaļu dāmu, kad Cēsīs ierados es. Latu vietā man bija rubļi, un es no viņas nebijos.

18. aprīlis. Varšavā tiek atzīmēta geto sacelšanās 45. gadadiena. No tiem laikiem pazīstama fotogrāfija ar zēnu lielā žokejcepurē, kailiem ceļiem, kurš tāpat kā māte viņam blakus pacēlis rokas. Pretī zēnam ar nolaistu šauteni stāv drukns vācu zaldāts bruņucepurē. VFR vēl šodien daži apgalvojot, ka Varšavas geto ierīkots tikai tīfa dēļ. Tādus tur sauc par «mūžīgi vakarējiem». Vai «mūžīgi vakarējie» sastopami tikai Vācijā? Mežā zem sūnām, uzsitot ar papēdi, vēl jūtams ciets ledus.

19. aprīlis. Cēsīs sākas cukura rindas. Sieva cukura vietā grauž mani, jo neesmu pamanījies laikā to iepirkt, rindā stāvēt esmu dzīves laikā noguris un līdz maijam, līdz taloniem vēl desmit dienas. Savā laikā četrus gadus iztiku bez cukura, kas tad ir desmit dienas. Tātad, kamēr cīnāmies pret alkoholu, pa ceļam kritusi zobu pasta, kafija, tagad cukurs. Kas nākošais? Literatūras muzeja līdzstrādniece ievāc no manis dažus varbūtējus eksponātus. Ātrumā atdodu vidusskolas trešās klases atzīmju grāmatiņu. Vakarā atķeros, ka tā no piecām pati sliktākā. Taisni trešajā klasē pārcietu fiziskās un garīgās balss lūzumu, delverējos un grāmatiņā salasīju veselu sauju spožu divnieku. Kādēļ neiedevu pēdējās klases, kur netrūka vēderus izgāzušu piecnieku ... Ja grāmatiņu izstādīs apskatei, muzeja apmeklētāji domās, ka arī stāstus rakstu uz divi.. . Neizdevīgi būt patiesam. Salasu dzeltenus salūzušu saulstaru kriksīšus — māllēpenes mīksti zvīņotiem kātiņiem — un pļavas valgumā pamanu pus-plaukušas baltās vizbulītes. «Ļitgazetā» īss, satricinošs Arkādija Vaksberga raksts par maršalu Mereckovu, kurš kopā ar vairākiem desmitiem augstu virsnieku apcietināts nedēļu pēc kara sākuma. Visus, arī Mereckovu, sita, mocīja. 20 atlasīja un atbrīvoja, 25 nošāva, starp tiem arī trīs viņu sievas. Arī tāds bijis Staļina «nopelns» kara sākumā. Vaks-bergs raksta skarbi, nosauc vārdos mocītājus un šāvējus. Tāda ir patiesa atklātība manā izpratnē. Turpat raksts par rindām. Rinda ir amorāla, rada jaunu amorāli, sākot ar spekulāciju. Esmu tik vecs, lai zinātu, ka rindas nav pastāvējušas no pasaules gala. Rindas — pazemojums cilvēka mūža ļoti ašajā straumē.

20. aprīlis. Rīgā eju garām bijušajam partijas Centrālkomitejas namam bijušajā Valdemāra ielā. Augstā fasāde aiz tīkliem, to restaurē. Nams pēc arhitekta Štālberga projekta celts ap 1812., bankas vajadzībām. Solīds, stiprs, vēl pēc kara tā frontonu greznoja uzraksts jau no nama tapšanas dienas — «In concordia res parvae crescunt», romiešu vēsturnieka Sallustija teiciens, kas vārdnīcā tulkots «Vienprātībā mazie kļūst lieli». Tad uzrakstu izdzēsa. Kādēļ? Vai tikai tādēļ, ka tas bija latīņu valodā un latīņu valodā runā Romas pāvests? Nezinu, kāds gara lidojums bijis tam, kurš pavēlējis uzrakstu izdzēst. CK lektori jā nozīmīga lekcija par ekoloģijas ētiskajiem, tikumiskajiem aspektiem. Cilvēki šodien būtībā nodarbojas, lai izrakņātu un iznīcinātu zemes virskārtu, atstājot drīz nepār-

varamu atkritumu kalnus. Tikumība pret dabu vajadzīga tāpat kā tikumība pret cilvēku. Amerikāņu filozofs Emersons: «Cilvēces

vēsture ir sazvērestību rinda ar nolūku piespiest dabu uz zināmu piekāpšanos, ne ar ko par to nemaksājot.» Muzejā Jūlija Federa 150. gadskārtas izstāde. Par Federu kādā vācu mākslas vēsturē teikts, ka viņš audzis starp divām kultūrām — krievu akadēmisko un vācu romantisko, bet saglabājis stipru latvisko pašapziņu. Vispirms ainavās. Lauku kapsēta bula laika saulē, dzidras ēnas Siguldas parkā, tālie Gaujas līkumi, meža traģēdija pēc vētras, kur koki — nogalināti milži. Man šķita — Federa ainavās jaušama elēģija. Varbūt tādēļ, ka viņa gleznās daudz sāpīgi zudušā, ne vairs dabā, ne jaunākajos foto-albumos atrodamā: ne Pērses klinšainās gravas, ne tīrās Siguldas, ne romantisko Kokneses pilsdrupu, ne Pēterupes baznīcas, ne tādas Daugavas, pa kuru peld burinieks. Fe-ders bijis saules, saulainu zālienu, saulainu ēnu mākslinieks, rādījis sauli Latvijā un Latviju saulē.

21. aprīlis. Decembra dienasgrāmatā pieminēju, ka reiz Jaunā gada priekšvakarā pie mājas tika nocirsta stādītā, tālu vestā eglīte. To padzirdējis, labs cilvēks no Vaidavas ar velosipēdu atveda citu nocirstās vietā. Taisni tādām pašām garām, mīkstām skujām, kurai zaru gali kā kaķēna ķepiņas. Viņš stāda pats, pēc kompasa novietodams zarus pret sauli, pret vakaru, kā tie auguši līdz šim. Stādīdams un uzpīpēdams viesis stāsta arī par savu tēvamāti, kura tikai pēc otrā kara uzzinājusi pirmajā karā pazudušā dēla likteni: dēls cīņā pret baltgvardiem pie Kromiem galvā sašauts, izvilkts un izvilcies, 1938. «savējo» nošauts pavisam. Tēvamāte tad dziedājusi par zaudēto dēlu vecu laiku dziesmu: «Kā suni kapā iemeta, bez zārka un bez palaga.» Daudz, ļoti daudz zemju zemēs guļ latviešu, bez zārka un bez palaga.

22. aprīlis. Radiodiskusija par metro. Piekrītu profesoriem Porietim un Strautmanim, ka metro ir sekas, bet cēloni, uzblīdušo Rīgu, piemin par maz. Dažs saka — paradokss: kļūdama milzīga, Rīga sevi degradējusi, no Lavijas vienīgās galvaspilsētas pārvērzdamās par vienu no daudziem Padomju Savienības reģionu centriem. Par ko vēlētos kļūt Rīga pati, neviens jautājis nav. «Literatūrā un Mākslā» Klotiņa raksts par folkloras un deju ansambļiem. Bieži esmu neizpratnē errojies par nepārtraukti baltzobaini smaidīgajiem dejotājiem baltos apmetņos un baltos zābakos, kad šie Lāčplēši uz estrādes sievišķīgā grācijā airējas pa baltiem Daugavas viļņiem vai neredzamus tīklus no baltās jūras velk.

23. aprīlis. Snieg, jo ir — aprīlis. Sulu tecēšana aprimusi. Jurģu diena. Paskatos grāmatā: Jurģos nedrīkst lamāties, tad Pēterdienā nospers pērkons. Diemžēl tur nav teikts, ko darīt, ja apsaukā mani. Drošības dēļ turu muti līdz vakaram.

24. aprīlis. Snieg, snieg. Sirds grūta — vai balti priecīgais sniegs nekļūs par līķautu — māllēpenēm, vizbulītēm, tulpēm, puķēm, kuras sauc par cīrulīšiem — un pašiem cīruļiem. Putni, no lauka un meža nākdami, sāk pulcēties dārzā, pie mājas pamatiem, kur sniega nav. Dižknābju pāris cērt pa sarkan-lapaino mežrozīšu auglīšiem, kuri līdz šim bagātajā ziemā palika neskarti. Vakarā «Ave sol» atskaņo Lūcijas Garūtas kantāti «Dievs, tava zeme deg». Tautai vajadzīgi dziedoņi, kuri traģiskā brīdī pasaka, kas visiem uz mēles, kas sirdī, kas sāp. Kopīgi ciestas sāpes pārvarēt vieglāk. Latvijai un tās tautai šis gadsimts bijis nežēlīgs, ne reizi vien pienācis brīdis, kad atskanējis trauksmainais jautājums: «Ko pasākt — Latvija no savas vietas aiziet nevar? . . .» Vakarā televīzijas «Labvakar» rāda jau gatavo, metro par godu kalto medaļu. Pasūtītājs bijis ne tikai pare-dzīgs, bet arī turīgs — 3000 rubļi «so oder so», kā teiktu slātavietis Švauksts. Seko izrāde «Mis Rīga-88». Cik labi, ka visatklā-tībā atkal uzzinām, ka meitenēm ir ne tikai vārds un uzvārds, bet arī augums, viduklis un viss pārējais, no kā sastāv meitene, pat skatītājiem neredzamais prāts un asprātība. Izrādi, kā jau savā žanrā pirmo, raustīja lampu drudzis. Tad, kad taupīgajos tērpos meitenes laikam rādīja grāciju, dažas kustības lika secināt nevis par dabisku vai viltīgu seksapīlu, bet atgādināja iilmiski vam-pīriskus stereotipus. Mazliet pārsteidza, ka augstā žūrija bija atlasījusi, kā skatītājam pa gabalu likās, augumā gluži vienādas, kā rēviju kordebaletā. Vai ar to likti pamaii «Rīgas

Veneras» gracili zēniskajam standartam? Kolā Brinjons teicis, ka viņam apaļš grēciņš patīkot vairāk par desmit liesiem tikumiem. Iespējams, tādēļ viņš jau miris.

25. aprīlis. Dzied viena zīlīte, čirkst zvirbulis. Tie dzīvi. Pie kaimiņmājām jau krituši daudzi pelēkie meža strazdi. Lielā, baltā klusuma traģēdija mazajiem dziedoņiem.

26. aprīlis. Nesu drupačas, vārītus kartupeļus, kaisu gar mājas pamatiem. Pie pasta kastītes atkal meža strazds. Varbūt izdodas palīdzēt dažiem tikt pāri pēdējai, grūtajai naktij un sagaidīt sauli, no kuras visi nu gaidām siltus starus ...

20. aprīlī. Saule jau otru dienu izšķērdīga, sniegs paslēpies mežā. Atkal veras baltās vizbulītes, tās pārcietušas. Domāju, šai baltajā bargumā daudzās skolās notika eksāmens ētikā un dzimtenes mīlestībā — putniem palīdzēja vai arī izlikās tos nemanām. Savācu ap māju tos, kuri bargumā no manis šķīrušies. Pelēkos meža strazdus, cielaviņas pazīstu uzreiz, bet kā sauc to ar silti brūno cepuri un vēl citus? Kaņepītis, mušķērājs, dadzītis? Apzināšu putnus, jo man žēl, ka šķiroties nevaru viņus nosaukt vārdā, kā tas pieklātos. Visi taču esam Latvijas seni iedzīvotāji, visiem kopā baltas, nebaltas dienas. «Ave sol» zālē mans autorvakars. Rūdolfs Plēpis lasa manu stāstu labāk, nekā esmu sarakstījis. Valmieras ansamblis «Daina» dzied pievilcīgi, kaut, jāatzīstas, dziesmu vārdi nav mani. Bet pēc noslēguma pie manis pienāk kāds klausītājs un saka: «Spriežot pēc aplausiem, jūs arī runājāt brangi, tikai mēs pēdējās desmit rindās gan neko nedzirdējām ...» Grūti nopūtos: aprīlis man bija iedevis vēl vienu aprīli. Tuvojās pirmā maija nakts ar savām burvestībām. Esmu dzīves sprīdi pavadījis klinšainajā Harcā, un tur šai naktī Brokena virsotnē pulcējoties raganas, mēs teiktu — uz ražošanas apspriedi. Plikas, jādamas uz slotas kāta. Pēc Padomju Latvijas enciklopēdijas ziņām, Latvijas PSR raganu nav. Žēl.

J. maijs. Pavasara, arī saules svētki. Pēc dziļā sniega posta parādās melnie strazdi un rītos skaļi gavilē. Priecājos par sauli līdz ar melnajiem strazdiem, un šoreiz ir prātā nenāk strazdus dēvēt par ķiršu zagļiem. Nedomāju pārmest strazdiem, ka viņi neatceras savus brāļus, kuri simtiem pirms nedēļas sastinga salā: putna mūžs īss, arī laika bēdām maz.

2. maijs. Kapos iestādu rozi «Rītausma», jo «Ābeļzieds» izgājis. Pēc kartupeļiem uz tēva mājām. Šķīdonī aiz mājām cirsts mežs, kokus izvedot, izdangāti ceļi, nora pie mājas, dziļas, dubļainas sliedes pāri dārza un tīruma stūrim. Kādēļ errojos — šādi ceļi—neceļi taču šodien pieder pie Latvijas lauku ainavas. Drīzāk jāpriecājas, ka mūsmājām šāda izdangāšana tik ilgi gājusi secen.

3. maijs. Meža mala zilganā dūmakā, garo zemes miklums. Mežs zaļi sirms, un vakara klusumā atceros Bārdas un Skalbes dzeju.

4. maijs. Pūpoli izplaukuši, kā dzelteni putni sasēdušies kailajos zaros un sūta medainu smaržu. Pūpolos pirmais pavasara medus, bet bišu sanoņas trūkst. Lidinās reta kamene. Pirmo reizi dzirdu dzeguzi. Nekaitē: nav piektdiena, neesmu tukšā dūšā un kabatā aizķēries vācu feniņš, tomēr naudiņa, kaut par to Cēsis neko nepārdod.

6. maijs. Rīgas lidostā, kura, spriežot pēc kādreizējiem slavinājumiem žurnālā «Māksla», pieder pie daiļākajām Eiropā, muitniekiem šoreiz īsta darba diena — lidmašīnas, kuras aiz-vai atlido no ārzemēm, te retas. Tiek pārbaudītas arī vijoļu un to lociņu pases. Padomju muitnieku rūpīgais darbs pazīstams tālu: ārzemēs viņu darbam uzticas, un manām somām ie-vai izbraucot nav pieskāries neviens citu zemju muitnieks. Manā jaunībā gan, gāzelēdamās kā pīles, Rīgas Spilvē nosēdās lidmašīnas no Berlīnes, Varšavas, Helsinkiem, Maskavas — kā jau tas kādas valsts galvaspilsētā pieklājas. Pēc stundas četrdesmit esam Berlīnē. Vilciens šo ceļu veic 34 stundās. Būtu jauki, ja tuvākajā piecgadē tas sasniegtu pirmskara ātrumu — 24 stundas. Vai secināt, ka pa šiem gadiem cilvēka laiks krities cenā? No Berlīnes busos «Dzintars» sasniedz robežu. Zem autobusiem pasa-

žieru nav, šķērsojam VFR robežu un nokļūstam Eiropā vienīgajā neierobežota ātruma valstī. Triecamies garam tīrumiem, kur mieži jau vārpās, un ābelēm, kuras jau birdina ziedus. Naktī aiz Bonnas sasniedzam naktsmītni — militarizēto «Katastrofu glābēju skolu». Skolnieki tērpti kombinezonos, braukā armijas pelēkajos spēkratos. Te gatavo glābējus, piemēram, lieliem plūdiem, kādi šai aprīlī piemeklēja Reinas ieleju.

7. maijs. Nobraucam uz Arveileru, Pierei-nas Eifeļa kalnāja pakājē. Franču zemes no šejienes nav pārāk tālu, tomēr līdz Arveile-rai ap 1630. aizsitušies pat zviedri. Jādomā, pēc izslavētā Āras ielejas sarkanvīna. Vecpilsētā vēl nams no tiem laikiem, krāsots ar stiprām vēršu asinīm, brūns kā toreiz. Laukumā goda vietā — veca, pamatīga, ar rokam griežama vīna spiede, jo Reinas krasti bez vīnkoku terasēm pretsaules pusē nebūtu Reinas krasti. Uz bruģa nolikts milzums sīku rozīšu podiņos, pārdošanai. Tādējādi arī uz balkona iespējams ierīkot rožu dārzu. Četri pieci leijerkastnieki griež mūzikas dzirnu kloķus. Vienam divu sprīžu auguma pērti-ķītis palīdz savākt naudiņas. Pērtiķītis tautastērpā, vārdā Mērija, caur izstieptajām lūpām man čukst ausī kaut ko skumju. Nesaprotu, bet piekrītu. Pie cita mūziķa pērtiķītis dīvains. Uzraksts: «Tā kā es nemoku dzīvniekus, mans pērtiķis ir mehānisks.» Pērtiķīša saitē leijerkastniekam nav, bet, vai mājās viņš neiekausta sievu, nezinu, tādēļ teikt, ka viņš žēlsirdīgs, būtu pārsteidzīgi, nevaru. Lau-kūmā piemiņas plāksne karos kritušajiem. «Heinrihs Kraucs, dz. 1913., kritis Kurzemē 1944.» Kā — Venta no Reinas tik tālu! Cilvēku likteņu gaitas negaidīti tālas. Tāpat neviens Latvijas novadpētnieks nemeklēs, kur Alžīrā vai Vjetnamā aprakti latviešu puiši, kas krituši kā algotņi franču ārzemnieku leģionā, «dienvidos zem palmu ēnām», kā teiktu Heine, kur ari Jāņu nakts tikpat gara, cik diena. Vakarā Kruftas pilsētas «Vulkan-hallē» «Dzintara» pirmais koncerts. Grezna programmas brošūra brūnos vākos. Deviņas desmitdaļas reklāma, kā te parasts, un pieminēts, ka koncertu atbalsta vietējā krājkase. Vispirms «Dzintara» lauru ēnā uzstājas vietējie 14 viri ar dziesmu par «Vakara mieru» un «Nakti», kura seko pēc vakara miera. Divi spiričueli, kā to laikam prasa 20. gadsimta beigu mode. Tad klausās «Dzintaru», ar aizturētu elpu. Saprot, visu saprot, kaut tekstu izklāstītu tikai pāris teikumos. Gan Jāzepa Vītola vienkārši sirsnīgo «Rasa un zvaigznes», gan Pētera Vaska biedinošo «Sveši ļaudis mums gribēja varēm mutes aizdarīt».

8. maijs. Reinas ielejas nogāzēs gadsimtos ar akmens krāvumiem nostiprinātās terases tik stāvas, ka vīnkopji laikam augšā piesienas pie stingra mieta, citādi krītot un ripojot viņi apdauzītos pret Reinas krasta milzu vītoliem. Cik strādīgs tāds vīnakoks, dziļ-dziļi klinšainajā zemē ar saknēm valgmi meklēdams! Raksta, ka Gruzijā un Moldāvi jā vīnkoki esot ar saknēm izrauti. Labi, ka Latvijā nav zāģētas ābeles, jo arī no āboliem

iespējams darīt vīnu .. . Vakarā esam pie rāmā Maria—Laahas ezera, kur mežu ēnā vecs benediktīniešu klosteris no dzelteniem ķieģeļiem celts ap to pašu laiku, kad Rīgas pils, vēl atturīgajā romāņu stilā, bez gotikas akmens mežģīnēm. Baznīcas telpas ēnainas, tikai altāra telpa zem lustrām gaiša, un pret logu akmens ailēm mirdzumu visam piešķir kora svinīgie baltie un dzeltenie tērpi. Sēdu altāra telpas ar kokgriezumiem rotātajos sēdekļos. Kad pametu skatienu uz lielās baznīcas krēslu, no tās izdalās gaišas ļaužu sejas — gaidās. Svinīgs koncerts. No de Brāļa «Regina coeli» līdz. .. līdz Pētera Vaska «Zīles ziņai». Jo tā ir dziesma, kurā saklausāms tautas traģiskais liktenis, tātad arī tā ir garīga dziesma. Par Ineses Galantes dziedāto Baha—Guno «Ave Maria», kuru vispār dziedāt grūti, jo to dziedājuši viscildenākie pasaules mākslinieki, kritiķis vēlāk rakstīja: «Pārdzīvojums, bet ne sevī vērsts, garīgi bagāts, bet ne māksloti bagātināts.» Par kori: «Pēdīgi paliek visu pārvaroša dziedāšanas varenība, kāpināta līdz kulminācijai, kas reizē ir priekšnoteikums, lai rastu ceļu uz Eiropas koru dižciltības virsotni.» Altāra telpā man pretī sēd četri mūki, pa labi — divas mūķenes. Sākumā itin kā sevī iegrimuši, tad mūki aplaudē tāpat kā visa baznīca. Manā atmiņā vakars palika kā cildens dievkalpojums mūzikai. Uz mītni braucot, nepārtrauktajā Reinas ielejas ciemu un pilsētu uguņu virknē vērdamies, nodomāju: diezin vai

pirms gadsimtā tas būtu iespējams — nevis eņģeļi, bet vienkāršas latviešu meitenes benediktīniešu baznīcas altāra telpā . . . Ko nu gadsimts — tepat Rīgā vēl pēc kara bija laiki, kad «Ave Maria» nesauca par «Ave Maria» un nedrīkstēja atskaņot Baha pasijas. Kāds «zinātājs» man toreiz paskaidroja: «Tur taču viens meldiņš kā baznīcas dziesmā «Ak, galva asiņaina». Pēc kā tas ož?»

9. maijs. Nav slikti, ka ceļi labi, bet, ja tie pārāk labi, tad arī vairs nav labi. Ceļā uz Minsteri tautieša «Volvo» spidometra šautra svārstās ap 190, kaut priekšlaicīgai nāvei pilnīgi pietiktu ar simtu. Minsterē jaunais latviešu kultūras centrs ir mūsdienīgi lietišķs, ērts. Jaunsudrabiņa un Mauriņas istabas iekārtotas tikpat bijīgi kā vecajā namā. Tas — Austras Rudzītes sirds darbs. Sava telpa Jaunsudrabiņa gleznām. Visu uzņēma mūsu televīzijas grupa, intervēja latviešu ģimnāzijas skolēnus un vairākus tautiešus. Pašķirstīju Zentas Mauriņas viesu grāmatu. Ieraksti latviešu valodā tur reti. . . No Latvijas pēc kara neviena . .. Kas un kādēļ cēla žogu starp Latviju un Mauriņu? Esmu patīkami pārsteigts, ka pēdējās — 13. klases skolēni zina arī par šodienas latviešu literatūru, kuru izdod Rīgā. Es viņiem nesaku, ka Latvijas vidusskolās par latviešu literatūru un mākslu aiz robežām tik vien zina, ka tur nekā nav. Kaut patiesībā tur ir, arī vērtības, kuras latviešu kultūrā paliks. Līdz šim valdījis itin kā nerakstīts likums: rakstniekam svešumā vispirms jānomirst, lai viņa darbi atgrieztos dzimtenē. Diezin vai gluži tā ir: man stāsta par skolnieku no Kolumbijas, kuru tēvs nosolījies atstāt bez mantojuma, ja dēls

kārtīgi neiemācīsies latviešu valodu. Un dēls nu mācoties. Pie mums mantojumi diez kādi nav, diez vai līdzīgi biedinājumi palīdzētu. Skolotājs Lappuķe pats komponējis un ierakstījis dziesmas «Čaks minorā». Tai lentē dziesmām ar Čaka vārdiem pievienojis arī vienu elēģisku, kuras vārdi: «Zeme, zeme, kas tā zeme,/ Ja tev īstas brīves nav./ Brīve, brīve, kas tā brīve,/ Ja tev savas zemes nav.» Šais īsajos vārdos daudz skumju likteņstāstu. Lappuķes intereses plašas. Te bijis Berlīnē «Ave sol» klausīties, te citudien piedalījies dziesmu festivālā aiz Francijas robežas, te seko «Dzintaram», gatavodamies recenzijai. No viņa vēl ieguvu interesantu publikāciju par tēmu «Strēlnieki: valoda un kultūra», par latviešu strēlniekiem, vienu no latviskās kultūras centriem pasaules un pilsoņu kara laikā. Kultūras centra lejasstāvā lietpratīgi ērtās stelāžās saglabāts daudz periodikas, un šai namā pāršķirstīju arī grāmatas, kādas pie mums joprojām tiek turētas specfondu spec-fondos. Tā Rīgā netieku pie Aksela Muntes biogrāfijas tikai tādēļ, ka tā izdota ārzemēs. Pacilāju grāmatu par dzimto Rūjienas novadu, bet atliku atpakaļ plauktā — baidījos to zaudēt muitā uz visiem laikiem... Mana pieredze rūgta: reiz pie somu robežām man atņēma nelielu zviedru avīžu izgriezumu, kurā tik vien tā «kaitīgā» bija kā rindas par latviešu rakstnieku grupas viesošanos Stokholmā. Turpat bibliotēkā palasījos Strēlertes dzejas «Pusvārdiem». Dzejolī «Gotlandes krastā» Strēlerte saka:

Tik tuvu esi, Latvija,

Var jūrai pārstiept roku,

Un otra pretim pārsniedzas Caur tumšo viļņu loku.

Un pēdēja pantā:

To nepalaid, to nepalaid ...

Grāmatu atstāju plauktā, jo nezinu, vaj Zinātņu akadēmijas Literārā mantojuma ko* misija izlēmusi: ir tāda dzejniece Veronika Strēlerte latviešu literatūrā vai nav. Toties skaidri zinu, ka šāda augsta izšķīrēja komisija gan pastāv.

Restorānā krāsainajos spēļu automātos pie sienas laiku pa laikam negaidot ieskanas mūzika. Automātus tad pamana, mūzika iedarbojas kā aicinošas dāmas pēkšņi pavērtas acis, kas apņemtas ar garām, melnām skropstu rīkstēm. Projām no Minsteres pa zaļzaļo Vestfāleni braucot, domāju par šo laiku, kad katra latviešu kultūras mantojuma drusciņa svarīga tautai kā maizes gabaliņš — izdzīvošanai. Neesmu inženieris, esmu tikai dzirdējis, ka reizēm tiltu ceļot reizē no abiem upes krastiem, lai upes vidū tilts virs draudošās dzelmes savienotos. Netālu no Bonnas darbīgi emigranti reiz nopirkuši paputējušo An-nabergas pili, kurai toreiz vērtīgākie gan laikam bijuši vecie koki parkā. Sabūvēta un piebūvēta arhitektūras šedevrs tā nav, toties šodien spodra un, lietojot nodrāzto vārdu, — «labiekārtota» par baltiešu kristīgo studentu apvienības mītni. Še saimnieko tautiešu Urdzes pāris. Nav slikti, ja students par nieka 15 markām diennaktī saņem mēbelētu istabiņu. Kamīna telpās grāmatplauktā atradu arī Imanta Ziedoņa dzejas un citas Rīgā izdo-

tās grāmatas. Kā paziņas šķita arī daudzie linu galdauti. Te ieguvu minētās apvienības gadagrāmatā publicēto apskatu par brāļu draudzēm Latvijā. No mūsu vēsturniekiem par brāļu draudzi pagaidām uzzinām maz vai arī to, ka tā ir reakcionāra parādība, nav uzmanības vērta. Marksisti šo draudžu tētiņi protams nebija, nebija jau vēl paša marksisma, bet no tiem laikiem tomēr mantojumā esam saņēmuši «sirdsšķīstus ļaudis» un daudzus lasīt un rakstītpratējus. Tas jau nu gan nav maz.

10. maijs. Vācijas ainavā šobrīd daudz lielu un mazu spoži dzeltenu lauku, kuri šķiet saulaini pat lietainās dienās. Tie — ziedoši rapšu tīrumi, kā dzeltenas svītras zemē izklātā zaļā karogā. Prāvajā «Rheinzeitung» rindas, ka «Dzintars» piederot pie Eiropas koru dižciltības. Maincas birģermeistars pieņemšanā pateicas par koncertu Maria— Laahas baznīcā, kuru apmeklējis. Vairākkārt pārliecinājos, ka birģermeistari tur koncertus apmeklē. Maincas doms tūkstošgadīgs, dedzis, postīts, atbūvēts, kāda nu kuros gadsimtos bijusi mode. Uz jumta, ja ieskatās, pamanāms svētais Mārtiņš jāšus uz zirga. Zirgu uz baznīcas jumta pamanu pirmo reizi. Idilliskā iekšpilsēta līdzinās ilustrācijai kā no veca «Fausta» izdevuma. Pie baseina «Mežazoss» akls flautists skaņo «Vaterlo tiltu». Kaut drūzma, melodiju saklausu, varbūt vairāk ar sirdi. Mainca? Tātad Gūtenbergs un grāmatu iespiešana. Gūtenberga dzimšanas gads nav cieši zināms, toties skaidrs, ka 1436. gadā kāda dāma viņu iesūdzējusi par to, ka lauzis solījumu viņu precēt un ka ap 1455. iespiedis visu Bībeli, turklāt triju krāsu drukā. Muzejā gide saka — bez grāmatas nebūtu ne Mārtiņa Lutera, ne Kārļa Marksa, pat ne Mao Dzeduna. Muzejā starp eksponātiem maza stampiņa, kas toreiz lietota krāsas piegludi-nāšanai pie burtiem, tā apvilkta ar suņa ādu, jo suņa ādai nav poru, suns svīst caur mēli. Nodomāju — arī suņi savā laikā upurējuši savas ādas mūsu grāmatu iespiešanai... Tomēr šai muzejā uzkavēties negribējās, jo radās balta skaudība par grāmatu iesējumiem ādā, pusādā, audeklā, par grāmatu apkaltajiem stūriem, zeltītiem griezumiem, burtu dažādību gan dižciltīgi atturīgā antīkā, gan ar romantiskiem stīgu vijumiem iniciāļos, skaudība, ka reiz Latvijā, arī Cēsīs, 1906. gadā nošautā grāmatizdevēja Ozola laikā tādas grāmatas tapušas, bet šodien sakām paldies, ka grāmata vispār iznāk.

Izlocīdamies starp sarkanām bojām, prāmis autobusus pārceļ pāri Reinas ūdeņiem, kur otrā krastā atkal milzu vītoli un papeles, uz Rīdesheimu. Upes vidū maza, kokiem apaugusi sala, uz kuras salas apmēriem atbilstoša pils. Saka — aprīļa plūdos šai pilī kājas mazgājuši, novelkot zeķes un kājas izliekot ārā pa otrā stāva logu. Rīdesheimā jāapmeklē vecās Asbaha tirmas vīna dedzinātava, kurā no franču vīniem tiek dzīts konjakam līdzīgais «Asbach-Uralt» («Asbaha mūžvecais»). Kādēļ tieši šeit? Asbahi esot atraduši, ka arī romiešiem kādu laiciņu pēc Kristus dzimšanas taisni šai vietā bijusi vīna spiestuve. Tātad itin kā vieta uzlikusi pienā-

kurnu... Viens no Asbahiem izvadā gar spožiem vara katliem, kuros vīns pārtop dzintara krāsas dzirā. Mozaīkas grīdas, balti virsvalki — jāteic: aptiekas tīrība, tikai telpas te ērtākas nekā dažā no mūsu aptiekām. Asbahs, vecākais, pirms gadiem sešdesmit ievērojis, ka ari dāmas labprāt ieņem pa mēriņam, tikai ļaudīs tā neērti... Tādēļ tiek ražots milzums dažādu, ar dzērieniem pildītu šokolādes konfekšu pievilcīgos aptērpos. «Dzintaram» no «Asbaha mūžvecā» nogaršošanas jāatturas, vakarā Maincas piepilsētā koncerts. Pilna zāle un aplausi ir viena lieta, bet ar katru reizi vairāk pārsteidz vācu klausītāju dziesmas un mūzikas kopsakara izpratne, kaut arī vārdiskais saturs tikai pāris teikumos priekšā teikts. Viņi līdzi dzīvo gan Aldoņa Kalniņa «Pulksteņa» neapturamajai gaitai, gan Pētera Plakida «Mīstiet linus» kustīgajai trauksmei. Koris atklāj labas dziesmas būtību: piesātinātus vārdus, jūtām līdzvērtīgu mūziku, kuru visu atdod diriģentu un kora prasme to atminēt un caur cilvēka balss niansēm visu izpildīt tā, lai katrs, ari sveštautietis, pats dziedāto pārdzīvotu. «Dzintaram» tas Ausmas Derkēvicas un Imanta Cepīša, un visu dziedātāju neredzamo, bet ilgo un milzīgo pūļu rezultātā izdevās.

Zem vītoliem un plaukstošām platānām blakus baltām, ar krucifiksiem rotātām kapelām kaimiņos ir mājīgas vīna istabas ar pamatīgi apstīpotu muciņu pie ieejas. Pa gadsimtiem abas garīgās varas iemācījušās sadzīvot. Kur plašāks maurs, tur saulītē vāļājas plikņi. Ne jau gleznotāju modeļi, vienkārši plikņi. Auto steidzas, neiespējami noteikt,

kurš tur Ādams, kura Ieva. Kūrorts Bādemsa iegūlies Lanas upes klinšainajā, bet ne kailajā ielejā. Izsenis domāts turīgiem ļaudīm. Pie balta hoteļa portāla glicīniju gaišzilo ziedu ķekari. Pret klinti atspiedusies, stāv neliela, rustikāli apcirstu akmeņu pils, jumta un tornīšu malas robainas, normaņu stilā, kā Anglijas ainavās. Lānā pa baltam kuģītim un airētāju dzītās laivu šautras. Pareizticīgo baznīca egļu paēnā, kā 1876. gadā Krievijas augstmaņu celta, tā vēl šodien mirgo cariskā spožumā un mirru smaržā. Bademsā zem sar-kanvioleto kastaņu ziedu svecēm zaļajā paēnā saklausu arī tādu kā jau dzirdētu stāstu: četras sezonas te uzturējies Dostojevskis, arī «Karamazovus» rakstīdams un līdz rītam ar nosvīdušu pieri spēļu kazino sēdēdams. Vēl dzīvas platānas, kuras redzējušas Gogoli, Tur-geņevu rāmi pastaigājamies. Latviešu koris gan te pirmo reizi balti zeltotajā pilsētas teātrī, klausītāju apjūsmots. Atkal saprata visu, arī latviski dziedāto Jāņa Ozoliņa stāstu par meiteni, kura velti gaida no kara mīļoto, kad ievām birst balti ziedi. Lepnajā foajē spoguļi sienas augstumā vēl glabā «gadsimta beigu» dāmu lapseņu vidukļus, kad tepat uz slīpēta akmens letēm tika nodoti pūkaini boa. Bet šodien te «Dzintara» latviešu tautastērpiem un mūsu meiteņu baltajām zeķēm, kas ieautas vienkārši melnajās kurpēs, tāpat ir sava dižciltība, kuru paši bieži nepamanām. Šķiroties no šīs «gadsimta beigu» stilā saglabātās vietas, sveša tautiete, korim ziedus sniegdama, saka: ««Dzintaru» un Latviju

neaizmirsīsim!» Tas ir gods, ja kādu kopu pielīdzina, nosauc reizē ar Latviju.

11. maijs. Brauciens ar kuģīti pa Mozeli un Reinu. Kā viduslaicīga pasaka par pilīm krastmalā, no kurām reiz manīgi muižnieki-laupītāji apturēja laiviniekus, savu tiesu ievākdami. Slīdam garām nolīkušiem violeti rožainiem tā saukto japāņu ķiršu zariem. Garām «Vācu stūrim», kur saplūst divas lielas un darbīgas Vācijas upes — Reina un Mozele. Pāri vienai un otrai tilti, gan balstīdamies uz arkām kā veci romiešu akvedukti, gan mūsdienīgas garas betona pārlaidumu laipas. Krastmalas apstādījumos parka rozes ar milzīgiem dzelteniem ziediem. Pie mums ar dzelteniem ziediem retas. Pa ielu divzirgi aizvelk trīs stāvos sakrautas alus mucas. Ar zirgu dārgāk nekā ar auto, bet reklāma! Pats «Vācu stūris» ar pelēko akmens monumentu prūsiski ciets un vēss, sauc atmiņā pelēko, karā nesagrauto pirmskara Berlīni un Tautu kaujas pieminekli pie Leipcigas. Dievs ar prūšiem — šai apvidū rodas Mozeles vīns, tas pārvar visu prūsisko. Tikai Mozeles vīnu dzerot, pa īstam izpratu Šillera vārdus no balādes «Cimds» — par malku, pilnu ar saldu spirdzinājumu. Vidusskolā, dzejoli no galvas mācīdamies, šos vārdus palaidu gar ausīm. Koblencas nomalē firsta Vitgenšteina pils parkā itin kā lielās, ar siltu, mitru gaisu un svešādu ziedu smaržu pārpilnās siltumnīcās, kur pat strautiņi čalo, atrodas viens no Eiropas diviem «tauriņu dārziem». Tur apkārt lido milzums tauriņu, kuru dzimtene gan Vācija, gan tālā Formoza. Lidinās savā nodabā, pat uzsēžas uz pleca, lepojoties ar saviem krāšņajiem svārkiem. Zem svešzemju krūmu zariem tekā čaklās strazda lieluma

Japānas paipaliņas, kuras rūpējas, lai tauriņu kūniņām neuzbruktu skudras. Pat nelasījis, neviens ir nedomā neievērot pamācību pie ieejas: «Mēs, tauriņi, neraudam, tomēr esam ļoti jūtīgi. Lūdzam mūs neaizskart.» Krāsains pasaku dārzs, kurā ir mazs, ir liels mācās cienīt skaisto Dzīvību, kurā ūdens guldzēšana ir klusuma melodija. Pie «tauriņu dārza» mūs sagaida firsts un firstiene Vitgen-šteini. Viņa esot ar piekto atvasi uz rokas. Ar Vitgenšteiniem kopā Padomju Savienības vēstnieka Kvicinska dzīvesbiedre, kura arī ieradusies aplūkot tauriņus. Koris nodzied dažas dziesmas. Firstiene vienai no savām meitenēm uztic izdalīt koristēm pa spožam atmiņu tauriņam. Visus daudz fotografē — Vitgenšteinus, biedri Kvicinsku, kori. Taču ne tikai ģimenes albumam: «tauriņu dārzs» ir arī peļņas avots. Lai. Tauriņi dzīvo savu krāsaino, smaržīgo dzīvi un priecē mūs. Vakarā koncerts Koblencā, cienīgajā Reinas— Mozeles hallē. Izpārdots, izpratne, sajūsma. Arī par Jura Karlsona sarežģīto «Vēju melodiju», kura no kora lidoja uz klausītāju sirdīm. Pieņemšana. Sarunā ar minētajiem firstiem Vitgenšteiniem uzzinu gan par viņu dzimtas bijušajām muižām Kauņas tuvumā, gan par to, kā tauriņi pārziemo. Saruna draudzīga, jo muižas pie Kauņas sen vairs nepieder Vitgenšteiniem, man arī ne. Vitgen-šteina kundze piebilst, ka viņa, diplomātiskajās pieņemšanās ar vēstnieka Kvicinska dzīvesbiedri iepazīstināta, esot iedomājusies ielūgt šo diplomāta sievu uz tauriņu apskati taisni tai laikā, kad tur būs «Dzintars». Tad nu iznāca tā, ka tikai pie Vitgenšteiniem

viens no mūsu vēstniecības piederīgajiem dzirdēja «Dzintaru». Grūti iedomāties, ka viss vēstniecības personāls bija šais dienās tik aizņemts, ka neviens ne augsta, ne zema ranga darbinieks nevarēja pagodināt ar savu klātbūtni tāda kora koncertu, kuru vācieši tai pašā laikā pieskaita Eiropas koru virsotnei. Cik nu esmu Rīgas koriem līdzi braucis, Rīgas korus mūsu valsts reprezentanti kaut kā nepamana. Tātad arī nepazīst — un nepazīstamu jau grūtāk atbalstīt. Bijušais «Harmonijas» korists Gāla kungs uzdāvina aploksni, kurā atrodas paša sacerēts dzejolis par godu «Dzintaram». «Dzintars, jūras dziļumu zeltainie vēstneši. . .» Ticu, ka dziesmas un saulainā parādība latviešu tautastērpos izsauca sajūsmu ne tikai vecīgā Gāla kunga sirdī. No Reinas—Mozeles halles un citām Vācijas koncertzālēm vajadzētu uz mūsu zemi paņemt līdzi arī izpratni pret tiem, kuri koncertus ļoti vēlas dzirdēt, bet uz mūžu saistīti pie ratiņiem. Tā Koblencā, tā Leipcigas «Gewandhaus» redzēju pat iebūvētu īpašu slīpu traktu, pa kuru vieglāk uzstumt ratiņus balkonā. Nevajadzētu aizmirst tos, kuriem mūzika ir svarīga daļa no dzīves tiešā nozīmē ...

12. maijs. Ciemu namos, arī gar galveno ielu no rītiem daudzviet uz palodzēm izlikti gultas pēļi, vēdināt. Iedomājos, ka pēļi varētu nakti būt arī karstas mīlestības liecinieki, un nosarkstu. Pusdienojam krodziņā, kur pie sienām meža pīļu, sīļu, žagatu, vārnu izbāzeņi. Plauktos turpat šai gadsimtā sakrājušies kausi, kuri liecina par vietējās strēlnieku

biedrības biedru trāpīgajiem šāvieniem. Vāciešiem vispār ir daudz biedrību. Varbūt tādēļ, ka viņiem trūkst komunālo dzīvokļu un arī kopmītņu maz, bet reizēm tomēr biedroties gribas, brīvprātīgi.

13. maijā. Bonnas tuvumā Breisigas kūrorta Jānhallē pirmais atvadu koncerts. Starp klausītājiem daudz tautiešu. Kalsnu, sirmu vācieti zilā skujiņraksta uzvalkā redzu atkārtoti, viņš vēlas kori dzirdēt vēl. Atkal lielākās gaviles tieši latviešu komponistu dziesmām. Saulei aiz Reinas rietot, skan dziesma par saulītes rietu Latvijā, Jēkaba Graubiņa apdarināta, un beigās Selgas Men-ces elēģiskais «Kur tu biji, bāleliņi». Tuvības brīdis, kad tautieši, arī tautastērpos, dziedātājām dala ziedus.

14. maijs. Brauciens no Reinas krastiem uz Lindenholchauzeni, kur «Dzintars» konkursā 1981. gadā Vācijā nopelnīja pirmos «zelta piešus». Sagaida vīru koris «Harmonija», vīri un sievas pie dārgu mašīnu ierindas. Agrāk bija lepni segloti zirgi, katram sava zvaigznīte pierē, katram savs skanīgs vārds, tagad tojotas, audi, mersedesi, kuri atšķiras tikai ar valsts numuru. Toties «stallis» nav jātīra un benzīns lētāks par auzām. Todien netālajā ciemā Šupbaha dzērienu lieltirgotavas «atvērto durvju diena», kura norisinās milzīgā 1000 vietīgā teltī ar estrādi vienā galā. Ir īpašas firmas, kuras šādas teltis uzstāda un

izīrē. Teltī pie gariem galdiem vietējie dzer Šupbaha pārdoto alu un ēd gabaliņus no «uz iesma cepta vērša». Arī pīpē. Sīvos cigārus gan Vācijā jutu retāk. Laikam respekts pret plaušu vēzi pamazām ņem virsroku. Uz estrādes Elbtāles kapela sarkanos svīteros un baltās zeķēs pūš maršus. Dzied «Harmonijas» vīri, visumā skaļi, kaut arī vārdi liecina par «meža mieru». Tad «Dzintars» savu pieklājības tiesu. «Dzintars» var dziedāt, kā vēlas, arī klusu, jo visi uzmanīgi klausās. Pat tie, kuriem garas un vaļīgas rokas, tās tūliņ atceļ no blakus sēdošo sievu mugurām. Kopā ar «Dzintaru» liela daļa telti pamet un Šup-baha alu vairs nepērk. Aizklibo arī jauneklis, uz kura balti ieģipsētās kājas uzzīmēta sarkana cauršauta sirds un vairāki lozungi pret vides piecūkošanu. Blakus uzrakstam pie sienas «Tie, kuri ēd Dīla firmas desiņas, — labākie mīlētāji» Elbtāles vīri atkal ķeras pie četriem tromboniem un citiem sīkiem pūšamajiem. Bet «Dzintars» izklīst pa viesmīlīgajām mājām, lai mierā, bet iespējams — arī satraukumā pavadītu nakti.

15. maijs. Pa ceļam uz Mainhauzeni krīt pa rožainai magnolijas ziedlapai. Kā caurspīdīgas porcelāna tasītes lauskas ... Pazīmes sliktas — solistei angīna, diriģents mājās aizmirsis melnās kurpes .. . Mainhauzena — konkursa vieta ir neliela pilsēta, kura lepojas ar 1903. gadā dibināto Cellhauzenes dziedāšanas biedrību. Tā tad nu rīko plašu starptautisku koru konkursu, kura protektors ir pats bijušais republikas prezidents Valters Šēls. Iedzie-

dēšanās zāle aiz restorāna «Pie gulbja». Gar sienām lepni kora foto, sākot no 1903. gada, kad vīrieši nēsāja obligātās ūsas un pat jaunekļi balstījās uz spieķa. Bet jau vienpadsmitos tautas namā «Dzintara» jauniešu grupa nostājas bargās un zinošās žūrijas priekšā, kura gan laikam krāšņos tautastērpus nepamana, jo neatlaidīgi raugās pieteiktā repertuāra partitūrā. Protams, ar tautastērpiem nevienu te nepārsteigsi. Indonēziešu kora sīkās, graciozās meitenes kā tempļa dejotājas cieši piegulošos, garos jūras zilizaļos tērpos, kuri paši valdzina jau ar kustību, bez dziesmām. Zāle man neparasta — klausītāji pie gariem galdiem, uz tiem pa kolas vai minerālūdens pudelei, blakus zemē pat nolikts bērna šūpulītis. Tad «Dzintara» jaunietes dzied četras dziesmas, no tām divām jābūt savas tautas dziesmām. Pēc Mences «Balta gāja sērdienīte» — aplausi vareni, tāpat pēc Graubiņa «Sila mala trīcēja». Domāju, izdevās, bet tūliņ uznāca Filipīnu koris, meitenes tur kā porcelāna skaistules rožainās kleitās, un vēl trakāk — koris dziedāja ļoti labi. Atpakaļ uz «Gulbi», atkal mēģinājums, un jau 14.20 «Dzintars» pilnā sastāvā dodas uz tribīni. Mūsu dāmām cauri zālei soļojot, domāju par to, cik cēli latviešu tautastērpi, cik cēlas, ja tos ar cieņu nēsā, tie dara pašas nēsātājas. Tur audumos visas Latvijas pļavu ziedu, mežu un lauku krāsas. Mums visiem tie būtu jānēsā biežāk, un mērķis, kaut tāls, — lai katram būtu tautastērps, īpašos gadījumos godam nēsāts. Arī kā mūsu tautas identitātes pierādījums. Piecas dziesmas. Kad pēc divām pieceļas viens, tad divi žūrijas

locekļi un aplaudē, tad gan sapratu, ka negadījums ar diriģenta melnajām kurpēm patiesībā bijusi laba zīme. Nīkstam vairākas stundas milzīgajā ēdienu un dzērienu teltī un svīstam tīru alu. Laiku pa laikam sīki sešus septiņus gadus veci turku puikas ar pieauguša cilvēka nopietnību sejā uzmanīgi savāc tukšās glāzes un ēdienu atliekas. Viņi strādā. Daudzi te skrubina sautētus cūku stilbiņus. Mūsu ēdnīcās tādus neesmu redzējis. Vai secināt, ka Latvijas laukos cūkas aug bez stilbiņiem? Te svešs vācietis, samanījis manī latvieti, skumji saka: «Jums viss ...» Saausos. Uz estrādes sākas plastiskas dejas, kurās meitenes darbojas ar visu to nāciju karogiem, kuru kori piedalījušies festivālā. Latvijas karoga tur nav ... Lai... Augstā komisija paziņo: «Dzintars» — jauniešu koru grupā (bija 13 kori) — pirmais, sieviešu koru grupā (bija 7) — pirmais, tautasdziesmu izpildījumā — pirmais, un kā labākajam festivāla korim (no 47) — bijušais valsts prezidents Šēls tam pasniedz savu kausu. Latviešu kora-dziesma joprojām dzīva un liela! Milzīgajā teltī gavilē gan pirmie, gan otrie un trešie. Bulgāri saķeras savā dejā «kolo», zviedri arī neklusē, un filipīnieši apskauj savas dzelteni rozā meitenes. Uzvarētāju koncertā «Dzintaru» sumina no sirds. Pēc traģiskās «Zīles ziņas» un «Kur tu biji, bāleliņ» klausītāji aplaudējot pieceļas. Koris atvadās ar «Ērkšķ-rozīti». Vēl tur no citiem koriem dzirdēju nepelnīti aizmirsto Šūbertu un Šūmaņa dziesmas, ar kurām mūsu kori auga lieli gadsimta sākumā. Vai reizēm arī viņus nevajadzētu atcerēties, kaut arī ar šīm dziesmām virtuo-

zitāti neparādīt, sirsnību gan. Bulgārietes dziedāja temperamentīgi, ar visiem daiļajiem augumiem. Apbrīnas vērta mūsu kora māksliniecisko vadītāju prasme un nojauta — arī repertuāru izvēlēties tā, lai atklātos visas kora spējas gan grūti izpildāmā klasikā, jo to gadsimtos jau dziedājuši izcili kori, gan izvēloties tās tautasdziesmu apdares, gan oriģinālās dziesmas, kuras reizē atbilstu ir vecajām tradīcijām, ir visjaunākajiem virzieniem cilvēka balss muzikāli garīgo noskaņu un iespēju atklāsmē. «Dzintara» un latviešu komponistu darbs tika atzīts. Aiz robežām, Eiropas serdē.

16. maijs. Limburgas virsbirģermeistars rātsnamā apsveic kori — esot gods, ka tāds koris draudzējoties ar šīs pilsētas robežās dibināto kori «Harmonija». Birģermeistaru ielūdz uz mūsu dziesmusvētkiem, bet kāds vācietis man čukst: «Diezin vai viņu atkal ievēlēs.» Es to nezinu ne tik. Limburgas domā agrīnajiem apmeklētājiem vecajās velvēs izskan Vitoria «Duo Serafim» un Mocarta «Ave verum». Atvieglotu sirdi, pēc vakardienas ... Lēves kungs, pie kura esmu apmeties, pēcpusdienā atvainojas, ka sievai dzimšanas diena ... Par laimi, man saglabājies dzintara pakariņš. Ziedu gan man nav. Blakus kafijai reinvīna pudele. Salīdzinot, teiksim, ar Cēsīm, pretalkohola propaganda Vācijā ir bērnu autiņos. Tērzējam. Viņa — mācīta bērndārzniece. Sarunas par Tomasu Mannu, Remarku, Ginteru Grašu nepadodas, toties par Asterika piedzīvojumiem gan.

Putnu būrīšus istabās, tāpat kā katru nebrīvi, īpaši necienu. Statistiķi saka — Vācijā putnu būrītis esot katrā sestajā dzīvoklī. Lēves kunga mājās gandrīz virs katrām durvīm mazs krucifikss, bet manās acīs bezdievība ir tā, ka mazpapagailītim būrī dzīvesbiedre nav dzīva, bet izbāzenis, kuru papagailītis laiku pa laikam maigi noglāsta ar spārnu. Vakarā koncerts jaunajā Lindenholchauzenes baznīcā. Tā mājīga, apdarināta ar lakotiem dēliem. Ērģeļu prospekts atgādina Madernieka latviskos ornamentus. «Harmonijas» vīri dzied arī Bizē «Agņus Dei». Melodija klusināta, sauc atmiņā jaunībā dzirdēto «Arlēzietes» svītu, kuru neesmu aizmirsis visu dzīves laiku. «Dzintaram» atskaņojot Verdi «Laudi alla Virgine Maria», pārdzīvoju reti pacilātu sajūtu, kādu pirmo reizi izjutu universitātes aulā, Svjatoslavam Rihteram spēlējot Bēthovena sonātes, — tev liekas, ka pats kopā ar pianistu, šoreiz ar diriģentu un kori, kopā veido melodijas, to vijumus, izjūtu kāpinājumu līdz spožam saucienam un izlīdzinājumu harmonijā. Inese Galante klausītājus valdzina ar klusināti sirsnīgo angļa Endrjū Loida Vēbera «Pie Ješu» no viņa «Rekvi-ēma». Koncertā visiem klausītājiem vietu nav. Man saka — pulks klausītāju baznīcas pagalmā arī esot labi dzirdējuši. Gandarījums visiem. Arī Aivaram Kalējam, kuram tik bieži kā izlūkam jāsteidzas korim pa priekšu, lai iepazītos ar arvien jaunām ērģelēm. Atvadu vakariņu laikā pasniedzu Lēves kundzei lielisku dzimšanas dienas puķu pušķi kopā ar visām ilgziedēšanas tabletēm. Viņa pārsteigta — naktī dabūt puķes! Esmu par vecu,

lai mani noturētu par veiklu zēnu, kas pārkāpis pāri kaimiņu žogam. Ausmas Derkē-vicas saimniece ar savu mersedesu puķes atveda no savām mājām, šai kundzei patika izpalīdzēt. Jau dienā pie dāmu zeķu pirkšanas viņa veikalā izrādīja patiesu aizrautību, pārcilājot savus simts pārus.

17. maijs. Šķiros no Lēves kunga, kur patiešām jutos kā mājās. Arī no vienīgās vannas istabas—tualetes, kur pirmo reizi mūžā atradās puķes — kaktuss ar nejaukām adatām un maiga paparde. Es priekšroku dotu nelielam grāmatu plauktiņam, kaut ar kalendāru, kurā atzīmētas vārdadienas. Ceļu malās ziedos nolīkušas spirejas, vilkābeļu baltie, neganti samudžinātie zari. Tā ir ar gaumi kopta nekārtība. Arensburgā, kura atrodas pie brīvās pilsētas Hamburgas robežām, abi ar diriģentu iemitināmies pie kārtīga amatnieku skolas galdniekmeistara. Vācijā tikt pie meistara papīriem ne mazāk viegli vai grūti kā pie mums iegūt vispārēja tipa inženiera diplomu. Pie virtuves durvīm milzums strazdu, diedelē drupačas. Par to, ka Vācijā putni iznīkuši no ķimizācijas, strazdi neko nezināja.

18. maijs. Uz Lībeku, lai apmeklētu vienu no pilsētas goda kapiem, kuru aprūpē pilsēta. Pie viņa, kas licis pamatus mūsu konservatorijai un caur to vēl šodien dzīvo latviešu mūzikā un mūziķu paaudzēs. Koris iedziedas

jau busos: pie viņa nedrīkst slikti dziedāt. Pie viņa, kas radījis «Gaismas pili», kurā esam glābušies, un varbūt gaismas pils būs vienīgā, kur paglābsimies. Dižo rododendru zari, pārlikuši pāri krustam, vēl pumpuros. Maurā sīkas mārpuķītes kā baltas podziņas. Uz vienkāršā akmens krusta: «Jāzeps Vītols, Latvijas konservatorijas rektors.» Skan meistara dziesma «Rasa un zvaigznes», arī Dārziņa «Nāru dziesma». No tiem laikiem, kad tapa latviešu tauta un tās koradziesmos. Tiek nolasītas dzīvesbiedres Annijas atmiņas par Vītola pēdējām dienām. Arī viņa vārdi: «Es gribēju teikt, ka Eiropā mums jānodibina sava vieta, bez citu palīdzības.» Viņa šūpulis kārts Valmierā, Gaujas krastā, apvidū, kur reiz esot bijusi teiksmainā Beverīna. Atdusa Vāczemē. Tā nedrīkstētu, tā nevajadzētu ... Garām savās gaitās aiz.soļo trīs kaprači melnos talāros, melnās bēru maršalu trijstūrenēs. Priedes še citādākas nekā Latvijā, garākām skujām. Toties kapsētas zvans, mums kapos ienākot, skan kā Latvijā. Skumji piebilst — Latvijas kapličās zvani dažviet norauti... Saka — 4. jūnijā te no aizjūras pie dzīvesbiedra atnākšot arī Annija. Saka vēl — Vītola šķirsts esot no cinka, jo, saka, domājot, ka meistars tomēr reiz atgriezīšoties Latvijā. Putni un kapsētas zvans daudz saka.

Virs baznīcu torņiem izrobotās Lībekas panorāmas visu dienu gaisā turas cepelīns. Uzraksts uz cepelīna liecina, ka Fudzi filmas paceļas pāri citām filmām tāpat kā cepelīns pāri Lībekai. Ticu, žēl, ka Fudzi filmas nepārdod Cēsīs. Aivars Kalējs izmēģina vienas no trim svētā Jēkaba baznīcas ērģelēm. Baz-

nicā ienāk večiņa melnā, viņai padusē, lai arī kabatas formāta, tomēr pūdelis. Kāds pūdelim sakars ar svēto Jēkabu, nezinu. Centrā pie «unlša» daži panki no skārdenēm krata rīklē alu. Panki šodien jau izmirstošo dinozauru kārtā, ievērību negūst, kaut ari žvadzina ķēdes ap roku locītavām un bikses ar metāla kniedēm, bez kurām bikses neturētos kopā tāpat kā kuģa metāla apšuvums. Gra-cils jauneklis īsā ādas kleitiņā, tīkliņzeķēs, ugunssarkanā parūkā, ar smaidu biezi no-smiņķētajā sejā aicinoši vaibstās, sapratējiem. Vecpilsētā, kura sauc atmiņā «Budenbrokus», četri Peru indiāņi pūš svilpēs, trinkšķina mazas ģitāras, dzied, viena indiāniete sit takti uz bungām, kuras apvilktas ar garspalvainu ādu. Viņu acis spīdīgi melnas zem matu džungļiem. Eksotika, bet skumja, ja atceras indiāņu pagātni un nākotni.

19. maijs. Lībekas nomales savrupmājā kopā ar televīzijas ļaudīm apmeklēju vienu no 26 vēl dzīvajiem baroniem fon Osten-Zakeniem. Os-ten-Zakeniem gadsimta sākumā piederēja laba daļa no Kurzemes. Istabā uz grīdas plīša meža cūciņa. Vai cūciņa atmiņai no Dundagas mežiem? Šim baronam Pēterim fon Osten-Zakenam gan nekad darīšanas ar dzimtcilvēkiem nav bijušas — 1928. gadā viņš Rīgā beidzis matemātikas fakultāti, ir astronoms. Par 1905. gadu viņam paša atmiņu nav — dzimis 1908. Atceras no ģimenes stāstiem. Tēvabrālis Viktors saimniekojis viņa tēva Punderes muižiņā. Ģimenē runāts, ka revolūciju vadījuši no Krievijas atbraukušie krievu studenti un ari sievietes. Tēvabrāli Viktoru no revolucionāriem glābuši labi muižas kalpi, pie sevis slēpdami. Viktors savu-kārt viņus glābis no soda ekspedīcijas. Tomēr nezināms ļaundaris 1906. gadā Viktoru mežā nogalinājis. Viņa paša tēvs bijis Jelgavas apgabaltiesas loceklis, miris 1928. gadā. Apglabāts Bērzes kapos. Krusta tur vairs neesot, kapsētas vārti vēl neesot sabrukuši, viņš rāda nesen izdarītu uzņēmumu. Rāda ģimenes fotogrāfijas, arī nogalināto tēvabrāli Viktoru, smaidošu, mazā platmalē, cigāru pirkstos. Kas vairs uzzinās, kāda īsteni bijusi šī Latvijas vēstures lapaspuse. Varbūt — ne lapaspuse, bet tikai maza piezīme, sīkā petitā iespiesta, kaut arī aiz tās slēpās ne tikai Viktora liktenis. Ar cieņu jāpiebilst, ka fon Osten-Zakens latviski runāja labāk un tīrāk par daudziem, kuri Latvijā šodien beidz mūsu skolas, un labāk par daudziem, kuri Latvijā ieceļojuši pirms pārdesmit gadiem. Kaut viņš Latviju atstājis jau 1939. gadā. Cieņa pret citas tautas valodu — patiesas inteliģences pazīme. Pie sienas daži veci, no melna aplikāciju papīra griezti profili, kādi bija modē Gētes laikos. Un trīs baltvācu likteņos svarīgu pilsētu ģerboņi: Rīgas, Pozna-ņas, Lībekas. Atstājuši gadsimtos iedzīvotu vietu un senču kapus, viņi 1939. gadā emigrēja uz Poznaņas apgabalu un no turienes, tikai ar senču fotogrāfijām mugursomās, viņi bēga uz Vāciju, ari Lībeku. Pēc 600 gadiem loks bija noslēdzies. Loks vienai tautai, kura Latvijā ienāca nelūgta, bet ar kuru, pirms tā šķietami lepni šķīrās, jau bijām sadzīvojušies.

20. maijs. Hamburgas priekšpilsētā Vands-bckā šī ēka kā no zemes izaugusi: jumts kā blakus saaugušas sēnes, arhitektūrā īpatnējā Rūdolfa Šteinera skola. Arhitektūrā esot ievērots antropozofista Šteinera (1861—1925) princips — cilvēka mītnei jābūt «bez asiem leņķiem», «dabai tuvu». Antropozofija pati — mistiska zinātne — «augstākās zināšanas par cilvēka būtību un spēkiem». Šī skola — viena no VFR apmēram simts tā sauktajām Val-dorfa skolām — ar īpatnējiem pedagoģijas principiem. Piemēram, atzīmju nav līdz pat pēdējai klasei, kad jāiegūst apliecība par abi-tūriju. Tādas pastāv jau gadus 70. To celšanā tiekot iesaistīti arī vecāki un skolēni. Skolu programmās daudz svešvalodu, mūzika, rokdarbi, «zināšanas par cilvēku». Visumā elitāras, dārgas, tomēr mazumā neiet. Būtu varbūt derīgi, ka šodien, kad izjūtam skolu reformas nepieciešamību, mūsu presē par šo skolu principiem parādītos kāds lietpratīgs raksts. Liela zāle ar aptuveni 1000 vietām, apdarināta ar tumši brūno Hamburgai raksturīgo ķieģeli un gaiši kodinātu koku, atgādina, kā man iedomās šķita, tādu kā ģermāņu dievnamu, mudinot sekot visam, kas notiek uz skatuves. Nopietni koncerti te neesot retums. Zāle pilna, arī daudz tautiešu. Atkal godinām Vītolu ar viņa dziesmu. Tāpat kā Latvijā, vakara rietā, mežu ielokā noskan Edmunda Goldšteina «Tumsīnā, vakarā» un priecīgā vācu komponista Posa grūti bavā-riskajā mēlē rakstītā dziesma «Palikt abiem kopā». «Dzintars» dzied vāciešiem, latviešiem, arī «Pūt, vējiņi», kuram pievienojas daudzi no zāles. Liktenis laiku griežos nav bijis

W]

Latvijai labvēlīgs, ja «Pūt, vējiņi» visi nedziedam Rīgā.

21. maijs. Lībekā Svētā gara baznīcā 1820. gadā ierīkota patversme trūcīgām jūrnieku atraitnēm. Reti kur baznīcas lielās velves izmantotas tik labdarīgi lietderīgi. Patversme esot pastāvējusi līdz piecdesmitajiem gadiem. Šodien te muzejs, kurā saglabāti šie 2 reiz 3 metri lielie būrīši, kur griesti ar roku aizsniedzami. Gultiņa, galdiņš, ūdens krūze un oleogrāfija pie sienas. Uz vienas, piemēram, attēlots jaunu, laimīgu cilvēku pāris, kad šķiroties sieva aplikusi rokas vīram ap kaklu. Abi smaida. Vai atraitnēm, kuru vīri palikuši pasaules jūrās, šāda aina, gadu desmitiem ilgi skatīta, savā laikā sirdi priecināja vai arī sagādāja gaužas sāpes, nevaru izdomāt. Svētā Jēkaba baznīcā šai sestdienas pēcpusdienā dievkalpojums. Mācītājs īsā sprediķī sveic kori no Rīgas, neaizmirsdams pieminēt, ka arī Rīgā pastāvot protestantu mācītāju seminārs. «Dzintars» dzied de Brāļa «Regina coeli», Britena sirsnīgo «Missa brevis», Aivars Kalējs atskaņo Baha prelūdiju. Atnācis arī Osten-Zakens, priecājas par skaisto mūziku, atvestu no viņa dzimtenes.

22. maijs paiet Hamburgā. Vecu karalietu veikalā Hitlera jūras virsnieka duncis dabūjams par 488 markām, formas svārki lētāki. Raibo, lēto grāmatu veikalā redzamā vietā Konsalika «Mīlestība uz karstām smiltīm», uz vāka redzams, tā domāta Sahāra. Joprojām lasāmi Stīvensona pirātu stāsti. Jau bērnībā no viena Stīvensona darba iegaumēju dziesmiņu «Uz miroņu lādes sēž divpadsmit», dziedamu savā meldijā. Visur pretī no melnā fona raugās divas dzeltenas kaķa acis, kuru redzokļos tādas kā sieviešu figūras, — tiek reklamēts «Cats», Loida Vēbera mūzikls, kuru Hamburgā rāda jau mēnešiem, un biļetes, cenā no 40 līdz 100 markām, izpārdotas jau daudzām izrādēm uz priekšu. Sastopamas veikalu vitrīnas ar «Cats» melnajiem svīteriem, melnām rokassomiņām, melnām smaržām un pat pievilcīgi melnu «Cats» sieviešu veļu. Todien centrā bieži tiek piedāvātas cirka «Sarasani» reklāmas lapiņas. To dara kalsni alžīrieši vai turki jūraszaļos svārkos. Viņus pamana pa gabalu pēc ļoti baltajiem zobiem. Tā vien šķiet, ka viņi atlasīti tieši šīs pazīmes dēļ. No brauciena ar kuģīti pa milzīgo un sarežģīto ostu atmiņā īpaši paliek divas lietas. Piebraucot pie kuģa, kuru dokā remontē, no apakšas raugoties, pa īstam redzi, cik tas milzīgs, un tāpat redzi parasti zem ūdens līmeņa slēpto korpusu ar atlupušo rūsu, vietām notecējušo krāsu, un viss kopā tas atgādina padzīvojušas sievietes smiņķēto vaigu, skatītu tuvumā, vakarā, ar svītrām, kuras atstājušas noritējušās asaras. Otra. Krastā kādā vietā no velēnām spraucas ārā reiz saspridzināti vareni betona pārsegi: te kara laikā bijušas zemūdeņu patvertnes. Sajās itin kā mūžīgajās drupās ierakstīti stāsti gan par bruņinieku krustiem pie zemūdeņu komandieru krūtīm, meitenēm ar puķu buķetēm un šampanieša pudelēm, zemūdenei pēc «veiksmīga» reisa ostā iebraucot, bet tāpat

te izlasāms par tūkstošiem izmisumā izstieptu roku, pēdīgi — pirkstiem, kuri pēdējie redzami virs jūras viļņiem, cilvēkiem slīkstot. Sanpauli attiecīgajās ielās parastais sliktu cigāru rūgtais un urīna smārds. Dāmas vitrīnās retas, vēl diena. Šķiet viņas nekustīgi raugās izplatījumā, pāri gājējiem, itin kā par AIDS un apdraudētajām profesijas izredzēm domājot. Galerijā pie rātsnama flautists atskaņo «Mazās naktsmūzikas» motīvu, tad ierauj no skārdenes aliņu un ilgi slauka lūpas. Vecs, izdilis kungs, bet dedzīgu skatienu zemielas pārejā man uzsauc: «Atmostie-

ties!» — un par 50 feniņiem pārdod brošūru ar tādu pašu nosaukumu. To izdevusi biedrība «Bībeles sardzes tornis». Brošūra biedina no pasaules gala. 10 piemēri liecina, ka Bībelē jau viss bijis paredzēts. Tā Mateja evaņģēlija 24. nodaļas 12. pantā esot izlasāms, ka durvis slēgšot ar vairākām atslēgām, nikni suņi sargāšot mantu un kaimiņi būšot kā svešinieki. Bet, Lūkas evaņģēlija 24. nodaļas 11. pantu rakstot, jau bijis zināms par AIDS ... Vaigs man kļuva nopietns, kad tur izlasīju 14. gadsimta itāļu hronista vēstījumu par mēra laiku: «Neskanēja neviens bēru zvans, neviens neraudāja, vienalga, lai ko bija zaudējis, jo gandrīz visi gaidīja nāvi. Ļaudis teica un ticēja: tas ir pasaules gals.» Jo tādu pašu varētu iedomāties apokaliptisko ainu, kad ģenerālis nospiedīs pogu, kura izraisīs pirmo atomsprādzienu. Uz ielas četri Pestīšanas armijas optimistiski sārtvaidži ar ģitāras, trompetes un dziesmas palīdzību visus aicina atgriezties. Apņemos atgriezties — Latvijā. Miķeļa baznīcā, ne drūmā, bet zei-taini baltā ar trauksmaini skaistu barokāiu kanceli, kur balkons graciozi liecas apkārt visai telpai, sakarā ar Vasarsvētkiem pie katra sola smaržīgs bērza zars, kā manā jaunībā pie gultas galvgaļa.

23. maijs. Arensburgas Sēringa skolā atvadu koncerts un pēdējā — Imanta Kalniņa dziesma no filmas par Sprīdīti izsaka, ko jūtam: prieku par ceļojumu un prieku, ka atgriežamies mājās. Ap pusnakti šķiramies no vācu jauniešiem un viņu vecāku neviltotās viesmīlības un arī no tiem tautiešiem, kuri kopā ar «Dzintara» meitenēm dziedāja garu garo latviešu tautasdziesmu virkni. Saulei lecot, pāri laukam, uz kura riešas kāpostu lapas, rikšo divas meža cūkas, tikpat bezkaunīgas kā mūsmājās.

24. maijs. Berlīnē Šēnefeldes lidostā «Aero-flot» pārstāvis pie reģistrācijas nosaka, ko būs lidmašīnā līdzi ņemt. Atradināmies no vārdiņa «Lūdzu!». VDR robežsargi arī labie — no plecu somas man jāpārliek koferī kabatas nazis, lai ar to gaisā es neapdraudētu citus. Toties otrs nazis, bikšu kabatā, kura asmens pat drusciņ garāks, iziet rentgena slūžām cauri netraucēts. No Berlīnes līdz Rīgai lidojam atkal stundu četrdesmit. Rīgā no lidmašīnas līdz cildinātās lidostas ārdurvīm — divas stundas. Robežsargi ātri un korekti, muitnieki arī nogurušos lieki neaizkavē, bet ir «problēma» no simts metrus tālās lidmašīnas

16i

11 — 1091

atgādāt koferus, kaut apdauzītus, pat uzplēstus. Žēl skatīties, kā tie kūleņo, pat krīt atpakaļ pa nelādzīgo slīdlenti, kā tos ar uzsvērtu nevērību mūsu acu priekšā mētā saniknots vīrs netīros dungriņos. Ko darīsi — «Aeroflot» viena, pasažieru daudz... Pa ceļam uz Cēsīm vēlreiz atceros «Dzintara» dziesmoto braucienu. Latviešiem vēstures gaitā ir bijuši karavīru pulki, divīzijas, leģioni, vienības. Drīz no šiem karavīriem un kariem būsim attālinājušies tiktāl, lai vēstures perspektīvā šķietami nežēlīgi varētu jautāt: cik katrreiz svētīgas tautas izdzīvošanai bijušas karā lietās asinis? Šodien mums vairs pastāv tikai viens — mūsu nacionālās kultūras un mākslas nesēju pulks. Vieni no šā pulka karognesējiem ir mūsu kori.

25. maijs. Pļavā zied dzeltenās purenes, kas spožās māla krūzēs bieži redzamas latviešu mākslinieku klusajās dabās. Pūšos, lasu Zentas Mauriņas esejas «Sirds gaisma». To Kob-lencā man uzdāvināja kundze, kura esot lasījusi arī manus darbus. Šķirstu avīžu kaudzi. 8. maija «Cīņā» atreferēta sanāksme Centrālkomitejā. Partijas Cēsu rajona pirmā sekretāre biedre Štauberga izteikusi interesantu domu. Citāts: «Kāpēc 1. Maija svētku kolonnās nebija redzami, piemēram, tādi lozungi kā «Nost kandžas tecinātājus!», «Žūpas, atdodiet cukuru!».» Citāta beigas. Pārdomāju — varbūt nokavēto varētu panākt un šādus lozungus cilāt Cēsīs jau Oktobra svētku gājienā? Tad man varbūt atkristu brīdinājums, lai viesos pie manis ierodas ar savu cukuru.

31. maijs. Radiopārraidē sirsnīgi Vitolda Valeiņa vārdi par dzejnieku Jāni Medeni. Vai nevajadzētu izdot ari Medeņa Sibīrijā rakstītās dzejas, vispār Medeni no jauna izdot un reizē — publicēt norakstu no tā sprieduma ar visiem parakstiem, ar kuru Me-denim laupīja desmit gadus un veselību. Viņš bija liels dzejnieks, kurš rakstīja gan versmainus pantus par dragūnu bradāto Latviju, gan smaržīgas dzejas par peldētājas augumu starp ūdensrozēm vasarā bula laikā. Esmu noguris: ceļš no Reinas līdz Gaujai garš. Tomēr tāpat kā Sprīdītis zinu, ka patiesībā ceļš uz mājām ir mūžīgs kā Piena Ceļš un pats jaukākais no visiem ceļiem. Un dzeltenās purenes vāzē mīļākas par dzeltenām rozēm pie Reinas.

1. un 2. jūnijs. Rīgā Rakstnieku savienības un citu radošo savienību valdes plēnumā. Uz mājām braucot, jutos kā pēc lietavām pavasarī, kad ūdens aizskalojis dziļa sniega slēptos netīrumus un parādās vēl pareti, bet zaļi zāles asni, kurus, šķiet, redzi stiepjamies garumā. Bet nepamet sajūta: negaisa mākonis no aizmeža var atgriezties, kritīs dziļš sniegs, un tad mēs būsim tie beigtie, salā stingušie strazdi, kādus vācu un apglabāju maijā. Atcerējos 1947. gadu, kad biju piektā kursa mediķis. Uzliesmoja mana tuberkuloze. No tādas toreiz mira, arī manu acu priekšā. Pēkšņi bija jāizdomā, kā, sākot jau ar rītdienu, turpmāk dzīvot, lai saglabātu dzīvību. Vajadzēja dzīvot ar prātu, atvairot bailes un izmisumu. To atcerējos, jo 1. un 2. jūnija

sanāksmē atskanēja vārdi, nepārprotami nn skaidri: pirmo reizi, kopš latvieši dzīvo šai Dzintarzemes krastā, viņi Latvijā ir minoritāte. Šī vēsts savukārt rada atziņu: latviešu tautai no šā brīža ik mirkli jādomā vairs ne tikai par dzīvošanu, bet par izdzīvošanu. No šā brīža jānes sevī līdzi itin kā nāvīgas slimības dīgļi — tādi, kuri apdraud visu tautu. Nu katram ik dienas jātērē vairāk spēka — lai dzīvotu pats un arī lai izdzīvotu tauta. Šai atziņai jāiesakņojas domu dzīlēs un katrā šūnā, tā nepieciešama kā putnam lidotmāka.

Bet 2. jūnijā aizbraucu arī gandarīts, ka man tik daudz biedru, kuri spēj un prot runāt patiesus vārdus. Tādi tautai vajadzīgi šodien tāpat kā 19. gadsimta beigās, 20. gadsimta sākumā bija vajadzīgi Veidenbaums, Treimanis-Zvārgulis, Rainis. No viņu laika pagājis tikai gadsimts, bet jau biedinoši skan Raiņa vārdi «Tu esi iebūvietis pats savā mājā». 1944. gadā austriešu rakstnieks Francis Verfels emigrācijā gadu pirms nāves uzrakstījis dzeju, kurā teikts apmēram tā: viņš saticis nāvi, bet dievs nāvei teicis tikai divus vārdus: «Ne šodien.» Vai mūsu liktenis tikai tāds — «Ne šodien»?

3. jūnijs. Žurnāla «Avots» redakcijā klausos žurnālistu sarunu ar Rietumvācijas rakstnieku Ginteru Grašu. Grass visu laiku smēķē negantus cigārus, raugās pāri pusbriļļu stikliem, glauda cigārkrāsas ūsas un izsaka patiesu izbrīnu par lielo darbu, kādu veic «Avota» jaunie ļaudis. Grass izsaka savas atziņas par Baltijas tautu vēsturi, kura viņam, Dancigā

;

dzimušam, jau ģeogrāfiski tuva, par Molotova—Ribentropa paktu, kura ieskaņas Grass saskata jau divdesmito gadu beigās, kad no Maskavas uz Berlīnes pusi atlidojusi palama «sociālfašists». Ja valdītu tolaiku tikumi, Grass Rīgā būtu godājams par sociālfašistu, jo viņš — vācu sociāldemokrāts. Vēl Grass runā par savu pēdējo romānu «Žurkas», kurā pasaule skatīta no tāda dzīvnieka perspektīvas, kurš neticami ātri piemērojas. Graša stilā jau hiperbolu gana.

Manā pļavā saulainais pieneņu laiks. Kaimiņos mežsargs pametis vienu tīruma stūri neuzartu. Kur kulšu rudzus, ja iesēšu un tie paaugs, viņš saka, kombains jau te nebrauks un auto neizkulto rudzu aizvešanai jau neviens nedos? Ap manu māju tīrumu vietā plešas arvien lielākas atmatas, un gadiem nepļautās zāles kūlā klūpu un brienu līdz ceļiem. Viss apaug ar priecīgiem bērziņiem. Pēc gadiem tos ieskaitīs Latvijas mežos. Tagad saprotu, kā rodas lielie Latvijas meži, bet vēl nesaprotu, kādēļ kokmateriālu trūkums aug līdz ar mežu platību.

4. jūnijs. Pirms nedēļas Cēsīs pie stacijas liela oša paēnā atklāts Latvijā stāvā pats mazākais, bet izteiksmes spēkā varbūt Latvijā vispatiesākais piemineklis latviešu strēlniekiem, cēsinieka Andreja Jansona veidots. Strēlnieki reiz no šīs Cēsu stacijas devās uz Petrogradu pasaulei svarīgu uzdevumu veikt. Strēlnieka veidols skulptūrā vēl jauns un jauneklīgs, gan ar neziņu, gan apņēmību, gan šķiršanās sāpēm vaigā.

Pie rakstāmlietu veikala diža rinda pēc papīra salvetēm. Tualetes papīrs palicis pagātnē un nākotnē. Tirgū jau pujenes, kaut tām, ari par Jāņu rozēm sauktām, būtu jāzied ap Jāņiem. Visu steidzina neganta tveice. Ceriņu ķekari plaukst ar steigu. Ātri aizskrien dienas, kad vakara vēsumā, ceriņu tumšzaļo zaru pieliecis, varu smaržā reibt. Ceriņu smarža dara jaunāku.

5. jūnijs. Cēsīs noraugos 4. zēnu koru salidojuma krāšņajā gājienā. Zēni sapulcējušies no visiem Latvijas novadiem. Daudzi kori, savas pilsētas vēsturi apzinājuši, priekšgalā nes tās ģerboni. Pilsētu, novadu ģerboņus rādām par maz, itin kā ģerbonis būtu tikai kas baltvācisks. Latviešu ciltis nav mazāk senas. Priecīga tērpu dažādība. Par cepurēm gan jāteic, ka to izskatu dažkārt laikam vairāk noteikusi nevis pasūtītāju vēlme, bet «vieglās rūpniecības» griba, negriba vai nespēja. Gavilējošs bija šis gājiens kopā ar daudzajiem pūtēju orķestriem. Šie orķestri ir kā viens no vaļņiem, kuri aiztur gan dzīvās, gan konservētās estrādes mūzikas postošos plūdus, kaut pasaulē būtu jāsadzīvo kā estrādes, tā «dzīvajai» mūzikai. Pie flautām bieži vien trauslas meitenes un tāpat sīki zēni met acis nošu lapā. Nošu lasīšana tikpat svarīga dvēseles izglītībā kā grāmatas lasīšana. Paša atskaņota melodija dārgāka par to, ko iespējams izklausīt dīki no lentes. Parkā vareni skanēja kop-kora dziedātā Bēthovena «Himna dabai» — «Tā debess izteic ...». Kaut nākošo reizi visas dziesmas būtu izvēlētas tādas, kuras zēni dziedātu ar pilnu balsi un kā saka — no pilnas krūts, ne tikai diriģenta labajam nodomam paklausot! Salidojums bija gaišs notikums skolu dzīvē, skolotāju «aizkadra» rūpju vērts.

6. jūnijs. Tveicē ātri nobirst dzeltenbaltās maijrozīšu ziedlapiņas. Arī maijrozīte pieder pie Latvijas vēstures. Eji, eji pa krūmiem-brikšņiem un, smaržu sajutis, atrodi maij rozīšu krūmu. Blakus tam ābele ar vecuma sašķeltu stumbru. Atradīsi vēl aizbirušas akas vietu — pirms gadu desmitiem te bijušas mājas un kāda roka, ziedus mīlēdama, pavasarī iestādījusi maij rozīšu krūmu. Šodien krūms birdina ziedlapas, tās mazas, no tām grūti izlasīt māju un stādītāja likteni.

8. jūnijs. Tveice. Jālaista puķu dobes, īpaši kāršrozes, vecvecās lauku puķes un dālijas, kuru sulīgās lapas, valgmi lūdzot, pazemīgi noliekušās. Bet saiet dēlī sūknis. Diemžēl tik lielā pilsētā kā Cēsis nezinu amatnieku vai kooperatīvu, kas šādu ķibeli par atlīdzību ņemtos izlabot. Meklēju, zvanos vienam, otram, trešam, kamēr atrodas ceturtais ar labu sirdi. Par ideālu laikam tiek uzskatīts stāvoklis, ka mūsu valstī katrs prot visu. Avīzes jau bieži raksta, cik labi, ja celtnieks prot mūrēt, ēvelēt, frēzēt, skārdu dauzīt, elektrības vadus vilkt, talkā traktoru vadīt. Diemžēl šai ziņā manā vidējā un augstākajā izglītībā lieli

robi, sūkni izlabot nevaru, puķes to saprot, vīst, bet man neko nepārmet.

9. jūnijs. Peldamies brīnišķā meža ezerā, jau trīsdesmito gadu. Visapkārt mežs, purvs, kurā pat dzērvenāji aug, neviena tīruma, nevienas mājas, ūdens tīrs. Peldētāju daudz, cits citu acīgi uzmana un veļu ezerā nemazgā, reti kāds ieskrien ūdenī ar saziepētu galvu. Pirms gadiem skats te bija raibāks un auklas, pie kurām bija piekārti violeti kombinē, sarkanas biksītes, universālās treniņbikses atgādināja kuģa mastus, no kuriem arī nokarājas dažādas krāsas un nozīmes signālkarodziņi. Vēl esmu šai ezerā novērojis: plunčojas, draiskojas, bet peldētāju pamaz, kaut viltīgu dzelmju te nav. Ne bieži pamanu tādu, kas, pie labas veselības būdams, vēlētos izjust to kustību prieku un brīvību, kāds izbaudāms tikai ūdenī, nopeldot ezerā garu loku. Pats esmu pateicīgs šim ezeram, ka arī tas palīdzējis saglabāt kādreiz slimības sapostītās plaušas. Bet — cik tad ir tādu skolu, kurām savs baseins, kas gadsimta beigās būtu pašsaprotami, kur apgūt peldēšanas māku, bet pēc tam — peldēšanas prieku. Cēsu nomalē pie veikala divas sievas pārdod kumelīšu saišķus, saldi smaržīgus. Kumelītes ir reizē vasara, reizē zīdaini sievietes mati, reizē silti, mājīgi ziemas vakari.

10. jūnijs. Dvorterjers gadu vecs, pirmo reizi nodarbojas ar spalvas mešanu. Katra vēsma pa grīdu veļ un saveļ spalvu kumšķus.

Autobusā no manis vairās — pie manām bikšu starām bagātīgi suņa spalvas. Nopērku stiepļu suku, ar kādu no rūsas tīra metālus, un ar to sukāju suni. Suns, acīs raudzīdamies, prasa kaulu par atsukāto vilnu. Ieskaidroju, ka vilnu pa spalviņai putni pievāks savām ligzdām, lai prasa atlīdzību no zvirbuļiem. Mūsu ezerā pie viņējā — purvainā krasta pamanu pīlīšu saimi, sešas vai septiņas. Jau kuro gadu ezerā tiek izvesta viena saime. Šīs pīles mazākas par mercenēm, bieži un ilgi nirst. Drošas, esmu piepeldējis līdz soļiem divdesmit. Vairs nevaru iedomāties vasaru bez savu pīlīšu saimes. Ūdenssūknis darbojās divas dienas, tad aizgāja nepelnītā atpūtā. Tāda konstrukcija, teica meistars, šādam sūknim ūdens cauruli grūti piestiprināt. Viņam taisnība, bet man izvēles nav, pērku, kāds veikalā ir. Ieskrien Mārtiņš, saka: pie vārtiņiem liela čūska. Eju raudzīt, bez koka, lūgšu čūsku aizvākties ar labu. Patiešām liela — pati ielīdusi vārtu staba akmeņos, ārā vēl apaļa, gaišbrūna aste. Nav čūska, lai dzīvo, saku Mārtiņam, tā jau mūsu glodenīte. Vai nu šī, varbūt cita, glodenes, tāpat kā ķir-zaciņas, pie mājas pamatiem dzīvo izsenis, tāpat kā tritoniņi, kuri noguruši rudeņos rāpo uz mūsu plienakmeņu kaudzi, lai tur pa ziemu liktos uz auss. Vietas mums visiem, saku Mārtiņam.

«Literatūrā un Mākslā» publicēta 1. un 2. jūnija plēnuma Rezolūcija. Piezvana kolēģis, jautā: «Tad tu domā, ka pēc tādas Rezolūcijas dzīve mainīsies uz labo?» — «Nē,» atbildu, «varbūt.» — «Atzīsties, ko tu īsti domā!» tincina kolēģis. «Labāk, sliktāk, dies

■

zina, bet, ka vairs nebūs tā, kā bijis, to gan zinu,» es saku. «Tava atbilde derētu ari pēc pirmajiem latviešu dziesmu svētkiem 1873. gadā,» kolēģis saka. «Tev taisnība,» es piekrītu, «pēc pirmajiem vispārējiem latviešu dziesmu svētkiem latvieši bija mainījušies.»

11. jūnijs. Cēsīs folkmūzikas festivāla otrā diena. Man enerģijas par maz, lai koncertos izkarotu vietu. No tirgus nākot, vēroju, ka ļaudis plūst uz pils parku, kur paredzēts Ro-zenštrauha koncerts. Jauni, veci, spēka gados. Patiesi — no visas tautas. Nav slikti — viegla nopūta pēc sērīgas dziesmas, īpaši pēc tādas, ar kuru saistīti tautas likteņu grieži, labāka par sitienu ar elektroģitāru pa abām ausīm. No Jāņa baznīcas augstumiem dun zvans, tas dzirdams cauri auto straumei. Vakar šai baznīcā esot dziedājuši Haralds Sīmanis un Ieva Akurātere, man stāsta. Pa gadsimtiem tautas gara dzīves parādības ieguvušas citas sakarības. No melodiskiem zvaniem pāri laukiem un mežiem, kad arklu vilka zirgs, no ērģeļu mūzikas baznīcas luktā un no ērģeļniekiem, no kuriem izauga arī latviešu mūziķi un skolotāji, līdz vakardienas folkmūzikas dziesmām baznīcā, kuras aicina stiprināt saknes dzimtajā zemē.

Gaujas senlejā nomaļā vietā asais grīslis jau līdz viduklim. Tumšzaļajā grīslī šodien daudz dzelteno zobenāju ziedu. Ziedus te neviens neplūc, dārzi visiem, arī tiem mīlniekiem, pēc kuriem palicis nogulētas zāles laukumiņš. Zinu pat še ieplaku, kurā ar katru gadu vairāk sastopu sargājamās dzegužpuķes.

Šai «pagastā» saimnieko vecs buks, bezkaunīgi drošs, guļ grīsli zem kārklu zariem, mani redz, bet domā, ka es neredzu viņu, pat nepieceļas. Tā nedrīkst, draudu ar dūri, kamēr buks aptver subordināciju, pieceļas un no kārklu biežņas man parāda to gaišo vietu mugurpusē, kuru mednieki sauc par spoguli. Elektrības līnijas stigā zied brūklenāji, te vairāk saules. Apdziedāti, mūžam zaļi. Neko jau nepostu, ja rudenī noplūcu un vāzītē ielieku vienu brūklenāja zariņu — visai ziemai, kā cerību uz vēl vienu vasaru.

12. jūnijs. Bezdelīgas atmetušas nodomu ielipināt ligzdu virs manas darba istabas durvīm, ierīkojušās pažobelē trīs soļus tālāk un perē. Kad rādos tuvumā, bezdelīgu tēvs nikni zibinās gar manu degunu, itin kā tieši tur odu būtu visvairāk.

13. jūnijs. Saņemu negaidītu vēstuli no Brazīlijas. Bijusī cēsiniece, izlasījusi manā dienasgrāmatā pieminētu epizodi par baptistu koloniju «Vārpa», raksta, ka tagad gan tur asimilācija tālu aizgājusi, kaut vēl 1949. gadā, kad «Vārpā» ieradusies, latviešu valodu esot dzirdējusi biežāk nekā 1987. gadā, viesojoties Rīgā. Piebilst: taisnība esot arī man, ka asimilāciju veicinājis tas, ka tur ticības dēļ bijusi noniecināta tautasdziesma. Ko piebilst — lai pie mums jau no skolas sola biežāk tiktu atšķirti dainu sējumi! Vēstule, kaut sūtītāja kā meitene no Cēsīm šķīrusies jau 1944. gadā, rakstīta daiļā latviešu valodā.

16. jūnijs. Rīgā pie Brīvības pieminekļa vēl daudz ziedu. Ziedus šai vietā, kamēr piemineklis noraugās uz latviešu tautas likteņiem, redzu ne pirmo reizi. Šoreiz jaunums — diskusiju pulciņi. Ir jauni cilvēki, kuri patiešām vēlas uzzināt, ko redzējis šis piemineklis. Vēlas apzināt savas saknes, kaut arī tās būtu aizcirstas. Daudzi jaunieši netic, ka līdz 1940. gada 17. jūnijam, kad netālu no pieminekļa stacijas laukumā parādījās Sarkanās Armijas tanki, Latvijā itin neviens nebūtu mīlējis, priecājies, smējies.

Vakarā operā «Dons Karloss». Jau skatuves prospekts, kā satraucošās E1 Grēko gleznotās gaismēnas, ievada skaudrajā fanātisma un arī kaislību laikmetā. Man laimējās, dziedāja slavējams solistu ansamblis. No Martinova un Pētersona jau biju to cerējis, patīkami pārsteidza Elizabete — Kalēja. Režija vienoja mūziku un darbību varenā muzikālā drāmā. Atceroties arī kādreizējās Nacionālās operas vēsturi, jāteic: tā bija mūsu Baltā nama cienīga izrāde, cienīga iziet tālu pasaulē.

18. jūnijs. Uz laukiem pēc kartupeļiem. Pagrabs tur vasarā vēss, ziemā cauri nesalst, kartupeļi uzglabājas kā vakar norakti. Paldies meistaram, kurš pagrabu mūrēja pirms piecdesmit gadiem. Brīnum smaržīgi pie pagraba stūra zied jasmīnu krūms. To ap 1927. gadu iestādīja tēvs. Zinu, ka viņa stādītā krūma zaru sen vairs nav, tie apsaluši, nokaltuši, atjaunojušies, bet saknes, saknes tās pašas, ceru, paliks arī pēc manis.

19. jūnijs. Ciemojas tautieši no Amerikas — rakstnieki Valdis Krāslavietis un Aivars Ruņģis. Cēsīs Izstāžu namā pirmo reizi literārs sarīkojums, kurā piedalās ārzemēs dzīvojošie rakstnieki. īpaši Aivaram Ruņģim šī tikšanās svarīga un sirsnīga: pirms 44 gadiem viņš no Cēsīm aizgājis pasaulē kā skolotāju institūta audzēknis, tagad toreizējo un nākošo paaudžu priekšā stāv kā atzīts rakstnieks. Ruņģis lasa miniatūru par to, ka joprojām atrodoties itin kā uz tilta. Šis ir sirreāls tilts starp diviem kontinentiem, starp divām pasaulēm, starp tautu un tās zaru, starp jaunības atcerēm un dzīves pieredzi, kad sirdī atkal atgriežas jaunība Latvijā. Sarīkojumā domāju par to, ka mūsu literatūras ceļš joprojām pārāk līdzinās vienvirziena ielai: lai arī bieži ar nesaprotamiem šķēršļiem, savas grāmatas varam sūtīt uz visiem kontinentiem, viņu grāmatas mums praktiski — tabu. Pēc šā autoru vakara Izstāžu nama sienās nemanīju nevienu jaunu plaisu, tātad nevienam kaitēts nebija.

20. jūnijs. Izlasīju aizrobežu žurnālā rakstu par ķeltu jeb seno britu druīdiem — priesteriem. Nesen pie Mančesteras kūdrājā atrasts labi saglabājies līķis no laikiem pirms mūsu ēras. Tiesmediķi noskaidrojuši, ka mirušais ir druīdu priesteru kulta upuris un upurēts, lai izlūgtos dieviem auglību. Miris trīskāršā nāvē: ielauzts galvaskauss, durts sirdī, žņaugts, kā to prasījuši kulta nolikumi. Priesteri ticēja, ka dara grūtu, bet svētu, tautai derīgu darbu. Pusdienas tveicē, meža

ceļā, sveķu smaržas reibinātam, man laikam piesitās vadātājs un čukstēja ausī aplamas domas: vai šai gadsimtā ari latviešu grāmata nav trīsreiz nāvēta? Pirmkārt — no melnas kanceles vai ar sarkanu drānu apvilktas tribīnes nolādēta, otrkārt — no bibliotēku plauktiem ārā rauta, ar naglu sadurta un papīrfabriku katlos vārīta, un treškārt — ar noklusēšanu padarīta par tādu, kuru rakstnieka radošais gars itin kā nekad nebūtu no nebūtības izsaucis, dzīvu un dzīvinošu radīdams. Vai visi šā gadsimta priesteri, kuri grāmatas nolādējuši un iznīcībai nodevuši, arī tāpat kā senie druīdi ticējuši, ka dara svētu, tautai vajadzīgu darbu? Šaubos.

21. jūnijs. Pēdējās dienās uzstaigā pa svētīgam lietus mākonim. Pļavās zāle šogad aug ātri un diža. Kaut to savāktu ... Pa radio Elizabete Švarckopfa dzied Metnera romances — ar dziļu pārdzīvojumu vienkāršā, nesamākslotā dziesmā.

22. jūnijs. Uz filmu «Kordebalets». Tiek rādīta mums pavisam neierasta cīņa darba un maizes, un sapņu piepildīšanas dēļ. Cik sviedru liets, vilšanās un pazemojumu pārdzīvots, lai iekļūtu žilbinošās, krāsās virmojošās rampas gaismā! Lai arī jaušama sentimenta dvesma, filma ir skaista ar spilgtiem un sāpīgiem raksturu stāstiem, ar baleta burvību — skaņās, krāsās, kustību grācijā. Patīk režisora un operatora perfektais darbs.

Pa radio lasa fragmentus par Jāņiem no

Ēdvarda Virzas «Straumēniem». «Straumēni» ir poēma par latvisko, par mūžīgo. Neesmu tik nepieredzējis, lai šai darbā nepamanītu ar! aplam sacildināto, tomēr veldzējošā, ētiskā un darba slavinājuma daudz vairāk. Kādēļ pagājušajā gadā, Barontēvu pieminot, neviens literāts, neviens aktieris neatcerējās vareno Edvarda Virzas vīziju par Barontēva pēdējo nakti šai saulē, Doma baznīcā, kad «simtgadīgai katedrālei šinī naktī nenāk miegs», jo «dus tur zārkā latvju burtnieks, bezgalības ceļinieks». Kādēļ mums bija tik slikta atmiņa, un, ja atcerējāmies, kurš liedza šo balādi deklamēt? Vēlētos uzzināt. Ne tādēļ, lai šo liedzēju atcerētos, bet lai drīzāk viņu aizmirstu.

23. jūnijs. Cēsīs šogad Jāņu tirgus sāk līdzināties Jāņu tirgum. Ir jau tantītes ar ozollapu un balto puķu vainagiem, ir kalmes kopā ar upju līču valgo smaržu, ir jau .. . Bet Jāņu sieru un alu izdodas nopirkt tikai pēc nogurdinošas, pat savā ziņā pazemojošas rindā stāvēšanas. Vajadzētu tā kā brīnīties: latviešu tauta Jāņu sieru ēdusi, alu dzērusi, jāņugunis dedzinājusi gadsimtiem ilgi, bet tādēļ postā nav aizgājusi. Mājas sāka sagrūt, alkoholiķi pavairojās, kad alus krūzes vietā stājās vodkas spainis. Posts laukos pavairojās nevis tad, kad Jāņus svētīja, bet tad, kad Jāņus nesvētīja. Senāk tradīcijām bagāts bija pat Jāņu lietus, kas grabināja uz šķūņa jumta, kamēr iekšā zem meijām tika alus dzerts. Toties tirgū iespējams nopirkt «pārākās lentes» ar ierakstiem, kuras reklāmas dēļ

/

pārdevējs skandina nepārtraukti. Pa tirgu staigājot, trīs reizes manas ausis mala «Lik-teņdzirnas». Piedodu, saprotu, rit tikai otrais Rozenštrauha ēras gads. Siera vietā pārdeva daudz loterijas biļešu. Lai izgatavotu biļetes, piens nav vajadzīgs.

Uz ielas mani aptur vecāks vīrs un ar satraukumu jautā: «Vai taisnība, ka Jānis Pe-ters cietis autokatastrofā, biedri Birze, tā būtu liela nelaime mums visiem ...» Biju no sirds priecīgs atbildēt, ka tā nav taisnība. Atgriežoties mājās pa vecajām Cēsu ielām, no Latvijas un Cēsu vēstures atcerējos, ka taisni 1919. gada 23. jūnijā, Līgo dienā, latviešu—igauņu karaspēks no Cēsīm padzina vācu algotņu un landesvēristu labi apbruņoto karaspēku, ka šais cīņās piedalījās arī no Cēsu skolniekiem un ugunsdzēsējiem ātrumā izveidota rota un ka daži skolnieki cīņās pret vāciešiem krita. Un atceros, ka 1938. gada pavasarī mēs, zēni no Vidzemes novada vidusskolu pēdējām klasēm, parādes solī gājām garām piemineklim, kuru tai brīdī (tagadējo Komjaunatnes un Padomju ielu stūrī) atklāja par piemiņu un godu pret vāciešiem kritušajiem skolniekiem — rotas zēniem. Piemineklī bija attēlots šāds jauns zēns ar šauteni rokā, ar zinību simbolu — pūci pie kājām. Ar seju uz Līvu pusi, uz kurieni viņi tad devās, vēl skolas svārkos. Piecdesmitajos gados šo vienreiz jau kritušo zēnu ķēra daudzu citu Latvijas pieminekļu liktenis: to nogāza. Esot sagriezts metāllūžņos. Cēsu muzejā pat fotogrāfijas no pieminekļa nav atlikušas. Cēsu godājamie pieminekļu gāzēji bijuši īpaši morāli izturēti: turpat pārdesmit soju tālāk toreizējās partijas rajona komitejas dārzā pie ūdens baseina stāvēja mazs betonā veidots puika, bet — ak dievs — pliks! Pazuda ari viņš. Tika uzskatīts, ka pliks apvaino mūsu vieglo rūpniecību — vai bikšu trūkst! Tā aizgāja mazais Cēsu puisītis, tik līdzīgs savam brālītim Briselē, pasaulē pazīstamajam Briseles mīžam ... Notikumi 1919. gada 23. jūnijā kā nesvarīgi netiek pieminēti pat Cēsu skolās. Bet vai tas tikumiski nesvarīgi, ja skolnieks atdod sirdi cīņā pret senajiem savas tautas paverdzinātājiem?

Esmu pa blatu dabūjis desmit pudeles slikta alus, mājasmāte sasējusi Jāņusieru. Kurinām ugunskuru un runājam līdz rīta ausmai. Virzas «Straumēnos» lasu arī šādus vārdus: «Jo katrs īsts Dievs kā sams upju dzelmēs peld un dzīvo rases asinīs un pārtiek no tām, un aiziet uz citurieni, kad tās ir izsīkušas.» Jāņu nakts liecināja, ka šis sams mūsu tautas asinīs vēl dzīvo.

25. jūnijā. Vācu žurnālā rakstīts, ka ASV kāda māte atļāvusi no viņas astoņpadsmit-gadīgās, autokatastrofā mirušās meitas kā donores izmantot nieres un aknas. Sirdi — nē, jo sirdī mīt meitas dvēsele, arī acis nē, acīm jārāda meitai ceļš uz debesīm. Mātes vēlējums, kam viņa no sirds tic, aizkustina ar cilvēcisku mīlestību. Rakstā teikts, ka aknu transplantācijā izdevusies.

29. jūnijs. Peterdiena. Dabā notikumi šogad pēc veciem likumiem: mežā tāltālu kūko dzeguze. Ilgāk par Peterdienu dzeguzei tas nav atļauts.

30. jūnijs. Kā sacīt: nepatīkama, nežēlīga, traģiska šī ziņa — Rīgas jūras līcī peldēties aizliegts. Vecās skolas grāmatās lasu, ka Latvijai 496 kilometrus gara jūras robeža. Bija. Patiesībā līdz šai dienai puses jau vairs nebija: to zudušo pusi vēl pēc 1945. gada, pēc kara, apsargā karavīri zaļās formas cepurēs, un es, Latvijā dzimis un audzis, bez īpaši meklējamas atļaujas pie savas jūras netieku pielaists un neredzu, kā saule tur viļņos rotājas. Šāda rīcība mani apvaino, jo visu leņķu tieku turēts par iespējamu noziedznieku. Tagad netīrības dēļ atņemta arī otra jūras robežas puse. Rūgta atziņa: Rīgas prese šoreiz objektīva — neraksta, ka Rīgas jūras līci piegānījuši kapitālisti, kuri par vides tīrību nerūpējoties nemaz. Bet ja ne kapitālisti, kurš tad? Nekur, nekad nav vārdā minēts neviens ministrs, sekretārs, priekšsēdētājs, direktors, kuri mūsu acu priekšā apgānījuši jūru «gaišākas nākotnes vārdā». Kas devis tiesības atņemt mums mūsu izsenis tīro ūdeni un balto, tīro jūrmalas smilti? Tauta? Kura tauta, kādā veidā? Aizšķiru vecajā grāmatā lapaspusi, kurā teikts, ka Latvijai 496 kilometrus gara jūras robeža. Bet izlasīto neaizmirstu. Tāda tā jūnija pēdējā diena ... Traģiska, bet vai bezcerīga? Partijas konference Maskavā vēl nav beigusies.

Mēneša sākumā pieminēju rakstnieku Franci Verfeli, kurš savā dzejolī dzīves pēdējā gadā bija licis, lai dievs saka nāvei:

«Šodien nē.» Bet, izpildot Verfeļa vēlēšanos, viņa zārkā ielikts arī lieks smokinga krekls un pāris tīru mutautiņu — kā nezināmu cerību atspulgs ... Piecdesmitajos gados Cēsīs izgāza vienus kapsētas vārtus tādēļ, ka tajos bija iekalts auseklītis: tas esot nacionālisms. Šodien uz galda turu plaketi, kuru nēsājām pie krūtīm 1. un 2. jūnija plēnuma laikā. Uz šīs plaketes redzama senā, arī latviešu ornamenta, auseklīša aprises. Katru vakaru pļavā griež vientuļa grieze, saka — graudus briedinādama. Grieze tā dara gadsimtiem ilgi. Auseklītis debesīs, grieze pļavā, dzīvoju kopā ar tiem.

I

Мнервалдис Бирзе

ИЗ КАЖДОЙ ВОЛОСТИ ПО СЛОВЦУ Рига «Авотс» 1990 На латышском языке Художник А. Зирнитис

HE № 2471 Miervaldis Birze

NO KATRA PAGASTA PA TEIKUMAM

Redaktore J. Kravale Mākslinieciskais redaktors E. Garkevičs Tehniskā redaktore V. Brālēna Korektore J. Indāne

Nodota salikšanai 20.09.88. Parakstīta iespiešanai 20.07.90. JT 00460. Formāts 70X90/32. Tipogrāfijas papīrs № 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 6,73 uzsk. iespiedi.; 6,95 uzsk. kr. nov.; 6,24 izdevn. 1. Metiens 20 000 eks. Pasūt. № 1091-4. Cena 90 kap. Izdevniecība «Avots», 226047 Rīgā, Aspazijas bulv. 24. Izdevn. № 232/Vd-50. Iespiesta Latvijas Republikāniskās izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības ražošanas apvienības «LITTA» tipogrāfijā «Rota», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Birze Miervaldis No katra pagasta pa teikumam.

PAR GRĀMATU UN RAKSTNIEKU

NO DIENASGRĀMATĀM