Auziņš Arnolds

No tevis nešķiršos

Arnolds Auziņš

No tevis nešķiršos

Stāsts par Padomju Savienības Varoni Polu Armānu

Sērijā "Pioniera bibliotēka" iznākušas:

Jānis Dzintars. MIRDZI, ZVAIGZNĪTE!

Lidija Obuhova. GADSIMTA MĪLULIS

Simons Soloveičiks. PAR PIONIERIEM

Zālamans Eiduss. DESMITAIS PAKĀPIENS

Krājums. PRIEKU CILVĒKIEM

Aleksandrs Kononovs. STĀSTI PAR ĻEŅINU

Sergejs Aleksejevs. SIMTS STĀSTU PAR KARU

Andris Sproģis. IZGLĀBTĀ BERNlBA

Jevgeņija Kameņeva. TAVA PALETE

Vitālijs Gubarevs. PAVĻIKS MOROZOVS

Zālamans Eiduss. MŪSU DIENIŠĶĀ MAIZE

Krājums. CĪŅĀ GĀJA LIELS UN MAZS

Aleksandrs Kononovs. STĀSTI PAR ČAPAJEVU

Sergejs Medinskis. GALVENAIS ORDENIS

Skaidrīte Cielava. MĀKSLINIEKS UN VIŅA DARBNĪCA

Zālamans Eiduss. IELūKOSIMIES RĪTDIENĀ

Pateicos Pola Armāna dzīvesbiedrei Jeļenai Fjodorovskai, viņa meitai Ingai, dēlam Oļegam, draugiem un cīņubiedriem Spānijā un Lielā Tēvijas kara frontēs, Latvijas PSR Revolūcijas muzeja darbiniekiem un Jelgavas 1. vidusskolas kolektīvam par atsaucību šīs grāmatas tapšanā.

Autors

PASTARĪTIS

Pa izdangātu ceļu pavasara šķīdoni lēnām kustējās rati. Braucējs gāja blakus pajūgam, pa reizei uzsauca «nū», nopliukšķināja ar pātagu, bet zirgam netrāpīja. Varēja just — kučieris lopiņu žēlo.

Vezumā, kur atradās gultas, kumode, skapis, krēsli, lādes un saiņi, sēdēja kalpa Matīsa Tiltiņa sieva Grieta un klēpī satuntuļotu turēja trīs nedēļas veco dēlēnu Paulīti. Vecākie bērni Līzete un Alfrēds tipināja kājām.

Pastarītis pēkšņi skaļi un prasīgi iebrēcās.

— Oho, kas par varenu balsi! — nopriecājās tēvs. — Būs laikam ģenerālis.

Māte sameklēja knupīti — lupatiņā iesietu rupjmaizes ņuciņu ar cukuru — un iebāza mazulim mutē. Tas apmierināti sāka sūkāt un aizvēra acis, kuras žilbināja spožā aprīļa saule.

Gandrīz katros jurģos Tiltiņi meklēja sev jaunus saimniekus. Ne tāpēc, ka būtu ķildīgi un nesaticīgi, bet nevienam dižmāju īpašniekam nepatika ģimene ar bērniem: mātei mazuļi atņēma daudz laika, bezbērnu sieviete to varētu veltīt saimnieka lopiem un laukiem.

Visas trīs Tiltiņu atvases nāca pasaulē katra savā mājā. Varbūt tādēļ viņiem neviena nekļuva īsti tuva. Bija tikai piekvēpusi istaba, kur pārlaist nakts melnumu, — un ne vairāk.

Gadsimtu mijā Zemgalē bērniem kristībās parasti deva divus vārdus. Pirmo dēlu Tiltiņi nokristīja par

Jāni Alfrēdu, otro — par Pēteri Paulu. Baznīcas grāmatā ierakstīja abus vārdus, bet visi sauca tikai vienā — pēdējā.

Paulam bija divi gadiņi, kad sākās Piektā gada revolūcija. Atmiņas, protams, tādam vīriņam nevar saglabāties. Taču uz astoņus gadus veco Alfrēdu dramatiskie notikumi atstāja spēcīgu iespaidu: dega muiža, vīri ar siena dakšām stājās pretī melnajai sotņai... Tikai daudz vēlāk Pauls uzzināja, ka arī tēvs bijis viens no nemiernieku vadītājiem.

Ja Grieta būtu nojautusi vīra slepenās gaitas, viņa baiļotos un uztrauktos. Viņas mūža saturs bija darbs un rūpes par bērniem.

— Kaut nu viņiem būtu vieglāka dzīve! — māte mēdza sacīt.

Matīss domāja citādāk:

«Vieglāku nevajag! Labāku gan.»

Pats Matīss strādāja no saules līdz saulei un sūri nopelnītos grašus vējā nekaisīja — krāja kapeiku pie kapeikas. Viņam ļoti gribējās tikt pašam pie savas mājas, nu kaut vai pavisam nelielas, būt neatkarīgam no citiem, nevergot saimnieka tīrumā. Šo domu viņš centās iedvest arī sievai un bērniem. Tiltiņš meta līkumu bodēm un pat rotaļlietas meitai un dēliem meistaroja pats — uztaisīja koka zirgu, uz kura puikām šūpoties, no egles baļķa nozāģēja četras ripas, sanagloja kasti, un bija gatavi rati. Meitai Līzetei māte pašuva lupatu ^elli, kuru mazā auklēja, baroja un naktīs ņēma blakām.

Pauls visur un vienmēr centās atdarināt vecāko brāli. Alfrēds bija viņam paraugs rotaļās, skolas gaitās, darbā. Fredis iemācīja Paulu izdrāzt stabuli, svilpt caur diviem pirkstiem, stāvēt uz galvas, kāpt stabā. Mazais brāli apbrīnoja, pat dievināja. Šīs gaišās un cildenās jūtas Pauls saglabāja visu mūžu, arī tad, kad brāļi bija šķirti.

Kad Pauls sāka apmeklēt pagasta skolu, pārzinis sacīja:

— Tavs brālis mācījās labi. Tev arī tāpat jāmācās.

Pauls bez šaubīšanās atbildēja:

— Es tā arī darīšu, pārziņa kungs.

Lasīt viņš iemācījās pirms skolas. Mācītāja Ludviga Hērvāgena sastādītā lasāmā grāmata «Skolas maize», kuras gudrībās bija smēlušies jau Līžuks un Fredis, noderēja arī Pauļukam. Viņu īpaši saistīja ģeogrāfiski apraksti un tēlojumi «par vērā liekamiem vīriem un notikumiem».

Reiz, kad vēsturē bērni mācījās par krievu cariem, skolotājs ieminējās, ka latviešiem arī bijuši bagāti valdnieki.

— Vai nabagi bija arī toreiz? — vaicāja Pauls.

— Bija.

— Vai bez nabagiem nevar iztikt?

— Visi nekad nevar bagāti būt, — skanēja stingra atbilde.

GANĀMPULKA KOMANDIERIS

Autobiogrāfijā Pauls Tiltiņš rakstīja: «Darba gaitas esmu sācis septiņu gadu vecumā.»

Tas nav pārspīlējums. Ganos iešana taču arī ir darbs. Vispirms Pauls ganīja saimnieka cūkas, vēlāk govis. Rītos tik agri vajadzēja celties, ka acis vēl lipa ciet no miega. Alfrēds piecpadsmit gadu vecumā jau strādāja visus lauku darbus — ara un ecēja, pļāva un krāva, mēza mēslus un raka grāvjus. Sūri un grūti pelnīja maizi visi trīs Tiltiņu bērni.

Pār plecu Paulam karājās linaudekla tarba. Tajā vienmēr atradās kāda grāmata. Reiz, aizrāvies ar lasī-sanu, Pauls aizmirsa uzmanīt govis, un Venta (govis mēdza saukt upju vārdos, lai piens tecētu straumēm), ganam neredzot, aizveda pārējās brūnaļas uz auzu tīrumu. Pauls attapās par vēlu — viss bars jau mielojās labībā, kas vēl nebija sākusi skaroties. Noēda maz, toties pamatīgi izmīdīja lauku.

— Tavs puika ganos guļ, — saimnieks teica Matīsam, kad svētdienas rītā bija ieraudzījis skādi. — Sieks rudzu no peļņas nost.

— Vai taisnība, Paul? — tēvs prasīja.

— Jā, — puika nočukstēja. — Pēdējo reizi.

Nedrīkstēja atzīties, ka grāmata vainīga, citādi vēl

atņems.

— Vesels sieks graudu pagalam! — Tiltiņš neapmierināti rūca.

— Ataugs vēl, — Pauls nopīkstēja.

— Mums pagalam.

... Nepatīkami ganīt bija lietainā laikā. Govis gan izturējās mierīgi, stāvēja sarāvušās, bet ganam tecēja straumītes aiz apkakles, izmirka drēbes. Labi, ja gadījās tuvumā ozols vai kupla egle, kur varēja paslēpties.

Kādu pievakari savilkās neredzēts negaiss. Jau trīs dienas pēc kārtas bija turējusies neganta sutoņa, un klēts stūrī piesistais egles zars torīt pašā agrumā liecās lejup, vēstīdams par sliktu laiku. Un nu pēcpusdienā sāka biezēt mākoņi. Kad ducināja tikai pamalē, tas vēl nelikās briesmīgi. Taču grāvieni aizvien pieņēmās spēkā, nāca tuvāk. Tad noplaiksnīja zibens. Pauls paguva izskaitīt līdz trīs. Spēriens! Tātad kilometra attālumā.

Pēkšņi tepat virs galvas pārplīsa debesis. Nosmirdēja sēra smaka. Laikam jau bija sperts tuvējā bērzā. Govis bailēs metās rast patvērumu un skrēja uz kūti.

Paulam sirds sāka dauzīties straujāk. Viņš arī vairs nevilcinājās ne mirkli: kur mans ganāmpulks, tur es

pats. Skrienot viņam nomuka koka tupeles un palika dubļos. Pauls pārradās mājās basām kājām.

— Kur tupeles? — tēvs prasīja.

Zēnam acīs iezagās mitrums.

— Ganos.

— Tūlīt joz pakaļ un sameklē!

Iejaucās māte:

— Lietus līst, arī tumsa nāk virsū. Kur viņš tagad atradīs? Aizies rīt no rīta.

Bet tēvs no saviem vārdiem neatkāpās:

— Mēs neesam tik bagāti, lai ganībās atstātu apavus. Es teicu: ej! Un bez tupelēm mājās nerādies.

Izbailēs drebēdams, Pauls skrēja pa ganībām un pat nepamanīja, ka izmirkst līdz ādai. Tupeles šķita kā ūdenī iekritušas.

Piepeši krēslā viņš ieraudzīja kūņojamies kādu stāvu. Kas gan tik nešpetnā laikā varētu klīst apkārt? Vienīgi pats nelabais. Tāpēc jau pirmīt smirdēja pēc sēra. Tūlīt viņš metīsies man virsū!

Tad Pauls izdzirdēja savu vārdu. Velns nāca tuvāk un pieņēma Alfrēda izskatu. Katrā rokā viņš nesa pa tupelei.

— Kā tu te gadījies? — stostīdamies Pauls izdabūja pār lūpām, nebūdams vēl īsti pārliecināts, vai viņa priekšā patiešām stāv brālis vai pekles kungs.

— Pārnācu no siena gubošanas, un māte pateica, ka tu te klīstot un meklējot naudas podu. Viņa pati arī gribēja nākt, es tikai atrunāju.

Pauls iešļūca tupelēs.

— Pastalas tomēr ir drošākas, — atzina Fredis. — Tās nevar pazust. Ja nu vienīgi ar visu kāju.

Pauls iesmējās. Kopā ar savu lielo un stipro brāli viņš jutās pavisam droši.

Mācību Pauls saņēma krietnu. Kopš tās reizes viņš centās neko vairs neaizmirst. Un arī bailes kļuva tādas kā svešākas.

Laikam jau ar gudru ziņu tēvs šad tad mēdza būt tik bargs un nepiekāpīgs.

NOBURTAIS MEŽS

Ziemā tēvs ņēma Paulu līdzi meža darbos. Matīss nesa zāģi, dēlēnam uz pleca zibēja cirvis. Lielais spēra platus soļus, un zēns varēja tikt līdzi vienīgi rikšiem. Ja naktī bija snidzis, pastalas piebira ar sniegu. Pēc pusstundas gājiena tās sasala ragā un grabēja vien. Ejot kājas nesala, bet, uz vietas stāvot, gan knieba pirkstgalos.

— Kustini pirkstus, tad būs silti! — pamācīja tēvs. Sevišķi bargā salā viņš aptina pēdas ar petrolejā

samērcētu avīzi. Tas bija pārbaudīts mežinieku paņēmiens.

Spelgoņā koki bija sasaluši kā krams — un cirvis lēca atpakaļ. Lai celms būtu pēc iespējas zemāks, zā-ģeri notupās uz ceļiem.

Strauji zāģējot, abiem sāka kūpēt pieres. Pauls nosvieda jērenīcu sniegā.

— Liec galvā cepuri! Nav siena laiks.

— Bet man ir karsti, — puika žēlojās.

— Kad saslimsi un sacelsies temperatūra, būs vēl karstāk.

Slaidā priede gāzās brakšķēdama, gaisā uzsviezdama sniega putekļus.

— Vesels sters malkas! — nopriecājās Matīss.

Viņš cirta nost zarus. Atvēziens — knikš! — un

brūns stumbenis ar zaļu, durstīgu pušķi galā iekrita

sniegā. Pauls krāva zarus kaudzē. Kad tēvs neredzēja, zēns novilka cimdu, pagrāba saujā sniegu un iebāza mutē. Mēle sajuta patīkamu saltumu.

— Iedod man arī cirvi! — mazais lūdzās.

— Tikai neiecērt kājā!

Pauls cieši satvēra ar abām rokām cirvja kātu un gāza no visa spēka. Zars nodrebēja, bet palika pie stumbra.

— Slīpāk! — tēvs ierādīja. — Tā tu kapāsi pusstundu.

— Ciets zars patrāpījās.

— Oho! Varbūt arī cirvis truls?

Pauls pataustīja asmeni.

— Papu, vai tev galoda līdzi?

— Ek tu, galoda! Es jau mājās uzasināju. Skaties, kā jācērt!

Atvēziens — knikš! — zars nost. Tēvs strādāja kā rotaļādamies.

— Kad es būšu tik liels kā tu, es arī tā pratīšu.

— Vēl labāk, — tētis uzmundrināja.

Baļķus vajadzēja sazāģēt tik garos gabalos, lai varētu iecelt ragavās. Reizēm stumbrs aizspieda zāģim ceļu ciet — un zāģeri nejaudāja pavilkt ne uz vienu, ne otru pusi. Tad tēvs iezāģējuma tuvumā ar mietu pacēla baļķi augstāk. Nu zāģis slīdēja kā pa sviestu.

Kad trīs koki bija apstrādāti, tēvs atlieca muguru.

— Mazliet atvilksim elpu. Iekodīsim, lai spēks kaulos!

Mājās Paifls ēda ar gariem zobiem. Svaigā gaisā rupjmaize ar žāvētu speķi garšoja lieliski.

— Vai vairāk nav? — ātri notiesājis savu riecienu, viņš prasīja tēvam.

— Vairāk neesam nopelnījuši.

— Nu, tad pelnīsim!

Zēns piecēlās un saspļāva saujās. Matīss pasmaidīja. Dēla centība viņam patika. Ja nebaidīsies darba, dzīvē nepazudīs.

Jau zilga krēsla laidās pār zemi, kad viņi noguruši atgriezās mājās.

— Iesim cauri purviņam, te būs taisnāk! — vedināja tēvs. — Tikai uzmanies — akači nav aizsaluši. Lec no ciņa uz cini!

Pauls tā arī darīja.

Viņa uzmanību saistīja kroplas priedītes.

Ja nu tie ir cilvēki, kurus ļauns burvis pārvērtis par kokiem? Kaut zinātu, kā tos glābt! Varbūt pretī nāks kāds vecs vīriņš un pateiks, kas darāms? Veci ļaudis jau visi ir gudri.

Kas tur tāds melns sēž, apsedzies ar villaini? Laikam ragana, kas mēdz jāt uz slotaskāta. Kaut kur taču viņai jādzīvo, un droši vien viņas mājas ir šeit, purvā. Baismi. Labi, ka tēvs iet pirmais.

Kāja pēkšņi iestiga ūdenī.

Matīss izdzirdēja plunkšķi un apgriezās.

— Skaties, kur ej!

— Ragana vainīga, — mazais taisnojās.

— Kāda ragana? Ko tu pļāpā!

— Kuš! Reku sēž. Sakņupuši. Snauž. Nerunā tik skaļi! Tu viņu uzmodināsi.

— Tas taču paegļa krūms.

Pauls jutās vīlies. Bet varbūt arī kadiķis ir noburts?

— Kājas salst?

— Nemaz ne! — dēlēns liedzās.

— Paskaties man acīs! Vienmēr jārunā taisnība. Ar mānīšanos tālu netiksi — meliem īsas kājas.

Patiešām sala, bet Pauls turējās, zobus sakodis.

BĒGĻU GAITAS

Ar asiņainiem zābakiem pāri Zemgalei bradāja Pirmais pasaules karš. 1915. gadā arī Alfrēds saņēma iesaukšanas pavēsti. Viņš noskūpstīja uz vaiga māti, noglaudīja galvu māsai, apkampa tēvu, uzsita uz pleca Paulam un aizgāja. Ceļā apstājās, pagriezās atpakaļ un ilgi skatījās. Vai būs vēl kādreiz lemts atgriezties savā jaunības zemē?

Māte nobirdināja asaru, tēvs smagi pūta, arī Līzete un Pauls staigāja noskumuši.

Ar katru dienu fronte nāca tuvāk. Ļaudis pārņēma arvien lielāks satraukums.

— Vācieši tūliņ būs klāt! Jātaisās tikai projām! — pavēstīja saimniekpapus, atbraucis no Jelgavas. «Ko nu mels!» nodomāja Matīss.

— Še avīze, izlasi!

Tiltiņš kļuva domīgs.

— Uz kurieni ta mēs brauksim?

— Krievija liela, tur visiem pietiks vietas. Pie vācieša tik un tā dzīves nebūs.

Vasara bija pašā plaukumā, labība auga kā. neprātīga, kad pienāca pavēle nopostīt sējumus, lai tos neatstātu ienaidniekam. Zemniekiem iznīcināt sava darba augļus ir tikpat kā sirdi izraut no krūtīm.

— Varbūt pagaidīsim, kamēr karš pāries? — ieminējās Grieta.

Matīss sadrūmis purināja galvu.

— Tas iļav negaiss, kas uznāk un pāriet. Man vēl dzīvot nav apnicis.

Lai sakravātu mantas, Tiltiņiem nebija nepieciešamas dienas — viņi to izdarīja dažās stundās.

— Mēs jau esam pieraduši klejot kā čigāni, — tēvs centās izlikties jautrs, bet sejā no smaida nebija ne

miņas. Matē, saiņojot mantas, kustējās gurdi, negribīgi.

Taču Paula visa šī rosīšanās un kņada, satraukums un bažas vienlaikus izraisīja arī klusu prieku — pēkšņi bija pavērusies iespēja aizkļūt tālāk pasaulē, redzēt un uzzināt vairāk.

Vilcienā viņus saspieda kā siļķes kārba. Ģimenes, kas agrāk sanāca kopā tikai godībās vai dižās talkās, tagad dienu un nakti plecu pie pleca izjuta visas ceļa grūtības un domāja vienu un to pašu domu: kā būs tur, svešajā malā; ar sālsmaizi viņus taču nesagaidīs — nav jau ciemiņi, bet bēgļi...

Tiltiņi kopā ar kaimiņiem nonāca Vitebskas guberņā. Senā baltkrievu pilsēta Daugavas krastā, caur kuru senatnē bija gājis ceļš no varjagiem pie grieķiem,_pārsteidza Paulu ar daudzajām baznīcām un katedrālēm, kas bija nosauktas svētās dievmātes, Pētera, Nikolaja un arī Pāvila vārdā.

«Te gan laikam dzīvo svēti cilvēki,» domaja pusaudzis. Gan pilsētā, kas likās mazāka pat par Jelgavu, gan arī apkārtnē varēja redzēt nabadzību. Vitebskā galvenokārt dzīvoja senu tirgotāju dzimtu atvases (andelmaņi bieži brauca arī uz Rīgu) un ebreju sīk-amatnieki. Pilsētā gaiss dvakoja īpatnēji — šķebinoši salkani. Smārdu izplatīja linu fabrika «Dvina», ko bija uzcēluši beļģu akcionāri. Raibajam valodu jūklim — krievu, baltkrievu, ebreju, poļu, lietuviešu — tagad pievienojās arī latviešu valoda. Iebraucējus varēja atšķirt ne tikai pēc apģērba un biklākas izturēšanās, bet arī pēc acīm. Tajās atspoguļojās skumjas.

— Cilvēks bez dzimtenes ir kā koks bez lapām, — mēdza atkārtot Matīss Tiltiņš. Patiešām — viņi visi bija kļuvuši nerunīgāki, drūmāki un noslēgtāki. Vienīgi bērni čivināja tikpat bezrūpīgi kā nesen Kurzemē un Zemgalē.

Pusaudži, kuriem agrāk prātus nodarbināja blēņas, šeit drīz vien tapa pieauguši. Arī Pauls. Kopā ar tēvu viņš strādāja dažādus gadījuma darbus, lai nopelnītu iztiku.

— Latvietis ir strādīgs, viņš nekur nepazudīs, — Matīss sacīja. — Mūs var sūtīt uz Ziemeļpolu vai uz Āfriku — visur izdzīvosim. Varam sākt no paša sākuma — pliki kā Ādams paradīzē, bet pēc dažiem gadiem mums atkal būs manta un lopi.

Visbiežāk viņi zāģēja kokus un skaldīja malku. Šajā darbā Paulam jau bija pieredze. Zēna plaukstas kļuva cietas un stipras kā lielam vīram. Muskuļi piebrieda.

Šeit Pauls iemācījās vēl vienu darbu — pludināt kokus. Viņš strādāja kopā ar klibo baltkrievu Fjodoru. Pusaudzis drīz vien iemanījās itin veikli rīkoties ar ķeksi un likvidēt baļķu sastrēgumu.

— Tu vareni strādā! — pārinieks viņu uzslavēja. Fedja ar vārdiem nemētājās. Vienīgi, pavairāk ieķēris, stāstīja visādus jocīgus atgadījumus no plostnieku dzīves. Vēlāk, kad Pauls dzirdēja par dzērājiem sakām: «Palaist plostu,» — viņš allaž atcerējās Fjodoru.

Kāju Fedja bija savainojis jaunībā — ar cirvi pārcirtis dzīslu un visu mūžu staigāja palēkdamies. Jautrā prātā viņš aizmirsa savu klibumu un pēc kārtas izdancināja visas sādžas meitenes.

Reiz Fjodoram misējās — starp baļķiem iesprūda veselā kāja. Potīte sapampa kā bluķis un neganti sāpēja — nevarēja nemaz kāju pielikt pie zemes.

— Laikam esmu izmežģījis. Vai tu proti ievilkt?

Pauls visvisādi nopūlējās, tomēr labāk pāriniekam

nekļuva. Kāja tapa arvien resnāka. Fjodors stenēja, tusnīja un gānīja zēnu, ka tas ne vella nesajēdzot no dakterēšanas, ko tagad lai iesāk...

Līdz sādžai bija gandrīz divi kilometri.

— Aizskrien, sarunā zirgu, lai atbrauc man pakaļ! — pēdīgi Fjodors izlēma.

— Es tevi aiznesīšu, — Pauls piedāvājās.

— Vai traks! Es esmu smags kā piemircis baļķis.

Pauls tomēr uzvēla Fjodoru sev plecos. Sākumā gāja

itin braši, pēcāk ik pa gabaliņam dzīvo nešļavu vajadzēja nolikt zemē.

Vīri neticēja, ka Pauls viens pats aizstiepis Fjodoru līdz sādžai. Viens cilvēks tomēr nešaubījās. Tas bija Matīss Tiltiņš.

«Manī atsities,» viņš gandarīts nodomāja.

Te netrūka arī tādu vīru, kas oda pēc degvīna, mahorkas un ķiplokiem.

— Tie savu naudiņu iztecina zemē, — nicīgi teica Tiltiņš, rādīdams dēlam uz streipuļojošiem stāviem. — Es ceru, tu gan tādu indi mutē neņemsi.

Pauls atbildēja vienu vārdu: «Fui!» Ar to bija izteikts viss.

Apkārtnes ezeri bija bagāti ar asariem, līdakām, zušiem un citām zivīm, un svētdienās Pauls mēdza makšķerēt.

Pieauguša cilvēka nopietnība Paulā sadzīvoja ar bērnišķīgu sapņainību. Stundām ilgi viņš varēja skatīties, kā pa Daugavu iet kuģīši. Latvijas likteņupe, kas plūda garām kupolu pilsētai, bija vienojošā dzīvā saikne ar dzimteni. Tā turēja kopā Māti Latviju ar viņas bērniem.

Bet dzīves apstākļi Vitebskas guberņā pirms revolūcijas bija smagi, un vairākas ģimenes devās laimi meklēt citur. Pauls ar vecākiem nokļuva Pleskavas apkaimē. Ziemā viņš mācījās Ostrovas skolā, aizgūtnēm lasīja grāmatas un varēja jau pavisam brīvi sarunāties krieviski.

Pēc padomju varas nodibināšanās Pauls uzzināja par savu tautiešu — latviešu strēlnieku varonību un bez-"bailību. Būdami uzticami padomju varas cīnītāji, latviešu sarkanie strēlnieki Petrogradā sargāja revolūcijas štābu — Smojņiju. Tieši viņiem Ļeņins uzticēja apsargāt vilcienu, ar kuru Padomju valdība 1918. gada martā pārcēlās no Petrogradas uz Maskavu. Vēlāk mūsu tautieši stāvēja Kremļa sardzē.

1918. gada pavasarī — pēc četru gadu ilgas prombūtnes svešumā — Tiltiņi devās atpakaļ uz dzimteni. Viņi nezināja, vai vēl ir dzīva vecā Zemgales māja ar piekvēpušajām istabām, taču neredzams spēks vilka atpakaļ. Tās bija ilgas pēc dzimtās puses.

IDEĀLU MEKLĒJOT

Pauls devās uz Jelgavu. Sešpadsmit gadu vecumā puisis jutās jau pietiekami nobriedis un strādāja gan par krāvēju, gan dažādus darbus uz dzelzceļa. Gribēja sapelnīt naudu, lai varētu iestāties ģimnāzijā.

Brīvajā laikā Pauls daudz lasīja. Agrāk, ganos iedams, viņš grāmatas nešķiroja, jo lielas izvēles jau nebija. Toreiz zēnam bija iepaticies romāns par laupītāju Ļipu Tuliānu. Tagad viņš lasāmvielu izvēlējās apzināti — meklēja grāmatas par stipriem, vīrišķīgiem cilvēkiem. Viņa rokās nonāca Džeka Londona, Maksima Gorkija, Andreja Upīša darbi. Reizēm vakaros, noguris no darba, viņš aizmiga pie galda ...

Arvien vairāk jaunais Tiltiņš sāka interesēties arī par politiku. Tūkstoš deviņi simti deviņpadsmitā gada sākumā padomju varas laikā viņš klausījās Komunistiskās partijas darbiniekos, kas uzstājās mītiņos un tautas sapulcēs. Izgrieza laikrakstā «Cīņa» publicētos Ļeņina rakstus un runas. Studēja strādnieku šķiras vēsturi, lasīja grāmatas par politekonomiju, dedzīgi piedalījās diskusijās.

Kādu sestdienas vakaru Pauls ierunājās:

— Ko tu teiktu, ja es iestātos Darba Jaunatnes Savienībā?

Matīss paskatījās uz dēlu un tā savādi pasmīnēja.

— Vai tad vecāku atļauja vajadzīga? Neesi vairs maziņais, izlem pats. Nejautā man, bet pavaicā savar sirdij. Tā tev dos vislabāko atbildi.

— Es jau esmu iestājies, — Pauls atteica. — Gribēju, lai tu to zinātu.

Viņa dzīve bija ieguvusi jaunu saturu. Pauls vairs nespēja iedomāties sevi vienatnē, lauku klusumā. Vajadzēja darboties, apgūt zināšanas, būt noderīgam cilvēkam, sajust pasaules nemierīgo elpu.

IZŠĶIROŠAIS SOLIS

Kad sākās buržuāziskās reakcijas laiks — Jelgavu ienaidnieks ieņēma 1919. gada 19. martā —, partija un komjaunatne bija spiestas pāriet pagrīdē. Sākās nežēlīgs terors.

Matīss Tiltiņš baidījās arī par savu dēlu. Pārlieku aktīvi Pauls bija darbojies neilgajā padomju varas posmā, viņš nepārstāja arī tagad.

— Tu uzvilksi fabrikas dūmeņa galā sarkanu karogu. Un kas no tā mainīsies? — teica norūpējusies māte. — Ja notvers, tevi nošaus. Padomā mazlietiņ par sevi un mums arī.

Pauls mīlēja savu māti, taču viņš netaisījās nolīst maliņā. Pulciņā «Naids» komjaunieši darbojās kopā ar komunistiem. Tiltiņš bija gados visjaunākais, bet viņu uzskatīja par vienu no spējīgākajiem propagandistiem.

1920. gadā Latvijas Komunistiskās partijas Zemgales apgabala organizācijā ietilpa astoņpadsmit pulciņi jeb šūniņas ar 120 biedriem. Jaunus biedrus uzņemt nesteidzās, vispirms viņus rūpīgi pārbaudīja. Taču dažreiz pārbaude nepamatoti ieilga.

— Tas nav pareizi, — pret šo pārāk lielo piesardzību uzstājās pati Jelgavas nelegālās organizācijas vadītāja Anna Roze-Frēliha — partijas biedre jau kopš 1905. gada. — Ja cilvēks ir godīgs un uzticams, viņam jābūt mūsu pulkā. Tāpēc jau ir divi galvotāji, kas atbild par šo jauno biedru.

Viņa bija dzirdējusi Paulu pulciņa sanāksmē analizējam V. I. Ļeņina darbu «Valsts un revolūcija». Jaunekļa patstāvīgos spriedumus revolucionāre novērtēja atzinīgi.

— Ar viņu ir vērts pastrādāt.

— Viņš taču vēl zaļknābis, — citi iebilda. — Puisim tikko palika septiņpadsmit.

— Par briedumu neliecina gadi. Tieši jauneklīgas degsmes mūsu organizācijai pietrūkst. Mēs gan nevaram spriest par Tiltiņa rakstura īpašībām, toties pulciņā ir biedri, kas viņu labi pazīst. Ko viņi sacīs?

Kāds no šūniņas locekļiem zināja Tiltiņu ģimeni, draudzējās ar revolucionāri noskaņoto skolotāju Teodoru Zeļinski, kuram bija liela loma Paula pasaules uzskata veidošanā. Viņš pirmais mudināja jaunekli nopietni padomāt par dzīves jēgu un savu vietu laikmeta notikumos. Zeļinskis bija iemīlējies Paula māsā Līzetē, kas strādāja par pārdevēju Alunāna grāmatu veikalā. Vēlāk viņi apprecējās.

Pauls sekmīgi veica vairākus pagrīdes uzdevumus: izplatīja nelegālus uzsaukumus, mudināja strādniekus cīnīties par savām interesēm — prasīt astoņu stundu darbadienu, lielāku algu, likvidēt bezdarbu. Jelgavā vien bija ap trīs tūkstoši bezdarbnieku. Bet vai viņam, jaunam zēnam, pietiks spēka un prasmes iededzināt nemiera uguni simtos un tūkstošos? Un vai viņš, tik maz pieredzējis, mācēs būt pietiekami piesardzīgs?

Bija saradies daudz okšķeru, kas dzina pēdas komunistiem. Policisti uzbruka strādnieku sapulču dalībniekiem, ielauzās dzīvokļos un izdarīja kratīšanas, aizdomās turētos arestēja un izrēķinājās ar viņiem bez tiesas sprieduma. Sevišķi daudz cilvēku apcietināja Pirmā Maija svētku priekšvakarā, lai izjauktu demonstrācijas, traucētu izpausties strādnieku šķiras solidaritātei.

Pauls saprata — kā partijas biedru viņu gaida nemiera pilna dzīve: sasprindzinājums, vajāšanas, iespējams arī arests, cietums, pat spīdzināšana ... Vai viņš spēs izturēt visas revolucionārās cīņas grūtības? Pauls neloloja ilūzijas, bet arī nenobijās. Būdams vēl gandrīz zēns, viņš vīrišķīgi skatījās acīs patiesībai. Jaunais Tiltiņš izvēlējās ceļu, kuram vairs nebija atceļa.

Sapulcē, kurā sprieda par Paula uzņemšanu partijā, viņam jautāja:

— Vai proletariāts Latvijā pašlaik var nodibināt savu diktatūru?

— Nē. Partijai vēl jāveic liels darbs.

Atbilde biedrus apmierināja.

— Vai tu lasi buržuju avīzes?

Pauls pārsteigts uzlūkoja vaicātāju un sarauca pieri.

— Nē.

— Bet es, lūk, pērku un lasu, — sacīja vecs strādnieks. — Ikvienam pagrīdniekam jāzina, kas tur rakstīts. Kā gan mēs varam cīnīties pret buržujiem, ja nezinām, ko viņi domā un grasās darīt? Vai tu man nepiekrīti?

— Liekas — jums taisnība, — Pauls atbildēja. — Jo vairāk zina, jo labāk.

— Pirms kara tu esot mācījies Jelgavas reālskolā. Kādi ir tavi nākotnes nodomi? Vai esi nodomājis turpināt izglītību? Tikai zināšanas dara cilvēku stipru un bagātu.

— Jār es strādāšu un mācīšos.

Visi sapulces dalībnieki nobalsoja par Paula Tiltiņa uzņemšanu Latvijas Komunistiskajā partijā.

Rudenī Pauls iestājās Jelgavas klasiskajā ģimnāzijā,, kas — pretēji reālskolai — bija ar humanitāru novirzienu. Izrādījās, ka Paulam (ģimnāzijā viņu sauca par Pēteri) ir ķēriens ne tikai uz tehniku, bet arī uz svešvalodām. Mācību grāmatas bija krievu valodā, taču ģimnāzisti mācījās arī franču, vācu un latīņu valodas., Vēl varēja apgūt grieķu valodu. Grūtības Tiltiņam nesagādāja ne vēsture un psiholoģija, ne loģika un kosmogrāfija. Pauls bija disciplinēts un kārtīgs, un tāpēc pasniedzēji viņu cienīja. Taču Paulam derdzās šauri nacionālistiskais noskaņojums ģimnāzijā. Viņš turējās savrup no bagātajiem saimnieku dēliem, neatrazdams ar tiem kopīgu valodu. Vieni viņu uzskatīja par individuālistu, citi — par iedomīgu un lepnu.

Jau ģimnāzijas gados Paulu sajūsmināja teātris. Viņu aizrāva iespēja izdzīvot uz skatuves citu cilvēku likteņus. Darbodamies dramatiskajā pulciņā, Tiltiņš ļāva izpausties savam temperamentam. Sevišķi viņu saistīja Henrika Ibsena un Rūdolfa Blaumaņa lugas.

Ģimnāzisti izdeva žurnālu «Zemgales Dārzos», kurā ievietoja savus literāros mēģinājumus. Direktors Jānis Lapiņš aicināja rakstīt arī Tiltiņu, bet viņš atteicās:

— Man nav tāda talanta.

Pauls nevēlējās publicēties vienā izdevumā ar revolūcijas zākātājiem un strādniecības apmelotājiem.

Izlasījis/kādu tēlojumu par «dievzemīti, kas atguvusi brīvestību», Pauls noskurinājās un sacīja:

— Uz kūkas uzziests sīrups. Bieza, bieza kārta. Šķebina.

Autors apskaitās un nosauca kritiķi par «zociķi».

Pauls nosmējās par šiem vārdiem un pārvērta tos jokā, bet pats sev piedraudēja: «Ja neproti turēt mēli aiz zobiem, tad izrauj to! Tu esi atbildīgs ne tikai par sevi vien.»

PAGRīDNIEKA IKDIENA

Strādnieki slepeni lasīja no Padomju Krievijas ievesto «Pravdu» un partijas Centrālās Komitejas Ārzemju biroja žurnālu «Cīņas Biedrs». Marksistisko literatūru pavairoja ar rakstāmmašīnu. Uzsaukumus rakstīja ar drukātiem burtiem, lai politpārvaldē nevarētu noteikt rokrakstu. Nelegālisti meklēja spēka pilnus vārdus, lai palīdzētu strādniekiem orientēties sarežģītos valsts iekšējās dzīves un ārpolitikas notikumos, izprast notiekošo.

«Latviešu un krievu strādnieku kaujas savienība ir nesatricināma, jo to kaldinājuši triju revolūciju cīnītāji ar kopīgi lietajām asinīm,» rakstīja Pauls un viņa biedri uzsaukumā, kas bija veltīts 1905. gada janvāra upuru piemiņai.

Latvijā tolaik izveidojās īpatnēja situācija — pastāvēja vairāk nekā divdesmit sīkburžuāzisko partiju, kuras tīkoja pēc varas un pirms kārtējām vēlēšanām neskopojās ar solījumiem, lai tikai savāktu vairāk balsu. Pēc vēlēšanām viss atkal gāja vecajās sliedēs, un buržuāzijas varasvīri nemaz nedomāja ierobežot uzņēmēju patvaļu. Viņi pagarināja darbadienu līdz divpadsmit stundām un nerūpējās par darba aizsardzību. Ja strādnieki atteicās strādāt virsstundas, viņus draudēja atlaist no darba un atlaida arī.

Daudzi jelgavnieki piedalījās vispārējā dzelzceļnieku streikā. Viņi izvirzīja konkrētas prasības akciju sabiedrībās valdei un, iespējams, būtu panākuši darba apstākļu uzlabošanu, ja viņus nesamulsinātu solījumi:

— Nomierinieties un ejiet darbā! Rūpējieties par) sevi un savām ģimenēm! Jūsu prasības tiks izpildītas») Ja turpināsiet streikot, būs ļaunāk.

Daļa strādnieku noticēja šiem solījumiem un kļuva.' par streiklaužiem.

Pēc šī notikuma Pauls sacerēja žultainu uzsaukumu?: par tukšiem solījumiem un aklu uzticēšanos, brīdināja strādniekus uzmanīties no frāžu bārstītājiem un at-i maskot tos. Nelegālās lapiņas viņš pats arī uzlīmēja uz namu sienām un sētām. Reiz, kad savu darbu Pauls bija pabeidzis, piesteidzās divi špiki.

— A, nu tu, putniņ, iekriti! Nāksi mums līdzi uz:,; iecirkni!

Pagrīdnieka darbā vajadzīgi stipri nervi, karsta sirds un vēsa galva. Paulam šīs īpašības piemita. Ja špiks būtu viens, Pauls viņam tukšā ieliņā kārtīgi sadotu im mestos bēgt. Ar diviem pretiniekiem vajadzēja izdomāt citu taktiku. «Manu darbošanos viņi redzējuši navr citādi būtu daudz niknāki.»

— Nācu garām, skatos — izlīmējuši draņķības. Cietumā sapūdēt šitādus neliešus!

Špiki kļuva pielaidīgāki, tomēr nenoticēja viņam un* aizveda uz policijas iecirkni.

— Kur jūs dabūjāt proklamācijas? — viņam bez aplinkiem noprasīja. — Kas iedeva? Kurš lika izlīmēt?"

Pauls nezaudēja pašsavaldīšanos.

— Es tur gadījos pavisam nejauši.

— Jums vēl līme pie pirkstiem, — viņu mēģināja paķert. — Ekspertīze pierādīs, ka jūs esat vainīgs.

Tiltiņš nenobijās. Viņš zināja, ko tādās reizēs teikt.

— Tas ir stulbo pagrīdnieku darbs.

— Ko jūs zināt par pagrīdniekiem? — Pratinātājs ieinteresēts paskatījās viņā un piedāvāja papirosu. «Šis-puisis ir naivs, no viņa nebūs grūti izdabūt vajadzīgās ziņas. Vispirms ar laipnību, pēc tam ar iebiedēšanu.»

Pauls jau gribēja atteikt, ka nesmēķē, tomēr paņēma. «Miera pīpe» deva iespēju izkliedēt sasprindzināto atmosfēru un novilcināt atbildi.

— Man liekas — viņu darbošanās ir stipri uzpūsta. Sakiet — ko viņi var kaitēt? Maza saujiņa. Bez ieročiem, bez cīņas pieredzes. Lapeles izlīmē. Lai raksta, lai līmē. Tā ir niekošanās. Bērnu spēlīte. Mums no tā ne silts, ne auksts.

Izmeklētājam jau bija zudusi interese par viņu. Vienīgi aiz inerces amatpersona vēl turpināja sarunu.

— Jūs nenovērtējat ideju nozīmi. Tām ir milzīgs spēks.

— Es neesmu tik izglītots, — atteica Pauls.

— Tur jau tas suns aprakts, ka izglītības nemaz nevajag. Ķecerīgas domas pārņem ne tikai prātus, bet arī sirdis. Normāli cilvēki, godīgi strādnieki pārvēršas par zvēriem. Iedomājieties, kas notiktu, ja visi strādnieki pēkšņi vienā dienā pieteiktu streiku? Visa dzīve apstātos. Tagad jūs apjēdzat, pie kā var novest kaitīgas idejas?

— Jā, — Tiltiņš izdvesa.

Policijas ierēdnis piebāza savu seju pavisam klāt Paulam un kā skaldīt noskaldīja:

— Es ceru, jūs esat saprātīgs. Lai dievs dod, ka mums vairs nevajadzētu satikties! Bet tagad ejiet! Lai jūsu smakas te vairs nebūtu!

Kad Pauls atstāja kabinetu, viņš nodrebēja. Cik tur trūka! Ja špiki būtu ieradušies dažas minūtes agrāk, izlocīties nevarētu.

Citā reizē Paula attapība izglāba biedrus no iekrišanas.

Vakarā, kad bija norunāts drukāt proklamācijas, viņš ieraudzīja pagrīdes biedra mājas tuvumā policistus.

Pauls acumirklī aptvēra, uz kurieni tie dodas. Jabrī-dina biedri.

Tiltiņš sāka streipuļot un skaļā balsī iedziedājās:

Tur es dzēru, tur man tika —

Tai mazāi krodziņāi...

Viens no policistiem pienāca viņam klāt un iesita pa seju. Pauls bļāva vēl skaļāk:

Sarkans alus, balta kanna,

Daiļa pati nesējiņa ...

— Vai tu apklusīsi, suņa bērns?

— Ko ar šitādu ķēmu lai iesāk?

— Vedīsim uz iecirkni!

— Nav laika ar viņu ķēpāties.

— Maksā sodu par miera traucēšanu!

— Par to, ka jūs man sitāt, policista kungs, es maksāju labprāt! — Pauls kliedza. — Ņemiet naudu un iedzeriet uz manu veselību! Un uzdziediet! Dzert un dziedāt ir tik brīnišķīgi. Dzīve ir skaista, vai ne, kungi?

Policists gāza viņam vēlreiz, bet naudu tomēr paņēma.

— Kaut kāds nenormālais!

Paula aprēķins izrādījās pareizs. Biedri pazina viņa balsi un paguva novākt uzsaukumus. Pa sētas durvīm viņi atstāja māju. Kad policisti dauzīja pa durvīmr tās atvēra «samiegojies» dzīvokļa saimnieks. Bet Pauls aizgāja smaidīdams, sarkano vaigu taustīdams. Tie bija vērtīgi pliķi.

Pats galvenais, ko paveica «Spītnieks» (tā Paulu sauca pagrīdnieki), bija kaujas družinu saliedēšana. Viņš apmācīja puišus rīkoties ar ieročiem. Brīdis, kad radīsies vajadzība tos izmantot, varēja pienākt drīz.

bīstamais students

Pēc ģimnāzijas beigšanas Paulam vajadzēja izlemt, ko darīt tālāk. Lauksaimniecība viņu nesaistīja. Mācīties par profesionālu aktieri? Nē, tas likās nepiepildāms sapnis. Vajadzēja izvēlēties — studēt par inženieri vai apgūt svešvalodas. Dotības bija kā vienā, tā otrā nozarē.

1923. gadā Matīss Tiltiņš dabūja aizdevumu Valsts zemes bankā un beidzot īstenoja savu seno sapni — iepirka jaunsaimniecību Šķibes pagastā. Tagad viņam vajadzēja palīgu zemes darbos, bet dēls kļuva par rīdzinieku. Nūja, Jelgavā policija bija Paulu izsekojusi. Pierādījumu trūkuma dēļ apcietināt viņu vēl nevarēja, bet dzīvot pastāvīgās bažās un nepildīt pagrīdes uzdevumus arī likās bezjēdzīgi. Vairāk nekā trīs tūkstoši brīvības cīnītāju jau smaka buržuāziskās Latvijas cietumos.

Kāds no vecajiem konspiratoriem izteica visai ķecerīgu domu, kas, labi apsverot, nemaz nešķita zemē metama.

— Tev viņiem jāaizmālē acis.

— Kādā veidā?

— Jāizvēlas tāda profesija, kas neradītu ne mazākās aizdomas par pretvalstisku darbību.

Pauls sarkastiski iesmējās:

—. Jākļūst par policistu?

— Kāpēc uzreiz tik traki! Tu studēsi.

— Mani izsekos jebkurā fakultātē.

— Studēsi teoloģiju. Tā tu novērsīsi no sevis jebkuras aizdomas.

— Lai es palieku bez specialitātes? — Pauls protestēja.

— Tava profesija būs — revolucionārs.

Pauls izvēlējās filozofiju. Ka teica vecais strādnieks,. Tiltiņu uzņemot partijā, — jāzina, ko pretinieks domā.

Pa dienu viņš mācījās, naktīs lasīja marksistisko literatūru. Netika pamests novārtā arī teātris — viņam izdevās dabūt statista vietu.

Brīvajos vakaros, kad nevajadzēja būt uz skatuves, Pauls devās uz ostu strādāt — iekrāva un izkrāva kuģus. Tvaikoņi, atvezdami smaržīgus dienvidu augļus — citronus, apelsīnus, banānus, ananasus, uzvēdīja svešu zemju elpu. No Latvijas kuģi veda projām miltus, sviestu, bekonu. Studentu, redzot visas šīs bagātības, pārņēma dusmas — krāvējiem pašiem tukši vēderi un maki.

Ostā jaunais revolucionārs tikās ar daudziem gadījuma darba strādniekiem, kas kāvās ar trūkumu, nezinādami, kā uzturēt ģimeni, kā izdzīvot līdz tai dienai, kad kabatā iešķindēsies kāds lats. Te viņš iepazinās ar dažādiem likteņstāstiem un raksturiem, mudināja strādniekus nenokārt degunus un nepadoties izmisumam, centās radīt ticību labākai rītdienai. Vīri brīnījās, no kurienes šim jauneklim tik daudz spēka, no kāda burvju avota viņš tādu dzīves gudrību sasmēlies. Pauls nemēdza nostāties oratora pozā un skaļi klāstīt savus uzskatus. Viņš savu paveica it kā starp citu, klusītēm, darbu starplaikā, muguru atliecot, īsajās pīp-pauzēs, iemetot acis avīzē un pārspriežot aktuālos notikumus.

— Ja tikai būtu ieroči, tad gan mēs tiem kundziņiem parādītu, — sacīja divus metrus garš milzis, savilkdams plaukstas dūrēs. Ar tādu kulaku varētu zirgu nosist. Bet šķiru cīņas izpratnes viņam trūka. — Mēs mainītos vietām — viņi nāktu pasvīst ostā, bet es raustu naudu.

— Ja armija nebūs tautas pusē, bruņota sacelšanās

cietīs sakāvi, — skaidroja Pauls. — Bet, ja tu domā kļūt par jaunkapitālistu, tas ir pavisam bēdīgi.

— Atradies gudrinieks! — spēcīgais tēvainis neapmierināti burkšķēja. — Vai tu te neliec muguru naudas dēļ? Ar ideju neviens nav ne paēdis, ne apģērbies.

Te vēl bija jā veic pamatīgs izskaidrošanas un pārliecināšanas darbs.

Aizgājuši mājās, vīri atrada savās kabatās lapiņas, kurās rakstīts, ka visu zemju darbaļaudīm ir kopīgas intereses un cīņas uzdevumi. Iepriekšējā naktī Pauls bija sacerējis tekstu. Citreiz atkal proklamācijās tika atmaskoti ministri un augsti ierēdņi, kas apzog valsts kasi.

Saimniece, rūpēdamās par savu jauno iemītnieku, kas naktīs tik ilgi lasa, no rītiem vārīja viņam stipru 'Ozolzīļu kafiju.

— Jūs taču esat miega badā, Tiltiņa jaunkungs.

— Tik traki nav, — Pauls jautri attrauca.

Policijas špikus — tie atkal sadzina viņam pēdas —

Pauls vazāja aiz deguna, mainīdams savu ārējo izskatu: uzaudzēja ūsas un atkal dzina nost. Saimniece, kas viņam izīrēja istabiņu, bija pārsteigta, ieraugot savu īrnieku ar kaili noskūtu galvu kā tīfa slimniekam ~vai katordzniekam.

— Ak dievs, kas ar jums, Tiltiņa jaunkungs, noticis? Pēc kā jūs izskatāties?

Pauls nebija uz mutes kritis.

— Jūs jau/Zināt, ka es spēlēju teātri. Uz kailas gal--vas vieglāk uzlikt parūku. Māksla prasa upurus.

— Vai dieniņ! Ko tad lai dara aktrises?

— Mokās. Viņām jau mati lielākais krāšņums. — Acīmredzot saimnieci Paula izskaidrojums apmierināja.

— Vakarvakarā pēc jums prašņāja viens kungs, — !kādu rītu saimniece norūpējusies teica.

— Ak tā, — Pauls, tēlodams vienaldzīgo, atsaucās: un domās drudžaini pārlika, kurš tas varētu būt. Stu-denti un pagrīdnieki uz šejieni nemēdza nākt. Kurš-gan vēl zināja viņa adresi?

— Ko viņam vajadzēja?

— To neteica.

Kad Pauls grasījās iet projām, saimniece tomēr atzinās, ka svešais viņu izprašņājis.

— Man bail par jums, Tiltiņa jaunkungs. Vai jūs< neesat iemaisīts kādā afērā?

Pauls smiedamies atvairījās.

— Te būs noticis pārpratums.

— Es arī tā domāju. Sacīju, ka jūs esat kārtīgs; īrnieks. Dzīvojat atturīgi un noslēgti. Pat pārāk. Neviens ciemiņš pie jums nenāk. Jūs laikam arī ar jaunkundzēm nedraudzējaties?

— Laika vēl gana.

Pauls jutās neomulīgi. Ne jau par saimnieces vārdiem, bet par negaidīto viesi.

Par uzzināto viņš pastāstīja partijas biedriem.

— Nāksies mainīt dzīvokli. Tev jāpārceļas uz citu: rajonu, kur policijas špiki tevi nepazīst.

— Bet vai gadīsies tik atklāta saimniece, kas brīdinās par nevēlamiem ciemiņiem?

— Mēs tev palīdzēsim saimnieci sameklēt.

— Manējā būs apbēdināta.

— Pret visiem mīļš nevari būt.

PAVĒLE: NEDOMĀT!

1924. gada februārī Paulu iesauca buržuāziskās Latvijas armijā.

«Ja es būtu politiski neuzticamo saraksta, mani neņemtu,» viņš nodomāja.

Ārstu komisija lika izģērbties kailam, nomērīja auguma garumu, pārbaudīja redzi, paprasīja, vai nav sūdzību, un ierakstīja: «Derīgs.»

Kazarmu kancelejā aiz papīriem nokrauta galda sēdēja garš un izdilis kapteinis.

— Pēteris Tiltiņš?

— Tieši tā, kapteiņa kungs.

— Vai jūs esat sodīts?

— Nebūt ne.

Kapteinis vērīgi paskatījās viņā, tad sāka rakņāties pa dokumentu kaudzi.

— Kā jūs varat izskaidrot faktu, ka policijas pārvalde atsūtījusi par jums sliktu raksturojumu?

Pauls neapmulsa.

— Nezinu. Neesmu neko nepiedienīgu darījis.

Kapteinis nervozi ar pirkstiem pabungoja pa galdu.

— Alfrēds Tiltiņš ir jūsu brālis?

— Tieši tā.

— Kur viņš pašlaik atrodas?

— Nemāku pateikt. Viņu mobilizēja Pirmajā pasaules karā.

— Viņš padevās vācu gūstā?

— Viņš krita gūstā, — Pauls pārlaboja. — Bija kontuzēts, un viņu sagūstīja.

— Kā jūs tik labi zināt?

— Brālis rakstīja vecākiem.

— No gūsta?

— Jā.

— Ko viņš'vēl vēstulē rakstīja?

— Lūdza aizsūtīt naudu un sagādāt galvotājus, lai tiktu brīvībā.

— Aizsūtījāt?

— Nē, mums nebija kur ņemt. Mēs paši devāmies bēgļu gaitās.

— Uz Krieviju, vai ne? Pēter Tiltiņ, beigsim spēlēt paslēpes! Jūsu brālis jau sen dien Sarkanajā Armijā. Turklāt viņš ir virsnieks. Un jūs to zināt tikpat labi

kā es.

ŠI ziņa Paulu uzmundrināja.

— Un kur ir abi jūsu brālēni?

— Ari viņus iesauca strēlniekos.

— Suņabērni! Viņi nodeva Latviju. Aizskrēja uz Krievzemi un dabūja galu. Tā viņiem ari vajadzēja.

Pauls klusēja.

— Ko jūs zināt par savu tēvoci? — kapteinis tincināja tālāk.

— Viņš pazuda bez vēsts 1919. gadā, — Pauls atbildēja ar sausu muti.

— Viņu nošāva kā suni. Par palīdzību sarkanajiem. Neko teikt — jauka ģimenīte! Es, protams, nedomāju, ka jums jāatbild par brāļa un tēvoča grēkiem. Bet, ja jums nelietība asinis, es jūs brīdinu pavisam nopietni. Privātā dzīvē jūs vēl varat atļauties visādus izlēcienus. Armijā jokus nepazīst. Ja manīs, ka jūsu mīļākā krāsa ir sarkana, jums klāsies ļoti bēdīgi. Tas ir viss, ko es jums gribēju teikt.

«Ir nu gan smalka uzskaite,» nodomāja Pauls, jau stāvēdams jaunkareivju ierindā. «īsta nāves grāmatvedība.»

Viņš atradās apmēram rindas vidu — bija daudz garāki puiši par viņu un arī mazāki. Visi vienādos formas tērpos. Kāds virsnieks tikko bija pateicis: «Jo zaldāts mazāk domā, jo labāk pašam.» Tātad viņus grib pārvērst par robotiem, automātiem, ieročiem valdošās šķiras rokās.

Pilsoniskā prese kareivju vidū sēja nacionālistisku un antikomunistisku sēklu. Lielsaimnieku dēliņu vidū tā atrada visai auglīgu augsni. Tie kāri lasīja tenkas: Latgalē tiekot iesūtītas apbruņotas sarkanarmiešu grupas ar nolūku dedzināt noliktavas; kādam saimniekam robežas tuvumā pazudis jērs — vilks, kas to saplosījis, esot bijis sarkans ...

Pauls vēlējās atspēkot muļķīgos apmelojumus, bet atklāta aģitācija likās bīstama — viņu varēja nosūdzēt

Jau pirmajos mēnešos, kad jaunkareivjus dresēja ierindas mācībā, lika celties un gulties, skriet ar šauteni un bez tās, šaut mērķī un stāvēt mierā, viņš pārliecinājās: daļa pulka biedru ir revolucionāri noskaņoti. Bija arī gadījumi, kad viens otrs puisis dezertēja no armijas.

Daugavgrīvas cietoksnī atradās ieslodzījumā apmēram pieci simti kareivju, kas nebija atdevuši godu virsniekiem, kritizējuši pastāvošo iekārtu vai izrādījuši simpātijas Padomju Savienībai. Vesela rota atteicās izpildīt nāves sodu notiesātiem komunistiem.

Pauls atkal rakstīja uzsaukumus.

«Biedri kareivji! Kad jūs aicinās vērst ieročus pret Padomju Savienību, grieziet tos pret reakcionāro valdību!»

Lapiņas ar šādu tekstu ceļoja no nodaļas uz nodaļu, no vada uz vadu. Tās nokļuva arī komandieru rokās.

Sarosījās glūņas un okšķeri, taču atrast vainīgo neizdevās. Tomēr kādu vajadzēja izolēt. Par biedinājumu citiem. Atkal tika cilāti papīri, pētītas biogrāfijas un raksturojumi. Pie Tiltiņa uzvārda pievilka ķeksīti.

— Sarkanajiem nedrīkst uzticēt ieročus! — rēca pulkvedis.

Paulu nosūtīja uz Daugavpils cietoksni. Tur viņš jutās kā «brīvās» Latvijas gūsteknis.

Pauls kļuva par telegrāfistu. Viņam uz ausīm uzlika klapes. Lai tik daudz nedzird, kas notiek pasaulē. Tagad katru mīļu brīdi ausīs skanēja tikai Morzes ābeces pīkstieni.

Tomēr arī cietoksnī, kur Pauls bija norobežots no sabiedrības, priekšniecība baidījās no viņa: ka tikai šis atskabargainais puisis neizdara ko pretlikumīgu.

1925. gada vasaras nogalē viņu izsauca uz policijas pārvaldi. Grēku saraksts izrādījās itin prāvs: tika uzskaitīts gan padarītais, gan nepadarītais. Paulam Tiltiņam piedēvēja ne tikai aģitāciju kareivju vidū, bet ari pirmsdienesta nelegālo darbību Jelgavā un Rīgā. Pauls bija iekļuvis politiski neuzticamo sarakstā.

Tiltiņu no armijas atbrīvoja — nevar taču pastāvošo iekārtu sargāt cilvēks, kas pret to ir naidīgi noskaņots. Viņam aizliedza arī dzīvot Latvijas lielākajās pilsētās. Savu turpmāko mūža daļu nemiera garam vajadzēja pavadīt lauku klusumā. Bet Paulu galīgi nevilināja Šķibes pagasta tīrumi.

Kādu laiku Pauls slapstījās Jelgavā un Rīgā ar svešu uzvārdu. Konspiratīvā dzīvoklī Rīgā, Zvaigžņu ielā, viņš tikās ar biedriem no pagrīdes komitejas, un tie viņam ieteica braukt prom, turklāt nekavējoties.

— Kuru katru dienu vari sagaidīt arestu. Pierādījumu pret tevi ir pietiekami.

— Uz kurieni lai es braucu?

— Uz Parīzi. Franču valodu tu proti. No turienes varēsi tikt arī uz Padomju Savienību. No Francijas vieglāk aizbraukt nekā no Latvijas. Nav jēgas ļaut sevi apcietināt, ja brīvībā tu vari būt vairāk noderīgs.

— Ja visi, kurus policija vajā, laidīsies uz ārzemēm, Latvija paliks tukša, — Tiltiņš protestēja.

— Šoreiz runa ir par tevi. Saproti, tā nav atsevišķu cilvēku griba. To izlēmusi organizācija.

PARĪZE

Pauls ieradās Francijas galvaspilsētā 1925. gada septembrī. Stacijā viņu sagaidīja nepazīstams kungs: mugurā mētelis ar samta apkakli, galvā platmale. Parīzietis raudzījās viņā atklāti un tik mīļi smaidīja, ka Pauls galīgi apjuka.

— Nepazīsti vis, ko? — kungs šķelmīgi jautāja skaidrā latviešu valodā. Izdzirdis viņa nebēdnīgos smieklus, Pauls juta kā zvīņas no acīm nokrītam. Desmit gadus viņš nebija brāli redzējis. Pagājušajā gadā Alfrēds gan nelegāli atbrauca uz Latviju apciemot vecākus, bet Pauls toreiz dienēja armijā. Uz fotogrāfijas, kuru pazudušais dēls uzdāvināja mātei, dižojās jauneklis garā sarkanarmieša šinelī, budjonnovieša cepurē ar zvaigzni un mauzeri koka makstī pie sāniem.

— Neticami, — Pauls pārsteigts murmināja, nespēdams novērst acis no brāļa. — Es domāju, ka tu esi Maskavā. Vai tad tu vairs neesi Sarkanās Armijas virsnieks?

— Neuzdod tik muļķīgus jautājumus! — Alfrēds viņu čukstus aprāja. — Nāc, Marij, paskaties uz šo drūmo latvieti, kas neatceras vairs savu brāli! — Alfrēds iepazīstināja.

Paula plaukstā iegula šaura, bet stingra delna.

— Apsveicu jūs lielajā grēku pilsētā, — arī brāļasieva runāja latviski. — Kā atbraucāt?

— Bez starpgadījumiem.

Alfrēds ar Mariju bija noīrējuši Paulam istabiņu pilsētas nomalē. Par brāļa izbraukšanu viņiem bija paziņojuši Latvijas pagrīdnieki.

— Patālāk no centra, — atvainodamās sacīja Marija, — toties lētāk un svaigāks gaiss.

— Es neesmu izlutināts. Jo mazāk mantu, jo es jūtos ērtāk. Lair tikai būtu jumts virs galvas.

Viņi aizveda Paulu uz Parīzes «vēderu» — milzīgo tirgu, kas aizņēma veselus četrdesmittūkstoš kvadrātmetrus. Restorānā «Pie sivēna kājas» Alfrēds pasūtīja siera zupu ar sīpoliem un pudeli vīna. Apakšējā stāvā te varēja lēti un labi paēst, tāpēc arī Pauls uzreiz ievē-

roja — publika ir vienkārša: strādnieki, šoferi, krāvēji. Augšstāvu apmeklēja elite — bagātie tūristi, biznesmeņi, eleganti ģērbušies cilvēki ar apšaubāmu nodarbošanos.

— Par jauno parīzieti! — smaidot sacīja Marija un pacēla glāzi ar dzirkstošo dzērienu.

— Cik ilgi jūs uzkavēsieties šajā pasaules galvaspilsētā? — interesējās Pauls.

— Tiklīdz tu būsi iedzīvojies, mēs tevi diemžēl pametīsim.

— Tas nozīmē, ka jūs jau rīt aizbraucat?

— Ātri tu ceri aklimatizēties.

Alfrēds iepazīstināja Paulu ar franču komunistiem. Parīzes partijas organizācija bija sadalīta rajonos, tie savukārt šūniņās. Pēc Paula jaunās dzīvesvietas viņam vajadzēja stāties uzskaitē 6. rajona 339. šūniņā.

Dzīves vētrās rūdītājos frančos vēl pulsēja Parīzes Komūnas cīņas gars, viņi zināja, kurā barikādes pusē stāvēt, un prata novērtēt cilvēku. Pauls uzreiz ieguva parīziešu uzticību. Tie respektēja viņa pagrīdes darba pieredzi Latvijā. Pauls tika uzņemts Francijas Komunistiskajā partijā. Viņam izsniedza biedra karti ar 25750. kārtas numuru.

— No šī brīža aizmirstiet savu iepriekšējo vārdu! — apsveicot sacīja šūniņas sekretārs. — Turpmāk jūs sauksieties Pols Armāns.

Pols skanēja ļoti līdzīgi Paulam. Bet Armāns bija izplatīts franču uzvārds, apmēram kā latviešiem Kalniņš vai Bērziņš.

Armāns-Tiltiņš iestājās Radiotehnikas institūtā un paralēli studijām strādāja rūpnīcā. Savu tiesu laika prasīja arī partijas uzdevumi.

Francijas un Latvijas darbaļaužu dzīve daudzējādā ziņā bija līdzīga. Darbadiena tāpat ilga divpadsmit un vairāk stundu, arī Parīzē varēja sastapt bezdarbniekus,

strādnieki streikoja, arodbiedrībās vadošās vietas bija ieņēmuši reformatori, un komunistus vajāja un apcietināja. Starpība tikai tā, ka partijas biedru skaits Francijā bija daudz prāvāks, — viena pati Sēnas federācija apvienoja pāri par divdesmit tūkstošiem komunistu. Arī strādnieki likās saliedētāki. Bretaņas konservu fabrikas streiks ilga četrdesmit septiņas dienas, un uzņēmēji bija spiesti piekāpties darbaļaužu prasībām.

Pols gandarīts redzēja, kādu cieņu, uzticību un mīlestību strādnieku vidū bauda partijas vadītāji. Viņš bija viens no ierindniekiem, kas gan mutvārdos, gan rakstiskā veidā centās izskaidrot strādniekiem oportūnisko tendenču bīstamību, atmaskoja imperiālisma mērķus Ma-rokā un aicināja nostiprināt internacionālos sakarus. Kopā ar frančiem Armāns piedalījās Pirmā Maija demonstrācijā pie Komunāru sienas un manifestācijā, kas prasīja franču valdībai atzīt Padomju valdību.

Slodze Armānam bija tik liela, ka aizskrēja vesels gads, bet viņš vēl nevarēja teikt, ka būtu īsti un pamatīgi iepazinis «grēku pilsētu», jo gāja garām restorāniem, bāriem, kabarē, ignorēja pērkamās sievietes un narkomānus. Tā viņam palika sveša un nevajadzīga pasaule. Toties daļiņu no dārgā laika viņš atlicināja muzejiem un svētdienās izbrauca ārpus pilsētas Bulo-ņas mežā izvēdināt plaušas, atslēgties no straujā Parīzes dzīves ritma.

Ar savu tagadējo specialitāti Polam-Paulam līdz šim bija iznācis maz saskarties. Sākt vajadzēja no pašas tehnikas ābeces, bet Pols izrādījās vērīgs un apķērīgs students, un drīz vien institūtā viņš izcēlās ar mērķtiecību un teicamām sekmēm.

Viņš varēja kļūt par izcilu inženieri, izgudrotāju vai zinātnieku, bet apzināti izvēlējās citu ceļu — daudz grūtāku un bīstamāku. Viņu māca ilgas pēc Latvijas, sapņos rādījās Šķibes mālainie lauki un bērzu birzis

Dobeles—Jelgavas ceļmalā. «No tevis nešķiršos, dzimtene,» čukstēja Pols, pamodies svešajā pilsētā, taču saprata, ka tēvzemē vairs māju viņam nav. Un vai vispār kādreiz būs? Par to domājot, Tiltiņš-Armāns sajuta sirdī gluži vai fiziskas sāpes.

Kādu dienu, braucot taksometrā, viņu uzrunāja šoferis. Pols bija labā noskaņojumā un sāka tērzēt. Laikam jau izruna viņu nodeva, jo vadītājs apjautājās:

— Jūs esat ārzemnieks?

Pols pamāja ar galvu.

— Es arī. Pēc revolūcijas atbraucu uz šejieni no Krievijas. Bijušais baltgvards. Ja jūs zinātu, kā mani velk atpakaļ pie baltajiem Krievzemes bērziem!

— Kāpēc tad nebraucat?

— Tas nav tik vienkārši. Mani tūliņ aizsūtītu pie baltajiem lāčiem. Ja būtu burvju cepure un es kļūtu neredzams ... Jūs esat ziemeļnieks. No Zviedrijas?

Pols atkal pamāja.

— Es uzreiz uzminēju. Mums, taksometru šoferiem, ir ietrenēta acs. Jums, zviedriem, gan labi — neitrāla valsts, ne ar vienu nekaujaties, revolūciju netaisāt. Prātīgi ļaudis. Nevis tādi karstgalvji kā krievi un franči.

PADOMJU PILSONIS

Nākamajā gadā Pols Armāns brauca uz Padomju Savienību.

Maskavā vļņu, tāpat kā pirms gada Parīzē, sagaidīja Alfrēds.

— Man liekas, ka tu nemaz nestrādā, bet kārto ģimenes lietas, — Pols jokoja.

— Tāds darbs.

Tagad Pols uzzināja to, ko brālis noklusēja Parīzē: Alfrēds jau 1917. gada septembrī bija iestājies Komunistiskajā partijā, no Sarkanās Armijas pastāvēšanas pirmajām dienām cīnījies Pilsoņu kara frontēs, komandējis pulku, parādot izcilu varonību kaujās pret balt-pojiem, par ko ticis apbalvots ar Sarkanā Karoga ordeni. No viņa stāstījuma Armāns secināja — Alfrēds ir izlūks, un viņam uzticēti sevišķi svarīgi uzdevumi.

— Es tevi iepazīstināšu ar Veco.

— Gandrīz desmit gadus pēc revolūcijas jūs vēl saucaties segvārdos kā pagrīdes laikos? — Pols brīnījās.

— Aiz cieņas pret viņa gudrību un nopelniem. Vecais ir mūsu novadnieks — Jānis Bērziņš. Liels vīrs. Izlūkošanas pārvaldes priekšnieks.

— Vai tad viņš varēs atlicināt laiku tādam ciemiņam kā man, — neticīgi novilka Pols.

— Saņems ar atplestām rokām. Galu galā jātiek skaidrībā par tavu turpmāko dzīvi. Kas tu būsi? Iekārtosies darbā kādā konstruktoru birojā vai...

— Vai?

— Pievērsīsies kaut kam nopietnākam.

— Kāpēc tu domā, ka manā vietā jāizlemj citiem?

— Nespirinies pretī, mazais! Tādā reizē pārsteigties nedrīkst. Vairākas galvas gudrākas nekā viena. Sevišķi vēl, ja klāt ir Bērziņa galva.

Jāņa Bērziņa kabinets ģenerālštābā iedvesa respektu. Pie sienas Ļeņina un Mihaila Frunzes portreti un liela pasaules administratīvā karte. Uz galda vairāki telefoni, kas ik pa brīdim ietrinkšķējās, piesakot sarunas. Nāca iekšā un gāja ārā komandieri. Tā vien skanēja — «Atļausiet ienākt?» un «Atļausiet iet?». Te tika doti un uzklausīti rīkojumi un pavēles.

Pols saprata, ka nekāda garā saruna nebūs. Ieraudzījis brāļus Tiltiņus, Bērziņš piecēlās aiz masīvā rakstāmgalda, panāca pretī, sirsnīgi sasveicinājās un piekodināja sekretārei Natālijai Zvonarevai nevienu neielaist,

Vecajam interesēja Pola nākotnes nodomi. Viņš pateica bez aplinkiem:

— Vīrietis tikai armijā iegūst īstu rūdījumu. Zinu, jums ir solīda izglītība. Bet vienas mācību iestādes jūsu biogrāfijā tomēr trūkst — karaskolas.

Pols pašķielēja uz brāli — paguvis jau izpļāpāt. Buržuāziskās Latvijas armijā pavadītais gads jaunākajā Tiltiņā radīja negatīvu attieksmi pret mundieri un reglamentu. Bet tagad viņš bija ieguvis otru dzimteni — un gribējās sākt visu no gala.

— Esmu ar mieru.

— Tā ir īsta vīru valoda, — nopriecājās Bērziņš.

— Bet... — Pols vēlējās kaut ko sacīt un aprāvās.

— Runājiet vien droši! — Vecais mudināja. — Jūs uztrauc, ka no daudziem priekiem jāatsakās? Jā, disciplīna armijā stingra. Un pienākumam jāstāv pāri visam. Reizēm jūs būsiet arī atrauts no ģimenes. Ar to jārēķinās.

— Nē, tas mani nebaida. Bet es esmu padomju pilsonis pavisam neilgu laiku. Vai tas nevar radīt... sarežģījumus?

Bērziņš pasmaidīja.

— To mēs nokārtosim.

Tanī pašā dienā Pols uzrakstīja iesniegumu Maskavas kājnieku skolai.

Militārajā mācību iestādē Pols Armāns bija visizglītotākais audzēknis, turklāt ar vislielāko dzīves pieredzi. Citi nāca tieši no vidusskolas sola. Ne tikai kursantus, pat pasniedzēļus pārsteidza Pola svešvalodu zināšanas. Bez latviešu un krievu valodas viņš brīvi runāja franciski un vāciski, saprasties varēja arī angliski un lietuviski. Sākumā viņa pārākums radīja distanci, bet Pola atklātība, biedriskums un enerģija drīz vien izraisīja biedru simpātijas.

Polu teorētiskās lekcijas saistīja mazāk. Viņš gan sīki konspektēja taktiskās gudrības, bet galvenokārt viņu interesēja tehnika. Drīz pēc Pola atbraukšanas no Parīzes Alfrēdu Tiltiņu pārcēla uz Baltkrievijas kara apgabalu. Tur viņš komandēja 5. motomehānisko brigādi. Alfrēdam bieži iznāca būt arī Maskavā, un katru reizi viņš centās atlicināt laiku, lai apciemotu brāli. Nereti viņu sarunas temats bija tanki. Abi iekarsa, strīdējās, zīmēja un rēķināja, meklēdami konstruktīvu līdzsvaru starp tanku bruņu biezumu, lielgabalu kalibru un kaujas mašīnu ātrumu.

— Pirmā pasaules kara beigās vācieši uztaisīja kolosālu — trīspadsmit metrus garu tanku ar četriem lielgabaliem un septiņiem ložmetējiem, — stāstīja Alfrēds.

— Cik tāds nezvērs sver?

— Simt piecdesmit tonnas.

— Lūžņu kaudze, — pavīpsnāja Pols. — Tik liela masa ir mazkustīga.

— Tāpēc jau arī pēc kara vācieši paši tos iznīcināja.

— Ja konstruktori netiek galā, jāiet talkā praktiķiem, — domīgi sacīja Pols. — Jāpakustina tikai mazliet smadzenes.

Mācīt kareivjiem soļot, likt celties un gulties — tā nebija viņa stihija. Pols sapņoja par to dienu, kad varēs ielīst tankā un doties pāri visiem šķēršļiem.

NO VADA KOMANDIERA LĪDZ BATALJONA ŠTāBA PRIEKŠNIEKAM

Vēl būdams karaskolas kursants, Pols apprecējās ar Jeļizavetu Lēmani, un 1927. gadā viņiem piedzima dēls Oļegs. Pēc gada Armāns ar teicamam sekmēm beidza skolu, un viņu norīkoja par vada komandieri 20. divīzijas 59. pulkā.

Sākās nemierīgā virsnieka dzīve. Drīz viņu pārcēla uz izlūku vadu, pēc tam uz 1. motorizēto pulku. Trīsdesmito gadu sākumā Armānu nosūtīja uz Aizkaukāza kara apgabalu, vēlāk — uz Baltkrieviju.

Polam laimējās — viņš bija kopā ar tankiem, par kuriem nepārstāja domāt, pat pamodies no miega nakts vidū. Tikai sākumā viņu mulsināja šķietami nesavienojami jēdzieni, piemēram, «tanku parks» un «tanku konservēšana». Viņš varēja pavadīt daudzas stundas poligonā, neizlienot no tanka, aizmirsdams izsalkumu un nogurumu. Draugi viņu daudzreiz pārsteidza pie smilšu kastes, kur viņš kā mazs bērns spēlēja tanku kauju.

— Armāns ir tankists ne tikai pēc pienākuma, bet arī pēc aicinājuma, — raksturoja Polu gan viņa komandieri, gan arī padotie.

Bija apritējuši četri gadi pēc skolas beigšanas — un Pols jau komandēja 5. mehanizētās brigādes atsevišķo tanku bataljonu. Tiesa, viņš izskatījās vecāks par saviem gadiem. Armāns bija nosvērts, attapīgs, gudrs un drosmīgs. Tankistiem viņš likās ārkārtīgi nopietns, pat bargs, reti viņu redzēja smaidām.

Pols pats allaž pārbaudīja mašīnu kaujas gatavību. Uzģērbis melno kombinezonu, apsēdās mehāniķa vadītāja vietā vai arī notupās pie lielgabala tēmēkļa, interesējās, vai apšaudes sektors ir pietiekami liels un vai iespējams labi novērot. Tankisti cienīja savu komandieri un centās visu izdarīt kārtīgi.

Birokrātisku aizbildniecību Armāns nevarēja ciest. Ja gadījās savemt aplamu rīkojumu, Pols dusmojās un darīja tā, kā atzina par pareizu. Reiz bija atsūtīta instrukcija, ka motorus drīkst iedarbināt tikai ugunsdzēsēju klātbūtnē, jo viegli uzliesmojošā degviela ir bīstama ekspluatācijā. Pārskrējis ar acīm pār papīrīti, Pols to saplēsa sīkos gabaliņos un iemeta papīrkurvī.

— Papīra smērētāji!

Nostādījis tankistus ierindā, viņš vairākiem dūšīgiem puišiem lika iznākt trīs soļus uz priekšu un paziņoja:

— Jūs būsiet ugunsdzēsēji. Es arī. Pēc stundas patrenēsimies ar dzēšamo aparātu.

Pols atcerējās buržuāziskās Latvijas virsnieka vārdus: «Jo zaldāts mazāk domā, jo labāk ...» Viņa uzskats bija gluži pretējs: slikts ir tas karavīrs, kas akli izpilda pavēles, pats nedomādams, neparādīdams savu iniciatīvu.

— Kļūsti vīrietis, citādi aizsūtīšu uz bērnudārzu, — viņš sacīja vienam vadītājam. Bet otram mehāniķim, kas arī slinki un gļēvi vadīja savu tanku, Pols uzkliedza:

— Ko tu ved? Olas?! Vienīgi ātrums dod iespēju izvairīties no pretinieka apšaudes.

Trāpīgās replikas līdzēja. Abi vadītāji sasparojās.

Tāpat kā nav divu vienādu cilvēku, nav arī vienādu tanku. Pat vienas konstrukcijas mašīnām katrai ir savādāks dzinējs. Un tomēr tanka manevrēšanas spēja galvenokārt ir atkarīga no apkalpes. Vadītājam jābūt ar ātru reakciju, nedrīkst minstināties un apjukt neparedzētu kavēkļu priekšā.

Armāns mācīja sava bataljona tankistiem ne vien tikt kalnā, bet arī pārvarēt grāvjus, nirt ūdenī. Viņš jūsmoja par tankiem T-26, kas mācībās izbraukāja Baltkrievijas purvus un mežus, uzslavēja virtuozos mehāniķus. Ne reizi vien bataljona komandieris citiem par paraugu minēja Fjodoru Lisenko. Kad Fjodors vadīja tanku, Ppls lika pārējiem skatīties.

— Lūk, kā var izdresēt šito dzelzs bruņurupuci!

Nez vai Lisenko pats zināja, ka tik ietekmīga žūrija

vēro braucienu, bet viņa tanks laidās lejup pa nogāzi un rāpās kalnā tiešām meistarīgi.

— Nupat apgāzīsies! — kāds sauca.

Armāns iesmējās.

— Tas nav kavalērists, kurš ne reizes nav nokritis no zirga.

Viņam ļoti patika šaušana pa kustīgiem mērķiem un maršs naktī. Pols likās enerģijas pārpilns un nenogurdināms. Un visi, kas atradās komandiera tuvumā, centās no viņa neatpalikt.

Lai tanku rēkoņā varētu kaut ko sadzirdēt, vajadzēja skaļi kliegt. Tā Armāns pārpūlēja balss saites un pastāvīgi likās mazliet aizsmacis.

Ar saviem panākumiem Pols nemēdza lielīties, bet, kad 1933. gada aprīlī uzzināja, ka viņa bataljons pie-' dalīsies Pirmā Maija svētku parādē Sarkanajā laukumā, komandieris aiz sajūsmas uzsvieda augstu gaisā savu cepuri un sauca:

— Puiši, turamies! Uz mums raudzīsies visa pasaule.

VIŅŠ NESLĒPĀS AIZ MUGURAS

Tanku brigāde atradās priežu mežā — netālu no Bobruiskas. Tuvākā apdzīvotā vieta bija Kiseļeviču sādža. Te valdīja savs dzīves ritms, savas problēmas, savi prieki un bēdas.

Armāns bija stingrs komandieris un prasīja ievērot kārtību un tīrību visur — parkos, garāžās, kazarmās. Ja viņš atrada nevietā nomestu smēķa galu vai papīru, dusmu zibeņi šķīda uz visām pusēm.

«Paceliet! Iztīriet! Izmazgājiet!» — to vien dzirdēja.

— Vai kāda komisija gaidāma? — Tankisti nesapratnē vērās bataljona komandierī.

— Ir jau klāt, — Pols atbildēja un norādīja uz sevi. — Vai jūs no rītiem arī mazgājaties tikai tāpēc, ka pārbaudīs, cik jums kakls un ausis tīras?

Tankisti nokaunējušies ņēmās mēzt klonu, kamēr tas spīdēja.

Arī karavīru apģērbam viņš pievērsa lielu uzmanību. Pie formas blūzēm vajadzēja būt piešūtām baltām apkaklītēm, bet zābakiem bija jālaistās tā, lai, tajos spoguļojoties, varētu noskūt bārdu.

Taču reiz Armāns pats dabūja brāzienu.

Pēc mācību braucieniem tika konstatēts, ka sabojāta tehnika. Kā saimnieks zirgus Pols bija trencis savus tankus pa purviem, mežiem, kalnu nogāzēm, un vairākas mašīnas izgāja no ierindas.

Bataljonu komandierus izsauca uz partijas pirmorganizācijas biroja sēdi. Tā atgādināja tiesas prāvu. Brigādes komandieris Dmitrijs Pavlovs uzņēmās tiesneša lomu, bet prokurora vietu izpildīja otrs lielais Mitja — partijas pirmorganizācijas biroja sekretārs Dmitrijs Kočetkovs. Tikai advokātu nebija. Bataljonu komandieriem uzdeva vienu un to pašu jautājumu:

— Kā tas varēja gadīties?

Cits pēc cita cēlās augšā komandieri un atbildēja nelabprāt, negribīgi, jo attaisnojumu atrast bija grūti.

Dažs tā arī pateica:

— Esmu vainīgs. Sodiet mani!

— Sodīt viegli, — brigādes komandieris Dmitrijs Grigorjevičs nogurušā balsī sacīja. — Bet vai mēs varam būt pārliecināti, ka tādi gadījumi vairs neatkārtosies? Šis notikums ir vispusīgi jāizanalizē.

Otrā Mitjas balss skanēja spalgi:

— Tik pavirša un vienaldzīga attieksme ir grūti saprotama. Katrā mašīnā, ikvienā detaļā ieguldīts daudzu strādnieku dajbs. Tankisti nav cirka akrobāti, kam jātaisa galvu reibinoši triki tikai tāpēc, ka dažiem komandieriem tas sagādā prieku. Ir pienācis laiks kļūt nopietniem. Sevišķi vēl tāpēc, ka starptautiskais stāvoklis ar katru dienu kļūst saspīlētāks.

Armāns visu laiku sēdēja kā uz karstām oglēm. Tagad viņš vairs neizturēja un pielēca kājās, kaut gan

viņa kārta nebija pienākusi un sēdes vadītājs viņam vārdu vēl nedeva.

— Jūs vēlaties paskaidrot?

— Viss ir skaidrs. Mēs neviens negribam izvairīties no atbildības. Izsakiet mums rājienus!

Partijas biroja sekretāra pierē iegulās dziļa rieva.

— Pāvel Matisovič, es jūs uzskatīju par vienu no priekšzīmīgākajiem komandieriem. Man ļoti negribētos jūsos vilties. Kāpēc jūs pats uzprasāties pēc rājiena? Es jau ilgus gadus esmu partijā, bet ar tādu gadījumu sastopos pirmo reizi.

— Es savukārt nezinu gadījumu, kad partijas komisija kādam būtu izteikusi pateicību, — Armāns mierīgi piebilda.

— Pāvel Matisovič, līdz šim visos jautājumos jums vienmēr bijusi partejiska nostādne. Kā jūs šoreiz izskaidrojat tehniskās kļūmes? Kādi, jūsuprāt, ir cēloņi?

— Mūsu vieglprātība. Citāda izskaidrojuma nav. Es uzskatu, ka lietas ir jāsauc īstajos vārdos. Es, būdams komunists, sapulcei dodu savu vārdu, ka nekas tamlīdzīgs vairs neatkārtosies.

Sēde beidzās, bet debates vēl turpinājās. Protams,, neoficiālas. Bataljonu komandieri vēl nevarēja rimties.

— Es nemaz netiku pie vārda, — kāds sacīja.

— Ko gan tu pēc Pašas vēl varētu teikt?

— Tā bija publiska sevis izpēršana.

— Priekšniecība pērtu daudz smagāk, — Armāns viņus atbruņoja.

— Vai tu tiešām domā, ka turpmāk kāpurķēdes nemuks nost, dzinēji nebojāsies, mācībās viss noritēs gludi kā pa diedziņu?

— Uzmanīgākiem tomēr jābūt. Nav ko trakot. Tas jāizskaidro ikvienam mehāniķim vadītājam.

— Un karā? Vai tad ir daudz laika izvēlēties maršrutu?

— Kara laikā tevi par tehnikas laušanu var nodot tribunālam.

— Vai es tīšām laužu? Kļūme var gadīties katram.

Polam tādi strīdi likās neauglīgi. Dažkārt virsniekiem

vajadzīgs izlādēties, nevar dzīvot pastāvīgā nervu sasprindzinājumā. Pēc tādas nogurdinošas sēdes vislabāk būtu sēsties tankā un izlaist līkumu, bet pašlaik uz tankiem negribējās skatīties virsū: tāda sajūta laikam ir tēviem, kad viņus piekrāpuši mīļi dēli.

Armāns aizgāja uz kazarmām. Pamanījis komandieri, kāds nobļāvās:

— Mierā!

Puiši nostiepās kā stīgas.

— Brīvi, brīvi! — Pols pameta ar roku. — Nu, kas ir, kultorg? Vajadzētu samēģināt. Svētki nāk virsū.

— Biedri kapteini, jūs atkal celsiet priekšā kaut ko no sava «dzelzs» repertuāra?

Tankisti zināja, ka Pols jūsmo par Ļermontovu un Gorkiju. Sarīkojumos viņš parasti deklamēja «Vadimu», «Mciri» un «Vētrasputnu». Visi apskauda viņa fenomenālo atmiņu.

— Nē. Šoreiz es jūs satriekšu ar ko negaidītu. Paklausieties!

Viņš izslējās un atmeta galvu.

— «Esi sveicināta, atnākusī paaudze! Kaujinieki neprasīja, lai jūs skumtu par viņu bojāeju... Raugies priecīgāk, revolūcija!»

— Bravo! — kāds iesaucās.

— Nu? No kura darba ir šis fragments?

— No Vsevoloda Višņevska lugas «Optimistiskā traģēdija».

— Zināt gan, pagāni. Tik izglītoti tankisti, ka bail.

Viņa aizsmakusi balss skanēja sirsnīgi, un nevienam

pat nevarēja ienākt prātā, ka pirms stundas partijas foiroja sēdē bataljona komandieris saņēmis rājienu.

Tukša salmu kulšana Polam derdzās, bet viņš labprāt piedalījās diskusijās par jaunāko tehnikā, starptautisko stāvokli vai morāles problēmām. Par katru jautājumu viņam bija savs viedoklis, un domas Ar-māns prata izteikt lakoniski, bet pārliecinoši. Viņam piemita apskaužama īpašība jau no pirmā acu uzmetiena novērtēt sarunu biedru. Intuīcija viņu reti kad pievīla. Bataljona komandierim sevišķi patika uzstāties komjauniešu auditorijā. Pēc sarunas ar viņu ikviens juta enerģijas uzplūdus un gribu darboties. Viņš prata iekvēlināt puišu sirdīs to uguntiņu, kas tik nepieciešama smagos apstākļos, lai spētu izturēt, nezaudētu optimismu. Nav noslēpums, dienests tankistu daļās ir daudz grūtāks nekā kājniekos — gan fiziski, gan psiholoģiski.

Tanku apkalpes locekļi uz ilgāku laiku ir noslēgti no apkārtējās pasaules. Ja viņi nespēj saprasties savā starpā, ja ir kašķīgi, viegli uzbudināmi, egoistiski, tas, protams, ietekmē mācību procesu, visu dienestu kopumā. Te Polam noderēja Jelgavas ģimnāzijā iegūtās psiholoģijas zināšanas. Viņš komplektēja apkalpes, lai tās būtu psiholoģiski saderīgas. Un viņa padotie allaž bija labāko vidū visā brigādē.

Ar virsniekiem gadījās arī saķeršanās, jo Pols bija ass un principiāls. Taču dusmas viņam ātri pārgāja. Viņš augstu nevērtēja tos komandierus, kas draudzējās ar «zaļo pūķi». Armāns uzskatīja, ka sirdij jābūt karstai, bet galvai vēsai.

— Pļēguriem armijā nav vietas, — viņš mēdza sacīt.

Būdams sabiedriskas dabas, Pols tomēr necieta familiaritāti un vairījās no visādām saiešanām un banketiem. Reizēm gan vajadzēja piedalīties, lai neaizvainotu biedrus.

Leitnants Vadims Solovjovs svinēja dzimšanas dienu. Trīsdesmit gadi. Tas ir laimīgais vecums, kad jaunība pagājusi, bet visa dzīve vēl priekšā.

Pols bija apsolījis ierasties un vārdu turēja. Dzēra maz, bet līksmoja kopā ar citiem — dziedāja, dejoja, smējās. Pat latviešu dziesmu «Pūt, vējiņi!» mācīja pārējiem. Virsnieki ātri uztvēra melodiju un vilka līdzi.

Kad jubilārs jau bija pietiekami sumināts, Armāns piecēlās un uzsauca vēl vienu tostu:

— Es paceļu šo glāzi par to, lai mūsu tanki braukātu tikai poligonā.

Šoreiz viņš izdzēra līdz dibenam.

— Paša, tu tici, ka kara nebūs? — pretimsēdošais virsnieks jautāja.

— Ja kādam pietiks nekaunības mums uzbrukt, mēs viņam pārlauzīsim mugurkaulu, — Pols nopietni atbildēja.

— Kavalieri, jūs kļūstat garlaicīgi, — iebilda namamāte. — Man gribas dejot.

Kurš gan spēja turēties pretī aicinošajām bajāna skaņām? Viņi bija jauni, dzīvespriecīgi.

Jubilejas svinētāji šķīrās krietni pēc pusnakts. Mājā, kurā dzīvoja virsnieki, vēl ilgi nenorima balsis.

Pols uzgrieza modinātājpulksteni līdz galam. No rīta, kā parasti, septiņos pamodās, vingroja, nomazgājās aukstā ūdenī un laikus ieradās štābā. No vakarnakts viesību dalībniekiem vēl neviena nemanīja.

Rotas komandieris Anatolijs Novāks pamodās ar sāpošu galvu. f Dūša bija šķērmīga, derēja «salāpīties», bet pulkstenis nepielūdzami rādīja, ka nokavēts darbs.

Armāns jau apjautājās dežurantam:

— Vai leitnants Novāks vēl nav atnācis?

— Nav, biedri kapteini.

— Tiklīdz viņš parādās, sūtiet pie manis!

— Tieši tā.

Bataljona komandiera sejas izteiksme vēstīja, ka gaidāma «vētra». Viņš aizgāja, aizcirzdams durvis.

«Toļas vietā es šodien negribētu būt,» nodomāja dežurants.

Aizelsies no ātrā skrējiena, štābā ieradās Novāks.

— Armāns tevi aicina uz kafiju.

— Dusmīgs?

— Kā pūķis.

Leitnants nedroši vēra durvis.

— Biedri kapteini, rotas komandieris Novāks pēc jūsu rīkojuma ieradies.

Naktī Armāns bija Paša, tagad — biedrs kapteinis un bataljona komandieris. Tā prasīja reglaments, tāda bija armijas dzīve, kas nepieļāva nekādas atlaides.

Pola acis raudzījās satumsušas. Visi, kas viņu pazina, bija pārliecinājušies ne reizi vien: viņa acis mainīja nokrāsu atkarībā no garastāvokļa: dzirkstoši zilas — smaidot, pelēkas — nopietnībā un pārdomās, tumšas — dusmās un niknumā.

Aizsmakušā balsī Pols sacīja:

— Ja mēs iepriekšējā dienā esam sēdējuši viesībās pie viena galda, tad tas nenozīmē, ka nākamajā dienā drīkst ierasties darbā ar nokavēšanos.

— Esmu vainīgs, biedri kapteini.

Nespēdams atrast attaisnojuma vārdus, Toļa neziņā skatījās uz Polu.

— Jūs esat brīvs. Varat iet.

Tas tika pateikts pavisam mierīgi, gandrīz vai klusi. «Pirmā un pēdējā reize, kad es nokavējos,» solījās pats sev Anatolijs Novāks.

Par sīkumiem Armāns nevienu nesodīja, jo uzskatīja, ka sodi jālieto tikai ārkārtējos gadījumos.

— Taisnība Dostojevskim, ka sods atņem sirdsapziņas mokas.

Šai ziņā Polam iznāca domstarpības ar kādu citu

komandieri, kas par katru mazāko pārkāpumu sēdināja tankistus aresta telpā. Armāns gudroja, kā «censoni* pārmācīt, kamēr beidzot tāda izdevība ari radās. Todien viņš bija garnizona dežurants. Ieraudzījis censoni, kuram bija augstāka dienesta pakāpe nekā viņam, Pols ziņoja:

— Biedri major, daudzi neievēro reglamentu. Kur viņus likt? Atļausiet ierīkot aresta telpas Sarkanās Armijas mājā?

Sapratis, ka viņu apceļ padoto klātbūtnē, majors no dusmām pietvīka sarkans un skrēja sūdzēties. Tobrīd brigādē viesojās Baltkrievijas kara apgabala virspavēlnieks ģenerālis Jeronims Uborevičs.

— Armānu vajag arestēt! — sašutis klaigāja aizvainotais virsnieks.

— Ko viņš tik briesmīgu izdarījis?

— Viņš ir rupjš. Pārkāpj virsnieku ētikas normas*

Un visdziļākajā nopietnībā atstāstīja Armāna teikto*

Ģenerālis tikpat nopietni atbildēja:

— Patiešām bēdīgi, ja virsniekam trūkst humora izjūtas. Jums atliek arestēt vienīgi sevi.

PALĪGā spāņu tautai

Virsnieki vērīgi sekoja notikumiem starptautiskajā: arēnā. 1933. gadā Vācijā pie varas bija nācis Hitlers. Fašisti ar Musolīni priekšgalā sarosījās arī Itālijā. Pāri Eiropai sabiedēja draudoša kara negaiss. Politiskajai atmosfērai vajadzēja izlādēties. Jautājums izvirzījās vienīgi — kad un kur.

Vispirms ieroči sāka runāt Pireneju pussalā. Naktī uz 1936. gada 18. jūliju Seutas radio noraidīja paroli: «Pār visu Spāniju skaidras debesis.» Tas nozīmēja fašistiskā dumpja sākšanos. Sacelšanās tika ieplānota

'vienlaikus dažādos Spānijas rajonos un Marokā. Fašistiskie ģenerāļi Franko vadībā, kurus atbalstīja Vācija un Itālija, cerēja uz ātru uzvaru. Taču aizstāvēt pirms pieciem gadiem nodibināto Republiku un demokrātiskos iekarojumus cēlās visa spāņu tauta. Dumpinieki guva uzvaru dienvidos — Seviljā un Kadisā un ziemeļos — Navarras provincē. Pārējos rajonos un lielākajās pilsētās — Madridē, Barselonā, Valensijā viņi tūdaļ tika sakauti.

Pēc spāņu komunistu pieprasījuma valdība apbruņoja brīvprātīgās milicijas vienības. Lai varētu sekmīgi cīnīties ar labāk apbruņoto ienaidnieku, vajadzēja radīt apmācītu tautas armiju. Lozungs «No pa-sarān!» («Viņi netiks cauri!») kļuva par svētu zvērestu cīņai par Republiku.

Pēc Anglijas un Francijas ierosmes divdesmit septiņas Eiropas valstis 1936. gada augustā parakstīja vienošanos neiejaukties Spānijas notikumos. Izlasījis šo paziņojumu «Pravdā», Armāns sašutis iesaucās:

— Franči mani ir nodevuši. Šis līgums ir tikai aizsegs starptautiskā imperiālisma sazvērestībai. Vācijai, Itālijai un Portugālei uzspļaut uz tādu papīriņu. Ja mūsējie turpinās neiejaukšanās politiku, tā būs vislielākā muļķība, «lāča pakalpojums» spāņu tautai.

Notikumi Spānijā izraisīja padomju cilvēkos tādas kaislības, it kā fašisti trakotu tepat netālu, lai gan no Maskavas līdz Madridei gaisa līnijā vien attālums bija trīsarpus tūkstoši kilometru. Fabrikās notika mītiņi. Vāca parakstus protesta vēstulēm, kaut arī neviens nezināja, uz kurieni tās sūtīt. Daudz reālākā veidā atbalsts fašisma uzbrukuma upuriem izpaudās līdzekļu vākšanā, lai sūtītu uz Spāniju pārtiku, apģērbu, medikamentus.

Pols no rītiem tagad nevarēja vien sagaidīt pastnieku un vispirms laikrakstos meklēja ziņas par Spāniju.

Padomju Savienība paziņoja, ka neuzskata sevi saistītu: ar līguma noteikumiem, un prasīja atzīt Spānijas Republikas tiesības iepirkt ārzemēs ieročus un sniegt tai vispusīgu palīdzību.

— Vai jūs lasījāt? Tautas armijai dodas palīgā brīvprātīgie no citām valstīm! — viņš teica tankistiem.

Dienu no dienas vairāk viņā nobrieda stingra apņemšanās palīdzēt spāņiem. Pols, ja bija ko nolēmis, atkāpties nedomāja. Brālis Alfrēds tai laikā atradās ilgstošā ārzemju komandējumā. Taču konsultēties ar kādu vajadzēja. Pols devās pie sava drauga pulkveža Semjona Krivošejina.

— Gatavojas kaut kas briesmīgs, Seņa, piemini manus vārdus: fašisms mēģinās žņaugt visu pasauli. Mums jādodas turp, jācīnās. Vai tu brauksi?

Pulkvedis paskatījās viņam acīs.

— Tev taisnība, draugs. Bet karstu strēbt nedrīkst. Vispirms jāaprunājas ar sievu.

— Tas ir gluži veltīgi. Viņa jānostāda fakta priekšā — un viss. Neviena sieva, ja viņa mīl savu vīru, neteiks: brauc! Katra mēģinās atrunāt.

Otrā dienā Semjons Krivošejins sacīja:

— Zini, ko teica mans četrpadsmit gadus vecais dēlēns Genka? «Tu jau izkaroji Pilsoņu karu un tagad karosi atkal. Kas atliek man? Tikai skola...» Esmu izlēmis, Paša.

Viņi abi reizē uzrakstīja iesniegumu pavēlniecībai, lūdzot atļauju braukt uz Spāniju. Pēc mēneša saņēma pozitīvu atbildi.

Oktobra sākumā piecdesmit piecu cilvēku liela brīvprātīgo grupa izbrauca uz dienvidiem — uz Melnās jūras ostu Feodosiju, lai sēstos tvaikonī «Komsomol», kas vestu tālāk uz Vidusjūru. Par grupas komandieri tika iecelts pulkvedis Semjons Krivošejins, par viņa vietnieku — kapteinis Pols Armāns.

Līdzi uz Spāniju brīvprātīgie varēja ņemt tikai veļas pāri un tualetes piederumus. Toties viņi paņēma līdzi daudz vairāk — drosmi.

Jau pēc nedēļas tvaikonis, uz kura plīvoja sarkanais karogs ar sirpi un āmuru, sasniedza Spānijas ostu Kar-tahenu. Republikāņi apsveica mūsu brīvprātīgos, apkampdami un sajūsmināti saukdami: «Viva Rusia!» — vai: «Camarada ruso!» Viņi vēlējās palīdzēt, lai ātrāk, varētu kuģi izkraut, bet nezināja, ko īsti darīt, un Ar-māns ar žestu apstādināja: nevajag, paši tiksim galāl'

Tankus izcēla malā ar spēcīgiem krāniem. Itāliešu: bumvedēji pamanīja rosīšanos ostā un sāka bombardēt piestātni, tomēr neviena bumba kuģim «Komsomol» netrāpīja.

Ierēcās motori, un tanki dārdēdami rāvās uz priekšu.. Spāņi sajūsmināti sita plaukstas. Viņi tādus metāla briesmoņus tuvumā redzēja pirmo reizi.

Mūsu tankisti gribēja uzreiz drāzties kaujā un samalt fašistus. Taču Spānijas Republikas valdība izlēma citādāk: atbraucējiem vajadzēja kļūt par instruktoriem — apmācīt vietējos vadīt tankus un šaut.

Apmācību centru noorganizēja Arčenā — kalnos starp olīvu koku birzīm. Uz turieni aizsūtīja tos Tautas-, milicijas kareivjus, kuri kaut ko sajēdza no tehnikas — vai nu bija dienējuši artilērijā, vai strādājuši par šoferiem.

Kursantus sadalīja rotās pēc specialitātēm: mehāniķi vadītāji, mašīnu komandieri, torņa komandieri, moto-risti. i

Apmācību centra štābu vadīja Spānijas regulārās armijas pulkvedis Sančess Parēdess. Pols Armāns bija viņa padomnieks.

Viņš vēlreiz dabūja mainīt vārdu. Jānis Bērziņš, galvenais militārais padomnieks Spānijā, nokristīja Pola

par Greizi: 1905. gadā barons Greize Kurzemē bija izglābis Jānim dzīvību. Viņš bija paslēpis Jāni pie sevis, lai neatrastu soda ekspedīcija.

— Cik ilgā laikā jūs varat iemācīt maniem resgaļiem tanku ābeci? — pulkvedis Parēdess jautāja savam padomniekam.

Pols bija grāmatnīcā iegādājies vācu-spāņu un spāņu-vācu vārdnīcu. Pagaidām viņš prata spāniski tikai atsevišķus vārdus, tomēr jēga viņam bija skaidra.

— Divās nedēļās, — Armāns droši atbildēja, lai gan zināja, ka viegli nebūs, — pirmkārt jau traucēs valodas neprasme.

— Oh! — iesaucās pulkvedis, un Pols nevarēja saprast, vai viņš priecājas, ka tik īsā laikā iegūs savus pašmāju tankistu kadrus, vai arī viņam liekas, ka četrpadsmit dienas ir nepiedodami ilgi, jo ienaidnieks negaida.

Armāns izstrādāja dzelžainu grafiku un no tā neatkāpās ne par mata tiesu. Viņš lieliski apjauta, ka disciplīna jāievieš no paša sākuma, citādi vēlāk būs grūti. Spāņu jaunieši izrādījās milzīgi entuziasti, bet viņiem nereti trūka izturības divpadsmit stundas dienā aktīvi apgūt mašīnu vadīšanu un šaušanas mākslu. Jā, jā, tieši mākslu. Kustībām, kas pirmajās nodarbībās šķita tik smagnējas un neveiklas, vajadzēja kļūt racionālām un automātiskām — ne jau estētisku apsvērumu dēļ, bet tāpēc, ka veiksme kaujā atkarīga no ātruma un precizitātes.

Pols nesēdēja uz vietas: viņš bija visur, kur radās nepieciešamība. Armāns nenoguris vēroja instruktoru darbu un deva padomus.

Spāņu virsniekiem nodarbības taktikā, kur vajadzēja vairāk runāt, Armāns vadīja franciski, jo liela daļa virsnieku saprata šo valodu.

PIRMAJĀ KAUJĀ

Spānijas Republikas stāvoklis kļuva arvien kritiskāks. Dumpinieku karaspēks lauzās uz galvaspilsētu. Gandrīz katru dienu Madridi bombardēja vācu «jun-ķersi» un itāliešu «savoji». Itāliešu tankisti, vācu un» marokāņu artilēristi bija daudz labāk sagatavoti nekā spāņu tautas milicijas daļas. Neveiksmes frontē mazināja cīņas sparu. Tāpēc vajadzēja rast iespēju uzmundrināt cīnītājus.

Republikas aizstāvji cerēja uz padomju tanku panākumiem. Tas bija trumpis, kuru kara ministrs nodomāja izspēlēt mazliet vēlāk, bet notikumu gaita steidzināja.

26. oktobra naktī Arčenā izziņoja kaujas trauksmi. Tika saņemta pavēle laist kaujā tanku rotu piecpadsmit tanku sastāvā.

Par rotas komandieri norīkoja Polu Armānu. Padomju brīvprātīgo vēlēšanās beidzot piepildījās: tanki devās uz Madrides fronti. Tikko apmācītajiem spāniešiem uzticēja torņa komandiera pienākumus, pārējie apkalpes locekļi bija padomju brīvprātīgie.

Precīzu ziņu par ienaidnieka spēkiem frontes sektorā, kur vajadzēja uzbrukt tanku rotai kopā ar Enri-kes Listera brigādes spāniešu kājniekiem, nebija.

29. oktobra rītā Armāns aizsūtīja trīs tankus izlūkot,, kas notiek uzbrukuma virzienā, pārējie cits aiz cita mierīgi brauca pa šoseju. Apmēram kilometrs vēl bija palicis līdz pilsētai, kad izlūki pa radio ziņoja: «Se-senjā ienaidnieka nav. No dienvidrietumiem Sesenjai tuvojas kājniēki.»

Ar atvērtām lūkām padomju tanki tuvojās Sesenjai.. Ceļš gāja pāri uzkalnam, un apkārtni varēja redzēt kā uz delnas. Armāns pamanīja uz ceļa priekšā lielgabalu. Tā stobrs kā draudošs milža pirksts bija vērsts

pretī tanku kolonnai. Pa kreisi no ceļa atradās kapliča,, pie kuras bezdarbībā drūzmējās pāris simtu kareivju,, it kā piedalītos lielās bērēs. Pie lielgabala atradās apkalpe un divi virsnieki. Tā kā frankisti pēc formas tērpiem neatšķīrās no republikāņiem, Pols viņus noturēja par sabiedrotajiem — Enrikes Listera brigādes karavīriem, kas jau paguvuši ieņemt Sesenju un organizē aizsardzību. «Lieliski!» viņš nodomāja. «Aizsteigušies mūsu tankiem priekšā.» Viņš pacēla savilkto labo roku dūrē un uzsauca spāniski:

— Salud!

Tā mēdza sasveicināties republikāņi. Labi, ka tanku kāpurķēžu žļarkstoņas dēļ virsnieki nesadzirdēja Ar-māna saucienu. Viņam gan likās dīvaini, kāpēc tie nenovāc no ceļa lielgabalu. Vai nesaprot, ka savējie? Tā kā franču mēlē Polam vieglāk izteikties, viņš dusmīgi sacīja franciski:

— Atbrīvojiet ceļu!

Spānieši savukārt, svešo valodu nesaprazdami, paraustīja plecus. Lielgabals stāvēja, kā stāvējis. Vai nu viņi nojauta ko nelāgu, vai arī paši negribēja rīkoties uz savu roku, bet pieaicināja apakšpulkvedi, kas jautāja spāniski:

— Uz kurieni braucat?

— Uz priekšu! — atcirta Armāns.

— Itālieši?

Pols domāja, ka apakšpulkvedis jautā par pretinieku, un atbildēja apstiprinoši.

— Fašisti? — virsnieks vēl drošības dēļ pārvaicāja.

— Jā, jā!

— Nāciet uz štābu, parunāsim!

— Kur atrodas jūsu štābs?

— Tai baznīciņā!

Šaurā ieliņā Armāns ieraudzīja grupu marokāņu karavīru. Tos varēja nekļūdīgi pazīt pēc tumšās sejas krāsas un īpatnējā apģērba. Viņi gāja kaujās ar tik drausmīgiem kliedzieniem, ka asinis stinga dzīslās. Frankisti šiem rīkļurāvējiem, kas nodevuši savu tautu, apsolīja maksāt trīs pesetas dienā. Vai tiešām naudas dēļ viņi ir tik nežēlīgi? Par marokāņiem stāstīja: viņi veselu nedēļu nostrādā pie spāņu saimnieka, kaut kas nav pa prātam — aiziet uz tirgu un visu peļņu atdod par vienu patronu, ar kuru nošauj saimnieku. Arī frontē viņi šāva nekļūdīgi, turklāt ar sprāgstošajām lodēm.

Armānam vairs nebija nekādu šaubu — noticis pārpratums: tie tur ir frankisti, kas gaida palīgā itāliešu tankus. Viņiem nevarēja rasties aizdomas, jo līdz šim republikāņiem tanku nebija.

Pols nekavējās ne mirkli, deva vadītājam mehāniķim signālu: «Uz priekšu!» — un aizcirta lūku. Tanks, rēkdams kā satracināts nezvērs, metās virsū lielgabalam un apkalpei. Notēmējis Armāna tanks izšāva uz baznīcu. Pārējie tanki sekoja priekšējā paraugam. Šāviņi krita baznīcā, tieši pašā frankistu pūznī. Vaidēja zeme un cilvēki, krakšķēja kauli un mašīnas. Lai gan līkumotajās ieliņās tankiem bija apgrūtinātas manevrēšanas spējas, tie samala pretinieka artilēriju, kavalēriju un apjukušos, panikā bēgošos kājniekus.

Kad pretinieks vairs neizrādīja pretestību, Armāns izšāva dažas baltas raķetes. Tas bija signāls savējiem: «Tanki dodas tālāk.»

Pulksteņi rādīja, ka kauja Sesenjā ilgusi divarpus stundas. Pilnā gaitā tanku rota pa šoseju devās tālāk uz Eskivjasu. Pirmajā kaujā no ierindas bija izgājusi tikai viena mašīna.

UGUNĪS

Arī pēc Eskivjasas Armēņa puiši samērā viegli pieveica pārsteigtos pretinieka kājniekus un artilēristus. Tāpat sadursme ar itāliešu «ansaldo» tankiem beidzās-mūsējo labā.

Ceļā uz Boroksu tankisti pamanīja gaisā fašistu lidmašīnas.

— Tagad būs vakars, — teica spānieši. — Zemē ielīst: nav iespējams. Viņi mūs jau ieraudzījuši.

Armāns arī tādā bridi nezaudēja galvu. Viņš izvilka baltu karodziņu un sāka vicināt. Arī pārējo tanku komandieri darīja tāpat. Lidmašīnas, pariņķodamas virs tankiem, aizlaidās Madrides virzienā.

Boroksā viņi pretinieku nesastapa. Armāns paziņoja laiku un vietu, kur jāsapulcējas visiem tankiem.

Četras mašīnas tomēr neieradās. No Sesenjas puses varēja dzirdēt retus šāvienus. Armāns nolēma atgriezties, noskaidrot, kas noticis ar pārējiem tankiem, varbūt vajadzīga palīdzība.

Sesenjā no kādas mājas balkona, no kura agrāk meitenes meta ziedus un sūtīja gaisa skūpstus kavalieriem, kas dziedāja serenādes, uz Armāna tanku svieda ar degošu lupatu aizkorķētu benzīna pudeli. Degviela izšļācās uz visām pusēm. Tanks uzliesmoja kā milzīga lāpa. Degošais benzīns pa spraugām sūcās iekšā. Dega gumijas starplikas, un liesmas tuvojās lādiņiem. Ne-tikai Armāns — visa apkalpe saprata, ka tepat tuvumā ložņā nāve: sakarsušie lādiņi var eksplodēt. Viņi metās virsū liesmām ar drēbēm, kailām rokām žņaudza karstās uguns čūskas.

Uguni izdevās apslāpēt, bet ar kādām pūlēm! Armāns juta svelošas sāpes. Sadauzīts un apdedzis bija ari tanka komandieris Lisenko un tēmētājs Mersons. Viņi iezieda apdegumus ar tavotu, saplēsa kreklus strēme-

lēs un mēģināja apsaitēt viens otru, bet mazākais pieskāriens sagādāja neciešamas sāpes.

Armāns gribēja pārsēsties citā kaujas mašīnā un apdegušos tankistus noguldīt uz tanka grīdas, bet Fjodors Lisenko sāka protestēt:

— Biedri komandieri, kāpēc jūs pārsēžaties citā tankā? Mūsējais nav cietis no uguns, tikai apkvēpis.

— Tanks apkvēpis, bet jūs — pārogļojies, — stingri atbildēja Armāns. — Jūsu labā roka nedarbojas, Mer-sonam apdedzināta ne tikai mugura, bet ari jostasvieta.

Un tad notika tas, ko Pols vismazāk gaidīja: pa tankistu sodrējiem klātajiem vaigiem ritēja aizvainojuma asaras.

— Tātad jūs mums neuzticaties, mēs esam slikti cīnījušies, neesam pietiekami drosmīgi. Jūs neizskatāties labāk par mums, arī nejūtaties labāk un tomēr paliekat kaujā, bet mēs brauksim kā pasažieri.

«Kas par izturību šiem puišiem!» Armāns gandarīts domāja. «Viņos tik daudz drosmes un varonības. Man no viņiem vajag mācīties.»

Pols gribēja uzsmaidīt Mersonam un Lisenko, bet nespēja — lūpas bija apdegušas.

Vienu pazudušo tanku viņi atrada turpat — šaurā Sesenjas ieliņā. Tas bija nokūpējis gluži melns, visa apkalpe kritusi.

Puskilometra attālumā no pilsētas ar nokritušu kāpurķēdi stāvēja cits tanks, ko bija ielenkuši marokāņi. Apkalpe divas stundas izturēja ienaidnieka uzbrukumu. Papildspēku ierašanās izglāba padomju tankistus no drošas nāves.1

Tikai pašā vakarā tankisti satikās ar kājniekiem. Pols jau bija izlamājis viņus spāniski — «Caramba!» («Velns parāvis!»), «Hijos de pūta!» («Suņa bērni!»), «Bobos!» («Muļķi!») un citos ne visai pagodinošos vārdos, jo lamuvārdu ziņā spāņu valoda patiešām ir ba-

gāta, bet spānieši nāca pretī, priecīgi saukdami: «Ēstā bien!» («Viss kārtībā!»). Viņus bija aizkavējis vācu un itāliešu lidmašīnu uzlidojums. Tagad viņi priecājās, ka palikuši dzīvi.

Pirmajā kauju dienā Armāna rota iznīcināja astoņsimt ienaidnieku, divus «ansaldo» tipa tankus, duci lielgabalu, vairākus desmitus kravas un vieglo automašīnu. Un pats galvenais — pretiniekam neizdevās tuvoties Madridei.

Vēlu naktī, kad ārā bija tik tumšs, ka nevarēja saredzēt pat savu roku, teātrī «Kalderons» notika mītiņš par godu Padomju Savienībai. Armāns un viņa tankisti jutās bezgala noguruši un nespēja nostāvēt kājās. Spāniešu kaismīgās runas, kuras uz vietas tulkoja žurnālists Mihails Koļcovs, pa radio pārraidīja arī Maskavai.

Tikko beidzās mītiņš, uzlidoja ienaidnieka aviācija. Pārgalvīgie spānieši neskrēja uz patvertni, bet skaļi apjūsmoja «zaļos bruņurupučus» — padomju tankus.

— Cik pesetas šitāda mašīna varētu maksāt?

— Vēlies dabūt savā īpašumā?

— Kāpēc gan ne! Varētu meitenes pavizināt, pašaudīt ar lielgabalu.

Nodārdēja smiekli. Par spīti bumbu grāvieniem.

— Teātrim netrāpīs. Lido pārāk augstu.

«ES PATIEŠAM VARĒJU TEVI NOŠAUT»

Armāna rotas trīs tanki izrādījās smagi cietuši kaujās. Pārējie divpadsmit atvairīja fašistu uzbrukumus visdažādākajos frontes iecirkņos. Pat vienas dienas laikā padomju tanki pēkšņi parādījās gan vienā, gan otrā vietā, tādējādi radot fašistiem iespaidu, it kā pretī cīnītos vesela brigāde.

Šauro ielu labirints pilsētās apgrūtināja manevrēša-

nas spējas — tankiem nebija pat vietas, kur apgriezties. Katra māja atgādināja akmens cietoksni ar gandrīz metru biezām sienām. Arī laukos kalnainais un klinšainais reljefs ļoti atšķīrās no Bobruiskas apkaimes ierastā līdzenuma.

Armāna cīņubiedri neatstāja savus tankus vairākas diennaktis no vietas. Nebija laika pat apārstēt apdeguma brūces. Acis iekaisa no negulēšanas, jo arī naktīs viņi neatpūtās, — vajadzēja sakārtot tehniku, papildināt lādiņu un degvielu krājumus.

Tankistus iedvesmoja komandiera izturība, Pola Armāna priekšzīme.

Padomju tanku lielo nozīmi Madrides frontē nespēja noliegt arī buržuāziskās Latvijas prese. Avīze «Jaunākās Ziņas» 1936. gada 3. novembrī rakstīja:

«Visā Madrides karaspēka daļu darbībā jūtams krievu kara speciālistu iespaids.»

Tai dienā Armānu ievainoja kājā un kontuzēja, tomēr viņš nepameta kaujas lauku.

Trīs dienas vēlāk tā pati avīze ziņoja:

«Visdrošsirdīgāk aizstāvējušies modernie krievu tanki. Vairākus no tiem nacionālisti atņēmuši, un tajos atrasti krievu brīprātīgo karotāju pārogļojušies līķi.»

Bet pēc nedēļas, kad skaidri kļuva redzams, ka neizdosies triecienā ieņemt Spānijas galvaspilsētu, «Jaunākās Ziņas» vēstīja:

«Korespondents Toledo ziņo, ka nacionālistu ofensīvas apstāšanās Madrides vārtos jāizskaidrojot galvenā kārtā ar sarkanās prettanku artilērijas šaušanas precizitāti. Šie lielgabali esot sadragājuši gandrīz katru tanku, kas mēģinājis tuvoties pretinieka ierakumiem.»

Bieži artilērijas lomu izpildīja arī Armāna tanki. Lielgabalu stobri pārkarsa, jo vajadzēja izšaut vairāk nekā divsimt šāviņu dienā.

Novembra sākumā pretinieks bija nocietinājies ziemeļos no Fuenlavradas republikāņu atstātajos ierakumos. Tautas milicijas daļas cīnītāji bieži vien kaujas karstumā gāja uzbrukumā, izslējušies visā augumā. Tādēļ bija arī daudz kritušo. Armāna rota saņēma uzdevumu atbalstīt kājnieku daļas pretuzbrukumā un iznīcināt fašistus. Ienaidnieka lielgabali strādāja ar pilnu jaudu. Lādiņš trāpīja vienu tanku un kontuzēja apkalpi, bet pārējās kaujas mašīnas sasniedza pretinieka pozīcijas. Redzēdami, ka Armāna tanki iznīcina fašistu ugunspunktus, republikāņu kājnieki metās strauji uz priekšu ar «urā!» saucieniem. Bet, tiklīdz tanki atgriezās bāzē pēc munīcijas, miliču daļas pameta ieņemtās pozīcijas. Viņi jutās droši tikai kopā ar šiem tērauda milzeņiem.

Pols dzirdēja dumpinieku speciālu radiopārraidi «Madrides pēdējās stundas», kurā paziņoja, ka Franko vietnieks ģenerālis Mola iejāšot galvaspilsētā uz balta zirga. Puerto del Sol («Saules vārti») laukumā viņš mikrofonā pateikšot tikai divus vārdus: «Esmu šeit.» Madridi ieņemt fašisti, par spīti boļševiku revolūcijas gadadienai, bija nolēmuši 7. novembrī.

Tādā situācijā par atelpu nedrīkstēja pat sapņot.

Pēc vienas nedēļas cīņām no piecpadsmit tankiem veseli bija palikuši tikai astoņi.

Apkalpes bija pārgurušas. Vairākiem tankistiem neizturēja nervi, un viņus vajadzēja ievietot hospitālī ārstēties. Reizēm arī Armāns zaudēja savaldību.

Rivas de Haramas rajonā tanku kolonnai vajadzēja forsēt upi — āpmēram tik platu kā Amatu. Pa priekšu devās izlūki izpētīt upes gultni, jo tā varēja sagādāt nepatīkamus pārsteigumus. Izlūki atzīmēja seklākās vietas, kur pamats likās stingrāks.

Pols Armāns stāvēja upes otrajā krastā un ar roku norādīja katrai apkalpei pārbraukšanas vietu. Tajā

brīdī viņš atgādināja diriģentu, kura žestam paļāvīgi klausīja tankistu ansamblis.

Likās, ka upe vaid zem smago tanku svara. Kāpurķēdes gultni pamatīgi sagraizīja. Vairāk nekā divām mašīnām bija riskanti braukt pa vienu un to pašu vietu — varēja iestrēgt upes dibenā. Ko tad?

Ivana Grigorjeva tanks devās kolonnā pēc kārtas sestais. Ivans ar bažām vēroja, ka iepriekšējā mašīna tik tikko izrāpjas krastā. «Nē, pa tām pēdām es nebraukšu, var iestrēgt,» domāja mehāniķis vadītājs. «Jāmēģina tikt pāri mazliet augstāk.»

Bet Armāns nepiekāpās — viņš lika braukt pa iepriekšējo vietu.

«Man no šejienes tomēr labāk redzams, kur stūrēt. Kāpēc man galva uz pleciem? Ja kas notiks, es pats atbildēšu.» Un Vaņa izvēlējās savu ceļu. Pašķielēja uz Polu un nobālēja. Armāns šķita neganti pārskaities, viņš attaisīja maksti un izvilka pistoli.

Grigorjeva tanks pavisam viegli izlīda krastā. Armāns draudīgi stāvēja ar šaušanai sagatavotu ieroci rokā. «Mirt tik bezjēdzīgā nāvē divdesmit četru gadu vecumā? Krist no sava komandiera rokas, kuru tu cieni un mīli?»

Vada komandieris, kas stāvēja aiz Armāna, deva zīmi Ivanam lūku neatvērt. Nekādā gadījumā! Lai Pols ārdās...

Tanks piebrauca līdzās abiem komandieriem un apstājās. Armāns ar pistoles spalu dauzīja pa bruņām un lika atvērt lūku. Ivans mirkli šaubījās: kam klausīt — vada vai rotas komandierim. Vai tās bija bailes vai saprāta diktēta piesardzība, bet Grigorjevs lūku vaļā nevēra. Vajadzēja nogaidīt, kamēr Polam dusmas pāriet.

Veselas divpadsmit stundas mehāniķis vadītājs nosēdēja tankā. Te bija drošs patvērums. Rotas koman-

dieris, protams, stundām ilgi blakus tankam nestāvēja. Bet, kad beidzot Ivans Grigorjevs izkāpa no savas mašīnas, Armāns atkal bija klāt. Ivanam kājas bija notirpušas — ne tik daudz no uztraukuma, kā no neērtās pozas tankā.

Tankists piesardzīgi pavērās komandierī. Pols likās pavisam mierīgs, arī pistole bija jau makstī pie sāniem.

— Kāpēc tu nebrauci pa norādīto vietu?

— Es tur būtu nogrimis, biedri kapteini.

— Un kāpēc neatvēri lūku, kad es tev liku?

— Man bija bail, ka jūs mani nošausiet.

Pols viņam uzsita pa plecu, viegli sevī pasmaidīja un noteica:

— Tu pareizi darīji. Es patiešām varēju tevi nošaut.

PASIONĀRIJA TANKĀ

Armāna rota cīnījās frontē nepārtraukti trīs nedēļas. Ikviens tanks bija nobraucis vairāk nekā piecsimt kilometru. Tankistiem par visu vairāk gribējās gulēt, aiz noguruma viņi šūpojās kā niedres vējā un no izšauto lādiņu pulveru gāzēm klepoja kā diloņslimnieki, acis asaroja. Daudziem piemetās caureja, jo viņi nebija pieraduši pie piparotajiem spāņu ēdieniem, ko gatavoja ar olīveļļu. Divdesmit dienu laikā viņi tā novājēja, ka kombinezoni kūļājās kā uz pakaramā.

Tankistu varonība un izturība neļāva piepildīties frankistu paredzējumam. Līdz Oktobra svētkiem fašistiem neizdevās ieņemt Madridi.

Trīs diennaktis padomju tanki patrulēja Madridē. Viens tanks draudīgi stāvēja pie Kara ministrijas ēkas, bet tas bija bez dzīvības — ar bojātu motoru. Naktī tas bija atvilkts uz šejieni. Tehniķi mocījās līdz rītam pārnēsājamās lampas gaismā, tomēr neizdevās sare-

montēt. Ja vajadzētu atkāpties, tanks būtu jāuzspridzina, lai netiktu ienaidniekam. Pārējie tanki maskējās zem citrusu kokiem, kas vēl novembrī briedināja oranžus un smaržīgus augļus.

Lai gan pilsētu bombardēja, dzīve tajā turpinājās — darbojās teātri, kino, notika pat skaistuma konkurss.

Armāns brīnījās par madridiešiem, kuri samierinājās ar divsimt gramiem maizes dienā, bet sašuta, ja pietrūka alus vai kafijas.

Sākumā šos dzīvespriecīgos un temperamentīgos cilvēkus bija pārņēmušas bailes, jo Franko bandīti spīdzināja, slepkavoja, laupīja, dedzināja un izvaroja. Tagad bailēm pievienojās arī naids, un Republikas armiju papildināja arvien jauni cīnītāji — ogļrači, zemnieki, strādnieki, vīndari, tirgotāji, frizieri, pat toreadori. Tika mobilizēti visi vīrieši vecumā no piecpadsmit līdz piecdesmit pieciem gadiem. Pa ceļam uz ierakumiem viņi vēl apguva ierindas mācību. Nereti uz fronti devās arī drosmīgākās sievas un meitenes.

Daļa madridiešu, baidīdamies palikt ienaidnieka okupētajā teritorijā, pameta galvaspilsētu. Bēgļi devās projām ar visiem iespējamiem satiksmes līdzekļiem — čīkstošos ratos uz diviem augstiem riteņiem, ko vilka mūļi, ar ēzeļiem, kuriem uz muguras lielos grozos sēdēja melnacaini bērni, ar automašīnām, velosipēdiem un tāpat kājām.

Beidzot arī padomju tankisti varēja atvilkt elpu, jo viņu vietā stājās Armāna instruktoru apmācītie republikāņi. Tomēr reizēm karstasinīgajiem dienvidu puišiem gāja kā pasakā balodim ar ligzdas vīšanu: «Māku, māku,» — bet, kad vajadzēja pašam darīt, — neizdevās.

— Tankam avārija, — bēdīgi sacīja Huans.

Instruktors apskatījās, kas lēcies. Ak vai *— ieslēdzis mazāko ātrumu un brīnās, ka tanks tik tikko kust.

Tomēr pašapziņas un drosmes spāņu jaunekļiem netrūka. Dodoties uzbrukumā, viņi izaicinoši sēdēja uz tankiem.

— Iekšā ir pārāk smacīgi un karsti. Nav gaisa.

— Vai instrukcija nav jāievēro? — kliedza mūsējie. Spānieši parādīja baltus zobus.

Tiesa, tankā temperatūra sasniedza sešdesmit piecus grādus.

Runas par padomju tankistu izveicību, aukstasinību un izturību sasniedza arī Spānijas Komunistiskās partijas vadītājus. Par godu Pola Armāna rotai tika rīkota pieņemšana Centrālajā Komitejā. Tankistus sirsnīgi sveica spāņu komunistu līderi Hosē Diass, Doloresa Ibarruri (Pasionārija)[1] un Antonio Miha.

Viņi stāstīja, ka no visām pasaules malām uz Spāniju atbraukuši brīvprātīgie, lai grūtā brīdī palīdzētu vienotās Tautas frontes likumīgajai valdībai. Internacionālajās brigādēs cīnījās visdažādāko tautību pārstāvji: bulgāri, poļi, ungāri, grieķi, rumāņi, čehi, austrieši, arī latvieši. Divdesmit miljonu lielā spāņu tauta nebija karojusi simt gadus, tāpēc tai trūka militāras pieredzes. Tiklīdz pašiem izaugs spējīgi komandieri un kareivji, kas apgūs karošanas māku, no citu tautu brīvprātīgo palīdzības varēs atteikties.

Vislielāko iespaidu uz Polu Armānu atstāja Doloresa

Ibarruri. Melnais, garais tērps vērta viņu staltu, svinīgu un noslēpumainu. Viņa izskatījās bāla, it kā būtu slima, taču, tikko sāka runāt, pārvērtās — kļuva dedzīga, liesmojoša.

«Dīvaini,» nodomāja Pols, «viņai nav auskaru, kaklarotu, nevienas saktas — un tomēr šķiet tik grezna. Kā gan sieviete tiek galā ar tik milzīgu organizatorisku darbu, kas prasa vīrišķīgu spēku un izturību?»

— Es zemu noliecu galvu jūsu priekšā, varonīgie cīnītāji, — Pasionārija teica. — Spānijas dēļ jūs nežēlojat ne asinis, ne arī dzīvības. Paies gadi — un sadzīs kara brūces, mēs leposimies ar savu brīvo tēvzemi, bet nekad nebeigsim cildināt jūs, revolucionārās romantikas apgarotos vīrus, mēs stāstīsim par jūsu varonību saviem bērniem un mazbērniem. Jūs devāties kaujās nepārtraukti, bieži vien bez kājnieku atbalsta,, jo mūsu komandieri vēl nebija uzdevumu augstumos. Jūsu tanki izraisīja paniku pretiniekā, jūs no ausmas līdz rietam attīrījāt no ienaidnieka visas pieejas pilsētai, pārspējot tehniskās un cilvēku izturības normas.. Lai slava jums, cildenie varoņi! Jūs pierādījāt mums, un tagad to saprot arī Tautas frontes citas partijas, cik nepieciešama ir disciplinēta armija. Mēs nekad nebūsim vergi. Lozungs «No pašaiān!» ir realitāte. Mad-ride būs daudziem fašistiem kaps.

Doloresa Ibarruri pacēla plaukstas augšup tā, it kā turētu rokās līdz malām piepildītu dzēriena trauku. Viņas vārdi izrādījās pravietiski — ne līdz ziemassvētkiem, ne arī līdz nākamajam pavasarim fašistiem neizdevās Madridi ieņemt.

Mihails Koļcovs iepazīstināja kapteini Greizi ar Do-loresu Ibarruri.

— Esmu daudz dzirdējusi par jūsu drosmi kaujās. Man ir lūgums: vai jūs nevarētu paņemt mani līdzi savā tankā?

— Tādu ērtību kā automobilī nebūs, — atbildēja Pols.

— Zinu. Es neesmu izlutināta.

Armāna tanku bija iecienījis arī kinooperators Romāns Karmens. Viņš no tā filmēja kauju epizodes, bet nevienu kadru neuzņēma par Polu pašu, jo viņu filmēt nebija atļauts.

Pasionārija ieradās precīzi norunātajā laikā. Sportiskais tērps viņu vērta jaunavīgu un vingru. Viņa vairs neizskatījās tik trausla kā pieņemšanā. Armāns pasniedza viņai kombinezonu un palīdzēja iekāpt tankā.

Doloresa ieņēma torņa strēlnieka vietu.

— Nedomājiet, ka tā ir sievišķīga kaprīze izbaudīt asus pārdzīvojumus. Tā nav arī tukša ziņkāre, lai pēc tam varētu sabiedrībā palielīties: es vizinājos tankā. Man ir nepieciešams zināt, kāda sajūta ir braucot šādā mašīnā.

— Jūsu izjūtas tomēr atšķirsies no tankistu izjūtām, kurus pārņēmusi viena doma: iznīcināt ienaidnieku un pašam palikt dzīvam.

Tanks ierēcās un aizdrāzās.

— Jūs tikai manis dēļ neizvēlieties vieglāku maršrutu.

— Nebūt ne. Mēs brauksim pāri kalnu grēdai. Kratīšanās būs pamatīga.

Armāns vadīja tanku pa klintīs izcirstu šauru kalnu ceļu. Mašīna līkumoja augšup, lejup. Agrāk pa šejieni vienīgā satiksme bija iespējama ar mūļiem un ēzeļiem. Vajadzēja ļoti pzmanīties, lai tanks nenogāztos aizā. Pols aukstasinīgi brauca gar pašu bezdibeņa malu. Neparastā pasažiere ar mirdzošām acīm vēroja apkārtni. Viņa kaut ko sacīja, bet troksnis apslāpēja vārdus.

— Vai nebija baisi? — jautāja Armāns, kad brauciens bija galā.

— Nē,— atbildēja Pasionārija.—Tas bija brīnišķīgi.

«SALUD, AMIGO!»

Tankistiem vajadzēja reizē cīnīties ar diviem ienaidniekiem: frankistiem un ... karstumu. Ziemeļniekiem bija ārkārtīgi grūti pierast pie svelmes. Viņi cieta slāpes.

Ne jau velti saule spāņu valodā ir vīriešu dzimtē: el sol, — tā nevis glāsta, bet dedzina. Tanku bruņas tā sakarsa, ka tām ar kailu roku nevarēja pat pieskarties. Uz ceļiem ilgi nenosēdās kāpurķēžu saceltie putekļi. Nedzirdēja arī vālodzi, kas piesauktu lietu. Virs galvas jau nedēļām ilgi neredzēja neviena mākonīša. «Pār visu Spāniju skaidras debesis.»

Kazarmas tika ierīkotas kādreizējās iebraucamās vietās, bet arī tur nevarēja glābties no svelmes. Vēsi bija vienīgi ēdnīcā, kas atradās klosterī, — biezie mūri aizsargāja no tveices. Tā vien likās, ka tūlīt parādīsies kāda mūķene vai senjorita ar tradicionālo vēdeklīti.

Patīkams vēsums valdīja arī vīna pagrabā, kur uz apspriedēm pulcējās komandieri. Uz vīna mucas parasti dega sveces, metot uz sienām spocīgas ēnas.

Reiz ģenerālis Grišins (tas pats Bērziņš) ataicināja Greizi (Polu Armānu), izklāja uz galda Spānijas karti un sacīja:

— Pēc izlūku ziņām, te atrodas frankistu aerodroms.. No šejienes viņi lido uz Madridi. Lidlaukā atrodas angāri, degvielas cisternas. Uzdevums — nemanīti piekļūt pie šī svarīgā objekta un uzspridzināt. Kā to labāk paveikt, padomāsim kopīgi.

— Man ir ideja, — Pols iesaucās, — sarīkosim maskarādi — pārģērbsimies itāliešu formas tērpos. Gūstekņi aizdos savas drēbes. Turklāt operācijai jānotiek naktī.

— Ceļš būs smags. Jātiek pāri kalnu pārejai. Kā aizstiept kastes ar tolu un benzīna pudeles?

— Šim nolūkam jāizmanto ēzelis. Tikai pasakās tas ir dumjš un tiepīgs. Spānieši man stāstīja, ka patiesībā ēzelis ir ļoti gudrs un vērtīgs dzīvnieks. Kalnos nav spējīgāka munīcijas pienesēja. Ja ēzelis reiz kur gājis, tad pat vistumšākajā naktī aizies pa to pašu šauro taciņu — jāturas tikai viņam pie astes.

Vecais atzinīgi nokrekšķinājās — ierosinājums likās vērā ņemams.

— Jūs man uzticēsiet šo uzdevumu? — vaicāja Ar-māns. Pols bija pārliecināts, ka Grišins tieši tāpēc viņu izsaucis pie sevis. Kapteinim Greizem patika riskēt.

— Nē, — stingri atbildēja Vecais.

— Neticat, ka operācija izdosies?

— Deviņdesmit pret desmit es esmu pārliecināts, ka viss būs labi. Bet šie desmit procenti liek man būt piesardzīgam.

— Tomēr kādam tas ir jāveic.

— Brīvprātīgie jau ir pieteikušies. Es tikai gribēju dzirdēt tavas domas.

— Vai viņu dzīvības ir mazāk vērtas?

Bērziņš ar stingru skatienu uzlūkoja Armānu.

— Tu neesi diversants, Paul. Tu esi tankists. Komandieris. Tev jāpakļaujas disciplīnai. Es zinu, tev patīk asi pārdzīvojumi, bet šoreiz — jāpiekāpjas.

Pols zināja Bērziņa principialitāti. Viņš saviebās kā zobu sāpēs un neteica vairs nekā.

Kad spridzinātāji, cikādēm sisinot, devās ceļā, kuru apgaismoja mēnfess, Armāns uztraucās, it kā arī pats piedalītos bīstamajā uzdevumā.

Viņš pirmais apsveica spāņu puišus ar sekmīgu operācijas norisi. Uzzinājuši, ka tas bijis Pola plāns, brīvprātīgie cienāja viņu ar vīnu un andalūziešu nacionālo ēdienu — ugunskurā ceptām zīlēm.

Vietejie iedzīvotāji pazina Polu Armanu un izturējās pret viņu sevišķi viesmīlīgi.

Kādu dienu viņš iegāja veikalā iepirkties. Pie kases izvilka naudas maku, bet kasiere paziņoja:

— Par jums jau samaksāts.

Pols apmulsis paraudzījās apkārt. Neviena no savējiem nemanīja, taču pārējie pircēji draudzīgi raudzījās viņā un smaidīja. Kasiere kategoriski atteicās pieņemt naudu.

— Vivan los tanquistas! (Lai dzīvo tankisti!)

— Salud, amigo! (Sveiks, draugs!)

Tādi saucieni skanēja no visām pusēm. Cits pēc cita pavisam sveši cilvēki cieši spieda viņam roku.

Par tankistu popularitāti liecināja iedzīvotāju izturēšanās kinoteātrī, kad demonstrēja dokumentālu filmu par Pirmā Maija parādi Sarkanajā laukumā. Tiklīdz spānieši uz ekrāna ieraudzīja pazīstamos tankus T-26, viņi pielēca kājās, dedzīgi aplaudēja un korī sauca:

— Viva Rusia!

«BANDIERA ROSSA»

Fašisti atkāpās tādā trakā steigā, ka nepaspēja sabojāt pat lielgabalus. Tos mūsējie piekabināja tankiem un ar visiem lādiņiem aizvilka uz artilēristu pozīcijām.

Par neveiksminieku Franko brīvprātīgie cīnītāji sacerēja parodiju, izmantojot Karmenas āriju «Pār visu zemi mīla valda, visiem likumiem tā pāri iet...» no Bizē operas «Karmena»:

Viegli kā taurenītis no sākuma līdz galam Viņš atlidoja no Kanāriju salām,

Neveicās ar pašiem spāņiem,

Viņš iesāka ar marokāņiem ...

Armanam mīļākā bija cita dziesma. Tar ko dziedāja itālieši, — «Bandiera rossa» («Sarkanais karogs»):

Uz priekšu droši trauc, lai rindās stājam!

Sauc cīņas karogs, sauc cīņas karogs.

Uz kauju aicinot, sauc brīves karogs,

Uz kauju aicinot, sauc cīņā mūs.

Pols to dziedāja skaļi, soļojot uz ēdnīcu, un klusi dungoja, braucot tankā. Dziesma deva jaunus spēkus cīņai. Drausmajam karam galu saredzēt nevarēja.

Fašistus nekādi neizdevās izsvēpināt no dienvidu provinces Andalūzijas. Te atradās viena no galvenajām ostām Kadisa — jūras vārti senajiem spāņu tāl-jūras braucējiem, svešu zemju atklājējiem un konkis-tadoriem. Kā stāsta leģenda — Kadisu nodibinājis Her-kuless. Vēlāk to iekarojuši Romas leģionāri un mauri. Acis te priecēja ne tikai mūžam zaļās palmas, oleandri, magnolijas. Andalūziju auglīgās zemes dēļ uzskatīja par Spānijas maizes klēti. Tāpēc tik svarīgs bija uzdevums to atkarot frankistiem.

Taču tas jau vairs nebija padomju cīnītāju ziņā. Viņus sauca atpakaļ uz dzimteni. Bija piepildījusies Pa-sionārijas vēlēšanās — spāņiem radušies pašiem savi militārie kadri.

Atvadīšanās no padomju kara speciālistiem un karavīriem noritēja sirsnīgā, svinīgā atmosfērā. Iedzīvotāji izgāja ielās ar karogiem un lozungiem. Meitenes no balkoniem meta ziedus. Daudziem acīs mirdzēja asaras. Piezīmju grāmatiņās tika pierakstītas adreses. Spāņu un padomju draugi apmainījās ar fotogrāfijām.

Hosē Diass apkampa pulkvedi Semjonu Krivošejinu.

— Paldies!

Cik ietilpīgs vārds! Tajā skanēja pateicība, draudzība, mīlestība, cieņa ne tikai pret atsevišķiem cilvēkiem, bet pret visu padomju tautu kopumā.

— Karavīriem jāpilda pavēles, — teica Semjons Krivošejins. — Ja jūs palūgtu Maskavu, varbūt mūs vēl atstātu kādu laiku.

— Bet kapteinim Greizem gan par agru atvadīties.

Armānu kā nepieciešamu kara speciālistu nolēma

vēl kādu laiku atstāt Spānijā. Tā ierosināja Bērziņš. Polam vajadzēja apmācīt spāņu jauniesaucamos Ar-čenā.

Atvadoties no sava drauga un priekšnieka Semjona Krivošejina, Armānam drebēja balss.

— Laimīgais, tu drīz būsi mājās. Kad es ieraudzīšu dzimteni?! Bieži sapnī redzu zaļas priedes, sudrabotus jumtus un Latvijas zilos ezerus. Es reiz būšu tur, katrā ziņā būšu. Bet kad? Tagad man katra diena ilgs gada garumā.

No Arčenas Polu nosūtīja uz Valensiju, lai organizētu tanku rezerves daļu un bruņumašīnu ražošanu. Nepieciešama bija pieredzējuša speciālista konsultācija.

— Kas gan cits, ja ne jūs, praktiķis, noradīsiet konstruktoriem uz kļūdām un nepilnībām? — Hosē Diass teica Polam Armānam, un spāņu komunistam bija taisnība.

Frontē, kur ik uz soļa uzglūnēja nāve, kapteinim Greizem neatlika laika domāt par mājām. Taču tagad atmiņas par mājām nedeva miera. Turklāt mājas bija divas — viena Latvijā, kur dzīvoja māte un tēvs, otra — Padomju Savienībā. Arī ģimenes divas — Pols bija iemīlējies skaistajā balerīnā Jeļenā Fjodorovskā. Viņu gaidīja mājās ne tikai desmit gadus vecais dēls Oļegs no pirmās laulības, bet arī sešus gadus vecā meitiņa Inga. Vēstules ceļoja ilgi — pusotru mēnesi. Rakstīt arī drīkstēja tikai «caur puķēm»:

«No kūrorta es tik drīz neatgriezīšos.»

Republikāņu rindās cīnījās arī anarhisti. Viņu karogu rotāja pretenciozs uzraksts: «Nāve vai uzvara!». Šie skaļie, bravūrīgie vīri neatzina armijas disciplīnu, tomēr savs komandieris viņiem bija — resnītis Pala-sioss. Viņš lielīgi staigāja, apkāries ar granātām, gribēdams tādējādi parādīt savu kareivīgumu, bet panāca pretēju efektu — viņa āriene izraisīja smieklus. Tiklīdz vajadzēja saskarties ar briesmām, dūša Palasiosam sašļuka papēžos.

Pols Armāns tādus mutes bajārus nevarēja ciest. Viņam derdzās anarhistu komandiera balamutība, jo no sadursmes ar frankistiem Palasiosa nodaļa parasti izvairījās.

Kad marokāņi bija nostiprinājušies Madridē, universitātes pilsētiņā, Palasioss bezcerīgi paziņoja:

— Šī pozīcija ir nepieejama. No turienes viņus izkvēpināt nav iespējams.

Pols pavērās anarhistu vadonī. Skatiens pauda nicinājumu. Tas it kā iedzina resnīti zemē. Šķiet, Palasioss saruka arvien sīkāks — kā balons, no kura izplūst gaiss.

— Un to sakāt jūs? īstam karavīram vārds «nevar» nepiestāv.

— Jums tagad viegli runāt, — resnītis apskaitās. — Jūs vairs aktīvā karadarbībā nepiedalāties. Jūs esat kļuvis par ierēdni — rūpējaties par tanku rezerves daļu izgatayošanu. Tas viss ir jauki. Bet cilvēkiem rezerves daļu nav. Tāpēc man nav tiesību riskēt ar saviem ļaudīm.

Greize pietvīka aiz dusmām. Viņš alka cīņas. Viņam vajadzēja ostīt pulveri, dzirdēt kāpurķēžu žļakstoņu, sēsties tankā un dzīties pakaļ bēgošam ienaidniekam. Ne reizi viņš vēl nebija apgriezis vai licis pagriezt

tanku par simt astoņdesmit grādiem un bēgt. Vienmēr viņš bija diktējis «spēles» noteikumus, uzbrucis, riskējot ar dzīvību. Un tagad viņam kāds pārmetīs! Nē, sevi apvainot Greize neļaus! Pārāk agri viņu ieskaitīt rezervistos.

— Es jums pierādīšu, ka marokāņu pozīciju iespējams sagraut.

Palasioss neticīgi nošūpoja galvu.

Armāns iekāpa tankā. Viņš jutās droši un brīvi. Pola noteiktība, miers un spēka apziņa ietekmēja ari apkalpi. Viņi sapratās no pusvārdiem.

Tanka pēkšņā parādīšanās starp Filozofijas un Medicīnas fakultātes ēkām pārsteidza frankistus un iedvesa šausmas. Kādu brīdi ienaidnieks izmisīgi pretojās, tad panikā atkāpās. Daudzi kā nopļauti krita uz simtgadīgā bruģa. Pelēkie akmeņi krāsojās sarkani.

Pēc kaujas Palasioss apjucis spieda Greizem roku.

— Mjā ... Jums gan ir ķēriens. Nav taisnības pasaulē, ja šitādam karotājam jākļūst par ierēdni. Kur gan vadībai galva?

Armāns pasmējās. Viņš jutās noguris, bet laimīgs.

Vakarā Bērziņš izsauca Polu pie sevis. Armāns necerēja uz tūlītēju apbalvojumu, bet uzslavu likās nopelnījis. Taču Vecais viņu sagaidīja drūms kā negaisa mākonis.

— Nu, varoni... — Bērziņš iesāka un apklusa, laikam meklēdams trāpīgākos vārdus, ar kuriem nostrostēt Polu. Balss tembrs nevēstīja neko labu. Armāns kļuva uzmanīgs.

— Kāpēc tevi atstāja te? Lai tu viens kautos ar Franko, Hitleru un Musolīni? Gribēji parādīt anarhistiem, kas tu esi par drosminieku? Vai tu arī saproti, ko esi izstrādājis? Ja tevi nebūtu pavadījusi sasodītā veiksme, es tagad stāvētu ar noliektu galvu un birdinātu asaras. «Kritis varoņa nāvē ...» Daudz pareizāk

būtu rakstīt: «Kritis bezprāta nāvē.» Es kategoriski aizliedzu turpmāk tādu patvaļu!

Armāns militāri sasita papēžus.

— Klausos, biedri korpusa komandieri! Nekādu patvaļu! Bet cīnīties frontē jūs man aizliegt nevarat. Es taču vēl neesmu demobilizējies. Kurš cits būtu aizstāvējis Madridi tanī iecirkni?

— Mēdz sacīt, ka uzvarētājus netiesā, — Bērziņš kļuva pielaidīgāks. — Bet tu esi pārāk liels karstgalvis.

Pols gribēja iebilst. Vecais ar žestu apturēja viņu, sak, es vēl neesmu beidzis.

— Drosmei jābūt uzmanīgai, bet riskam gudram. Zinu, ka tu interesējies par teātri. Bet te tu uzstājies kā cirka akrobāts. Tas man bija jaunums.

— Tātad jūs gribat, lai es nodarbojos tikai ar rezerves daļām? — Pols sarūgtināts jautāja.

— Tas ir Spānijas Komunistiskās partijas vadītāju lūgums. Es priecājos, jo tādējādi tev ir lielākas iespējas palikt dzīvam. Tu vēl būsi noderīgs. Savai zemei. Kaut gan ... arī sašautos tankus no kaujas lauka evakuēt vairs nav nemaz tik viegli kā agrāk.

— Jā, — Pols piekrita. — Fašisti ierīkojuši slēpņus un gaida, kad mūsējie līdīs pie tankiem. Tiklīdz pamana, atklāj uguni.

Visu laiku viņi bija sarunājušies krieviski. Negaidot Vecais iesāka latviešu valodā:

— Es tevi atsaucu ne tikai, lai sabārtu. Ir atlidojusi kāda mīļa bezdelīga.

Bērziņš paņēma no galda aploksni.

— Uzmini — kas'tā ir?

— Vēstule. No turienes?

— Jā, sūtne no Latvijas. Sveiciens no Rīgas. To rakstījuši politieslodzītie. Viņi atsakās no Sarkanās Palīdzības par labu Spānijai. Lūk, ko nozīmē solidaritāte! Internacionālisms.

... Tonakt Pols aizmiga tikai uz rīta pusi. Sapni viņš; brauca ar laivu pa Lielupi. Ziedēja ūdensrozes. Viņš gribēja tās saplūkt skaistai, gaišmatainai meitenei, bet„ tiklīdz pārliecās pāri laivas malai, ziedi pazuda.

ESI SVEICINĀTS, TĒVA NAMS!

Padomju Armijas muzejā Maskavā glabājas dokuments, kas apliecina: ar PSRS Augstākās Padomes Centrālās Izpildu Komitejas Prezidija 1936. gada 31. decembra lēmumu Polam Armānam piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums, Ļeņina ordenis un speciāls Goda raksts, kurā teikts, ka viņš izpelnījies augsto apbalvojumu par varonību, cīnoties Spānijā republikāniskās armijas rindās pret fašistiem.

To latviešu vidū, kuru krūtis grezno spožā medaļa «Zelta zvaigzne», viņš ir pats pirmais un pirmais arī visā Padomju zemē, kam Padomju Savienības Varoņa nosaukums piešķirts par nopelniem kaujā.

Apbalvojumu Armānam svinīgi pasniedza Kremlī pēc atgriešanās no Spānijas.

Pols uzskatīja, ka nepietiek ar varoņgaru vien, nepieciešamas arī zināšanas, bet mācīties nekad nav par vēlu, tāpēc iestājās Mihaila Frunzes Kara akadēmijā. Pats lasīja lekcijas par notikumiem Spānijā, par internacionālo brigāžu cīņu, kas ir visspilgtākā antifašistis-kās solidaritātes izpausme vēsturē, sarakstījās ar spāņu biedriem. Viņš ļoti pārdzīvoja Tautas frontes sakāvi, uzņēma to kā personisku traģēdiju. Kad Eiropā sāka liesmot Otrā pasaules kara ugunsgrēks, Armāns atzina, ka upuri Pireneju pussalā nav bijuši veltīgi, — karš Spānijā vismaz uz diviem gadiem attālināja drausmīgā Otrā pasaules kara sākumu.

1941. gadā Pols Maskavā beidza Mihaila Frunzes.

Kara akadēmiju. 28. aprīli Valsts eksaminācijas komisija parakstīja viņa diplomu ar numuru 011500. Ar-māns-Tiltiņš kļuva Sarkanās Armijas pulkvedis.

Atvaļinājuma laikā viņš kopā ar jauno sievu Jeļenu un meitiņu Ingu (dz. 1931. g.) viesojās Latvijā. Kopš aizbraukšanas uz Parīzi piecpadsmit gadu laikā Polam tikai vienu reizi bija izdevies apciemot Rīgā vecos pa-grīdniekus. Toreiz viņu izsekoja okšķeri. Tomēr Ar-jnāns atkal kārtējo reizi savu «paziņu» bija apvedis ap stūri.

— Še tev lats, iedzer uz manu veselību! Es pa to laiku frizētavā noskūšos, — viņš sacīja «astei». Špiks naudu paņēma, bet projām netaisījās iet — uzticīgi gaidīja pie durvīm. Polam frizētavā strādāja bērnības ►draugs. Tas izveda viņu pa sētas izeju pagalmā, no kurienes Armāns nokļuva uz citas ielas. Un sekotājs palika ar garu degunu.

Drīz jau būs apritējis gads, kopš Latvijā atjaunota padomju vara. Ielas, pa kurām jaunībā staigāts, uzbangoja viņā mīļas atmiņas. Pols nebija sentimentāls, bet sirds savādi trīsēja un daudz netrūka, lai vajadzētu meklēt mutautiņu. Abām pavadonēm viņš vienā laidā stāstīja un rādīja: jums jāredz vēl tas un tas arī, bet tas jau nu noteikti.

Armānu interesēja arī, kurš no pazīstamajiem aktieriem vēl strādā teātrī un vai atceras Tiltiņu — sargu, •sulaini, izsūtāmo zēnu, trešo kareivi, septīto kraukli, vienu no tautas.

Drāmas teātra dežurants pasauca aktieri Mārtiņu Vērdiņu.

— Jūs meklē kāds karavīrs.

Tās bija līksmas prieka stundas, kas aizlidoja pārāk ātri.

Pēc tam viņi brauca uz Šķibi. Par šo tikšanos Pols fbija sapņojis ilgus gadus.

Māte aiz pārsteiguma sasita plaukstas un nespēja ne vārda pateikt, tikai glāstīja dēlam galvu kā kādreiz bērnībā, apmīļoja vedeklu un mazmeitiņu, tad atkal pievērsās Polam. Skatījās viņa vājajā sejā, kurā: laiks un pārdzīvojumi bija ievilkuši svešas rievas.

— Vai tu vēl, Paul, proti latviski?

— Vai tad iespējams aizmirst!

Tēva vairs nebija. Nesen Matīss Tiltiņš bija miris ar cukurslimību.

— Tagad tu paliksi te?

— Nevaru, māt.

— Es nedomāju, ka tev jādzīvo pie manis mājāsr jāar, jāsēj un jāpļauj, kaut gan bez vīrieša rokām lau- ļ kos grūti iztikt. Līzetei pašai sava dzīve, un Teodors-jau arī nekad pa zemi nav rušinājies. Arī tev zeme ne* visai... Tu esi skolots, darbs vienmēr atradīsies. Tevi uzreiz iecels lielā amatā.

— Tas nav tik vienkārši, māt, kā tu iedomājies. Esmu armijas cilvēks. Neesmu pats sev kungs un pavēlnieks. Man ir sava priekšniecība. Mums ir stingra, disciplīna.

Māte smagi nopūtās.

— Vai var būt lielākas priekšniecības par paša: māti?

Pauls ievēroja, kā viņai drebēja rokas. Ak kungs,, kā māte novecojusi!

— Vai Fredi tu arī satiec? Kā viņam iet?

Pols paredzēja šo jautājumu. Viņš bija nolēmis izstāstīt mātei patiesību, bet tagad nespēja. Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit septītajā gadā Alfrēdu Tiltiņu nepamatotu aizdomu dēļ apsūdzēja Dzimtenes nodevībā. Pols bija svēti pārliecināts par brāļa nevainību, ticēja viņam vairāk nekā pats sev, jo Alfrēds visu mūžu viņam bija paraugs, īsts partijas biedrs. Alfrēdu*

Tiltiņu reabilitēja tikai pēc nāves. Kāpēc uztraukt māti? Kāpēc sāpināt viņu?

— Tikpat aizņemts kā vienmēr, — Pols sacīja, skatīdamies māmuļai garām. — Bieži dodas ārzemju komandējumos.

— Kādreiz sen, sen man bija divi gaišmataini puisīši. Mīļi un paklausīgi. Kur viņi tagad palikuši? Pazuduši pasaules vējos. Francijā, Spānijā, Krievijā ...

Māte itin labi saprata, ka dēlu nepārliecinās, — viņš ir stūrgalvīgs, ja kaut ko ieņēmis galvā, tad pat ar bomi to ārā vairs neizdzīt.

— Es pie tevis atstāšu savu meitiņu Ingu. Lai ieelpo Latvijas gaisu. Tā tev būs visdrošākā ķīla, ka es rudenī atbraukšu. Tagad jau no Maskavas līdz Šķibei attālums sarucis pavisam niecīgs. Ja arī ne pārāk bieži varēšu tevi apciemot, domās būšu pie tevis.

— Raksti vismaz biežāk vēstules!

— Slinks esmu bijis, māt. Tāds kā Pērs Gints.

— Pareizi. Nopērt tevi vajadzētu, — lāgā nesadzirdējusi vai arī nesaprazdama, ko dēls saka, māte piebalsoja.

Ingu vēl nemocīja nekādas problēmas. Viņai šeit patika. Te bija plašums un brīve.

Visātrāk meitene sadraudzējās ar suņuku. Tas nepievērsa uzmanību ne Jeļenai, ne Polam, bet grūstīja savu miklo purnu tieši Ingas azotē. Un vēl viņai prieku sagādāja cālēni — tādi mazi, dzelteni, pūkaini, čiepstoši kamoliņi. Tādus viņa bija redzējusi tikai bilžu grāmatās.

— Tev būs jāmācās runāt latviski, — vecmāmiņa teica. — Citādi mums abām grūti saprasties.

— Es jau daudzus vārdus protu, — meitene lepni atbildēja. — Man tētis iemācīja. Labģēn, bābuška!

— Vecmāmiņ!

— Da, cāmammiņ!

— Ek tu skolotājs! — māte atkal pievērsās dēlam-Šķiršanās izvērtās skumja. Taču Pauls ne mirkli nešaubījās, ka Ingai te būs labi.

... Svētdien, pirms Jāņiem, hitleriskā Vācija nodevīgi uzbruka Padomju Savienībai, un Pols Armāns vairs nepaguva aizbraukt meitiņai pakaļ. Inga visu okupācijas laiku pavadīja pie vecmāmiņas Zemgalē-

DZIMTENEI GRŪTĀ BRĪDĪ

Hitlera ģenerāļu izstrādātais «Barbarosas plāns» paredzēja ātri iekarot Padomju Savienību, kuru spēcīgākās rietumvalstis uzskatīja par «milzi uz māla kājām»-Fīrers lielīgi izbazūnēja visai pasaulei, ka pēc divām, trim nedēļām vācu karaspēks jau būšot Maskavā. Ar-mānam Hitlera pašreklāma atsauca atmiņā Franko dižošanos Spānijā.

Kara sākumā pretinieka pārākums patiešām bija nomācošs — fašistu karaspēks jau laikus tika sakoncentrēts pie mūsu valsts robežas. Pirmajos ešelonos ietilpa desmit ienaidnieka tanku divīziju — divas reizes vairāk nekā Sarkanajai Armijai.

1941. gada rudenī ienaidnieks stāvēja pie Ļeņingra-das un apdraudēja arī Maskavu. Taču fašistu ģenerāļi pārāk zemu bija novērtējuši Sarkanās Armijas kaujas spējas. Mūsu karavīru varonība un izturība biedēja hitleriešus, tik sīvu pretestību viņi necerēja sastapt. Padomju ļaudis cīnījās par katru māju, par katru zemes pēdu. Nepilngadīgi puiši un pat meitenes devās uz kara komisariātiem, pieteicās brīvprātīgajos, lūdzās un pārliecināja, neatlaidās tik ilgi, kamēr viņus pieņēma.

Pulkvedis Armāns kara sākumā bija 51. tanku divīzijas komandiera vietnieks Brjanskā. Jūnija beigās di-

vīzijai pavēlēja doties uz Rietumu fronti. Ar tik lielu pieredzi tanku komandēšanā kaujas apstākļos, kāda bija Polam Armānam, nevarēja lepoties neviens cits virsnieks. Dodoties uz norādīto rajonu, pulkvedi uztrauca tanku kolonnas lēnā virzīšanās uz priekšu. Kļuva skaidrs, ka bataljons pārgājiena priekšgalā neizpildīs pavēli un septiņos no rīta nesasniegs lielo meža masīvu. Atklātā vietā padomju tankus rītausmā viegli varētu pamanīt ienaidnieka bumbvedēji.

Armāns saniknots apstādināja mašīnu, kurā brauca bataljona komandieris Dragunskis.

— Kāpēc jūs neieradāties laikā? Ko ar jums lai iesāk? Nošaut tūlīt vai nodot tribunālam?

Bataljona komandieris savu vainu saprata — nedrīkstēja apstāties un ļaut apkalpei mieloties kā miera laikā. Drīz vien Pola dusmas noplaka — un viņš spēja xunāt atkal mierīgi.

Jūlija beigās pulkvedi Armānu izsauca uz Sarkanās Armijas Kadru pārvaldi un paziņoja, ka viņam jākļūst par pasniedzēju Bruņutanku un mehanizētā karaspēka akadēmijā. Dažus mēnešus vēlāk pienāca pavēle akadēmijai evakuēties uz Taškentu.

Pols ieradās jaunajā dzīves un darbavietā ar diviem koferiem, kur atradās visnepieciešamākie apģērba gabali un grāmatas. Oktobra svētku vakarā viņš klausījās pa radio Staļina runu Sarkanajā laukumā un priecājās, ka parādē piedalījušies vairāk nekā divi simti tanku. Tieši no parādes tie devās uz kaujas pozīcijām Piemaskavā. Pols arī rāvās uz fronti. Ne klusumā pie maketa viņš vēlējās komandēt kauju, bet tur, kur kauc bumbas un sprāgst lādiņi, kur cīņā laužas viņa tanki.

— Jautājums ir principiāls, — viņam teica kara komisariātā. — Kadru virsnieki jāsaglabā.

Pols noskaitās.

— Ja Dzimtenei klājas grūti, virsnieka vieta ir frontē, ļ Citādi tas vairs nav virsnieks, bet gan «aizmugures žurka»!

— Virsniekam pirmām kārtām jābūt disciplinētam un jāprot paklausīt. Gatavot jaunos kadrus ir tikpat atbildīgs uzdevums kā komandēt tanku brigādi.

— Es lasīšu lekcijas, bet cits manā vietā kausies. Tā es neesmu ar mieru.

— Lūdzu, pulkvedi Armān, nepaaugstiniet balsi! Dariet, ko jums liek!

Pols Armāns aizrakstīja vēstuli Sarkanās Armijas, ģenerālštāba priekšniekam maršalam Georgijam 2uko-vam. Viņa lūgumu ievēroja. Droši vien Armānam palīdzēja arī milzīgā tankista pieredze. Kurš gan vēl labāk par viņu zināja, kā ar šo zaļo «bruņurupuci» apieties? Turklāt viņam bija skaidri arī daudzi taktiskie gājieni.

Maskavas aizstāvēšanas kaujās Polu Armānu iecēla par 11. tanku brigādes komandieri, bet dažus mēnešus vēlāk viņš jau komandēja 6. tanku korpusu.

Padomju konstruktori bija radījuši jaunus tankus T-34 un smagos KV. Kad ienaidnieks lauzās uz mūsu Dzimtenes sirdi Maskavu un revolūcijas šūpuļpilsētu Ļeņingradu, Kirova rūpnīcas direktoru izsauca uz partijas Centrālo Komiteju un deva uzdevumu izpētīt, vai uz Čeļabinskas traktoru rūpnīcas bāzes iespējams ražot tankus. Atbilde bija pozitīva, un slaveno Kirova rūpnīcu evakuēj'a uz Urāliem, kas sagaidīja atbraucējus ar bargu salu — četrdesmit grādiem. Triecientempā radās vesela pilsētiņa — Tankograda. Trīs nedēju laikā tika samontēti darbgaldi. Vilcināties nedrīkstēja. Katru dienu direktora kabinetā atskanēja zvans no partijas Centrālās Komitejas: vai drīz sāksiet ražot?

Gūstā saņemtie vācu virsnieki bija izstāstījuši, ka hitleriešu konstruktori radījuši jaunus tankus un pašgājējus lielgabalus, kas izmēģināti poligonā pie Inte-borgas. Konstruktoru Žozefu Kotinu steidzīgi izsauca uz Maskavu. Tikko atgriezies Čeļabinskā, viņš tajā pašā naktī sasauca rūpnīcas vadošos kadrus. Konstruktori apspriedās, un divdesmit piecu dienu laikā «piedzima» pašgājējs lielgabals.

Fašisti sevišķi baidījās no padomju tankiem, kas bija nosaukti Staļina vārdā — JS. Mūsu izlūki atrada slepenu pavēli, kurā ienaidnieka pavēlniecība lika saviem tankistiem izvairīties no tiešas sadursmes ar krievu tankiem un šaut tikai no slēptuves.

Dažreiz Pols Armāns iesēdās hitleriešu tankā, ko bija izdevies tiem atņemt, un pārgalvīgi drāzās virsū pretiniekam, iznīcinādams savā ceļā pārbiedētos karavīrus un pārvērzdams lūžņu kaudzē Lielvācijas mašīnas.

— Man nav iebildumu pret veiksmi, — Armans atzinās. — Ar drosmīgu sirdi vien ir par maz. Vajadzīga arī galva uz pleciem.

Reizēm hitlerieši šāva tik neprecīzi, ka visi lādiņi krita upē, mērķi nesasnieguši.

— Labi tēmē, — korpusa komandieris komentēja. — Zivis ar vēderiem uz augšu. Nu, kas ir, puiši, savāciet līdakas! Būs garšīga zupa. īsta miera laika maltīte.

Pols ironizēja par fašistu kaujas reglamentu, taktikas šablonismu, jo jutās par viņiem daudz pārāks, mācēja patstāvīgi vērtēt situāciju, acumirklī pieņemt lēmumu.

Ievērojis, ka priedulāja kreisajā pusē redzami daži pretinieka tanki, korpusa komandieris pasmaidīja — re, kā mānās, galvenais trieciens gaidāms no labās puses. Tā viņiem mācīts.

Saviem komandieriem Pols Armāns skaidroja:

— Karavīriem, kam nav iniciatīvas un skaidra prāta, jādod recepte katram gadījumam. Bet vairāk par četrām receptēm nevar dot, jo tad vairs nebūs pavēle, bet gan hrestomātija karaskolām. Tāpēc ienaidnieks jāsit tik ilgi, kamēr visas četras receptes būs izlietotas. Piekto viņš nespēs izgudrot un tiks sakauts.

Vēstulēs pat Jeļenai Nikolajevnai viņš nenocietās un sāka skaidrot taktikas jautājumus.

Pols Armāns atkārtoja savu Spānijas varoņdarbu — ielīda degošā tankā un izvilka mehāniķi vadītāju, kas vēl bija dzīvs, bet saviem spēkiem nespēja izkļūt laukā. Pols apdedzināja rokas, apsvilināja seju, bet jutās laimīgs, jo bija paklausījis savai sirdsbalsij — izglābis biedru. Turpat tuvumā atradās ierindas tankisti un zemākas pakāpes virsnieki, bet viņi ar savu dzīvību neriskēja.

Korpusa komandierim pulkveža uzpleči it kā neeksistēja. Ja kāds tanks atteicās klausīt, Armāns līda zem tā uz vēdera, lai atrastu defektus, organizēja tanku evakuēšanu.

Pols pats arī pratināja sagūstītos fašistus.

— Ja ienaidnieks raud, tas kaut ko nozīmē, — teica Armāns. Taču gūstekņus sist viņš neļāva. Jauns karstgalvis automātists Dmitrijs krūmos bija noķēris fašistu kareivi un piekāvis.

— Kā tu iedrošinājies? — komandieris viņam pārmeta. Mitja mirkšķināja skropstas, nesaprazdams, kāpēc pulkvedis ^.rmāns tā rūpējas par pretinieka neaizskaramību. — Mēs nedrīkstam kļūt līdzīgi viņiem!

Vietējie iedzīvotāji bija stāstījuši Polam, kā piedzērušies hitlerieši situši bērnus un paši priecājušies. Okupētajā teritorijā cilvēki aizmirsa smieties un smaidīt. Pat uz mežu ogot nevarēja doties, jo fašisti šāva bez

brīdinājuma. Viņi domāja; ka sievietes izliekas par ogotājām un uztur sakarus ar partizāniem. Kad Armāna: tankisti atbrīvoja sādžas, bērni baidījās arī no viņiem — tik lielas šausmas viņiem bija iedvesuši karavīru formas tērpi.

DĒLS KĻŪST PAR VĪRU

Kauju starplaikā vai arī īsi pirms ausmas Pols Ar-māns rakstīja vēstules tuviniekiem ar zīmuli, bieži, vien steigā, tomēr burti bija kaligrāfiski, un grafologi pēc rokraksta nekļūdīgi varētu noteikt viņa raksturu: enerģisks, stingrs, nelokāms.

Tanku korpusa komandieris tik ļoti neieredzēja vācu^1 fašistus, ka pat dēlam Oļegam no svešvalodām ieteica mācīties franču, nevis vācu.

«Mācies, dēls! Dzimtenei vajadzīgi gudri cilvēki. Negaidi, ka tev skolotāji visu pateiks priekšā, apgūsti zināšanas patstāvīgi. Visvairāk cilvēku izglīto labas grāmatas, tāpēc lasi daiļliteratūru, kā arī tehniska satura un militāra rakstura grāmatas ...»

Oļegs tika audzināts stingri — spartiskā garā. Ar-māns viņu nekad nepēra, bet par palaidņošanos lika stāvēt kaktā. Tas saucās «mājas arests». Nepaklausīt dēls nemaz neuzdrošinājās. Ar tēva varoņdarbiem viņš-lepojās. Zēna sirds bija pilna ar gaišām, cildenām jūtām. Pat sadzīves sīkumos Oļegs centās atdarināt tēvu: tīrīja zobus nevis ar pastu vai pulveri, bet ar ogli. Arī savas lietas viņš kārtoja tikpat akurāti kā Pols savas mantas, dodamies komandējumos vai izbraukumos.

Būdams frontē, tēvs vēstulēs deva Oļegam arī praktiskus padomus:

«Apšuj velteņiem pēdas ar vecu šineļa drēbi, tad tie ilgāk kalpos.»

Vairākās vēstulēs dēls uzdeva vienu un to pašu jautājumu, kas nodarbināja puikas prātu: «Cik fašistu tu esi iznīcinājis?»

Pulkvedis Pols Armāns atbildēs pacietīgi skaidroja, ka viņa uzdevums ir redzēt kauju kopumā. Vēstulē, kas datēta ar 1942. gada 18. augustu, tanku korpusa komandieris gan atzinās: «Vakar aizraidīju uz viņpasauli divus hitleriešu virsniekus.»

Vēstule dēlu sajūsmināja. Viņš tik ilgi to pārlasīja, kamēr zināja no galvas.

Tāpat kā visi pusaudži, Oļegs draiskujojās un reizēm izdarīja arī blēņas. Kādā vēstulē Jeļizaveta uzrakstīja Armānam, ka dēls vasarā laukos palaidņojies: spēlējis karu un ar pīķi trāpījis bullim ausī. Oļegs taisnojās, ka bullis pats vainīgs, jo uzskrējis pīķim virsū. Tēvs dusmīgs strostēja drosmīgo toreadoru par to, ka viņam pietrūcis dūšas atzīties.

«Nekas nav tik nožēlojams kā gļēvs cilvēks.»

Armāna vēstule šoreiz beidzās ar pravietiskiem vārdiem:

«Tu jau esi pietiekami liels, lai uzsāktu kaut ko prātīgāku.»

Tāds brīdis pienāca ļoti drīz.

Pols vēlējās, lai viņa dēls kļūtu par tankistu. To pašu vēlējās arī Oļegs.

— Tu jau no bērna ratiņiem uzreiz esi iesēdies tankā, — tēvs atgādināja. — Tā rēkoņa tev ir aizstājusi šūpuļdziesfriu un modinātājpulksteni. Ja tavā dzīvē iestātos klusums, tas būtu nomācošs.

1942. gada rudenī Oļegs Armāns iekāpa tankā, nevis lai vairs pavizinātos kā citkārt, bet gan lai dotos kaujā.

— Tikai nedomā, ka tev klāsies viegli, — sacīja pulkvedis Armāns, uzsizdams jaunajam tankistam uz

pleca. — Ne uz kādām atlaidēm neceri tāpēc, ka tur esi mans dēls.

Tanks tikai ārēji izskatījās neieņemams cietoksnis,, patiesībā tas bija tikpat viegli ievainojams kā jebkura mašīna. Bija tanki, kuriem nepaveicās — gada laikā septiņas reizes izgāja no ierindas. Katru reizi mūsu tehniķi tos no jauna saremontēja. Apkalpei klājās, daudz grūtāk: daži tankisti mēnešiem ilgi gulēja hospitāļos, bet citi. ..

Gandrīz pirms katra tanka pa priekšu vajadzēja izsūtīt sapierus, jo friči neskopojās ar mīnām, un ikviena zemes pēda varēja būt liktenīga. Oļegs par šausmām un nāvi zināja vēl visai maz, viņš sapņoja par varoņdarbiem. Pusaudža sirdī dzīvoja romantiska jūsma.

Ieraudzījuši Armānu, junioru, priekšējās līnijās, virsnieki protestēja:

— Viņš taču vēl pavisam bērns. Biedri pulkvedi, kāpēc jūs viņu ataicinājāt uz fronti?

Pols sarauca uzacis.

— Viņam ir jau piecpadsmit gadu. Gaidars viņa vecumā komandēja pulku. Ja mans dēls nobīstas un mēģina slēpties, nošaujiet viņu kā dezertieri un man nerādiet!

Nežēlīgi vārdi. Taču Pols Armāns zināja, ko saka. Viņš par savu dēlu bija pārliecināts.

«MANA SAULĪTE...»

Jeļena Fjodorovska arī vēlējās nokļūt frontē — nevis lai sniegtu koncertu, bet lai diendienā būtu kopā ar karavīriem, kas sit ienaidnieku un kaldina uzvaru. Cīnīties iespējams ne tikai ar ieroci rokās. Dzimtenei, dārgs ir katrs cilvēks. Jeļena spēja saprast citu sāpesr, viņa likās īsti piemērota medicīnas māsas darbam.

Pols bija citādās domās.

— Medicīnas darbinieku mums pietiek. Butu labi, ja 'tu beigtu sakarnieku kursus.

Šoreiz Jeļena nepaklausīja vīram. Viņa juta aicinājumu atvieglot ievainoto cīnītāju ciešanas. Tomēr frontē ilgi neiznāca būt. Kara otrajā gadā Armāna sieva dzemdēja otru meitiņu. Nosauca to par Olgu.

Oļa, Oļečka ...

Jeļena bija gaidījusi dēlu un satraukta sūtīja vēstuli uz fronti. Armāns nekavējoties atbildēja un centās •sievu mierināt.

«Mīļā, kā Tu vari uztraukties, ka esi laidusi pasaulē meitu, nevis dēlu? Vakar visu nakti pie manis nosēdēja Nataša Zvonareva un pratināja, ko es gribot vairāk — dēlu vai meitu. Lai gan Nataša pazīst mani četrpadsmit gadus, viņa nespēja mani saprast un domāja, ka es no viņas slēpju savu nemieru un izliekos, ka vienādi vēlos gan dēlu, gan meitu. Man patiešām, dārgā, pret to ir pašam sava attieksme. Man ir vienalga, kāda dzimuma pārstāvis ieradies šajā baltajā pasaulē. Piedzimis bērns, un no viņa jāizaug Cilvēkam. [.. ] Mums taču ir Ingucītis, vai viņa nav jauka meitenīte, kas solās kļūt par Cilvēku? Oļečkai tāpat jāizaug un jātop par Cilvēku. Zēnam nav grūti, balstoties uz tēva autoritāti, iziet cilvēkos; meitenei to izdarīt nav tik viegli, un tas pat ir labāk. [.. ]

Priecājos, ka Oļečka dzimusi slavenajā gadadienā, kopš pasaulē notikusi pirmā tanku kauja. Tā sākās rītausmā. Mana laime, kaut tu ātrāk tiktu uz kājām! Saudzē sevi, tātad arī Oļečku. [.. ] Lai Oļečka neslinko un uzraksta man vēstuli. Skūpstu abas.»

Savai mazajai meitiņai pulkvedis Armāns sacerēja pirmo vēstuli, guļot zem tanka. Viņš dēvēja Oļu par Pilieniņu. Vai tāpēc, ka viņa bija apaļa? Bet varbūt

tāpēc, ka vienā ūdens pilienā atspoguļojas jūra un mazā Oļečka šķiet kā vesela pasaule?

«Mīļais Pilieniņ Oļečka! Kā Tu dzīvo un kā Tev ar veselību? Vai Tu pagalmā pietiekami skaļi kliedz, kad Tevi ievīstītu atstāj vienu? Dienā pūt no visa spēka, attīsti plaušas! Bet naktī vajag no kliegšanas atturēties, lai mammai būtu miers.

Man iet labi. Šodien pēros pirtī un nožēloju, ka Tevis šeit nav, jo zinu, ka Tev patīk mazgāties. Rīt Tev paliks septiņi mēneši, apsveicu Tevi sakarā ar šo notikumu. Tagad Tu esi sešdesmit astoņas reizes jaunāka par mani. Cieši skūpstu Tevi un mammu. Atraksti slepeni man vēstuli. Tavs tētis.»

1942. gada pēdējās dienās Polam Armānam radās iespēja apciemot ģimeni. Brauciens ar mašīnu ilgtu tikai kādas trīs stundas. Un tomēr karavīrs uzvarēja vīru un tēvu. Viņš neaizbrauca.

«Tu zini, dārgā, es varu ignorēt visu pasaulē, bet nespēju rīkoties pret savu sirdsapziņu, jo vairāk pret sirdsapziņas augstāko izpausmi — karavīra godu.»

Frontē aizturētais maigums atklājās Armāna vēstulēs. Jeļenu Nikolajevnu viņš uzrunāja par savu «saulīti».

«Raksti, strādā, atpūties un, atceroties mani, neskumsti, bet priecājies un nesēdi drūma mājās.»

Sievas dzimšanas dienā 12. jūnijā Pols izvārīja šokolādi, un tas bija gaišs svētku brīdis frontes ikdienā.

«Arī pagājušajā gadā šajā dienā mēs atradāmies dažādās vietās. Toreiz laiks vēl bija mierīgs, Tu rosījies pa Maskavu, kravāji mantas, gatavojies braukt pie manis, bet es ārdījos Brjanskā. [.. ] Tagad tik drīz netiksimies, bet esmu pārliecināts — šis gads atnesīs mums vairāk prieka nekā iepriekšējais. Hitleriešu sakāve — tā ir laime, un mēs viņus sakausim! Tad atnāks visi mūsu prieki un īsta, laba, gaiša

dzīve. [.. ] Georgijs Konstantinovičs (Žukovs. — A. A.) grib uzticēt man citu darbu, savā ziņā vienīgo saimniecību. Acīmredzot tā arī ir veiksme. Spānijā arī teica, ka man veicoties ...»

1942. gada vasarā vēl bija tālu līdz uzvarai, bet Ar-māns tai nešaubīgi ticēja un centās iedvest ticību arī Jeļenai.

«Tu raksti, ka fašisti izlauzušies līdz Voroņežai. Tas ir ļoti nopietni, bet esmu pārliecināts, Tu nekrīti izmisumā kā mietpilsoņi, bet gluži otrādi — uzmundrini citus. Mums ar Tevi nevis kā nejaušiem karavīriem, bet tādiem, kas pārliecināti par partijas spēku, skaidrs ir galamērķis — uzvara. Fašisti ir stipri, bet uz katra soļa var just: viņi kļuvuši vājāki nekā bija kara sākumā.»

Dzīvesbiedre jutās pārsteigta, no kurienes grūtajos frontes apstākļos Pols smeļas tik milzīgu optimismu.

«Es esmu dzīvespriecīgs, bet arī nikns,» Armāns atbildēja. «Kāds dzejnieks teicis: «Sirds kļūst cieta no naida.» Man ir divas sirdis — viena mīlestībai pret Dzimteni, dzīvi, cilvēkiem, Tevi, otra — naidam pret parazītiem. Lai gan tā ir viena un tā pati sirds. Kas prot mīlēt, tas prot arī nīst. Kas prot jokot un smieties, tas prot būt arī nopietns. Kas prot līksmot un dejot, kad citiem vairs nav spēka, tas nelaimē var kļūt stingrāks par granītu. Lūk, cik daudz pamācošu aforismu! īsts Oskars Vailds! ...»

Citā vēstulē ieskanējās doma par stāvokļa nopietnību frontē, par gātavību upurēties Dzimtenes brīvības vārdā.

«Cilvēks nav nemirstīgs, nemirstīga ir tauta. Tautai ir tiesības prasīt no saviem dēliem, lai daļa no viņiem atdotu savas dzīvības visas tautas glābšanai, Dzimtenes glābšanai. Kurš neko negrib ziedot, tas zaudē visu. To māca visu laiku un tautu vēsture. [.. ] Cieši skūp-

stu Tevi, skūpstu ar nogurumā sausām lūpām. Tev taisnība, mierīgas dienas un naktis es sen vairs nepazīstu.»

Armāns daudz bija pieredzējis savā raibajā mūžā, bet fašistu zvērības okupētajos apgabalos radīja tādu dvēseles satricinājumu, ka viņš ilgi vēl nevarēja atgūties.

«Es redzu sievietes, kuras izvarotāji mocījuši, un blakus karātavās pakārtus vīrus. Nedomāju, ka karš mani var vēl ar kaut ko pārsteigt un satriekt. Bet fašisti mani pārsteidz atkal un atkal. Vai tiešām tā pati tauta mums devusi Gēti, Bēthovenu, Mocartu, Feier-bahu, Hēgeli?»

Pols Armāns interesējās par mākslu, daudz lasīja, labprāt klausījās mūziku, bija kompetents teātra jautājumos. Viņš pazina daudzus aktierus un pat frontē dzīvoja līdzi viņu panākumiem.

«Tagad Tu dzirdi, ka sākas četrdesmit otrā gada simfonija? Pagātnē Čaikovskis uzrakstīja simfoniju «1812. gads». Kā Tu domā — vai Sostakovičs uzrakstīs mūziku par šo gadu? Vai viņam pietiks pulvera? ...

. .. Lasīju, ka iznākusi filma «Mūsu pilsētas zēns». Interesanti, kā viņi pārtaisījuši lugu? Atraksti man pēc noskatīšanās. Vai Tev ir sakari ar CMDN (Centrālais mākslas darbinieku nams. — A. A.), Aktieru namu? Kur tagad atrodas Boriss Mihailovičs Fiļipovs (Centrālā mākslas darbinieku nama direktors. — A. A.)? Frontē vai Maskavā?

Vai Ruslanu nesatiec? [. . ] Skūpsti viņu no manis, apsveic jauno Nopelniem bagāto aktrisi. Priecājos par viņu, par Alekseju Popovu (Sarkanās Armijas teātra galvenais režisors. — A. A.), Par Utjosovu (Leonīds Utjosovs — populārs dziedonis. — A. A.) ...»

Lai gan Pols nekad nežēlojās par savu veselību un virsnieku vidū bija viens no fiziski spēcīgākajiem,

tomēr pēc negantas kaujas māca ari negants nogurums. Nebija pat spēka izlasīt ilgi gaidīto sievas vēstuli. Rindas saplūda kopā, acis lipa ciet. Sešas stundas gulēja kā nosists un atkal devās kaujā.

«Esmu ļoti aizņemts, un manas vēstules Tu saņemsi neregulāri, tāpēc neuztraucies. Lasi laikrakstus, un Tu zināsi, ko darām. Cieši, cieši apskauju Tevi un skūpstu, manu gaišumiņ ...»

Armāna ģimene badu necieta. Jeļena rakstīja, ka reiz nopirkusi pat jaunos kartupeļus un tādus gardumus kā aprikozes un persikus. Pols tomēr no saviem ietaupījumiem sūtīja vēl uz mājām cukuru un konservus. Viņš staigāja laimīgs, ja varēja kādam sagādāt prieku.

Toties dienesta darīšanās viņš neļāva jaukties arī dzīvesbiedrei. Šai ziņā Armāns bija nepielūdzams.

Jeļena lūdza vīram izgādāt adjutanta vietu draudzenes Tamāras Cereteli brāļadēlam.

«Adjutants man nepieciešams ar plašu redzesloku, izglītots, drošsirdīgs. Brīdini Tamāru, ka manā karaspēkā viņas brāļadēlam draud lielākas briesmas nekā parasti frontē. Viņš būs pašās karstākajās kauju ugunīs. Paskaidro viņai arī, kādas prasības man ir pret dienesta pienākumiem, lai viņa pēc tam man nepārmet.»

Kad Armāns pavēstīja frontes biedriem, ka pie viņa ieradīsies sieva, dažs nodomāja: «Māksliniece! Pulkveža madāma. lakoti nadziņi. Gredzeni pirkstos. Poļu frizūra. Manierīga. Ķildīga.»

Jeļenas Nikolajevnas vienkāršība un sirsnība virsniekus apbūra. Viņi jutās patīkami vīlušies. Štāba priekšnieks Zadrožnijs sajūsmināts iesaucās:

— Paša, viņa ir mūsējā! Savs cilvēks ... Kāpēc tu mūs neiepazīstināji agrāk?

Armāns sievas klātbūtnē atplauka, atmaiga, viņa sejai bija pārskrējusi saule.

— Tik maz mums iznācis, Aļonuška, pabūt kopā.

— Ko lai dara, Paša, ja savus tankus tu mīli vairāk.

— Nu tu gan esi netaisna! Es mīlu tikai tevi. Kad sakausim fašistus, palūgšu atvaļinājumu un aizbrauksim uz Latviju. Diez kā tur mūsu meitiņai klājas? Pēc kaujas reizēm jūtos noguris kā suns, bet nevaru aizmigt — mācas virsū drūmas domas. Ar vēl lielāku niknumu tad metos cīņā. Gribas atriebties par visām pārestībām, ko okupanti nodara mūsu zemei un cilvēkiem.

Pols neslēpa sievai, ka jaunas meitenes reizēm raksta viņam uz fronti vēstules.

— Tu tikai nedomā, mīļā, ka tavs Pols kļuvis donžuāns un sācis meklēt piedzīvojumus. Katra rindiņa vēstulē ir kā saules apspīdēta taciņa uz aizmuguri. Es pat esmu pārliecināts, ka tiem karavīriem, kuri biežāk saņem vēstules no mājām, vieglāk pārciest frontes grūtības.

— Es tev ticu, Paša. Bez ticības es nemaz nespēju dzīvot.

— Bet nu jocīgas arī tās jaunās meitenes, — Pols atcerēdamies iesmējās. — Viena interesējās vēstulē, cik man gadu. Es, protams, neslēpu. Un šī vairs neraksta. Laikam nospriedusi, ka es esmu par vecu. Bet četrdesmit taču ir paši spēka gadi. Zini, Aļonuška, es esmu nolēmis nodzīvot līdz piecdesmit sešiem gadiem.

Jeļena satraukti sarāvās.

— Tik vien? Paša, tu esi traks!

— Es domāju, ilgāk nav vērts. Tālāk jau iet uz leju. Jēga ir dzīvot tik ilgi, kamēr esi spējīgs dot sabiedrībai kādu labumu.

— Kā tā drīkst runāt! — sieva viņu aprāja. — Kad tev būs septiņdesmit, tu domāsi pavisam citādi.

— Vai tu tādu veci vairs mīlēsi?

— Tu šaubies?

— Tad jau būs jāmēģina ķepuroties.

PĒDĒJAIS VAROŅDARBS

1943. gada martā Pols Armāns kļuva par Volhovas frontes 4. armijas bruņutanku karaspēka komandieri.

Fīrers bija devis pavēli noslaucīt no zemes Ļeņin-gradu, tāpēc šajā virzienā raidīja savus labākos spēkus. Astoņpadsmitajā vācu armijā, kuru komandēja ģenerālis Lindmanis, ietilpa vairāk nekā 25 divīzijas. Divdesmit deviņus mēnešus Ļeņingradas iedzīvotāji bija ielenkumā, kamēr mūsu karaspēks pārrāva blokādi. Fašisti iestiga Volhovas mežos un purvos. Smagā artilērija un tanki netika cauri, grima nost. Taču mūsu kaujas tehnikai neklājās vieglāk. Nedēļām ilgi no vietas lija. Kad lietus pārstāja, karavīriem uzmācās odu leģioni. Ilgstošā cīņa prasīja no kaujiniekiem varonību un dvēseles spēkus.

Izturības ziņā vecie cīnītāji bija jaunajiem paraugs. Viņi prata arī pazoboties par sevi, draudzīgi apcēla cits citu. Tāda atmosfēra uzturēja mundrumu, neļāva nokārt degunus.

«Ienaidnieku mēs tagad sitam vēl niknāk un neatlaidīgāk,» Pols Armāns rakstīja tuviniekiem no frontes. «Viņam jau krakšķ ribas, tiksim arī līdz mugurkaulam.»

Trīs dienas pirms nāves uzrakstītā vēstule skan kā zvērests:

«Nedrīkstam vairs nevienu pēdu mūsu zemes atdot fašistiem. [.. ] Vai var pieļaut, lai mūsu pēcnācēji nolādētu mūs, ka mēs neesam tos aizstāvējuši pret

verdzību? Mani senči septiņus gadu simteņus smaka vācu jūgā, pēcnācēji — nekad!»

Cilvēkam, kas bija izgājis caur uguni Spānijā un Krievijā, kas, likās, bija dzimis laimes krekliņā, vienreiz nepalaimējās. Tas notika 1943. gada 7. augustā Porečjes sādžas tuvumā.

Jau iepriekš Armāns bija lūdzis Volhovas frontes pavēlniecību pārcelt viņu operatīvā darbā. Bruņutanku karaspēka komandiera darbs pulkvedi neapmierināja — pārāk tālu no priekšējām līnijām. Pols atkal vēlējās komandēt tanku brigādi. Viņa lūgumu ievēroja — Armānu apstiprināja par 122. tanku brigādes komandieri. Šī brigāde ietilpa 8. armijas trieciengrupā, kura gatavojās uzbrukumam.

Visas lielās kaujas sākušās rītausmā. Gaismai svīstot, ari mūsu kājnieki un tankisti 7. augustā kārtojās uzbrukumam. Par pretinieka spēkiem īstas skaidrības nebija. Arī sagūstītā «mēle» neko sakarīgu un izsmeļošu pateikt nespēja. Stāvokļa nenoteiktība pulkvedi Armānu kaitināja un nervozēja. Arēji viņš gan centās izlikties mierīgs, lai nesētu šaubu sēklu savos padotajos.

Štāba priekšniekam apakšpulkvedim Leonīdam Safo-novam Armāns lika sagatavot piecus tankus T-34 un ar automātiem apbruņotus desantniekus no 165. strēlnieku divīzijas. Pirms izšķirošā trieciena viņš pats gribēja noskaidrot gaidāmā uzbrukuma apstākļus un novērtēt pretinieka spēkus.

Pols sēdēja pijrmā tanka tornī. Kājnieki arvien vairāk atpalika no tankiem. Viņš atcerējās līdzīgu situāciju Spānijā.

Kā viņus iedvesmot?

Pulkvedis Pols Armāns izlēca no tanka un nometa melno ādas jaku. Uz virsnieka formas blūzes iemir-

dzējās Padomju Savienības Varoņa medaļa «Zelta zvaigzne».

— Uz priekšu, Ļeņingradas aizstāvji! — viņš iesaucās savā aizsmakušajā balsī, bet karavīri to sadzirdēja.

Viņa vārdi kā elektriskā strāva izskrēja cauri ierindai. Zaļš vilnis traucās augšā pretī ienaidniekam, un nekāds spēks pasaulē to vairs nespēja apturēt, pieplacināt pie zemes.

Bet pats saucējs saļima. Klusi, bez vaida. Viņu bija trāpījusi galvā fašistu snaipera lode. Astoņos un trīsdesmit minūtēs pārstāja pukstēt Pola Armāna drosmīgā sirds.

Līdz vēlam vakaram kritušo pulkvedi neizdevās iznest no kaujas lauka. Šķita, pat pēc Armāna nāves ienaidnieks baidās no viņa. Vietu, kur bija saļimis Pols, hitlerieši nemitīgi apšaudīja. Divpadsmit padomju karavīru mēģināja aizkļūt līdz pulkvedim, bet. neizdevās nevienam. Trīs sapieri ziedoja savas dzīvības.

Tad grūto uzdevumu uzticēja veikt 641. strēlnieku pulka izlūkam jefreitoram Nikolajam Fominam. Jau agrāk viņš bija apbalvots ar medaļu «Par varonību». Lai pretinieks viņu nepamanītu, Nikolajs nogaidīja tumsas iestāšanos. Kad raķetes uz īsu brīdi apgaismoja apkārtni, viņš uzmanīgi izlūkoja ceļu. Atbalstījies uz elkoņiem, Fomins līda arvien tālāk un tālāk. Lai nenovirzītos no mērķa, viņš uz brīdi apstājās un pagaidīja,, kamēr atkal kārtējo reizi debesīs uzšausies raķete.

Sastingušo Armānu Nikolajs noguldīja uz apmetņa tik uzmanīgi, it kā pulkvedis būtu vēl dzīvs. Atceļš; pie savējiem vairs nelikās tik bīstams — kopā ar viņu bija virsnieks ar Varoņa zvaigzni pie krūtīm. Acis Nikolajam Fominam kļuva mitras. Tas nevarēja būt tikai no vēja.

Zalvēm atskanot un kaujas karogiem nolaižoties pāri viņa atdusas vietai, Padomju Savienības Varoni Polu Armānu apglabāja Volhovā, Novooktjabrskas kapsētā. Pēc nāves viņš saņēma vēl vienu apbalvojumu — Lielā Tēvijas kara I pakāpes ordeni.

Kad ziņa par Pola Armāna nāvi sasniedza Franciju, tur sāka darboties partizānu brigāde, kuru nosauca viņa vārdā.

. .. Tikai četrdesmit gadus ilgs bija Paula Pētera Tiltiņa mūžs — drosmīgs lēciens no Zemgales mālainajiem laukiem līdz visspožākajai zvaigznei. Pusi no sava apzinīgā mūža viņš pavadīja ārpus Latvijas, kunr neaizmirsa, kura deva izturību grūtos dzīves brīžos..

Ar cieņu un mīlestību Polu Armānu piemin visi, kam ar viņu iznācis saskarties ģimenē, darbā, frontē. Slavas apmirdzēts, viņa vārds dzīvos no paaudzes paaudzē. Dedzīgais internacionālists un brīvības cīnītājs vienmēr būs kopā ar savu tautu.

SATURS

Pastarītis ........

Ganāmpulka komandieris ....

Noburtais mežs.......

Bēgļu gaitās.......

Ideālu meklējot.......

Izšķirošais solis.......

Pagrīdnieka ikdiena......

Bīstamais students......

Pavēle: nedomāt!......

Parīzē .........

Padomju pilsonis......

No vada komandiera līdz bataljona štāba

priekšniekam.......

Viņš neslēpās aiz muguras .... Biedri virsnieki, kā ar morāli?

Palīgā spāņu tautai......

Pirmajā kaujā.......

Ugunīs.........

«Es patiešām varēju tevi nošaut» .

Pasionārija tankā......

«Salud, amigo!» ......

«Bandiera rossa».......

Drosminieks saņem rājienu .... Esi sveicināts, tēva nams! ....

Dzimtenei grūtā brīdī.....

Dēls kļūst par vīru......

«Mana saulīte...»......

Pēdējais varoņdarbs .....

Арнолде Аузиньш С ТОБОЙ НЕ РАССТАНУСЬ Повесть о Герое Советского Союза Поле Армане

Рига «Лиесма» 1984 Серия «Библиотека пионера»

На латышском языке

Рецензенты: Вероника Канале, Гунарс Цирулис Художник Модрис Адуманс

И Б № 3876 Arnolds Auziņš NO TEVIS NESĶIRSOS Stāsts par Padomju Savienības Varoni Polu Armānu

Redaktors A. Ti]]a. Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne. Tehniskā redaktore V. Ruskule. Korektore M. Tirzlte.

Nodota salikšanai 30.05.83. Parakstīta iespiešanai 22.12.83. JT 01294. Formāts 70X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Balti» kas garnitūra. Augstspiedums. 4,72 uzsk. iespiedi.; 4,98 uzsk. krāsu nov.; 4,58 izdevn. 1. Metiens 10 000 eks. Pasūt. № 974-4. Cena 20 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Л» 247/31630/J-2792. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Auziņš A.

Au 985 No tevis nešķiršos: Stāsts par Padomju

Savienības Varoni Polu Armānu. / Māksi. M. Adumāns. — R.: Liesma, 1984. — 107 lpp., il. — (Pioniera b-ka).

L2

84 L7

А

4803010200-397

M801(l 1)—84

196 — 83

1

Ibarruri (Pasionārija) (dz. 1895. g.) — ievērojama Spānijas un starptautiskās strādnieku kustības darbiniece, viena no Spānijas KP dibinātājām (1920. g.). No 1930. g. — SKP Centrālās Komitejas, no 1932. g. — SKP CK politbiroja locekle. No 1942. g. līdz 1960. g. — SKP ģenerālsekretāre, no 1960. g. — SKP priekšsēdētāja. No 1945. g. — Starptautiskās demokrātisko sieviešu federācijas vicepriekšsēdētāja. 1936.—1939. g. aktīvi organizēja visas spāņu tautas cīņu pret fašistu dumpiniekiem un interventiem, bija ļoti populāra pretfašisma cīnītāju vidū ar savām iedvesmojošām runām un rakstiem, ko viņa publicēja ar pseidonīmu «Pasionārija» («Liesmainā»).

Content

Auziņš Arnolds No tevis nešķiršos

Sērijā "Pioniera bibliotēka" iznākušas:

PASTARĪTIS

GANĀMPULKA KOMANDIERIS

NOBURTAIS MEŽS

BĒGĻU GAITAS

IDEĀLU MEKLĒJOT

IZŠĶIROŠAIS SOLIS

PAGRīDNIEKA IKDIENA

PAVĒLE: NEDOMĀT!

PARĪZE

PADOMJU PILSONIS

NO VADA KOMANDIERA LĪDZ BATALJONA ŠTāBA PRIEKŠNIEKAM

VIŅŠ NESLĒPĀS AIZ MUGURAS

PALĪGā spāņu tautai

PIRMAJĀ KAUJĀ

UGUNĪS

«ES PATIEŠAM VARĒJU TEVI NOŠAUT»

PASIONĀRIJA TANKĀ

«SALUD, AMIGO!»

«BANDIERA ROSSA»

ESI SVEICINĀTS, TĒVA NAMS!

DZIMTENEI GRŪTĀ BRĪDĪ

DĒLS KĻŪST PAR VĪRU

«MANA SAULĪTE...»

PĒDĒJAIS VAROŅDARBS

SATURS

1