Lipsbergs, Juris

Kačalova, Olga

Ozols Gints

Rūce, Ināra

Šulcs Aleksandrs

Populārzinātniskā Latvijas Sarkanā grāmata. Dzīvnieki

Autori: J.Lipsbergs 0. Kačalova G. Ozols I. Rūce A. Šulcs

Latvijas PSR Zinātņu akadēmija Bioloģijas institūts

Populārzinātniskā Latvijas Sarkana grāmata. Dzīvnieki

izplatiba ekoloģija aizsardzība

Mugurkaulnieki — Vertebrata

Bezmugurkaulnieki — Invertebrata

Priekšvārds

Izzūdošo un reto sugu aizsardzības tematika ir kļuvusi aktuāla gan atsevišķās valstīs, gan arī globālā mērogā. Tā nav nejaušība, jo daudzu dzīvnieku, augu un citu dzīvo organismu eksistence ir nopietni apdraudēta un to dzīves apstākļi turpina pasliktināties. Te galvenokārt vainojama arvien pieaugošā antropogēnā ietekme. Līdztekus šiem nelabvēlīgajiem procesiem cilvēce arvien noteiktāk sāk apzināties savu atbildību par notiekošo un sper izšķirošus soļus, lai glābtu apdraudētās sugas no izmiršanas.

Jau 1948. gadā šo darbu aizsāka Starptautiskā dabas un dabas resursu aizsardzības savienība (SDAS). Pēc šīs organizācijas savāktajām ziņām, no 1600. gada lidz 1975. gadam uz Zemes izmiruši 74 sugu un 86 pasugu putni un 63 sugu un 44 pasugu zīdītāj dzīvnieki.

Gan atsevišķos reģionos, gan arī pasaulē kopumā sugu izmiršanas tempi aizvadītajos gadu simteņos ir pieauguši. Zinātnieki noskaidrojuši, ka mūsdienās visā pasaulē izmiršana draud jau aptuveni tūkstotim mugurkaulnieku sugu.

Galvenie faktori, kas apdraud mugurkaulniekus, pēc 1980. gadā SDAS apkopotajām ziņām, ir šādi: dzīvesvietu iznīcināšana vai degradācija (67% ), dzīvnieku resursu pār-ekspluatācija (37% ), aklimatizēto sugu ietekme (19% ), barības bāzes izzušana, samazināšanās vai pasliktināšanās (4% ), tieša iznīcināšana nolūkā aizsargāt citas utilitāri izmantojamās sugas (3% ), gadījuma rakstura ieguve (2% ).

Mūsdienu dzīvnieku populācijas stipri cieš no ļoti daudzām saimnieciskās un cita veida antropogēnās ietekmes formām. Te varam minēt rūpniecības objektu un transporta artēriju iespiešanos apkārtējā vidē, lauksaimniecības un mežsaimniecības darbu mehanizācijas līmeņa pieaugumu, mežu un purvu nosusināšanu, upju iztaisnošanu, augsnes, gaisa un ūdeņu piesārņošanu, mozaīkveidīgi sastopamo dabas kompleksu platību samazināšanos, šo kompleksu pakāpenisku transformāciju antropogēnajos, rekreācijas un tūrisma vajadzībām izmantojamo teritoriju straujo palielināšanos utt.

1963. gadā SDAS sagatavoja Starptautiskās Sarkanās grāmatas (Red Data Book) pirmvariantu, kas aptvēra vienīgi

putnus un zīdītājus — dzīvniekus, kuri bija vispilnīgāk izpētīti. Sīs grāmatas nedaudzos eksemplārus izsūtīja pasaules ievērojamākajiem zinātniekiem zoologiem. Starptautiskās Sarkanās grāmatas tipogrāfiski iespiests un paplašināts izdevums triju sējumu apjomā, kurā bija ietvertas ziņas par zīdītājiem, putniem, rāpuļiem un abiniekiem, iznāca laikposmā no 1966. gada līdz 1971. gadam. Turpmākajos gados sekoja vēl citi Starptautiskās Sarkanās grāmatas izdevumi, kas aptvēra arvien plašāku iekļauto dzīvnieku taksonu skaitu — zivis, dažādus bezmugurkaulniekus utt. Starptautiskā Sarkanā grāmata deva impulsu reģionālo sarkano grāmatu izveidei.

Kas tad ir Sarkanā grāmata un kāpēc tā nepieciešama? Sarkanā grāmata ir zinātnisku faktu un materiālu apkopojums par visvairāk apdraudētajām — izmirstošajām un retajām sugām.

Sarkanā grāmata ir šo sugu kadastrs. Var arī teikt, ka Sarkanā grāmata ir trauksmes signāls un cilvēces sirdsapziņas dokuments. Turklāt Sarkanā grāmata ir ari konkrēta rīcības programma, kas noder par pamatu faunas un floras aizsardzības stratēģijas izstrādāšanai, kā arī dažādu praktisku aizsardzības pasākumu īstenošanai. Neraugoties uz sarkano grāmatu kopīgajām iezīmēm, pastāv arī principiālas atšķirības. PSRS Sarkanā grāmata un savienoto republiku sarkanās grāmatas uzlūkojamas par valsts dabas aizsardzības dokumentiem. Saskaņā

ar PSRS Ministru Padomes 1983. gada 12. aprīļa lēmumu «

Nr. 313 «Par PSRS Sarkano grāmatu», kā arī analoģiskiem savienoto republiku likumdošanas aktiem, kādas sugas (vai pasugas) ierakstīšana Sarkanajā grāmatā nozīmē valsts aizsardzības statusa piešķiršanu šai sugai. Līdz ar to nav pieļaujama Sarkanajā grāmatā iekļautās sugas ieguve, kā arī cita veida darbība, kas var izraisīt sugas īpatņu bojāeju, skaita samazināšanos vai dzīvesvietu degradāciju.

Vairums līdzšinējo sarkano grāmatu ārvalstīs turpretī ir nevis valstiski, bet gan sabiedriski dabas aizsardzības dokumenti, kam piemīt vienīgi rekomendācijas nozīme. Tāpēc kādas sugas iekļaušana šādā reģionālajā Sarkanajā grāmatā nebūt negarantē tās aizsardzību. Šajā gadījumā Sarkanā grāmata vienīgi vērš sabiedrības uzmanību uz to, ka attiecīgajām sugām ir nepieciešama pastiprināta aizsardzība.

Lai saglabātu noteiktu vienveidību un pārskatāmību, visas sarkanās grāmatas tiek veidotas pēc shēmas, kuru var uzlūkot par tradicionālu. Visas Sarkanajā grāmatā iekļaujamās sugas (un pasugas) tiek iedalītas vairākās apdraudētības kategorijās (par to sīkāk sk. turpmāk), kas ir vairāk vai mazāk unificētas. Sugu izkārtojums parasti atbilst to sistemātikā pieņemtajai secībai, retāk sugas kārtotas atbilstoši apdraudētības kategorijām. Ilustratīvajā materiālā ietilpst sugu attēli un izplatības kartes. Aprakstošā materiāla izklāsts ietver šādas ziņas: sugas (pasugas) zinātniskais nosaukums; piederība pie augstāka ranga sistemātiskiem taksoniem; sugas

apdraudētības kategorija (statuss); tagadējais un agrākais izplatības apgabals; biotops; populācijas lielums un raksturojums; ziņas par vairošanos, mirstību utt.; limitējošie faktori (ienaidnieki, slimības u. c.); pavairošanas iespējas nebrīvē; aizsardzība (pašreizējais stāvoklis un priekšlikumi); priekšlikumi par zinātniskās pētniecības darbu; izmantotās informācijas avoti; apraksta sastādītājs.

PSRS Sarkanās grāmatas 1. izdevums tika laists klajā 1978. gadā. Tajā bija iekļautas 154 dzīvnieku sugas un pasugas, kas tika iedalītas divās kategorijās: 1) izzušanas draudiem pakļautās un 2) retās sugas. PSRS Sarkanās grāmatas 2. izdevumā (1984., 1985. gads) atrodama informācija par 452 dzīvnieku sugām un pasugām, kas turklāt iedalītas piecās kategorijās: 1) izzūdošās; 2) pastiprināti jutīgās, kuru skaits turpina samazināties; 3) retās; 4) nenoteiktās (nepietiekami izpētītās); 5) atjaunotās sugas. Kā zināms, šādas kategorijas tika izdalītas ari SDAS Sarkanajā grāmatā (1978—1979). Informāciju par dažādu sugu kategorijām pieņemts atspoguļot uz atšķirīgas krāsas lapām (vai vismaz ar šādu krāsu marķētām lapām): 1. kategorijas sugām — sarkanas lapas, 2. kategorijas — dzeltenas, 3. kategorijas — baltas, 4. kategorijas — pelēkas, 5. kategorijas — zaļas.

Latvijas PSR Sarkanās grāmatas pamatvarianta izveide tika pabeigta 1979. gada decembri, un 1980. gada janvārī to apstiprināja Latvijas PSR ZA Prezidijs. Republikas Sarkanajā grāmatā iekļāva 118 dzīvnieku sugas un vienu pasugu. To vidū bija: 105 mugurkaulnieku sugas un 1 pasuga (zīdītāji — 26 sugas, putni — 71 suga un 1 pasuga, rāpuļi — 3, abinieki — 5 sugas), un 13 bezmugurkaulnieku sugas (gliemji — 1, vēži — 1, kukaiņi — 10 un posmtārpi — 1 suga).

1985. gadā izdevniecība «Zinātne» laida klajā Latvijas PSR Sarkano grāmatu, kurā līdztekus dzīvniekiem iekļautas ari 112 ziedaugu sugas. Būtībā šī grāmata bija LPSR ZA Bioloģijas institūtā glabājošās mūsu republikas Sarkanās grāmatas zinātnisks variants, kas pārstrādāts atbilstoši izdevniecības prasībām un pirmām kārtām domāts attiecīgo speciālistu un dabas aizsardzības darbinieku vajadzībām. ŠI konspektīvā rokasgrāmata uzlūkojama par reto un apdraudēto sugu kadastru, kas ietver formalizētā veidā apkopotu visnepieciešamāko informāciju dabas aizsardzības praktiķiem. Tāpēc un ari sakarā ar nelielo metienu minētais izdevums nebija pieejams plašākam interesentu lokam.

Saskaņā ar Latvijas PSR Sarkanās grāmatas nolikumu, visas bioloģiskās sugas (dzīvnieki, ziedaugi, ķērpji un sēnes), kas tiek iekļautas Latvijas PSR Sarkanajā grāmatā, atbilstoši to stāvoklim mūsu republikas apstākļos ierakstāmas vienā no piecām kategorijām, kuras noteikusi SDAS Reto un iznīkstošo sugu komisija:

0 kategorija — acīmredzot iznīkušas sugas, kuras nav sastaptas dabā vairākus gadus, taču, iespējams, saglabājušās atsevišķās vietās vai arī nebrīvē, vai kultūrā; nepieciešama īpaša valsts aizsardzība likumdošanas veidā;

1. kategorija — sugas, kurām draud iznīkšana, to turpmāka eksistence nav iespējama bez sevišķu pasākumu veikšanas; nepieciešama īpaša valsts aizsardzība likumdošanas veidā;

2. kategorija — retas sugas, kurām nedraud iznīkšana, bet tās sastopamas tik nelielā skaitā vai arī pēc platibas tik ierobežotās un tik specifiskās dzīvesvietās, ka var ātri iznīkt; nepieciešama īpaša valsts aizsardzība likumdošanas veidā;

3. kategorija — sugas, kuru indivīdu skaits samazinās un areāls sašaurinās vairākus gadus vai nu dabisku cēloņu dēļ, vai cilvēka darbības rezultātā, vai ari abu minēto faktoru ietekmē; nepieciešama turpmāko skaita izmaiņu kontrole un izmantošanas stingra likumiska reglamentēšana;

4. kategorija — nepietiekami pētītas sugas; iespējams, ka tām draud iznīkšana, bet ziņu trūkuma dēļ pagaidām nevar precīzi novērtēt to pašreizējo stāvokli; nepieciešama pastiprināta izpēte.

Taču, lai paaugstinātu iedzīvotāju vispārējo ekoloģisko kultūru un izpratni jautājumos, kas saistīti ar apdraudēto sugu glābšanu un saglabāšanu, ir nepieciešami analogi populārzinātniski izdevumi. Tā kopā ar izdevniecības «Zinātne» darbiniekiem radās iecere izveidot Populārzinātnisko Latvijas Sarkano grāmatu. Šis darbs nāk klajā divās atsevišķās grāmatās, no kurām pirmajā aplūkoti dzīvnieki, bet otrajā — ziedaugi.

Izsmeļošākas ziņas par starptautisko un reģionālajām sarkanajām grāmatām, par atšķirībām, kādas piemīt populārzinātniskajām sarkanajām grāmatām, latviešu valodā var iegūt no J. Lipsberga darba «Dzīvnieks Sarkanajā grāmatā», R.: Zinātne, 1985, 102 lpp.

Šī grāmata veltīta dzīvniekiem. Tajā aplūkots vairums Latvijas PSR Sarkanās grāmatas pirmajā izdevumā iekļauto sugu, taču ne gluži visas. Kāpēc ne visas? Tam ir vairāki iemesli. Pirmkārt, jau tāpēc, ka populārās sarkanās grāmatas aplūkojamo sugu skaita ziņā pēc tradīcijas var būt gan plašākas, gan šaurākas nekā attiecīgo reģionu oficiālās (zinātniskās) sarkanās grāmatas. Otrkārt, jebkuras sarkanās grāmatas sugu sastāvs un šo sugu statuss laika gaitā mainās, turklāt mainās ne tikai sugu apdraudētības stāvoklis un to dzīves vide, bet arī pati informācija, kas nonāk pētnieku rīcībā. Mūsu grāmatā vēlējāmies kaut nedaudz ieskicēt šādu pārmaiņu perspektīvu.

Kopš mūsu republikā apdraudēto dzīvnieku sugu saraksta sastādīšanas nu jau pagājis vairāk par desmit gadiem. Laika gaitā ir daudz kas pārmainījies gan dabā, gan arī mūsu priekšstatos. Tāpēc pašreizējā skatījumā nebūtu lietderīgi mehāniski atkārtot visu agrāko informāciju un nostādni.

Ņemot vērā iepriekšteikto, šīs grāmatas sastādītāji nav tajā aplūkojuši trīs dzīvnieku sugas: ūdru — Lutra lutra L., medni — Tetrao urogallus L. un rubeni — Tetrao tetrix L., kuras ar LPSR Sarkanās grāmatas Padomes lēmumu no tās svītrotas.

Pēdējos gados ticis noskaidrots, ka piemērotās dzīvesvietās ūdru skaits ir izrādījies daudz lielāks nekā to vērtēja speciālisti 1977. gadā, kad šī suga tika ieteikta iekļaušanai topošās Latvijas PSR Sarkanās grāmatas kandidātu sarakstā. Tieši ūdra vietējās populācijas stabilitāte bija galvenais arguments, kas ļāva pieņemt lēmumu par to, ka šī suga turpmāk nav iekļaujama republikas Sarkanajā grāmatā.

Pavisam citādi tika motivēta nepieciešamība svītrot medni un rubeni no Latvijas PSR Sarkanās grāmatas. Diemžēl šo putnu resursi mūsu republikā joprojām atrodas diezgan kritiskā stāvoklī. Kā zināms, abas minētās putnu sugas pieder pie medību objektiem. Līdz ar to šo sugu resursu atjaunošana visnotaļ ir atkarīga no aktīvas un ieinteresētas mednieku rīcības. Ir nepieciešama visu riesta vietu aprūpe un uzraudzība, enerģiska cīņa ar šo putnu dabiskajiem ienaidniekiem, kā arī stingra aizsardzības režīma ieviešana riesta un ligzdošanas vietās. Līdztekus jārealizē noteikti biotehniskie pasākumi, pastāvīgi jāseko populācijas dinamikai. Prakse parādījusi, ka minēto pasākumu kompleksā radās nopietni šķēršļi un praktisko darba darītāju loks stipri saruka pēc tam, kad mednis un rubenis tika pilnīgi svītroti no medījamo putnu skaita un iekļauti Sarkanajā grāmatā. Ņemot vērā šo situāciju un atbalstot LPSR Mežsaimniecības un mežrūpniecības ministrijas Dabas aizsardzības daļas iniciatīvu ļaut pašiem mednieku kolektīviem dot reālu ieguldījumu medņu un rubeņu resursu atjaunošanā, šīs abas sugas kopš 1987. gada 1. janvāra Latvijas PSR Sarkanajā grāmatā vairs nav iekļautas. Cerēsim, ka pašu mednieku ieinteresētība un ar īstenu saimnieka apziņu veiktais darbs tiešām dos reālu ieguldījumu medņu un rubeņu skaita atjaunošanā Latvijā.

Šobrīd speciālistu aprindās nostiprinājies uzskats, kas apspriests un radis atbalstu arī Latvijas ornitoloģijas biedrībā, ka no LPSR Sarkanās grāmatas turpmāk būtu svītrojama daļa tajā iekļauto putnu sugu (9 sugas), kuras pašreiz ne tikvien mūsu republikā, bet arī kaimiņteritorijās ir sastopamas normālā skaitā un iznīcībai nav pakļautas. Tās ir ķīķis jeb lapseņu klijāns, niedru lija, vistu vanags, zvirbuļu vanags, peļu klijāns, bezdelīgu piekūns, ausainā pūce, zivjudzenītis, pelēkā dzilna. Savukārt trīs citas sugas — stepes lija, bikšainais klijāns un baltā pūce — Latvijā sastopamas vienīgi ieceļojot. Tā kā šo sugu apdraudētības pakāpe nav tik liela, lai tās būtu iekļautas PSRS Sarkanajā grāmatā, tad acīmredzami nav arī pietiekama pamata šo pie mums neligzdojošo putnu turpmākai iekļaušanai Latvijas PSR Sarkanajā grāmatā. Līdz ar to šajā darbā minētās 12 sugas nav aplūkotas.

Jāuzsver, ka putnu vidū jau radušies jauni kandidāti iekļaušanai mūsu republikas Sarkanajā grāmatā. Tās ir galvenokārt tādas sugas, kuras mūsu republikā pārstāvētas ar visai niecīgu īpatņu skaitu — lielākoties tikai daži desmiti ligzdojošo pāru (melnkakla dūkuris, garknābja gaura, lielā gaura, smilšu tār-tiņš, gugatnis, melnā puskuitala, melnpieres čakste un zil-rīklīte). Turklāt cilvēka saimnieciskās darbības ietekmē notiek šo sugu biotopu sašaurināšanās vai izzušana. Visai zīmīgi ir arī tas, ka senāk šīs sugas bija sastopamas daudz biežāk. Trīs citas retās putnu sugas (jūras zīriņš, vidējais dzenis un niedru sisinātājķauķis jeb Seivi ķauķis) Latvijā sākušas ligzdot tikai samērā nesen, bet vēl trīs (vistilbe, ķikuts un sārtgalvītis) mūsu novadā ligzdojušas senāk un tagad vai nu ir uz izzušanas robežas, vai pat iznīkušas. Domājams, ka būtu lietderīgi šīs sugas turpmāk iekļaut Latvijas PSR Sarkanajā grāmatā.

Cita svarīga problemātika skar LPSR Sarkanās grāmatas

1. izdevumā iekļauto sugu kategoriju pārskatīšanu atbilstoši šo dzīvnieku pašreizējam skaitam un iznīcības draudu pakāpei. Tas nozīmē, ka daudzas sugas ir iekļaujamas citās kategorijās nekā līdz šim. Šo jautājumu sīkāk neaplūkojot, piebildīsim vienīgi, ka veiktie aizsardzības pasākumi ir sekmējuši zivju gārņu skaita pieaugumu — pašlaik pie mums mīt vairāk nekā tūkstotis pāru. Līdz ar to šī suga ir iekļaujama atjaunoto sugu kategorijā (zaļās lapas).

Putni ir pašreiz mūsu republikā vispilnīgāk izpētītā dzīvnieku klase. Par to liecina arī nesen publicētais Latvijas ligzdojošo putnu atlants (1980—1984). Šādu situāciju veicinājusi ne tikvien profesionālo ornitologu darbība, bet arī tas, ka izveidota Latvijas ornitoloģijas biedrība un organizēta plaša amatierkustība. Turklāt īpaša uzmanība pēdējos gados tika pievērsta tieši retajām sugām. Veikto izpētes darbu rezultātā ir noskaidrots, ka pašreiz daudzu putnu sugu stāvoklis dabā prasa grozīt arī to statusu Latvijas PSR Sarkanajā grāmatā. Atbilstoši šīm jaunajām ziņām par attiecīgajām reto un apdraudēto putnu sugām un pasugām tās būtu jāiedala šādās kategorijās:

0 kategorija (sugas, kas kā ligzdotājas acīmredzot jau ir izzudušas, n=8).

1. Brūnkakla gārgale — Gavia stellata (Pont.)

2. Lielais piekūns — Falco peregrinus Tunst.

3. Vistilbe — LymnocrYptes minimus (Brūnn.)

4. Ķikuts — Gallinago media (Lath.)

5. Svītrainā pūce — Surnia ulula (L.)

6. Ziemeļu pūce — Strix nebulosa J. R. Forst.

7. Melnpieres čakste — Lanius minor J. F. Gm.

8. Sārtgalvītis — Regulus ignicapillus (Temm.)

1. kategorija (iznīkstošās sugas un pasugas, n=13)

9. Melnkakla gārgale — Gavia arctica (L.)

10. Garknābja gaura — Mergus serrator L.

11. Sarkanā klija — Milvus milvus (L.)

12. Lauka lija — Circus cyaneus (L.)

13. Vidējais ērglis — Aquila danga Pali.

14. Klinšu ērglis — Aquila chrysaetos (L-)

15. Jūrasērglis — Haliaeetus albicilla (L.)

16. Purva piekūns — Falco columbarius L.

17. Purva baltirbe — Lagopus lagopus (L.)

18. Sinca šņibītis — Calidris alpina schinzii (C. L. Brehm)

19. Ūpis — Bubo bubo (L.)

20. Purva pūce — Asio tlammeus (Pont.)

21. Zaļvārna — Coracias garrulus L.

2. kategorija (pastiprināti jutīgas sugas, kuru skaits arvien vēl turpina samazināties, n=8)

22. Lielā gaura — Mergus merganser L.

23. Lauka piekūns — Falco tinnunculus L.

24. Laukirbe — Perdix perdix (L.)

25. Grieze — Crex crex (L.)

26. Gugatnis — Philomachus pugnax (L.)

27. Lielā kuitala — Numenius arquata (L.)

28. Meža balodis — Columba oenas L.

29. Lielā čakste — Lanius excubitor L.

3. kategorija (retās sugas, n=34)

30. Melnkakla dūkuris — Podiceps nigricollis C. L. Brehm

31. Lielais dumpis — Botaurus stellaris (L.)

32. Mazais dumpis — Ixobrychus minutus (L.)

33. Melnais stārķis — Ciconia nīgra (L.)

34. Meža zoss — Anser anser (L.)

35. Ziemeļu gulbis — Cygnus cygnus (L.)

36. Jūrmalas dižpīle — Tadorna tadorna (L.)

37. Zivjērglis — Pandion haliaetus (L.)

38. Melnā klija — Milvus migrans (Bodd.)

39. Pļavas lija — Circus pygargus (L.)

40. Cūskērglis — Circaetus gallicus Gm.

41. Mazais ērglis — Aquila pomarina C. L. Brehm

42. Kukaiņu piekūns —- Falco vespertinus L.

43. Paipala — Coturnix coturnix (L.)

44. Pelēkā dzērve — Grūs grūs (L.)

45. Dzeltenais tārtiņš — Pluvialis apricaria (L.)

46. Smilšu tārtiņš — Charadrius hiaticula L.

47. Jūrasžagata — Haematopus ostralegus L.

48. Lietuvainis — Numenius phaeopus (L.)

49. Melnā puskuitala — Limosa limosa (L.)

50. Jūras zīriņš — Sterna paradisea Pont.

51. Mazais zīriņš — Sterna albiirons Pali.

52. Bikšainais apogs — Aegolius funereus (L.)

53. Garastes pūce — Strix uralensis Pali.

54. Pupuķis — Upupa epops L.

55. Vidējais dzenis — Picoides medius (L.)

56. Baltmuguras dzenis — Picoides Ieucotos (Bechst.)

57. Trīspirkstu dzenis — Picoides tridactylus (L.)

58. Cekulainais cīrulis — Galeiida cristata (L.)

59. Niedru sisinātājķauķis, Seivi ķauķis — Locustella luscinioides (Savi)

60. Bārdzīlīte — Panurus biarmicus (L.)

61. Somzīlīte — Remiz pendulinus (L.)

62. Mazais gulbis — Cygnus bewickii (Yarr.)

63. Baltvaigu zoss — Branta leucopsis (Bechst.)

4. kategorija (sugas, kuras acīmredzot ari ir apdraudētas, taču, lai precīzāk noteiktu to statusu, ir nepieciešami papildu pētījumi, n=7)

64. Mazais ormanītis — Porzana parva (Scop.)

65. Mājas apogs — Athene noctua (Scop.)

66. Apodziņš — Glaucidium passerinum (L.)

67. Plīvurpūce — Tyto alba (Scop.)

68. Udensstrazds — Cinclus cinclus (L.)

69. Zilrīklīte — Erithacus svecicus (L.), Luscinia svecica (L.)

70. Lielā stērste — Emberiza calandra L.

5. kategorija (sugas, kuru skaits pēc aizsardzības pasākumiem ir atjaunojies, n=l)

71. Zivju gārnis — Ardea cinerea L.

Līdztekus putniem nepieciešama arī citu dzīvnieku sugu saraksta un kategoriju pārskatīšana mūsu republikas Sarkanajā grāmatā.

No zīdītājiem droši var nosaukt divas jaunas kandidatūras Latvijas PSR Sarkanajai grāmatai. Tā ir republikā reti sastopamā akmeņu cauna — Martes ioina Erxleben un Daugavpils rajonā mītošais meža susuris — Dryomys nitedula Pali., kuru tur savulaik pirmais atklāja zoologs Ģ. Kasparsons.

Ne jau visas pārmaiņas, kas notiek ar savienoto republiku sarkanajās grāmatās iekļautajām sugām, izriet vienīgi no reģionālajiem apstākļiem. Pastāv arī noteikta saikne ar PSRS Sarkano grāmatu un kārtējām izmaiņām tajā. Veidojot kādas republikas Sarkanās grāmatas sugu sarakstu, obligāta ir prasība iekļaut tajā arī tās vissavienības Sarkanās grāmatas sugas, kas sastopamas attiecīgajā republikā. So prasību īstenojot, Latvijas PSR Sarkanajā grāmatā būtu jāiekļauj arī Baltijas pogainais ronis — Phoca hispida botnica Gm.

Saskaņā ar šo pašu principu Latvijas PSR Sarkanajā grāmatā, piemēram, būtu jāiekļauj pavisam 20 putnu sugas vien, kā tas izriet no PSRS Sarkanās grāmatas otrā izdevuma (1984. gads). Desmit no šim sugām patlaban jau ir iekļautas mūsu republikas Sarkanajā grāmatā. Šīs sugas ir: melnais stārķis, baltvaigu zoss, sarkankakla zoss, mazais gulbis, zivjēr-glis, sarkanā klija, čūskērglis, klinšu ērglis, jūrasērglis un lielais piekūns. Vairums šo sugu republikā ligzdo, mazais gulbis un baltvaigu zoss regulāri caurceļo, bet sarkankakla zoss ir ārkārtīgi reta ieceļotāja.

Tagad atliek nosaukt pārējās 10 sugas, kas formāli arī it kā pretendē, lai tiktu iekļautas republikas Sarkanajā grāmatā. Tās ir: cirtainais pelikāns — Pelecanus crispus Bruch, sārtais pelikāns — Pelecanus onocrotalus L., Eirāzijas plat-knābjibiss — Platalea leucorodia L., sārtais flamings — Phoenicopterus ruber L., medību piekūns — Falco rusticolus L., lielā sīga — Otis tarda L., mazā sīga — Otis tetrax L., apkakles sīga — Chlamydotis undulata (Jacquin), tievknābja kuitala — Numenius tenuirostris Vieill. un zivju kaija — Larus ichthyaetus Pali. Līdzīgi sarkankakla zosij visas šīs putnu sugas Latvijā sastopamas galvenokārt kā ārkārtīgi retas un neregulāras ieceļotājas. Tieši tāpēc arī nav iespējams plānot nopietnus šo sugu aizsardzības pasākumus. Mūsuprāt, tās PSRS Sarkanās grāmatas sugas, kas Latvijā ieceļo reti, mūsu republikas Sarkanajā grāmatā iekļaujamas tikai nosacīti, publicējot to nosaukumus un, iespējams, arī attēlus atsevišķā pielikumā. Tas būs pietiekams atgādinājums ikvienam — it īpaši medniekiem —, ka šo sugu ieguve nav atļauta.

Tiesiskās aizsardzības pamatprincipus nosaka likumdošanas akti par dzīvnieku aizsardzību. Fundamentāla nozīme ir Latvijas PSR likumam par dzīvnieku aizsardzību un izmantošanu, kuru Latvijas PSR Augstākā Padome pieņēma 1981. gadā un kurš stājies spēkā ar 1982. gada 1. aprīli. Pašreiz saistošs ir arī Latvijas PSR Ministru Padomes 1987. gada 10. aprīļa lēmums Nr. 107 «Par īpaši aizsargājamiem dabas objektiem Latvijas PSR teritorijā» (R.: Avots, 1988, 103 lpp.).

Praktisko aizsardzības pasākumu klāstā liela nozīme ir īpaši aizsargājamo teritoriju izveidei nolūkā saglabāt un pasargāt no degradēšanās reto dzīvnieku dzīvesvietas un raksturīgos biotopus. īpaša nozīme atsevišķu reto dzīvnieku sugu aizsardzībā ir rezervātiem. Latvijā ir pavisam 5 teritorijas ar šādu statusu: 1) Moricsala, 2) Slītere, 3) Grīņi, 4) Krustkalni un 5) Teici. Izdalīti 15 republikas nozīmes zooloģiskie liegumi, kuros aizsargā vai nu noteiktas sugas (piemēram, smilšu krupja, sarkanvēdera ugunskrupja) atradnes vai arī veselu sugu kompleksu (kā, piemēram, ornitoloģiskajos liegumos Liepājas, Papes, Babītes, Engures ezerā un Limbažu Dūņ-ezerā).

Dzīvnieku dzīvesvietu un atsevišķu atradņu saglabāšanā

nozīmīgas ir ari nelielas — tikai daži hektāri — stingra režīma aizsardzības teritorijas, kuras dēvē par mikroliegumiem.

Par labu tradīciju kļuvusi mikroliegumu tikla radīšana Latvijas republikāniskajā mežsaimniecības ražošanas apvienībā «Latvijas mežs» (bijusi Latvijas PSR Mežsaimniecības un mežrūpniecības ministrija), kuras sistēmā no 1973. gada līdz 1986. gadam tika izveidoti ap 300 mikroliegumu, galvenokārt melnajam stārķim, zivjērglim, mazajam ērglim, arī ūpim u.c. Ap šo putnu ligzdām vēlams izveidot 150—200 m lielas neaizskaramības zonas. Aizsardzībā ņemtas ari visas sevišķi reto izmirstošo putnu sugu — klinšu ērgļa un jūrasērgļa — ligzdas, iekļaujot aizsardzības zonā vairākus mežaudžu kvartālus to apkārtnē. Lai lieki neapdraudētu ligzdu iemītniekus, pievēršot ziņkārīgu cilvēku uzmanību zooloģiskajiem mikroliegumiem mežos, mūsu republikā līdz šim to robežas dabā nav tikušas īpaši iezīmētas.

Zooloģiskos mikroliegumus parasti nosaka (izveido) 10 gadus ilgam laikposmam. Mikroliegumi pielīdzināmi stingra režīma aizsardzības teritorijām. Tāpēc šeit ir aizliegts: 1) veikt jebkura veida cirtes visu gadu; 2) veikt jebkādus citus darbus laikā no 1. aprīļa (klinšu ērgļa un jūrasērgļa ligzdošanas vietās — no 1. februāra) līdz 15. oktobrim; 3) traucēt putnus, atrodoties to ligzdu tuvumā, fotografējot ligzdas vai ligzdās atrodošos dējumus vai mazuļus.

Praksē pierādījies, ka bieži vien reto dzīvnieku sugu reālās izdzīvošanas iespējas ir atkarīgas no sabiedrības informētības par šim sugām — to dzīvesveidu, bioloģijas īpatnībām un uzvedību. Viens no šīs grāmatas pamatuzdevumiem ir iespējami populārā veidā šādu informāciju sniegt.

Aprakstāmās dzīvnieku sugas Populārzinātniskajā Latvijas Sarkanajā grāmatā sakārtotas, vadoties pēc sistemātikas iedalījuma, bet nevis pēc attiecīgās sugas pašreizējās apdraudētības kategorijas.

Katras sugas apraksta sākumā ir norādīta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas kategorija, kurā attiecīgā suga iekļauta (atbilstoši Latvijas PSR Ministru Padomes 1987. gada lēmumam Nr. 107). Jāpiebilst, ka LPSR īpaši aizsargājamo dzīvnieku sugas ir iedalītas trīs grupās. 1. grupā ietilpst visas tās sugas, kas ir iekļautas mūsu republikas Sarkanajā grāmatā. Pie 2. grupas pieder dzīvnieku sugas, kuras iegūstamas ar speciālām atļaujām. 3. grupā iekļautas dzīvnieku sugas, kas ir medību un zvejas objekti.

Retās, apdraudētās un iznīkstošās dzīvnieku sugas (pasugas) kā attiecīgā ģeogrāfiskā reģiona genofonda pamatvienības iekļaujamas šo reģionu sarkanajās grāmatās. Tāpēc ari šajā grāmatā galvenā nozīme piešķirta tieši šiem taksoniem, galvenokārt — sugām, sniedzot to nosaukumus četrās valodās (latviešu, latiņu, angļu un krievu). Tomēr līdzīgi jebkurai citai sarkanajai grāmatai Populārzinātniskā Latvijas Sarkanā

grāmata nav uzlūkojama par rokasgrāmatu sistemātikā. Tāpēc ari nav doti daudzie speciālajā literatūrā izplatītie sinonīmi sugu nosaukumiem minētajās valodās. Tas pats attiecināms arī uz citu taksonu zinātniskajiem nosaukumiem. Galvenā uzmanība pievērsta tam, lai pēc iespējas konsekventi tomēr būtu ievērota kāda viena no lietojamām taksonomijas sistēmām, kura pašreiz ir vairāk atzīta attiecīgo dzīvnieku pētnieku vidū. Tomēr dažkārt sinonīmi lietoti ne tikai sugām, bet arī dzimtām un citiem taksoniem. Tādos gadījumos, kad dublētais taksons ir augstāks par sugu, arvien lietotas iekavas.

Zīdītāju sugu zinātniskie nosaukumi, kā arī šo sugu nosaukumi krievu valodā lietoti, vadoties pēc akadēmiķa V. Sokolova redakcijā nesen iznākušās rokasgrāmatas (Павлинов И. Я., Россолимо О. Л. Систематика млекопитающих СССР. М.: изд-во МГУ, 1987, 284 с.). Tomēr, lai neradītu atšķirības no Latvijā līdz šim plaši lietotājiem nosaukumiem (Tauriņš E. Latvijas zīdītājdzīvnieki. R.: Zvaigzne, 1982, 255 lpp.), attiecībā uz taksoniem, kas augstāki par sugu, centāmies pieturēties pie šo taksonu iedalījuma un tradicionālajiem nosaukumiem, dažus no PSRS mērogā ieteiktajiem minot kā sinonīmus. Piemēram, māņlēcējpeļu dzimtai saglabāts zinātniskais nosaukums Zapodidae, taču blakus minēts arī jaunie-teiktais — Sminthidae. Līdzīgu apsvērumu dēļ saglabājām arī roņveidīgo jeb airkāju kārtas nosaukumu Pinnipedia, kaut gan I. Pavļinovs un O. Rosolimo savā darbā to vairs neizdala atsevišķi, bet agrāk tajā pārstāvētās sugas, arī pelēko roni, iekļauj plēsēju kārtā Carnivora.

Putnu zinātniskie nosaukumi šajā grāmatā sniegti pēc pašreiz pasaulē visplašāk atzītās putnu taksonomijas sistēmas (Howard R., Moore A. A complete checklist of the birds of the world. London: Me Millan, 1984, 732 p.). Tomēr izņēmuma kārtā divām putnu sugām saglabājām tieši tādu to zinātnisko nosaukumu rakstību, kāda ir vēsturiski izveidojusies Padomju Savienībā. Tas ir sarkankakla zoss nosaukums — Ruiibrenta ruficollis (Pali) un mazā gulbja nosaukums — Cygnus bewickii (Yarr.), kuram jaunajā sarakstā atbilst pasuga — Cygnus co-lumbianus bewickii (Yarr.). Tā kā iepriekšminētajā sugu sarakstā pie to nosaukumiem nav uzrādīti sistemātiķu uzvārdi, tad visus šos apzīmējumus sniedzam atbilstoši pašreiz ornitologu aprindās plaši atzītajam darbam: VoousK.H. List of recent Holarctic bird species. Amsterdam, 1977, 85 p.

Putnu sugu nosaukumi latviešu valodā pamatā sniegti, vadoties pēc LPSR ZA Terminoloģijas komisijas ornitoloģijas apakšsekcijas sastādītā saraksta, ko P. Blūms laipni atļāva izmantot.

Attiecībā uz putnu sugu nosaukumiem krievu valodā prioritāte atvēlēta L. Stepanjana izstrādātajam sugu sarakstam, ko Vissavienības ornitoloģijas biedrība ieteikusi lietošanai mūsu valstī (Степанян Л. С. Состав и распределение

птиц фауны СССР. Неворобьиные Non-Passeritormes. М., 1975; Степан ян Л. С. Состав и распределение птиц

фауны СССР. Воробьинообразные Passeriformes. М., 1978).

Informācija par abinieku un rāpuļu taksoniem un sugu zinātniskajiem, kā ari krievu valodas nosaukumiem saskaņota ar grāmatu Банников А. Г., Даревский И. С., Ищенко В. Г. и др. Определитель земноводных и пресмыкающихся фауны СССР. М., 1977.

Nolūkā kaut nedaudz vienkāršot grāmatas struktūru atteicāmies no bezmugurkaulnieku dzīvnieku tipu izdalīšanas, aprobežojoties tikai ar klasēm. Tomēr, lai kādam nerastos aplami priekšstati, šeit atgādinām, ka gliemenes (Bivalvia) ietilpst gliemju jeb mikstmiešu tipā (Mollusca), dēles (Hirudinea) ietilpst posmtārpu tipā (Annelida), bet vēži (Crustacea) un kukaiņi (Insecta) savukārt iekļaujas posmkāju tipā (Arthro-poda).

Ilustrācijai izmantoti sugu krāsu attēli, kas jau publicēti Latvijas PSR Sarkanajā grāmatā (R.: Zinātne, 1985, 526 lpp.). Sos attēlus zīmējuši mākslinieki M. Purmale un E. Folks. Daļa mazāk veiksmīgo attēlu tagad radīti no jauna. So darbu veikusi M. Purmale, uzzīmējot lielo piekūnu, meža balodi, lauka liju, pļavas liju, purva piekūnu, dzelteno tārtiņu, garastes pūci un purva pūci.

Sīs grāmatas sarakstīšanā piedalījušies LPSR ZA Bioloģijas institūta līdzstrādnieki J. Lipsbergs un O. Kačalova, kā ari citu iestāžu darbinieki. J. Lipsbergs sastādījis 81 sugas un 1 pasugas aprakstus, kas aptver LPSR Sarkanajā grāmatā iekļautos zīdītājus (izņemot sikspārņus), putnus, rāpuļus, abiniekus, gliemjus, vēžus un posmtārpus. O. Kačalova rakstījusi par vienu sugu — vairogviendienīti.

Sikspārņu aprakstus (12 sugas) sniegusi LVU Zooloģijas un ģenētikas katedras bijusī darbiniece I. Rūce (Buša). Pēdējo gadu laikā Latvijā novērotas vēl divas sikspārņu sugas — mazais vakarsikspārnis Nyctalus leisleri Kuhl (Buša, 1986J un lielais naktssikspārnis Myotis myotis Borkh. [A. Celmiņa un G. Pētersona nepublicēti materiāli]. Vaboļu (5 sugas) aprakstus sagatavojis ZRA «Silava» darbinieks G. Ozols, bet tauriņus (4 sugas) aplūkojis tās pašas iestādes darbinieks A. Sulcs.

Daudz kas reto dzīvnieku likteņos ir atkarīgs no mūsu attieksmes. Tai arvien jābūt saprātīgai. Vairošanās periodā retos zvērus un putnus nedrīkst traucēt. Dažkārt tiem var ari palīdzēt, taču pārprasta palīdzība var izrādīties ne tikvien nevēlama, bet pat kaitīga un nelikumīga.

Pateicīgi būsim, saņemot informāciju par LPSR Sarkanajā grāmatā iekļauto sugu atradnēm.

Mūsu adrese: 229021 Rīgas rajons, Salaspils, Miera ielā 3, Sarkanajai grāmatai.

J. Lipsbergs, biol. zin. kandidāts

Mugurkaulnieki — Vertebrata

Zīdītāju klase — Mammalia

Putnu klase — Aves Rāpuļu klase — Reptilia

Abinieku klase — Amphibia

Zīdītāju klase — Mammalia

1. Meža cirslis Sorex araneus L.

Common shrew

Обыкновенная бурозубка

Kukaiņēdāju karta — Insectivora Ciršļu dzimta — Soricidae

Meža cirslis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 4. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Meža cirslis ir sīks kukaiņēdājs dzīvnieks (masa 6—16 g, ķermeņa garums 50—90 mm, aste 32—66 mm) ar samtainu apmatojumu un garu snuķi.

Mugurpuses apmatojums rūsgan-brūns vai sarkanbrūns (ziemā tumšāks nekā vasarā). Sāni gaišbrūni, vēder-puse sudrabpelēka.

Padomju Savienībā meža cirslis (4 vai 5 pasugas) izplatīts ļoti plaši, praktiski gandrīz visā valsts teritorijā,

izņemot Vidusāziju, Lejas Pievolgu un Galējos Ziemeļus.

Ārpus PSRS meža ciršļa areāls aptver gandrīz visu Eiropu (izņemot Īriju un Portugāli, bet Spānijā tam ir punkt-veida areāls). Uz dienvidiem tas plešas līdz Palestīnai, Mazāzijai un Dienvidaustrumu Āzijai. Ļoti tuvradniecī-gas sugas (iespējams, pasugas) mājo visā Ziemeļamerikā.

Meža cirslis sastopams arī visā Latvijas teritorijā.

Pēc I. Lapiņas datiem [ 1 ļ, atsevišķās vietās atrasti līdz 45,3 īpatņiem 100 slazdu diennaktīs.

Meža ciršļa skaitu limitē dažādi klimatiskie faktori, barošanās apstākļi u.c. Bezsniega ziemās ar kailsalu iet bojā lielākā skaitā. Iespējama arī indīgo ķimikāliju nelabvēlīga ietekme.

Meža cirslis ir sastopams dažāda tipa mežaudzēs, galvenokārt mitrās, ar bagātīgu zemsedzi. Dažkārt mājo arī laukos, parkos un dārzos, krūmājos, izcirtumos un ūdenstilpju piekrastēs. Izvairās no pārmērigi sausām vietām un purviem.

Meža cirslis mājo meža zemsedzē, kur iekārto ejas. Augsnē tas alas rok samērā reti un pārvietojas galvenokārt pa kurmju un peļveidīgo grauzēju alām. Lodveidīgo midzeni meža cirslis gatavo no sausas zāles un ierīko iedobumos zem koku saknēm vai alās. Vairošanās periods ilgst no aprīļa līdz septembrim. Gadā 2—3 metieni. Metienā parasti 5—6 (4—10) mazuļi,

kas piedzimst kaili. 17—20 dienu vecumā jaunie ciršļi jau atstāj ligzdu.

Meža cirslis ir visēdājs un barībā izmanto dažādus kukaiņus, sliekas, reizēm ari sīko zīdītājdzīvnieku un abinieku mazuļus, kā arī skujkoku sēklas; dažkārt pārtiek no kritušiem dzīvniekiem [2—3]. Aktīvs augu diennakti.

Literatūra. 1., 2. AanHHb, 1963, 1961. 3.

Tauriņš, 1982.

2. Mazais cirslis Sorex minutus L.

Pygmy shrew

Малая бурозубка

Kukaiņēdāju karta — Insectivora Ciršļu dzimta — Soricidae

Mazais cirslis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 4. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Mazais cirslis ir viens no mazākajiem vispār un vismazākais no Latvijā sastopamajiem ciršļiem (masa 3—5 g, ķermeņa garums 40—64 mm, aste līdz 50 mm). Mugurpuse brūn-pelēka vai rūsgani kafijbrūna, vēder-puse bālganpelēka vai dzeltenīgi pelēka. Ziemas apmatojums tumšāks.

Padomju Savienībā mazā ciršļa areāls aptver valsts Eiropas daļas lielāko teritoriju, visus rietumu rajonus no Kolas pussalas ziemeļos, Ukrainu, Krimu, Kaukāzu un Aizkaukāzu ieskaitot, kā ar! dažus Vidusāzijas kalnu apgabalus. Tālāk uz austrumiem izplatības apgabalā iekļaujas Sibīrijas rietumu un dienvidu daļa, Kirgīzija un Tālie Austrumi.

Ārpus PSRS mazais cirslis ir sastopams visās Eiropas valstīs, izņemot Spāniju.

Latvijā mazais cirslis sastapts samērā reti un izplatīts sporādiski. Atsevišķas atradnes zināmas Usmā, Engurē, Dzelz-āmurā (Bauskas rajons), Rīgā (Kleisti) un citur.

Pēc I. Lapiņas [ 1 ļ novērojumiem, noķerto dzīvnieku skaits nepārsniedz 4,7 īpatņus 100 slazdu diennaktīs.

Acīmredzot vietām mazā ciršļa skaitu limitē piemērotu biotopu platību samazināšanās saimnieciskās apguves rezultātā.

Sastopams galvenokārt mitrās lap-koku un jauktās mežaudzēs ar labi attīstītu zemsedzi, retāk — dārzos, ūdenstilpju piekrastēs, mežmalās, pļavās vai citās atklātās vietās.

Savu lodveidīgo midzeni, kas gatavots no sausas zāles, mazais cirslis ierīko dažādās vietās — iedobumos zem koku saknēm, vecos satrupušos koku stumbros un celmos, žagaru kaudzēs. Ir aktīvs visu diennakti. Gadā vairojas 1—2 reizes, no maija vai pat aprīļa beigām līdz septembrim. Metienā parasti mēdz būt 6—8 (4—12) mazuļi. Medī galvenokārt virs zemes. Barojas ar dažādiem kukaiņiem, reizēm citiem dzīvniekiem, piemēram, nelielām vardēm. Dienā apēstās barības masa divas reizes pārsniedz paša zvēriņa masu. Noskaidrots, ka bez barības uzņemšanas tas nevar nodzīvot ilgāk par 4—5 stundām [2].

Literatūra. 1. AanHHb, 1963. 2. Tauriņš, 1982.

3. Lielais ūdenscirslis Neomys fodiens (Pennant)

Water shrew

Обыкновенная

кутора,

водяная кутора

Kukaiņēdāju karta — Insectivora Ciršļu dzimta — Soricidae

Lielais ūdenscirslis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 4. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Līdzīgi kā visas citas ciršļu sugas, arī lielais ūdenscirslis atgādina peli un tam ir snuķī izstiepts purns, apmatojums samtains. Lielais ūdenscirslis ir lielākais cirslis (masa 10—28 g, ķermeņa garums 60—90 mm, aste 60— 74 mm). Apmatojums izteikti divkrāsains — mugura spīdīgi melna vai melnbrūna, krasi norobežota no baltā vai gaišpelēkā vēdera, kam nereti dzeltenīga vai rūsgana nokrāsa. Astes apakšpusē visā tās garumā stiepjas pagarinātu matu «ķīlis». Lielais ūdenscirslis labi peld un nirst.

Lielā ūdensciršļa areāls Padomju Savienībā aptver valsts Eiropas daļu, Kaukāzu, Sibīrijas rietumu un dienvidu daļu, Tālos Austrumus. Ārpus PSRS lielais ūdenscirslis mājo Eiropā (izņemot Īriju un lielāko daļu Spānijas), Irānā, Turcijā, Ķīnas un Mon-golijas ziemeļu daļā.

Priekšstati par ūdensciršļa sastopamību Latvijā nav viennozīmīgi. Paši pētnieki [1—3| atzīst, ka uzskats par ūdensciršļa reto sastopamību radies galvenokārt tāpēc, ka šī suga ir izplatīta sporādiski, vietās, ko maz apmeklē cilvēks, turklāt tā ir samērā grūti novērojama. Līdz ar to literatūrā ir visai nedaudz ziņu par konkrētām atradnēm. I. Lapiņa [4] minējusi atradnes Rīgā (Kleistos), Priekulē un Varakļānos. J. Lipsbergs (nepublicēti materiāli) ūdenscirsli sastapis divās vietās Tukuma rajonā — Grebju pussalā Engures ezerā un Raudas apkārtnē. Izsmeļošākās ziņas par ūdensciršļa atradnēm mūsu republikā (laikā no 1961. gada līdz 1983. gadam) nesen publicējis M. Sternbergs [3], kurš šo sugu konstatējis 14 vietās: pie Pērses ūdenskrituma, pie Sprinčupes Snēpelē, Moricsalā, Šķaunē, pie Otankas upītes, pie Vaidavas vecupes Kārvas apkārtnē,

Tumšupē pie Skuķīšiem, Salaspils apkārtnē, Līgupītē pie Līgciema, pie Kāla, Salāja un Slujas ezera, Aronas upītē pie Idzēniem un Stiklos. M. Stern-bergs uzskata, ka piemērotos biotopos ūdenscirslis ir bieži sastopams.

Skaitu limitējošs faktors var būt biotopu pārveidošana lielā ūdensciršļa dzīvesvietās, piemēram, ekoloģisko apstākļu pārmaiņas pēc nosusināšanas. Lielā ūdensciršļa dabiskie ienaidnieki ir ūdrs, ūdele, plēsīgās zivis, niedru lija, lapsa un, iespējams, citas sīko plēsēju sugas [2].

Lielais ūdenscirslis sastopams dažādos biotopos — jauktos un lapkoku mežos, kā arī ar krūmiem aizaugušās vietās, parasti dažādu ūdenstilpju — ezeru, dīķu, un grāvju —, kā arī upju tuvumā. Mājo arī lauksaimnieciski izmantojamo zemju platībās un dažkārt purvos.

Šādā vidē tas atrod piemērotus mik-roklimatiskos, slēpšanās, mitekļa iekārtošanas un barības ieguves apstākļus. Kaut arī ūdenscirslis pārvietojas pa sauszemi, tas tomēr barību iegūst galvenokārt ūdenī. Aktīvs visu diennakti.

Lielais ūdenscirslis rok alas ūdenstilpju piekrastēs vai arī izmanto citu dzīvnieku alas. Veikli peld un nirst. Vairošanās periods no aprīļa līdz augustam. Metienu skaits nav noskaidrots. Metienā parasti 6—8 (4—14) mazuļi. Lielais ūdenscirslis pārtiek no kukaiņiem, tārpiem un dažādiem ūdens bezmugurkaulniekiem, zivju mazuļiem un ikriem, vardēm, to kurkuļiem un reizēm arī sīko zīdītājdzīvnieku mazuļiem. Barību parasti apēd uz sauszemes.

Literatūra. 1. Grevé, 1909. 2. Tauriņš, 1982.

3. Sternbergs, 1986. 4. AanHHb,

1963.

4. Dīķa naktssiksparnis Myotis dasycneme (Boie)

Pond bat

Прудовая ночница

Sikspārņu kārta — Chiroptera Sikspārņu dzimta — Vespertilionidae

Visu sugu sikspārņi ir iekļauti Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Dīķa naktssikspārnis ir viens no lielākajiem mūsu sikspārņiem. Tā ķermeņa garums ir 51—73 mm, apakšdelma garums — 43,0—48,5 mm,

masa — 13—25 g. 15—19 mm garās ausis un lidplēves tumšbrūnas. Kažoka krāsa mugurpusē tumšbrūni pelēcīga ar zeltainu spīdumu, vēder-pusē — gaiši pelēkbrūna. No citiem naktssikspārņiem atšķiras ar lieliem izmēriem, kažoka krāsu, kā arī ar to, ka spārnu lidplēve tam piestiprināta pie potītes locītavas iepretī piesim.

Šīs sugas areāls ir visai savdabīgs — šaurs un garš. Tā ziemeļu robeža stiepjas no Ziemeļfrancijas, Beļģijas un Holandes uz austru-miem līdz Jeņisejai. PSRS teritorijā areāla ziemeļu robeža iet pa z. pl. 60.—58. grādu, dienvidu robeža sakrīt ar z. pl. 49.—50. grādu. Nevienai citai no Palearktikas sikspārņu sugām areāla dienvidu robeža nav atvirziju-sies tik tālu uz ziemeļiem kā dīķa naktssikspārnim. Suga visā areālā uzskatāma par retu un sporādiski sastopamu. Arī Igaunijā, Lietuvā un Baltkrievijā sastopams ļoti reti. Dīķa naktssikspārnis izplatīts tikai līdzenumos, turklāt vairāk nekā citi sikspārņi saistīts ar ūdeņiem bagātiem rajoniem.

Jau pavasarī 5—20, dažkārt pat vairāki desmiti, grūsnu mātīšu apvienojas aukļkolonijā un apmetas ēku bēniņos. Tēviņi un vientuļās mātītes turas pa vienam vai nelielās grupās, nereti kopā ar citu sugu sikspārņiem, spraug-veida slēptuvēs ēkās, retāk koku dobumos.

Ūdeņiem bagātos rajonos dīķa naktssikspārņi reizēm veido vairākas aukļkolonijas jeb tā sauktos sugas izplatīšanās centrus 5—40 km attālumā citu no cita. Areāla Eiropas daļā līdz šim bija zināmi trīs šādi centri: pa vienam Saratovas un Kaļiņinas apgabalā, un Holandē.

1980. un 1981. gada vasarā Krāslavas, Ludzas un Rēzeknes rajonā baznīcu bēniņos atrastas septiņas aukļkolonijas ar 40—150 īpatņiem katrā [1—4], ko var uzskatīt par vēl vienu šīs sugas izplatības centru.

Kā visiem naktssikspārņiem, arī dīķa naktssikspārnim dzimst pa vienam mazulim gadā. Latvijā tas notiek jūnija pēdējā dekādē, jūlija pirmajās dienās.

Baroties izlido vēlu — dziļā krēslā. Lidojums vienmērīgs, bez pēkšņiem izrāvieniem un pagriezieniem. Barojas 5—20 cm augstumā virs lēni tekoša vai stāvoša ūdens un jau pēc pusstundas atgriežas paslēptuvē, lai rīta krēslā izlidotu vēlreiz.

Dabā var sasniegt 13 gadu vecumu.

Dīķa naktssikspārnis ir nometnieks. Latvijā šī suga ziemo tikai vietās ar īpaši noturīgu temperatūru (ap —ļ—6°C) un augstu gaisa mitrumu visas ziemas laikā. Ierašanās ziemoša-

nas vietās novērota jau septembri. Latvijā novērota 200—250 īpatņu liela ziemošanas kolonija dolomīta alās.

Tā kā Centrālajā Eiropā šis sugas sikspārņi veic tālas migrācijas (vidēji ap 200 km) no vasaras mītnēm uz ziemošanas vietām, iespējams, ka ari Latgales aukļkolonijās sikspārņi ierodas no tālākas apkaimes.

Sugas aizsardzības nolūkā baznicās, kuru bēniņos mit sikspārņu aukļko-lonijas, jumta un bēniņu stāva remonts atļaujams tikai laikā no septembra līdz martam.

Literatūra. 1. Buša, Ribovskis, 1977. 2. Buša, 1980. 3. Буша, 1980. 4. Буша,

Петерсоне, 1981.

5. Ūdeņu naktssiksparnis Myo/is daubentoni

(Kuhl)

Daubenton's

bat

Водяная

ночница

Sikspārņu karta — Chiroptera Sikspārņu dzimta — Vespertilionidae

Vidēji lielajam ūdeņu naktssik-spārnim (ķermeņa garums 49—55 mm, apakšdelma garums 35,0—41,0 mm, auss garums 13—15 mm, masa 6,5— 14,0 g) mugurpusē apmatojums ir tumšbrūni pelēcīgs, vēderpusē — netīri pelēks, bet ausis un lidplēves ir brūnas. Sai sugai raksturīga «maska» — āda laukumā starp acīm, ausim un mutes kaktiņiem ir tikpat kā bez apmatojuma. No citiem naktssikspārņiem atšķiras ar to, ka spārnu lidplēves brivā mala piestiprināta pēdas pamatnes vidū. No ārēji līdzīgajiem bārdainā naktssikspārņa un Branta naktssik-spārņa atšķiras ar masīvāku ķermeni un isāku apmatojumu.

Ūdeņu naktssikspārnis sastopams plašā teritorijā no Lielbritānijas un Francijas uz austrumiem līdz Kamčatkai, Sahalīnai, Dienvidusūrijas novadam. Areāla ziemeļu robeža Eiropā sasniedz z. pl. 63. grādu, bet Sibīrijā nesasniedz z. pl. 60. grādu. Izplatības dienvidu robeža šķērso Itālijas dienvidus, Rumāniju, Dienvidukrainu, Volgas lejasteci, Mongolijas ziemeļus, Mandžūriju un Piejūras apgabala dienvidu daļu.

Areāla lielākajā daļā bieži sastopams sikspārnis. Saistīts ar ūdensbaseiniem, bet mazāk nekā dīķa naktssikspārnis. Aukļkolonijās vasaras periodu pavada koku dobumos, putnu būrīšos vai koka celtnēs. Ļoti konservatīva suga. Gadu no gada apmetas vienā un tajā pašā meža nogabalā un pat paslēptuvē, tādēļ nereti tiek atrasts kopā ar citām sikspārņu sugām, kuras labprāt pacieš svešu sugu klātbūtni. Tātad starp dažādām aukļkolonijām pieaugušo dzīvnieku apmaiņa nenotiek. Domā, ka aukļkolonijās atjauno tikai pašu mazuļi, nevis ienācēji no citām kolonijām, kā tas notiek vairumā citu sugu koloniju. Aukļkolonijā vidēji ir ap 20 pieaugušo dzīvnieku, starp kuriem nereti sastopami ari pieauguši tēviņi.

No citiem sikspārņiem ūdeņu nakts-sikspārņi vēl atšķiras ar vislēnāko un mierīgāko lidojumu. Tie medi 5—20 cm virs ūdens spoguļa. Bet, ja tuvumā nav stāvoša vai lēni tekoša ūdens klāja, tad šie sikspārņi barojas starp kokiem.

Nelielie ūdeņu naktssikspārņi, kuriem vāji attīstīta muskulatūra, ķer tikai sīkākos kukaiņus. Barojas galvenokārt ar divspārņiem (Tipulidae), to skaitā odiem, arī strautenēm (Plecoptera), viendienītēm (Epheme-roptera), makstenēm (Trichoptera) un sīkajiem zvīņspārņiem (Tineidae).

Latvijas apstākļos šis sikspārnis ir nometnieks un tālos ceļojumos nedodas. Jau septembrī sāk parādīties ziemošanas vietās — alās, lielos mitros pagrabos un nocietinājumos [1—3], lai gan ziemas guļu uzsāk ne ātrāk par oktobri. Pavasarī ziemas mītnes pamet marta beigās. Arī ziemošanas laikā izpaužas sugas konservatīvisms. Vairākus gadus pēc kārtas vieni un tie paši īpatņi ziemas guļai izvēlas ne tikai to pašu alu, bet pat to pašu spraugu, kurā ziemojuši iepriekš.

Zināmais maksimālais dzīves ilgums dabā šai sugai ir 16 gadi.

Tā kā šī suga ir ļoti konservatīva paslēptuves izvēlē, tās aizsardzībai nepieciešams saglabāt ūdeņu naktssik-spārņu koloniju iemīļotus dobumainus kokus, ja vien tie nav meža kaitēkļu perēkļi. Vietās, kur trūkst dabisko paslēptuvju, piesaistīšanai izliekami būrīši. Nepieciešams saglabāt saimnieciskiem nolūkiem nepiemērotus lielus pagrabus, pazemes velves utt., kuros var ziemot sikspārņi.

Literatūra. 1. Buša, Ribovskis, 1977. 2. Buša, 1980. 3. Буша, 1980.

6. Naterera naktssikspārnis Myotis nattereri

(Kuhl)

Natterer's

Ночница Наттерера

Sikspārņu kārta — Chiroptera Sikspārņu dzimta — Vespertilionidae

Naterera naktssikspārnis ir mazliet lielāks par ūdeņu naktssikspārņi (ķermeņa garums 42—52 mm, apakšdelma garums 36,5—48,0 mm, auss garums 16—19 mm). Ausis un lidplēves brūnas. Mugurpusē apmatojums brūn-pelēks. No citiem mūsu naktssik-spārņiem atšķiras ar gaišāku vēderu un lielākām ausīm. Sugas pamatpa-zīme ir astes lidplēves mala, kas biezi klāta ar īsiem matiņiem un atgādina audumu, kurā ievilkta gumija. Sugai raksturīga liela mainība, izdalītas piecas pasugas.

Sī suga izplatīta visā Rietumeiropā no Vidusjūras līdz Skotijai un Zviedrijas dienvidiem. Padomju Savienībā — Ļeņingradas un Maskavas apgabalā, arī Krimā, Kaukāzā, Vidusāzijā, Austrumsajānos, Amūras ielejā, tāpat Ķīnas ziemeļaustrumos, Korejas pussalā un Japānā. Areāla lielākajā daļā reta suga, Lietuvā šī suga sastopama nedaudz biežāk nekā Latvijā, Igaunijā un Baltkrievijā.

Dzīvesveids izpētīts nepietiekoši. Zināms, ka Naterera naktssikspārņi galvenokārt dzīvo mežos. Vasarā aukļ-kolonijas, kas parasti nav lielākas par 20—30 īpatņiem, mīt gan ēku bēniņos, gan koku dobumos, arī aiz slēģiem. Nevairās no citu sugu sikspārņu klātbūtnes. Tēviņus un vientuļās mātītes nereti atrod citu sugu kolonijās. Līdz šim Latvijā vasaras periodā šī suga nav atrasta.

Lidojums lēns un vienmērīgs, bez negaidītiem izrāvieniem un pagriezieniem. Pretstatā citiem naktssikspār-ņiem Naterera naktssikspārnis lidojumā asti tur brīvi, nevis paliektu zem vēdera. Medī gan virs ūdens, gan 2—3 m augstumā ap kokiem, bieži ielidojot lapotnē. Barojas galvenokārt ar divspārņiem, strautenēm, zvīņspārņiem, makstenēm un sīkiem cietspārņiem.

Naterera naktssikspārnis ir nomet-nieks. Ziemošanas vietās ierodas vēlu — novembrī — un netiecas ziemot grupās kā daudzas citas sikspārņu sugas. Ziemas mītnes pamet aprīļa trešajā dekādē.

Latvijā ļoti reta suga, atrasta tikai ziemošanas vietās nelielā skaitā, galvenokārt republikas ziemeļu daļā (1—3]. Ziemo smilšakmens alās un lielos, mitros pagrabos, kur daudz spraugu.

Tā kā šī suga ir ļoti reti sastopama, aizsardzības pasākumi tai nav izstrādāti.

Literatūra. 1. Buša, Ribovskis, 1977. 2. Buša, 1980. 3. Буша, 1980.

7. Bārdainais naktssikspārnis Myotis mystacinus

(Kuhl)

Whiskered bat Усатая

Bārdainais naktssikspārnis ir mazākais no naktssikspārņiem (ķermeņa garums 35—48 mm, apakšdelma garums 31,5—35,0 mm, auss garums 12—19 mm, masa 4,5—6,5 g). Biezais un garais (tādēļ mazliet viļņainais) apmatojums mugurpusē divkrāsains. Tumšbrūno matu gali pelēki. Vēderpuse gaišāka — pelēkbrūna. No citiem naktssikspārņiem atšķiras ar sīko ķermeni, viļņaino apmatojumu, lidplēvju un ausu melnbrūno krāsu un ar to, ka spārnu lidplēves tam piestiprinātas pie pēdas pirksta pamatnes. Šo sugu ļoti grūti atšķirt no Branta nakts-sikspārņa. Šīs sugas var atšķirt pēc zobu formulas, galvaskausa izmēriem, tēviņus arī pēc ārējo dzimumorgānu formas.

Apdzīvo visu Dienvidu, Rietumu un Centrālo Eiropu, Skandināvijas dienvidus, kā arī Mongoliju. Padomju Savienībā plaši izplatīts Eiropas daļas dienvidos, dienvidrietumos, rietumos, Baltijā, Ļeņingradas apgabalā, Kaukāzā, Aizkaukāzā, Vidusāzijā, Kazahi-jas centrālajā un dienvidu daļā, Tuvas autonomajā apgabalā, Aizbaikāla stepju rajonā. Sugas areāls aptver pēc dabas apstākļiem visai atšķirīgus apgabalus, kas liecina par bārdainā naktssik-spārņa ārkārtīgo ekoloģisko plastiskumu. Šī suga salīdzinājumā ar Branta naktssikspārni vairāk saistīta ar ne-mežu joslu un siltāku klimatu.

Vasarā aukļkolonijas (3—10 īpatņi) apmetas koku dobumos, ēkās, aiz logu slēģiem. Tēviņi un vientuļās mātītes turas atsevišķi un nereti apmetas tukšos putnu būros.

Medīt izlido vēlu, dziļā krēslā, un barojas bez pārtraukuma visu nakti atklātās pļaviņās, virs ūdens, mežu ceļiem, alejās, arī koku vainagos. Tā kā bārdainais naktssikspārnis nav cieši saistīts ar kādu noteiktu barošanās vietas tipu, tā barība ir visai daudzveidīga, atkarīga vienīgi no kukaiņu izmēriem.

Dabā tēviņi var sasniegt deviņu gadu, bet mātītes, domājams, vēl lielāku vecumu.

Latvijā ļoti reti sastopams, atrasts Abavas baseinā un Vidzemē [1, 2J. No 1936. gada līdz 1976. gadam ap-gredzenoti 14 sikspārņi ar sugas diagnozi «M. mYstacinus», kuru patiesā piederiba M. mystacinus vai M. brandti sugai vairs nav pārbaudāma. Sī suga neapšaubāmi atrasta 1951. gada 26. augustā Drustos, un kopš 1976. gada viens tēviņš un trīs mātītes — ziemojot trīs dažādās smilšakmens alās. Divas ziemas mītnes ir GNP teritorijā, viena apstiprināta kā terioloģiski ģeoloģisks liegums.

īpašus aizsardzības pasākumus tieši šai sugai Latvijas apstākļos nevar izstrādāt tās retās sastopamības dēļ.

Literatūra. 1. Buša, 1980. 2. Буша, 1980.

8. Branta naktssikspārnis Myotis brandti (Eversmann)

Greater

whiskered bat

Ночница

Брандта

Sikspārņu karta — Chiroptera Sikspārņu dzimta — Vespeitilionidae

Branta naktssikspārnis ir viens no mazākajiem Latvijas sikspārņiem (ķermeņa garums 39—51 mm, apakšdelma garums 31,9—37,5 mm, auss garums

12,5—17,0 mm, masa 4,3—8,3 g).

Pēdējā laikā izdala kā atsevišķu sugu no M. mYstacinus sugu kompleksa. No bārdainā naktssikspārņa atšķiras ar relatīvi lielākiem ķermeņa izmēriem, nedaudz gaišākām lidplēvēm un pēc zobu formulas. Arī mugurpuses apmatojums biezs un divkrāsains, bet tumšbrūno matu gali gaišāki, ar zeltainu spīdumu. Vēderpuse gaišpelēka ar dzeltenīgu tonējumu.

Apdzīvo visu Eirāzijas mežu zonu no Francijas līdz Klusajam okeānam, uz ziemeļiem līdz z. pl. 63.—65. grādam, uz dienvidiem līdz Dienvidslāvijai, Donas un Volgas vidustecei, Dienvidurāliem, Kazahijas ziemeļu un austrumu rajoniem, Mongolijas ziemeļiem, Mandžūrijai. Ir atsevišķas atradnes Kaukāzā. Tipiska boreāla suga ar transpalearktisku izplatību. Saistīta ar skujkoku un jaukto taigu, galējās dienvidu atradnes — ar kalniem. Salīdzinājumā ar bārdaino naktssik-spārni Branta naktssikspārnis ir steno-tipiskāka suga.

Dzīvesveids maz izpētīts. Barošanās laiks, vietas un barības sastāvs līdzīgs kā bārdainajam naktssikspārnim.

Par Branta naktssikspārņa atradnēm Latvijā var runāt kopš 1976. gada 20. oktobra, kad smilšakmens alā Līgatnes papīrfabrikas tuvumā tika atrasts viens šīs sugas tēviņš, kura ādiņa atrodas LVU Zooloģijas muzejā. Līdz 1981. gadam ziemošanas vietās Vidzemē atrasti ne vairāk par desmit abu dzimumu īpatņu [1, 2]. Ziemo smilšakmens un dolomīta alās ar augstu gaisa mitrumu.

Abas atrastās vasaras aukļkoloni-jas mīt nomaļās koka kapličās. Mazuļi dzimst jūnija beigās — jūlija sākumā.

Literatūra. 1. Buša, 1980. 2. Буша, 1980.

9. Garausainais sikspārnis Plecotus auritus (L.)

Long-eared bat

yuiaH

Sikspārņu karta — Chiroptera

Sikspārņu dzimta — Vespertilionidae 0

Garausainajam sikspārnim (ķermeņa garums 42—50 mm, apakšdelma garums 38,0—46,5 mm, auss garums 31—41 mm, masa 6,0—12,0 g) lid-plēves ir tumšbrūnas, bet garās ausis — gaišbrūnas. Mugurpuse pelēcigi brūngana, vēderpuse — gaišāka. No citiem sikspārņiem viegli atšķirams pēc garajām ausīm, kuras gan ziemas guļas laikā paslēpj zem saliektajiem spārniem.

Izplatīts Eirāzijā no Spānijas līdz Sahalīnai un Japānai. Areāla ziemeļu robeža apmēram sakrīt ar z. pl. 63.—60. grādu, dienvidu robeža stiepjas no Sahāras ziemeļiem, cauri Irānai, Himalaju rietumu un dienvidu daļai, Japānas dienvidiem. Nav sastopams tuksnešos. Areāla lielākajā daļā parasta suga, bet nekur nav sastopama prāvā skaitā.

Vasarā garausainie sikspārņi apmetas visdažādākajās vietās: ēku bēniņos, aiz sienu apšuvuma, aiz slēģiem, koku dobumos, spraugās aiz koku mizas un citur. Biežāk nekā citu sugu sikspārņi tie mitinās putnu būrīšos. Tikai tādēj, ka tie ir tik neizvēlīgi attiecībā pret paslēptuvi, garausainie sikspārņi var apdzīvot visu Palearktiku — no taigas un platlapu koku mežiem līdz kalniem un apdzīvotām vietām Vidusāzijas tuksnešos.

Auklkolonijas (10—20 pieaugušas mātītes) savā starpā ar pieaugušiem īpatņiem parasti neapmainās, bet atjaunojas uz pašas kolonijas jauno mātīšu rēķina. Jaunie tēviņi var pavisam pamest vecāku medību apgabalu, bet vecie tēviņi parasti gadu no gada turas kādas aukjkolonijas tuvumā. Vairoties mātītes sāk 1—2 gadu vecumā un turpina līdz mūža beigām (11 —12 gadi). Zināmais maksimālais vecums dabiskos apstākļos mātītēm ir 13, bet tēviņiem 11 gadi. Vairumam pieaugušo mātīšu jūnija beigās dzimst pa vienam mazulim.

Medībās izlido vēlu — tumsā — un barojas visu nakti līdz rītausmai. Barības sastāvs loti dažāds, sākot ar odiem un beidzot ar jūnijvabolēm un maijvabolēm, tomēr pārsvarā ir naktstauriņi (89 sugu zvīņspārņi, to skaitā 48 sugu pūcītes). Biežāk nekā citas sugas medī biezās audzēs un koku lapotnē, nolasot uz koku zariem un lapām sēdošus kukaiņus un to kāpurus. Ārkārtīgi lielās manevrētspējas dēl garausainais sikspārnis var ieņemt citiem sikspārņiem nepieejamu barošanās nišu.

Garausainais sikspārnis ir nomet-nieks. Ziemo visdažādākajās sikspārņiem piemērotās paslēptuvēs [1—3]. Mazāk nekā citu sugu sikspārņi baidās no cilvēku klātbūtnes. Tādēļ izmantojamos sakņu pagrabos ziemo gandrīz tikai garausainie sikspārņi. Pagrabos parādās jau septembra beigās, bet uz ziemas gulu apmetas, tikai uznākot salam. Pavasarī ziemas mītnes pamet marta beigās — aprīļa sākumā.

Latvijā viena no parastākajām sugām [2, 3].

īpaši aizsardzības pasākumi nav nepieciešami, jo suga ir ļoti elastīga paslēptuves izvēlē. Piesaistīšanai var izlikt vienkāršas konstrukcijas būrīšus [2]. Jaunas ziemošanas vietas var izveidot, likvidējot neizmantojamās, mitrās pazemes telpās caurvēju.

Literatūra. 1. Buša, Ribovskis, 1977. 2. Buša, 1980. 3. Буша, 1980.

10. Eiropas platausis Barbastella barbastellus (Schreb.)

Barbastelle

Европейская широкоушка

Sikspārņu kārta — Chiroptera Sikspārņu dzimta — Vespertilionidae

Vasarā uzturas nelielās grupās ēku bēniņos, aiz sienu apšuvuma, retāk koku dobumos. Vasaras pirmajā pusē parasti dzīvo pa vienam, vēlāk veido nelielas kolonijas. Jūnijā katrai mātītei dzimst divi mazuļi.

Baroties izlido drīz pēc saulrieta. Lido ātri, ar asiem pagriezieniem. Parasti medi netālu no paslēptuves,

1,5—5,0 m virs zemes, virs dārziem, dīķiem, pļavām, pie kokiem. Barojas ar sīkiem zvlņspārņiem, divspārņiem (odiem), sīkām vabolēm, makstenēm, viendienītēm.

Eiropas platausis ir nometnieks, ziemo tuvu vasaras mītnēm pagrabos, pazemes labirintos, alās.

Latvijā sevišķi reta suga. Atrasts viens ziemojošs īpatnis 1956. gadā Līgatnē un viens — 1980. gadā Pilsrundālē. Tie ir zināmie galējie sugas ziemeļaustrumu atradumi [1, 2].

Līdz šim pie mums vasarā platausis nav atrasts. Bet, tā kā tas tālu neceļo, pastāv varbūtība to sastapt ari vasarā, it īpaši republikas dienvidu rajonos.

Atrasts rudens migrāciju laikā 1985. un 1987. gadā.

Augumā sīks sikspārnis (ķermeņa garums 47—57 mm, apakšdelma garums 36,0—42,0 mm, masa 6—15 g). Ļoti biezais apmatojums mugurpusē gandrīz melns, matu gali nedaudz gaišāki. Vēderpuse gaišāka. Spārni gari, galos šauri, bet pie ķermeņa ļoti plati. No citiem mūsu faunas sikspārņiem viegli atšķirams pēc platajām, uz pieres saaugušajām ausīm.

Izplatīts Eiropas lielākajā daļā no Spānijas līdz Aizkaukāzam, ziemeļos līdz Anglijas vidienei un Zviedrijai, dienvidos līdz Vidusjūrai un Melnajai jūrai. PSRS teritorijā atrasts labā krasta Ukrainā līdz Dņeprai, Kaļiņin-gradas apgabalā, Lietuvā, Baltkrievijas dienvidrietumos, Krimā, Kaukāzā un Aizkaukāzā.

Literatūra. 1. Buša, 1980. 2. Буша, 1980.

11. Rūsganais vakarsikspārnis Nyctalus noctula (Schreb.)

Noctule Рыжая вечерница

Rūsganais vakarsikspārnis ir lielākais no mūsu sikspārņiem (ķermeņa garums 61—85 mm, apakšdelma garums 49,5—57,5 mm, masa 35—40 g). Rūsganais apmatojums biezs, bet īss, tādēļ labi saskatāms spēcīgākās muskuļu grupas. Mugurpuse vienmērīgi brūni rūsgana, vēders — gaišāks. Raksturīgi, ka biezs apmatojums klāj ari lidplēves platā joslā gar vēderpusi. Ausis paīsas, platas un masīvas. Spārni gari un šauri.

Izplatīts no Ziemeļāfrikas līdz Al-tajam un Ķīnas ziemeļrietumiem. Areāla ziemeļu robeža šķērso Skotiju, Zviedriju, Somijas dienvidus, Vidus-urālus, dienvidu robeža iet gar Vidusjūru, šķērso Irānu, Himalaju dienvidus. PSRS teritorijā apdzīvo platlapu un jaukto koku mežus uz ziemeļiem līdz ķeņingradai, Kirovas un Permas apgabala dienviddaļai, Oren* burgas apgabalam, ari Kazahiju, Vidusāziju un Altaju. Visā areālā daudzskaitlīga un lielo izmēru, skaļās uzvedības un agrā izlidojuma dēļ viegli pamanāma suga.

Tipiska dzīvesvieta — ar veciem platlapu kokiem bagāti meži un parki. Apmetas koku dobumos, pārsvarā ar apaļu un ovālu skrēju, reti baznīcu un ēku bēniņos. Paslēptuves bieži maina. Aukļkolonijās apvienojas vairāki desmiti pieaugušu mātīšu. Tēviņi turas atsevišķi pa vienam vai nelielās grupās. Jūnija beigās katrai mātītei dzimst pa diviem mazuļiem.

Medīt izlido agri, vieglā krēslā. Nakti pavada paslēptuvē, bet no rīta izlido otrreiz. Lidojums ātrs, viegls, veikls. Medības uzsāk lielā augstumā, pakāpeniski nolaižoties zemāk. Barībā izmanto jebkurus lidojošus kukaiņus, ko var noķert, — sākot ar odiem un beidzot ar ļoti lielām vabolēm, kas nav pa spēkam citiem mūsu faunas sikspārņiem. Ir ziņas, ka rūsganais vakarsikspārnis barojas ar kukaiņiem no 11 kārtām un pat zirnekļ-veidlgajiem. Lielās apetītes dēļ tā ir viena no mūsu faunas visderīgākajām sikspārņu sugām.

Rūsganais vakarsikspārnis ir migrants. Augusta beigās jaunie dzīvnieki uzsāk ceļu uz ziemošanas vietām Centrāleiropā (1, 2]. Latvijā gre

dzenots N. noctula atrasts ČSSR. Vēlāk tiem seko ari pieaugušie dzīvnieki. Ziemo lielās grupās resnu koku dobumos, dažādās celtnēs, bet nekad pazemē.

Latvijā viena no parastākajām sikspārņu sugām, kas mīt gandrīz katrā ar dobumainiem kokiem bagātā parkā.

Viens no aizsardzības pasākumiem varētu būt izcirsto dobumaino koku vietā sagādāt šai sugai jaunas mītnes, pagatavojot un izliekot speciālas konstrukcijas būrus (pēc K. Paņutina rasējumiem).

Literatūra. 1. Buša, 1980. 2. Буша, 1980.

12. Pundursiksparnis Pipistrellus pipistrellus (Schreb.)

Common pipistrelle Неотопырь-карлик

Sikspārņu karta — Chiroptera Sikspārņu dzimta — Vespertilionidae

Pundursikspārnis ir viens no mazākajiem zīdītajiem (ķermeņa garums 38—45 mm, apakšdelma garums 28,0—34,0 mm, masa 3—6 g). Mugurpuses apmatojums brūni ruds, vēderpusē gaišāks. Galvaskausa forma un pūkainais kažoks piešķir tam strup-deguņa izskatu. Pundursikspārni, it īpaši jaunos un pusauga dzīvniekus, ļoti grūti atšķirt no Natūza sikspārņa. No naktssikspārņiem atšķirams pēc ausu formas, no citiem — pēc mazajiem izmēriem.

Izplatīts Eirāzijā no Spānijas līdz Ķīnas ziemeļrietumiem. Areāla ziemeļu robeža šķērso Norvēģijas dienvidus, KPFSR vidusjoslu, sasniedzot Kazahijas ziemeļus. Dienvidos izplatīts Ziemeļāfrikā, Mazāzijā, Irānā, Indijā (Kašmirā). Visā izplatības apgabalā izvairās no atklātām stepēm un tuksnešiem. Vidusāzijā un Kazahijā sevišķi bieži sastopams oāzēs un apdzīvotās vietās.

Vasarā apmetas spraugveida paslēptuvēs — koku dobumos, aiz koku mizas, ēku sienās, bēniņos, aiz slēģiem, nereti kopā ar citu sugu sikspārņiem [1, 2]. Aukļkolonijās apvienojas vairāki desmiti, pat līdz simtam, īpatņu. Jūnija beigās katrai mātītei dzimst pa diviem mazuļiem. Nepilna mēneša vecumā jaunie dzīvnieki jau ir spējīgi patstāvīgi lidot, tad arī aukļkolonijas izirst. Tēviņi vasarā parasti dzīvo atsevišķi un atrodami daudz mazākā skaitā nekā pieaugušās mātītes.

Vakarā izlido agri, tūlīt pēc saules rieta. Iemīļotas barošanās vietas ir parku alejas, mežu pļaviņas, stigas, lauku ceļi. Lido plivinādamies, bieži vēcinot spārnus. Medī zemu, koku vainagu apakšējās daļas augstumā. Pundursikspārnis specializējies tikai sīku barības objektu medīšanā (odi, knišļi, sīkie naktstauriņi u.c.). Bez tam barojas arī ar mušām, moskītiem, sīkām vabolēm, tīklspārņiem. Vējainā, lietainā laikā kukaiņus nolasa no koku zariem un lapām.

Pundursikspārnis no areāla ziemeļdaļas ziemot migrē vairāk uz dienvidiem, bet areāla dienvidos uzvedas kā nometnieks.

Latvijā nepietiekoši izpētīta suga. Vēl nesen bija zināmas tikai divas šīs sugas atradnes — Rīgā un Skaistkalnē. G. Pētersona pētījumi (nepublicēti dati) 1981. gada vasarā devuši iespēju atrast vēl vienu koloniju Kurzemē. Šķiet, ka šī suga Latvijā ir biežāk sastopama, nekā domāja līdz šim. Par to liecina rudens migrāciju novērojumi.

Aizsardzības nolūkā noliedzami jebkādi remontdarbi ēkās, kurās apmetušās aukļkolonijas mazuļu dzimšanas un audzēšanas laikā.

Literatūra. 1. Buša, 1980. 2. Буша, 1980.

13. Natuza sikspārnis Pipistrellus nathusii (KeYs. et Blas.)

Nathusius' pipistrelle

Неотопырь Натузиуса

Natūza sikspārnis ir ļoti līdzīgs pundursikspārnim, bet atšķiras no tā ar lielākiem izmēriem (ķermeņa garums 45—56 mm, apakšdelma garums 33,0—36,5 mm, masa 4,5—9,0 g).

Mugurpusē apmatojums vienkrāsains, tumšbrūns, vēderpusē — dzeltenbrūns. Ausis un lidplēves brūnas.

Areāls aptver gandrīz visu Vidus-eiropu un Eiropas dienviddaļu no Francijas rietumiem līdz Urāliem, Irānas ziemeļiem, Vidusjūras dienvidaustrumu apgabalam. PSRS teritorijā apdzīvo rajonus uz dienvidiem no līnijas, kas savieno ķeņingradu un Ki-rovu, līdz Urālas upei, kā arī Kaukāzu un Aizkaukāzu. Areāla ietvaros Natūza sikspārnis izplatīts nevienmērīgi. Cieši saistīts ar platlapu koku mežiem vai stādījumiem, jo tā iemīļotas vasaras paslēptuves ir koku dobumi ar spraug-veidīgu ieeju. Retāk apmetas līdzīgas konfigurācijas dobumos aiz koka ēku apšuvuma vai slēģiem.

Vasarā šī suga veido lielas aukļ-kolonijas, kurās apvienojas vismaz vairāki desmiti, nereti līdz simtam, pieaugušo mātīšu. Bieži atrod kopā ar citu sugu sikspārņiem, it īpaši ar pundursikspārni. Tēviņi šai laikā parasti dzīvo atsevišķi. Mātītēm dzimst pa diviem mazuļiem. To dzimšanas laiks Latvijas apstākļos vēl noskaidrojams.

Baroties izlido agri, krēslā. Barojas tajās pašās vietās, kur pundursik-spārņi, nereti kopā ar tiem. Lidojums ātrs, vienmērīgs, bez asiem pagriezieniem. Barojas galvenokārt ar masveidā sastopamajiem divspārņiem (odiem), retāk ar sīkām vabolēm, blaktīm, makstenēm, nelieliem zvīņspārņiem, strautenēm, viendienītēm.

Ir zināms, ka no areāla ziemeļdaļas Natūza sikspārnis rudenī migrē uz dienvidiem, kur ziemo koku dobumos vai ēku virszemes daļās.

Latvijā sastopams tās austrumu daļā [1, 2], noteikti biežāk, nekā līdz šim uzskatīts. 1981. gada vasarā atrastas trīs šīs sugas kolonijas — Braslā, Vestienā un Zalvē [G. Pētersona nepublicēti dati]. Par sugas izplatību un bioloģiju nepieciešami novērojumi.

Literatūra. 1. Buša, 1980. 2. Буша, 1980.

14. Ziemeļu sikspārnis Eptesicus nilssoni (Keys, et Bias.)

Northern bat Северный кожанок

Sikspārņu kārta — Chiroptera Sikspārņu dzimta — Vespertilionidae

Vidēji liels (ķermeņa garums 50—60 mm, apakšdelma garums

37,5—43,0 mm, masa 8,0—14,5 g) sikspārnis ar ļoti tumšu apmatojumu. Diezgan šaurie spārni un masīvās ausis gandrīz melnas. Garais, viļņainais apmatojums mugurpusē tumšbrūns. Matu gali zeltaini ar metālisku spīdumu, lāpstiņu rajonā veido labi saskatāmu pakavveida joslu. Vēder-puse — dzeltenīgi brūna.

Apdzīvo Eirāzijas ziemeļdaļu no Francijas austrumu robežas līdz Klusajam okeānam. Sastopams uz ziemeļiem — gandrīz līdz kokaugu izplatības robežai, uz dienvidiem — līdz Šveicei, Donavas lejtecei, Kaukāzam, Himalaju ziemeļrietumu daļai, Tibetai. Ziemeļu sikspārnis ir vistālāk zieme-

ļos dzīvojošā sikspārņu suga — Kolas pussalā tas atrasts pat aiz Polārā loka. Visā milzīgajā areālā reti sastopams, dienvidrietumu daļā izplatīts sporādiski, nekur nedzīvo lielā skaitā. PSRS sastopamas divas pasugas, Latvijā — E. nilssoni nilssoni.

Vasarā aukļkolonijas (līdz 20 pieaugušu mātīšu) parasti apmetas ēku bēniņos, retāk koku dobumos. Jūnija otrajā pusē katrai mātītei dzimst pa diviem mazuļiem.

Medībās izlido agri — drīz pēc saulrieta. Lidojums ātrs, veikls, ar biežiem spārnu vēzieniem un asiem pagriezieniem. Labprāt medi pie ēkām, virs ielām, retā mežā, virs meža pļaviņām, nereti ari koku vainagos. Iznicina daudz divspārņu, maksteņu, strauteņu, viendienīšu, nelielu vaboļu.

Nometnieks. Lielā aukstumizturiba ļauj ziemeļu sikspārnim būt aktīvam līdz vēlam rudeņim. Latvijā ziemošanas vietās —1' alās — ierodas novembri, pat decēmbra sākumā. Retāk ziemo lielos pagrabos. Var ziemot no sala neaizsargātākās vietās nekā citi sikspārņi. Latvijā, galvenokārt ziemeļu daļā [1—3J, tā ir viena no parastākajām sikspārņu — nometnieku sugām. Tur ziemeļu sikspārnis sastopams biežāk nekā kaimiņteritorijās, tādēļ būtu īpaši aizsargājams.

Ziemo nelielās grupās, bieži kopā ar citām sikspārņu sugām. Atkušņos atstāj slēptuves. Dažkārt, atrodot citas, iepriekšējās neatgriežas.

Lai saglabātu esošās aukļkolonijas, nepieciešams noliegt jebkādus remontdarbus ēku sienās vai bēniņstāvos, kur apmetušies sikspārņi, laikā no aprīļa līdz augusta beigām. Saimnieciskām vajadzībām nederīgās pazemes celtnēs jānovērš caurvējš un jāizveido jaunas sikspārņu ziemošanai piemērotas paslēptuves.

Literatūra. 1. Buša, 1980. 2. Буша, 1980.

3. Буша, 1982.

15. Divkrāsainais sikspārnis Vespertilio murinus L.

Particoloured bat

Двуцветный кожан

Sikspārņu karta — Chiroptera Sikspārņu dzimta — Vespertilionidae

Divkrāsainais sikspārnis ir viens no lielākajiem Latvijas sikspārņiem (ķermeņa garums 54—64 mm, apakšdelma garums 41,0—48,0 mm, masa 8—20 g). Mugurpuses apmatojums izteikti divkrāsains. Tumšbrūno matu pamatnes kontrastē ar īsiem, baltiem matu galiem, tādēļ kažoks izskatās raibs. Vēderpusē baltie matu gali pilnīgāk nosedz matu pamatnes, un tas padara vēderu ļoti gaišu. No citiem sikspārņiem atšķiras ar lielajiem izmēriem un divkrāsaino apmatojumu, no ziemeļu sikspārņa — ar īsāku apmatojumu un kažoka sudrabaino toni.

Izplatīts plašā teritorijā no Anglijas un Francijas līdz Klusajam okeānam. Areāla ziemeļu robeža šķērso Norvēģiju, KPFSR centrālos apgabalus un Sibīrijas dienvidu daļu, bet dienvidu robeža iet caur Itālijas vidusdaļu, pa Melnās jūras krastu, caur Irānu, Himalajiem, Ķīnas ziemeļaustrumu daļu. Areāla robežās izplatīts nevienmērīgi.

Vasaras mītnes ļoti dažādas — no

koku dobumiem līdz dažādas izcelsmes un konfigurācijas paslēptuvēm ēkās. Nereti tiek atrasti dažādās gadījuma rakstura slēptuvēs. Divkrāsainie sikspārņi bieži vien mīt kopā ar citu sugu sikspārņiem. Aukļkolonijas veido 40— 50 pieaugušo mātīšu, un parasti katrai dzimst pa diviem mazuļiem.

Lidojums ātrs un veikls. Patīk baroties starp kokiem. Tā kā barojas visu nakti, barības spektrs visai plašs. Pārsvarā medī zvīņspārņus, makstenes.

Latvijā sastopams ļoti reti [1, 2].

Izplatība un bioloģija mūsu republikā vēl noskaidrojama. Atrasta tikai viena aukļkolonija [G. Pētersona dati). Pēdējo 10 gadu atradumi: Papē rudens migrāciju laikā putnu murdā noķertas divas mātītes, Asūnē atrasts nenoteikta dzimuma līķis.

Literatūra. 1. Buša, 1980. 2. Буша, 1980.

16.Lidvavere Pteromys volans (L.)

Flying squirrel

Летяга,

обыкновенная летяга

Grauzēju karta — Rodentia

Lidvāveru dzimta —

Petauristidae (Pteromyidae)

Lidvāvere ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Lidvāvere ir neliels grauzējs, augumā nedaudz mazāks par vāveri. Masa 100—200 g. Starp ķermeņa sāniem un ekstremitātēm lidvāverei ir īpaša ādas kroka lidplēve, kas lecot izplešas un krietni palielina nesēj-virsmu, ļaujot tālu planēt (30—40 m). Galva neliela, acis lielas, tumšas un uz āru izspiedušās. Aste apmatota, bet ne tik kupla kā vāverei. Lidvāveres biezais apmatojums ir ļoti mīksts, zīdveidīgs, brūnganpelēks, ziemā — sudrabaini pelēks. Vēderpuse baltgana.

Padomju Savienībā lidvāvere sastopama mežu un mežastepju zonā valsts Eiropas daļā, Sibīrijā un Tālajos Austrumos, arī Sahalīnā. Nemājo Krimā, Kaukāzā, Vidusāzijā, Kamčatkā un Cukotkā.

Ārpus PSRS lidvāvere mīt Somijā, Korejas pussalā, Japānā, Mongolijas un Ķīnas ziemeļaustrumu daļā.

Lidvāveres areāla rietumu robeža šķērso Latviju, kur tā sastopama ļoti reti, tikai republikas austrumu daļā.

Ziņas par lidvāveres sastopamību Austrumbaltijā, galvenokārt tagadējā Latvijas un Igaunijas teritorijā no senākiem laikiem līdz 19.—20. gs. mijai ieskaitot, ir minētas dažos pārskatos [1, 2). No šiem darbiem izriet, ka Latvijā lidvāvere sastapta galvenokārt tās ziemeļaustrumu un austrumu daļā, 19. gs. pirmajā pusē — arī Kurzemē, bet pēc 1870. gada apvidū uz dienvidiem no Daugavpils vairs vienīgi dažās vietās tagadējā Jēkabpils rajona teritorijā [3].

Izņemot atsevišķas atradnes Gulbenes, Alūksnes un Jēkabpils rajonā [3, 4], kopš gadsimta sākuma ziņas par lidvāveres sastopamību Latvijā nav kļuvušas daudz pilnīgākas. Taču 1978.—1980. gadā, apsekojot republikas mežizstrādes iecirkņus — mežniecības, tika ievāktas un apkopotas agrāk nekur nepublicētas ziņas par to, ka arī pēdējos gadu desmitos un pat vēl tagad lidvāveri vietām novēro. Šajā laika periodā ievāktas ziņas par 36 atradnēm, konkrēti: Lubānas MRS — četras, Gulbenes MRS — 12, Žīguru MRS — 17, Smiltenes MRS — trīs atradnes. Atsevišķas ziņas par lidvā-veri saņemtas arī vēlāk. Piemēram, kļuvis zināms, ka tā joprojām vietumis mājo Alūksnes rajona 1/a «Zarja» mežos [M. Laiviņa ziņojums], kur ar Alūksnes rajona Tautas deputātu padomes izpildkomitejas 1982. gada 18. februāra lēmumu Nr. 40 noteikta stingra režīma aizsargājamā teritorija [5].

Diemžēl vairuma gadījumu šo atradņu vērtība mazinās tādēļ, ka tās arvien tiek konstatētas par vēlu — gāžot dobumainos kokus, izstrādājot galvenās izmantošanas vai kopšanas cirsmas. Zvēriņš (vai pat vairāki vienkop), kokam gāžoties, vai nu aiziet bojā, vai arī tiek notverts un tikai retu reizi paspēj paglābties.

Atliek vienīgi cerēt, ka blakus šādām, būtībā izpostītām atradnēm, dabā ir ari mums nezināmas apdzīvotas atradnes. To savlaicīgai uzskaitei meža darbiniekiem būtu jāvelta lielāka vērība.

Galvenais lidvāveres izzušanas cēlonis ir veco, jaukta sastāva mežaudžu izciršana mežizstrādes darbu gaitā [1, 3].

Lidvāvere sastopama vecas jauktu koku mežaudzēs, retāk tīros lapkoku (apšu) mežos. Atšķirībā no vāveres lidvāvere nebūvē atklātas lodveidīgas ligzdas, bet mājo dažādos koku dobumos (gan dzeņu un dzilnu kaltos, gan ari dabiskā ceļā radušos), kur iekārto savu ligzdu. Dažkārt tomēr tā apmetas vecās vāveru vai pat putnu ligzdās. Lidvāvere ir aktīva galvenokārt nakti un krēslā. Pa zemi pārvietojas maz. Izdarot planējošo lēcienu, vajadzības gadījumā zvēriņš spēj krasi izmainīt lēciena virzienu, izmantojot asti par stūri.

Gadā parasti viens metiens, kurā 2—4 mazuļi. Lidvāvere ir tipisks aug-ēdājs un pārtiek galvenokārt no lapkoku (apses, kļavas, bērza, melnalkšņa) un lapegles pumpuriem un svaigajiem dzinumiem. Barībā izmanto arī melnalkšņu «čiekuriņus» un bērzu spurdzes.

īstas ziemas guļas lidvāverei nav, taču ziemā tā kļūst mazaktlva un lielā salā vispār neatstāj ligzdu ari naktī. Tāpēc veido nelielus barības krājumus ziemai. Dažkārt vasarā ēd arī ogas un citu mazāk tipisku barību.

Pastiprināta atbildība par lidvāveres nelikumīgu vajāšanu — nogalināšanu, ievainošanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē. Atlīdzība par medību saimniecībai un dabai nodarīto zaudējumu noteikta 150 rubļu apmērā par viena īpatņa iznicināšanu (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Lidvāvere ir iekļauta Igaunijas PSR un Zviedrijas sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Stoll, 1906. 2. Grevé, 1909.

3. Tauriņš, 1982. 4. Gruntē, 1962.

5. Laiviņš, 1982.

17. Meža sicista Sicista betulina (Pali.)

Northern birch mouseRodentia

Лесная мышовка

Grauzēju karta —

Maņlecejpeļu dzimta —

Zapodidae (Sminthidae)

Meža sicista ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 4. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Meža sicista ir sīks, pelei līdzīgs zvēriņš ar ļoti garu asti (ķermeņa garums sasniedz 80 mm, astes — 80— 110 mm, masa 5—13 g). Muguras un sānu apmatojums ir dzeltenīgi vai rūsgani brūns, vēders — pelēcīgs. Pa muguras vidu iet melna svītra. Šāda tumša svītra uz muguras ir arī pie mums bieži sastopamajai svītrainajai pelei, taču tai aste ir īsāka par ķermeni.

Meža sicista mājo galvenokārt meža un mežastepju zonā, bet lokāli sastopama arī kalnu mežos un atklātās stepēs.

Sastopama gandrīz visā PSRS Eiropas daļā (izņemot ziemeļu apgabalus), Urālos un Rietumsibīrijā, kā arī Austrumsibīrijas dienvidrietumu daļā.

Ārpus PSRS meža sicistas izplatības apgabalā ietilpst Somijas, Zviedrijas un Norvēģijas vidus un dienvidu daļa, kā arī Austrumeiropa un Viduseiropa līdz Dānijai, VFR un Austrijai.

Latvijā sastopama visā republikas teritorijā, taču nevienmērīgi. Atsevišķās vietās novērota samērā bieži.

Pirmoreiz Latvijā atrasta 1940. gadā [lj. Kaut gan republikā zināmas samērā nedaudzas meža sicistas atradnes [2], taču, ņemot vērā šā zvēriņa apslēpto dzīvesveidu, jādomā, ka faktiski dabā meža sicista ir izplatīta daudz plašāk.

Protams, ka, apgūstot arvien jaunas platības lauksaimnieciskās ražošanas un citām vajadzībām, nereti tiek apdraudēti arī meža sicistas biotopi.

Skaitu dabā limitē laika apstākļu bieža maiņa — ziemas atkušņi, pēkšņa sala iestāšanās —, kā arī alu applūšana utt.

Ļoti postošas sekas ir tādam antro-pogēnās iedarbības veidam kā vecās zāles dedzināšana.

Meža sicistas biotops ir dažādas gaišas, izretinātas mežaudzes, izcirtumi, jaunaudzes, lauku un pļavu malas.

Midzeni meža sicista ierīko alās zemē, vecos celmos, zemu atrodošos dobumos un kritalās. Satrunējošos celmos nereti veido 5—6 m un pat līdz 10 m garas ejas. Pārsvarā mēdz izmantot dažādas dabiskas slēptuves, kaut gan reizēm pati rok alas. Midzeni taisa no sausas zāles vai prauliem. Vairošanās periods ilgst no maija līdz jūlijam. Gadā ir viens metiens, kurā visbiežāk mēdz būt 4—5, reizēm arī 2—3 vai 6—(8?) mazuļi. Grūsnība ilgst 30 dienas [3].

Mazuļi kļūst patstāvīgi apmēram 40—45 dienu vecumā. Dzimumgatavība iestājas otrajā dzīves gadā. Meža sicistas dzīves ilgums ir tikai divi trīs gadi, nebrīvē — līdz 3,5 gadiem.

Meža sicista veikli kāpelē pa krūmiem, dažkārt izmantojot arī asti, ko spirālveidīgi aptin ap tievajiem zariem. Aktīva galvenokārt krēslā un naktī, reizēm arī dienā. Meža sicista ir visēdāja. Pārtiek no dažādiem kukaiņiem (arī skudrām), to kūniņām un citiem bezmugurkaulniekiem. Izmanto arī augu barību — dažādu zālāju un krūmu mīkstās daļas, sēklas un ogas.

Ir ziemas guļa, kas ilgst 6—8 mēnešus. Pirms ziemas guļas meža sicista uzkrāj tauku rezerves.

Par galvenajiem dabiskajiem ienaidniekiem tiek uzlūkoti pūčveidīgie putni. Meža sicista ir ļoti jutīga pret krasām temperatūras izmaiņām, it īpaši pret tās pazemināšanos. Ja nakts temperatūra strauji krītas, meža sicista reizēm pat veselu diennakti it kā sastingusi pavada midzenī.

Meža sicista ir iekļauta Zviedrijas un vēl dažu citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Tauriņš, 1982. 2. Bērziņa, 1980.

3. Фокин, 1978.

18. Lielais susuris, dižsusuris Glis glis (L.)

Edible

dormouse

Соня-полчок

Grauzēju karta — Rodentia Susuru dzimta —

Gliridae (Myoxidae)

Lielais susuris ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Lielais susuris ir apmēram žurkas lieluma (masa 100—180, rudenī līdz 280 g) drukns grauzējs ar lielām acīm, garu un kuplu asti. Aste gandrīz tikpat gara kā ķermenis. Pirmajā acu uzmetienā atgādina sīku, pelēcīgu vāveri. Mugura un sāni brūnganpe-lēki vai sudrabpelēki, vēderpuse un krūtis baltganas vai baltas. Apmatojums biezs, mīksts un samērā garš.

Lielā susura areālā Padomju Savienībā iekļaujas divi reģioni: 1) valsts Eiropas daļas rietumu un centrālie apgabali ar ziemeļu robežu līdz Igaunijai, Minskai un Gorkijai, austrumu robežu līdz Volgai; dienvidu robeža šķērso Moldāvijas PSR centrālo daļu, Harkovas un Volgogradas apgabalu; 2) Kaukāzs un Aizkaukāza rietumu un dienvidu daļa.

Ārpus PSRS lielais susuris (apmēram 10 pasugas) sastopams Mazāzijā, Viduseiropas un Austrumeiropas centrālajā un dienvidu daļā, uz ziemeļiem līdz Baltijas jūras piekrastei. Nelielā skaitā mājo arī Dienvidzviedrijā, Lielbritānijā ir aklimatizēts. Uz rietumiem izplatības apgabals plešas līdz Spānijas austrumu daļai, daļēji ietverot arī Portugāli.

Latvijā lielais susuris sastopams visai reti, Kurzemē tikai sporādiski, bet Vidzemē biežāk. Latvija atrodas šīs sugas izplatības apgabala ziemeļu perifērijas zonā.

Šeit arvien bijušas zināmas tikai nedaudzas lielā susura atradnes. K. Greve [1] 20. gs. sākumā Latvijas teritorijā minējis 10 atradnes, no tām Kurzemē — tikai vienu. Turpmāk konkrēti zināmo atradņu skaits bijis vēl mazāks.

1933. gadā konstatēta atradne bij. Aizkraukles pagastā, 1943. gadā Gaujas senlejā pie Amatas nogāzta koka dobumā atrasta lielā susura ģimene, kas turēta nebrīvē (Jelgavā) un kara laikā gājusi bojā [E. Tauriņa ziņojums, 2]. 70. gadu otrajā pusē noskaidrota stabila atradne Daugavas ielejā Skrīveru apkārtnē, kur vienuviet mājo vairāki pāri [3, 4ļ. Citas atradnes

bijušas zināmas Siguldas apkārtnē [2, 5J, kur lielais susuris dažas reizes novērots arī pēdējos gados [5j. Tātad pēdējā laikā mūsu republikā lielais susuris droši konstatēts tikai divos novados Daugavas un Gaujas ielejā, un jādomā, ka tā populācijas īpatņu skaits kopš gadsimta sākuma ir stipri samazinājies.

Lielā susura atradnes var tikt pakļautas nopietnām briesmām, attiecīgo teritoriju apgūstot — izcērtot tur kokus un krūmus, kā arī pieaugot dažādiem traucējumiem. Skaitu limitējošs faktors var būt arī ziemošanas apstākļi un nepietiekošs barības daudzums.

Lielais susuris ir galvenokārt lap-koku, arī egļu-platlapju mežu apdzīvotājs, kas dzīvesvietas izvēlē priekšroku dod vecākām audzēm, kur sa-

stopami ozoli, liepas un labi attīstīts pamežs. Šāda tipa mežos ir daudz dobumu, kuros susuris ierīko midzeni. Svarīga nozīme ir arī tam, lai mežā būtu sastopami koki un krūmi ar ogām, augļiem un sēklām, ko susuris izmanto barībā. Midzeni gatavo no sausām lapām un zāles. Tas var atrasties arī atklāti — koku zarotnē, kā arī zemes iedobumā zem koku saknēm, putnu būrī, ēkas pajumtē, klinšu spraugās un tamlīdzīgās vietās. Lielais susuris dažkārt mīt arī vecos parkos un dārzos.

Pārošanās periods jūnijā — jūlijā. Aktīvs naktīs un krēslā. Veikli pārvietojas pa koku stumbriem un zariem, kā arī veic līdz 5—10 m garus lēcienus no koka uz koku.

Grūsnība ilgst 20—25 dienas. Vairojas vienu reizi gadā. Metienā parasti 4—6 (2—8) mazuļi, kurus apmēram 1 mēnesi baro ar pienu. Ziemas guļa normāli ilgst gada lielāko daļu — 7, 8 mēnešus laikā no oktobra — novembra līdz maijam — jūnijam. Nereti ziemo pa vairākiem īpatņiem (4—8) ligzdā vienkopus. Dažkārt ziemā lielais susuris pamostas un pusnomodā barojas ar rudenī sagatavotajiem krājumiem.

Lielais susuris ir galvenokārt aug-ēdājs, kas pārtiek no ozolu zīlēm, lazdu riekstiem, kastaņiem, dažādām sēklām, augļiem un ogām, piemēram, āboliem, plūmēm, ķiršiem, ērkšķogām, zemenēm, upenēm utt. Dzīvnieku izcelsmes barībai — kukaiņiem un to kūniņām, gliemjiem — ir tikai papildu nozime.

Palielināta atbildība par lielā susura nelikumigu vajāšanu, nosakot atlīdzību par dabai nodarītajiem zaudējumiem 150 rubļu apmērā par katru iznīcināto īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Ar Stučkas rajona Tautas deputātu padomes izpildkomitejas 1979. gada 18. maija lēmumu Daugavas ielejas kompleksajā dabas liegumā — Aš-ķeres gravā — ir izveidots mikro-liegums lielā susura aizsardzībai.

Lielais susuris ir aizsargājams dzīvnieks arī dažās citās valstīs, kur sastopams reti. Turpretī areāla dienvidu daļā, piemēram, Kaukāzā, kur tas ir parasts un veido pat barus, lielais susuris nodara prāvus zaudējumus augļu dārziem.

Literatūra. 1. Grevé, 1909. 2. Tauriņš, 1982.

3. Eglitis, Kaktiņa, 1978. 4. 3rAH-thc, KaKTbiHH, 1982. 5. Reinbergs, 1982.

19. Dārza susuris Eliomys quercinus (L.)

Garden dormouse

CaAOBan cohh

Grauzēju karta — Rodentia

Susuru dzimta — Gliridae (My oxidae)

Dārza susuris iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Dārza susuris ir sīks grauzējs, tikai nedaudz mazāks par lielo susuri, ar garu asti un samērā lielām ausīm. Masa līdz 140 g. Aste apmatota. Mugura un sāni brūngani rudi vai rūsganpelēki, kakls, krūtis, vēderpuse

un kājas baltganas. Galvas sānos starp acīm un ausim stiepjas melna josla. Astes virspuse trīskrāsaina, pamats sarkanbrūns, galiņš melns ar baltu apmali. Astes gala apmatojums kuplāks nekā pie pamata.

Dārza susura areāls Padomju Savienībā ietver valsts Eiropas daļas rietumu rajonus un vidus joslu, Volgas—Kamas reģionu un Dienvid-urālus.

Ārpus PSRS mīt Eiropā — uz rietumiem līdz Pireneju pussalai un Vidusjūras salām — Korsikai, Sardinijai, Sicīlijai un Baleāru salām. Sastopams ari Mazāzijā un Ziemeļāfrikā.

Latvijā dārza susuris sastopams visā republikas teritorijā, taču nevienmērīgi.

Zināmas nedaudzas dārza susura atradnes, turklāt Vidzemē vairāk nekā Kurzemē [1]. Ari 20. gs. otraja puse dārza susuris republikā konstatēts visai reti. 50. gados tas vairākkārt sastapts Cēsu apkārtnē [2].

Dārza susuris mājo galvenokārt jauktos un lapkoku mežos, vecos parkos un dārzos, bet dažkārt sastopams ari priežu mežos ar krūmiem un lapkokiem pamežā. Lodveidīgu midzeni no sausas zāles dārza susuris gatavo koku dobumos, vecos celmos, nogāztu koku stumbros, akmeņu kaudzēs, alās un iedobumos zemē. Nereti izposta dobumperētēju putnu ligzdas un aizņem būrīšus, apmetas ari dažādās celtnēs un pagrabos, vecos parkos vai mežā. Līdzīgi citām susuru sugām aktīvs naktis un krēslā. Veikli skrien pa zemi un kāpelē pa kokiem.

Gadā viens, areāla dienvidu daļā divi metieni, katrā 3—5 (2—7) mazuļi.

Grūsniba ilgst 25—30 dienas. Mazuļi piedzimst jūnija beigās — jūlijā akli un bezpalīdzīgi. Pēc trim nedēļām tie kļūst redzīgi.

Atšķirībā no citām susuru sugām dārza susuris ir galvenokārt zoofāgs, proti, tas pārtiek gandrīz vai vienīgi no dzīvnieku barības: dažādām vabolēm un citiem kukaiņiem, pat sīkiem zīditājdzlvniekiem — peļveidigajiem grauzējiem, ciršļiem, kā ari putnu olām.

Tāpat kā citām susuru sugām, ari dārza susurim ir raksturīga ziemas guļa, taču areāla dienvidu daļā šie susuri reizēm kļūst aktīvi ziemā un periodiski barojas ar rudeni ievāktajiem krājumiem.

Pastiprināta atbildība par dārza susuru nelikumīgu vajāšanu, nosakot atlīdzību par dabai nodarīto zaudējumu 50 rubļu apmērā par katru iznicināto īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Dārza susuris ir iekļauts Igaunijas PSR un Ukrainas PSR sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Greve, 1909. 2. Spuris, Lapiņa, VIksne, 1974.

20.Mazais susuris Muscardinus avellanarius (L.)

Dormouse Орешниковая

соня

Grauzēju karta — Rodentia

Susuru dzimta — Gliridae (IAyoxidae)

Mazais susuris ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 4. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Mazais susuris ir sīks, apmēram mājas peles lieluma grauzējs ar mazām ausīm. Masa 20—40 g. Mugurpuse rūsgana vai dzeltenīgi brūngana, galva gaišāka. Vēderpuse gaiša — zeltaini dzeltenīga. Pakaklē un uz krūtīm gaišāks plankums. Lai gan astes apmatojums biezs un vienmērīgs, tā nav kupla.

Mazā susura areāls Padomju Savienībā ietver valsts Eiropas daļas rietumu rajonus un vidusjoslu uz ziemeļiem līdz Igaunijai, Pleskavas un Maskavas apgabalam, uz austrumiem līdz Volgai.

Ārpus PSRS mazais susuris mājo Skandināvijas pussalas dienviddaļā, Viduseiropā un Rietumeiropā (arī Lielbritānijas dienviddaļā) līdz Spānijai rietumos, kā arī Mazāzijā.

Latvijā — šīs sugas areāla ziemeļu perifērijas zonā — mazais susuris sastopams samērā reti un izplatīts nevienmērīgi.

Pārskatā par mazā susura sastopamību 20. gs. sākumā Latvijas teritorijā K. Greve [1] nosaucis vairākas atradnes Kurzemē un Vidzemē. Arī pēdējā laikā Latvijā atklātas tikai nedaudzas atradnes, galvenokārt republikas rietumu daļā, kur tas vairākkārt atrasts arī putnu būrīšos [2, 3, Z. Jansones ziņojums]. 1978.—1980. gadā E. Lukšē-vičs [4 un viņa mutisks ziņojumsļ konstatējis vairākas mazā susura atradnes Rīgas, Bauskas, Tukuma un Talsu rajonā. Par dažām jaunām mazā susura atradnēm Kurzemē 1986. gadā pavēstījusi Dz. Rūtenberga

15].

Mazais susuris mājo lapkoku, retāk — jauktos mežos, it īpaši ozolu audzēs ar labi attīstītu pamežu — lazdām, ievām, kļavām, liepām, irbenājiem utt. Dzīvo arī krūmājos, kur veikli kāpelē pat pa tieviem koku un krūmu zariem. Krūmos un kokos, parasti tikai 1—2 m augstumā, reizēm arī koku dobumos un putnu būrīšos mazais susuris gatavo lodveidīgus midzeņus no sausas zāles un lapām.

Vairojas vienu reizi gadā (areāla dienviddaļā — divas reizes), metienā mēdz būt 3—5 (2—9) mazuļi. Rudenī (oktobrī) mazais susuris pāriet dzīvot alās un citās slēptuvēs, kur ierīko midzeni ziemas guļai, kas ilgst līdz maijam. Ziemas guļā mazā susura ķermeņa temperatūra pazeminās līdz 0,2—0,5 °C. Mazais susuris ir galvenokārt augēdājs un pārtiek no ozolu zīlēm, lazdu riekstiem, kokaugu sēklām un ogām. Dažkārt ēd arī kukaiņus, jaunos dzinumus, pumpurus un mizu 16].

Palielināta atbildība par maza susura nelikumīgu vajāšanu, nosakot atlīdzību par dabai nodarīto zaudējumu 50 rubļu apmērā par katru iznīcināto ipatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Mazais susuris ir iekļauts Igaunijas PSR, Zviedrijas un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Grevé, 1909. 2. Штраус, 1959.

3. Spuris, Lapiņa, Vīksne, 1974.

4. Лукшевич, 1981. 5. Rūtenberga,

1986. 6. Tauriņš, 1982.

21. Brūnais lacis Ursus arctos L.

Brown bear Бурый медведь

Plēsēju kārta — Carnivora Lāču dzimta — Ursidae

Brūnais lācis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Brūnais lācis ir viens no lielākajiem mūsdienu plēsīgajiem zīdītāj dzīvniekiem (masa 150—250 kg, reizēm pat 400 un vairāk kg) ar īsu kaklu, masīvām un spēcīgām ekstremitātēm. Galva lācim plata, purns īss, acis mazas, ausis nelielas un noapaļotas, aste ļoti īsa, parasti apmatojumā nesaredzama. Ķepām neievelkami 6— 12 cm gari nagi. Pieauguša brūnā lāča augstums kumbrā ir 70—130 cm. Apmatojums 3—15 cm garš, biezs, rupjš un pinkains. Krāsa stipri variē — no ļoti gaišas (salmu dzeltenas) līdz tumši brūnai un pat gandrīz pilnīgi melnai. Uz krūtīm reizēm izdalās gaišāks laukums. Mūsu reģionā sastopamie īpatņi lielākoties ir tumši brūni. Līdz ar vecumu apmatojums kļūst gaišāks.

Padomju Savienībā brūnais lācis (vairākas pasugas) ir plaši izplatīts un tā areāls kopumā aptver gandrīz vai visu mežu joslu no Igaunijas, Latvijas un Baltkrievijas rietumos līdz pat Klusā okeāna piekrastei austru-mos. Vietām, piemēram, Kaukāzā, Vidusāzijā un arī valsts Eiropas daļā, veido nelielas izolētas populācijas. Kalnu apgabalos brūnā lāča areāls sniedzas līdz mūžīgo sniegu robežai. Ārpus PSRS brūnais lācis (pavisam vairāk nekā 10 pasugu) sastopams Ziemeļamerikā (visvairāk Kanādā un Aļaskā), Eiropā — galvenokārt kalnu mežos (visvairāk — Rumānijā un Dienvidslāvijā; mazākā skaitā Zviedrijā, Norvēģijā, Somijā, Spānijā, Francijā, Itālijā, VDR, VFR, Austrijā, Cehoslovakijā, Ungārijā un Polijā) un Āzijā (lielā skaitā — Indijas ziemeļdaļā, Tibetā, Ziemeļķīnā un Zie-meļkorejā, bet nelielā skaitā vai reti — Turcijā, Libānā, Sīrijā, Irānas ziemeļdaļā, Afganistānā un Pakistānā).

Brūnā lāča areāls kopumā tomēr ir ļoti izmainījies un tā platība krietni samazinājusies. Areāla dienvidu robeža mūsu valstī ir pavirzījusies par vairākiem simtiem kilometru uz ziemeļiem. Arī areāla iekšienē tagad izveidojušies plaši apgabali, kur lācis vairs nav sastopams.

Senāk brūnais lācis mājojis visā Latvijas teritorijā, kur ieviesies kopš agrā holocēna [1]. Kurzemē pēdējais lācis — nometnieks nošauts 1811. gadā [2, 3]. Taču arī vēlāk novēroti atsevišķi īpatņi, kas, domājams, iekle-jojuši no Lietuvas vai citiem novadiem.

Prāvākā skaitā brūnais lācis mājojis Vidzemē, kur 18. gadsimtā, pēc tā-laika pazīstamā dabas pētnieka J. Fi-šera [4] liecības, lielākajos mežos tas bijis vēl diezgan bieži sastopams.

Vēl 19. gs. 60.—90. gados brūnais lācis pastāvīgi mājojis vairākās vietās Valkas, Cēsu, Valmieras un Rīgas apriņķī (pēdējā tikai līdz 1880. gadam) [2]. Visilgāk — līdz pat 19. gs. beigām — lācis sastapts Gulbenes un Lubānas apkārtnes mežos. Pēdējais lācis Lubānas mežos nošauts 1900. gadā [5]. Arī 20. gs. sākumā Latvijā, it īpaši Igaunijas pierobežas rajonos, reizēm novēroti lāči — ieklejotāji [2, 3, 5].

Sakarā ar brūnā lāča skaita pieaugumu Igaunijā (70. gadu vidū tur bijis ap 180 īpatņu [6)) un citās kaimiņ-teritorijās tas atkal — it īpaši kopš 60. gadiem — ir diezgan parasts ienācējs Latvijas austrumdaļas rajonos.

Teikto visuzskatāmāk var ilustrēt ar dažiem skaitļiem. 1978. un 1979. gadā, apsekojot Limbažu, Smiltenes, Gulbenes, Žīguru, Rēzeknes, Daugavpils, Lubānas, Jēkabpils un Jaunjelgavas mežrūpniecību saimniecības, noskaidrots, ka minētajā reģionā lācis konstatēts 65 mežizstrādes iecirkņu — mežniecību teritorijā pavisam 145 reizes.

Brūnā lāča teritoriālās uzvedības īpatnība republikas austrumu daļā,

kā arī Limbažu, Cēsu, Ogres un Jaunjelgavas rajonā ir izteikta klejošana. Tāpēc viena un tā paša īpatņa klātbūtne parasti tiek reģistrēta daudzkārt — dažādās vietās. Salīdzinājumā ar tiešiem lāča sastapšanas gadījumiem daudz biežāki tomēr ir šā zvēra klātbūtnes netieši pierādījumi: pēdas sniegā, mitrā augsnē un dubļos vai arī dažādi postījumi, piemēram, bišu dravās, auzu un zirņu laukos, vientuļu, pamestu viensētu vecos augļu dārzos un tamlīdzīgi.

Mūsu republikā pēdējos gados lācis sastapts visos gadalaikos, taču biežāk pavasarī, vasarā un agrā rudenī, retāk — vēlā rudenī un ziemā. Kļuvuši zināmi arī atsevišķi brūnā lāča ziemošanas un ziemas guļas gadījumi. Acīmredzot no midzeņa lācis ticis izcelts 1976. gada ziemā Žīguru MRS Kupravas mežniecībā, 1977. gadā Daugavpils MRS teritorijā Skrudalienas apkārtnē un 1982. gada janvārī Lubānas MRS teritorijā Saikavas apkārtnē.

Visbiežāk reģistrēti lāči vienpatņi, taču dažkārt vienkop konstatēti arī vairāki zvēri. Piemēram, 1977. gada novembrī Lubānas MRS Madonas mežniecībā tika atrasts no zariem un niedrēm veidots virszemes midzenis, kurā īslaicīgi bija uzturējušies divi pieauguši īpatņi. Tajā pašā gadā divi pieauguši īpatņi vienuviet novēroti arī Daugavpils MRS Nīcgales mežniecībā, Žīguru MRS Žīguru un Kupravas mežniecībās.

Novērota arī māte ar vienu un pat vairākiem mazuļiem. Šādi gadījumi vairākkārt atzīmēti Žīguru MRS — Katlešu, Žīguru un Kupravas mežniecībās, kā arī citās vietās.

Iespējams, ka brūnais lācis atsevišķos gadījumos varētu būt arī Latvijā vairojies.

Pēc vietējo meža darbinieku liecībām, Žīguru MRS Katlešu mežniecības 1. iecirknī lācis esot sastapts ik gadus kopš 1965. gada. Arī Kupravas mežniecības Jūdiņu iecirknī pēdējos gados brūnais lācis novērots cauru gadu.

No teiktā var secināt, ka atsevišķi brūnie lāči un pat veselas ģimenes pēdējos gados vairākās vietās Latvijas austrumu daļā ir sastopami regulāri un var tikt uzlūkoti par nomet-niekiem.

Galvenais brūnā lāča dabiskai reak-limatizācijai nelabvēlīgais faktors ir mežizstrādes darbi un citi traucējumi lāča dzīvesvietu tuvumā.

Brūnais lācis visumā ir nometnieks, kas, izņemot vairošanās periodu, mēdz dzīvot vienatnē. Apmeties kādā vietā, zvērs pa noteiktām takām regulāri apstaigā savu iecirkni. Individuālo iecirkņu robežas iezimē, ar priekšējām ekstremitātēm ieskrāpējot egļu un bērzu stumbros dziļas rievas. Vecie īpatņi stingri aizsargā savus iecirkņus un padzen no tiem jebkuru savas sugas ienācēju. Individuālā iecirkņa platība variē no 10 līdz 20 km 2.

Barību meklējot, lācis parasti pārvietojas lēni, galvu zemu noliecis. Lai gan lācis izskatās neveikls, tas prot pārvietoties neparasti klusu. Izbiedēts vai vajāts lācis spēj skriet ar ātrumu 35—40 km stundā. Brūnais lācis ir aktīvs jebkurā diennakts laikā, taču galvenokārt krēslā un naktī. Lācis arī lieliski peld un veikli kāpj kokos. Biežāk mēdz kāpelēt rotaļīgie jaunie lācēni. īpaši laba lācim ir oža (cilvēku tas nereti saož no 400—500 m liela attāluma), toties redze samērā vāja.

Pārošanās parasti notiek jūnijā — jūlijā. Mātītei dažkārt seko vairāki, pat 3—6, tēviņi, kas satiekoties nikni cīnās.

Mātītes, kas vadā mazuļus, vairošanās procesā nepiedalās. Jaunās mātītes dzimumgatavību sasniedz trīs gadu vecumā. Dažkārt māte vadā dažāda vecuma mazuļus — pirmgadniekus un pusotrgadīgos. Nereti šādā grupā ir ari viens 2,5 gadus vecs īpatnis, kas palīdz pieskatīt jaunākos lācēnus.

Grūsnības periods ilgst apmēram septiņus mēnešus. Decembrī — februārī ziemas guļas periodā brūnā lāča mātīte dzemdē 2—3, reizēm — vienu vai 4—5 mazuļus. Mazuļi piedzimst akli, to ķermeņa masa ir tikai 500—600 g. Mēneša vecumā tie kļūst redzīgi. Mazuļi zīž mātes pienu 4—6 mēnešus. Divus mēnešus vecu mazuļu masa sasniedz 5—6 kg, bet rudenī pirms ziemas guļas tā ir jau 30—40 kg.

Rudenī brūnais lācis uzkrāj tauku rezerves un tad zemādas tauku biezums sasniedz 3—7 cm. Ziemas guļā lācis dodas oktobrī — novembrī, bet pamostas aprīlī — maijā. Ziemas miegs ilgst 4,5—6,5 mēnešus. Midzenī lācis nebarojas, bet izlieto uzkrātās tauku rezerves. Guļā lāča organisma dzīvības funkcijas pierimst, taču ķermeņa temperatūra, pulss un elpošana pazeminās tikai nedaudz. Ar to brūnā lāča ziemas guļa diezgan būtiski atšķiras no citu dzīvnieku ziemas miega — tā vairāk līdzinās snaudai. Ziemas miegā lācis ir ļoti tramīgs, tas reaģē uz trokšņiem un viegli var tikt iztraucēts. Brūnais lācis spēj ātri pamest midzeni un vienā mirklī atgūt spēku un veiklību.

Gan lāča midzeņa uzbūve, gan tā atrašanās vieta var stipri atšķirties. Midzenis var būt iekārtots zemes iedobumā zem izgāzta celma, paša zvēra raktā alā ar īsu atzarojumu, zem krituša koka stumbra, blīvā eglājā, klints iedobē vai spraugā un tamlīdzīgās vietās. Midzenis parasti tiek rūpīgi izklāts ar sausām lapām, sūnām, egļu mizu, zariem vai nelielām nograuztām eglītēm. Lāča midzeņa klājums parasti ir vismaz 0,5 m biezs, un pēc bieži sastopamām lāča «lauzumu» un «plūkumu» pēdām mežaudzē nav grūti noteikt midzeņa atrašanās rajonu.

Kaut gan lācis ir visēdājs, tomēr galvenie tā baribas komponenti ir augi un to daļas — zāle, lapas, sakneņi, sēklas, augļi, ogas, rieksti u. tml. Daudzveidīga ir arī brūnā lāča lietotā dzīvnieku izcelsmes barība — kukaiņi (it īpaši skudras un to kūniņas), zivis, abinieki, putni un to olas, dažādi zīdītājdzīvnieki. Dažkārt lācis uzbrūk arī lielajiem zīdītājdzīvniekiem — alnim, meža cūkai un citiem.

Lielos dzīvniekus lācis parasti medī no slēpņa vai klusu piezogoties un tad pēkšņi metoties upurim virsū. Upuri apdullina vai notriec zemē ar spēcīgiem priekšķepu sitieniem, tad pārkož tam mugurkaulu. Lācim piemīt neparasti liels spēks — tas spēj tālu aizvilkt nogalinātu alni vai govi. Ēd arī kritušus dzīvniekus.

Nomedītos lielos dzīvniekus lācis reti kad ēd uzreiz — viņš tos vispirms paslēpj, nosedzot ar zariem un sūnām, dažas dienas «nogatavina» un atgriežas pie medījuma tikai pēc vairākām dienām, kad tas sācis smakot. Ar šādu barību lācis mielojas vairākas dienas no vietas un, kārtējo reizi pieēdies, atpūšas kaut kur tuvākajā apkārtnē, lai atgrieztos atkal.

Dažkārt brūnais lācis uzbrūk arī mājlopiem — govīm, teļiem, zirgiem, aitām. Rudeņos nereti iet mieloties auzu laukos, apmeklē arī kukurūzas un zirņu laukus, ķoti kārs brūnais lācis ir uz medu un, bišu dravā nonācis, var nodarīt tur lielu postu.

Samērā reti brūnais lācis ir bīstams cilvēkam. Parasti tas pirmais griež ceļu. Izņēmums ir ievainots lācis vai lāču māte ar mazuļiem, kura briesmu brīdī tos cenšas aizsargāt. Lācis var būt agresīvs, ja cilvēks to pārsteidzis pie barības. Arvien ir riskanti sastapt lāci pēkšņi un tuvāk par 15 m. Ja tā noticis, lēni jāattālinās.

Brūnā lāča normālais uzvedības stereotips var stipri mainīties dažādos ekstremālos apstākļos, piemēram, liela sausuma un neražas gados. Bīstami

ir arī tie īpatņi, kas dažādu iemeslu pēc nav iegūluši ziemas miegā.

Atlīdzība par brūnā lāča nelikumīgu vajāšanu — nogalināšanu, ievainošanu un turēšanu nebrīvē — sakarā ar medību saimniecībai nodarītajiem zaudējumiem noteikta 500 rubļu apmērā par vienu īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Smiltenes MRS teritorijā izveidots brūnā lāča pagaidu liegums.

Vietās, kur brūnais lācis manīts uzturamies sistemātiski, būtu vēlams novērst iespējamos traucējumus, it īpaši mežizstrādes un meliorācijas darbus.

Brūnais lācis ir iekļauts Igaunijas PSR, Zviedrijas un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Tauriņš, 1982. 2. Grevé, 1909.

3. Grosse, Transehe, 1929. 4. Fischer, 1791. 5. Vidrižnieks, 1931. 6. Kaal, 1975.

22. Sermulis Mustela erminea L.

Stoat Горностай

Plēsēju karta — Carnivora

Sermuļu (caunu) dzimta —

Mustelidae

Sermulis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Sermulis ir neliels plēsējs ar tievu, garu un lokanu ķermeni (masa 125— 200 g). Tēviņi krietni lielāki par mātītēm. Ekstremitātes īsas, aste gara, apmatota, bet ne kupla. Apmatojums biezs, bet īss. Ziemā ķermeņa apmatojums balts, vasarā divkrāsains: galva, mugura, sāni un ekstremitātes ir sarkanbrūnas vai tumši brūnas, pakakle, krūtis un vēders — balts. Astes gals gan ziemā, gan vasarā melns vai melni brūns. Pēc šīs pazīmes viegli atšķirams no zebiekstes.

Sermuļa izplatības apgabals aptver tikpat kā visu PSRS teritoriju, arī vairākas salas Ziemeļu Ledus okeānā un Kaspijas jūrā, dažas Kuriļu grēdas salas, Šantaru salas un Sahalīnu. Sermulis nav sastopams Krimā, Aizkau-kāzā un Vidusāzijas tuksnešos.

Ārpus PSRS sermulis mājo Austrumeiropā un Rietumeiropā, Afganistānā, Pakistānā, MTR, ĶTR, Japānā un Ziemeļamerikā, Arktiskā arhipelāga salās un Ziemeļgrenlandē.

Latvijā sermulis mīt samērā reti, visā republikas teritorijā.

Arī 19. gs. un 20. gs. sākumā bija sastopams ne pārāk bieži [lļ. Republikas ziemeļaustrumu rajonos konstatēts nedaudz biežāk [2]. Domājams, ka populācijas īpatņu skaits samazinās.

Skaita samazināšanās apmēri un iemesli nav pietiekoši izpētīti. Iespējams, tas notiek tādēļ, ka izplatītāko peļveidīgo grauzēju populācijas mūsdienu modernās lauksaimnieciskās ražošanas apstākļos atrodas nelabvēlīgākā ekoloģiskā situācijā nekā senāk, pastāvot sīksaimniecībām. Zemkopības sadrumstalotā struktūra ar daudzajiem šķūņiem, klētīm, rijām, piedarbiem un kulšanas laukumiem, protams, veicināja šo grauzēju savairošanos.

Sermulis mājo visdažādākajās vietās — mežmalās, izcirtumos, laukmalās, grāvjmalās, ūdenstilpju piekrastēs un citur. Dažkārt ziemā sastopams ari apdzīvotās vietās un to tuvumā.

Sermulis alas pats nerok, bet aizņem grauzēju, piemēram, ūdensžurkas, veidotās. Dažkārt midzeni ierīko ari akmeņu kaudzēs, iedobumos zem koku saknēm, zem kritušiem kokiem, zemos koku dobumos, blīvā niedru sagāzumā un tamlīdzīgās vietās. Midzeni izklāj ar sausu zāli, lapām vai sūnām un zīdītājdzīvnieku apmatojumu.

Sermuļa individuālais iecirknis vidēji ir 20—30 ha liels.

Vairojas reizi gadā. Pārošanās notiek pavasarī un vasaras sākumā. Grūsnība (kopā ar garo latento periodu) ilgst 9—10 mēnešus. Mazuļi piedzimst nākamā gada pavasarī, metienā 3—18, vidēji 4—6 mazuļi.

Mazuļus aprūpē abi vecāki, kuri līdz rudenim dzīvo kopā, bet vēlāk, mazuļiem kļūstot patstāvīgākiem, izklīst pa individuāliem iecirkņiem.

Sermulis ir aktīvs galvenokārt naktī. Pārvietojas īsiem lēcieniem. Rāpjas arī krūmos un kokos, labi peld. Medī gan alās, gan arī virs zemes.

Sermuļa galvenā barība ir sīkie un vidēja lieluma zīdītājdzīvnieki (peles, kurmji, ūdensžurkas), arī putni, to olas, abinieki, zivis un kukaiņi.

Sliktos barības apstākļos ēd kritušus dzīvniekus un ogas. Kad barības netrūkst, veido krājumus.

Pastiprināta atbildība par sermuļa nelikumīgu vajāšanu — nogalināšanu, ievainošanu, ķeršanu un turēšanu gūstā, nosakot atlīdzību par medību saimniecībai un dabai nodarīto zaudējumu 200 rubļu apmērā par katru īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Sermulis ir iekļauts, piemēram, Moldāvijas PSR Sarkanajā grāmatā.

Literatūra. 1. Grevé, 1909. 2. Tauriņš, 1982.

23. Zebiekste Mustela nivalis L.

Weasel

Ласка

Plēsēju karta — Carnivora

Sermuļu (caunu) dzimta —

MusteUdae

Zebiekste ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Zebiekste ir mazākais mūsu plēsīgais dzīvnieks (tēviņa masa 60— 170 g, mātītes 45—90 g), tai ļoti tievs un vijīgs ķermenis, īsas kājas un samērā īsa aste. Galva maza, ausis īsas un platas. Apmatojums īss, gluds un biezs, ziemā viscaur balts, vasarā kontrastaini divkrāsains: galva, mu

gurpuse, sāni un kājas ir brūnganas, pakakle, krūtis un vēders — balti. Aste vienādā krāsā ar muguru, tikai reizēm tās gals mēdz būt arī tumšāks.

Zebiekste ir plaši izplatīta un sastopama gandrīz visā PSRS teritorijā, izņemot Ziemeļu Ledus okeāna salas, atsevišķus rajonus Tālajos Ziemeļos un Sibīrijā, kā arī Vidusāzijas tuksnešus.

Ārpus PSRS mājo arj pārējā Eiropas daļā, Ziemeļāfrikā, Āzijas lielākajā daļā un Ziemeļamerikā.

Latvijā zebiekste pašreiz sastopama visos republikas rajonos samērā reti un nevienmērīgi. 19. gs. un 20. gs. sākumā sastapta biežāk, katrā ziņā biežāk nekā sermulis [lļ.

Mustela

Populācijas skaits ir mainīgs, domājams, ka tas visumā ir samazinājies [2].

Skaita samazināšanās cēloņi nav pietiekami skaidri. Dabā skaitu regulē peļveidlgo grauzēju populāciju stāvoklis. Iespējama arī intoksikācija ar indīgajām ķīmiskajām vielām. Līdzās izmaiņām, kas notikušas lauksaimnieciski izmantojamo zemju struktūrā, par varbūtēju skaitu limitējošu faktoru pēdējos gadu desmitos tiek minētas arī tādas mūsu faunā ieviestas svešas sugas kā jenotsuns un Amerikas ūdele [3].

Zebiekste mīt mežmalās, grāvmalās, dažādās robežjoslās starp lauksaimnieciski izmantojamām zemēm, apdzīvotu vietu apkārtnē.

Zebiekste mājo cauros kokos, akmeņu kaudzēs, alās, šķūņos, noliktavās, pagrabos un citās vietās, kur sastopami peļveidīgie grauzēji. Pārošanās notiek dažādos gadalaikos. Grūsnība turpinās apmēram 26—35 dienas, taču kopā ar latento periodu var ilgt pat līdz 312 dienām. Mazuli parasti dzimst no maija līdz janvārim. Midzeni ierīko grauzēju alās, dobumos, akmeņu kaudzēs vai ēkās. Metienā vidēji 5—7 (3—10) mazuļi. Mazuļu skaits pieaug tādos gados, kad sevišķi savairojušies peļveidīgie grauzēji. Zebiekste ir aktīva naktī un dienā. Peļveidīgos grauzējus nerimtīgi vajā to alās, reizēm nogalina vairāk, nekā spēj apēst, un veido krājumus. Dažkārt zebiekstei par upuri krīt pat ūdensžurkas, nelieli putni un vardes.

Par zebiekstes nelikumīgu vajāšanu pastiprināta atbildība, nosakot atlīdzību sakarā ar medību saimniecībai un dabai nodarīto zaudējumu 200 rubļu apmērā par katru iznīcināto īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Literatūra. 1. Grevé, 1909. 2. Spuris, Lapiņa, Vīksne, 1974. 3. Tauriņš, 1982.

24. Eiropas ūdele lutreola L.

European

mink

Европейская

норка

Plēsēju karta — Carnivora Sermuļu (caunu) dzimta —

Mustelidae

Eiropas ūdele ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Eiropas ūdele ir neliels caunu (sermuļu) dzimtas zvērs ar šauru purnu, izstieptu ķermeni (garums 28—43 cm), samērā īsu un reti apmatotu asti. Masa 0,5—0,9 kg. Apmatojums īss un biezs. Pirkstus Eiropas ūdelei savieno labi saskatāma peldplēve. Apmatojums visumā vienveidīgs — rūsganbrūns vai tumši brūns. Vēderpuse ir nedaudz gaišāka. Eiropas ūdelei zods, augšlūpa un apakšlūpa veido baltu plankumu, turpretī Amerikas ūdelei balta tikai apakšlūpa. Dažkārt Eiropas ūdelei pakaklē un uz krūtīm ir neliels balts plankums, Amerikas ūdelei pakaklē un uz krūtīm sīki balti punkti. Tomēr šīs pazīmes stipri variē un ne vienmēr pēc tām var noteikt piederību pie konkrētas sugas.

Eiropas ūdeles areāls Padomju Savienībā aizņem visu valsts Eiropas daļu, izņemot Kolas pussalu un vistālākos ziemeļu apgabalus. Sastopama arī Rietumsibīrijas dienvidrietumu daļā.

Ārpus PSRS Eiropas ūdele saglabājusies dažās Austrumeiropas zemēs, Francijas ziemeļu daļā, VFR ziemeļu daļā, kā arī Somijā.

Latvijā sastopama visā republikas teritorijā, taču ļoti nevienmērīgi.

Jau 19. un 20. gs. sākumā Eiropas ūdele Latvijas teritorijā uzlūkota par retu, nevienmērīgi izplatītu dzīvnieku (lj. Līdz mūsu gadsimta 40. gadu sākumam Eiropas ūdele samērā bieži sastapta gandrīz visās piemērotās vietās Gaujas, Daugavas un Ventas baseinos [2]. Kopš tā laika Eiropas ūdeles skaits dažādu iemeslu dēļ stipri sarucis [3].

Eiropas ūdeles populācijas skaitu limitējošie faktori ir visai dažādi. Skaits samazinās sakarā ar dzīvesvietu biotopu degradāciju un iznīcināšanu samērā plašā teritorijā, kurā tiek veikti meliorācijas darbi vai kura pakļauta intensīvai saimnieciskai izmantošanai. Dažviet negatīva nozīme var būt arī ūdenstilpju piesārņošanai.

Par ļoti nopietnu problēmu pēdējos gados kļūst Eiropas ūdeles un no zvēraudzētavām izbēgušo Amerikas ūdeļu (Mus/ela vison Brisson) starpsugu konkurence. Šo abu sugu, kuras izmanto vienu un to pašu ekoloģisko nišu, savstarpējā konkurence beidzas ar Eiropas ūdeles bojāeju, jo ienācēja suga ir plēsīgāka un spēcīgāka [4]. Šķiet, ka vismaz pēdējā laikā Amerikas ūdeles ieviešanās un savairošanās ir galvenais aborigēnās sugas skaita samazināšanās cēlonis.

Taču dažkārt Eiropas ūdeles skaits dabā bijis samazinājies jau pirms konkurējošās sugas uzrašanās, un, liekas, tas varētu būt noticis pārmērīgas izķeršanas rezultātā.

Eiropas ūdeles iecienītas dzīvesvietas ir pielūžņotas upīšu piekrastes mežainos apvidos, kā arī ar niedrāju un krūmiem aizaugušas ezeru piekrastes, vecupes un upju attekas, dažkārt arī zāļu purvi upīšu tuvumā.

Eiropas ūdele mājo alās, kuras arvien ierīko ūdenstilpju tuvumā. Atkarībā no apstākļiem tā vai nu rok alas pati, vai arī izmanto jau esošās citu dzīvnieku alas un dažādas spraugas vai iedobumus piekrastē, zemu atrodošos koku dobumus. Dažkārt midzeni ierīko pat uz kāda grīšļu ciņa, blīvā niedru sagāzumā vai citā apslēptā vietā.

Pārošanās notiek laikā no februāra līdz aprīlim. Pārošanās laikā tēviņi klaiņo apkārt un to starpā notiek riesta cīņas. Grūsnība ilgst 35—46 dienas. Sezonā viens metiens, metienā parasti 4—5 (2—7) mazuļi. Patstāvību mazuļi iegūst 2,5—3 mēnešu vecumā. Tad ģimenes saites sairst un katrs dzīvnieks aizņem savu individuālo iecirkni. Iecirkņi šauras joslas veidā stiepjas gar ūdenstilpēm. To garums var būt no dažiem simtiem metru un pat līdz 2 kilometriem.

Eiropas ūdele ir aktīva dažādās diennakts stundās, tomēr galvenokārt krēslā un naktī. Tā lieliski peld un nirst. Ūdeles barībā ietilpst gan peļveidīgie grauzēji (galvenokārt ūdensžurkas), gan ari zivis, vēži, vardes, gliemji, ūdensputni un to mazuļi.

Palielināta atbildība par ūdeles nelikumīgu vajāšanu — nogalināšanu, ievainošanu vai turēšanu nebrīvē, nosakot atlīdzību sakarā ar dabai un medību saimniecībai nodarītajiem zaudējumiem 200 rubļu apmērā par katru īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Eiropas ūdele ir iekļauta Igaunijas PSR, Moldāvijas PSR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Grevé, 1909. 2. Tauriņš, 1982.

3. Spuris, Lapiņa, Viksne, 1974.

4. Данилов, Туманов, 1976.

25. Pelēkais ronis Halichoerus grypus (Fabr.)

Grey seal, horsehead seal

Серый тюлень, длинномордый тюлень, тевяк

Roņveidigo (airkaju) karta —

Pinnipedia

(Plēsēju kārta — Carnivora)

Roņu dzimta — Phocidae

Pelēkais ronis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Pelēkais ronis ir samērā liels jūras zīdītājs un vispār viens no lielākajiem roņiem (ķermeņa garums līdz 3 m, masa 150—300 kg). Purns garš un izstiepts (atgādina suņa purnu). Krāsa ļoti mainīga, pēc šīs pazīmes izšķir vairākas formas. Mātītēm un jaunajiem īpatņiem parasti mugurpuse gaišpelēka, tēviņi ir visumā tumšāki, vēderpuse balta. Ķermeni klāj neregulāri, ieapaļi, melni plankumi. Galvas sānos, uz purna un ekstremitātēm sīkāki plankumi. Mazuļiem piedzimstot apmatojums balt-gani dzeltenīgs. No citām roņu sugām atšķiras ar garo purnu.

Padomju Savienībā pelēkā roņa areāls aptver Baltijas jūras austrumu daļu, Barenca jūru un Baltās jūras ziemeļu daļu.

Latvijas ziemeļu piekrastes ūdeņos — Rigas līcī — sastopams samērā reti un vēl retāk — republikas rietumu piekrastē. Vairojušies īpatņi novēroti Irbes šaurumā (V. Pilāts).

Ārpus PSRS pelēkais ronis Baltijas jūrā mājo galvenokārt Somijas un Zviedrijas teritoriālajos ūdeņos.

Bez minētā ārpus PSRS ir vēl divi citi pelēkā roņa areāla izolēti reģioni: 1) Ziemeļrietumu Atlantijā — aptver Ziemeļamerikas piekrasti un Sentlo-rensa līci, kā arī Grenlandes piekrastes ūdeņus un 2) Ziemeļaustrumu Atlantijā — aptver Britu salu, Skandināvijas pussalas un Špicbergenas piekrastes ūdeņus.

Baltijas populācija strauji samazinās. 1970. gadā Rigas līci uzskaitīti 200—250 īpatņi, Somu līcī — viens īpatnis [lj, bet 1977. gadā Rīgas un Somu līcī kopā uzskaitīti 100—150 pelēko roņu [2].

Par nozīmīgu pelēkā roņa skaita samazināšanās cēloni Baltijas jūras piekrastes zemēs, it īpaši Somijā un Zviedrijā, uzlūkojama 19. gs. beigās un 20. gs. sākumā plaši praktizētā vajāšana cauru gadu. To stimulēja pat ar prēmijām, jo ronis tika uzlūkots par zvejniecības kaitēkli, kas ne tikvien iznicina rūpnieciskās zivju sugas, bet arī bojā zvejas ierīces — plēš tīklus un murdus. Tagad atzīts, ka roņa negatīvās darbības novērtējums ir bijis stipri pārspīlēts vai pat aizspriedumains, un tieša vajāšana šā motīva dēļ mūsdienās vairs nenotiek. Toties pēdējos gadu desmitos novērota saindēšanās ar hlororganiskajiem savienojumiem un smagajiem metāliem [3ļ, kas tagad kļuvusi par galveno šīs sugas skaita limitējošo faktoru.

Pelēkais ronis visumā ir nometnieks un tālas migrācijas neveic. Salīdzi-

nājumā ar citām roņu sugām tas ir mazāk saistīts ar sauszemi.

Pelēkā roņa Baltijas populācijas biotopā pirmām kārtām ietilpst tās vietas, kur notiek masveida dzemdības, — proti, vaļēja ūdens un nepārtrauktas ledus segas robežjosla, dažkārt arī lēzenas salu piekrastes. Arī vēlāk šīs roņu sugas Baltijas populācija galvenokārt uzturas atklātās jūras akvatorijā.

Baltijas populācijas pelēkā roņa vairošanās vietas atsevišķos gados mainās atkarībā no ziemas barguma. Turpretī Atlantijas populācijas pelēkie roņi vairojas stipri atšķirīgos apstākļos. Tā, piemēram, Baltās jūras piekrastē pie Murmanskas un Britu salās pelēko roņu dzemdības notiek rudenī (novembrī), turklāt arvien uz cietzemes, Baltijā — uz ledus.

Gadā viens metiens, mātīte dzemdē vienu mazuli. Laktācijas periods ilgst apmēram 3—4 nedēļas.

Apmēram 2—4 nedēļas pēc dzemdībām notiek jauna sapārošanās. Starp tēviņiem izvēršas sīvas cīņas mātīšu dēļ, un vecie padzen jaunākos īpatņus. Tēviņi izveido «harēmus» no vairākām mātītēm [4j. Sapārošanās vienmēr notiek ūdenī. Grūsnība ilgst 11,5 mēnešus (latentais periods apmēram 3 mēneši). Pelēkais ronis pārtiek no zivīm: mencām, plekstēm, lašiem un siļķēm, retāk — zemākajiem vēžiem vai moluskiem.

Par pelēkā roņa nelikumīgu nogalināšanu atlīdzība sakarā ar medību saimniecībai un dabai nodarīto zaudējumu noteikta 210 rubļu apmērā par katru iznīcināto īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Pelēkais ronis ir iekļauts PSRS, Igaunijas PSR, Zviedrijas un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Жеглов, Чапский, 1971. 2. Top-мосов, Есипенко, Шопов, 1987. 3. Niemela, 1974. 4. Tauriņš, 1982.

Putnu klase — Aves

.

26. Brunkakla gargale Gavia stellata (Pont.)

Red-throated diver

Краснозобая гагара

Gārgaļveidīgo putnu kārta —

Gaviiformes

Gārgaļu dzimta — Gaviidae

Brūnkakla gārgale iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Brūnkakla gārgale (masa 1,0—2,2 kg) ir lielāka par meža pīli, ar slaidu ķermeni. No līdzīgās un parastākās meln-kakla gārgales riesta tērpā atšķiras ar tumšāku muguru un sarkanbrūnu plankumu kakla priekšpusē.

Brūnkakla gārgales ligzdošanas areāls Padomju Savienībā ietver tundras un mežu joslas ziemeļdaļas ūdenstilpes valsts Eiropas daļā un Āzijā, uz dienvidiem tā robeža sniedzas līdz Latvijai, līmeņa ezeram, Kirovai, Barabas stepei un Jeņisejai (59. z.pl. grāds), Baikālam, Amūras deltai, iekļaujot arī Kuriļu salas un Sahalīnu, bet uz ziemeļiem — līdz Franča Jo-zefa Zemei, Jaunsibīrijas salām un Vrangeļa salai.

Ārpus PSRS brūnkakla gārgale ligzdo Eiropas ziemeļdaļā un Ziemeļamerikā.

Latvijā ligzdo ļoti reti, lokāli un sporādiski. Latvija atrodas sugas areāla dienvidu perifērijā.

Jau 20. gs. sākumā F. Štolls izteica domu, ka brūnkakla gārgale, iespējams, ligzdo Cenas tīrelī, jo bija novērojis atsevišķu putnu regulāru pārlidošanu no jūras uz purvu un atpakaļ [1]. Tomēr tikai daudz vēlāk, kad ornitologi rūpīgāk pievērsās Latvijas augsto purvu izpētei, izdevās pierādīt, ka tur tiešām ligzdo ne tikai parastākā melnkakla gārgale, bet arī brūnkakla gārgale. Pirmoreiz brūnkakla gārgales ligzdošana pie mums pierādīta 1936. gadā, kad Cenas tīrelī atrasta ligzda un novēroti vēl divi pāri (2]. Laikposmā no 1939. gada līdz 1941. gadam ieskaitot šajā sūneklī ik gadus ligzdojuši trīs pāri [3—5]. Arī E. Tauriņš, kas 50. gados veicis ornitolo-ģiskus pētījumus sūnekļos, brūnkakla gārgali kā ligzdotāju sastapis Cenas un Ķemeru tīrelī, kopskaitā līdz 3—5 pāriem [6]. Turpretī pēdējo 30 gadu laikā, lai gan abos šajos purvos pastāv diezgan regulāra ornitofaunas kontrole, par brūnkakla gārgales ligzdošanu tomēr nav iegūtas nekādas ziņas [7, 8].

Brūnkakla gārgale izzūd ligzdošanas biotopu saimnieciskās apgūšanas un traucējumu dēļ. Arī Cenas tīrelī tiek veikti kūdras ieguves darbi, un arvien niecīgāka kļūst iespēja, ka brūnkakla gārgale varētu atgriezties savā kādreizējā dzīvesvietā.

Ligzdošanas iecirknī brūnkakla gārgale pārrodas drīz pēc ledus izzušanas. Tai ir raksturīgas trokšņainas riesta spēles, kas norisinās uz ūdens. Latvijā ligzdojusi vienīgi sūnekļu ezeriņos, turklāt atšķirībā no melnkakla gārgales dažkārt arī visai mazās dzel-vēs. Atsevišķos gadījumos izplatības

apgabala ziemeļu daļā novērota arī vairāku pāru ligzdošana tuvu blakus.

Ligzda atrodas uz nelielas saliņas vai piekrastē, reizēm arī zāļainos sēkļos. Gadā viens dējums, kurā ir divas (1—3) olas. Olas stipri pagarinātas, to krāsa līdzīga melnkakla gārgales olu krāsai. Olu vidējie izmēri 74X47 mm. Perēšana ilgst 24—29 dienas, perē abu dzimumu īpatņi, tomēr galvenokārt mātītes. Mazuļus audzē un aprūpē abi vecie putni. Barību pienes arī no vairāku kilometru attālām ūdenstilpēm. Ja barība pieejama tieši ligzdošanas vietā, tad mazuļi sāk baroties patstāvīgi apmēram četru nedēļu vecumā. Lidot tie sāk apmēram sešas nedēļas veci. Barojas ar sīkām zivīm, moluskiem un zemākajiem vēžiem.

Pēcligzdošanas sezonā lielā skaitā dažkārt novērota Baltijas jūrā [9].

Par brūnkakla gārgales nelikumīgu vajāšanu — šaušanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē noteikta atlīdzība sakarā ar medību saimniecībai un dabai nodarīto zaudējumu 50 rubļu apmērā par vienu iznīcināto īpatni. Par ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu atlīdzības apmērs ir pieckārtīgs salīdzinājumā ar taksi par viena īpatņa iznīcināšanu (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Vienā no kādreizējām brūnkakla gārgales ligzdošanas vietām — Lielajā Ķemeru tīrelī — noteikts purva lieguma režīms.

Ja atkal kļūtu zināma kāda konkrēta brūnkakla gārgales ligzdošanas vieta, tad tur būtu jānodrošina attiecīgā biotopa stingra aizsardzība.

Brūnkakla gārgale ir iekļauta Zviedrijas, Igaunijas PSR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Stoll, 1904. 2. Āboliņš, 1939.

3.—5. Brandt, 1940, 1941, 1942.

6. TaypHHbiu, 1961. 7. Baumanis, 1980a. 8. Petriņš, 1982. 9. SawitzkY, 1899.

27. Melnkakla gargale Gavia arctica (L.)

Black-throated diver

Чернозобая гагара

Gargaļveidīgo putnu karta —

Gaviiformes

Gārga)u dzimta — Gaviidae

Melnkakla gārgale ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Melnkakla gārgale (masa 2,2—3,0 kg) ir gandrīz zoss lieluma ūdensputns ar slaidu, pagarinātu ķermeni. Mugura tumša, ar divām sīku baltu plankumu joslām, vēders balts. Peldot dziļi iegrimst ūdeni, labi nirst, pa sauszemi pārvietojas ar grūtībām.

Melnkakla gārgales ligzdošanas areāls Padomju Savienībā ietver mežu un daļēji ari tundras zonas ūdenstilpes no valsts rietumu robežas līdz Čukču pussalai, Kamčatkai un Saha-līnai. Valsts dienvidos ligzdo atsevišķās vietās Kazahijā, Altajā, Sajānos, Aizbaikālā un Tannuolas kalnu grēdā.

Ārpus PSRS melnkakla gārgale mājo Somijā, Zviedrijā, Norvēģijā, Skotijā un Ziemeļamerikā.

Latvijas PSR atrodas melnkakla gārgales areāla dienvidrietumu perifērijas zonā, un šī suga republikā ligzdo ļoti reti un visai lokāli. Atradnes galvenokārt republikas austrumdaļā. Kaut ari melnkakla gārgale Latvijā uzlūkota par samērā retu ligzdotāju jau 20. gs. pirmajā pusē [1—3j, tā tomēr vēl līdz 50. gadu beigām ligzdojusi diezgan daudzu augsto purvu ezeriņos. Toties pēdējo 30 gadu laikā situācija ir krasi izmainījusies. Šajā laikposmā melnkakla gārgale izzudusi veselā virknē agrāko ligzdošanas vietu. Pašlaik zināmas tikai dažas — Mazsalacas un Jūrmalas mežrūpniecības saimniecību teritorijā, purva rezervātā «Teici», iespējams, ari citur. Lielākoties katrā purvā mīt pa vienam pārim. Pašreiz populācija ir stipri izretināta un tās stāvoklis ir kritisks.

Melnkakla gārgale izzūd tādēļ, ka pēc lielo sūnekļu nosusināšanas un izmantošanas strauji samazinās tās ligzdošanas biotopu platība.

Ari nedaudzajās palikušajās atradnēs ir daudzkārt pieaudzis nemiera faktors — purvezeriņus jo bieži apmeklē makšķernieki. Tas ir viens no cēloņiem, kāpēc dažās piemērotās vietās gārgales neligzdo vai ari to ligzdošanas mēģinājumi ir nesekmīgi.

Melnkakla gārgale ir ceļotājputns, kurš pēcligzdošanas sezonā uzturas jūrā. Agrā pavasari un vēlā rudeni Latvijas piekrastes ūdeņos Baltijas jūrā melnkakla gārgale nav nekāds retums, jo tad tur salasās ari caurceļotāji no ziemeļu apgabaliem (4ļ. Šie ieceļotāji, kas pulcējas baros, reizēm lielā skaitā aiziet bojā, sāpinoties zvejnieku tiklos un murdos. Melnkakla gārgale ziemo Rietumeiropas piekrastē (uz dienvidrietumiem līdz Portugālei), Vidusjūras reģionā, Melnajā un Kaspijas jūrā.

Ligzdošanas vietās tā pārrodas aprīļa beigās vai maija sākumā. Tad riesta laikā tālu pār purvu skan gārgales ķērcošā balss. Vienā purveze-riņā vai lielākā dzelvē arvien ligzdo tikai viens pāris. Ir dažas ziņas par to, ka senāk Latvijā melnkakla gārgale atsevišķos gadījumos ligzdojusi ari ezeros ārpus sūnekļiem — pagājušā gadsimta beigās Babītes ezerā un

1919. gadā — Kaķīšu ezerā [5, J. Zaikova zooloģiskās kolekcijas materiāli]. Šāds ligzdošanas veids var pastāvēt ari mūsdienās. Piemēram, 70. gadu sākumā ligzdošanas sezonā melnkakla gārgale novērota Viraudas ezerā [J. VIksnes ziņojums]. Areāla dienviddaļā vietām ligzdo ari stepju un kalnu ezeros. Ligzda atrodas uz nelielas saliņas vai arī ūdenstilpes lēzenā piekrastē un ir putna izveidots neliels padziļinājums (iedobums) sūnās. Ligzdas iedobumā parasti nekāda izklājuma nav, reizēm to veido daži izkaltuši ūdenszāļu stiebri. Ligzda vienmēr atrodas pašā ūdens malā vai netālu no tās. Tas ļauj putnam nemanīti ieslīdēt tieši no ligzdas ūdenī un ienirt. Gadā ir viens dējums, kas sastāv no 2 (1—3) olām. Olas ir tumši brūnas vai olīvbrūnas ar lielākiem pelnu pelēkiem plankumiem un sīkākiem brūnganmelniem punktiem. Olu vidējie izmēri 88,3x52,5 mm. Perēšana ilgst 28—30 dienas, tajā piedalās abu dzimumu putni. Mazuļi izšķiļas klāti ar īsu blīvu dūnu tērpu un drīz vien dodas pieaugušajiem putniem līdzi ūdenī. Mazuļus vadā un audzē abi pieaugušie. Galvenā barība ir sīkas zivis, kuras gārgale iegūst nirstot, tāpat arī dažādi ūdenī dzīvojoši gliemeži, zemākie vēži, dēles un citi ūdens bezmugurkaulnieki. Ja ligzdošanas vietās gārgalei barība nav pieejama, tad tā lido baroties uz attālākām ūdenstilpēm.

Pēc apmēram piecām nedēļām jaunie putni kļūst patstāvīgi, bet apmēram divu mēnešu veci iegūst arī lidspēju.

Tagad palielināta materiālā atbildība par melnkakla gārgales vajāšanu — nošaušanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē. Par vienu īpatni noteikta takse 50 rubļu apmērā, bet par ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu atlīdzība ir pieckārtīga salīdzinājumā ar iepriekšminēto (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Viena no zināmajām ligzdošanas vietām atrodas aizsargājamā teritorijā — Lielā Ķemeru tīreļa purvu liegumā. Acīmredzot ligzdo arī GNP teritorijā (Sudas sūneklī) un rezervātā «Teici». Melnkakla gārgales praktiskajā aizsardzībā ieguldījumu var dot, saglabājot lielākos sūnekļus, kam izteikts grēdveida lāmu komplekss.

Melnkakla gārgale ir iekļauta Zviedrijas, Igaunijas PSR, Lietuvas PSR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Grosse, Transehe, 1929. 2. Tran-sehe, Sināts, 1936. 3. TaypHHbtu,

1961. 4. AeHHb, KacnapcoH, 1961. 5. SawitzkY, 1899.

28. Lielais dumpis Botaurus stellaris (L.)

Bittern

Большая выпь

Starķveidigo putnu karta —

Ciconiiformes

Gārņu dzimta — Ardeidae

Lielais dumpis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Lielais dumpis ir paliels dzeltenbrūns putns (masa 1,2—1,4 kg) ar garām kājām un garu masīvu knābi. Uzturas niedrājos un tāpēc samērā reti redzams. Toties riesta laikā uzturēšanās vietās galvenokārt krēslā un

naktīs tālu skan lielā dumpja dobjā balss, kas atgādina vērša maurošanu.

Lielā dumpja ligzdošanas areāls Padomju Savienibā ietver ar niedrēm aizaugušu ūdenstilpju piekrastes valsts lielākajā daļā, uz ziemeļiem apmēram līdz 58.—60. z.pl. grādam.

Ārpus PSRS lielais dumpismīt Vi-duseiropā un Rietumeiropā, Āzijā un Āfrikā.

Latvijā sastopams visā republikas teritorijā, taču nevienmērīgi.

20. gs. sākumā un pirmajā pusē lielais dumpis Latvijā uzlūkots par bieži sastopamu putnu [1, 2], kaut gan jau tad atzīmēta populācijas samazināšanās tendence.

Atsevišķu lielā dumpja atradņu izzušana Latvijā mūsu gadsimta pirmajā pusē novērota vietās, kur tolaik veikti meliorācijas darbi, piemēram, Lubānas ezera ielejā [3]. Turpmākajos gadu desmitos šis skaita samazināšanās process ir gājis plašumā un skāris jau praktiski visus republikas rajonus. Zināma stabilizējoša nozīme lielā dumpja ligzdošanas biotipu saglabāšanā, kaut arī nelielās platībās, ir dīķsaimniecībām [4], taču nereti arī tur dumpi nelikumīgi vajā.

Domājams, ka pašreiz Latvijā ligzdo ne vairāk par 100 pāriem lielo dumpju.

Lielā dumpja skaita samazināšanos izraisa seklo aizaugušo ezeru, dīķu, zāļu purvu un dažādu pārpurvotu vietu un slīkšņu likvidācija.

Līdztekus šai dzīvesvietu izzušanai, kas samazina tā mozaīkveidīgā biotopa platību, lielā dumpja populāciju negatīvi ietekmē arī diezgan izplatītā neatļautā vajāšana dīksaimniecībās, kur to reizēm mēdz uzlūkot par zivsaimniecības kaitēkli. Bez tam vēl dumpjus neatļauti nošauj rudens ūdensputnu medībās, jo daļa mednieku ir nedisciplinēti un aplami uzlūko lielo dumpi par medījamu putnu mūsu republikā.

Lielais dumpis ir gājputns, kas pie mums pārrodas agri, reizēm vēl pirms ledus izzušanas. Putna raksturīgā skaļā balss pavasarī gan pirmoreiz atskan daudz vēlāk — kad sazaļo jaunās niedres.

Rudenī dumpis aizceļo diezgan vēlu — oktobrī, taču tas notiek nemanot, naktīs. Atsevišķi īpatņi ligzdošanas vietās aizkavējas pat līdz ūdenstilpju aizsalšanai. Ziemo Rietumeiropā un Dienvidrietumu Eiropā, Ziemeļ-āfrikā.

Lielais dumpis ligzdo ūdenstilpju niedrājos, galvenokārt ezeru un dīķu piekrastēs un sēkļos.

Lielā dumpja ligzda ir diezgan nekārtīga niedru (reizēm arī citu ūdensaugu) platforma vai lēzena kaudze, kurā dažkārt grūti sazīmēt putna ligzdu. Nereti dumpja ligzda ir pilnīgi plakana, bez manāma iedobuma. Ligzdai nav īpaša izklājuma, vienīgi tās virs-daļā augu stublāji ir nedaudz vairāk sasmalcināti. Ligzda parasti atrodas vidēji blīvā niedrājā, kur ūdens dziļums ir līdz 1,0 m.

Acīmredzot ligzdu gatavo lielā dumpja mātīte viena pati. Parasti gadā mēdz būt viens perējums, iespējams, bet tas nav droši pierādīts, ka dažkārt perē arī divas reizes sezonā.

Ir noskaidrots, ka lielais dumpis ir poligāms putns, proti — tēviņš pēc atceļošanas pārojas pēc kārtas ar vairākām mātītēm. Citi novērojumi tomēr liecina, ka atsevišķos gadījumos lielais dumpis var būt arī monogāms.

Pilnā dējumā ir 4—6 (3—7) gaiši brūnas, olīvbrūnas vai mālpelēkas olas. Olu vidējie izmēri 53,2x38,1 mm. Perēšana ilgst 25—26 dienas. Perē tikai mātīte. Arī jaunos putnus baro un uzrauga mātīte viena pati. Mātīte atrij atnesto barību ligzdā un, satvērusi to knābī, piedāvā mazuļiem. Vēlāk barība tiek atrīta uz ligzdas malas un tur atstāta. Pēc 2—3 nedēļām mazuļi jau sāk pārvietoties ligzdas tu-

vākajā apkārtnē, taču pilnīgi patstāvīgi tie kļūst 5—8 nedēļu vecumā.

Lielais dumpis pārtiek no zivīm (pārsvarā sīkām, bet reizēm noķer ari 15—20 cm garas), vardēm un to kurkuļiem, ūdens kukaiņiem, arī ūdensžurkām un citiem sīkiem dzīvniekiem.

Lielais dumpis ir tipisks naktsputns. Dienā to redz samērā reti, un tad tas nav tik aktīvs. Taču dažkārt, it īpaši mazuļu barošanas periodā, dumpis arī dienā redzams, pārlidojot virs niedrāja. Pārsteidzoša ir lielā dumpja māka slēpties niedrēs. Tuvojoties cilvēkam, dumpis saslejas stāvus, izstiepj uz augšu kaklu un knābi. Tad dumpi grūti ieraudzīt, jo tas atgādina kādu niedru kūli uz niedrāja fona. Šādi «pārvērsties» dumpim palīdz maskējošais dzeltenbrūnais apspalvojums un neparastā poza.

Par lielā dumpja nelikumīgu vajāšanu — ievainošanu, nošaušanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē — noteikta atlīdzība 50 rubļu apmērā par vienu īpatni, bet par lielā dumpja ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu atlīdzība ir pieckārtīga salīdzinājumā ar iepriekšminēto (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Mūsu republikā nozīmīgākās lielā dumpja atradnes, kur katrā ligzdo vairāki pāri šo putnu, atrodas Lie-pājas, Papes, Engures un Kaņiera ezera ornitoloģiskajos liegumos. Svarīgs lielā dumpja aizsardzības pasākums ir veco niedrāju saglabāšana tā ligzdošanas vietās. Nepieciešams plašāk propagandēt šīs sugas aizsardzību mednieku vidū.

Lielais dumpis ir iekļauts Igaunijas PSR, Lietuvas PSR, Zviedrijas, VDR, VFR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Grosse, Transehe, 1929. 2. Tay-риньш, Вилкс, 1949. 3. Kalniņš, 1970.

4. Бауманис, 1975.

29. Mazais dumpis Ixobrychus minutus (L.)

Little bittern Малая выпь

Starķveidīgo putnu karta —

Ciconiiiormes

Gārņu dzimta — Ardeidae

Mazais dumpis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Mazais dumpis (masa līdz 165 g) ir apmēram kovārņa lielumā, tātad krietni mazāks par lielo dumpi. Labi izteikts dzimumdimorfisms: tēviņam

mugura, galvas virsa un spārnu gali melni, pārējās ķermeņa daļas gaiši dzeltenīgas; mātīte brūngani raiba. Dzīvo niedrājos ļoti slēpti, veikli kāpelē pa niedrēm. Mazo dumpi var pazīt pēc suņa riešanai līdzīgajām skaņām, ko tas izdod.

Mazā dumpja izplatības apgabals ietver Padomju Savienības Eiropas daļu uz ziemeļiem līdz ķeņingradai un Permai, Rietumsibīriju līdz Bijskai austrumos, Kazahiju un Vidusāziju.

Ārpus PSRS mazais dumpis mājo Vi-duseiropā un Rietumeiropā, Rietum-āzijā, Āfrikā un Austrālijā.

Latvijā mazais dumpis ir samērā reti sastopams, izplatīts nevienmērīgi. Ar ūdenstilpēm bagātās vietās sastopams biežāk.

Jau 19. gs. pirmajā pusē mazais dumpis raksturots kā samērā rets ligz-dotājs [1, 2]. Nozīmīgākās atradnes, kur vienā ūdenstilpē ligzdo vairāki pāri, ir, piemēram, Lubānas, Engures un Liepājas ezers. Sakarā ar stipri apslēpto dzīvesveidu un krasām skaita svārstībām atsevišķos gados populācijas kopskaits nav precīzi zināms. Domājams, ka ligzdo vismaz daži desmiti pāru, taču, iespējams, arī vairāk.

Mazā dumpja skaits samazinās, izzūdot — reizēm pat lielās platībās vienlaidus — tā ligzdošanas biotopam. Biotops tiek likvidēts lauksaimnieciskās nosusināšanas un ar to saistīto kul-tūrtehnisko darbu rezultātā.

No ziemošanas vietām mazais dumpis pārrodas ap maija vidu, kad jau pietiekami attīstījies un sazaļojis virsūdens augājs. Mazā dumpja ligzdošanas biotops mūsu apstākļos ir ar niedrēm un kārkliem aizaugušas iekšzemes ūdenstilpes — ezeri, dīķi un vecupes. Ligzda parasti atrodas niedru un vilkvālīšu audzes malā, kādā blīvākā sagāzumā 10—16 cm virs ūdens. Dažkārt mazais dumpis ligzdu veido arī uz cietzemes — blīva augāja ietvertos krūmos (parasti kārklos) netālu no ūdensmalas. Šādās vietās ligzdas var atrasties pat līdz 3 m augstumam.

Pati ligzda ir samērā liels platformai vai apgāztam konusam līdzīgs krāvums no sausām niedrēm, vilkvālītēm «un citu ūdensaugu stublājiem, reizēm arī no atsevišķiem ne pārāk resniem zariem. īsta izklājuma mazā dumpja ligzdai nav, ligzdas materiāls tās augšdaļā vienīgi ir daudz smalkāks un mīkstāks. Ligzdas būvēšanā piedalās abi putni — tēviņš izvēlas ligzdas vietu un piegādā materiālu, bet ligzdu gatavo mātīte.

Gadā parasti mēdz būt viens perējums, tomēr dažkārt ir arī divi. Pilnā dējumā ir 5—6 (3—10) olas. Olas ir baltas vai bāli zilganzaļas. Olu vidējie izmēri 35,1X26,2 mm.

Perēšana ilgst 16—19 dienas. Perē un izšķīlušos mazuļus baro abi vecie putni. Mazuļi ligzdu atstāj jau 7—9 dienu vecumā, jo spēj lieliski kāpelēt pa niedrēm. Lielākoties gan tie uzturas turpat ligzdas tuvumā. Apmēram 30 dienu vecumā mazuļi sāk lidot.

Mazais dumpis ir pārsvarā krēslas un nakts putns. Dienu pavada visumā mazkustīgi grūti pieejamos virsūdens augāja (niedru u.c.) biezokņos. Riesta laikā (maija beigās — jūnijā) mazā dumpja klātbūtni var noteikt pēc zīmīgās balss.

Mazais dumpis pārtiek galvenokārt no dzīvnieku izcelsmes barības — sīkām zivīm, kurkuļiem, vardēm, tārpiem un gliemjiem. Dažkārt tam piedēvē arī niedrājos ligzdojošo sīk-putnu ligzdu izpostīšanu, kas tomēr notiek samērā reti.

Aizceļo septembrī. Migrē galvenokārt naktīs. Ziemo Ziemeļaustrumu Āfrikā un Austrumāfrikā.

Par mazā dumpja nelikumīgu vajāšanu noteikta atlīdzība 50 rubļu apmērā par viena īpatņa ievainošanu, nogalināšanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107), bet par mazā dumpja ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu materiālā atbildība ir noteikta pieckārt lielākā apmērā nekā par viena īpatņa iznīcināšanu.

Rūpējoties par mazā dumpja ligzdošanas biotopa saglabāšanu, būsim devuši praktisku ieguldījumu šīs sugas aizsardzībā.

Mazais dumpis ir iekļauts Igaunijas PSR, Lietuvas PSR, VDR, VFR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Grosse, Transehe, 1929. 2. Tay-риньш, Вилкс, 1949.

30. Zivju garnis Ardea cinerea L.

Grey heron Серая цапля

Starķveidīgo putnu karta —

Ciconii formēs

Gārņu dzimta — Ardeidae

Zivju gārnis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 3. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Zivju gārnis ir nedaudz mazāks par stārķi (masa ap 2 kg). Ķermeņa apspalvojuma pamatkrāsa zilganpelēka. Galva gaiša, aiz acīm stiepjas melna svītra, kas pāriet garās pakauša spalvās. Knābis garš un taisns. Garš ir arī kakls un kājas. Spārni melni un plati, aste īsa. Lidojumā galvu un kaklu ievelk starp pleciem. Barību meklējot, iebrien ūdenī un ilgi stāv pilnīgi nekustīgi. Putns bieži sēžas kokos.

Padomju Savienībā zivju gārnis ir plaši izplatīts un ligzdo no rietumu robežas līdz Aldanas lejtecei, Piejūras novadam un Sahalīnai. Zivju gārņa ligzdošanas areāla ziemeļu robeža sasniedz 55.—60. z.pl. grādu.

Ārpus PSRS zivju gārņa ligzdošanas areālā ietilpst Viduseiropa un Rietumeiropa, Āzija un Āfrika.

Ziņas par zivju gārņa ligzdošanu Latvijā atrodamas vairākos 19. gs. beigu un 20. gs. pirmās puses darbos [1—9). Spriežot pēc tiem, zivju gārnis šeit sastopams samērā reti un izplatīts visai nevienmērīgi. Piemēram, O. Lēviss 1893. gadā (1) norādījis, ka zivju gārnis mūsu reģionā nekur nav sastopams bieži, kaut gan apvidū uz dienvidiem no Daugavas tas vietām izveido nelielas kolonijas, toties uz ziemeļiem no šīs upes ligzdojam sastopami vienīgi atsevišķi pāri. Arī Rīgas apkārtnē pagājušā gadsimta beigās un vēl 20. gs. sākumā bijušas zināmas dažas nelielas gārņu kolonijas [3, 4, 8j.

20.—30. gados zināmās lielākās kolonijas atradās Kurzemes dienvidrietumu daļā, pie Lubānas ezera un atsevišķās vietās Latgalē [6, 9, 101.

70. gadu sākumā ar aptaujas palīdzību pirmoreiz mēģināts noteikt republikā ligzdojošās populācijas lielumu, un tas lēsts vismaz ap 300— 400 pāru [11]. Konstatēts, ka atsevišķās vietās, piemēram, Liepājas rajonā, kur 20.—30. gados bijušas vairākas kolonijas [6, 10], tās vēlāk tiešas

vajāšanas dēļ gājušas bojā.

70. gadu beigās republikā tika uzskaitītas 40 zivju gārņu kolonijas, bet ligzdojošo pāru kopskaits vērtēts ap 600—650 pāriem [12]. 1970. gadā Engures ezerā pirmo reizi Latvijā konstatēta zivju gārņu ligzdošana niedru sagāzumos [13], bet 70. gadu beigās vairākos šā ezera rajonos kopumā ligzdoja jau 80—100 pāri [P. Blūma ziņojums].

Kā jau minēts, lokāli ligzdojošo zivju gārņu skaits atsevišķos rajonos bija stipri sarucis. Skaita samazināšanos izraisīja izvērstā zivjy gārņu tiešā vajāšana — šaušana, kā arī to ligzdu postīšana. Atsevišķās dīķsaim-niecībās zivju gārnis joprojām tiek intensīvi vajāts (14]. Ne mazums zivju gārņu koloniju izzudušas arī mežizstrādes darbu gaitā. Nozīmīga limitējoša faktora loma bijusi arī traucējumiem kolonijās ligzdošanas periodā.

Briesmu brīžos jaunie lidspēju neieguvušie putni nereti izkrīt no ligzdām un aiziet bojā. Veco putnu prombūtnē kolonijās zivju gārņu ligzdas netraucēti posta vārnveidīgie putni un dažādi plēsoņas.

Saskaņā ar 1986. . gadā veiktās zivju gārņu koloniju uzskaites materiāliem [15j, Latvijā ligzdoja ap 1100 pāriem zivju gārņu. Tātad sakarā ar veiktajiem aizsardzības pasākumiem tagad novērojams skaita pieaugums.

Zivju gārnis ir gājputns un Latvijā pārrodas tūlīt pēc ledus iziešanas upēs vai pat agrāk — reizēm jau ap marta vidu. Aizceļo septembri — oktobrī, lidojot galvenokārt naktis pa vienam vai nelielos izklaidu baros. Migrācijas laikā naktīs bieži var dzirdēt zivju gārņa dobjos saucienus. Ziemo galvenokārt Vidusjūras reģiona zemēs. Rietumeiropā zivju gārnis ir pārsvarā nometnieks. Zivju gārņa ligzdošanas biotops mūsu republikā ir dažāds, reizēm pat visai nelielas mežaudzes iekšzemes ūdenstilpju (ezeru, zivju dīķu), dažkārt ari upju tuvumā vai ari to salās. Zivju gārnis parasti ligzdo dažāda lieluma kolonijās augstu kokos, reizēm (samērā reti) ari plašos niedrāju sagāzumos vai ezeru sēkļos — pārplūstošos krūmājos. Dažkārt atsevišķi pāri ligzdo ārpus kolonijām. Šādas ligzdas ir grūtāk atrodamas. Ligzdošanas vietas dažkārt atrodas vairāku kilometru attālumā no barošanās vietām.

Zivju gārņa ligzda ir samērā liels konusveida krāvums no zariem, iedobums lēzens, izklāts ar smalkākiem zariņiem, saknītēm vai zāli. Niedrāju sagāzumos ligzdojošo zivju gārņu ligzdas ir lieli un samērā nekārtīgi krāvumi galvenokārt no vecām, sausām niedrēm, ar vilkvālīšu un zaru nelielu piejaukumu.

Ligzdas vietu izvēlas tēviņš. Ligzdas gatavošanā piedalās abi dzimumi. Tēviņš galvenokārt piegādā materiālu, bet mātīte to iebūvē ligzdā.

Zivju gārnim ir viens perējums gadā. Dēt sāk ap aprīļa vidu. Pilnā dējumā ir 4—6 (3—7) zilganzaļas

olas ar baltganiem kaļķu pārklājumiem. Olu vidējie izmēri 60,6 X X43,0 mm.

Perēšana ilgst vidēji 25 (23—26) dienas, reizēm arī līdz 28, 29 dienām. Perē abi dzimumi, tomēr tēviņš galvenokārt mātīti tikai īslaicīgi nomaina. Abi vecāki ari aprūpē mazuļus. Baro, atrijot atnesto barību. Mazuļi ligzdā uzturas apmēram piecas nedēļas, taču agri sāk rāpot pa zariem ārpus ligzdas. Briesmu brīžos atrij nesagremotu barību. Ligzdu malas, apkārtējie zari un pat zeme zem ligzdas kokiem ir «nobalsināti» ar ekskrementiem. 50—60 dienu vecumā zivju gārņa mazuļi sāk lidot. Pilnīgi patstāvīgi tie kļūst tikai 11 —12 nedēļu vecumā. Pēcligzdošanas periodā zivju gārņi nelielos baros klejo gar ezeriem, dīķiem un upēm. Zivju gārnis ir aktīvs ari krēslā. Zivju gārnis pārtiek no zivīm, grauzējiem (piemēram, ūdens-žurkām), vardēm, lielākiem kukaiņiem un citiem sīkiem dzīvniekiem, izdevīgā bridi noķerot ari kādu putnēnu. Lai iegūtu barību, ilgu laiku nekustīgi stāv, iebridis ūdenī. Taču, piemēram, VDR pēdējā laikā arvien biežāk novēro zivju gārņu barošanos arī tīrumos.

Par medību saimniecībai un dabai nodarīto zaudējumu — zivju gārņa ievainošanu, nogalināšanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē — noteikta atlīdzība 30 rubļu apmērā par katru īpatni, bet par zivju gārņu kolonijas izpostīšanu — 200 rubļu apmērā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Daudzas zivju gārņu kolonijas ir pasludinātas par mikroliegumiem.

Svarīgs zivju gārņa praktiskas aizsardzības nosacījums ir traucējumu novēršana kolonijās ligzdošanas periodā.

Zivju gārnis ir iekļauts atsevišķu valstu, piemēram, Igaunijas PSR, Zviedrijas, VFR u.c., sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Löwis, 1893. 2. Russow, 1880.

3. Sawitzky, 1899. 4. Stoll, 1904.

5. Loudon, 1909. 6. Grosse,

Transehe, 1929. 7. Tumšs, 1934.

8. Rācenis, 1942. 9. Vilks, 1943. 10. Transehe, 1965. 11.—12.

Липсберг, 1981а, 19816. 13.

Lipsbergs, 1971а. 14. Бауманне,

1975. 15. Vīksne, Janaus, 1988.

31. Melnais stārķis Ciconia nigra (L.)

Black stork Черный аист

Starķveidigo putnu karta —

Ciconiiformes

Stārķu dzimta — Ciconiidae

Melnais stārķis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Melnais stārķis (masa ap 3,0 kg) ir liels melnbalts putns ar garām kājām un knābi. Augumā tas ir nedaudz mazāks par visiem pazīstamo balto stārķi. Galva, kakls un mugura ir melna, balts tikai vēders. Veciem putniem knābis un kājas ir sarkanas, jaunajiem — zaļganas.

Melnā stārķa ligzdošanas areāls Padomju Savienībā aptver mežu zonu no valsts rietumu robežas līdz Piejūras novadam. Uz ziemeļiem šī robeža sniedzas apmēram līdz 60.—61. z.pl. grādam, bet no Aldanas upes baseina izliecas vairāk uz dienvidiem. Ārpus mežu zonas melnais stārķis ligzdo Kaukāza, Aizkaukāza, Dienvidkaza-hijas un Vidusāzijas kalnos (līdz 2000 m v.j.l.).

Ārpus PSRS melnais stārķis ligzdo Viduseiropā un Rietumeiropā, Āzijā (uz dienvidiem līdz Persijas līcim un Himalajiem).

Latvijā sastopams visos republikas rajonos, kaut gan nevienmērīgi.

Izvērtējot 1970. gadā veiktās mežrūpniecības saimniecību sistēmas darbinieku aptaujas materiālus, tika secināts, ka republikā ligzdo 150—200 pāru melno stārķu [1]. Taču jāņem vērā arī tas, ka 1967. un 1969. gadā Latvijas mežos bija ļoti plašas vējgā-zes, pēc kurām daudzas melnā stārķa ligzdas aizgāja bojā vai arī tika pamestas vēlāk mežu postījumu seku likvidēšanas darbu gaitā. Tāpēc šķiet, ka pirms vējgāzēm ligzdojošo pāru skaits ir bijis lielāks par minēto. Atsevišķās republikas vietās, piemēram, Strenču apkārtnē, novērota šis sugas ligzdojošo putnu skaita nozīmīga samazināšanās arī agrāk [2]. Ir pamats pieņēmumam, ka ari visa melno stārķu populācija mūsu republikā pēdējos gadu desmitos samazinājusies sakarā ar intensīvi veiktajiem mežu meliorācijas un izstrādes darbiem.

Zināms, ka 20. gs. 30. gados Latvijas melnā stārķa populācija vērtēta vismaz ap 400 pāru [3]. Pēc pašreiz mūsu rīcībā esošajām ziņām, republikā acīmredzot ligzdo no 400 līdz 500 pāru melno stārķu [4j. Precīza uzskaite nav iespējama sakarā ar to, ka nereti dažādu traucējumu dēļ šie putni spiesti mainīt ligzdošanas vietu.

Populācijas skaitu samazina pēdējo 30 gadu laikā stipri pieaugušais nemiera faktors, ko galvenokārt izraisa antropogēnā darbība, resp., plaši izvērstie mežizstrādes un mežu meliorācijas darbi. Diemžēl vēl joprojām daļa melno stārķu ligzdu ik gadus aiziet bojā mežizstrādes darbu gaitā — gan kopšanas un skrajcirtēs, kas veiktas ligzdošanas sezonā ligzdas tuvumā, gan arī galvenās izmantošanas cirtēs (kailcirtēs) neatkarīgi no sezonas. Turklāt veco mežu izciršana samazina arī melnā stārķa

ligzdošanas biotopa platību kopumā.

Tāpat arī meliorācijas un ceļu būves darbi var būt par atsevišķu

ligzdu bojāejas tiešu cēloni. Netieši

tie padara mūsu mežus daudz pieejamākus, viegli sasniedzamus un veicina visdažādāko traucējumu skaita pieaugumu tajos.

Melnais stārķis ir pastiprināti jutīgs pret cilvēka klātbūtni ligzdas tuvumā. Dažkārt cilvēka, it īpaši vairāku cilvēku, parādīšanās ligzdas

apkārtnē var izraisīt ja ne gluži visa perējuma, tad katrā ziņā tā daļas bojāeju. Tas var atgadīties jūlijā— augustā, kad mazuļi jau stāv ligzdā un laiku pa laikam vingrina spārnus. Tad jebkurš traucējums mazuļiem var izrādīties traģisks. Pamanījuši cilvēku, pārbiedētie stārķēni nereti metas pār ligzdas malu, mēģinot likt lietā krietni izaugušos, bet vēl neklausīgos spārnus. Gluži kā akmens neviens gan zemē nenoveļas, bet necik tālu arī netiek, jo nav vēl prasmes manevrēt starp koku stumbriem, nav izveidojusies pietiekama kustību koordinācija. Un tā nu ligzdas atstājēji cits pakaļ citam — dažs zarotnē sapinies, cits gāžoties lejup līdz ar satrunējušu zaru, uz kura sēdies, puskrišus nonāk zemē turpat ligzdas koka tuvākajā apkārtnē. Šādi nelaikā no ligzdas iztraucēti mazuļi parasti aiziet bojā, jo nav spējīgi nokļūt atpakaļ perēklī. Jau pēc dažām dienām šāda notikuma vietā zemē ir tikai melnu un baltu spalvu kaudzītes — tā sauktie plūkumi — atbilstoši no ligzdas iztraucēto («izlidojušo») mazuļu skaitam, kas krituši par upuri plēsīgajiem zvēriem mežā.

Melnais stārķis ir gājputns, kurš savā ligzdošanas apgabalā atgriežas aprīlī. Ziemo Āfrikas austrumu un dienvidu daļā. Ne gluži visi pavasarī atlidojušie melnie stārķi sāk ligzdošanu, jo to vidū ir ne mazums dzi-mumgatavību nesasniegušu īpatņu, arī pārāk veci vienpatņi vai tādi, kuri zaudējuši savus partnerus un vairs jaunu pāri neizveido. Tie visi ir tā sauktie vasarotāji, kas neatstāj pēcnācējus. Daļa putnu (arī stabili pāri) var neligzdot tāpēc, ka to vecās ligzdas gājušas bojā, bet jauna ligzdošanai piemērota vieta nav atrasta.

Melnais stārķis Latvijā ligzdo dažāda tipa vecos, iespējami klusos mežu masīvos vai nostūros purvu, ūdenstilpju vai upju tuvumā. Protams, gadās arī izņēmumi, un dažkārt ligzda atrodas, piemēram, netālu no šosejas, pa kuru augām dienām brauc mašīnas. Melnā stārķa ligzda parasti tiek izveidota kādā lielākā kokā 10—20 m augstumā, tikai retu reizi zemāk. Putnam meklējot ligzdošanai piemērotu koku, izvēle ir atkarīga nevis no kādas noteiktas koku sugas, bet drīzāk gan no meža tipa, kā arī konkrētā koka piemērotības lielās ligzdas novietošanai un putna netraucētai pielidošanai. Melnā stārķa ligzdas esam atraduši priedēs, apsēs, ozolos, ošos, bērzos, retāk — alkšņos un eglēs.

Ligzda parasti atrodas augstāk par puskoku, bet reti kad pašā galotnē, izņemot lauztus kokus. Ligzda uzbūvēta vai nu tieši pie stumbra uz kāda neliela zara, vai arī nostāk no stumbra uz lielāka sānzara.

Areāla dienviddaļā un kalnos melnais stārķis ligzdo arī uz klintīm.

Melnā stārķa ligzda ir paliela platforma, ap 90—120 cm diametrā, kas gatavota no dažāda resnuma zariem, iedobums ir diezgan sekls, izklāts ar sausu zāli, sūnu vai zāļu stiebriņiem. Ligzdas būvēšanā piedalās abi putni, turklāt tēviņš galvenokārt piegādā ligzdas materiālu. Normāli ligzda tiek izmantota daudzus gadus pēc kārtas un ik gadus atjaunota. Tāpēc vecās, ilggadīgās melnā stārķa ligzdas ir lielas, smagas un augstas (biezas). Tādas ligzdas notur vienīgi labs balsts — resns zars vai koka stakle.

Kad ligzdas iedobums izklāts, sākas dēšana (Latvijā parasti aprīļa beigās — maija sākumā). Gadā ir viens perējums. Pilnā dējumā 3—5 baltas olas. Svaigi izdētas olas izskatās zilganbal-tas. Olu vidējie izmēri 65,4X48,7 mm.

Perē galvenokārt mātīte, tēviņš reizēm to nomaina barošanās laikā. Perēšana ilgst 30—35 (38) dienas. Mazuļi pēc izšķilšanās ligzdā pavada 62—69 (71) dienas, bet, ja netiek traucēti, tad ari pēc izlidošanas vēl apmēram divas nedēļas mēdz atgriezties tajā nakšņot.

Melnais stārķis barojas galvenokārt ar zivīm, taču pārsvarā tas ķer sīkas, līdz 10 cm garas un zivsaimniecībā maznozīmīgas vai nevēlamas sugas. Vairumā gadījumu melnais stārķis «zvejo» tādās vietās, kur zivis tik un tā ir lemtas bojāejai — izžūstošās attekās, peļķēs utt. Barojas arī ar abiniekiem, rāpuļiem un citiem ūdens tuvumā sastopamiem dzīvniekiem.

Atšķirībā no baltā stārķa, kas ir stipri sinantropizējies, melnais stārķis visumā ir uzmanīgs un bailīgs putns.

Augusta beigās — septembrī aizceļo uz ziemošanas apgabalu.

Par melnā stārķa nelikumīgu vajāšanu — nogalināšanu vai turēšanu nebrīvē — ir palielināta atbildība un atlīdzība sakarā ar medību saimniecībai un dabai nodarīto zaudējumu sasniedz 350 rubļus, bet takse par tā ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu ir pieckārt lielāka (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Latvijā mežaudzēs 100—150 m rādiusā ap zināmajām melnā stārķa ligzdām tiek izveidoti mikroliegumi, kuros visu gadu noliegtas jebkāda veida cirtes [5, 6]. Vienīgi izņēmuma gadījumos (ar īpašu atļauju) pēcligz-došanas periodā var veikt sanitāro cirti. Laikā no 1978. gada pavisam izveidoti ap 200 melno stārķu mikro-liegumu [7J. Jebkurš ziņojums par melnā stārķa ligzdas atrašanos, norādot arī attiecīgās mežniecības kvartālu un nogabalu jau ir sava veida ieguldījums šīs sugas aizsardzībā. Cits nozīmīgs praktisks pasākums melnā stārķa aizsardzībā varētu būt vecu, vēja vai sniega nastas izjauktu ligzdu atjaunošana, to savlaicīga nostiprināšana.

Izņemot neatliekamus gadījumus, pamatā šis darbs tomēr būtu veicams ārpusligzdošanas sezonā. Sājā sakarībā var pieminēt atgadījumu, kas 1981. gadā notika Mazsalacas MRS Jumaras mežizstrādes iecirknī — mežniecībā. Pēkšņa vēj gāze izjauca apdzīvotu melnā stārķa ligzdu ar mazuļiem. Kādā blakus kokā no dēļiem un kārtīm steidzami izveidoja platformu, uz kuras novietoja nokritušās ligzdas paliekas ar mazuļiem. Vecie putni mazuļus ne vien atrada un izbaroja, bet arī nākamajos gados turpināja ligzdot šajā cilvēka roku gatavotajā perēklī.

Melnais stārķis ir iekļauts PSRS un vairākuma savienoto republiku, Zviedrijas, VDR, VFR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Балтвилкс, 1972. 2. Вилкс,

1968. 3. Transehe, 1965. 4. Priednieks, M. Strazds u.c., 1989. 5., 6. Lipsbergs, 1983, 1984. 7. Липсберг, 1988.

32. Baltvaigu zoss, baltvaigu tumšzoss Branta leucopsis (Bechst.)

Barnacle goose

Белощекая казарка

Zosveidigo putnu karta —

Anseriformes

Piļu dzimta — Anatidae

Baltvaigu zoss iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Baltvaigu zoss ir vidēji liels putns (masa 1,0—2,2 kg) — tikai nedaudz lielāks par meža pīli, ar uzkrītoši kontrastainu ķermeņa apspalvojumu: piere, vaigi un rīkle spilgti balti, kakls un krūtis melnas.

Padomju Savienībā baltvaigu zoss ligzdošanas areāls ir neliels un aptver Novaja Zemļas arhipelāga Dienvidu salu, kā arī Vaigačas salu.

Ārpus PSRS baltvaigu zoss ligzdo Špicbergenā un Grenlandē, kur atrodas šīs sugas galvenie ligzdošanas apgabali, bet mazākā skaitā — arī Skandināvijas ziemeļu piekrastē.

Latvijā baltvaigu zoss ir samērā reti sastopama — vienīgi caurceļojot no ligzdošanas apgabala uz ziemošanas vietām Rietumeiropas piekrastē (Holandē) un atpakaļ. Līdz šim ir novēroti tikai atsevišķi putni vai nelieli to bari

Rīgas līča piekrastes joslā, kā arī zivju dīķos un ezeros Liepājas rajonā [Z. Jansones ziņojums]. Turpretī Igaunijā šī suga caurceļošanas laikā sastopama masveidīgi un regulāri lielā skaitā apmetas atpūsties un baroties Matsalu rezervātā republikas rietumu daļā. Tā, piemēram, 1968. un 1969. gada pavasarī tur uzskaitīti apmēram 15—20 tūkstoši šīs sugas īpatņu [1], bet, pēc pēdējos gados veikto aviouz-skaišu materiāliem, šis skaits ir vēl lielāks — līdz 30 tūkstošiem īpatņu [2]. Baltvaigu zoss galvenā migrantu plūsma šķērso Baltijas jūras centrālo daļu (pavasarī ziemeļaustrumu, rudenī dienvidrietumu virzienā), Latvijas piekrasti tikpat kā neskarot.

Ir ziņas, ka Padomju Savienībā ligzdo ne vairāk par tūkstoti baltvaigu zosu [3], to skaitā Vaigačas salā 1960. gadā novēroti aptuveni 50 pāri un 150—170 šīs sugas neligzdojoši putni. Pašos pēdējos gados sakarā ar aizsardzības pasākumiem, kas veikti gan ligzdošanas apgabalā, gan arī caurceļošanas vietās, tiek novērota šīs sugas skaita vispārēja palielināšanās (4].

Vēl nesenā pagātnē populāciju negatīvi ietekmēja arvien vairāk pieaugošais nemiera faktors ligzdošanas vietās. Ceļošanas laikā putniem joprojām vislielākos draudus rada to neatļauta nomedīšana.

Baltvaigu zoss ir gājputns, kas ziemu pavada Rietumeiropas piekrastē. (Rietumu populācijas putni ziemo arī Kanādā.) Ligzdošanas vietās baltvaigu zoss atgriežas tikai maija otrajā pusē, bet jau augustā aizceļo no tundras. Ceļo gan dienā, gan naktī.

Baltvaigu zoss ligzdošanas biotops ir iepriekšminēto salu piekrastes klintis un stāvās kraujas, kas mijas ar zemienēm, kur pieejama sulīgā augu barība. Reizēm ligzdo arī klinšainās upju, strautu un ezeru nogāzēs.

Ligzda atrodas zemē, nelielā iedo-

bumā vai uz klintīm. Parasti vienīgais ligzdas materiāls ir pašu putnu izplūktās dūnas un spalvas, kas ap dējumu veido nelielu valnīti. Atstājot ligzdu, putns arvien nosedz olas ar šo materiālu. Parasti vairāki pāri ligzdo blakus un tādējādi veido nelielas kolonijas pa 6—10 pāriem katrā. Retumis izveido ari krietni lielākas ligzdošanas kolonijas. Taču reizēm kāds pāris ligzdo pilnīgi savrup. Parasti kolonijas un pat atsevišķu ligzdu atrašanās vietas no gada gadā paliek nemainīgas. Novērots, ka baltvaigu zoss ļoti labprāt ligzdo lielā piekūna ligzdošanas iecirkni vai kairu un trlspirkstu kaiju kolonijas tuvumā, tādējādi pasargājot savas ligzdas no iespējamo postītāju draudiem.

Gadā ir viens perējums. Pilnā dējumā parasti ir 4—5 (3—6) olas.

Baltvaigu zoss dējumos Grenlandē reizēm ir līdz deviņām olām. Olu krāsa zaļganbalta, to vidējie izmēri 76,2x50,3 mm.

Perēšana ilgst 24—26 dienas, reizēm līdz 28 dienām. Perē mātīte, tēviņš uzturas ligzdas tuvākajā apkārtnē. Mazuļi izšķiļas jūnija sākumā. Tūlīt pēc nožūšanas tie vecāku pavadībā dodas uz apkārtnes ūdeņiem. Taču ceļš lejup no stāvajām klintīm ir bīstams, un nereti mazuļi nositas. Dažkārt vecie putni nones mazuļus, knābi turēdami. Jaunie putni sāk lidot septiņu nedēļu vecumā.

Baltvaigu zoss barība ir diezgan daudzveidīga. Bieži barojas ar dažādiem augiem, īpaši iecienītas ir ska-renes, grīšļi un gundegas, kā ari kārklu pumpuri un aļģes. No dzīvnieku izcelsmes barības objektiem visbiežāk izmanto dažādus sīkos vēzīšus un ūdens kukaiņus.

Par šis sugas nelikumīgu nomedī-šanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē noteikta takse 350 rubļu apmērā par katru nogalināto īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Visā PSRS teritorijā baltvaigu zoss medības ir aizliegtas.

Baltvaigu zoss ir iekļauta PSRS Sarkanajā grāmatā, vairāku savienoto republiku un citu valstu, piemēram, VFR, sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Кумари, Йыги, 1972. 2. Лейто, 1982. 3. Успенский, 1965, 4.

Флинт, 1982.

: . t :

33. Sarkankakla zoss, sarkankakla tumšzoss Rufibrenta ruficollis (Pali.),syn. Branta ruficollis (Pali.)

Red-breasted goose

Краснозобая казарка

Zosveidīgo putnu kārta —

Anseriformes

Pīļu dzimta — Anatidae

Sarkankakla zoss kā Padomju Savienības ornitofaunas endēmiķe un sevišķi reta suga iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Sarkankakla zoss ir tikai nedaudz lielāka par meža pīli (masa apmēram 1,0 kg). Apspalvojums spilgts un kontrastains: kakla priekšpuse, guza un rīkles apvidus ir rūsganbrūns, piere, galvas virsa, krūtis un spārni melni (ar divām baltām svitrām). Aste un ķermeņa sāni balti.

Sarkankakla zoss ir PSRS ornito-faunas endēmiķe un nekur citur pasaulē savvaļā neligzdo. Sarkankakla zoss ligzdošanas areāls atrodas Sibīrijas tundrā un tajā ietilpst Jamalas, Gidanas un Taimiras pussalas.

Mūsu republikā sarkankakla zoss sastopama ļoti reti — caurceļojot. Līdz šim zināmi tikai daži šis sugas sastapšanas gadījumi Latvijā [1, 2ļ.

Sarkankakla zoss ligzdojošās populācijas kopskaits pēdējos gados tiek vērtēts ap 10 000 pāru [3], bet visa populācija, ieskaitot neligzdotājus un jaunos putnus, varētu būt ap 50 000. Daudzās agrākajās ligzdošanas vietās sarkankakla zoss tagad ir izzudusi. Populācijas kopskaits ir stipri samazinājies. Tam par cēloni ir gan intensīvā Tālo Ziemeļu apgūšana, gan arī ekoloģisko apstākļu pasliktināšanās sarkankakla zoss ziemošanas apgabalā — Kaspijas jūras dienvidu daļā (4]. Samērā plaši vēl ir izplatīta šīs sugas neatļauta medīšana gan ligzdošanas, gan caurceļošanas un ziemošanas vietās. Ligzdošanas apgabalā lielu ļaunumu populācijai nodara zvejnieku, mednieku un dažādu ekspedīciju darbinieku suņi, kas iznīcina dējumus un mazuļus. Netiešu negatīvu ietekmi uz atsevišķām sarkankakla zoss ligzdošanas vietām atstāj arī lielā piekūna izzušana. Sarkankakla zoss bieži tika novērota ligzdojam lielā piekūna ligzdošanas iecirknī, jo šis piekūns to aizsargā no dažādiem ienaidniekiem un tādējādi novērš arī blakus ligzdojošo sarkankakla zoss dējumu iespējamos postījumus.

Sarkankakla zoss ir gājputns, kas ligzdošanas vietās ierodas maija beigās — jūnija sākumā, aizceļo augustā. Dienas un nakts migrants. Ziemo Kaspijas jūras dienvidu piekrastē, Irānā, taču atsevišķi putni ziemu pavada arī Viduseiropā, Dien-videiropā un Rietumeiropā. Tūlīt pēc atlidošanas putni sadalās pāros un izklīst pa ligzdošanas biotopiem. Sarkankakla zoss ligzdošanas biotops ir tundras un mežatundras zonas upju terašu stāvās kraujas, kā arī klintis pie ezeriem un upēm, reizēm — tundras ezeru salas. Parasti ligzdo nelielās kolonijās pa 4—5 pāriem tuvu kopā. Ligzdu sarkankakla zoss gatavo no dažādām sausām zālēm un bagātīgi izklāj ar dūnām.

Gadā viens perējums. Pilnā dējumā mēdz būt 3—6 nespodri zaļganas vai iedzeltenas olas. Olu vidējie izmēri 70,6x48,7 mm. Sāk dēt ap 10. jūniju. Perē tikai mātīte, tēviņš uzturas tuvumā. Perēšana ilgst 24—26 dienas. Mātīte rūpīgi nosedz olas, pirms attālinās no ligzdas. Apmēram dienu pēc izšķilšanās vecāki aizved mazuļus pie tuvējiem ūdeņiem, kur tie jūtas lielākā drošībā un zālainajās vietās uzmeklē barību. Perējumu vadā un briesmu brīžos aizsargā abi vecie putni. Ap 20. augustu jaunie jau sāk lidot. Migrē samērā zemu, nelielos neregulāras formas baros.

Sarkankakla zoss ir augēdājs putns, kurš pārtiek no dažādu graudzāļu un citu augu svaigiem dzinumiem, sēklām un sakneņiem.

Palielināta atbildība par šīs zoss nošaušanu vai cita veida nelikumīgu vajāšanu, nosakot atlīdzību 350 rubļu apmērā par vienu nogalinātu īpatni neatkarīgi no tā vecuma un dzimuma (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Šā ūdensputna medības ir aizliegtas visā PSRS teritorijā.

Sarkankakla zoss ir iekļauta PSRS un to savienoto republiku sarkanajās grāmatās, kuru teritorijā šī suga sastopama, kā arī VFR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Grosse, Transehe, 1929. 2. Бауманне, 1979. 3. Успенский, 1965. 4. Жирнов, Винокуров, Бычков, 1978.

34. Meža zoss Anser anser (L.)

Zosveidīgo putnu karta —

Anserilormes

Pīļu dzimta — Anatidae

Meža zoss ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Meža zoss (masa 3,0—5,0 kg) ir lielākā savvaļas zoss, apmēram mājas zoss lielumā. Apspalvojums sudrabaini pelēks un visumā gaišāks (gaiši pleci) nekā diezgan līdzīgajai sējas zosij, kājas un knābis sarkanīgi. Meža zoss spēj labi pārvietoties arī pa sauszemi — veikli staigā un skrien.

Meža zoss ligzdošanas areāls Padomju Savienībā sastāv no daudzām atsevišķu mikropopulāciju apdzīvotām teritorijām, kas reizēm atrodas visai tālu cita no citas. Taču kopumā valsts Eiropas daļā tā mājo diezgan plašā reģionā no Karēlijas un Ar-hangeļskas apgabala līdz Donavai un Volgas lejtecei, kur viscaur šī suga tomēr ir sastopama reti. Biežāk meža zoss sastopama Rietumsibīrijā, Kaza-hijā un Austrumsibīrijas dienvidu daļā.

Ārpus PSRS meža zoss areāls aptver Viduseiropu un Rietumeiropu, kā arī Centrālo Āziju.

Latvijā 19. gs. beigās un 20. gs. sākumā perējusi lokāli un sporādiski, galvenokārt rietumdaļā. Literatūras ziņas liecina, ka vēl 19. gs. beigās meža zoss ligzdojusi dažos Kurzemes ezeros (!]• Velak, galvenokārt neierobežotu medību dēļ, meža zoss kā regulārs perētājs tur izzudusi. Tomēr atsevišķu pāru sporādiska ligzdošana Latvijas rietumu daļā novērota arī vēl 20. gs. sākumā [2] un pirmajā pusē. Daži pāri esot ligzdojuši 1916. gadā un 1917. gadā, kā arī 40. gados Engures ezerā [3,4]. 1910. gadā Buļļ-upes niedrājos novērots meža zoss perējums [5]. Pēc nepārbaudītām ziņām, meža zoss ligzdošana 20. gados it kā novērota Popes apkārtnē un arī dažās vietās Latvijas austrumu daļā — Piebalgas, Aumeistaru un Alūksnes apkārtnē [4].

Mūsu kaimiņteritorijā — Rietum-igaunijas salās un piekrastē — ir izveidojusies stabila ligzdojoša meža zosu populācija — 1970. gadā ap 600 pāru [6]. Ar gandarījumu varam piebilst, ka pēdējos gados ir kļuvuši zināmi arvien jauni savvaļas meža zosu ligzdošanas gadījumi arī Latvijas rietumu daļā. 1957. vai 1958. gadā Kaņiera ezerā novērots meža zoss perējums [7]. Engures ezerā ligzdošana, iespējams, bija notikusi 1973. gadā [J. Priednieka ziņojums]. Arī turpmākajos gados tur novērots meža zosu pāris ar izteiktu ligzdošanas uzvedību, bet 1979. gadā ezera niedrājā novērots pāris ar izvestiem mazuļiem [A. Medņa ziņojums]. 1986. gadā Engures ezerā atrastas divas meža zoss ligzdas, bet faktiski tur varēja būt ligzdojuši ne mazāk par pieciem meža zosu pāriem [8]. Bez tam meža zosu ligzdošana pēdējos gados tikusi novērota arī citās vietās: 1976. gadā un 1980. gadā Papes ezerā [J. Baumaņa ziņojums], 1977. gadā — zivju dīķos Kuldīgas rajonā [J. Baumaņa ziņojums], 1978. gadā — zivju dīķos Saldus rajonā [G. Graubica ziņojums], 1979. gadā — Liepājas ezerā [F. Skindera ziņojums]. Pēc Engures ezerā strādājošo ornitologu novērojumiem, pēdējos gados tur regulāri ligzdo vairāki meža zosu pāri.

Meža zoss sekmīgu dabisko reakli-matizāciju mūsu republikā līdz šim, domājams, visai nopietni traucēja ilgstoši praktizētās zosu pavasara medības un agrīnās rudens medības, kas noveda pie vietējās izcelsmes jauno putnu iznicināšanas. Kā zināms, jaunie putni mēdz atgriezties ligzdot dzimtajā novadā, tādējādi nodrošinot vietējās populācijas pieaugumu. Tāpēc ir jānovērš visi traucējumi ligzdošanas vietās.

Meža zoss ir gājputns, kas ligzdošanas vietās ierodas agrā pavasarī, kad laukos vēl nav nokusis sniegs, — martā un aprīli. Ziemo Viduseiropā un Dienvideiropā. Lielā skaitā meža zoss līdz ar citām savvaļas zosu sugām arī caurceļo Latviju.

Meža zoss ligzdošanas biotops mūsu republikā ir netraucētas un klusas ūdenstilpes — aizaugoši ezeri un dīķi ar slīkšņām un bagātīgu virsūdens veģetāciju.

Ligzda parasti atrodas blīvās niedru, vilkvālīšu vai retāk citu ūdensaugu audzēs. Tā var atrasties kā slīkšņā, tā arī ūdeni uz kādas niedru kaudzes. Ligzdu būvē abi vecie putni. Meža zoss ligzda ir diezgan liela: ārējais diametrs 60—90 cm, ligzdas iedobuma diametrs — ap 20 cm, ligzdas augstums — 20—30 cm. Ligzdu gatavo no niedrēm vai citiem pieejamiem ūdensaugiem. Iedobumu izklāj ar dūnām un sīkām spalviņām, ko putni izplūc paši sev. Gadā perē vienu reizi. Dējumā mēdz būt 5—6 (3—12) netīri baltas olas. Olu vidējie izmēri 85,7x57,4 mm. Perēšana ilgst 28—29 dienas. Perē tikai mātīte, bet tēviņš arvien atrodas ligzdas tuvumā. Drīz pēc izšķilšanās mazuļi atstāj ligzdu un kopā ar vecajiem putniem pārvietojas uz grūti pieejamām un nepārredzamām vietām, kur to klātbūtne var palikt nepamanīta. Mazuļi jau pirmajās dienās sāk plūkt zāli un mēģina patstāvīgi baroties. Pilnīgi patstāvīgi tie kļūst apmēram astoņu nedēļu vecumā.

Pēc mazuļu izvešanas, parasti jau maijā — jūnijā, * vecās meža zosis, spalvu mainot, uz kādu laiku zaudē lidspēju, jo izmet vienlaikus visas lielās spārnu lidspalvas. Tad tās slēpjas grūti pieejamās slīkšņās un niedru biezokņos.

Meža zoss ir ļoti uzmanīga un piesardzīga. Ārpusligzdošanas sezonā meža zosis ir visai sabiedriskas un dzīvo baros. Meža zoss, būdama ūdensputns, tomēr ir visai cieši saistīta arī ar sauszemi. Tā spēj veikli pārvietoties pa zemi un to bieži redz barojamies tīrumos uz aramzemes un pļavās. Meža zoss ir galvenokārt augēdājs, tā pārtiek no dažādiem savvaļas augiem (un labības), pārsvarā no to sēklām. Novērots, ka reizēm meža zoss veikli izrok no zemes dažādu barības augu bumbuļus un sīpolus. Tā spēj iegūt barību arī seklā ūdeni.

Rudeni aizceļo septembri — oktobrī.

Par meža zoss nelikumīgu nogalināšanu, ievainošanu, noķeršanu un turēšanu nebrīvē vai tās ieguvi ar citiem paņēmieniem vaininiekam jāatlīdzina medību saimniecībai nodarītais zaudējums 200 rubļu apmērā par vienu īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Taču meža zoss vēl nesen bija medījams putns, kuru pavasarī medija ārpus ezeriem un zivju dīķiem no atlidošanas dienas līdz 10. maijam, bet rudeni no 20. septembra līdz 15. novembrim. Protams, nomedīja galvenokārt zosis — caurceļotājas, taču atļauto medību dēļ atsevišķos gadījumos bija grūtības, organizējot

nedaudzo Latvijā ligzdojošo pāru aizsardzību. Tagad meža zoss medības mūsu republikā aizliegtas. Lai varētu labāk organizēt vietējās populācijas aizsardzību, nepieciešams noskaidrot konkrētās ligzdošanas vietas.

Meža zoss ir iekļauta ari vairāku mūsu kaimiņrepubliku (Igaunijas PSR, Lietuvas PSR un Baltkrievijas PSR) sarkanajās grāmatās.

/

Literatūra. 1. Goebel, 1873, cit. pēc Transehe, 1965. 2. Grosse, Transehe, 1929.

3. Transehe, Sināts, 1936. 4. Transehe, 1965. 5. Rācenis, 1942. 6.

Onno, 1970. 7. Vīksne, 1967. 8. Mednis, Kacs, 1987.

35. Ziemeļu gulbis CYgnus cygnus (L.)

Whooper swan

Лебедь-кликун

Zosveidīgo putnu karta —

Anseriformes

Piļu dzimta — Anatidae

Kā Latvijā ļoti reti ligzdojoša putnu suga ar izcilu estētisko nozīmi ziemeļu gulbis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās * grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Pēc izskata ziemeļu gulbis (masa 7,0—13,0 kg) ir līdzīgs mazajam gulbim, taču manāmi lielāks par to.

Savukārt atšķirībā no paugurknābja gulbja ziemeļu gulbim knābis ir melns, bet vaskādiņa pie knābja pamata — dzeltena. Šie putni atšķiras arī pēc stājas un habitusa. Ziemeļu gulbis peld, kaklu taisnāk izslējis un spārnus cieši piekļāvis mugurai.

Ziemeļu gulbja ligzdošanas areāls Padomju Savienības teritorijā ietver galvenokārt mežu zonu un tundras dienvidu daļu no Kolas pussalas un Karēlijas līdz Kamčatkai un Sahalī-nas ziemeļu daļai. Izplatības apgabala robeža uz ziemeļiem sniedzas līdz Lādogas ezeram, Sverdlovskai, Angā-ras lejtecei un Usuri upes deltai. Taču atsevišķas ziemeļu gulbja atradnes atklātas arī daudz tālāk uz dienvidiem.

Ārpus PSRS ziemeļu gulbis mājo Viduseiropā (tikai vietām) un Zie-meļeiropas ziemeļu daļā, Centrālajā Āzijā un Hokaido salā.

Latvijā ziemeļu gulbis bieži sastopams rudenī, kad tas caurceļo no ligzdošanas apgabala uz ziemošanas vietām Rietumeiropas piekrastē, un pavasarī atceļā uz savu dzimteni. Ligzdo ļoti reti un lokāli, pašlaik galvenokārt republikas rietumu daļā.

Šīs sugas ligzdošana Latvijā laik-pgsmā pēc otrā pasaules kara pirmo-, reiz atzīmēta 1973. gadā kādā zivju dīķī Kurzemē [1]. 1977. gadā zivju dīķos Latvijas rietumdaļā ligzdoja jau trīs ziemeļu gulbju pāri, bet 1978. gadā ligzdošana novērota četrās dažādās vietās [2]. Ir norādījumi, ka šī suga pēdējā gadu desmitā paplašina ligzdošanas areālu dienvidu virzienā no Skandināvijas pussalas [3]. Tomēr ir iespējams, ka ziemeļu gulbis sporādiski varētu būt ligzdojis Latvijā arī jau krietni agrāk. Šajā sakarībā jāpiemin E. Tauriņa un K. Vilka izteikums, ka ziņas par iespējamu šīs sugas ligzdošanas novērojumu Latvijā ievāktas jau 40. gados [4]. Acīmredzot šeit domāts T. Strautzeļa ziņojums par šķietamu ziemeļu gulbja ligzdošanas gadījumu 1944. gadā Tāšu ezerā. Literatūrā atrodamas arī vēl citas ziņas par to, ka ziemeļu gulbis pie mums kādreiz senāk ligzdojis, piemēram, 19. gs. Lubānas ezerā [5].

Kaut gan ziemeļu gulbja PSRS populācijas kopskaits pagaidām ir diezgan liels, taču ari tas sācis samazināties. Daudzās senākās ligzdošanas vietās ziemeļu gulbis ir vai nu pilnīgi izzudis, vai arī tā skaits stipri sarucis.

Ziemeļu gulbja vispārējo skaita samazināšanos ietekmē ligzdošanas rajonu iekļaušana dažāda veida saimnieciskās darbības sfērā un tur pieaugošais nemiera faktors. Vietām vēl ir izplatīta arī malumedniecība.

Pie mums ziemeļu gulbis pārrodas agri, reizēm jau februāra beigās, parasti — martā — aprīlī. Tūkstošiem caurceļotāju ik gadus uzturas Babītes ezerā, mazākā skaitā — arī citos ezeros. Pēdējie ziemeļu gulbji — caurceļotāji pēc atpūtas aizlido tālāk aprīļa otrajā pusē. Rudenī Latvijai caurceļo oktobrī — novembrī. Par mūsu republikā ligzdojošo ziemeļu gulbju aizceļošanu ziņu trūkst. Ziemo Ziemeļjūras un Baltijas jūras piekrastēs, kā arī Vidusjūras reģionā, Melnajā un Kaspijas jūrā. Latvijā ligzdojošo ziemeļu gulbju ziemošanas vietas nav noskaidrotas.

Ziemeļu gulbja ligzda arvien atrodas vai nu uz kādas saliņas, vai sēklī, dažkārt arī mitra purva vidū, tā ka ap to ir plašāks ūdens klajums. Latvijā pagaidām ligzdo galvenokārt zivju dīķos, sūneklī novērots tikai viens ligzdošanas gadījums.

Pati ligzda ir samērā liels, nekārtīgs krāvums no ūdensaugiem, kas savākti tuvākajā apkārtnē. Ziemeļu apgabalos ligzdas materiālā arvien ir arī sūnas. Tiek izmantotas arī dūņas, dubļi un zeme. Ligzdu būvē abi putni.

Latvijā sāk ligzdot aprīļa beigās — maija sakuma, bet areala ziemeļu daļā — pat jūnija sākumā.

Pilnā dējumā ir 5—6 (4—8) dzeltenīgas olas. Olu vidējie izmēri 113,4x72,2 mm. Perēšana ilgst 35—42 dienas. Nebrīvē ziemeļu gulbis nereti perē tikai 31 dienu. Perē mātīte, tēviņš arvien uzturas tuvumā un savlaicīgi ar balss skaņām un izturēšanos brīdina partneri par briesmu tuvošanos.

Pēc izšķilšanās mazuļi ligzdā uzturas apmēram divas dienas.

Traucējumu gadījumā vecāki vedina savus mazuļus paslēpties blīvā virsūdens ceru augājā, bet paši nereti aizlido prom uz kādu attālāku vietu. Tikai tad, kad briesmas jau ir secen, vecie gulbji atgriežas un sapulcina perējumu kopā. Dažkārt vecāki aktīvi uzbrūk ienaidniekam.

Mazuļus aprūpē abi vecie putni, bet ģimenes saites ziemeļu gulbim saglabājas arī pēc tam, kad mazuļi kļuvuši lidotspējīgi.

Ziemeļu gulbja barība ir dažādi augi, to daļas un sīkie ūdensdzīvnieki. Baribu iegūst ūdenstilpju seklajās vietās, iegremdējot kaklu dziļi ūdenī.

Par ziemeļu gulbja nelikumīgu nogalināšanu vai turēšanu gūstā noteikta materiālā atlīdzība 200 rubļu (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Atlīdzība par ziemeļu gulbja ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu ir pieckārtīga salīdzinājumā ar iepriekšminēto.

Ziemeļu gulbja nedaudzajās ligzdošanas vietās mūsu republikā vajadzētu noteikt sezonas mikroliegumu režīmu un aizliegt tur arī ūdensputnu medības.

Ziemeļu gulbis ir iekļauts atsevišķu valstu, piemēram, Zviedrijas, VFR, kā arī Igaunijas PSR, Lietuvas PSR un Moldāvijas PSR sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Baumanis, 1975. 2. Baumanis,

1980. 3. Feldsa, 1972. 4. Tay-

ринып, Вилкс, 1949. 5. Plater,

1852, cit. pēc Lamsters, 1932.

36. Mazais gulbis Cygnus bewickii (Yarr.), syn. Cygnus columbianus bewickii (Yarr.)

Bewick's swan

Малый лебедь, тундровый лебедь

Zosveidlgo putnu karta —

Anseriformes

Pīļu dzimta — Anatidae

Kā reta suga ar izcilu estētisku nozīmi mazais gulbis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Mazais gulbis (masa 5,0—6,0 kg) augumā ir mazāks par izskatā visumā līdzīgo ziemeļu gulbi. Arī kakls tam īsāks un šķiet esam resnāks. Tomēr, novērojot no liela attāluma kādu baru, kurā ir tikai viena no šīm sugām, var rasties zināmas grūtības sugas piederības noteikšanā.

Mazā gulbja ligzdošanas areāls Padomju Savienībā aptver tundras un mežatundras ezerus no Kolas pussalas līdz Kolimas lejtecei un Caunas līcim. Ligzdo arī Kolgujevas, Vai-gačas un Novaja Zemļas salās. Uz dienvidiem izplatības robeža sniedzas līdz 66. z.pl. grādam.

Ārpus PSRS mazais gulbis mājo Skandināvijas pussalas ziemeļu daļā.

Viena pasuga sastopama Ziemeļka-nādā.

Latvijā mazais gulbis neligzdo, bet sastopams caurceļojot pavasarī (martā, aprīlī, maijā) un rudenī (oktobrī, novembrī, decembrī). Mazais gulbis visbiežāk novērojams kopā ar ziemeļu gulbjiem jūras piekrastē, kā arī iekšzemes ūdeņos — ezeros un dīķos.

20. gs. 50. gados mazā gulbja populācijas kopskaits vērtēts ap 10 000 īpatņu [1]. Pēc igauņu ornitologa A.Jīgi publicētajām ziņām, Matsalu valsts rezervāta ūdeņos pavasaros ik gadus nolaižas un atpūšas 20—25 tūkstoši mazo gulbju [2]. Pie mums tas sastopams galvenokārt republikas rietumu daļas piekrastē un arī iekšzemes ezeros un zivju dīķos [3], taču mazākā skaitā nekā Igaunijā.

Galvenie mazā gulbja populācijas skaitu limitējošie faktori ir malumedniecība, tundras saimnieciskā apgūšana un pieaugošais nemiera faktors ligzdošanas vietās.

Ligzdošanas vietās ziemeļos mazais gulbis atgriežas samērā vēlu — maijā. Ziemo Skandināvijas dienvidu daļā, Britu salās, Ziemeļu un Baltijas jūrā. Mūsu republikas piekrastē ziemo reti.

Mazā gulbja ligzda atrodas vai nu tundras upju lejtecēs uz saliņām, vai seklos, grūti pieejamos tundras ezeros, vai arī zemās vietās atklātā tundrā.

Pati ligzda ir samērā liela, plakana vai konusveidīga, būvēta galvenokārt no sūnām un ķērpjiem. Ligzdai ir labi izveidots iedobums, ko putns mēdz izklāt ar savām dūnām.

Mazajam gulbim gadā ir viens perējums.

Tam vienīgajam no mūsu gulbjiem ir īpašas riesta dejas: tēviņš ar izstieptu kaklu un izplestiem spārniem staigā vai lēkā mātītei apkārt, vicina spārnus un skaļi klaigā.

Pilnā dējumā parasti ir četras

(3—5) dzeltenīgi baltas olas. Olu vidējie izmēri 102,4x67,6 mm. Perēšana ilgst 29—30 dienas. Mazuļus aprūpē abi vecie putni. Briesmu gadījumā tēviņš droši lido pretī pat cilvēkam. Mātīte pa to laiku aizved mazuļus uz kādu lielāku zālāju, kur tie paslēpjas. Mazā gulbja mazuļi kļūst lidspējīgi 40—45 dienu vecumā, tas ir, ap 1. augustu. Augustā vecie putni maina savu spalvu tērpu un sakarā ar to uz laiku zaudē lidspēju.

Mazo gulbju ģimene turas kopā līdz pat nākamā gada aprīlim.

Mazais gulbis barojas ne vien ar dažādiem ūdensaugiem, bet ari ar sauszemes augiem un sīkiem ūdensdzīvniekiem.

Par mazā gulbja nelikumīgu nogalināšanu, vajāšanu vai gūstā turēšanu noteikta atlīdzība 200 rubļu apmērā par katru iznicināto vai noķerto īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Mazais gulbis ir iekļauts PSRS, daudzu savienoto republiku, VFR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Успенский, 1965. 2. Jogi, 1973.

Бауманис, 1975.

37. Jūrmalas dižpīle, Sāmsalas dižpīle Tadorna tadorna (L.)

Shelduck Пеганка

Zosveidīgo putnu karta —

Anseri formes

Pilu dzimta — Anatidae

Jūrmalas dižpīle kā reta ligzdo-tāja, kam turklāt piemīt ari izcila estētiskā nozīme, ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Jūrmalas dižpīle ir nedaudz lielāka par meža pili, masa 1,0—1,5 kg. Jūrmalas dižpiles lidojums atgādina zoss lidojumu, taču šis putns atšķiras pēc kontrastainā melnbaltā apspalvojuma, baltās muguras un spārnu priekšpuses.

Galvas apspalvojums tumšzaļš. Veciem īpatņiem knābis un kājas sarkanas. Tēviņam uz augšknābja pamata ir paugurs.

Jaunajiem (pirmā gada) putniem nav rūsganās joslas krūšu apvidū, un tie nav tik krāšņi kā vecie putni.

Jūrmalas dižpiles areāls Padomju Savienībā ir divdaļīgs (pārtraukts). Tas ietver Baltijas jūras austrumu piekrastes zonu, kā ari sālsezeru piekrastes stepju, pustuksnešu un tuksnešu zonā no Ukrainas dienviddaļas, Priekškaukāza un Kazahijas līdz Aiz-baikālam uz austrumiem.

Ārpus PSRS jūrmalas dižpīle ligzdo Rietumeiropā (piekrastēs), Dienvidrietumu Āzijā, Mongolijā un Ziemeļ-ķinā.

Latvijas PSR atrodas jūrmalas diž-pīles Ziemeļeiropas populācijas areāla austrumu perifērijā. Pie mums tā ligzdo ļoti reti — tikai Rīgas līča piekrastē. Nesen aizsākusies jūrmalas dižpiles ieviešanās Latvijā ir saistīta ar Igaunijā ligzdojošās populācijas skaita pieaugumu — 60. gadu beigās tur ligzdoja ap 150 pāru [lļ.

Pirmais pierādījums par jūrmalas dižpiles ligzdošanu Latvijā tika iegūts 1973. gada vasarā, kad pie Mērsraga novērots kāds šis sugas vecais putns kopā ar deviņiem vēl nelidojošiem jaunajiem putniem [2]. Kopš tā laika jūrmalas dižpīle tiek regulāri novērota ligzdojam Rīgas līča rietumu un austrumu piekrastē. 70. gadu otrajā pusē ik gadus mūsu republikā ligzdoja vismaz 3—5 pāri šo putnu. Turpretī 20. gs. pirmajā pusē jūrmalas dižpīle pie mums bija sastopama piekrastes joslā vienīgi ļoti reti caurceļojot [3, 4].

Svarīgs priekšnoteikums, lai izveidotos stabila vietējā populācija, ir jūrmalas dižpīles stingra aizsardzība un labvēlīgu ligzdošanas apstākļu radīšana. Galvenos draudus šai sugai mūsu republikā rada neapzinīgi mednieki, kas nereti līdz ar medījamiem ūdensputniem nošauj arī jūrmalas dižpīles, it īpaši neuzmanīgos vietējos jaunos putnus, tā stipri ierobežojot potenciālo ligzdotāju skaitu tuvākajā nākotnē.

Jūrmalas dižpīle Latvijā ir gājputns (pie mums ligzdojošie putni) un caur-ceļotājs (populācijas īpatņi, kas ligzdo Igaunijā). Latvijā parasti ierodas aprīlī vai pat marta beigās, aizceļo augustā — septembrī. Ziemo Rietumeiropas piekrastē.

Ligzdo kāpu zonā vai piekrastes mežā. Jūrmalas dižpīle nevairās arī no kultūras (antropogēnās) ainavas un nereti ligzdo pat apdzīvotās vietās, piemēram, zem saimniecības ēkām, pagrabos un šķūņos.

Par barošanās un neligzdojošo īpatņu uzturēšanās vietām noder sēkļu zonas samērā klajās piekrastēs. Atšķirībā no peldpīlēm stipri zālainās vietās ilgstoši neuzturas. Ligzdošanas sākuma termiņi ļoti variē atkarībā no laika apstākļiem. Ligzda mēdz būt novietota visai dažādās vietās — zem ēkām, šķūņiem, akmeņu kaudzēs, vecās siena vai salmu gubās, iedobumos zem celmiem un līdzīgās vietās, nereti pat dažādu dzīvnieku (lapsu, āpšu vai trušu) alās. Reizēm jūrmalas dižpīle pati rok līdz 2,0 m garas alas. Dažās Rietumeiropas zemēs un arī Igaunijas piekrastē ligzdo mākslīgi veidotās alās un būros. Ligzdu gatavo no sausiem zāles stiebriem un bagātīgi izklāj ar dūnām.

Gadā viens dējums, kurā 7—15 (20) olas. Dažkārt kādā lielākā alā blakus var ligzdot arī divi un vairāki pāri. Olas ir nespodri baltas, to vidējie izmēri 65,8x47,3 mm. Perēšanā piedalās tikai mātīte, un tā ilgst 27—29 dienas. Perēšanas laikā tēviņš uzturas tuvākajā apkārtnē, parasti — pludmalē. Ja perētājai draud kādas briesmas, tēviņš, kas arvien rūpīgi novēro apkārtni, sāk lidināties ligzdas tuvumā un izdod skaļus brīdinājuma saucienus. Divas pēdējās diennaktis mātīte ne uz brīdi neatstāj ligzdu. Drīz pēc mazuļu izšķilšanās vecāki tos aizved no perēšanas vietām uz jūras piekrasti. Dažkārt ģimenes pārgājiens no ligzdošanas vietas līdz tuvākajai pludmalei nav nemaz tik īss un var būt saistīts ar briesmām mazuļiem. Taču pat samērā garu ceļu mazuļi veic visai raiti. Pusstundā dižpīles mazuļi nosoļo gandrīz veselu kilometru. Jūrmalas dižpīle barojas ar dažādiem moluskiem, zemākajiem vēžiem un ūdensaugiem. Barību iegūst pludmales joslā.

Par jūrmalas dižpīles nelikumīgu nogalināšanu, noķeršanu un turēšanu nebrīvē noteikta atlīdzība par medību saimniecībai un dabai nodarīto zaudējumu 200 rubļu apmērā, bet par šīs sugas ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu atlīdzība ir pieckārtīga salīdzinājumā ar minēto (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Nepieciešama šīs visumā mazpazītās sugas aizsardzības propaganda, it īpaši Rīgas līča piekrastes mednieku vidū.

Jūrmalas dižpīle ir iekļauta Ukrainas PSR, Igaunijas PSR, Lietuvas PSR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Onno, 1970. 2. Lipsbergs, Pē-terhofs, Kazubiernis, 1980. 3. Grosse, Transehe, 1929. 4. Тауриньш, Вилкс, 1949.

38. Zivjerglis Pandion haliaetus (L.)

Osprey

CKona

Piekunveidigo (plēsīgo) putnu karta —

Falconi formēs

Zivjērgļu dzimta — Pandionidae

Zivjērglis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

No dienas plēsīgajiem putniem, izņemot visai reti sastopamo čūsk-ērgli, zivjērglis (masa ap 1,5 kg) atšķiras ar gandrīz pilnīgi balto ķermeņa apakšpusi, kas labi redzama lidojumā. Lidojoša putna siluetam raksturīgs izliekums spārnu priekš-malā. Vienīgi spārnu izliekuma apvidus un josla guzas rajonā ir tumšāki. Galva gaiša, un to šķērso tumša horizontāla svītra. Spārni zivjērglim ir samērā gari un smaili. Zivjērglis medi virs dažādiem ūdeņiem, kur mēdz plivināties gaisā uz vietas. Ķerot zivis, piķē ūdenī.

Ligzdošanas areāls aptver PSRS teritorijas lielāko daļu, izņemot tundras zonu.

Ārpus PSRS zivjērglis ir izplatīts pa visu pasauli un sastopams Vidus-eiropā un Rietumeiropā, Āfrikā, Ziemeļamerikā un Centrālajā Amerikā, Āzijā (dienvidos līdz Himalajiem), Indonēzijā, Austrālijā, Tasmānijā un Jaunzēlandē.

Latvijā sastopams nevienmērīgi dažādos republikas rajonos, biežāk ligzdo ar dzidriem ūdeņiem un zivīm bagātos novados.

Latvijā ligzdojošo zivjērgļu skaits 60.—70. gados vērtēts ap 10—15 pāriem [1, 2ļ. Šāda vērtējuma pareizību apstiprināja ligzdošanas vietu apsekošana dabā, kad 1977.—1979. gadā tika uzskaitītas astoņas apdzīvotas zivjērgļa ligzdas. Faktiski ligzdojošo pāru skaits dabā acīmredzot bija nedaudz lielāks, jo dažas ligzdas arvien paliek neatrastas. Tomēr kopumā zivjērgļa populācija ir kļuvusi stipri izretināta un apdraudēta.

Galvenie skaita samazināšanās cēloņi bijuši traucējumi ligzdošanas vietās un pat tīša vajāšana (ligzdu izpostīšana un putnu nošaušana), kā arī ūdenstilpju piesārņošana ar dažādiem pesticīdiem (it īpaši hlor-organiskajiem savienojumiem) un smagajiem metāliem (dzīvsudrabu un svinu). Toksiskās vielas uzkrājas organismā un postoši iedarbojas uz šo putnu reproduktīvajām spējām. Līdz ar to zivjērglis ir arī drošs apkārtējās vides stāvokļa indikators.

Taču šķiet, ka pēdējos gados zivjērgļa populācija Latvijā atkal stabilizējas, jo ir ziņas [3], ka ligzdojošo putnu skaits tagad atkal republikā pārsniedz 50 pārus.

Zivjērglis ir gājputns, kas ligzdošanas vietās Latvijā atgriežas aprīlī, aizceļo septembrī — oktobrī. Dienas migrants. Bez tam samērā bieži Latvijai caurceļo šīs sugas ziemeļu populāciju putni. Tātad ne katrs republikas teritorijā redzētais zivjērglis pie mums ligzdo. Ziemo Centrālajā Āfrikā un Dienvidāfrikā.

Zivjērglis ligzdo dažādās vietās mežos vai purvu tuvumā, taču tā izplatību nosaka dzidru un zivīm bagātu ūdenstilpju esamība. Senāk zivjērglis parasti ligzdoja tieši tās ūdenstilpes piekrastē, kur ieguva barību.

Taču šādās cilvēku arvien vairāk apmeklētās vietās viegli atrodamo ligzdu dējumu un perējumu bojāeja traucējumu dēl notika pārāk bieži. Tagad zivjērglis pie ūdenstilpēm ligzdo tikai retumis, bet biežāk «slēpj» savas ligzdas attālāk no tām — mežos, purvmalās, pie veciem izcirtumiem un citās nomaļākās vietās. Izvēloties ligzdas koku, priekšroka tiek dota augstiem, slaidiem kokiem, no kuriem paveras plašs skats uz apkārtni. Dažkārt zivjērglis ligzdo nokaltušos kokos vai kokos ar nolauztu galotni. Pie mums zivjērglis ligzdu parasti ierīko priedē, citkārt ari eglē, bērzā vai ozolā. Parasti ligzdo pa vienam pārim, taču atsevišķos gadījumos — klusās, ar barības resursiem bagātās vietās — reizēm tikai dažu kilometru attālumā mājo vairāki pāri.

Ļoti raksturīgs ir zivjērgļa ligzdas novietojums kokā — arvien pašā galotnē, virs vainaga. Šai nolūkā tiek izmeklēti koki ar īpatnēju zarotnes veidojumu, kas nodrošina pietiekami lielu un stipru pamatu nākamās ligzdas novietošanai. Tā kā zivjērglis ligzdu ierīko slaidu koku galotnēs, tā ir samērā viegli ieraugāma jau no liela attāluma. Zivjērgļa ligzdas bieži izjauc stiprs vējš. Tādēļ un ari nolūkā paildzināt ligzdas izmantošanas laiku dažās Skandināvijas valstis zivjērglu ligzdošana tiek veicināta, pagatavojot un izliekot tiem kokos mākslīgas ligzdas. Šāds pasākums ir devis pozitīvus rezultātus. Latvijā zivjērglis cilvēka izveidotā ligzdā pirmoreiz ligzdoja 1982. gadā [U. Bergmaņa ziņojums].

Antropogēnās ainavas apstākļos Rietumeiropā un ASV, kur maz mežu, zivjērglis sācis ligzdot elektropār-vades līniju stabos. Tādēļ, lai novērstu iespējamos elektroenerģijas pārvades traucējumus un negadījumus ar pašiem putniem, VDR, piemēram, ornitologi amatieri gatavo īpašus režģus — ligzdu pamatus, kurus elektriķi izvieto stabu galos. Arī šis pasākums izrādījies rezultatīvs.

Zivjērgļa ligzda ir samērā liels lēzens krāvums, kas pamatā beidots no sausiem un līkiem (parasti priežu) zariem apmēram 5 cm diametrā. Ligzdas iedobums ir samērā lēzens un sekls, izklāts ar smalkākiem zariem, zāli, dažādām augu daļām vai sūnu. Svaigi būvētas ligzdas diametrs var sasniegt 1 m, bet ligzdas augstums — 0,5 m. Ligzdu būvē abi putni. Tēviņš pienes ligzdas materiālu, bet mātīte iestrādā to ligzdā. Ligzdas gatavošana ilgst apmēram divas nedēļas. Dažkārt ligzdu galīgi pabeidz tikai pēc olu iedēšanas tajā.

Netraucēts zivjērglis vienā un tajā pašā ligzdā perē ilgus gadus no vietas, arvien pielabodams un papildinādams to ar materiālu. Vecas zivjērgļa ligzdas ir līdz 1,5 m biezas un gandrīz tikpat platas.

Gadā ir viens perējums. Pilnā dējumā parasti trīs, reizēm divas vai četras olas. Zivjērgļa olas ir baltga-nas, dzeltenīgas vai blāvi zilganas, klātas ar brūniem vai sarkanbrūniem raibumiem un punktiņiem, kas dažkārt olas resnajā galā veido gredzenu. Vispār zivjērgļa olu krāsa un zīmējums ļoti variē. Olu vidējie izmēri 61,3X45,7 mm.

Perēšana ilgst 35—38 dienas. Perē abi dzimumi, taču galvenokārt mātīte, jo tēviņš pienes barību. Mazuļi vienā perējumā izšķiļas dažādā laikā un tāpēc atšķiras pēc lieluma. Ja barības visiem nepietiek, jaunākais mazulis nobeidzas. Apmēram 30 dienas mātīte vēl apsilda izšķīlušos mazuļus ligzdā (sākumā visu dienu, vēlāk lielāko dienas daļu) un arī baro tos. Arī šajā laikā tēviņš pienes barību. Barību, tas ir — zivis, nes nagos. Medījumu tēviņš noliek uz ligzdas malas vai arī atdod to mātītei gaisā. Pēc apmēram 42 dienām mazuļi jau patstāvīgi sasmalcina barību. 51—59 dienu vecumā, reizēm arī vēlāk, mazuļi sāk lidot. Nedēļu pēc lidspējas iegūšanas tie kļūst patstāvīgi. Taču vēl ilgāku laiku visa ģimene uzturas savas ligzdas tuvumā.

Zivjērglis pārtiek galvenokārt no zivīm. Tas medi, lēni lidinoties 20— 25 m augstu virs ūdenstilpēm, dažkārt ari plivinās gaisā uz vietas. Ieraudzījis medījumu, sakļauj spārnus, izstiepj uz priekšu kājas ar ieplestiem nagiem un strauji piķē lejup. No trieciena pret ūdens virsmu gaisā uzšaujas šļakatas. Reizēm ari pats putns pilnīgi pazūd zem ūdens. Veiksmes gadījumā pēc brīža tas paceļas gaisā ar sudrabotu zivi nagos.

Vējainā laikā zivis ķert kļūst ļoti grūti, un tad zivjērglis ir spiests meklēt citu barību — vardes, peļveidīgos grauzējus vai pat putnu mazuļus. Taču šāda zivjērgļu barības izvēle ir īslaicīga, piemērota nelabvēlīgiem laika apstākļiem.

Par zivjērgļa nogalināšanu, ievaino-šanu, noķeršanu un turēšanu nebrīvē noteiktais atlīdzināmo zaudējumu apmērs ir 300 rubļu, bet par tā ligzdas izpostīšanu paredzētā atlīdzība ir piec-kārtlga salīdzinājumā ar taksi par viena īpatņa iznicināšanu (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Zināmajās zivjērgļa ligzdošanas vietās pēdējos gados izveidoti mikroliegumi, kur ligzdošanas periodā aizliegti jebkādi saimnieciskie pasākumi. Mežaudzē ligzdas tuvākajā apkārtnē putnu ligzdošanas sezonā netiek plānotas cirsmas, bet galvenās izmantošanas cirtes aizliegtas visu gadu.

Praksē pārbaudīts un perspektīvs stabilas zivjērgļa populācijas radīšanas priekšnoteikums ir labi nostiprinātu ligzdu izveidošana. Sai nolūkā izvēlas piemērotu vietu, vislabāk tādu, kur zivjērglis kādreiz jau ligzdojis. Ligzdas koku izvēlas ar tādu nosacījumu, lai šis koks būtu pats augstākais tuvākajā apkārtnē (vismaz 50 m rādiusā). Vislabāk izvēlēties nelielu koku puduri, joslu vai pat atsevišķi stāvošu koku purvā vai vecā izcirtumā. Parasti uz zemes no dēļiem, kārtīm vai izturīgiem zariem pagatavo režģveidīgu rāmi ar 0,8—1,0 m garām malām. Tad to rūpīgi aizpilda ar dažāda resnuma zariem. Var ari veidot no lokaniem zariem divus dažāda diametra vainagus. Lielāko (ārējo) nostiprina virs rāmja ārējām malām, izveidojot mākslīgās ligzdas apmali, bet ligzdas iedobumu veido mazākais (iekšējais) vainags. Sastiprināšanai izmanto nerūsējošu stiepli. Gatavo ligzdu vai tās atsevišķas daļas paceļ un nostiprina kokā, kura galotne iepriekš nedaudz nozāģēta. Ligzdu balsta uz stumbra un dažiem pietiekoši izturīgiem zariem. Ligzda nedrīkst būt caurspīdīga — lai to novērstu, iedobumā ieber mazliet kūdras vai ievij svaigus egļu zarus. Sis ir nozīmīgs zivjērgļa praktiskas aizsardzības pasākums, kura plašāka ieviešana pēdējos gados mērķtiecīgi un sekmīgi tiek realizēta ari mūsu republikā. Līdztekus nepieciešams pastiprināt izskaidrošanas darbu un zivjērgļa aizsardzības propagandu.

Zivjērglis ir iekļauts PSRS, savienoto republiku, Zviedrijas un daudzu citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. KacnapcoH, 1970. 2. Spu-

ris, Lapiņa, Vīksne, 1974. 3. Pried-nieks, M. Strazds u.c., 1989.

39. Sarkana klija Milvus milvus (L.)

Red kite Красный коршун

Piekunveidīgo (plēsīgo) putnu karta —

Falconiformes

Vanagu dzimta — Accipitridae

Sarkana klija iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Sarkanā klija ir tikai nedaudz lielāka par vārnu (masa ap 1,0 kg). Apspalvojums pamatā rūsgansarkani raibs. Lidojumā spārnu apakšpusē (tuvu to galiem) redzami palieli, gandrīz balti laukumi. Ļoti raksturīga sarkanās klijas pazīme ir dziļais šķēlums astes galā, kas labi redzams ne tikai sēdošam, bet arī lidojošam putnam. Melnajai klijai ir līdzīgs astes šķēlums, taču mazāks.

Sarkanās klijas areāls ietver PSRS rietumdaļu — Baltijas republikas, Baltkrievijas rietumdaļu un Kijevas apgabalu, kā arī Kaukāzu un Aiz-kaukāzu.

Ārpus PSRS sarkanā klija ligzdo Viduseiropā un Rietumeiropā, Ziemeļrietumu Āfrikā, Kanāriju salās, Zaļā Raga salās, Mazāzijā un Ziemeļrietumu Irānā.

Latvijā sarkanā klija ligzdo ļoti reti, galvenokārt republikas dienvidrietumu daļā. Vispār mūsu republika atrodas sarkanās klijas areāla pašā ziemeļaustrumu perifērijā.

Pēdējos gados Latvijā sarkanās klijas ligzdas nav atrastas, taču novērojumi liecina, ka pāris vietās Kurzemē tās ligzdošana ir ticama.

Arī agrāk sarkanā klija pie mums ligzdojusi lokāli un nelielā skaitā. Ornitologiem bijušas zināmas atsevišķas šīs sugas ligzdošanas vietas. K. Vilks 40. gadu beigās Jelgavas apkārtnē konstatējis ligzdojam trīs pārus [1]. Kādu citu sarkanās klijas ligzdu 1961.—1964. gadā kontrolējis Ģ. Kasparsons [2J.

Nav šaubu, ka tagad sarkanā klija kļuvusi par vēl retāku ligzdotāju, kas pakļauts izzušanas draudiem.

Domājams, ka sarkanās klijas skaita samazināšanos izraisījuši traucējumi un nelabvēlīgas izmaiņas ligzdošanas biotopā saimnieciskās darbības dēļ. Sarkanās klijas izzušanu var veicināt arī tās neatļauta vajāšana. Iespējama saindēšanās ar pesticīdiem.

Sarkanā klija ir Latvijā visai rets gājputns, kas no sava ligzdošanas iecirkņa aizceļo septembrī, bet atgriežas aprīlī. Ziemo Vidusjūras reģiona zemēs un Ziemeļrietumu Āfrikā. Ligzdošanas vietu izvēlē sarkanā klija dod priekšroku veciem jauktiem un lapkoku mežiem atklātu vietu tuvumā. Lielāku ūdenstilpju tuvums tai nav tik nepieciešams kā melnajai klijai.

Sarkanās klijas ligzda ir apmēram klijāna ligzdas lielumā, tās diametrs sasniedz 70—100 cm. Ligzdu parasti būvē augstu kokā. Dažkārt par pamatu izvēlas vecas vārnu, klijānu un citu plēsīgo putnu ligzdas, ko pēc tam pārveido. Sarkanā klija ligzdu darina no dažāda resnuma zariem, saknītēm un zāļu stiebriņiem. Tāpat kā melnās klijas, arī sarkanās klijas ligzdā var atrast visdažādākos atkritumus — vecas lupatas, vilnas vai vates kušķus, papīrus un citu materiālu. Sarkanā klija savu ligzdu nekad neizpušķo ar svaigiem, zaļiem koku zariņietn, kā to mēdz darīt daudzi dienas plēsīgie putni. Ligzdu būvē abi putni — tēviņš pienes ligzdas gatavošanai nepieciešamo materiālu, bet mātīte to iepin ligzdā. Dažkārt ligzdas materiāls,

resp.( zari, tiek atņemti kādam citam putnam, kurš ar tiem lido garām. Zarus ņem no zemes, bet citkārt ari no vecām putnu ligzdām.

Dēšanu uzsāk maijā vai pat aprīļa beigās. Gadā ir viens perējums. Pilnā dējumā parasti ir trīs, dažkārt viena, divas un samērā reti līdz piecām olām. Olas ir baltas, klātas ar sarkanīgiem vai brūni violetiem punktiem. Olu vidējais izmērs 56,7x44,5 mm.

Perēšana ilgst 28—30 dienas. Perē vienīgi vai galvenokārt mātīte. Pirmās divas nedēļas pēc izšķilšanās tā silda un baro mazuļus, bet tēviņš iegūst un pienes barību. Vēlāk, kad medī arī mātīte, tēviņš tās prombūtnē paliek pie ligzdas. Pēc četrām nedēļām mazuļi paši sadala uz ligzdu atnesto barību. Mazākais putnēns nereti aiziet bojā. Mazuļi lidspēju iegūst 40—50 dienu vecumā. Vēl apmēram piecas nedēļas laiku pa laikam tie atgriežas pie ligzdas.

Sarkanā klija pārtiek no dažādiem nelieliem mugurkaulniekiem (pelēm, kurmjiem, ķirzakām, zivīm, čūskām, vardēm utt.). Barībā izmanto galvenokārt slimus un nobeigušos dzīvniekus.

Krietni palielināta arī atbildība par sarkanās klijas nelikumīgu iznīcināšanu — medību saimniecībai un dabai nodarītais zaudējums atlīdzināms 200 rubļu apmērā par vienu īpatni. Bet par sarkanās klijas ligzdas izpostīšanu atlīdzināmo zaudējumu apmērs ir pieckārtīgs salīdzinājumā ar minēto (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Ap šā retā putna ligzdām izveidojami mikroliegumi. Sarkanā klija ir iekļauta atsevišķu Eiropas valstu, piemēram, VDR, VFR, Zviedrijas, Ukrainas PSR, Baltkrievijas PSR un citās sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Вилкс, 1968. 2. Каспарсон,

1970.

40. Melna klija Milvus migrans

(Bodd.)

Black kite

Черный коршун

Piekunveidīgo (plēsīgo) putnu karta —

Falconiformes

Vanagu dzimta — Accipitridae

Melnā klija ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 4. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Melnā klija ir vidēja lieluma plēsīgs putns — nedaudz lielāka par vārnu (masa 0,8—0,9 kg). Zīmīgs ir nelielais ķīļveida iešķēlums astes galā. Vecajiem putniem pārsvarā mugurpuse ir tumši brūna un vēder-puse rūsganpelēka. Jauno putnu apspalvojums ir rūsganpelēks, gaišāks un kontrastaināks. Atšķirībā no sarkanās klijas melnajai klijai spārnu apakšpusē nav balto laukumu, astes šķēlums daudz seklāks.

Melnā klija ir plaši izplatīta Padomju Savienībā un mājo teritorijā no valsts rietumu robežas līdz Janas baseinam. Izplatības apgabala robeža uz ziemeļiem sniedzas līdz 62.—64. z.pl. grādam, valsts austrumu daļā — līdz 68. z.pl. grādam. Melnā klija nav sastopama Indigirkas un Kolimas baseinā, Kamčatkā un Sahalīnā.

Ārpus PSRS melnā klija mājo Vi-duseiropā un Rietumeiropā, Āfrikā, Dienvidaustrumu Āzijā un Austrālijā.

20. gs. pirmajā pusē Latvijā melnā klija raksturota kā piemērotā biotopā samērā bieži sastopama ligzdotāja [1—3]; republikas atrstrumu daļā parastāka jiekā rietumu daļā [3]. Teikto apstiprina arī konkrēti novērojumi par šīs sugas ligzdošanu atsevišķos novados [4, 5]. Taču vietām jau 30. gados [4ļ, un it sevišķi sākot ar 60. gadiem [6], novērota melnās klijas skaita samazināšanās meliorācijas un citu saimniecisko pasākumu dēļ. K. Vilks [6] norādījis, ka Valmieras un Valkas rajonā gar Gauju perējošo melno kliju skaits 10 gadu laikā samazinājies trīs reizes. Šķiet, ka šīs sugas skaits joprojām turpina samazināties, kaut gan atsevišķās vietās Kurzemē sakarā ar dīķsaimniecības attīstību novērota skaita palielināšanās [7].

Melnās klijas skaita samazināšanos izraisa galvenokārt antropogēnie faktori, kuru iedarbība mēdz būt gan tieša, gan netieša.

Pie pirmajiem neapšaubāmi pieder cilvēka neapzinīgā attieksme, kas nereti izpaužas kā neatļauta vajāšana un ligzdu postīšana. Tāpat pie šīs grupas faktoriem pieskaitāmi traucējumi ligzdošanas vietās, kas sakarā ar rekreā-cijas slodzes palielināšanos tagad daudzkārt pieauguši.

Netieša negatīva iedarbība ir vides, to skaitā ūdeņu, piesārņošanai ar toksiskām vielām, jo melnā klija, kas pārtiek galvenokārt no beigtiem ūdens un piekrastes dzīvniekiem, tās akumulē lielā daudzumā.

Melnā klija ir gājputns, kas Latvijā atgriežas aprīlī, aizceļo septembrī. Ziemo Āfrikas centrālajā un dienvidu daļā, reizēm Vidusjūras apgabalā. Ligzdo kokos dažādās mežaudzēs un pat nelielos mežiņos ezeru, upju un zivju dīķu tuvumā, dažkārt nevairoties arī no apdzīvotu vietu apkārtnes. Šur tur dienvidu zemēs melnā klija ir visai ierasts pilsētu (pat lielpilsētu) nomaļu putns. Latvijā vienuviet parasti ligzdo atsevišķi pāri, turpretī areāla dienvidu daļā, piemēram, Spānijā, — galvenokārt kolonijās.

Parasti melnā klija ligzdu būvē pati, taču var arī izmantot vecas vārnu, dienas plēsīgo putnu vai zivju gārņa ligzdas. Šādi gadījumi, kad zivju gārņu kolonijā atrastas

1— 2 melno kliju ligzdas, ir novēroti arī Latvijā. Klijai ir izdevīgi ligzdot gārņu kolonijā arī tāpēc, ka dažkārt rodas iespēja pamieloties ar gārņu nomedītu zivju atliekām.

Melnā klija ligzdu gatavo no samērā tieviem zariem un dažāda smalkāka materiāla. Sugai specifisks ir ieradums sanest ligzdas izklājumā dažādus atkritumus, piemēram, papīrus, lupatas, vecas papirosu kastītes u.tml.

Gadā viens perējums. Parasti sāk dēt maijā. Pilnā dējumā mēdz būt

2— 3 (1—4, ļoti reti 5) olas. Melnās klijas olas ir nespodri baltas vai iepelēkas, klātas ar dažādas intensitātes sarkanbrūniem vai brūngani violetiem punktiem, traipiem un diegveida svītrām. Olu vidējie izmēri 53,6x42,1 mm.

Perēšana ilgst 28—32 dienas. Perē mātīte viena pati, tās prombūtnē dējumu uzrauga tēviņš. Pirmo nedēļu pēc izšķilšanās mātīte silda un aprūpē mazuļus. 30 dienu vecumā mazuļiem ir pilnīgi izveidojies spalvu tērps, 35 dienu vecumā tie jau paši sasmalcina barību. Apmēram 42 dienu vecumā mazuļi atstāj ligzdu un sāk lidot, tomēr vēl dažas nedēļas uzturas tās apkārtnē.

Melnā klija pārtiek no sīkiem dzīvniekiem — abiniekiem, zivīm, putnu un zīdītājdzīvnieku mazuļiem. Melnā klija ir lielā mērā sakrofāgs un pārtiek no beigtiem vai slimiem, mazkustīgiem dzīvniekiem, kurus uz-

lasa, lidinoties virs ūdeņiem un to piekrastes. Līdz ar to melnā klija dabā pilda sanitāra funkcijas.

Par melnās klijas nelikumīgu vajāšanu noteikta atlīdzība 200 rubļu apmērā par katru īpatni neatkarīgi no tā vecuma un dzimuma (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107), bet atlīdzība par tās ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu ir pieckārtīga salīdzinājumā ar minēto.

Melnā klija ir iekļauta Zviedrijas, VFR, Igaunijas PSR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Grosse, Transehe, 1929. 2. Tran-sehe, Sināts, 1936. 3. Тауриныи,

Вилкс, 1949. 4. Vilks, 1943. 5. Kalniņš, 1970. 6. Вилкс, 1968. 7. Kac-парсон, 1970.

41. Jūrasērglis Haliaeetus albicilla (L.)

White-tailed

eagle

Орлан-

белохвост

Piekunveidīgo (plēsīgo) putnu karta —

Falconiformes

Vanagu dzimta — Accipitridae

Jūrasērglis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Jūrasērglis ir mūsu lielākais plēsīgais putns (mātītes masa sasniedz 5,0 kg, spārnu izpletums 2,0—2,5 m, tēviņš mazāks). Lidojumā jūrasērglis labi atšķirams no citām dienas plēsīgo putnu sugām pēc silueta — īsās ķīļveidīgās astes, kas veciem putniem ir sniegbalta, kā arī platajiem spārniem ar pirkstveidīgi izplestajām lid-spalvām. Ķermeņa apspalvojums ir brūngans. Veciem īpatņiem galva un plecu apvidus mēdz būt daudz gaišāki. Jūrasērglis bieži planē. Ja šo putnu izdodas aplūkot tuvumā, uzmanību saista arī tā masīvais knābis.

Padomju Savienībā jūrasērgļa ligzdošanas areāls aptver lielu un ar zivīm bagātu ūdenstilpju un upju piekrastes valsts teritorijas lielākajā daļā, uz ziemeļiem — līdz pat tundras zonai, bet uz dienvidiem — līdz Vidusāzijas ziemeļdaļai. Jūrasērglis nemājo Arāla—Kaspijas zemienes tuksnešos.

Ārpus PSRS jūrasērglis ligzdo Vi-duseiropā un Rietumeiropā (arī Skandināvijas pussalā), Irānā, Mongoli-jas TR, Ziemeļaustrumu Ķīnā, Korejas pussalā un arī Grenlandē.

Latvijā jūrasērglis ir sastopams ļoti reti. Senāk visa areāla ietvaros jūrasērglis bija sastopams daudz biežāk nekā tagad. Ap 19. un 20. gs. miju Latvijas teritorijā, domājams, ligzdojuši vēl līdz 10 pāriem jūrasērgļu [!]• 20. gs. 70. gadu beigas Latvija bija apdzīvoti vairs tikai trīs jūras-ērgļa ligzdošanas iecirkņi, divi no tiem — republikas rietumdaļā. Taču atsevišķos gados ligzdošana notika tikai vienā no tiem. Tas liecina par nozīmīgu vietējās populācijas skaita samazināšanos.

Pētījumi, kas veikti Baltijas jūras baseina reģionā, liecina, ka jūrasērglis ļoti cieš no saindēšanās ar hlororganiskajiem savienojumiem un smagajiem metāliem [2]. Arī citur Eiropā antropogēnās ainavas apstākļos tas ir noteicošais populācijas skaitu

limitējošais faktors. Mūsu republikā skaita sarukšanu turklāt veicinājusi tieša neatļauta vajāšana — nošaušana un ligzdu izpostīšana. Negatīvā antro-pogēnā iedarbība uz šo sugu izpaužas gan kā dažādu traucējumu pieaugums ligzdošanas vietās, gan arī kā ligzdošanas biotopu izzušana saimnieciskās darbības rezultātā. Ja nocērt vecu meža masīvu, kur jūrasērglis ligzdojis, putns izzūd, kaut arī pārējie apstākļi ir ligzdošanai labvēlīgi. Tieši tā 50. gadu vidū notika ar Burtnieku ezera Melnraga mežā (netālu no Sedas ietekas) ligzdojošo pāri [3, 4].

Latvija ligzdojošo pāru vecie putni ir gandrīz pilnīgi nometnieki, bet jaunie dzimumgatavības vecumu nesasniegušie īpatņi (vecumā līdz ceturtajam dzīves gadam ieskaitot) — klejotāji.

Ja ne gluži visu ziemu, tad vismaz kopš marta sākuma ligzdotāji mūsu republikā uzturas savos ligzdošanas iecirkņos. Jūrasērglis ligzdo jūras piekrastēs, pie lielām upēm vai ezeriem, kur klusāki meži un ligzdošanai piemēroti lieli koki. Mērenajā joslā jūrasērglis ligzdo mežos augstu kokos, taču stepju zonā dažkārt ligzda var atrasties arī atsevišķi augošos kokos. Vietām ligzdo uz klintīm vai pat zemē. Latvijā ligzdo vienīgi mežos augstu kokos. Jūrasērglis apmetas tikai tādās vietās, kur ir lielāka ūdenstilpe, jo tur ir vairāk barības. Latvijā šādām dzīvesvietas izvēles prasībām tagad vāirs atbilst tikai dažu lielāko ezeru mežiem klātās un cilvēka maz apmeklētās piekrastes.

Jūrasērglis allaž ligzdo vienuviet tikai pa atsevišķiem pāriem. Pastāvīgos un ilgstoši apdzīvotos ligzdošanas iecirkņos tam arvien mēdz būt viena vai vairākas rezerves ligzdas, kuras periodiski tiek izmantotas ligzdošanai. Jūrasērglis ligzdu būvē gan skujkokos, gan lapkokos, parasti koka augšdaļā pie paša stumbra, reizēm lielākā staklē un dažkārt arī uz resniem sazarotiem sānu zariem. Ligzdas apkārtnē mēdz būt kāds lielāks koks ar sausu galotni, no kuras labi pārredzama apkārtne. Ekskrementi, atrijas un spalvas zem šāda koka norāda, ka tur bieži atpūšas kāds no vecajiem putniem.

Jūrasērgļa medību iecirknis ir plašs — vismaz 15—20 km rādiusā ap ligzdu. No šīs teritorijas tas padzen visus savus ciltsbrāļus. Ligzda ir ļoti liela, jo gadu gaitā arvien tiek papildināta ar jaunu materiālu. Ilggadīgu ligzdu diametrs reizēm sasniedz divus metrus, bet augstums var būt lielāks par vienu metru.

Ligzdas pamatdaļu jūrasērglis būvē no pamatīgiem sprunguļiem un resniem zariem garumā līdz 1,5 m, bet ligzdas virsdaļu un iedobumu gatavo no smalkākiem zariem un augu daļām. Iedobumu izklāj ar zāļu kušķiem, sūnām vai dzīvnieku vilnu.

Ligzdas būvēšanā piedalās abu dzimumu putni — tēviņš pienes nepieciešamo materiālu, bet mātīte to iebūvē ligzdā. Nereti ligzdu gatavo jau pēcligzdošanas periodā — decembrī.

Gadā mēdz būt viens perējums. Tomēr jūrasērgļi neligzdo katru gadu, kaut arī abi putni uzturas ligzdošanas iecirknī. Šādai lielo ērgļu sugu perēšanas neregularitātei ir dažādi cēloņi, piemēram, neapmierinošs putnu fizioloģiskais stāvoklis, it īpaši pēc bargām ziemām, pastiprināta saindēšanās ar toksiskām vielām, kas tiek uzņemtas ar barību, barības trūkums attiecīgajā gadā u.c.

Pilnā dējumā parasti 1—2, reti trīs un tikai izņēmuma gadījumos četras nespodri baltas olas. Olu vidējie izmēri 74,7x58,3 mm. Mūsu republikā sāk dēt martā, reizēm aprīlī. Perēšana ilgst 35—42 dienas. Perē tēviņš un mātīte, dažkārt tikai mātīte. Perēšanas laikā jūrasērglis

ligzdas malu izpušķo ar zaļiem zariem.

Pirmās divas nedēļas mātīte ļoti uzcītīgi silda un baro mazuļus un arī turpmākās divas nedēļas lielākoties uzturas ligzdas tuvumā. Visā šajā laikā barību ģimenei iegūst un pienes tēviņš viens pats. Mātīte to sasmalcina un izbaro mazuļiem.

Normāli ligzdā izaug ne vairāk par

1—2 mazuļiem. Apkārtējās vides kvalitātei pasliktinoties un pieaugot barības piesārņojumam ar dažādām toksiskām ķimikālijām, vienā ligzdā izaudzēto mazuļu skaits krasi samazinās. Piemēram, Zviedrijā jūrasērgļa ligzdās vidējais izvesto mazuļu skaits samazinājies no 0,8 1964. gadā līdz 0,3 — 1970. gadā [5]. Savukārt Igaunijā 10 gadu ilgā laikposmā (1970— 1979) jūrasērgļa veiksmīgi izvesto ligzdu skaits bijis vidēji 0,22% , bet izaudzēto mazuļu skaits uz vienu apdzīvotu ligzdu un vienu veiksmīgi ligzdojošu pāri bijis attiecīgi 0,3 (0,1—0,6) un 1,1 (1,0—1,5) [6].

Par jūrasērgļa viena īpatņa iznīcināšanu — nošaušanu, ķeršanu vai turēšanu nebrīvē — medību saimniecībai un dabai atlīdzināmais zaudējums noteikts 450 rubļu apmērā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr.. 107), bet atlīdzināmā summa par šīs sugas ligzdas izpostīšanu un olu vākšanu ir piecreiz augstāka par minēto.

Svarīgs jūrasērgļa praktiskās aizsardzības pasākums mūsu republikā ir mikroliegumu izveidošana zināmo ligzdu apkārtnē. Dažkārt, lai pasargātu jūrasērgļa ligzdas no nobrukšanas, ir nepieciešams tās savlaicīgi nostiprināt. Šāda pasākuma veikšana saskaņojama ar ZA Bioloģijas institūta ornitoloģijas laboratoriju. Mūsu apstākļos perspektīva var būt arī mākslīgu ligzdu ierīkošana piemērotās vietās.

Ļoti nozīmīgs pasākums, kas veicina gan izdzīvotību, gan ligzdošanu nākamajā sezonā, ir jūrasērgļa piebarošana ziemā. Par barības objektiem izmantojami ar neinfekciozām slimībām krituši mājdzīvnieki un pesticīdus nesaturošas zivis.

Jūrasērglis ir iekļauts Starptautiskās dabas un dabas resursu savienības [7] un PSRS sarkanajās grāmatās, kā arī Zviedrijas, VDR, VFR, Moldāvijas PSR, Ukrainas PSR, Lietuvas PSR, Baltkrievijas PSR, Igaunijas PSR un daudzās citās sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Transehe, 1965. 2. Odsjo, 1975.

3. Mihelsons, 1958. 4. Вилкс, 1961. 5. Helander, 1977. 6. Рандла, Ыун, 1981. 7. Endangered birds . . ., 1981.

42. Vidējais ērglis Aquila danga Pali.

Spotted eagle Большой подорлик

Piekunveidīgo (plēsīgo) putnu karta —

Falconiformes

Vanagu dzimta — Accipitridae

Vidējais ērglis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Pēc izskata vidējam ērglim (masa

1,5—3 kg) ir zināma līdzība ar daudz lielāko klinšu ērgli. Vidējā ērgļa apspalvojums viscaur ir vienmērīgi tumši brūns. Vienīgi uz virsastes parasti mēdz būt balta vai baltgana josla, kas labi saredzama lidojošam putnam. Jaunajiem putniem pirmajos trīs dzīves gados uz spārniem un ķermeņa virspusē ir nelieli gaiši plankumi. No biežāk sastopamā peļu klijāna vidējais ērglis viegli atšķirams pēc smagnējā lidojuma un visiem ērgļiem raksturīgā silueta — pirkst-veidīgi izplestajām lielajām lidspalvām spārnu galos. Dabā vidējo ērgli jāprot atšķirt no tuvi radnieciskās sugas (dvīņsugas) — mazā ērgļa (sk. turpmāk).

Pretēji mazā ērgļa relatīvi šaurajam areālam vidējā ērgļa ligzdošanas areāls PSRS teritorijā ir visai plašs un ietver valsts Eiropas daļas mežu un mežastepju zonu. Rietumos areāla ziemeļu robeža sniedzas līdz 63.—65. z.pl. grādam, bet austrumos — līdz 52.—53. z.pl. grādam.

Ārpus PSRS vidējais ērglis ligzdo Austrumeiropā, Ķinā un Mongolijā.

Latvija atrodas vidējā ērgļa ligzdošanas apgabala ziemeļrietumu perifērijas joslā. Pastāv uzskats, ka 20. gs. pirmajā pusē Latvijā, iespējams, ligzdojuši 20—30 pāri vidējo ērgļu [1].

Saskaņā ar 1970. gada vērtējumu, republikā ligzdoja ne vairāk par 10 pāriem vidējo ērgļu [2]. Pēdējos gados zināma viena apdzīvota ligzda [M. Strazda ziņojums]. Ir pamats uzskatīt, ka pie mums pašreiz ligzdojošo vidējo ērgļu skaits krasi samazinājies salīdzinājumā ar agrāko.

Vidējā ērgļa skaita dinamiku nelabvēlīgi ietekmē arvien pieaugošais nemiera faktors ligzdošanas vietās. Šīs retās sugas skaita sarukšanu veicina arī neatļauta vajāšana.

Vidējais ērglis Latvijā ir gājputns vai klejotājs, kas ligzdošanas vietās atgriežas jau marta beigās — aprīlī, aizceļo septembrī. Arī caurceļojot mūsu republikā šo sugu ļoti reti var sastapt. Vietējās populācijas putni acīmredzot ziemo apgabalos uz dienvidiem no Latvijas. Vidējais ērglis ligzdo vecākās jauktu koku un lapkoku audzēs atklātu vietu — purvu, ūdenstilpju vai lielāku upju tuvumā. Ligzdo vecākos kokos augstu no zemes.

Nereti ligzdo lapkokos, piemēram, ozolos. Ligzdu izmanto gadiem ilgi.

Vidējā ērgļa ligzdu salīdzinājumā ar šā lielā putna ķermeņa izmēriem jānosauc par relatīvi mazu (tās diametrs ir tikai 75—80 cm). Vispirms teiktais attiecināms uz nesen apdzīvotām jaunām vidējā ērgļa ligzdām, kas reizēm atgādina visai zemas platformas. Turpretī šā putna ilgstoši lietotās ligzdas ir daudz lielākas. Ligzda tiek pagatavota no samērā tieviem zariem, tā ir izklāta ar zāli un sūnu. Visu ligzdošanas periodu ligzdas malas tiek periodiski izpušķotas ar svaigu lapotni vai nelieliem zaļiem skujkoku zariņiem. Taču tā rīkojas arī daudzi citi dienas plēsīgie putni.

Dēšana sākas maija sākumā. Gadā viens perējums. Pilnā dējumā parasti divas, retāk viena un ārkārtīgi reti (galvenokārt austrumu populācijai, kas pie mums neligzdo) pat trīs olas. Olas ir gaiši pelēcīgas vai nespodri baltas, klātas ar brūniem, sarkanbrūniem vai pelēkiem punktiem un lielākiem raibumiem. Olu vidējie izmēri 67,5x54,0 mm.

Perēšana ilgst 42—44 dienas, perē tikai mātīte. Ja ligzdā izšķīlušies divi mazuļi, tad tie atšķiras pēc lieluma un mazākais parasti nobeidzas pirmo nedēļu laikā. Parasti vidējā ērgļa ligzdā izaug tikai viens mazulis.

Sešdesmit dienu vecumā mazulis apspalvojas pilnīgi, lidot sāk apmēram vēl pēc piecām dienām, taču arī turpmākās trīs nedēļas tas uzturas ligzdas tuvumā.

Vidējais ērglis barojas ar grauzējiem, pārsvarā ar ūdensžurkām, kā arī ar rāpuļiem un nelieliem putniem, to mazuļiem un olām. Mūsu republikā reizēm novērots barojamies ar olām lielo ķīru kolonijās. Dažkārt uzturā izmanto arī kritušus dzīvniekus. Medījumu izsekojot, nereti sēž paaugstinātās vietās — uz siena zārdiem,

telefona līniju stabiem, kā arī staigā pa zemi.

Atlīdzība par viena īpatņa iznīcināšanu noteikta 200 rubļu apmērā, bet par ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu — pieckārtīgā apmērā salīdzinājumā ar taksi par viena īpatņa iznīcināšanu (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Svarīgs pasākums vidējā ērgļa aizsardzībā būtu mikroliegumu izveidošana ap tā ligzdām un iespējamo traucējumu novēršana.

Vidējais ērglis ir iekļauts vairāku savienoto republiku — Moldāvijas PSR, Baltkrievijas PSR, Igaunijas PSR, Lietuvas PSR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Вилкс, 1968. 2. Каспарсон, 1970.

43. Mazais ērglis Aquila pomarina C. L. Brehm

Lesser spotted eagle

Малый подорлик

Piekunveidigo (plēsīgo) putnu karta —

Falconiformes

Vanagu dzimta — Accipitridae

Mazais ērglis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Dabā no lielāka attāluma mazais ērglis (masa ap 1,5 kg) reizēm grūti atšķirams no visai līdzīgā vidējā ērgļa, kaut gan pirmais no tiem ir mazāks un arī ar visumā gaišāku brūnganu apspalvojumu. Bez tam mazajam ērglim atšķirībā no vidējā ērgļa virsaste reti kad mēdz būt balta. Jaunajiem putniem ir raksturīgs dzeltens laukums spārnu priekšmalā (uz pleciem) un arī uz pakauša.

Mazā ērgļa ligzdošanas areāls aptver PSRS Eiropas daļu, bet uz austrumiem tā robeža plešas tikai līdz Ļeņingra-das, Maskavas, Kijevas un Poltavas apgabalam.

Ārpus PSRS mazais ērglis ligzdo Austrumeiropā (uz austrumiem no Elbas), Mazāzijā un Irānā.

Latvija atrodas mazā ērgļa areāla ziemeļu perifērijas joslā. Mazais ērglis sastopams dažādos republikas novados, taču visai nevienmērīgi. Mazā ērgļa vietējā populācija 1970. gadā Latvijā, pēc Ģ. Kasparsona vērtējuma [lļ, bijusi līdz 200 pāru liela.

Mazā ērgļa skaita samazināšanās novērota jau kopš 20. gs. sākuma [2]. Mazā ērgļa izzušanu veicina zemju saimnieciskā apgūšana sugas ligzdošanas vietās, kā arī traucējumi ligzdošanas periodā un neatļauta vajāšana — arī nošaušana.

Tajās vietās, kur šādi traucējumi novērsti, sugas skaits ir stabils vai pat nedaudz pieaug [1].

Mazais ērglis ir gājputns, kas Latvijā pārrodas marta beigās — aprīļa sākumā, aizceļo septembrī — oktobrī. Ziemo Austrumāfrikā. Ligzdo dažādos vecos, lielākoties mitrākos lapkoku un jauktos mežos, kas mijas ar pļavām un laukiem. Ūdenstilpju tuvums mazajam ērglim nav tik nozīmīgs kā vidējam ērglim. Mazais ērglis ligzdu nereti būvē netālu no meža malas dažādos kokos, lielākoties prāvā augstumā. Mūsu mežos bieži ligzdo lapkokos. Ligzdu mēdz ierīkot koka

vainagā, parasti uz zariem pie stumbra, bet ne galotnē.

Mazais ērglis savu ligzdu perēšanai izmanto daudzus gadus. Vecu ligzdu diametrs reizēm sasniedz 1 m, augstums — 60 cm. Taču svaigi būvēta jauna ligzda ir samērā maza (diametrs 65—70 cm), veidota no diezgan tieviem zariem, izklāta ar sausu zāli vai sūnām. Ligzdas malas periodiski izpušķo ar zaļiem lapkoku un skujkoku zariem. To dara pat vēl tad, kad ir izšķīlušies mazuļi.

Parasti mūsu republikā mazais ērglis sāk dēt maija pirmajā pusē, iespējams, ari jau aprīļa beigās. Gadā viens perējums. Pilnā dējumā parasti divas olas, reizēm viena un tikai ārkārtīgi retos gadījumos trīs olas. Olas ir baltas vai iedzeltenas, klātas ar sarkanbrūniem vai violeti pelēkiem raibumiem. Olu krāsa stipri variē. Olu vidējie izmēri 62,9 x 50,7 mm.

Perēšana ilgst 38—42 dienas, perē galvenokārt mātīte. Mazuļi izšķiļas nevienlaicīgi un ir dažāda lieluma. Sai sugai piemīt tāda iedzimta uzvedības īpatnība, ka agrāk izšķīlies mazulis aizsargā ap sevi ligzdas teritoriju apmēram 50 cm diametrā un padzen no tās otru mazuli, neļaujot tam baroties. Tādēļ vājākais (jaunākais) mazulis arvien aiziet bojā no bada vai arī tiek izstumts laukā no ligzdas jau 4—5 dienu vecumā.

Tā kā trīs olas mazajam ērglim Latvijā nav konstatētas, tad tā ligzdā arvien ir tikai viens pēcnācējs.

Līdz 10—14 dienu vecumam mātīte mazuli nepārtraukti silda un baro, bet vēlāk to ilgāku laiku atstāj ligzdā vienu. Tēviņš iegūst un pienes barību, turēdams to knābī. Parasti tēviņš atnesto medījumu mātītei atdod gaisā, retāk to noliek uz ligzdas malas un nekad nebaro mazuli pats. 24 dienu vecumā mazulis ir pilnīgi apspalvojies, bet vēl pēc astoņām dienām tas jau patstāvīgi barojas ar pienesto barību un prot to sadalīt. 50—55 dienu vecumā mazulis sāk lidot, taču vēl trīs nedēļas pavada ligzdas apkārtnē.

Mazā ērgļa barībā dominē sīkie grauzēji un abinieki (pārsvarā vardes), reizēm tiek apēsta kāda ķirzaka vai putns. Barību mazais ērglis iegūst galvenokārt atklātās vietās ārpus meža, bet medī līdzīgi vidējam ērglim.

Lai palielinātu atbildību par mazā ērgļa nelikumīgu vajāšanu, noteikta atlīdzība 200 rubļu apmērā. Par ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu atlīdzības apmērs ir pieckārtīgs salīdzinājumā ar minēto (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Ap mazā ērgļa ligzdām dabā izveidojami mikroliegumi, kur jānovērš iespējamie traucējumi ligzdošanas sezonā.

Mazais ērglis ir iekļauts Igaunijas PSR, Lietuvas PSR, Moldāvijas PSR un citu valstu, piemēram, VDR un VFR, sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Каспарсон, 1970. 2. Transehe, 1965.

44. Klinšu ērglis Aquila chrysaetos (L.)

Golden eagle Беркут

Piekunveidīgo (plēsīgo) putnu karta —

Falcomiormes

Vanagu dzimta — Accipitridae

Klinšu ērglis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Līdzīgi jūrasērglim, arī klinšu ērglis (masa 3,5—4,5 kg) uzlūkojams par mūsu lielāko dienas plēsīgo putnu. Tas ir daudz lielāks par izskatā diezgan līdzīgajām un ari radniecīgajām ērgļu sugām — vidējo ērgli un mazo ērgli, kuras dabā novērojamas biežāk. Veciem putniem apspalvojums ir tumši brūns, galvas virsa un kakla mugurpuse krietni gaišāka. Jaunajiem klinšu ērgļiem pirmajos dzīves gados astes pamats, kā arī laukumi uz spārniem ir balti. Šīs pazīmes ir labi saskatāmas, novērojot ērgļus lidojumā, un pēc tām var nekļūdīgi noteikt putnu sugu.

PSRS teritorijā klinšu ērgļa ligzdošanas areāls aptver meža zonu un kalnu apgabalus, reizēm arī tuksne-šus^ piemēram, Karakumu.

Ārpus PSRS klinšu ērglis ligzdo Viduseiropā un Rietumeiropā, Ziemeļ-āfrikā, Āzijā un Ziemeļamerikā.

Latvija atrodas mērenās zonas meža joslas klinšu ērgļu ligzdošanas areāla rietumu perifērijā. Mūsu republikā ligzdo ļoti reti, tikai atsevišķi pāri, tagad vienīgi republikas austrumdaļā.

20. gs. 70. gadu beigās Latvijā bija saglabājušies vairs tikai divi klinšu ērgļa ligzdošanas iecirkņi, abi republikas austrumdaļā [1]. Pēdējos gados atrastas vēl divas apdzīvotas klinšu ērgļa ligzdas [2, U. Bergmaņa ziņojums]. Taču vēl 19. gs. klinšu ērglis bijis diezgan plaši izplatīts putns un gadsimta beigās ligzdojis arī Kurzemē, Popes apkārtnē [3]. Jau tad tas plaši vajāts iedomātā kaitīguma dēļ — postītas ērgļu ligzdas un šauti putni [4—6].

Šis varenais putns, kas tagad patiešām kļuvis par dabas pieminekli, no mūsu faunas izzūd tādēļ, ka antro-pogēnās darbības — kūdras ieguves un mežizstrādes darbu — ietekmē pakāpeniski degradējušies tā ligzdošanai piemērotie biotopi [7, 8]. Kā jau minēts, klinšu ērglim vajadzīgs klusums un plašums, ko nodrošina lieli neskarti sūnekļi un meži ap tiem. Šādām prasībām atbilstošu vietu republikā paliek arvien mazāk. Bez tam klinšu ērglim trūkst ligzdošanai piemērotu vecu koku, kuru zarotnē tas varētu iekārtot savu pamatīgo ligzdu.

Vecie klinšu ērgļi Latvijā ir īsti nometnieku putni, kas praktiski visu gadu pavada savā ligzdošanas iecirknī vai tā tuvumā. Te jāpiebilst, ka klinšu ērgļa ligzdošanas iecirknis ir ap 20 km^2 liels. Jaunie klinšu ērgļi jau sava pirmā dzīves gada rudenī pamet vecāku ligzdošanas iecirkni un aizklejo tālu prom. Šādus klejojumus tie turpina līdz dzimumgatavī-bas sasniegšanai, proti, līdz 4.—6. dzīves gadam.

Klinšu ērglis ligzdo kalnainos un maz pārveidotos mežainos apvidos purvu un citu atklātu vietu tuvumā. Kalnu apgabalos ligzdu parasti būvē uz klintīm, bet vidusjoslas mežainajos apvidos, arī mūsu republikā — kokos. Zīmīgi, ka klinšu ērgļa ligzdošanas iecirkņi Latvijā arvien atrasti lielu sūnekļu tuvumā. Tas norāda, ka tieši šādos specifiskos apstākļos klinšu ērglis mūsu reģionā bijis vismazāk traucēts un arī labāk nodrošināts ar medījumiem. Klinšu ērglis ligzdu mēdz iekārtot kādā slaidākā kokā, parasti priedē. Tomēr tam ne vienmēr izdodas sameklēt piemērotu koku ar stipriem zariem un tādu, kuram varētu netraucēti pielidot. Tieši tāpēc pēdējos gados dažas klinšu ērgļa ligzdas ir gadījies atrast ne visai tipiskās vietās: vienu — virs vēja slotas izbūvētu un citu — slīpas, pusizgāztas purva priedes saskares vietā ar otru koku.

Klinšu ērgļa ligzdas izmēri stipri variē atkarībā no tā, cik veca ir šī ligzda. Ligzdas, kas tiek izmantotas perēšanai ilgus gadus, ir krietni lielas un smagas, jo tiek arvien papildinātas. Svaigi būvētas ligzdas diametrs ir apmēram 1,0—1,25 m, bet ilggadīgi apdzīvotas ligzdas — pat līdz 2 m.

Klinšu ērgļa ligzdas pamatdaļa ir būvēta no resniem ķeburainiem zariem un sprunguļiem, bet izklāta ar smalkāku materiālu, sūnu vai zāļu stiebriem. Līdzīgi vairākām citām dienas plēsīgo putnu sugām, arī klinšu ērglis savu ligzdu mēdz izpušķot ar nelieliem, svaigiem lapkoku un zaļiem skujkoku zariem. Šo rotājumu putns periodiski atjauno, aizvietojot savītušos zarus ar svaigiem.

Gadā viens perējums. Pilnā dējumā parasti mēdz būt divas, dažkārt viena un tikai ļoti retos gadījumos trīs olas. Klinšu ērgļa olas ir baltas, klātas ar brūniem, brūni violetiem vai gaišpelēkiem punktiem un raibumiem. Dažkārt «zīmējums» olas vienā galā ir blīvāks vai arī sadalās pa tās virsmu visai neregulāri. Olu vidējie izmēri 76,4x58,0 mm.

Klinšu ērglis sāk dēt martā. Perēšana ilgst 43—45 dienas, lielākoties perē mātīte, taču reizēm arī tēviņš. Mātīte mazuļus ļoti pacietīgi silda (sākumā cauru diennakti, vēlāk tikai naktīs) līdz četru nedēļu vecumam. Mātīte arī baro mazuļus ar tēviņa pienesto barību, kuras pārpalikumus apēd pati. Parasti viens no diviem mazuļiem drīz aiziet bojā, jo vecākais tam atņem barību vai nogalina to ar knābja belzieniem. 50 dienu vecumā klinšu ērgļa mazulis pilnīgi apspalvojas un atnesto barību sasmalcina pats. Ap šo pašu laiku mazulis jau sāk lēkāt pa ligzdu un cītīgi vingrina spārnus. 63—70 dienas vecs putns sāk lidot un lidošanas prasmi apgūst triju nedēļu laikā. Vēl kādu laiku tas turas kopā ar vecākiem, bet rudenī aizklejo prom.

Ziema ir smags periods veco putnu dzīvē, jo tie paliek ligzdošanas iecirknī un nereti spiesti pārtikt vienīgi no kritušiem dzīvniekiem.

Klinšu ērgļa pamatbarība ir vidēja lieluma siltasiņu dzīvnieki — zīdītāji un putni. Tas medī dažādus zīdītāj dzīvniekus, zaķus un stirnu mazuļus ieskaitot, reizēm uzbrūk pat lapsai. Ķer arī tādus lielus putnus kā medņus. Dažkārt pārtiek no peļ-veidīgajiem grauzējiem, ja to ir daudz. Klinšu ērglis mēdz medīt agri no rīta — drīz pēc saullēkta, bet dienā atpūšas.

Atlīdzība par klinšu ērgļa nelikumīgu nogalināšanu, ķeršanu vai turēšanu nebrīvē ir 500 rubļi, bet par klinšu ērgļa ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu atlīdzināmā summa noteikta pieckārtīgā apmērā salīdzinājumā ar iepriekš minēto (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Lai tiktu novērsti iespējamie traucējumi un saglabāti ekoloģiskie apstākļi klinšu ērgļa ligzdošanas iecirknī, ap zināmajām šīs sugas ligzdām apmēram 1,5 km rādiusā izveidoti mikroliegumi, kur visu gadu aizliegta jebkāda saimnieciska darbība (mežizstrādes darbi, kūdras ieguve u.tml.). Šādām absolūtas neaizskaramības zonām ligzdošanas vietās ir izšķiroša nozīme sugas saglabāšanā.

Attiecīgo mežizstrādes iecirkņu — mežniecību amatpersonām stingri jāievēro noteikums, ka klinšu ērgļa ligzdu nedrīkst apmeklēt laikā no februāra līdz augustam ieskaitot. Tāpat ligzdas atrašanās vietu nedrīkst izpaust citām personām.

Ziemā vēlama klinšu ērgļa piebarošana ar mājlopiem, kas krituši ar neinfekciozām slimībām. Tas palielina veco putnu izdzīvotību un nodrošina labāku ligzdošanu.

Tā kā klinšu ērglis nereti cieš no ligzdas iekārtošanai piemērotu koku trūkuma, ligzdošanai perspektīvos ra-

jonos ieteicams uzstādīt mākslīgo ligzdu pamatus. Sai nolūkā kādā lielākā kokā no resniem zariem rūpīgi sastiprina ligzdas pamatu, kuru papildina ar smalkāku zaru klājumu un iedobumā ieber nedaudz sausas kūdras. Šādu ligzdu ierīko koka galotnes daļā pie stumbra vai uz pietiekami stipriem sānu zariem tā, lai zarotne lielajam putnam netraucētu brīvi pielidot un pacelties no ligzdas.

Klinšu ērglis ir iekļauts PSRS, Moldāvijas PSR, Ukrainas PSR, Lietuvas PSR, Baltkrievijas PSR, Igaunijas PSR, kā arī Zviedrijas, VDR, VFR un daudzu citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Виксне, 1975. 2. Липсберг,

1982. 3. Transehe, 1965. 4. Lowis, 1893. 5. Stoll, 1904. 6. Loudon,

1914. 7. Mihelsons, 1958. 8. Вилкс, 1961.

45. Čūskerglis Circaetus gallicus. (Gm.)

Short-toed

eagle

Змееяд

Piekunveidigo (plēsīgo) putnu karta —

Falconi formēs

Vanagu dzimta — Accipitridae

Čūskērglis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Čūskērglis ir nedaudz lielāks par klijānu (masa ap 2,0 kg) un lidojumā no apakšpuses izskatās gandrīz pilnīgi balts. Uz šā gaišā fona izdalās melnie spārnu gali, trīs tumšās šķērs-svītras uz astes un tumšāka josla guzas apvidū. Novērojot sēdošu čūsk-ērgli, vispirms krīt acīs tā neproporcionāli lielā pelēcīgā galva un gaiši dzeltenās acis.

Čūskērgļa ligzdošanas areāls Padomju Savienībā aptver valsts Eiropas daļu (uz ziemeļiem apmēram līdz Igaunijai, Ribinskai un Kazaņai), Sibīrijas dienvidrietumu daļu, Kaza-hiju, Vidusāziju un Aizkaukāzu.

Ārpus PSRS čūskērglis ligzdo Vidus-eiropā un Rietumeiropā, Āfrikā un Dienvidrietumu Āzijā.

Latvija atrodas čūskērgļa ligzdošanas areāla ziemeļu perifērijas joslā. Čūskērglis atrasts ligzdojam dažādos republikas rajonos nevienmērīgi un sporādiski.

Spriežot pēc novērojumiem, Latvijā ligzdo apmēram pieci pāri čūsk-ērgļu [lļ. Laikposmā no 1980. gada līdz 1984. gadam Latvijā atrastas trīs apdzīvotas čūskērgļa ligzdas [2]. 20. gs. sākumā un pirmajā pusē čūskērglis Latvijā sastapts daudz biežāk. Dabas muzeja ooloģiskajā kolekcijā atrodas divi dējumi, kas ievākti 1904. gadā un 1934. gadā. Arī 50. gados atrastas divas čūskērgļa ligzdas [3].

Pārpurvoto zemju nosusināšana izraisa čūskērgļa barošanās vietu degradāciju. Līdz ar to par nozīmīgu skaitu limitējošu faktoru čūskērglim vietām kļūst piemērotas barības (rāpuļu un abinieku) trūkums.

Čūskērglis ir gājputns, kas Latvijā atgriežas aprīļa otrajā pusē, aizceļo septembrī. Ziemo Priekšāzijā un Ziemeļāfrikā.

Ligzdo dažādos mežos atklātu vietu un purvu tuvumā. Salīdzinājumā ar paša putna ķermeņa izmēriem tā ligzda ir samērā maza. Čūskērgla ligzdas diametrs svārstās no 45 līdz 90 cm. Ligzda ir visai čaugana, gatavota no samērā sīkiem zariem. Ligzdas iedobums izklāts ar smalkiem aplapotiem zariņiem vai zaļām priežu skujām. Ligzdu būvē abi vecie putni. Reizēm tomēr čūskērglis apmetas arī vecās klijānu un citu plēsīgo putnu ligzdās. Čūskērglis savu ligzdu arvien novieto vainaga augšdaļā, reizēm pat samērā nelielos kokos ne pārāk augstu virs zemes. Biežāk ligzdo skujkokos, Latvijā ligzdas atrastas priedēs vai eglēs. Čūskērglis reti kad atkārtoti izmanto savu veco ligzdu, lielākoties katru gadu gatavo jaunu. Mūsu republikā čūskērglis sāk dēt maijā. Gadā viens perējums. Pilnā dējumā parasti ir viena vienīga ola. Ļoti retos gadījumos izdēj divas olas, taču otrā ola arvien mēdz būt sīka un nepilnvērtīga. Ornitoloģiskajā literatūrā nav ziņu, kas liecinātu, ka čūskērgla ligzdā jebkad būtu bijuši divi mazuļi. Ola ir balta, ar rupj-graudainu čaumalas struktūru un nelīdzenu virsmu. Olu vidējie izmēri 73,5x57,8 mm.

Perēšana ilgst 35—47 dienas. Lielākoties (vai vienīgi) perē mātīte. Tēviņš piegādā barību. Čūskērglis mazuļus baro gandrīz tikai ar dažādiem rāpuļiem. Tieši mazuļu izbarošanas periodā, kad čūskērglim bieži jālido pēc barības, tas ir visvieglāk novērojams. Atšķirībā no citiem dienas plēsīgajiem putniem, kuri medi galvenokārt no rīta un pievakarē, čūsk-ērgļa medību laiks ir no pulksten 11 līdz 15, kad gaiss un zeme ir jau pietiekami sasiluši un rāpuļi kļuvuši visaktīvākie. Noķēris čūsku, čūskērglis tai vispirms norauj galvu. So savu iecienīto barību tas nenes nagos, bet gan pa pusei norij. Tāpēc ari gadās redzēt lidojošu čūskērgli, kam lejup no knābja nokarājas kādas čūskas aste. Ligzdā čūskērglis, mazulim piepalīdzot, pakāpeniski atrij atnesto rāpuli.

Mātīte mazuli apsilda un baro līdz 25—30 dienu vecumam, kad tam parādās kontūrspalvas. 45 dienu vecumā mazulis ir pilnīgi apspalvojies, bet lidspēju tas iegūst 70—75 dienu vecumā. Latvijā čūskērgļa mazulis atstāj ligzdu tikai augusta beigās, tātad daudz vēlāk nekā citi plēsigie putni.

Zīmīgi, ka ligzdošanas periodā čūskērglis intensīvi maina spalvas. Sakarā ar to zem ligzdas koka vai ari zem kāda cita tuvumā augoša augsta koka, kurā mēdz sēdēt tēviņš, arvien ir atrodamas nomainītās spalvas. Šāda čūskērgla spalvu klātbūtne liecina par to, ka ligzdošanas iecirknis ir apdzīvots un, iespējams, tuvumā atrodas ari ligzda.

Čūskērgļa galvenā barība ir rāpuļi un abinieki. Neatrazdams savu pamat-baribu, tas dažkārt pārtiek ari no pelēm, kurmjiem, gliemežiem, tārpiem un citas pieejamas pagaidu barības.

Par čūskērgļa nelikumīgu nošaušanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē noteikta atlīdzība par medību saimniecībai un dabai nodarīto zaudējumu 200 rubļu apmērā. Par čūskērgļa ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu atlīdzība ir pieckārtīga salīdzinājumā ar iepriekšminēto summu (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Lai saglabātu čūskērgļa ligzdošanai nepieciešamos ekoloģiskos apstākļus, to skaitā ari atbilstošu barības bāzi, nepieciešams saudzēt un pasargāt no degradēšanās purvu ekosistēmas.

Čūskērglis ir iekļauts PSRS, Mol-dā vijas PSR, Ukrainas PSR, Lietuvas PSR, Baltkrievijas PSR, Igaunijas PSR, VDR, VFR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Spuris, Lapiņa, Vīksne, 1974.

2. Petriņš, Bergmanis, 1986. 3. Kac-napcoH, 1970.

46. Lauka lija Circus cycmeus (L.)

Hen-harrier Полевой лунь

Piekunveidlgo (plēsīgo) putnu karta —

Falconiformes

Vanagu dzimta — Accipitridae

Lauka lija ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Lauka lija (masa 0,3—0,5 kg) ir tikai nedaudz lielāka par vārnu. Pēc izskata ļoti līdzīga pļavas lijai un stepes lijai.

Tēviņa apspalvojums mugurpusē un uz krūtīm ir pelnu pelēks, vēderpuse un virsaste balta. Atšķirībā no pļavas lijas tēviņa lauka lijai spārnu virspusē nav melnās šķērssvītras.

Lauka lijas mātītes ķermeņa virspuse ir tumši brūna, apakšpuse dzeltenbrūna, ar iegareniem plankumiem. Dabā lauka lijas mātīte praktiski nav atšķirama no pļavas lijas un stepes lijas tā paša dzimuma putniem.

Lauka lijas ligzdošanas areāls aizņem lielāko daļu Padomju Savienības teritorijas. Tās izplatības robeža uz ziemeļiem sniedzas līdz 65.—67. z.pl. grādam, ūz dienvidiem — līdz tuksnešu un pustuksnešu zonai.

Ārpus PSRS lauka lija mājo Vidus-eiropā un Rietumeiropā, Mazāzijā, Irānas rietumdaļā un Ziemeļamerikā.

Latvijā lauka lija ir reti sastopama. Ligzdojam atrasta Lubānas,

Lielauces un Kaņiera ezera apkārtnē, kā arī nedaudzās citās vietās.

19. gs. pirmajā pusē lauka lija Latvijā uzlūkota par retu ligzdo-tāju [1, 2]. Mūsu gadsimta 60. gadu beigās bijušas zināmas tikai trīs ligzdošanas vietas [3]. Pat tur, kur agrāk regulāri ligzdojuši vairāki pāri, piemēram, 30. gadu beigās Kaņiera ezera [4j un 30.—40. gados Lubānas ezera apkārtnē [5J, tā tagad vai nu izzudusi pilnīgi (6], vai arī ligzdo daudz retāk. Uz strauju šīs sugas izzušanu norāda arī K. Vilks [7]. Pašreiz lauka lijas vietējā populācija ir visai izretināta un republikā ligzdo nedaudzi pāri. Lauka lijas skaits republikā samazinās galvenokārt tādēļ, ka pēc attiecīgo teritoriju meliorācijas un saimnieciskās apgūšanas izzūd šīs sugas ligzdošanas biotopi.

Lauka lija ir gājputns, kas Latvijā pārrodas aprīlī. Šīs sugas ligzdošanas biotops Latvijā ir purvainas, ar krūmiem aizaugušas pļavas, zāļu purvi, upju un ezeru purvainas piekrastes.

Ligzdu izveido maija pirmajā pusē. Tā atrodas uz zemes sausos niedrājos vai citā augājā, kas to labi nomaskē. Lauka lijas ligzda ir diezgan nekārtīgi sakrauta no vecām niedrēm, žagariem un tamlīdzīga materiāla. Ligzdas iedobums parasti izklāts ar sausu zāli vai sūnām. Ligzdas materiālu putni pienes knābī vai nagos. Ligzdu izmanto tikai vienu sezonu. Pavasarī ligzdas tuvumā var novērot, kā tēviņš, paceldamies augstu gaisā, veic riesta lidojumus.

Gadā viens perējums, pilnā dējumā 3—6, izņēmuma gadījumos pat līdz 12 olām. Olas zilganbaltas vai zaļ-ganbaltas, ar gaiši brūniem vai sarkanbrūniem plankumiem. Olu vidējie izmēri 45,3x35,5 mm.

Perēšana ilgst 29—30 dienas, perē mātīte viena pati. Pēc mazuļu izšķilšanās mātīte tos intensīvi silda

un baro. Tēviņš pienes barību, kuru arvien gaisā atdod mātītei. Mātīte barību sasmalcina un izbaro mazuļiem, pati apēd pārpalikumus. Nereti tomēr daļa mazuļu ligzdā nobeidzas.

Pēc apmēram 35 dienām mazuļi pilnīgi apspalvojas. Ap šo laiku mazuļi mēģina atstāt ligzdu un kāpelē pa augāju tās apkārtnē. Kļuvuši lidot-spējīgi, mazuļi seko vecajiem putniem, kuri tos turpina aprūpēt vēl 2—3 nedēļas.

Lauka lija lielāko dienas daļu lidinās pār laukiem, meklēdama barību. Tā pārtiek no peļveidīgajiem grauzējiem un citiem sīkajiem zīdītāj dzīvniekiem, abiniekiem, rāpuļiem, kukaiņiem, arī zemē ligzdojošiem putniem un to mazuļiem.

Lauka lija aizceļo septembrī — oktobrī. Putni no areāla Eiropas daļas ziemo Vidusjūras reģionā, Ziemeļ-āfrikā un Priekšāzijā.

Sakarā ar dabai nodarīto zaudējumu atlīdzība par lauka lijas (viena īpatņa) nogalināšanu vai turēšanu nebrīvē ir 200 rubļu, bet par lauka lijas ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu atlīdzība ir piecreiz lielāka (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Lauka lijas praktiskās aizsardzības nodrošināšanā svarīgi uzskaitīt vēl nezināmas atradnes un to apkārtnē aizsargāt ligzdošanas biotopu. Var gan piebilst, ka ligzdošanas biotopa izvēlē lauka lija ir ekoloģiski samērā plastiska suga. Neraugoties uz teikto, šīs sugas dzīvesvietas Latvijā ir apdraudētas.

Lauka lija ir iekļauta atsevišķu valstu, piemēram, VDR, VFR, Igaunijas PSR, Lietuvas PSR u.c., sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Grosse, Transehe, 1929. 2. Tay-риньш, Вилкс, 1949. 3. Каспар-

сон, 1970. 4. Grosse, 1942. 5. Kalniņš, 1970. 6. Vlksne, 1967. 7. Вилкс, 1968.

47. Pļavas lija Circus pygargus (L.)

Montagu's

harrier

Луговой лунь

Piekunveidīgo (plēsīgo) putnu karta —

Falconiformes

Vanagu dzimta — Accipitridae

Pļavas lija ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Pļavas lija (masa 0,3—0,4 kg) ir mazākā no lijām, apspalvojuma krāsa visumā ir līdzīga lauka lijai. Tēviņam spārnu virspusē ir tumša šķērs-svītra, ko labi redz lidojumā. Mātīte grūti atšķirama no lauka lijas un stepes lijas mātītes.

Padomju Savienībā pļavas lijas areāla ziemeļu robeža plešas līdz Igaunijai, Pleskavai, Permai, Tjumeņai un Krasnojarskai, austrumos — līdz Mi-nusinskas ieplakai Austrumsibīrijā, dienvidos — līdz tuksnešu zonai (Ustjurta ziemeļu daļa, Arāla jūra, Sirdarjas lejtece).

Ārpus PSRS pļavas lija mājo Vidus-eiropā un Rietumeiropā, kā arī Irānas ziemeļrietumu daļā.

Latvijas PSR atrodas šīs sugas ligzdošanas areāla ziemeļu perifērijas joslā. Latvijā pļavas lija ligzdo reti un sporādiski dažādās republikas vietās, galvenokārt tās rietumu daļā.

20. gs. pirmajā pusē pļavas lija Latvijā uzlūkota par retu vai pat

visai retu ligzdotāju [1, 2]. Spriežot pēc literatūras ziņām un novērojumiem dabā, atsevišķi pāri ligzdojuši dažādās republikas vietās: 1931. gadā un 1943. gadā Lubānas ezera apkārtnē [3, 4J, 1955. gadā divi pāri Strūžānu purvā [E. Tauriņa ziņojums], 60. gadu sākumā pie Kaņiera ezera [5], 60. gadu beigās — 70. gadu sākumā pie Babītes ezera [J. Lipsberga novērojumi], 60. gadu sākumā 1—2 pāri pie Lielauces ezera [6, E. Tauriņa ziņojums] un pie Durbes ezera (Ģ. Kasparsona ziņojums], 70. gadu vidū pie Engures ezera [J. Priednieka ziņojums], 1980. gadā pie Papes un Durbes ezera [U. Bergmaņa ziņojums]. K. Vilks [7] norādījis, ka šīs sugas skaits arvien samazinās. Pašreizējā populācija stipri izretināta, ligzdo nedaudzi pāri.

Pļavas lijas ligzdošanas biotops izzūd sakarā ar pārpurvoto zemju nosusināšanu un saimniecisko apgūšanu.

P]avas lija ir gājputns, kas ligzdošanas apgabalā atgriežas maijā, aizceļo septembri. Ziemo Centrālajā Āfrikā, šā kontinenta dienvidu daļā un Dienvidaustrumu Āzijā.

Pļavas lijas ligzdošanas biotops Latvijā ir zāļu purvi, zemas, krūmiem aizaugušas ezeru un upju piekrastes. Ligzdu būvē uz zemes no vecām niedrēm, smalkiem zariņiem, zāles un tamlīdzīga materiāla. Pļavas lijas ligzda ir diezgan plakans minētā materiāla krāvums, tās iedobums izklāts ar smalkāku materiālu. Ligzdu būvē mātīte, tēviņš piegādā materiālu.

Gadā viens perējums. Pilnā dējumā mēdz būt 3—5 (2—6) olas. Olas ir zilgani baltas, klātas ar sarkanbrūniem raibumiem. Olu vidējie izmēri 41,3x33,3 mm. Perēšana ilgst 27—30 dienas. Mātīte perē viena, tēviņš rūpējas par barības sagādi.

Izšķīlušies mazuļi ļoti atšķiras pēc auguma, un nereti paši mazākie aiziet bojā. Pirmās trīs nedēļas mātīte rūpīgi apsilda un baro mazuļus. Pēc četrām nedēļām mazuļi jau ir pilnīgi apspalvojušies. Norādījumi par to, kad mazuļi iegūst lidspēju, ir atšķirīgi — 28—29 vai 35—40 dienu vecumā. Arī pēc lidspējas iegūšanas mazuļi vēl apmēram desmit dienas uzturas ligzdas apkārtnē.

Pļavas lijas barība ir peļveidīgie grauzēji vai citi nelieli zīdītājdzīv-nieki, vardes un kukaiņi. Reizēm tā noķer arī kādu putnu.

Tāpat kā par daudzu citu dienas plēsīgo putnu un pūču iznīcināšanu, arī par pļavas lijas nogalināšanu un gūstā turēšanu ir noteikta atlīdzība par medību saimniecībai un dabai nodarīto zaudējumu — 200 rubļu

(LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Par zaudējumiem, kas dabai nodarīti, izpostot pļavas lijas ligzdu vai vācot olas, atlīdzība ir pieckārt lielāka par iepriekšminēto.

Līdztekus sugas aizsardzības propagandai svarigs praktiskās aizsardzības uzdevums ir konkrēto pļavas lijas atradņu apzināšana un ligzdošanas biotopu saglabāšana to apkārtnē.

Pļavas lija ir iekļauta atsevišķu valstu, piemēram, Zviedrijas, VFR,

Igaunijas PSR, Lietuvas PSR u.c. sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Grosse, Transehe, 1929. 2. Tay-

риньш, Вилкс, 1949. 3. Vilks,

1943. 4. Kalniņš, 1970. 5. Vīksne,

1967. 6. Каспарсон, 1970. 7.

Вилкс, 1968.

48. Lielais piekūns  Falco peregrinus Tunst.

Peregrine Сапсан

Piekunveidīgo (plēsīgo) putnu karta —

Falconiformes

Piekūnu dzimta — Falconidae

Lielais piekūns ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Lielais piekūns ir apmēram vārnas lieluma putns (masa 0,7—1,0 kg). Tam ir piekūniem raksturīgs lidojuma siluets, proti, šauri nosmailoti spārni un šaura aste. Apspalvojums ir kontrastains: ķermeņa virspuse tumši

zilganpelēka, bet vēderpuse baltgana. Veciem īpatņiem ķermeņa apakšpuse ir šķērssvītrota, bet jauniem putniem svītrojums ir garenisks. Zīmīga ir melnā bārdas svītra (uz leju no acs) galvas sānos.

Lielais piekūns ir īsts kosmopolīts, kurš sastopams visos kontinentos, izņemot Antarktidu. Ligzdošanas areāls aptver gandrīz visu PSRS teritoriju, izņemot atklāto stepju un tuksnešu rajonus. Ārpus PSRS tas mājo Vidus-eiropā un Rietumeiropā, Āfrikā, Ma-dagaskarā, Āzijā (uz dienvidiem līdz Himalajiem un Birmai), Filipīnās, Austrālijā, Indonēzijā, Ziemeļamerikā un Dienvidamerikas dienvidrietumos.

Latvijā lielais piekūns senāk sastapts visā republikas teritorijā, taču visai nevienmērīgi — rietumu daļā konstatētas tikai atsevišķas atradnes.

Pēc K. Vilka ziņām, 1948. gadā Latvijā ligzdojuši apmēram 30 lielā piekūna pāri [1]. Līdzīgu lielā piekūna vietējās populācijas skaita novērtējumu devis E. Tauriņš, norādot, ka 20. gs. 50. gadu beigās mūsu republikā ligzdojuši 20—25 pāri šo putnu, bet jau iepriekšējo 20 gadu periodā populācijas lielums samazinājies divas reizes [2]. Krasa skaita samazināšanās turpinājusies ari vēlāk. 1969. gadā Cenas tīreli tika atrasta ligzda ar plānčaumalainām, perēšanai nederīgām olām, bet vienā no Austrumlatvi-jas līdzenuma sūnekļiem lielais piekūns ligzdojis vēl 1974. gadā [J. Stalidzāna ziņojums]. Lielā piekūna Austrum-baltijas populācija, kas apdzīvo galvenokārt Igauniju un Latviju, patlaban ir katastrofāli sarukusi, un jāšaubās, vai šī suga pie mums vispār vairs ligzdo. Atsevišķi īpatņi vēl tiek novēroti, ari ligzdošanas sezonā.

Strauja lielā piekūna populācijas sarukšana Latvijā sākās tūlīt pēc tam, kad 50.—60. gados lauksaimniecībā tika plaši izvērsta hlororganisko savienojumu, it īpaši DDT preparāta, masveida lietošanas kampaņa. Acīmredzot līdzīgi kā veselā virknē citu pasaules valstu [3, 4] tieši šiem

hlororganiskajiem pesticīdiem ari mūsu reģionā bijusi izšķirošā loma lielā piekūna pēkšņajā izzušanā. Protams, jau pirms tam lielā piekūna populāciju negatīvi ietekmēja traucējumu pieaugums ligzdošanas vietās un šis sugas tiešā vajāšana.

Lielā piekūna vietējās populācijas īpatņi, it sevišķi jaunie putni, visumā ir īsti gājputni. Bez vietējās populācijas putniem Latvijā sastopami ari šis sugas caurceļotāji. Ziemā lielais piekūns reizēm redzams apdzīvotu vietu tuvumā, pat pilsētās. Sie putni, kas pie mums ziemo, lielākoties ir ieceļotāji no ziemeļu novadiem. Taču to vidū var būt arī pa kādam vecam vietējam putnam.

Ligzdošanas vietās pārrodas martā — aprīli, bet aizceļo septembri. Latvijā un kaimiņteritorijās gredzenotie putni ziemā atrasti Viduseiropā un Rietumeiropā.

Savā plašajā ligzdošanas apgabalā lielais piekūns ligzdo loti atšķirīgās vietās: mežainos apgabalos — kokos, kalnos un dažviet jūru piekrastēs — uz klintīm, bet klajos un atklātos apvidos — zemē. Ligzdošana dažādos torņos un augstu ēku nišās novērota pat lielpilsētās, piemēram, Maskavā un Berlīnē.

Latvijā lielais piekūns ligzdo galvenokārt uz zemes — kāda purvezeriņa salā vai dūkstājā uz ciņa, vai arī sūnās. Daudz retāk atrasts ligzdojam kokos citu putnu — kraukļa, peļu klijāna un pat klinšu ērgļa ligzdā [5, 6, E. Tauriņa ziņojums]. Ligzdošana kokos nav mūsu apstākļiem tipiska un novērota vienīgi uz dienvidiem no Daugavas [7].

Uz zemes ligzdojošiem īpatņiem ligzda ir neliels padziļinājums augājā (parasti sūnās) vai kūdrā. Nekāda īpaša ligzdas izklājuma nav. Ari tad, ja izmanto citu putnu (kraukļu, vārnu, zivju gārņu vai klijānu) ligzdas, arvien dēj uz jau esošā pamata. Dažkārt (ne mūsu republikā) lielais piekūns ligzdo cilvēka speciāli gatavotās ligzdvietās — nišās, kuras izveidotas smilšakmens stāvkrastos, klintis vai pat augstu ēku sienās.

Ligzdošanas periods mūsu republikā sākas jau marta beigās — aprīļa, pirmajā pusē.

Lielajam piekūnam gadā ir viens perējums. Pilnā dējumā parasti ir 3—4, izņēmuma kārtā piecas sešas vai pat septiņas olas. Tās ir gaiši dzelten-brūnas vai gaiši rūsganbrūnas, klātas ar sarkanbrūniem vai kastaņbrūniem punktiem un raibumiem, kuri reizēm saplūst kopā, veidodami lielākus plankumus. Vispār lielā piekūna olu krāsa ļoti variē. Olu vidējie izmēri 51,5x40,5 mm.

Perēšana ilgst 28—29 dienas. Pārsvarā perē mātīte. Tēviņš iegūst barību visai ģimenei. Atnesto barību tas nereti mātītei atdod gaisā, to ar īpašu saucienu aizvilinot no ligzdas. Pirmās 14 dienas mātīte intensīvi silda un baro mazuļus, iepriekš sasmalcinot barību. Pārpalikumus mātīte apēd pati. Dažkārt mātītes prombūtnē mazuļus uzrauga un silda ari tēviņš. Taču tie arvien biežāk tiek atstāti ligzdā vieni paši. 18 dienu vecumā mazuļiem parādās pirmās kontūrspalvas. Sākot ar 21. dienu, mazuļi trenē spārnu muskulatūru, tos pastiprināti cilājot. Vēl pēc 14—21 dienas jaunie putni sāk lidot. Taču arī turpmāk apmēram divus mēnešus tie turas kopā ar vecajiem putniem, kuri mazuļus vēl baro un apmāca medīt. Tad nereti vecie putni, atgriezušies ar medījumu, paceļas augstu gaisā un ļauj tam krist, tādējādi pamudinot jaunos pašus ķert medījumu.

Lielais piekūns ir tipisks ornito-fāgs, kas pārtiek galvenokārt no cīruļa līdz vārnas un meža piles lieluma putniem. Ligzdošanas periodā patērē sīkākus putnus. Lielais piekūns ķer putnus tikai gaisā, pirms tam paceļoties tik augstu, lai varētu piķēt uz izraudzīto upuri no augšas. Lielā piekūna lidojums ir enerģisks un ātrs, bet pikējums zibenīgs. Tomēr tam ne vienmēr izdodas noķert izvēlēto medījumu. Piles un citi putni, pamanījuši piekūnu, cenšas tūlīt nolaisties uz ūdens vai zemē, jo tur tie ir drošībā — lielais piekūns medījumu uz zemes un ūdeni nevajā.

Piķējot uz izraudzīto upuri apmēram 25 grādu leņķi, lielais piekūns attīsta ātrumu 75 m sekundē. Krišanas leņķim pieaugot, ātrums kļūst vēl lielāks. Panācis medījumu, piekūns to sit ar kāju nagiem. Tādējādi nogalināto vai ievainoto upuri tas nereti vēl paspēj satvert gaisā vai ari paņem pēc nokrišanas zemē. Pēc vajāšanas lielais piekūns arvien ir tik paguris, ka

neveiksmes gadījumā upuri otrreiz vajāt tas vairs nav spējīgs.

Lieliskā lidotprasme ļauj lielajam piekūnam sākt izsekot savu medījumu no krietni liela attāluma (1,0—1,5 km). Salīdzinājumam pieminēsim, ka vistu vanags uzbrūk medījumam, kas atrodas ne tālāk par 100—150 m.

Bieži vien lielā piekūna ligzdas tuvumā ligzdo tā medījuma putni (dažādas piļu sugas, vistveidlgie un citi). Izrādās, ka šis piekūns nemēdz medīt ne savas ligzdas tiešā apkārtnē, ne ari uz zemes atrodošos putnus. Medīt tas dodas pat 10—15 km attālumā no ligzdas. Lielais piekūns no savas stingri aizsargājamās teritorijas enerģiski un bezbailīgi padzen dažādus pat par sevi augumā lielākus ligzdu postītājus — putnus un zīdītājus. Tieši tāpēc, ligzdojot tā tuvumā, pārējie putni jūtas drošībā.

Lai veicinātu šis sugas reģionālā genofonda saglabāšanu un palielinātu atbildību par lielā piekūna nelikumīgu nogalināšanu, par viena īpatņa nošaušanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē atlīdzība par dabai un medību saimniecībai nodarīto zaudējumu noteikta 500 rubļu apmērā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Savukārt par lielā piekūna ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu vainīgā persona atmaksā valstij nodarītos zaudējumus pieckārtlgā apmērā salīdzinājumā ar iepriekšminēto taksi.

Viens no pašreiz svarīgākajiem uzdevumiem ir lielā piekūna ligzdošanas biotopu — plašo, mazpārveidoto sūnekļu, kādreizējo šis sugas ligzdošanas vietu, saglabāšana. Jo pat tad, ja vietējā populācija vairs neatjaunosies dabiski, ligzdošanas biotops būs nepieciešams tad, kad nāksies veikt šis sugas mākslīgu reintroduk-ciju, putnus sākotnēji pavairojot nebrīves apstākļos un palaižot dabā. Projekti, kas paredz lielā piekūna dabisko populāciju atjaunošanu, kādreizējās dzīvesvietās izlaižot nebrīvē izaudzētus īpatņus, jau kopš 70. gadu sākuma tiek realizēti Kanādā un ASV (Kornela universitātes līdzstrādnieki) [8j, kā ari VFR un citur.

Lielais piekūns ir iekļauts SDAS [9ļ, PSRS, daudzu savienoto republiku, Zviedrijas un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1.Вилкс, 1968. 2. Тауриньш,

1961. 3. Kumari, 1976. 4. Pea-

kall, Lloid, 1979. 5. Vilks, 1943. 6. Karpiensky, 1903. 7. Тауриньш, Вилкс, 1949. 8. Mc Keating,

1978. 9. Endangered birds . . ., 1981.

49. Purva piekūns Falco columbarius L.

Merlin

Дербник

Piekunveidīgo (plēsīgo) putnu karta —

FalconHormes

Piekūnu dzimta — Falconidae

Purva piekūns ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Purva piekūns (masa 150—200 g) — vismazākais no mūsu piekūniem — ir mazāks par balodi. Atšķirībā no zvirbuļu vanaga, ar kuru to varētu sajaukt, purva piekūnam ir šaurāki un smailāki spārni. Purva piekūnam galvas sānos nav bārdas svītru, kādas ir citām piekūnu sugām. Tēviņam mugurpuse ir zilganpelēka, mātītei brūngana, vēderpuse tai rūsgana, ar gareniskiem plankumiem.

Purva piekūna izplatības apgabals Padomju Savienībā atrodas meža un mežatundras zonā, izplatības dienvidu robeža valsts Eiropas daļā sniedzas līdz 55. z.pl. grādam, austrumdaļā — līdz 49.—50. z.pl. grādam, ietverot arī Kazahijas stepes, Tjanšana un Sa-jānu kalnus.

Ārpus PSRS purva piekūns mājo Viduseiropā un Rietumeiropā, Centrālās Āzijas ziemeļdaļā un Ziemeļamerikā.

Latvija atrodas šīs sugas ligzdošanas apgabala dienvidrietumu perifērijas joslā. Republikas rietumdaļā šis piekūns sastopams samērā reti un nevienmērīgi, austrumdaļā — biežāk.

20. gs. pirmajā pusē purva piekūns Latvijā bija samērā bieži sastopams ligzdotājs [1]. 60. gadu beigās tiek novērota šīs sugas skaita krasa samazināšanās [2—4].

Purva piekūna skaita sarukšana, iespējams, ir saistīta ar galvenā ligzdošanas biotopa — augsto purvu — platību samazināšanos to izstrādes dēļ. Atsevišķās vietās par purva piekūna skaitu limitējošu faktoru ir kļuvis perēšanai izmantojamo vārnu ligzdu trūkums.

Purva piekūns ir gājputns, kas pārrodas ligzdošanas vietās aprīlī — maijā. Dažkārt atsevišķi īpatņi mūsu republikā paliek ziemot apdzīvotu vietu un pilsētu tuvumā [4—6]. Purva piekūna ligzdošanu laikā no 1973. gada līdz 1984. gadam Rīgā (Mežaparkā) pētījis un aprakstījis J. Priednieks [7]. Aizceļo septembrī — oktobrī. Areāla Eiropas daļas populācija ziemo Viduseiropā, Vidusjūras rajonā un Ziemeļ-āfrikā.

Purva piekūns ligzdo purvos, purvmalās un citās atklātās vietās vai to tuvumā. Tomēr dažkārt novērots ligzdojam nelielos mežos apdzīvotu vietu (arī pilsētu) tuvumā. Parasti izmanto vecās vārnu ligzdas, retāk — kāda dienas plēsīgā putna ligzdu. Dažkārt purva piekūns arī pie mums ligzdo tieši uz zemes nelielā paša putna izkārpītā iedobumā [7]. Ziemeļu apgabalos un vietām kāpu zonā Rietumeiropā šāds pufva piekūna ligzdošanas veids ir visai izplatīts.

Gadā viens perējums. Pilnā dējumā 4—5 (3—7) olas. Olas ir gaišā smilšu tonī vai brūngandzeltenas, klātas ar daudziem brūniem, sarkanbrūniem vai sarkanvioletiem punktiņiem un raibumiem. Olu vidējie izmēri 40,3x31,2 mm. Perēšana ilgst 28—32 dienas. Perē galvenokārt mātīte, tēviņš tai pienes barību. Pirmajā laikā pēc mazuļu izšķilšanās mātīte tos apsilda, bet barību joprojām pienes tēviņš. Vēlāk sāk medīt abu dzimumu vecie putni.

Astoņpadsmit dienu vecumā mazuļi pilnīgi nomaina pūku tērpu un ap-spalvojas. Lidot mazuļi sāk 25—30 dienu vecumā. Vēl pēc sešām nedēļām jaunie putni kļūst pilnīgi patstāvīgi.

Purva piekūns pārtiek no sīkajiem zvirbuļveidīgajiem putniem, kurus ķer galvenokārt gaisā. Dažkārt noķer kādu prāvāku putnu ķīvītes lielumā, tāpat arī peļveidīgos grauzējus. Medījot tas lido samērā zemu un parādās negaidīti, šai ziņā līdzinādamies zvirbuļu vanagam. Mazāk pieredzējis novērotājs var sajaukt purva piekūnu ar zvirbuļu vanagu arī pēc izskata.

Sakarā ar medību saimniecībai un dabai nodarīto zaudējumu par viena īpatņa nogalināšanu noteikta atlīdzība 200 rubļu apmērā, par ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu atlīdzība ir pieckārtīga salīdzinājumā ar minēto (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Purva piekūns ir iekļauts Zviedrijas, Baltkrievijas PSR, Igaunijas PSR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Vilks, 1943. 2. KacnapcoH,

1970. 3. Spuris, Lapiņa, Viksne,

1974. 4. SawitzkY, 1899. 5. Stoll, 1904. 6. Transehe, 1965. 7. Pried-nieks, 1985. 8. Lipsbergs, Stalidzāns, Krams, 1981.

50. Kukaiņu piekuns Falco vespertinus L.

Red-footed falcon

Кобчик

Piekunveidīgo (plēsīgo) putnu karta —

Falconiioimes

Piekūnu dzimta — Falconidae

Kukaiņu piekūns ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 4. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Kukaiņu piekūns ir nedaudz mazāks par balodi (masa ap 150—180 g).

Veco tēviņu apspalvojums ir ļoti tumšs, gandrīz melns, kājas — sarkanīgas.

Mātītei mugurpuse ir zilganpelēka, vēderpuse raiba, rūsgandzeltena. Mātīte un jaunie putni ir ļoti līdzīgi bezdelīgu piekūna jaunajiem putniem un atšķiras vienīgi ar gaišāku pieres augšdaļu.

Padomju Savienības teritorijā kukaiņu piekūna ligzdošanas areālā ietilpst meža un mežastepes zona no Karēlijas un Aizkarpatu apgabala līdz Viļujai, Lejas Tunguskas augštecei un Irkutskai austrumos. Ziemeļos izplatības apgabals iet līdz Arhangeļskai, Obas lejtecei un Ļenas vidustecei, uz dienvidiem — līdz Priekškaukā-zam, Ziemeļkazahijai, Altaja priekškalnēm un Minusinskai.

Ārpus PSRS kukaiņu piekūns sastopams Ungārijā, Rumānijā, Bulgārijā un Dienvidslāvijā.

Latvija atrodas kukaiņu piekūna ligzdošanas areāla ziemeļrietumu perifērijas joslā. Pie mums kukaiņu piekūns acīmredzot ir sporādiski ligzdojoša un neregulāri caurceļojoša suga. Speciālajā literatūrā ir norādījumi par atsevišķiem šis sugas ligzdošanas gadījumiem vai to iespējamību — galvenokārt republikas austrumdaļā [1. 2].

20. gs. pirmaja puse uzlūkots gan par ļoti retu ligzdotāju un retu caurceļotāju [3—6j, gan arī vienīgi par caurceļotāju [7J. Literatūrā atrodamas ziņas vismaz par trim konkrētiem ligzdošanas gadījumiem: Vecgulbenes apkārtnē un Sedas tīrelī Strenču apkārtnē, kā ari Kurzemē — bijušajā Talsu mežniecībā [lļ. Šeit tomēr piebilstams, ka dažkārt šo ziņu pareizība tikusi apšaubīta [8].

Pieļaujams, ka ari pašreiz republikas austrumdaļā atsevišķi pāri varētu ligzdot vismaz sporādiski. Tā, piemēram, 1978. gadā kukaiņu piekūna pāris ligzdošanas periodā tika novērots Ludzas rajonā [2]. Kukaiņu piekūna ligzdošana ir droši pierādīta Igaunijā.

Kukaiņu piekūns ir gājputns, kas ligzdošanas apgabalā pārrodas aprīļa beigās — maija sākumā, aizceļo augustā — septembri. Ziemo Āfrikas vidus un dienvidu daļā.

Sai sugai ir raksturīgas periodiskas invāzijas. Invāzijas gados jūlijā — augustā arī mūsu republikai caurceļo daudz lielāks īpatņu skaits nekā parasti [9—11].

Invāzijas laikā caurceļotāji lielākā skaitā novērojami atsevišķās vietās, kur ir īpaši labvēlīgi barības apstākļi (daudz spāru u.c. lidojošu kukaiņu), piemēram, Engures ezera tuvumā. Putni Latvijā ieceļo no areāla centrālajiem apgabaliem, kas atrodas uz au-strumiem no mūsu republikas, un dodas rietumu virzienā.

Kukaiņu piekūna ligzdošanas biotops ir nelieli mežu masīvi un birztalas atklātu vietu tuvumā, dažkārt ari parki un dārzi. Kukaiņu piekūns ligzdo vecās krauķu, vārnu un žagatu ligzdās, reizēm ari apdzīvotās krauķu kolonijās. Šajās kolonijās kukaiņu piekūns arvien cenšas aizņemt tās ligzdas, kas atrodas visaugstāk kokos. Areāla centrālajā daļā kukaiņu piekūnam piemīt tieksme ligzdot pa vairākiem pāriem vienkop. Tā dažkārt izveidojas pat vairākus desmitus pāru lielas kolonijas. Ligzdojot izklaidus pa atsevišķiem pāriem, visbiežāk apmetas vecās žagatu un vārnu ligzdās. Dažkārt kukaiņu piekūna ligzda atrasta pat koka dobumā. Ligzdošanai ieņemtajās vecajās ligzdās kukaiņu piekūns nekādu jaunu izklājuma materiālu nenes.

Gadā viens perējums. Pilnā dējumā mēdz būt 3—5 (2—7) olas. Olas ir baltas vai rūsganbrūnas, biezi klātas ar tumši sarkanbrūniem raibumiem. Līdz ar to reizēm olas izskatās pilnīgi tumšas. Olu vidējie izmēri 36,8x29,2 mm. Perēšana ilgst 22—23 dienas, reizēm — līdz 27 dienām. Perē tēviņš un mātīte. Katra dzimuma līdzdalība perēšanā ir individuāli ļoti atšķirīga dažādiem pāriem. Divas pirmās nedēļas pēc mazuļu izšķilšanās tos silda un baro mātīte. Vēlāk mātīte arī piedalās barības iegūšanā un medi kukaiņus un vardes. 26—28 dienu vecumā mazuļi sāk lidot un atstāj ligzdu, lai gan vēl 3—4 dienas uzturas tās tuvumā. Pēc pāris nedēļām mazuļi kļūst patstāvīgi.

Kukaiņu piekūns ir galvenokārt en-tomofāgs un pārtiek no dažādiem kukaiņiem (spārēm, vabolēm), taču reizēm ķer ari vardes, abiniekus un pat peļveidlgos grauzējus.

Par nelikumīgu kukaiņu piekūna vajāšanu noteikta atlīdzība — 200 rubļi par katru iznicināto īpatni neatkarīgi no tā vecuma un dzimuma (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Par zaudējumiem, kas dabai nodarīti, izpostot kukaiņu piekūna ligzdu vai vācot olas, attiecīgā takse ir piec-kārtlga salīdzinājumā ar minēto.

Kukaiņu piekūns ir iekļauts VFR, Igaunijas PSR, Baltkrievijas PSR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra: 1. Korrespondenzblatt.... 1939. 2.

Столбов, 1981. 3. Stoll, 1904. 4. Loudon, 1909. 5. Grosse, Transehe,

1929. 6. Transehe, Sināts, 1936.

7. Тауринып, Вилкс, 1949. 8., 9. Transehe, 1965, 1940. 10., 11. Viksne, 1971, 1981.

51. Lauka piekūns Falco tinnunculus L.

Kestrel

Обыкновенная пустельга

Piekunveidīgo (plēsīgo) putnu karta —

Falconi formes

Piekūnu dzimta — Falconidae

Lauka piekūns ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Lauka piekūns, tautā dēvēts arī par peļu vanadziņu (masa ap 200 g), ir apmēram kovārņa lieluma putns ar sarkanbrūni dzeltenīgu apspalvojumu. Aste ar tumšām škērssvltrām un melnu joslu galā. Medījumu izlūkojot, plivinās gaisā uz vietas.

Padomju Savienībā lauka piekūna plašais ligzdošanas areāls aptver valsts lielāko daļu no rietumu robežas līdz Kolimas augštecei, Magadanai un Piejūras novadam. Uz ziemeļiem izplatības robeža sniedzas Kaņina pussalā līdz 67. z.pl. grādam, pie Pečoras, Urālos un pie Obas — līdz 64. z.pl. grādam, pie Jeņisejas — līdz 60. z.pl. grādam, pie Kolimas — līdz 68. z.pl. grādam. Izplatības apgabala dienvidu robeža atrodas aiz mūsu valsts robežām.

Ārpus PSRS lauka piekūns_ mājo Yiduseiropā un Rietumeiropā, Āfrikā, Āzijas dienviddaļā, izņemot Indoķīnas un Indostānas pussalu.

Kaut gan lauka piekūna areālā atrodas visa Latvijas teritorija, mūsdienās tas šeit sastopams ļoti nevienmērīgi un reti. Skaits republikā ir stipri samazinājies.

20. gs. pirmajā pusē viens no parastākajiem dienas plēsīgajiem putniem Latvijā un visbiežāk sastopamā pie-kūnu suga neapšaubāmi ir lauka piekūns, kas tolaik bija sastopams praktiski jebkurā piemērotā lauku ainavā [1—3]. Bet jau 50.—60. gados lauka piekūna populācijas īpatņu skaits mūsu republikā saruka vairākkārtīgi [4,5]. Arī tagad lauka piekūna populācija atrodas dziļa ekoloģiska pesimuma stāvoklī jeb, precīzāk izsakoties, pašlaik ir saglabājušās kādreiz plaukstošās populācijas niecīgas paliekas. Acīmredzot ligzdo vairāki desmiti pāru.

Lauka piekūna izzušanas cēloņi nav visai skaidri. Nozīmīga var būt intoksikācija ar pesticīdiem, uz ko netieši norāda tas, ka lauka piekūna skaits krasi samazinājās pēc hloror-ganisko un citu augsti toksisko pesticīdu nekontrolētas lietošanas perioda lauksaimniecībā un citās nozarēs. Bez tam arī visa modernās lauksaimnieciskās ražošanas struktūra — lauku masivizācija, lauku robežjoslu izzušana —, kā arī peļvei-dīgo grauzēju skaita samazināšanās ir izrādījusies ekoloģiski nelabvēlīga šai sugai.

Lauka piekūns ir gājputns, kas ligzdošanas vietās atgriežas samērā agri — marta beigās vai aprīļa sākumā. Aizceļo septembrī — oktobrī. Dažkārt apdzīvotu vietu tuvumā atsevišķi īpatņi novēroti arī pārziemojam. Ziemo Viduseiropā un Rietumeiropā, Vidusjūras reģionu ieskaitot, arī Āfrikā.

Lauka piekūna ligzdošanas biotops Latvijā ir lauku ainavas, kur meži un birztalas mijas ar laukiem un pļavām. Šeit, tāpat kā attiecībā uz vairākām citām senāk parastām sugām, prasās pēc piebildes — kādreizējais vai potenciālais ligzdošanas biotops, jo šā biotopa iemītnieki tagad diemžēl kļuvuši pārāk reti. Vārdu sakot, ir radusies nenormāla neatbilstība starp sugas plašo dzīves telpu un niecīgo saglabājušos īpatņu skaitu. Sis gadījums ir jo spilgts piemērs tam, ka faktiski jautājums par kādas putnu sugas biotopu un tā noderību ligzdošanai ir daudz sarežģītāks, nekā pirmajā acumirklī šķiet. Dažkārt var izrādīties, ka, lai gan kopumā kādas konkrētas sugas biotops, piemēram, no tā ainaviskās struktūras viedokļa visumā ir labi saglabājies, tomēr tas vairs neatbilst šīs sugas specifiskajām dzīvesvietas izvēles prasībām. Tad nereti nākas konstatēt, ka laika gaitā notikušas tādas pārmaiņas, kuru rezultātā zudusi kāda tieši šai sugai vi-

tāli nepieciešama vides īpašība, mainījusies vides kvalitāte. Tieši tas ļauj uzlūkot daudzas sugas par jutīgiem dabiskās vides stāvokļa bioindikato-riem. Turpretī, vērtējot vizuāli, šādas pārmaiņas var palikt nepamanītas pat speciālistam. Šie katras sugas dzīvesvietas izvēli noteicošie komponenti galīgi noskaidrojami rūpigos pētījumos un eksperimentos.

Latvijas apstākļos lauka piekūns parasti ligzdo kokos, vecās vārnvei-dīgo vai arī dienas plēsīgo putnu ligzdās. Ligzdu ar jaunu materiālu nepapildina, bet dēj uz ligzdas vecā izklājuma. Dažkārt lauka piekūns pie mums novērots ligzdojam dažādos torņos vai arī augstu celtņu nišās. Rīgā, piemēram, šāds ligzdošanas veids ticis novērots Zinātņu akadēmijas augstceltnē, krematorijā un Pētera baznīcā. Parasti šajā gadījumā lauka piekūns dēj kādā vecā baloža vai kovārņa ligzdā. Ligzdas vietu izvēlas tēviņš. Gadā viens, dažkārt divi perējumi. Latvijā, šķiet, perē tikai reizi gadā. Pilnā dējumā 4—6 (3—9) olas. Olu krāsa, kā arī punktu un plankumu veidotais zīmējums mēdz būt visai dažāds. Pamatkrāsa mainās no netīri baltas līdz pelēkdzeltenai vai dzeltenīgi rūsganai, to ļoti blīvi pārklāj rūsganbrūni, sarkanbrūni vai violeti pelēki plankumi un punkti. Nereti šie raibumi veido ap olu raksturīgu tumšu gredzenu. Olu vidējie izmēri 38,7x31,0 mm.

Perēšana ilgst 27—31 dienu. Lielākoties perē mātīte. Mātīte arī baro un silda izšķīlušos mazuļus, bet tēviņš piegādā barību. Pēc 12—20 dienām mazuļi apspalvojas. Šajā laikā sāk medīt mātīte. Pēc 22 dienām mazuļi ligzdā atnesto barību uzņem patstāvīgi. Lidspēju lauka piekūna mazuļi iegūst 27—29 dienu vecumā. Taču vēl dažas nedēļas pēc tam tos aprūpē vecie putni.

Lauka piekūna barība ir peļveidīgie grauzēji, citi sīkie zīdītājdzīvnieki, kukaiņi, bet dažkārt arī ķirzakas un putni.

Medījot lauka piekūns bieži vien gaisā apstājas pilnīgi uz vietas kā diegā iekarināts. Šāda «karāšanās» gaisā, ko lauka piekūns panāk, spārnus ātri plivinot, palīdz tam saskatīt medījumu.

Par lauka piekūna nogalināšanu vai turēšanu gūstā noteikta atlīdzība sakarā ar medību saimniecībai un dabai nodarīto zaudējumu 200 rubļu par vienu īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Analoga atlīdzība par lauka piekūna ligzdas izpostīšanu vai tā olu vākšanu ir pieckārtīga salīdzinājumā ar taksi par viena īpatņa iznīcināšanu.

Lauka piekūns ir iekļauts atsevišķu savienoto republiku, piemēram, Lietuvas PSR, sarkanajās grāmatās.

Literatūra: 1. Grosse, Transehe, 1929. 2. Tay-риньш, Вилкс, 1949. 3. Vilks, 1943. 4. Вилкс, 1968. 5. Каспарсон,

1970.

52. Purva baltirbe Lagopus lagopus (L.)

Willow grouse

Белая куропатка

Vistveidigo putnu karta — Galliformes Fazānu dzimta — Phasianidae

Baltirbe ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Baltirbe (masa 0,6—0,8 kg) ir apmēram vārnas lieluma putns ar ļoti savdabīgu, dažādos gadalaikos stipri atšķirīgu apspalvojuma krāsu. Vasarā tā ir rūsganbrūna, izņemot sniegbalto ķermeņa apakšpusi, spārnus un arī kājas. Interesanti, ka līdz pat nagiem apspalvotā baltirbes kāja ļoti atgādina zaķa kāju. Pēcriesta spalvu tērpā — rudeni un ziemā — baltirbe kļūst pilnīgi balta. Melnas ir vienīgi malējās stūrspalvas (astes spalvas). Pavasari baltajam baltirbes tēviņam galva ir rūsganbrūna.

Baltirbes pamatareāls aptver plašas teritorijas PSRS ziemeļu rajonos — ziemeļos līdz Ziemeļu Ledus okeāna piekrastei, austrumos līdz Kamčatkai un Sahalīnai. Ligzdo ari dažās salās — Kolgujevas, Jaunsibīrijas un citās. Areāla dienvidu robeža sniedzas līdz Rietumsiblrijas dienviddaļai un Zie-meļkazahijai, bet sporādiski — līdz Baltkrievijai, Baltijas republikām, Dien-vidurāliem un Altaja dienvidu daļai.

Ārpus PSRS baltirbe ligzdo Somijā. Skandināvijas pussalā, Lielbritānijas ziemeļdaļā, Mongolijas ziemeļdaļā, Ķīnā (kalnos) un Ziemeļamerikā. Tātad kopumā baltirbes areāls ir cirkum-polārs.

Jau 20. gs. pirmajā pusē Latvijā baltirbe sastapta visai lokāli — galvenokārt austrumdaļā. Baltirbe ir tundras zonas relikts, kas pie mums saglabājies kopš agrā holocēna. Latvija atrodas sugas areāla dienvidu perifērijā.

Ap 1930. gadu Latvijā ligzdoja līdz 3000 pāru, 1959. gadā — ap 300 pāru [1, 2), bet 60. gadu beigās — ap 100 (250?) pāru [3]. 50. gadu beigās

baltirbe izzūd rietumu un dienvidu rajonos. Sie skaitļi visai uzskatāmi ilustrē baltirbes populācijas katastrofālo sarukšanu. Pēdējos gados tā sastapta tikai dažos lielākajos sūnekļos un tik niecīgā skaitā, ka uz populācijas dabisko atjaunošanos nav vairs ko cerēt. Sls sugas straujo izzušanu veicināja baltirbes izplatības īpatnības — saraustīts (salveida) areāls Baltijas jūras dienvidaustrumu piekrastē, resp., sūnekļi, pret kuriem plaši tika vērsta intensīva antropo-gēnā ietekme. Mūsu gadsimta 50.—60. gados tika uzsākti plaši purvu nosusināšanas un pārveides (meliorācijas) darbi. Līdz ar to daudzas minētās lokālās ekosistēmas vai nu stipri degradējās, vai ari pārstāja eksistēt. Rezultātā no jau tā visai sadalītā un mo-zalkveidīgā baltirbes biotopa izzuda arvien jaunas platības.

Bez tam baltirbes izzušanu veicināja ari tās neatļautā vajāšana un nelabvēlīgie klimatiskie apstākļi ekstremāli siltajās ziemās, it īpaši 30., 50. un 70. gados.

Pamatareālā baltirbes ligzdošanas biotops ir arktiskā krūmu tundra, bet areāla dienvidu apgabalos ari kalnu tundra, krūmāji upju ielejās un mitrās zemienēs, kā ari meža-stepe.

Latvijā baltirbe ligzdo sūnekļu perifērijas joslā un vietās, kur sūneklis apaudzis ar purva priedltēm. Baltirbe mūsu republikā ir nometnieks, lai gan dažkārt ziemā tā izlido baroties uz krūmainām zemienēm ārpus sūnekļa.

Ligzda parasti atrodas kādas prie-dltes pakājē un ir visumā labi nomaskēta ar viršiem, vaivariņiem vai citu augāju. Dažkārt tā ierīkota klajākā vietā. Ligzda patiesībā ir mātītes izkasīta bedrīte, reizēm izklāta ar viršu stiebriņiem, zāli vai sūnām. Ligzdas izklājumā arvien ir ari perējošā putna spalvas un dūnas. Gan perējošās mātītes apspalvojuma, gan ari tās dējuma (olu) krāsa ir maskējoša, uz apkārtējās veģetācijas fona grūti saskatāma.

Gadā viens perējums. Pilnā dējumā parasti mēdz būt 6—11 (4—17) olas. Baltirbes olas ir gaišāk vai tumšāk okerdzeltenas, klātas ar melnganbrū-niem vai sarkanbrūniem raibumiem un lāsēm. Reizēm krāsu sadalījums ir visai nevienmērīgs un līdz ar to arī zīmējums stipri variē. Olu vidējie izmēri 45,8x32,1 mm.

Perēšana ilgst apmēram 18—24 dienas. Perē mātīte, bet tēviņš arvien atrodas ligzdas tuvumā. Perējumā visi mazuļi izšķiļas dažu stundu laikā. Mātīte tos apsilda un vadā. Jau otrā dienā pēc izšķilšanās mazuļi paši sāk uzmeklēt barību: zirnekļus, kukaiņus un to kūniņas, un drīz vien mātīte ar mazuļiem atstāj ligzdu. Baltirbes mazuļiem ļoti strauji aug lid-spalvas. 12—13 dienu vecumā tie jau spēj palidot. Briesmu gadījumā mazuļi prasmīgi slēpjas augājā, bet vecie putni cenšas novērst plēsēja uzmanību uz sevi un to aizvilināt prom. Baltirbju ģimene paliek kopā līdz rudenim, bet ziemā nereti izveido lielākus barus. Ziemā, it īpaši salā un vējainā laikā, guļ zem sniega alās vai biezos krūmos.

Baltirbes ziemas barība ir kārklu, bērzu vai apšu pumpuri un jaunie dzinumi. Ja vien sniega kārta nav pārāk dziļa, tad putns pārtiek arī no melleņu vasām.

Pavasarī un vasarā baltirbe barojas ar dažādām ogām: mellenēm, brūklenēm, dzērvenēm, melnajām vistenēm, lācenēm un zilenēm. Pavasarī putni uzmeklē vecās ogas, kas saglabājušās no iepriekšējā gada, bet vasarā ēd svaigās. Baltirbe labprāt ēd arī dažādu grīšļu un graudzāļu sēklas, kukaiņus un kāpurus.

Ļoti savdabīgi norit baltirbes riests. Vēl pilnīgi tumšā naktī, iekams nav sākusi svīst gaisma, šur tur purva priedulājā iesaucas pirmie tēviņi. Parasti riesta rituāls notiek pirms pāru izklīšanas pa ligzdošanas iecirkņiem. Tēviņi salasās vienkop augstākās ciņainās vietās, kur sniegs jau ir nokusis. Tie ir neparasti trokšņaini un bieži plūcas savā starpā. Vēlāk katrs tēviņš riesto sava ligzdošanas iecirkņa centrā un padzen visus ienācējus. Sākumā tas ar izplestu asti tekā apkārt mātītei, tad, palēcies no kādas augstākas vietas, uzlido apmēram 10 vai vairāk metrus augstu gaisā un, ieslīpi lejup planēdams, izdod ļoti savdabīgu, rupji spalgu kliedzienu «kvak-ke-verrrrr». Zemē nolaidies, tēviņš izdod jau citas skaņas, tādas kā «kavaro-kavaro-kavau-kavau» — tās atgādina tālu suņa rējienu. Laikam gan šo īpatnējo saucienu dēļ vietām Latgalē baltirbi dēvē par kvabru.

Pa dienu putni atpūšas un barojas, bet vēlu vakarā sākas nakts riests, kas ilgst līdz pusnaktij.

Baltirbe ir izteikti monogāms putns, proti, tēviņš dzīvo ar vienu mātīti.

Senāk mūsu republikā baltirbes bija atļauts medīt. Tagad suga atrodas pilnīgā valsts aizsardzībā. Par baltirbes nogalināšanu, ķeršanu vai turēšanu nebrīvē vainīgajai personai ir jāatlīdzina dabai un medību saimniecībai nodarītais zaudējums 200 rubļu apmērā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Par baltirbes ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu atlīdzības apmērs ir pieckārtīgs salīdzinājumā ar iepriekšminēto.

Nepieciešams saglabāt lielākos saimnieciskās darbības nepārveidotos sūnekļus, kur vēl sastopama baltirbe.

Nākotnē izmirušās aborigēnās baltirbes populācijas vietā Latvijā būs ar reintrodukcijas palīdzību jārada šīs sugas jauna populācija tās kādreizējā areāla noteiktā daļā.

Kā savdabīgs tundras faunas relikts baltirbe iekļauta arī mūsu kaimiņrepubliku — Baltkrievijas PSR un Igaunijas PSR — sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Tauriņš, 1960. 2. Тауриньш,

1961. 3. Вилкс, 1968.

53. Laukirbe Perdix perdix (L.)

Partridge

Cepaя Kyponamкa

Vistveidīgo putnu karta — Galliformes Fazānu dzimta — Phasianidae

Laukirbe ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 4. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Laukirbe ir baloža lieluma drukns putns ar pelēcīgi brūnu apspalvojumu. Tēviņam uz krūtīm ir tumšs, pakavveidīgs laukums, mātītei turpretī tas ir vāji iezīmēts vai tā vispār nav. Mātītes masa 350—450 g, tēviņa — 400—500 g.

Padomju Savienībā laukirbes ligzdošanas apgabals ietver stepes un meža-stepes zonu un meža zonas dienviddaļu, sniedzoties uz ziemeļiem līdz 58.—60. z.pl. grādam, vietām pat līdz 64. z.pl. grādam. Areāla austrumu robeža sniedzas līdz Altajam, dienvidu robeža — līdz Azerbaidžānai un Vidusāzijas ziemeļdaļai.

Ārpus PSRS laukirbe sastopama Viduseiropā un Rietumeiropā, Maz-āzijā, Irānas ziemeļrietumu daļā un Ķīnā (Džungārijā).

Latvijā laukirbe sastopama visā teritorijā, taču biežāk tās dienviddaļā [1—3ļ. 19. gs. beigās un 20. gs. sākumā laukirbe uzlūkota par parastu un bieži sastopamu ligzdotāju [4—7]. Tolaik tā Kurzemē sastapta biežāk nekā Vidzemē. Kopš 20. gs. 40. gadu beigām novērota krasa skaita sarukšana un areāla sašaurināšanās dienvidu virzienā [1—3]. Pēc Latvijas PSR Mežsaimniecības un mežrūpniecības ministrijas uzskaišu materiāliem, 1980. gadā uzskaitīts ap 7000 īpatņu. Pašreiz populācija ir stipri izretināta.

Laukirbes skaitu ierobežo vesela virkne faktoru, pirmkārt, intoksikācija ar pesticīdiem, granulētajiem minerālmēsliem un kodinātajām sēklām. Lauk-irbju bojāeju izraisa arī mehanizētie pļaušanas darbi un ligzdošanas biotopu iznīcināšana, kas savukārt saistīta ar lauksaimniecības intensifikācijas pasākumiem — meliorāciju, lauku ma-sivizāciju, robežjoslu likvidēšanu un monokultūru ieviešanu. Atsevišķos gados laukirbju skaitu limitē pārmērīgi savairojušies dabiskie ienaidnieki — lapsa, jenotsuns u.c., kā arī bargās ziemas.

Mūsu republikā laukirbe visumā uzlūkojama par nometnieku. Laukirbe ligzdo pļavās, ganībās, dažādās robežjoslās starp laukiem, grāvmalās, kā ari krūmājos un birztalās, atklātu vietu tuvumā, dažkārt arī kultivētos laukos un dārzos. Ligzda arvien atrodas zemē, parasti diezgan labi zālājā noslēpta, dažkārt pie krūma, neliela kociņa vai pat dzīvžoga. Ligzdu gatavo mātīte viena pati, izkasot zemē nelielu iedobumu un izklājot to ar dažādiem zāļu stiebriņiem.

Dēt sāk aprīļa beigās vai maija sākumā. Gadā ir viens perējums, taču dējumi bieži aiziet bojā. Atkārtotus dējumus reizēm atrod pat vēl augustā. Pilnā dējumā mēdz būt 10—12 (8—24) olas. Dažkārt vienā ligzdā gadās atrast vēl lielāku skaitu olu, līdz 30 un pat 40. Sājos gadījumos tomēr vienā ligzdā ir dējušas divas mātītes. Olas ir vienkrāsainas, taču krāsa stipri variē — no iedzelteni pelēkas līdz sarkanbrūnai un brūnai. Olu vidējie izmēri 35,2x26,8 mm.

Perēšana ilgst 23—25 dienas. Perē

mātīte viena pati, tēviņš uzturas ligzdas apkārtnē. Mazuļi parasti izšķiļas samērā īsā laika intervālā — dažās stundās — un nereti ligzdu atstāj jau pirmajā dienā. Abi vecāki mazuļus aprūpē, silda un aizsargā no lietus. Briesmu gadījumos tēviņš izliekas par ievainotu un aizvilina no mātītes un perējuma plēsējus. Lauk-irbes mazuļi aug ātri. Lidspalvas tiem parādās jau 5.—6. dzīves dienā, pārējās kontūrspalvas — ap 28. dienu. Sākot ar 10—11 dienu vecumu, mazuļi jau spēj planēt, bet 13—16 dienu vecumā tie lido. Jaunie putni paliek kopā ar vecajiem līdz nākamā gada pavasarim.

Ziema laukirbes dzīvo baros — ta sauktajās ķetēs, arī nakšņo blīvā barā pusierakušās sniegā vai pilnīgi zem sniega segas. Dažkārt nakšņo biezā krūmājā. Baroties uzsāk agri no rīta, dienā atpūšas un vēlāk pēcpusdienā atkal barojas. Sniegotās ziemās lauk-irbe bieži uzturas apdzīvotu vietu tuvumā, it īpaši pie kūtīm, fermām un šķūņiem, kur meklē barību, aizvēju un arī cilvēka palīdzību. Aukstās ziemās ar biezu sniega kārtu un periodiskām atkalām daudz laukirbju aiziet bojā.

Pavasarī (martā — aprīlī), līdzko nokūst sniegs, laukirbes sadalās pāros un izklīst. Laukirbe ir tipisks zemes putns, visbiežāk to redz tieši uz zemes. Pa zemi laukirbe tekā ļoti veikli. Laukirbes barībā visnozīmīgākās ir dažādu savvaļas augu sēklas. Izmanto arī kultūraugu sēklas (to skaitā labības graudus), augu dzinumus un lapas, ogas un kukaiņus (vasarā). Mazuļu galvenā barība ir kukaiņi.

Par neatļautu laukirbes vajāšanu noteikta atlīdzība 50 rubļu apmērā par katru iznīcināto īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Par laukirbes ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu noteiktā atlīdzība ir trīskārtīga salīdzinājumā ar taksi par viena īpatņa iznīcināšanu.

Lai stabilizētu laukirbju skaitu, jāīsteno vesela virkne praktisku pasākumu. Svarīgāka loma jāierāda arī laukirbes ligzdošanas biotopa, proti, robežjoslu, saglabāšanai. Stingri jāpilda prasība par lauku mehanizēto pļaušanu no masīva vidus, nevis no malām [8, 9]. Ziemā laukirbes jāpiebaro (ar nezāļu sēklām) un tām jāierīko piemērotas nakšņošanas vietas, kuru apkārtnē jāregulē plēsīgo dzīvnieku skaits.

Laukirbe ir iekļauta vairāku valstu, piemēram, Zviedrijas, sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. . Tauriņš, 1956. 2. Тауриньш,

Вилкс, 1949. 3. Тауриньш, 1966. 4. Lowis, 1893. 5. Loudon, 1909. 6. Grosse, Transehe, 1929. 7. Tran-sehe, Sināts, 1936. 8. Kronītis,

1977. 9. Рекомендации ... , 1981.

54. Paipala Coturnix coturnix (L.)

Quail Перепел

Vistveidīgo putnu kārta —

Galliformes

Fazānu dzimta — Phasiartidae

Paipala ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Pēc izskata paipala (masa 100—150 g) atgādina laukirbi, taču ir par to krietni mazāka — tikai nedaudz lielāka par strazdu. Apspalvojums tai ir dzeltenīgi brūngans. Paipala loti veikli tekā pa zemi, bet spārnos paceļas nelabprāt. Paipalas klātbūtne visdrīzāk nosakāma pēc tās loti raksturīgā skalā sauciena, kas skan kā atkārtots «pikvervikk».

Paipalas ligzdošanas areāls Padomju Savienībā plešas no valsts rietumu robežas līdz Baikālam, ziemeļos sasniegdams 61.—64. z.pl. grādu.

Ārpus PSRS paipala mājo Vidus-eiropā_ un Rietumeiropā, Dienvidrietumu Āzijā un Ziemelāfrikā.

Latvija atrodas šīs sugas areāla ziemeļu perifērijas zonā, tādēļ pie mums paipala ligzdo loti reti un sporādiski, biežāk republikas dienviddaļā.

19. gs. beigās un 20. gs. sākumā paipala bijusi Latvijā, it īpaši Kurzemē, vēl puslīdz bieži sastopama ligzdotāja [1, 2]. Taču 20. gs. pirmajā pusē, izņemot atsevišķus gadus, tā kjūst arvien retāka [3, 4]. Atsevišķos gados, piemēram, 30. gadu otrajā pusē un 40. gadu beigās, vietām novērota paipalas skaita īslaicīga palielināšanās (5, G. Lejiņa ziņojums). Turpretī pēdējā laikā paipala sastopama visai reti un sporādiski [6). Pašos pēdējos gados vispār paipalas ligzdošana Latvijā nav droši pierādīta, taču vairākos gadījumos ir izdevies ievākt materiālus, kas liecina, ka vairākās vietās ligzdošanas periodā uzturējušies putni, kuru uzvedība liecinājusi par to ticamu ligzdošanu.

Apsverot iespējamos paipalas skaita samazināšanās cēloņus Latvijā, nedrīkst aizmirst, ka pēdējā laikā šīs sugas skaits dažādu nelabvēlīgu vides faktoru ietekmē un pesticīdu lietošanas dēj samazinājies pat areāla centrālajos apgabalos [7]. Sī agroce-nozēs ligzdojošā suga ļoti cieš no lauku nepareizas mehanizētās novākšanas — pļaujas no masīvu malas uz centru, nelietojot īpašas atbaidīšanas ietaises.

Visai būtisks paipalas skaitu limitējošs faktors ir arī masveida ieguve (medīšana un ķeršana) caurcelošanas laikā atsevišķās vietās Eiropas dienvidos.

Paipala ir vienīgais mūsu vistvei-digais putns, kas veic regulāras migrācijas. Pavasarī tā Latvijā atceļo ap maija vidu, aizceļo augustā — septembrī. Eiropas populācijas putni pārziemo Āfrikas ziemeļu, rietumu un austrumu daļā, kā arī Arābijas pussalā. Paipalas ligzdošanas biotops Latvijā ir kultivēti lauki, zālāji, ne pārāk mitras pļavas un ganības ar bagātīgu veģetāciju. Sākot ar jūniju, var atrast tās ligzdu, kas atrodas nelielā bedrītē uz zemes. Gadā normāli ligzdo vienu reizi, bet vismaz areāla dienviddaļā iespējami arī divi perējumi. Dējumā mēdz būt 9—13 (7—18) pe-lēkdzeltenas, brūngandzeltenas vai olīvbrūnas olas, kas klātas ar meln-ganbrūniem plankumiem vai raibumiem. Olu vidējie izmēri 29,9x23,0 mm. Perē tikai mātīte, un perēšana ilgst vidēji 17 dienas. Paipala ir po-ligāms putns un pastāvīgus pārus neveido. Tāpēc arī tēviņš ligzdas tuvumā neuzturas un nepiedalās mazuļu audzēšanā. Pēc izšķilšanās mazuli ligzdā pavada tikai nedaudzas stundas. Vēlāk mātītes pavadībā tie dodas prom. Paipalas mazuli 11 dienu vecumā jau nedaudz planē, bet vēl pēc astoņām dienām lido.

Paipala ir galvenokārt graudēdājs, kas pārtiek no dažādām sēklām, kā arī no augu svaigajiem dzinumiem, bet vasaras periodā arī no dažādiem kukaiņiem. Arī mazuli sākumā izmanto tikai dzīvnieku izcelsmes barību. No nezāļu sēklām īpaši iecienītas ir sūreņu (PolYgonum sp.) sēklas.

Par paipalas vajāšanu noteikta atlīdzība — 50 rubju par katru nošauto, noķerto vai gūstā turēto īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Valstij atlīdzināmā takse par paipalas

ligzdas izpostīšanu ir pieckārtīga salīdzinājumā ar minēto. Ļoti svarīgs priekšnoteikums paipalas, kā arī citu lauka putnu aizsardzībā ir 1981. g. izstrādāto un PSRS Lauksaimniecības ministrijas akceptēto noteikumu ievērošana. Šie noteikumi paredz, ka, veicot mehanizētos lauku novākšanas darbus, pļauja jāsāk no masīva centra, nevis no malām [8].

Paipala ir iekļauta vairāku Eiropas valstu, piemēram, Zviedrijas, VFR, dažu savienoto republiku (Lietuvas PSR) un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Lowis, 1893. 2. Loudon, 1909.

3. Grosse, Transehe, 1929. 4. Tay-риньш, Вилкс, 1949. 5. Вилкс,

1953. 6. Тауриньш, 1966. 7. Колосов, Лавров, Михеев, 1975. 8. Рекомендации по охране... , 1981.

55. Peleka dzērve Grus grus (L.)

Crane

Серый журавль

Dzervjveidīgo putnu karta —

Giuiiormes

Dzērvju dzimta — Gruidae

Dzērve ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Dzērve (masa 4,5—6,0 kg) ir stārķa

lieluma putns ar garām kājām, pelēku apspalvojumu. Ceļo baros, kāšveida ierindā. Ļoti gracioza gaita.

Pelēkās dzērves ligzdošanas areālā Padomju Savienībā ietilpst galvenokārt ar purviem un mežiem klātās teritorijas no valsts rietumu robežas un gandrīz līdz Ohotskas jūrai. Uz ziemeļiem šīs sugas izplatības robeža valsts Eiropas daļā sniedzas līdz mežatundrai, Sibīrijā līdz 65.—66. z.pl. grādam (ziemeļaustrumu daļā līdz 66. z.pl. grādam). Līdz ar intensīvo purvu nosusināšanu dzērves izplatības apgabala dienvidu robeža strauji atkāpjas.

Ārpus PSRS pelēkā dzērve mājo Viduseiropā un Rietumeiropā, Maz-āzijā, Mongolijas ziemeļdaļā.

Latvijā dzērve ligzdo visā teritorijā, taču nevienmērīgi. Pie mums tā arvien uzlūkota par parastu un vispārpazīstamu putnu, ko var apliecināt arī dzērves nozīmīgā vieta latviešu folklorā. Kā parasts un bieži sastopams ligzdotājs dzērve minēta vēl 20. gs. sākumā speciālajā literatūrā [1, 2ļ.

Lai gan precīzu ziņu par to trūkst, ir pamats pieņemt, ka vēl mūsu gadsimta sākumā Latvijā ligzdojuši vairāki simti — vismaz ap 300—500 — pāru dzērvju. Diemžēl konkrētas ziņas par dzērves ligzdošanu pat mūsu gadsimta pirmajā pusē ir ļoti trūcīgas un skar tikai atsevišķas vietas [3—6]. Taču zīmīgi ir tas, ka jau 30.—40. gados vietām tiek novērota skaita samazināšanās [6, 7]. Pēc 1970. gada aptaujas datiem iznāca, ka Latvijā ligzdo ne vairāk par 100 pāriem dzērvju [8ļ. Tomēr vēlāk ievāktās ziņas ļauj secināt, ka minētais vērtējums bijis stipri pazemināts. Protams, nav šaubu, ka dzērves vietējā ligzdojošā populācija ir stipri izretināta. Taču, neraugoties uz to, 70. gadu beigās — 80. gadu sākumā Latvijā, domājams, ligzdoja vismaz 150—200 pāru dzērvju. Parasti vienā purvā ligzdo 1—3, reti kad lielāks skaits pāru. Tikai nozīmīgākajos purvu masīvos to var būt krietni vairāk: Teicu purvā 15—25 pāri [J. Stalidzāna ziņojums), Cenas tīrelī 10—15 pāri [9J, Lielajā Ķemeru tīrelī 1953. gadā 6—8 pāri [E. Tauriņa ziņojums), pēdējā laikā — tikai

2—4 pāri [10).

Dzērvju skaits samazinās sakarā ar ligzdošanas biotopu straujo izzušanu, ko izraisa purvu un citu pārpurvotu vietu nosusināšana un sūnekļu izstrāde kūdras ieguvei. Šos dzērvju ligzdošanas vietu samazināšanās tempus un apmērus, iespējams, tā grūti uzreiz aptvert un iedomāties cilvēkam, kas pats nav purvus izstaigājis un iepazinies ar situāciju tajos. Taču sūnekļu ekoloģisko sistēmu un to dzīvnieku (it īpaši putnu) dabiskās vides degradēšanās un izzušanas process tiešām ir ļoti plašs. Vācot informāciju par dzērves ligzdošanas vietām, autoram republikas mežniecībās pārāk bieži nācās dzirdēt gandrīz vai trafaretu atbildi: «Senāk ligzdoja, pēc meliorācijas vairs nav.» Parasti ikdienā šos faktus esam ignorējuši un uzlūkojuši par nebūtiskiem. Sak, kas nu tur liels, ja viena vai otra saimnieciska objekta realizācijas gaitā aizies bojā 1—2 dzērvju ligzdošanas vietas. Bet ja tā notiek visur, ja tas atkārtojas neskaitāmas reizes visos rajonos, pat gandrīz vai katrā plašākā saimniecībā? Atsevišķie un tālab šķietami nenozīmīgie nodarījumi dabai un faunai laika ritumā summējas un kopējie zudumi ir ļoti nozīmīgi. Un tad nu pēkšņi pārliecināmies, ka pamazām vien, nemaz nemanot, jau esam iznīdējuši vienas vai otras vietējās populācijas ievērojamu daļu.

ķoti nelabvēlīgi dzērvju ligzdošanu ietekmē cilvēka klātbūtne ligzdošanas laikā. Izbiedēto putnu prombūtnē ne tikvien aiziet bojā aizperēto olu embriji, bet arī ligzdas pastiprināti izposta dažādi plēsīgie zīdītājdzīvnieki un putni (kraukļi). Dzērve ir gājputns, kas Latvijā pārrodas aprīlī, reizēm jau marta beigās. Aizceļo, sākot ar augustu un līdz oktobrim ieskaitot. Austrumeiropas populāciju dzērves ziemo Ziemeļrietumu Āfrikā un Aus-trumāfrikā, nelielā skaitā arī Dienvid-eiropā. Liels skaits dzērvju mūsu republikai caurceļo. Dzērves lido baros, parasti veidojot kāša ierindu. Pavasarī tūlīt pēc dzērvju atlidoša-nas var novērot interesantas un neaizmirstamas šo putnu riesta spēles — savdabīgu kustību rituālu, kurā piedalās vienlaikus daudzi putni. Reizēm kustības pavada trompetes pūtienam līdzīgas skaņas. Vēlāk dzērves sadalās pa pāriem un aizņem savu (parasti jau iepriekšējos gados izmantoto) ligzdošanas iecirkni. Kad dzērves sadalījušās pa pāriem, šīs «dejas» izpilda katrs tēviņš savas mātītes tuvumā. Tas lēkā uz vietas, izpleš astes spalvas, atliec galvu tālu atpakaļ, reizēm pietupstas un, spārnus izpletis, staigā un lēkā mātītei apkārt, reizēm tver ar knābi un met gaisā sīkus zariņus.

Jaunie putni pirmo reizi izveido pārus tikai trešajā dzīves gadā, bet līdz tam purvos uzturas barā visu vasaru.

Latvijas apstākļos dzērve ligzdo galvenokārt sūnu un zāļu purvos, bet reizēm arī citās pārpurvotās vietās. Dzērves ligzda atrodas purvā uz zemes, nereti uz kādas saliņas purvezerā vai dzelvē, dažkārt slīkšņainā niedrājā, uz ciņa un citās — visbiežāk pārpurvotās — vietās. Ligzdas pamats parasti veidots no apkārtnē izplūktiem augāja komponentiem — sūnām, grīšļiem un citiem augiem.

Dzērve ļoti slēpj savu ligzdu un ievēro apbrīnojamu piesardzību, lai neatklātu tās atrašanās vietu. Šai nolūkā viens no putniem arvien novēro ligzdas apkārtni un, ieraugot tuvojamies cilvēku, savlaicīgi brīdina ligzdā

sēdošo putnu. Savukārt tas, brīdinājumu saņēmis, nekad tūlīt no ligzdas neceļas spārnos, bet aši atstāj to un skriešus dodas projām, slēpdamies aiz dažādiem apvidus aizsegiem — niedrāja, purva prieditēm vai krūmiem. Un tikai attālāk prom no ligzdas putns beidzot paceļas spārnos.

Dzērvei mēdz būt viens perējums gadā. Pilnā dējumā divas (1—3) olas. Olu krāsa stipri variē. Tās ir vai nu zilganpelēkas, vai brūnganzaļganas, klātas ar lielākiem iesarkanpelēkiem pamatplankumiem un tumši olivbrū-niem segplankumiem un raibumiem. Olu vidējie izmēri 96,4x62,3 mm.

Perēšana ilgst 28—30 dienas, un tajā bez mātītes piedalās ari tēviņš, kaut gan pēdējais lielākoties uzņemas apkārtnes uzraudzību. Dzeltenbrūnām pūkām klātie dzērves mazuļi izšķiļas ar apmēram divu dienu intervālu un pēc 3—4 dienām atstāj ligzdu. Šajā periodā tie vēl ir diezgan vārgi, kājās ilgi nostāvēt nevar, pārvietojoties ķeras zālē un klūp, taču briesmu gadījumos pieplok zemei un prasmīgi slēpjas augājā. Mazuļu vadāšanā un audzēšanā aktīvi piedalās ari tēviņš.

Pirmās četras nedēļas pelēkās dzērves mazuļi ir klāti ar pūku tērpu, pēc sešām nedēļām tie jau ir pilnīgi apspalvojušies, bet 10 nedēļu vecumā kļūst patstāvīgi. Jūlija nogalē jaunās dzērves ir lidotspējigas.

Pelēkās dzērves bariba ir ļoti daudzveidīga, lai gan visumā dzērve tiek uzlūkota par augēdāju putnu, kas barojas ar dažādām augu daļām (lapām, dzinumiem, sēklām, saknītēm) un ogām. Taču dzērve ķer ari kukaiņus, vardes, ķirzakas, čūskas, peļveidigos grauzējus un pat sīkus putnus un to mazuļus. Tāpat visai labprāt tā barojas (vasaras nogalē) ar dažādiem labības graudiem (rudzi, kvieši, prosa) un pat ar zirņiem.

Par dzērves nelikumīgu vajāšanu noteikta atlīdzība par dabai nodarīto zaudējumu 200 rubļu apmērā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Pelēkās dzērves ligzdošanas vietu saglabāšanā svariga nozime ir veselai virknei republikas purvu un dzērvenāju liegumu. Taču visnozīmīgākā dzērves ligzdošanas un neligzdojošo īpatņu apmešanās vieta Latvijā atrodas purvu rezervātā «Teici». Tomēr ar to vien nepietiek, lai saglabātu vietējo populāciju. Visās vēl saglabājušajās dzērves ligzdošanas vietās ir nepieciešams novērst vides ekoloģisko apstākļu degradēšanos šo teritoriju pārveides vai saimnieciskās apguves dēļ. Ligzdošanas vietās vairošanās periodā nepieciešams novērst jebkādus traucējumus.

Dzērve ir iekļauta ari Zviedrijas, VDR, VFR, Ukrainas PSR, Lietuvas PSR, Igaunijas PSR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Loudon, 1909. 2. Grosse, Tran-sehe, 1929. 3. Brandt, 1942. 4.

Grosse, 1942. 5. Vilks, 1943. 6.

Kalniņš, 1970. 7. Тауриньш, Вилкс, 1949. 8. Spuris, Lapiņa, Vīksne,

1974. 9. Baumanis, 1980. 10. Petriņš, 1982.

56. Mazais ormamtis Porzana parva (Scop.)

Little crake

Малый погоныш

Dzervjveidīgo putnu karta —

Gruiformes

Dumbrvistiņu dzimta — Rallidae

Mazais ormanītis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 3. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Mazais ormanītis ir strazda lieluma putns ar brūnganu apspalvojumu. Masa ap 50 g. Ķermeņa sānos ir melnbaltas joslas. Tēviņam kakls un vēder-puse pelēka, mātītei dzeltenbrūna. Knābis un kājas zaļganas. Uzturas virsūdens augāja slīkšņās. Bieži peld, veikli skraida. Grūti novērojams putns, jo dzīvo augājā paslepus.

Padomju Savienībā mazā ormanīša ligzdošanas areāls ietver valsts Eiropas daļu uz ziemeļiem līdz Igaunijai, Ribinskas ūdenskrātuvei un Tatāri-jas APSR, kā arī Rietumsibīrijas dienviddaļu (uz austrumiem līdz No-vosibirskai un Barnaulai) un Kaza-hijas ziemeļdaļu. Sporādiski sastopams arīVidusāzijā.

Ārpus PSRS ligzdo Viduseiropā un Rietumeiropā, Mazāzijā un Ziemeļ-āfrikā.

Latvijā mazais ormanītis sastopams galvenokārt republikas dienviddaļā. Tā ligzdošanas areāla ziemeļu robeža iet caur Latviju. Jau 19. gs. beigās mazais ormanītis minēts kā Latvijā reti ligzdojoša suga [1—3], turklāt nosaukta tikai viena konkrēta atradne — Babītes ezers. 20. gs. pirmajā pusē uzlūkots par retu vai ļoti retu ligzdo-tāju [4—7]. 30. gados atrasts ligzdojam Lielupes grīvas niedrājā pie Buļļuciema [8], 40. gadu sākumā — arī Lubānas ezerā [9], bet 1952. gadā ligzda pirmoreiz atrasta Engures ezerā [10]. 60. gados Engures ezerā ligzdojuši 20—50 pāri, bet Babītes ezerā ap 10 pāru [llļ. Pēdējos gados sastapts un acīmredzot ligzdo Liepājas, Papes, Kaņiera, Limbažu Dūņezerā un Lobes ezerā, Daugavgrīvas niedrājā un zivju dīķos Upesciemā, Kalnciemā, Nagļos un Sātiņos [J. Baumaņa, J.Vīksnes un M. Strazda ziņojumi).

Visumā tomēr tiek uzskatīts, ka skaits varētu būt nedaudz samazinājies. 70. gados Latvijā ligzdojošās populācijas lielumu lēš ap 50—60 pāriem [P. Blūma ziņojums).

Populācijas lielumu nelabvēlīgi ietekmē augāja (ceru) likvidēšana, tīrot dīķus un regulējot ūdens režīmu aizaugošajos ezeros.

Mazais ormanītis ir gājputns, kas ligzdošanas vietās pārrodas aprīļa beigās vai maija sākumā, aizceļo septembrī. Ziemo Vidusjūras reģiona zemēs un Ziemeļaustrumu Āfrikā.

Mazā ormanīša ligzdošanas biotops ir aizaugošo ezeru slīkšņainās piekrastes ar biezu augāju no vilkvālītēm, meldriem, niedrēm vai ar citu virsūdens veģetāciju.

Pēc P. Blūma datiem (11], Latvijā mazā ormanīša ligzdas atrastas tikai peldošās un staignās vietās — niedru, vilkvālīšu vai ezeru meldru audzēs un krāvumos tuvu pie ūdens —, parasti grūti pieejamās vietās, arvien lieliski paslēptas. Pretstatā ormanītim mazais ormanītis pie mums nekad neligzdo piekrastes pļavās vai saliņās, kas apaugušas ar zāli. Mazā ormanīša ligzdas materiāls ir sausi vilkvālīšu gabaliņi vai niedru lapas, kam dažkārt piejaukti arī ezeru meldri. Ligzda atgādina bļodiņu ar augstām malām.

Iespējams, ka gadā divi perējumi. Dēšanu pie mums sāk maija pirmajā vai otrajā dekādē.

Pilnā dējumā ir 4—8, reizēm līdz 11 olām. Olas ir gaiši dzeltenas, dzel-tenbrūnas vai zaļganpelēkas, biezi klātas ar sīkiem brūniem punktiem. Reizēm šie punkti saplūst kopā un ola izskatās tumšbrūna. Olu vidējie izmēri 33,1 x23,8 mm.

Perēšana ilgst 20—21 dienu. Mazuļus perē un aprūpē abi vecie putni. Mazuļi sāk lidot 45—50 dienu vecumā.

Mazais ormanītis barojas ar kukaiņiem, tārpiem un citiem bezmugurkaulniekiem, kas mājo aizaugušu

ūdenstilpju piekrastēs, kā ari ar augiem.

Par mazā ormanīša nelikumīgu vajāšanu noteikta atlīdzība 50 rubļu apmērā, bet par tā ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu zaudējumi jāatlīdzina pieckārtīgā apmērā salīdzinājumā ar minēto taksi par viena īpatņa iznīcināšanu (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Mazais ormanītis ir iekļauts arī VFR un Igaunijas PSR sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Russow, 1880. 2. Sawitzky, 1899.

3. Löwis, 1893. 4. Loudon, 1909. 5. Grosse, Transehe, 1929. 6. Transehe, Sinats, 1936. 7. Тауриньш,

Вилкс, 1949. 8. Rācenis, 1942. 9. Kalniņš, 1970. 10. Mihelsons, 1960. 11. Blūms, 1967.

57. Grieze Сгех crex (L.)

Corncrake Коростель

Dzērvjveidīgo putnu kārta — Gruiformes

Dumbrvistiņu dzimta — Rallidae

Grieze ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 3. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Grieze ir nedaudz lielāka par strazdu (masa 120—200 g), ķermeņa apspalvojums pārsvarā dzeltenbrūns. Sāni un zemaste ar kastaņbrūnām šķērssvītrām. Spārni sarkanbrūni. Aste īsa. Veikli skrien un slēpjas zālē.

Redzēt griezi izdodas reti. Visvieglāk nosakāma pēc raksturīgā sauciena, kas skan kā daudzkārt atkārtots «kreks-kreks» un ko visbiežāk dzird vakaros un naktīs.

Padomju Savienībā griezes izplatības apgabals plešas no valsts rietumu robežas līdz Jakutskai un Baikālam. Izplatības robeža uz ziemeļiem iet līdz 62.—64. z.pl. grādam, uz dienvidiem līdz Kazahijas un Vidusāzijas tuksnešu rajoniem.

Ārpus PSRS griezes ligzdošanas areālā ietilpst Viduseiropa, Rietumeiropa un Mazāzija.

19. gs. beigās un 20. gs. sākumā grieze Latvijā bijusi bieži sastopama ligzdotāja [1—6J. To apstiprina arī atsevišķi ornitofaunistiski pētījumi, kas veikti dažādos Latvijas novados 20.—40. gados (7—10). Attiecībā uz griezes izplatību tiek minēts, ka republikas austrumu daļā tā sastopama visbiežāk [5, 6].

Turpretī pēdējos gadu desmitos griezes populācija republikā stipri sarukusi un reti kur vairs ligzdošanas sezonā dzirdamas vairāk par 1—2 putnu balsīm vienkopus. Acīmredzot skaits samazinājies vairākkārtīgi salīdzinājumā ar agrāko. Griezes skaita samazināšanos izraisījušas dažādas pēdējos gadu desmitos notikušās izmaiņas apkārtējā vidē. Šis process vismaz daļēji saistīts ar plaši izvērstajiem meliorācijas darbiem — zemo palieņu pļavu likvidēšanu, iztaisnojot un pārveidojot raktos novadgrāvjos daudzas līkloču upītes. Nav izslēgts, ka limitējoša loma ir intoksikācijai ar lauksaimniecībā lietojamajām ķimikālijām. Ārkārtīgi negatīvi griezes vietējo populāciju ietekmē zālāju un labības mehanizētā pļauja, ko veic virzienā no lauka malas uz centru. Tā aiziet bojā līdz 25% griežu [11].

Grieze ir gājputns, kas aprīļa beigās — maija sākumā atgriežas ligzdošanas vietās Latvijā, aizceļo augusta

beigās — septembri. Migrē nakti. Ziemo Vidusjūras reģiona zemēs, Āfrikas centrālajā un dienvidu daļā.

Griezes ligzdošanas biotops ir mitras pļavas, zālāji un labības lauki. Pirmo laiku pēc atceļošanas, kamēr vēl nav sazaļojuši zālāji, grieze klusē. Kad zāle paaugusies un grieze jūtas drošībā, tēviņš sāk skandināt savu primitīvo riesta dziesmu, kas īpaši azartlga kļūst maija beigās — jūnija sākumā, tad tā skan caurām naktīm un nereti ari vēl dienā.

Grieze ligzdo uz zemes, kur nelielā iedobumā vai padziļinājumā starp biezu zāli atrodas tās ligzda, kas izklāta ar sausiem zāles stiebriņiem.

Gadā griezei ir viens perējums. Latvijā grieze sāk dēt maija beigās — jūnija sākumā. Pilnā dējumā ir 7—12 (6—14) olas. Olu krāsa griezei ir visai mainīga. Olas mēdz būt gan zaļgan-pelēkas, gan olīvbrūnas, gan brūngan-dzeltenas vai dzeltenas, klātas ar violeti pelēkiem pamatplankumiem un sarkanbrūniem vai purpursarkaniem raibumiem vai punktiem. Olu vidējie izmēri 36,3x26,0 mm.

Perēšana ilgst 19—21 dienu. Perē tikai mātīte. Mazuļi parasti izšķiļas ātri — cits pēc cita — un drīz vien atstāj ligzdu. Pirmās 3—4 dienas tos baro vecāki. Vēlāk mazuļi veco putnu pavadībā paši meklē barību. Lidot mazuļi sāk apmēram piecu nedēļu vecumā, bet pilnīgi apspalvojas 7—8 nedēļu veci.

Griezes barība ir kukaiņi, to kūniņas, kāpuri un gliemji, kā ari dažādu kultūraugu un savvaļas augu sēklas.

Atlīdzināmā summa par griezes nelikumīgu vajāšanu ir 50 rubļi par katru ievainotu, nogalinātu, noķertu vai nebrīvē turētu īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Par griezes ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu noteiktā atlīdzība ir pieckārtlga salīdzinājumā ar taksi, kas noteikta par viena īpatņa iznicināšanu.

Sugas praktiskās aizsardzības jomā ārkārtīgi svarīgi ir ievērot noteikumu, ka labības lauks vai zālājs ar mehanizētajiem pļaušanas agregātiem arvien būtu jāpļauj virzienā no masīva centra uz malām [12], nevis otrādi.

Ir nepieciešams novērst griezes, kā ari dažu citu dzīvnieku masveida bojāeju lauksaimniecības darbu gaitā, ieviešot minēto pļaujas kārtību un lietojot īpašas atbaidīšanas ierīces [13]. Tāpēc ari lauksaimniecības darbinieku vidū plašāk jāpropagandē šie faunas aizsardzības praktiskie atzinumi un pieredze.

Grieze ir iekļauta Zviedrijas, VDR, VFR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Russow, 1880. 2. Löwis, 1893.

3. Loudon, 1909. 4. Grosse, Transehe, 1929. 5. Тауриньш, Вилкс, 1949. 6. Tauriņš, 1956. 7. Rācenis,

1942. 8. Transehe, 1942. 9. Vilks,

1943. 10. Kārniņš, 1970. 11. Самусев, Козлов, 1972, cit. pēc Мануш, 1979. 12. Рекомендации по охране. . ., 1981. 13. Kronītis, 1977.

58. Jūrasžagata Haematopus ostralegus L.

Oystercatcher Кулик-сорока

Tartiņveidīgo putnu karta —

Charadriiformes

Jūrasžagatu dzimta — Haematopodidae

Jūrasžagata iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Jūrasžagata (masa 320—400 g) ir gandrīz vārnas lieluma melnbalts tār-tiņputns ar garu oranžsarkanu knābi un samērā īsām sarkanīgām kājām. Ķermeņa apspalvojums ļoti kontrastains: virspuse — melna, apakš

puse — balta. Lidojumā labi redzama plata balta svītra uz spārniem.

Jūrasžagatas ligzdošanas areālu Padomju Savienībā veido atradnes jūru un lielo upju (vietām arī sālsezeru) atklātās piekrastēs valsts Eiropas daļā, Rietumsibīrijā, Pieamūras un Piejūras novados, kā arī Kamčatkas austrumu piekrastē.

Ārpus PSRS jūrasžagata ligzdo Vi-duseiropā un Rietumeiropā, Ziemeļamerikā un Dienvidamerikā, Āfrikas dienvidos, Austrālijā un Jaunzēlandē.

Latvijā izplatīta samērā reti — galvenokārt republikas austrumdaļā. Atradnes zināmas Rīgas līča piekrastē, kā arī Gaujas un Daugavas baseinā.

20. gs. ornitoloģiskajā literatūrā ir dažas norādes par to, ka jūrasžagata nelielā skaitā ligzdo dažu Rīgas līcī ietekošo upju — galvenokārt Daugavas un Gaujas — lejteču rajonos [1—3]. Pēdējos gados Daugavas baseinā ir kļuvušas zināmas vairākas jūrasžagatas ligzdošanas atradnes krietnā attālumā no tās ietekas jūrā: kopš 1977. gada pie Skrīveriem apmēram 90 km no ietekas [4], 1980. gadā pie Pļaviņām apmēram 130 km no ietekas [J. Jerušēvica ziņojums] un 1978. gadā Dvietes apkārtnē apmēram 190 km no Daugavas ietekas jūrā [A. Liepas ziņojums]. Ir vēl arī dažas citas jūrasžagatas atradnes piekrastē vai piekrastes joslas ezeru tuvumā, kur parasti ligzdo viens vai daži pāri: uz dienvidiem no Salacgrīvas

[U. Lipsberga ziņojums], pie Ainažiem, Kuivižiem un Lielupes grīvā [M. Strazda ziņojums], pie Mērsraga [E. Pēterhofa ziņojums], 1978. gadā pie Engures ezera [J. Vīksnes ziņojums], 1977.—1980. gadā pie Lielā Baltezera [M. Strazda ziņojums]. Taču kopumā jūrasžagata Latvijā pašreiz ligzdo nelielā skaitā un populācijas kopskaits nepārsniedz 30 ligzdojošus pārus. Šā putna izplatībā vērojamas divējādas tendences: tieksme izplatīties plašāk sakarā ar Igaunijas populācijas skaita pieaugumu un vienlaikus izzušana no agrākajām ligzdošanas vietām un zemās ligzdošanas sekmes vairumā jauno apmešanās vietu.

Viens no galvenajiem skaitu limitējošiem faktoriem ir traucējumu pieaugums ligzdošanas vietās. Šo traucējošo efektu jau tikai ar savu klātbūtni vien pludmalēs un pie upēm rada arvien pieaugošā atpūtnieku, ūdenstūristu un makšķernieku plūsma.

Jūrasžagata ir gājputns, kas pavasarī pie mums pārrodas aprīlī — maijā. Rudenī aizceļo septembrī — oktobrī. Ziemo dažādās vietās Rietumeiropas un Vidus-eiropas piekrastē, kā arī Ziemeļrietumu Āfrikā. Ceļošanas laikā šo putnu jūrmalā redz diezgan bieži, jo tad bez vietējiem ligzdotājiem tur uzrodas arī daudzi caurceļotāji.

Jūrasžagatas ligzdošanas biotops Latvijā ir jūras piekrastes, kā arī mūsu lielāko upju (Daugavas, Gaujas un Lielupes, bet ne Ventas) lejteču smilšainās un zālainās saliņas.

Pie mums sastopama jūrasžagatas nominālforma. Turpretī citas jūrasžagatas pasugas, kas mājo PSRS vidusdaļā un dienvidu rajonos, ir izplatītas gar lielajām upēm arī tālu iekšzemē.

Ligzda arvien atrodas netālu no ūdens malas nelielā zālājā vai arī pilnīgi klajā vietā liedaga smiltīs. Dējumā parasti trīs (2—4) olas. Tās tiek iedētas nelielā lēzenā bedrītē, kurā vai nu nemaz nav izklājuma, vai arī to

veido daži zāļu stiebriņi, sīki akmentiņi vai gliemežvāki. Olas ir dzeltenīgi brūnganas vai olīvzaļganas, klātas ar violetiem, pelēcīgiem un tumši brūniem plankumiem, svītriņām un punktiem. Olu vidējie izmēri 56,3X Х39.9 mm. Perēšanā piedalās abi vecie putni, un tā ilgst 24—27 dienas. Tomēr galvenā perētāja ir mātīte. Pēc izšķilšanās vēl divas dienas mazuļi pavada ligzdā vai tās tuvumā, bet pēc tam seko vecākiem. Jau dažu dienu vecumā jaunie putni paši uzmeklē barību. Jūrasžagata pārtiek no dažādiem tārpiem, moluskiem, zemākajiem vēžiem un citiem bezmugurkaulniekiem, tāpat arī no sīkām zivīm un sauszemes kukaiņiem. Barību iegūst pludmales zonā. Vēl jāpiebilst, ka jūrasžagata nereti^4 barojas arī ar divvāku gliemenēm, kuras pati veikli atver, iespraužot no sāniem saplacināto knābi starp to vākiem. Mazuļus vadā un aizsargā abi vecāki. Manot tuvojamies kādas briesmas, jūrasžagata ceļas spārnos un ar skaļām klaigām izlido pretī vārnai, cilvēkam vai citam ienācējam. Mazuļi ātri iemācās skriet, peldēt, bet nepieciešamības gadījumā arī nirt. Patstāvīgi tie kļūst 34—37 dienu vecumā.

Palielināta arī atbildība par jūras-žagatas nelikumīgu vajāšanu. Par viena īpatņa iznīcināšanu noteikta atlīdzība sakarā ar medību saimniecībai un dabai nodarīto zaudējumu 50 rubļu apmērā, bet par ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu atlīdzība ir pieckārtīga salīdzinājumā ar minēto (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Nozīmīgākajās jūrasžagatas ligzdošanas vietās jāizveido sezonas mikro-liegumi.

Jūrasžagata ir iekļauta arī Baltkrievijas PSR Sarkanajā grāmatā.

Literatūra. 1. Transehe, Sināts, 1936. 2. Tay-риньш, Вилкс, 1949. 3. Transehe, 1965. 4. Эглитис, Кактыня, 1982.

59. Dzeltenais tārtiņš Pluvialis apricaria (L.)

Golden plover

Золотистая ржанка

Tartiņveidīgo putnu karta —

Charadriiformes

Tārtiņu dzimta — Charadriidae

Dzeltenais tārtiņš ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Dzeltenais tārtiņš (masa ap 0,2 kg) ir tārtiņputns, mazāks par balodi, ar tumšu muguru, uz kuras izkaisīti sīki dzelteni plankumi. Pavasarī un vasarā vēders ir melns. No izskatā līdzīgās jūrasķīvītes dzeltenais tārtiņš atšķirams pēc baltās spārnu apakšpuses un ķermeņa sāniem — «padusēm» (jūrasķīvītei tie ir melni).

Padomju Savienībā dzeltenā tārtiņa ligzdošanas apgabals aptver tundras un mežatundras zonu no Kolas_ pussalas līdz Hatangas lejtecei. Ārpus tundras zonas dzeltenais tārtiņš mājo vienīgi Latvijā un Igaunijā (visai nelielā skaitā arī Baltkrievijā un, iespējams, Ļeņingradas un Novgorodas apgabalā), kur tas sastopams sūnekļos.

Ārpus PSRS dzeltenais tārtiņš ligzdo Skandināvijā, Britu salās un Islandē, ļoti sporādiski arī Nīderlandē, Dānijā un Vācijas Federatīvajā Republikā.

Latvija atrodas šīs sugas areāla dienvidu perifērijas zonā, tādēļ dzeltenais tārtiņš pie mums ligzdo reti un lokāli. Arī 19. gs. beigās un 20. gs.

sākumā dzeltenais tārtiņš Latvijā uzlūkots par retu ligzdotāju [1—3], bet H. Loudons [3] uzskatījis, ka tas Kurzemē neligzdo. 20. gs. pētnieki norāda, ka dzeltenais tārtiņš ligzdo visā Latvijas teritorijā, taču lokāli un nevienmērīgi [4—7]. E. Tauriņš [8] atzīmē, ka 50. gados bijušas zināmas pavisam septiņas šīs sugas atradnes ar apmēram 30—40 ligzdojošiem pāriem, tomēr šķiet, ka šīs ziņas nav pietiekami pilnīgas.

Turpmākajos gados veiktajā sūnekļu ornitofaunistiskajā apsekošanā iegūtie materiāli ļauj secināt, ka 1982. gadā republikas augstajos purvos ligzdoja vismaz 80—100, iespējams, arī vairāk pāru dzelteno tārtiņu. Latvijas ligzdojošo putnu atlanta (9] sastādīšanas gaitā gūtās atziņas ļauj secināt, ka Latvijā vēl ligzdo 300—400 pāri dzelteno tārtiņu.

Domājams, ka līdzīgi, kā tas notiek ar citām sūnekļu ornitokompleksa tipiskajām sugām, arī dzeltenā tār-tiņa skaits mūsu republikā tomēr ir pakāpeniski samazinājies. Tas ir zināmā pretrunā ar iepriekšminētajiem skaitļiem, taču jāatzīst, ka agrākos gadus pētnieku zināšanas par dzeltenā tārtiņa ligzdojošās populācijas lielumu ir bijušas nepilnīgas sūnekļu nepietiekamas apsekotī-bas dēļ.

Viens no dzeltenā tārtiņa skaita samazināšanās cēloņiem ir tā ligzdošanas biotopu platību nemitīga sašaurināšanās sakarā ar sūnekļu intensīvo izstrādi kūdras ieguvei. Otra antropo-gēnās ietekmes forma ir šo putnu ligzdošanas biotopu pakāpeniska pārveide un degradēšana, veicot sūnekļu nosusināšanu un apmežošanu. Pārāk «atūdeņots» sūneklis zaudē tās augstā purva īpašības, kas tam piemīt kā dzīvai, funkcionējošai ekosistēmai. Pirmie sūnekli pamet tārtiņveidīgie putni — lietuvainis, kuitala un dzeltenais tārtiņš, kas līdz ar to uzlūkojami par drošiem purva «veselības» bioindikatoriem.

Jau aprīlī dzeltenais tārtiņš pārrodas savās ligzdošanas vietās. Aizceļo septembrī — oktobrī. Ziemo Vidusjūras reģionā un Dienvidrietumu Āzijā. Pamatareālā dzeltenais tārtiņš mājo tundrā un mežatundrā, Baltijā — tikai sūnekļos. Līdz ar to šī suga mūsu republikā uzlūkojama par tipisku holo-cēna faunas reliktu. Dzeltenais tārtiņš mājo augsto purvu atklātās vietās. Tā ligzda ir lēzena bedrīte sūneklī. Par izklājumu ligzdai noder daži augu stiebriņi vai sabirušas sausas priežu skujas. Ligzda var atrasties vai nu klajumā, vai arī reta purva priedulāja malā. Parasti ap ligzdu ir tipiska sūnekļa veģetācija — sūnas, dažkārt sīki virši vai vaivariņi.

Dēšana sākas aprīļa beigās vai maijā. Gadā mēdz būt viens perējums. Pilnā dējumā parasti četras (3—5) olas. Olas ir rūsganbrūnas, olīvdzeltenas vai smilšu krāsā ar tumši brūniem, sarkanbrūniem vai pelēcīgi violetiem segplankumiem un punktiem. Zīmējums labāk saskatāms olas resnajā galā. Olu vidējie izmēri 51,9x34,8 mm.

Perēšana ilgst 27—28 dienas, dažreiz vēl ilgāk. Perē galvenokārt mātīte, taču reizēm arī tēviņš. Par mazuļiem pēc izšķilšanās rūpējas abi pieaugušie putni. Apmēram mēneša vecumā jaunie putni kļūst patstāvīgi.

Dzeltenā tārtiņa barība ir dažādi kukaiņi, to kūniņas, zemākie vēži, sīki gliemji un tārpi. Reizēm ārpusligzdo-šanas sezonā dzeltenos tārtiņus — caur-ceļotājus mūsu republikā — var novērot barojamies ziemāju tīrumos (pavasarī) vai arumos (rudenī). Taču arī caurceļotāju skaits ir samazinājies.

Atbildība par dzeltenā tārtiņa nelikumīgu vajāšanu palielināta, nosakot atlīdzību 50 rubļu apmērā par katru īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Atlīdzība par dzeltenā tārtiņa ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu ir pieckārtīga salīdzinājumā ar taksi par vienu iznīcinātu īpatni. Patlaban dzeltenā tārtiņa ligzdošanas biotops tiek saglabāts Lielajā Ķemeru tīrelī (purva liegums), Teicu purvā (rezervāts) un dažos citos purvu un dzērvenāju liegumos. Svarīgs priekšnoteikums šīs dzīvesvietas izvēles ziņā šauri specializētās, ar sūnekļiem saistītās sugas aizsardzībā ir piemēroto ekosistēmu saglabāšana un pasargāšana no tālākas degradācijas.

Dzeltenais tārtiņš ir iekļauts arī Zviedrijas, Lietuvas PSR un Baltkrievijas PSR sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Russow, 1880. 2. Löwis, 1893.

3. Loudon, 1909. 4. Grosse, Transehe, 1929. 5. Transehe, Sinäts,

1936. 6. Vilks, 1943. 7. Тауриныи, Вилкс, 1949. 8. Тауриныи, 1961. 9. Priednieks, М. Strazds u.c., 1989.

60. Šinca šņibītis Calidris alpina schinzii (C. L. Brehm)

Dunlin,

southern race

Малый чернозобик

Tartiņveidigo putnu karta —

Charadriiformes

Sloku dzimta — Scolopacidae

Šinca šņibītis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Šinca šņibītis — parastā šņibīša pasuga — (masa 35—50 g) ir nedaudz mazāks par strazdu. Riesta tērpā (pavasarī un vasarā) no citiem šņibī-šiem atšķirams pēc melnā laukuma, t.s. vairoga, uz vēdera. Dažkārt tā paliekas saglabājas vēl rudenī. Mugura brūngana, vēders baltgans. Kājas melnas, knābis garāks par galvu un nedaudz noliekts uz leju. Pasugas dabā atšķirt praktiski nav iespējams, Šinca šņibītis vienīgi ir nedaudz mazāks par parasto šņibīti, vairogā dažas baltas spalviņas.

Šinca šņibīša ligzdošanas areāls Padomju Savienības teritorijā ietver Baltijas jūras, arī Somu līča piekrasti.

Ārpus PSRS Šinca šņibītis ligzdo Lielbritānijas ziemeļdaļā, Nīderlandē, Ziemeļjūras piekrastē, Dānijā, Baltijas jūras dienvidu piekrastē, Skandināvijas dienvidu daļā, Somijas dienvidu daļā, Islandē, Farēru salās un Gren-landes dienvidaustrumu piekrastē.

Latvijā Šinca šņibītis ligzdo reti, vienīgi Baltijas jūras piekrastes joslā.

Jau kopš 20. gs. sākuma šī parastā šņibīša pasuga Latvijā uzlūkota par retu ligzdotāju jūrmalas joslā — vispirms tikai Vidzemē [lļ, bet vēlāk visā teritorijā [2, 3j. Par šīs sugas konkrētām atradnēm rakstījuši vairāki autori: 30. gadu beigās un 40. gadu sākumā tādas bijušas pie Kaņiera ezera, Lielupes lejtecē un citur Rīgas jūrmalā [4, 5] un 60. gados pie Engures ezera [6].

Pašreiz zināmas visai nedaudzas atradnes, no kurām katrā parasti ligzdo tikai 1—2 pāri, reti kad vairāk. Niecigajai Šinca šņibīša populācijai — pašreiz ligzdo apmēram 20 pāri — pastāv nopietni izzušanas draudi.

Šinca šņibīša pašreizējās atradņu vietas vai arī potenciāli ligzdošanai noderīgās teritorijas mūsdienu apstākļos .ir pakļautas neparasti intensīvai antropogēnai iedarbībai, kas izpaužas gan kā attiecīgo vietu pastiprināta izmantošana rekreācijas vajadzībām, gan kā to pārveidošana un apgū-

šana dažādos saimnieciskos nolūkos. Vietām (pie Liepājas un Kaņiera ezera) izzušanu veicinājusi meliorācija un ezeru hidroloģiskā režīma izmaiņas, citur (pie Engures un Papes ezera) — attiecīgo teritoriju aizaugšana ar krūmiem un garu zāli vai niedrēm sakarā ar to, ka tur vairs netiek pļauts siens un ganīti lopi [7, J. Vīksnes ziņojums).

Sinca šņibltis pavasari ligzdošanas vietās mūsu republikā ierodas aprīli. Sājā laikā un vēlāk mūsu republikai bieži caurceļo cita parastā šņiblša pasuga, tā sauktā nominālforma — Calidris alpina alpina L. Sie putni tad redzami jūrmalas joslā — visbiežāk pludmalē blīvos baros, skaitā no dažiem desmitiem līdz vairākiem simtiem īpatņu katrā. Caurceļošana uz ziemošanas vietām sākas jau jūlijā (vai pat agrāk) un turpinās līdz oktobrim ieskaitot. Eiropas populācijas putni ziemo Rietumeiropas un Dienvideiropas piekrastēs (it īpaši Vidusjūras rajonā), kā ari Ziemeļrietumu Āfrikā un Ziemeļāfrikā.

Turpretī Sinca šņibltis ir daudz retāks caurceļotājs. Latvijā Sinca šņibltis ligzdo klajās ezeru krastmalās un salās, kā arī vietām jūras piekrastes pļavās. Ligzda ir neliels bļodveida padziļinājums augsnē, kas izklāts ar augu stiebriņiem un sausu zāli. Parasti ligzda atrodas netālu no ūdens.

Dēj aprīļa beigās vai maijā. Gadā mēdz būt viens perējums. Pilnā dējumā ir četras (2—5) olas. Tās ir netīri olīvzaļganas vai zilganzaļas, klātas ar gaišiem olīvdzelteniem vai tumši brūniem, olīvbrūniem vai arī pelēki violetiem punktiem un traipiem. Zīmējums mēdz būt daudzveidīgs, taču arvien koncentrējas ap olas resno galu. Olu vidējie izmēri 34,8x24,3 mm.

Perēšana ilgst 21—22 dienas, perē tēviņš un mātīte. Pirmajās dienās mazuļus galvenokārt vadā mātīte, vēlāk abu dzimumu putni. Pēc 21—25 dienām mazuļi kļūst lidotspējīgi un patstāvīgi.

Sinca šņiblša galvenā barība ir kukaiņi un sīkie ūdens bezmugurkaulnieki, kurus tas iegūst pludmalē.

Pirmos caurceļotājus šņiblšus var ieraudzīt jau jūlijā (un pat agrāk) līdz oktobrim ieskaitot.

Par Sinca šņiblša nelikumīgu vajāšanu — viena īpatņa nogalināšanu — noteikta atlīdzība 25 rubļu apmērā sakarā ar dabai nodarīto zaudējumu (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Par tā ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu atlīdzība ir pieckārtlga salīdzinājumā ar minēto.

Sinca šņiblša ligzdošanas vietās nepieciešams izveidot sezonas mikro-liegumus un ierobežot cilvēku uzturēšanos ligzdošanas periodā.

Sinca šņibltis ir iekļauts ari Lietuvas PSR, VDR, VFR, Zviedrijas un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Loudon, 1909. 2. Grosse, Tran-sehe, 1929. 3. Тауриньш, Вилкс, 1949. 4. Bērziņš, 1940. 5. Grosse, 1942. 6. Mihelsons, 1960. 7. Viksne, 1967.

61. Liela kuitala Numenius arquata (L.)

Curlew

Большой кроншнеп

Tartiņveidīgo putnu karta — Charadriiformes

Sloku dzimta — Scolopacidae

Lielā kuitala ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 3. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Kuitala ir relatīvi liels putns (gandrīz vistas lielumā) ar garu kaklu, garu, uz leju noliektu knābi un garām kājām. Masa ap 0,8 kg. Ķermeņa apspalvojums ir brūngani pelēcīgs, virsaste balta. Aste ar tumšām šķērs-svltrām.

Padomju Savienībā kuitala sastopama no valsts rietumu robežas līdz Lejas Tunguskas augštecei, Vitimas plakankalnei un Aizbaikāla dienvidaustrumu rajoniem. Uz ziemeļiem kuitalas ligzdošanas apgabala robeža iet līdz Arhangeļskai un Siktivkarai, uz dienvidiem — līdz Melnajai jūrai un Azovas jūrai, līdz 48. z.pl. grādam Kazahijā un līdz Minusinskas ieplakai.

Ārpus PSRS kuitala mājo Austrumeiropā un Viduseiropā, Mongolijas ziemeļu daļā un, iespējams, Ziemeļaustrumu Ķīnā.

19. gs. Latvijas teritorijā kuitala bijusi bieži ligzdojoša un lielā skaitā caurceļojoša suga [1—3]. Arī 20. gs. pirmās puses pārskatos [4, 5] kuitala minēta kā visai parasta un bieži sastopama ligzdotāja, ko apstiprina arī pētījumi 20.—40. gados dažādos novados [6, 7]. Taču izplatīta nevienmērīgi (8]. Vēlāk novērota ligzdotāju skaita samazināšanās [9, 10]. Gad

simta sākumā un pirmajā pusē kuitala bijusi ļoti parasta caurceļotāja, un tad nereti novēroti šīs sugas bari pa 50—100 īpatņiem katrā [11]. Tagad arī caurceļotāju skaits ir katastrofāli samazinājies, un šī tendence iezīmējusies jau vismaz kopš 50. gadiem [9, 10].

Pašreiz vieteja populācijā ir stipri izretināta, daudzas agrākās atradnes izzudušas.

Kuitalas skaits samazinās sakarā ar piemērotu ligzdošanas biotopu izzušanu zemju nosusināšanas un lauksaimnieciskās apguves dēļ. Populācijas skaitu limitē arī biotopu degradēšanās un izzušana šīs sugas ziemošanas apgabalā.

Kuitala ir gājputns, kas ligzdošanas vietās Latvijā pārrodas aprīļa pirmajā pusē. Aizceļo augustā — septembrī. Ziemo Viduseiropā, Vidusjūras reģiona zemēs un Āfrikā (uz dienvidiem līdz Kāpai ieskaitot), kā arī Madagaskarā. Mūsu republikas apstākļos ligzdo zāļu un sūnu purvos, plašās mitrās pļavās ezeru tuvumā un pie upēm. Pēdējos gados dažkārt Latvijā un citur, piemēram, Igaunijā, novērots, ka, sašaurinoties sākotnējiem biotopiem, kuitala sāk ligzdot arī agrocenozēs.

Ligzdu kuitala ierīko uz zemes nelielā augājā vai sūnās. Tas ir lēzens padziļinājums ar izklājumu no zāles vai arī pilnīgi bez tā.

Kuitala Latvijā sāk dēt aprīļa beigās vai maija sākumā. Gadā viens perējums. Pilnā dējumā parasti četras (3—5) olas. Olu krāsa ir stipri dažāda — gaiši zaļa, olīvzaļa, dzeltenīgi pelēka vai brūngana. Olas klātas ar olīvbrūniem, sarkanbrūniem vai tumši violetiem pamatplankumiem un punktiņiem, un melni brūniem seg-plankumiem, raibumiem un svītriņām. Olu vidējie izmēri 66,6 x 46,5 mm.

Perēšana ilgst 26—30 dienas, perē tēviņš un mātīte. Tūlīt pēc pūku ap-žūšanas vecāku pavadībā mazuļi atstāj ligzdu. No sākuma tos vadā abi vecāki, vēlāk tikai tēviņš. Lidspēju mazuļi iegūst 5—6 nedēļu vecumā.

Kuitala pārtiek galvenokārt no kukaiņiem (it īpaši sienāžiem, zemes-vēžiem) un zirnekļiem, dažādiem tārpiem, zemākajiem vēžiem un gliemjiem. Izdevīgā brīdī kuitala noķer arī kādu ķirzaku vai ēd ogas.

Palielināta arī atbildība par kuitalas nelikumīgu vajāšanu, ievainošanu, nogalināšanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē, nosakot atlīdzību 50 rubļu

apmērā par katru īpatni neatkarīgi no tā vecuma un dzimuma (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Par kuitalas ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu atlīdzība medību saimniecībai ir pieckārtīga salīdzinājumā ar minēto.

Atsevišķas kuitalas atradnes uzietas aizsargājamās teritorijās — purvu un dzērvenāju liegumos. Taču tas vien nevar nodrošināt vietējo populāciju ar ligzdošanai vajadzīgo biotopu. Tāpēc arī ārpus šādiem liegumiem visnotaļ svarīgi pasargāt kuitalas ligzdošanas vietas no iespējamās degradācijas. Nepieciešama plašāka sugas aizsardzības propaganda.

Kuitala ir iekļauta atsevišķu valstu, piemēram, VDR, VFR, kā arī savienoto republiku, piemēram, Lietuvas PSR, sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Meyer, 1815. 2. Russow, 1880.

3. Löwis, 1893. 4. Loudon, 1909. 5. Grosse, Transehe, 1929. 6. Vilks, 1943. 7. Kalniņš, 1970. 8. Tay-

риньш, Вилкс, 1949. 9. Mihelsons, 1960. 10. Вилкс, 1961. 11. Tran

sehe, 1965.

62. Lietuvainis Numenius phaeopusmn(L.)

Whimbler

Средний кроншнеп

Tartiņveidīgo putnu karta —

Charadrii formes

Sloku dzimta — Scolopacidae

Lietuvainis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Lietuvainis (masa 0,3—0,4 kg) ir vidēja lieluma putns ar brūnganpe-lēku apspalvojumu. Pēc izskata lietuvainis atgādina daudz lielāko kuitalu, kas ir gandrīz vistas lielumā. Atšķirībā no kuitalas lietuvainim uz galvas virsas un arī virs acs ir gaiša svītra. Arī virsaste tam ir gaišāka nekā kuitalai.

Padomju Savienībā lietuvainis sastopams sūnekļos un mežatundras zonā no Latvijas un Kolas pussalas līdz Anadiras baseinam. Uz ziemeļiem šīs sugas izplatības robeža sniedzas līdz 67.—70. z.pl. grādam, uz dienvidiem tā iet caur Latviju, Ļeņingra-das un Vologdas apgabalu, bet tālāk austrumos sniedzas līdz 64.—65. z.pl. grādam.

Ārpus PSRS lietuvainis mājo Somijā, Zviedrijā, Norvēģijā, Islandē un Ziemeļamerikā.

Latvijā lietuvainis ligzdo ļoti reti un lokāli — galvenokārt republikas austrumdaļā. Sugas ligzdošanas areāla dienvidrietumu robeža šķērso mūsu republiku. Latvijā, tāpat kā visā Austrumbaltijā, lietuvainis ir uzlūkojams par faunas reliktu, jo ir tipiska mežatundras zonas suga.

No 19. gs. autoriem vienīgi B. Mei-jers [1] piemin, ka šī suga mūsu reģionā ligzdo purvos, taču konkrēti nenosauc nevienu vietu. Arī vēl pagājušā gadsimta beigu un pat 20. gs. sākuma autori šo sugu uzlūko vienīgi par Latvijai caurceļojošu (2, 3].

Turpretī jau visos 20.—40. gadu pārskatos tiek norādīts, ka lietuvainis Latvijā, turklāt tikai tās austrumdaļā, arī ļoti reti ligzdo [4, 6]. Pirmoreiz Latvijā lietuvainis atrasts ligzdojam Olga purvā Meirānu apkārtnē, kur līdz 1915. gadam sastapts lielā skaitā — ap 30—50 pāru [7—11]. Ligzdojošo pāru skaits bijis ļoti mai-nlgs, tas sācis strauji kristies pēc 20. gadiem, 30. gadu sākumā sastapti tikai trīs pāri, bet 1935. gadā ligzdošana vairs nav konstatēta.

Kopš 1936. gada lietuvaiņa ligzdošana pierādīta arī Ķemeru tīrelī, kur tas vismaz līdz 1941. gadam ligzdojis mainīgā skaitā no 4 līdz 12 (15) pāriem [12—15]. 1941. gadā lietuvaiņa ligzdošana (1 pāris) konstatēta arī Cenas tīrelī [9], kur šī suga regulāri sastapta arī 70. gados un, domājams, ligzdo 1—2 pāri [16]. Tāpat ir zināms, ka vismaz kopš 60. gadiem lietuvainis atkal nelielā skaitā (visvairāk 1973. gadā — 9 pāri) ligzdo arī Ķemeru tīrelī [17]. Pašreiz lietuvaiņa populācija Latvijā ir skaitliski visai neliela, ligzdo ne vairāk kā daži desmiti pāru. Olga purvs kā lietuvaiņa ligzdošanas vieta tur izvērsto kūdras ieguves darbu dēļ savu nozīmi ir zaudējis pilnīgi. 70. gadu beigās (1978—1979) vairs nav konstatēts ligzdojam arī Ķemeru tīrelī [17]. Vienīgi Teicu purvā vēl 1979. un 1980. gadā ligzdoja vismaz 10 pāri [J.Vīksnes un J. Priednieka ziņojums].

Lietuvaiņa vietējo populāciju, kas jau tā ir ārkārtīgi niecīga, ļoti apdraud ligzdošanas biotopu izzušana un degradēšanās antropogēnās ietekmes rezultātā.

Lietuvainis ir gājputns un ligzdošanas vietās sūnekļos atgriežas aprīlī. Aizceļo augustā — septembrī. Ziemo Āfrikas ziemeļrietumos, austrumos un dienvidos, kā arī Dienvidāzijā. Lietuvaiņa ligzda ir lēzens iedobums uz ciņa vai sūnās. Reizēm ligzdai nav nekāda izklājuma, citkārt to veido nedaudzi apkārtnes augāja zāļu stiebriņi.

Gadā viens perējums. Pilnā dējumā parasti mēdz būt četras, reizēm 3—5 olas.

Olas ir olīvbrūnas vai zilganzaļas, klātas ar pelnpelēkiem vai olīvbrū-niem pamatplankumiem un tumši brūniem, sarkanbrūniem vai tumši violetiem plankumiem un svītrām, kas vairāk koncentrējas ap olas resno galu. Olu vidējie izmēri 58,4x41,6 mm.

Perēšana ilgst 24—30 dienas. Perē galvenokārt mātīte, lai gan reizēm tēviņš to īslaicīgi nomaina. Tiklīdz mazuļiem nožūst pūkas, tie veco putnu pavadībā atstāj ligzdu. Mazuļus sākumā vadā abi vecie putni, vēlāk — tikai tēviņš. Jaunie lietuvaiņi kļūst lidspējīgi 5—6 nedēļu vecumā.

Putnu barībā liela nozīme ir dažādām augu sēklām un ogām. Tie pārtiek arī no kukaiņiem un citas dzīvnieku barības.

Atlīdzība par lietuvaiņa nelikumīgu vajāšanu — ievainošanu, nogalināšanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē — noteikta 50 rubļu apmērā par vienu īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Ligzdas izpostīšanas un olu vākšanas gadījumā atlīdzība nosakāma pieckārtīgā apmērā salīdzinājumā ar taksi par viena īpatņa nogalināšanu. Sugas ligzdošanas biotops tiek saglabāts purva liegumā «Lielais Ķemeru tīrelis», kā arī purva rezervātā «Teici». Arī turpmāk viens no svarīgākajiem sugas aizsardzības pasākumiem paliks tās visai deficītā ligzdošanas biotopa saglabāšana.

Jāierobežo cilvēku uzturēšanās purvos, kuros ligzdo lietuvaiņi, jo šo traucējumu dēļ kraukļi, vārnas, daži plēsīgie putni un zīdītāji pastiprināti izposta lietuvaiņu ligzdas un uzbrūk mazuļiem.

Lietuvainis ir iekļauts Igaunijas PSR un Ukrainas PSR sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Meyer, 1815. 2. Lowis, 1893.

3. Loudon, 1909. 4. Grosse, Tran-sehe, 1929. 5. Transehe, Sināts,

1936. 6. Тауриньш, Вилкс, 1949.

7.-9. Vilks, 1934, 1936, 1943. 10. Вилкс, 1953. 11. Тауриньш, 1961. 12. Āboliņš, 1939. 13., 14. Grosse, 1939, 1942. 15. Transehe, 1965.

16. Baumanis, 1980. 17. Petriņš,

1982.

63. Mazais zīriņš Sterna albifrons Pali.

Little tem Малая крачка

Tārtiņveidīgo putnu kārta —

Charadriiformes

Kaiju dzimta — Laridae

Mazais zīriņš ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Mazais zīriņš (masa 40—50 g),

vismazākais no zīriņiem, ir apmēram strazda lieluma putns ar gaišu, zilganpelēki baltu apspalvojumu un smailiem spārniem. Veciem putniem galvas virsa melna, piere balta. Lidojums viegls un svaidīgs. Raksturīga ir smalkā balss, kas skan kā «kirri-kirri».

Mazais zīriņš Padomju Savienībā ligzdo valsts Eiropas daļā, kā ari Rie-tumsiblrijā, Kazahijā, Vidusāzijā, Pie-jūrās novadā un Pieamūrā. Uz ziemeļiem izplatības apgabala robeža sniedzas līdz 58.—60. z.pl. grādam.

Ārpus PSRS mājo Viduseiropā un Rietumeiropā, Dienvidāzijā un Austrumāzijā, Austrālijā, Āfrikā, Ziemeļamerikā un Vidusamerikā.

Latvijā mazais zīriņš sastopams lokāli un nevienmērīgi, pārsvarā Baltijas jūras piekrastes joslā.

20. gs. sākumā mazais zīriņš Latvijā ligzdojis reti un visai lokāli [1—3ļ. 40. gados mazā zīriņa vietējās populācijas kopskaits bijis ap 150—200 pāru [4]. Pēc J. Vīksnes datiem, 60. gadu beigās — 70. gadu sākumā mūsu republikā ligzdojuši 100—200 pāru [5]. Iespējams, ka 70. gadu beigās šis sugas īpatņu skaits nedaudz pieaudzis, jo 1978. un 1979. gadā, apsekojot Rīgas un Limbažu rajonu, 14 vietās uzskaitīti pavisam 240 pāri mazo zīriņu [6]. Šeit atliek vienīgi piebilst, ka minētie rajoni ietver galvenās mazā zīriņa ligzdošanas vietas republikā. Lielākās atradnes, kurās ligzdo daži desmiti pāru, atrodas Rīgas līča dienvidu piekrastes joslā — Daugavas un Lielupes lejteces rajonos. Nelielā skaitā — pavisam ap 10 pāru — ligzdo ari zivju dīkos, piemēram, Nagļos [7, J. Baumaņa ziņojums] un citur iekšzemē.

Galvenos draudus mazajam zīriņam rada pieaugošais nemiera faktors ligzdošanas vietās.

Mazais zīriņš ir gājputns, kas savās ligzdošanas vietās Latvijā atgriežas maija pirmajā pusē. Aizceļo augustā — septembrī. Ziemo Indijas okeāna piekrastē. Mazais zīriņš ligzdo nelielās kolonijās, parasti atsevišķi no pārējām zīriņu sugām. Tā ligzdošanas biotops ir smilšainas un oļainas pludmales un sēres jūrmalā un iekšējo ūdeņu krastos, galvenokārt piejūras joslā. Ligzda ir sekla bedrīte, ko mātīte izkašā smiltis. Ligzda var būt pilnīgi bez jebkāda izklājuma vai ari izklāta ar sīkām augu stiebriņu paliekām, gliemežvāciņiem vai akmentiņiem.

Gadā viens perējums, pilnā dējumā 2—3 olas. Olas dzeltenīgi brūnas vai rūsganbrūnas, klātas ar dažāda blīvuma melni brūniem un pelēki violetiem punktiem. Reizēm šie punktiņi saplūst pilnīgi kopā un veido plašus pelēcīgus laukumus. Vispār mazā zīriņa olu krāsa un zīmējums mēdz būt ļoti dažāds. Olu vidējie izmēri 32,0x23,9 mm.

Perēšana ilgst 19—22 dienas, perē tēviņš un mātīte. Izšķīlušies mazuļi tiek gādīgi aprūpēti, gan baroti, gan sildīti, gan sargāti no saules karstajiem stariem.

Mazuļi ligzdu atstāj jau nākamajā dienā, taču paliek tās apkārtnē. Lid-spēju mazuļi iegūst 15—17 dienu vecumā.

Mazais zīriņš pārtiek no sīkām zivtiņām, zemākajiem vēžiem un kukaiņiem. Zivtiņas tas ķer sevišķi izveicīgi, no 5—6 m augstuma strauji šaudamies ūdeni.

Par mazā zīriņa nelikumīgu vajāšanu noteikta atlīdzība sakarā ar dabai nodarīto zaudējumu 50 rubļu apmērā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Atlīdzība par mazā zīriņa ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu ir piec-kārtīga salīdzinājumā ar minēto taksi par viena īpatņa iznīcināšanu.

Mazais zīriņš ir iekļauts atsevišķu valstu, piemēram, Zviedrijas, VDR, kā arī Baltkrievijas PSR, Igaunijas PSR un citu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Loudon, 1909. 2. Grosse, Tran-sehe, 1929. 3. Transehe, Sināts,

1936. 4. Bērziņš, 1946. 5. Виксне, 1978. 6. Страздс, 1981. 7. Бау

манне, 1975.

64. Meža balodis Columba oenas L.

Stock dove Клинтух

Baložveidīgo putnu karta —

ColumbUormes

Baložu dzimta — Columbidae

Meža balodis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Meža balodis (masa 250—300 g) ir kovārņa lieluma putns ar zilganpelēku apspalvojumu. Atšķirībā no lielākā un bieži sastopamā lauka baloža tam uz spārniem, virsastes un kakla sānos nav balto laukumu.

Meža baloža ligzdošanas areāls aptver PSRS Eiropas daļu (ziemeļos apmēram līdz 60.—61. z.pl. grādam), Kaukāzu, Aizkaukāzu un Ziemeļkaza-hiju.

Ārpus PSRS meža balodis mājo Viduseiropā, Rietumeiropā, Ziemeļaustrumu Āfrikā un Dienvidrietumu Āzijā.

Latvijā sastopams visā teritorijā, taču reti. Pašreiz zināmas lokālas atradnes, kur ligzdo atsevišķi vai nedaudzi pāri. Pēdējos gadu desmitos meža baloža populācija mūsu republikā ir stipri sarukusi. 20. gs. pirmajā pusē tas bijis Latvijā bieži sastopams putns [1, 2|. Ir novērojumi par to, ka jau 60. gados meža balodis lokāli izzudis vietās, kur agrāk ligzdojis regulāri. 80. gadu pirmajā pusē meža baloža populācija Latvijā vērtēta ap 150—200 pāriem [4].

Pēdējā laikposmā meža baloža visai straujo izzušanu izraisa dažas apkārtējā vidē notikušās izmaiņas, piemēram, veco mežaudžu izciršana. Svarīgs, taču nebūt ne vienīgais meža baloža populācijas skaitu limitējošs faktors ir ligzdošanai piemērotu dobu-mainu koku trūkums. Ligzdošanas vietu trūkuma dēļ pastiprinās starpsugu konkurence ar citiem meža dobum-perētājiem — melno dzilnu, dažām pūču sugām, vietām, iespējams, arī ar kovārni. Acīmredzot negatīva ietekme ir arī meža caunas postošajai darbībai, kas vietām ievērojami pastiprinājusies. Iespējami arī citi šīs sugas izzušanas cēloņi, kas turpmāk konkretizējami.

Latvijā meža balodis ir gājputns un caurceļotājs, kas ligzdošanas vietās atgriežas parasti aprīļa sākumā, reizēm jau marta beigās. Pāri ir izveidoti jau pirms atlidošanas. Meža balodis ligzdo dažāda tipa vecās mežaudzēs lauku un atklātu vietu tuvumā, kur aug ligzdošanai piemēroti dobu-maini koki. Silos meža balodis atrodas ekoloģiski neizdevīgākos apstākļos, jo tur tā izplatību visā pilnībā nosaka melno dzilnu kalto dobumu daudzums. Turpretī jauktos un lap-koku mežos, kur ir daudz dabiskas izcelsmes dobumu, tas no melnās dzilnas dobumiem nav vairs tik atkarīgs. Rietumeiropā dažkārt mājo arī dārzos un parkos. Izņēmuma gadījumos ligzdo uz zemes vai citu putnu, piemēram, žagatu, vecajās ligzdās. Ligzdo ari piemērotos būros.

Meža baloža ligzda ir neliela sīku žagariņu vai saknīšu kārta dobuma dibenā. Dažkārt nekādu izklājumu dobumā vispār neveido, apmierinādamies ar jau esošo, citu putnu veidoto izklājumu, vai arī dēj dobumā — uz tur esošajām skaidām un prauliem.

Dēt sāk aprīli. Gadā mēdz būt 2—3 perējumi, bet areāla dienvidu reģionos perē pat 4—5 reizes sezonā [5j. Taču tagad noskaidrots, ka arī Latvijā daļai meža baložu pāru var būt trīs perējumi gadā [4], ne tikai divi, kā tika uzlūkots agrāk [6, 7]. Pilnā dējumā divas, reizēm viena, reti ari trīs baltas olas. Dažkārt dobumā atrod pat četras olas, taču tad acīmredzot ir dējušas divas mātītes. Olu vidējie izmēri 37,0x27,7 mm. Perēšana ilgst 15—18 dienas. Perē tēviņš un mātīte. Tēviņš perē galvenokārt dienas vidū. Dažkārt novēroti gadījumi, kad mātīte aizgājusi bojā un mazuļus izperējis tēviņš viens pats. No sākuma abi vecie putni pārmaiņus silda un baro mazuļus ar tā dēvēto guzas pienu. Vēlāk uz kādu laiku mazuļi tiek atstāti ari vieni.

Pēc 27—28 dienām, reizēm vēlāk, mazuļi izlido no dobuma. Taču ari vēl pēc tam vecāki tos aprūpē. Drīz meža baloži apvienojas lielākos baros un izlido baroties uz laukiem. Meža balodis barojas galvenokārt ar savvaļas un kultūraugu, it īpaši pākšaugu — vīķu, zirņu u.c. — sēklām. Barību iegūst uz zemes. Aizceļo septembri — oktobri. Parasti meža balodis migrē lielākos jauktos baros, kuros skaitliski arvien dominē lauka baloži. Ziemo Dienvidrietumu Eiropā.

Par meža baloža nogalināšanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē noteikta atlīdzība 50 rubļu apmērā, bet par tā ligzdas izpostīšanu vai olu v.āk-šanu šī takse ir pieckārt lielāka (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Medniekiem jāatceras, ka atšķirībā no bieži sastopamā lauka baloža meža balodis mūsu republikā nav medījams putns. Jāzina arī tas, ka nereti rudeni abas šis sugas kopā barojas nokoptajos labības laukos. Praktisku ieguldījumu meža baloža aizsardzībā var dot mežkopji, saglabājot kokus ar melno dzilnu kaltajiem dobumiem un citus kokus ar lieliem dobumiem. Vietās, kur dobumainu koku nav, meža balodi var piesaistīt, izliekot ligzdošanai piemērotus būrus. Būra skrejas diametram jābūt 5,0—5,5 cm, iekšējam platumam 13,0—16,0 cm, dziļumam (zem skrejas) 16,0—23,0 cm. Meža baloža ligzdošanas vietās jāsamazina caunu skaits.

Meža balodis ir iekļauts Zviedrijas, VFR un citu Eiropas valstu, kā arī savienoto republiku, piemēram, Igaunijas PSR un Lietuvas PSR, sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Grosse, Transehe, 1929. 2. Tay-риньш, Вилкс, 1949. 3. Вилкс,

1968. 4. M. Strazds, А. Strazds, 1985. 5. Glutz von Blotzheim, Bauer, 1980. 6., 7. Baumanis, Blūms, 1969, 1972.

65. Ūpis Bubo bubo (L.)

Eagle owl Филин

Pučveidigo (nakts plēsīgo) putnu kārta — Strigiformes

Pūču dzimta — Strigidae

Ūpis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Ūpis (masa 2,5—3,2 kg, spārnu iz-pletums 1,6—1,7 m) ir mūsu lielākā pūce. Tāpat kā augumā daudz mazākajai un bieži sastopamajai ausainajai pūcei, ūpim uz galvas ir raksturīgas spalvu «austiņas». Apspalvojums dzeltenbrūns, ar dažādām tumšām svītriņām un raibumiem. Acis sarkanīgi oranžas.

Padomju Savienībā ūpja ligzdošanas areāls ir plašs un plešas no 64.—68. z.pl. grāda uz dienvidiem caur visu valsti. Kamčatkā ūpis nav sastopams.

Ārpus PSRS ligzdo Viduseiropā un Rietumeiropā, Āzijā (uz dienvidiem līdz Indostānas pussalai) un Ziemeļ-āfrikā.

Latvijā pašreiz ūpis vēl sastopams vairākos rajonos, taču visai lokāli un nevienmērīgi.

19. gs. ūpis bijis visai parasts putns un mitis visos lielākajos meža masl-

vos [1—3]. Pēc Mežu departamenta uzskaites materiāliem (kaut gan tie, šķiet, ir visai pārspīlēti), 1927. gadā Latvijā uzskaitīti 626 ūpji [4]. Mūsdienās ūpju skaits krietni samazinājies un acīmredzot nepārsniedz dažus desmitus pāru — pēc 1970. gada datiem, ap 20 pāru [5]. Jau kopš pagājušā gadsimta beigām ūpis nežēlīgi vajāts kā iedomāts medību saimniecības kaitēklis. Ir ziņas, ka ap 19. un 20. gadsimta miju 5—6 gadu laikā galvenokārt Kurzemē tikuši nošauti vairāk par 100 ūpjiem [6]. Vairums senāko ligzdošanas atradņu ir gājis bojā. Tagad ūpis saglabājies ekoloģiski visoptimālākajās vietās, taču ari tur ligzdošana novērota ne katru gadu. Šai ziņā zīmīgi, ka mūsu gadsimtā samērā liels ligzdojošo ūpju skaits novērots pie dažiem ar ūdensputniem bagātiem ezeriem: 3—5 pāri 20.—40. gados

pie Lubānas ezera [7] un 2—4 pāri 60.—70. gados pie Engures ezera [5ļ. Ūpja tieša vajāšana (medīšana) republikā aizliegta pirms vairāk nekā ceturtdaļgadsimta. Tagad skaits samazinās galvenokārt pieaugošās antropo-gēnās ietekmes dēļ, proti, sakarā ar cilvēku klātbūtnes izraisītajiem traucējumiem ligzdošanas vietās. Tieši tādēļ ūpis jau gandrīz itin visur «izdzīvots» no smilšakmens kraujām upju krastos. Vēl pilnīgi nav izskausta ari neatļautā vajāšana — it īpaši tāds tās paveids kā zemē atrasto mazuļu piesavināšanās. Jūtamus zaudējumus izretinātajai ūpja populācijai spēj nodarīt ari tā dabiskā ienaidniece meža cūka, kas izposta uz zemes atrodošās ligzdas. Šķiet, ka dažuviet, stipri transformētās ainavās, kā skaitu limitējošs faktors var izpausties piemērotas barības trūkums.

Latvijā ūpis ir nometnieks un daļēji klejotājs. Ligzdo lielākos, maz skartos mežu masīvos un upju klinšainās piekrastēs. Vispār ūpis ligzdo dažādos un ļoti atšķirīgos biotopos, bet arvien vietās, kur ir saglabājušies netraucēti nostūri. Opja raksturīgie riesta saucieni — dobja ūjināšana — reizēm dzirdami jau februārī un martā, galvenokārt gan aprīlī, bet reizēm pat vēl maijā. Parasti sāk dēt aprīlī.

Mūsu republikas mežaudzēs ūpja ligzda visbiežāk atrodama zemē — zem nelielas kuplas eglītes, pie celma, augoša vai izgāzta koka stumbra vai kādā citā daļējā aizsegā. Latvijā ūpis mēdz ligzdot arī upju smilšakmens krauju nišās vai alās, piemēram, pie Gaujas un Braslas. Retāk ūpja ligzda iekārtota lielos cauros koku stumbros, izdegušu celmu vidū vai pat dienas plēsīgo putnu ligzdās. Pāris gadījumos tā atradusies vecu kūdras ieguves karjeru saliņās.

Ūpis ligzdu negatavo. Ligzdas vieta ir neliels iedobums augsnē, sūnās vai smilšakmens nišā bez jebkāda īpaša izklājuma. Ap šo bedrīti parasti atrodamas ūpja barības objektu atliekas — sīki kaulu fragmenti vai veselas atrijas. Parasti ligzdošanas iecirknis, ja vien apkārtnē nav notikušas lielas izmaiņas, tiek izmantots ilgstoši. Pati ligzdas atrašanās vieta, piemēram, mežā, atsevišķos gados var mainīties, taču parasti paliek vienā un tajā pašā audzes kvartālā.

Gadā mēdz būt viens perējums. Pilnā dējumā 2—3 (1—6) olas. Olas ir baltas, to vidējie izmēri 60,0 X 49,7 mm. Latvijā ūpis sāk dēt marta 3. dekādē vai aprīlī. Perēšana ilgst 31—37 dienas, vidēji ap 34 dienām. Perē tikai mātīte. Mazuļi izšķiļas nevienlaicīgi ar vairāku dienu atstarpi. Sākumā mazuļus baro tikai mātīte, bet tēviņš apgādā ar barību visu ģimeni. Vēlāk medī abi vecāki. 5—10 nedēļu vecumā, vēl neprazdami lidot, ūpēni parasti sāk klaiņot apkārt. Apmēram 12 nedēļu vecumā tie jau lido diezgan labi.

Ūpja galvenā barība ir sīkie grauzēji un citi zīdītāj dzīvnieki līdz zaķa lielumam, kā arī putni. Protams, ka lielākos dzīvniekus (zaķus, rubeņus u.tml.) tam izdodas nomedīt retāk. Gadījuma pēc ūpis ķer visai dažādus dzīvniekus — arī ežus,, sikspārņus, zivis, pat vidēji lielas pūces vai dienas plēsīgos putnus (piemēram, klijānu), vardes, ķirzakas, čūskas un citus.

Ūpis ir īsts naktsputns, kas medī naktī un krēslā.

Par ūpja nelikumīgu vajāšanu ir noteikta pastiprināta atbildība, un šādā rīcībā apsūdzētajai personai jāatlīdzina 300 rubļi par katru šīs sugas īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Par ūpja ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu zaudējumi atlīdzināmi pieckār-tīgā apmērā.

Ūpja ligzdošanas vietās izveidojami mikroliegumi. Lai nodrošinātu ūpi ar labi pasargātām ligzdošanas vietām, šur tur smilšakmens kraujās gar upēm vajadzētu izveidot īpašas nišas.

Jau vairākus gadu desmitus Eiropā (Zviedrijā, VFR u.c.), vietās, kur ūpju skaits bija stipri sarucis, šos nakts putnus pavairo voljēros, izaudzētos jaunos ūpjus izlaižot dabā.

Ūpis ir iekļauts Zviedrijas, VDR, VFR, kā arī Moldāvijas PSR, Ukrainas PSR, Baltkrievijas PSR, Lietu

vas PSR, Igaunijas PSR un citu valstu un savienoto republiku sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Russow, 1880. 2. Löwis, 1898.

3. Loudon, 1909. 4. Transehe, 1965.

5. Spuris, Lapiņa, VIksne, 1974.

6. Stoll, 1904. 7. Kalniņš, 1970.

66. Purva pūce Asio flammeus (Pont.)

Short-earedowl

Болотная сова

Pučveidīgo (nakts plēsīgo) putnu kārta — Strigiformes

Pūču dzimta — Strigidae

Purva pūce ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 3. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Purva pūce ir mazāka par vārnu (masa ap 350 g) un visumā diezgan līdzīga bieži sastopamajai ausainajai pūcei. Purva pūces apspalvojums ir izteikti dzeltenbrūns un nav tik raibs kā ausainajai pūcei. Vēderpuse balt-gana ar gareniskām svītrām. «Austiņas» ļoti mazas un gandrīz nav saskatāmas. Spārna apakšpusē (uz locītavas) melns laukums, ko redz lidojumā, kad pūce gan planē, gan ik pa brīdim vēzē spārnus. Sastopama galvenokārt atklātās vietās ārpus meža, bieži uzturas zemē.

Purva pūces ligzdošanas areāls Padomju Savienībā aptver plašu reģionu no valsts rietumu robežas līdz Ana-diras lejtecei, Kamčatkai, Kuriļu un Komandoru salām un Sahallnai. Uz ziemeļiem izplatības apgabala robeža iet līdz 70.—71. z.pl. grādam, uz dienvidiem līdz Krimai, Volgas deltai, Sirdarjas lejtecei un Dienvidaustrumu Kazahijai.

Ārpus PSRS purva pūce ligzdo Viduseiropā un Rietumeiropā, Āfrikas ziemeļrietumos un dienvidos, Mada-gaskarā, Mazāzijā, Mongolijā, Ķīnā, Ziemeļamerikā un Dienvidamerikā.

Kā izriet no dažādiem pārskatiem par mūsu reģiona ornitofaunu [1—4], purva pūce 19. gs. beigās un 20. gs. pirmajā pusē Latvijā bijusi ļoti bieži sastopams perētājs, kas skaita ziņā ticis ierindots otrajā vietā pēc meža pūces. Purva pūces samērā biežo sastopamību dažādos Latvijas novados 20. gs. 30.—40. gados apstiprina konkrēti pētījumi [5—7ļ. Ari E. Tauriņš un K. Vilks 1949. gadā [8] atzīmē, ka purva pūce ir parasts ligzdo-tājs, kaut gan tās skaits atsevišķos gados ļoti mainīgs. Dažkārt siltās ziemās nelielā skaitā novērota ziemojot (1, 3, 4, 9, 10].

Purva pūces skaitu ļoti negatīvi ietekmē šis sugas ligzdošanas biotopu strauja izzušana meliorācijas darbu gaitā. Tā kā nelielie purvi un krūmainās zemienes arvien biežāk tiek pārvērsti par saimnieciski izmantojamām platībām, tad purva pūcei agrākās ligzdošanas vietas jāatstāj. Pie skaitu limitējošiem faktoriem pieder ari tās neatļautā vajāšana, proti, daudzu mednieku nelāgais paradums nogalināt nepazītus lielākus putnus, ja tādi gadās ceļā. Tieši purva pūce nereti var gadīties «pa šāvienam», jo tā ir aktīva ari dienā.

Purva pūce ir gājputns, kas savās ligzdošanas vietās atgriežas aprīļa pirmajā pusē vai dažkārt jau pat marta beigās. Rudeni sāk aizceļot septembri. Tālākie migranti sasniedz Centrālo Āfriku, taču ziemo arī Vidusjūras reģionā. Putni no areāla austrumdaļas pārziemo Dienvidāzijā.

Drīz pēc tam, kad purva pūce atgriezusies savā ligzdošanas apgabalā, var gadīties novērot purva pūces skaistos riesta lidojumus, kas atgādina dienas plēsīgo putnu «spēles» gaisā. Šādi izlidojumi dienas laikā no pūcēm raksturīgi vienīgi purva pūcei un pēc tiem to ir viegli atšķirt.

Purva pūces ligzdošanas biotops ir

dažādas atklātas vietas, parasti ārpus slēgtiem mežiem — purvi vai to perifērijas joslas, mitras, krūmainas pļavas, nereti ūdenstilpju tuvumā.

Ligzda atrodas uz zemes — zālē vai viršos, dažkārt ari niedrēs, ļoti reti — labības laukā. Ligzda ir neliels padziļinājums augsnē, kas ir vai nu izklāts ar zāļu stiebriņiem, vai ari bez jebkāda izklājuma.

Ļoti retos gadījumos purva pūces ligzda atrasta vecās citu putnu ligzdās, kas bijušas ierīkotas kokos tikai dažu metru augstumā virs zemes.

Gadā mēdz būt viens divi perējumi. Pilnā dējumā ir 4—7, reizēm trīs, bet ar barību pārpilnos gados pat līdz 14 olām. Purva pūces olas ir baltas, to vidējie izmēri 39,6x30,7 mm.

Perēšana ilgst 24—29 dienas. Perē tikai mātīte, kas arī silda un baro izšķīlušos mazuļus. Barību pienes tēviņš. 12—17 dienu vecumā mazuļi atstāj ligzdu, bet lidspēju iegūst 24—27 dienu vecumā.

Purva pūce pārtiek galvenokārt no peļveidīgajiem grauzējiem, arī kukaiņiem un vardēm. Paretam noķer kādu putnu vai putnu mazuli.

Par purva pūces nelikumīgu vajāšanu atlīdzība par medību saimniecībai un dabai nodarīto zaudējumu ir 200 rubļu par katru iznīcināto īpatni (LPSR MP 1980. gada lēmums Nr. 128). Zaudējumi, kas nodarīti dabai, izpostot purva pūces ligzdu vai vācot olas, atlīdzināmi pieckārtīgā apmērā.

Svarīgākais praktiskais pasākums purva pūces aizsardzībā ir tās ligzdošanas biotopu saglabāšana.

Purva pūce ir iekļauta VDR, VFR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Löwis, 1893. 2. Grosse, Transehe, 1929. 3. Transehe, Sināts, 1936.

4. Transehe, 1965. 5. Grosse, 1942.

6. Vilks, 1943. 7. Kalniņš, 1970. 8. Тауриньш, Вилкс, 1949. 9. Russow, 1880. 10. Stoll, 1904.

67. Bikšainais apogs Aegolius funereus (L.)

Tengmalm's owl

Мохноногий сыч

Pučveidigo (nakts plēsīgo) putnu kārta — Strigiformes Pūču dzimta — Strigidae

Bikšainais apogs ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 3. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Bikšainais apogs ir maza pūce (masa ap 150 g), nedaudz lielāka par strazdu. Galva samērā liela un apaļa, acis dzeltenas. Mugurpuses apspalvojums tumšs, brūngans. Plecu apvidū lieli balti raibumi. Vēderpuse balta ar gareniskām svītrām. Visumā diezgan līdzīgs nedaudz mazākajam mājas apogam. Lidojums taisns, ātrs. Aktīvs vienīgi naktīs, dienu pavada biezokņos, tupēdams uz zara.

Padomju Savienībā bikšainā apoga izplatības apgabals ietver mežatundras dienviddaļu un meža zonu no Ka-ļiņingradas apgabala līdz Kamčatkai un Sahalīnas ziemeļdaļai. Dienvidos areāla robeža sniedzas līdz Baltkrievijai, Rjazaņas apgabalam, Tatārijai, Dien-vidurāliem, Kazahijas ziemeļdaļai, Al-tajam un Sihotealinam. Punktveida ligzdošanas areāls ir zināms arī Zie-meļkaukāzā, Gruzijā, Armēnijā, Tjan-šana austrumdaļā un Zeravšanas kalnu grēdā.

Ārpus PSRS bikšainais apogs ligzdo Skandināvijas pussalā, Dienvideiropas kalnu apgabalos no Pirenejiem līdz Balkāniem un Karpatiem, Mongolijas ziemeļu daļā, Ķīnā, Aļaskā un Kanādā.

Latvijā jau 20. gs. pirmajā pusē bijis diezgan reti sastopams ligzdo-tājs [1, 2]. Pēdējos gados ligzdošana pierādīta samērā bieži. Dažkārt ligzdošanas laikā piemērotā biotopā naktī var vienlaikus dzirdēt pat divu tēviņu balsis. Balss ļoti zīmīga — atgādina pupuķa balsi (sk. 133. lpp.). Bikšainais apogs izplatīts visā republikas teritorijā. Domājams, ka ligzdo daži simti pāru.

Bikšainā apoga vietējo populāciju nelabvēlīgi ietekmē dobumaino koku izciršana. Ir ziņas, ka citās Eiropas valstīs, vietās, kur maz dobumaino koku, šo sugu izkonkurē melnā dzilna, reizēm, iespējams, arī meža pūce un citas sugas. Bikšainā apoga lielākais ienaidnieks ir meža cauna.

Mūsu republikā bikšainais apogs ir nometnieks un klejotājs. Sastopams silos un jauktos mežos, kur skra-jāku vietu tuvumā ir veci dobumaini koki. Ligzdo galvenokārt vecos melno dzilnu izkaltajos dobumos. Olas tiek izdētas uz izvēlētajā dobumā esošajiem prauliem vai cita tur jau atrodama materiāla. Pats bikšainais apogs par ligzdas izklājumu nekad nerūpējas.

Gadā parasti viens perējums. Bikšainais apogs sāk dēt aprīļa beigās vai maija sākumā. Pilnā dējumā mēdz būt 4—6 (3—8) baltas olas, bet tajos gados, kad barības ir sevišķi daudz, olu skaits palielinās līdz 10. Olu vidējie izmēri 32,6x26,4 mm. Perēšana ilgst aptuveni 30 dienas. Perē tikai mātīte.

Mazuļi izšķiļas ar apmēram vienas dienas intervālu, un to lielums stipri variē. Mātīte mazuļus apsilda vēl trīs nedēļas pēc izšķilšanās. 30—36 dienu vecumā mazuļi atstāj ligzdu.

Bikšainajam apogam ir ļoti apslēpts dzīvesveids, un to reti gadās novērot, jo dienā tas guļ, bet dzied un medī tikai naktī. Vairās ligzdot apdzīvotu vietu vai māju tuvumā. Bikšainais apogs barojas galvenokārt ar peļveidīgajiem grauzējiem. Reizēm tas noķer arī kādu putnu, dažkārt — kukaiņus. Ziemas mēnešos bikšainais apogs klejo. Šīs sugas ziemeļu populācijas ir īsti migranti un septembra beigās — oktobrī bieži caurceļo mūsu republikai.

Pastiprināta arī atbildība par bikšainā apoga nelikumīgu vajāšanu, nosakot atlīdzību par dabai nodarīto zaudējumu 200 rubļu apmērā par katru īpatni neatkarīgi no tā vecuma un dzimuma (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Par bikšainā apoga ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu atlīdzības apmērs ir pieckārtīgs.

Bikšainā apoga praktiskās aizsardzības jomā veicamie pasākumi būtu dobumaino koku saudzēšana un sugas piesaistīšana, izliekot būrus vietās, kur dabisko dobumu nav.

Būri izvietojami gar meža stigām un izcirtumiem ar intervālu ap 0,5 km. Lai būrus neaizņemtu pūce, tie jāgatavo ar 75 mm lielu skrēju. Cauna nepiekļūs, ja būri novietos kokā ne tuvāk par 5 m no blakus esošajiem kokiem, bet ap stumbru izveidos skārda aizsargplāksni.

Intensīvas mežizstrādes rajonos uz katriem 100 ha izcirsto audžu jāsaglabā 1—2 ha lieli veca meža iecirkņi.

Bikšainais apogs ir iekļauts VFR, Ukrainas PSR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Grosse, Transehe, 1929. 2. Tay-ринын, Вилкс, 1949.

68. Majas apogs Athene noctua (Scop.)

Little owl Домовый сыч

Pučveidīgo (nakts plēsīgo) putnu kārta — Strigiformes Pūču dzimta — Strigidae

Mājas apogs ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 4. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Mājas apogs ir maza (masa 135— 200 g) pūce ar pelēki brūnu apspalvojumu, kuru klāj balti raibumi. Augumā nedaudz mazāks par strazdu, taču lielāks par apodziņu. Uztraukumā mājas apogs mēdz izstiept ķermeni vertikāli un klanīties. Kaut gan mājas apogs ir naktsputns, reizēm to var novērot kaut kur sēžot arī dienā.

Mājas apoga ligzdošanas areāls Padomju Savienībā aptver galvenokārt stepes un tuksnešu zonu un tām radniecīgas ainavas. Areāla ziemeļu robeža iet līdz Baltijas republikām, Maskavas un Orenburgas apgabalam.

Ārpus PSRS mājas apoga areālā iekļaujas Viduseiropa un Rietumeiropa, Ziemeļāfrika, Centrālā Āzija, Ziemeļķīna un Korejas pussala.

Latvijā mājas apogs sastopams ļoti reti, galvenokārt rietumu daļā. Sugas ligzdošanas areāla ziemeļu robeža šķērso republiku.

20. gs. pirmajā pusē raksturots kā ļoti rets ligzdotājs [1—4ļ. Vairums autoru piemin, ka mājas apogs biežāk sastopams Kurzemē. Konkrētas ziņas par ligzdošanu ir tikai divos gadījumos: ap 1896. gadu (un vēl dažus turpmākos gadus) mājas apogs ligzdojis Rembatē (netālu no Lielvārdes) [5] un 1949. gadā Jelgavas apkārtnē [H. Mihelsona ziņojums]. Turpretī visas pārējās ziņas attiecas uz atsevišķu šīs sugas putnu sastapšanas gadījumiem dažādos gadalaikos un tieši par ligzdošanu neliecina [5—9].

Mājas apogs ir nometnieks. Tā ligzdošanas biotops ir parki, dārzi un apdzīvotas vietas. Ligzdo gan koku dobumos, gan vecu mūru nišās vai nomaļāku koka celtņu pajumtē un līdzīgās vietās. Mājas apogs par savas ligzdas materiālu nerūpējas un dēj olas uz jau esošā pamata.

Latvijā mājas apogs sāk dēt maijā. Gadā parasti viens perējums, taču iespējami arī divi. Domājams, ka mūsu republikā ligzdo tikai reizi gadā. Pilnā dējumā mēdz būt 4—5, reizēm 2—6 un tikai ļoti retos gadījumos septiņas astoņas baltas vai blāvi dzeltenīgas olas. Olu vidējie izmēri 33,6x28,1 mm. Perēšana ilgst 26—29 dienas. Perē tikai mātīte, bet par mazuļiem rūpējas arī tēviņš. Pilnīgi lidotspējīgi mazuļi kļūst piecu nedēļu vecumā, taču ligzdu reizēm atstāj jau apmēram četras nedēļas veci.

Mājas apoga galvenā barība ir peļ-veidīgie grauzēji un kukaiņi. Dažreiz tas ķer arī ķirzakas, nelielus putnus un citu līdzīgu medījumu. Medī galvenokārt krēslā, taču dažkārt arī jau pirms saules rieta.

Par mājas apoga neatļautu vajāšanu — nogalināšanu, ievainošanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē noteikta atlīdzība 200 rubļu apmērā par vienu iznīcinātu īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Daudz lielāka ir takse par zaudējumiem, kas dabai nodarīti,

izpostot mājas apoga ligzdu vai ievācot olas. Tā noteikta pieckārtīgā apmērā salīdzinājumā ar viena īpatņa iznicināšanu.

Mājas apogs ir iekļauts VDR, VFR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Loudon, 1909. 2. Grosse, Tran-sehe, 1929. 3. Transehe, Sināts,

1936. 4. Тауриньш, Вилкс, 1949.

5. Sawitzky, 1899. 6. Stoll, 1904.

7. Rācenis, 1942. 8. Vilks, 1943. 9. Transehe, 1965.

69. Apodziņš Glaucidium passerinum (L.)

PygmY owl

Воробьиный сыч

Pučveidigo (nakts plēsīgo) putnu kārta — Strigiformes Pūču dzimta — Strigidae

Apodziņš ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Apodziņš (masa ap 75 g) — mūsu mazākā pūce — augumā ir mazāks par mājas strazdu. Apodziņš ir aktīvs ari dienā, tam piemīt neparasts kustīgums. Ļoti raksturīga ir tā svilpjošā balss.

Apodziņa ligzdošanas areāls atrodas galvenokārt taigas tipa mežos no Kolas pussalas rietumos līdz Klusajam okeānam austrumos. Areāla dienvidu robeža šķērso Baltkrieviju, Rjazaņas apgabalu, Tatāriju, Altaju, Sajānus un Usuri upes baseinu.

Ārpus PSRS apodziņš ligzdo Vidus-eiropas un Rietumeiropas skujkoku mežos (t. sk. ari Pirenejos un Alpos), Mongolijas ziemeļos un Ķīnā (Hin-gānā).

Latvija apodziņš sastopams ligzdojam visā republikas teritorijā, taču reti un nevienmērīgi [1, 2]. Populācijas lielums ir grūti nosakāms sakarā ar apodziņa apslēpto dzīvesveidu.

30.—50. gados tas biežāk nekā citur sastapts Vidzemes augstienē. 1957. gadā Smiltenes apkārtnē 4 km garā maršrutā uzskaitīti trīs dziedoši tēviņi [G. Lejiņa ziņojums). Spriežot pēc novērojumiem atsevišķās vietās, mūsdienās apodziņa skaits varētu būt samazinājies.

Iespējams, ka apodziņa skaitu negatīvi ietekmē dobumaino koku pastiprināta izciršana mežizstrādes darbu laikā. Bez tam vietām stipri savairojusies meža cauna, viena no apodziņa nopietnākajām dabiskajām ienaidnie-cēm.

Apodziņš visumā ir nometnieks, ziemeļu populāciju putni — ari klejotāji.

Apodziņš ligzdo galvenokārt vecos skujkoku mežos dažādos koku dobumos, parasti vecos dzeņu kaltos dobumos. Nekādu materiālu ligzdas veidošanai tas nemēdz dobumā nest. Dēšana novērota, sākot ar aprīļa beigām, un svaigus dējumus var atrast līdz pat maija vidum. Gadā mēdz būt viens perējums. Pilnā dējumā 4—6 (3—7) baltas olas. Olu vidējie izmēri 28,8x22,8 mm. Perē tikai mātīte, un perēšana ilgst apmēram 28 dienas. Tēviņš pienes mātītei barību. Pēc 28—32 dienām mazuļi atstāj dobumu.

Apodziņš ir veikls, darbīgs un drošs plēsoņa, kas medi ne tikai nakti, bet ari krēslā un reizēm pat dienā. Pārtiek galvenokārt no peļveidlgajiem grauzējiem un sīkiem putniem. Vasarā mēdz baroties ari ar kukaiņiem un sikspārņiem. Ziemā reizēm apodziņš uzrodas apdzīvotās vietās, kur pie putnu barotavām uzglūn zvirbuļiem, zīlītēm vai citiem sīkajiem putniem.

Mēdz izveidot barības krājumus ne tikvien koku dobumos, bet ari ēku spraugās.

Pēcligzdošanas periodā apodziņu nereti iespējams novērot apdzīvotās vietās — pat Rīgas nomalēs, piemēram, Mežaparkā [J. Priednieka ziņojums).

Par apodziņa nelikumīgu vajāšanu sakarā ar dabai nodarīto zaudējumu noteikta atlīdzība 200 rubļu apmērā par katru iznicināto putnu (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Par apodziņa ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu atlīdzība ir pieckārtīga salīdzinājumā ar minēto.

Vieni no pirmajiem praktiskajiem pasākumiem, kas nepieciešami apodziņa aizsardzībai un skaita palielināšanai, ir dobumaino koku saglabāšana mežaudžu kopšanas ciršu laikā, kā ari piemērotu būru izvietošana.

Apodziņš ir iekļauts ari savienoto republiku, piemēram, Igaunijas PSR, Lietuvas PSR, Ukrainas PSR, kā arī VDR, VFR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Grosse, Transehe, 1929. 2. Tay-риньш, Вилкс, 1949.

70. Svītraina pūce Surnia ulula (L.)

Hawk owl

Ястребиная сова

Pučveidigo (nakts plēsīgo) putnu kārta — Strigiformes

Pūču dzimta — Strigidae

Svītrainā pūce ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Šī vidēji lielā pūce (masa 240—370 g) ir nedaudz mazāka par pelēko vārnu un no citām pūcēm atšķiras ar garo asti, samērā īsajiem spārniem un ķermeņa apakšpuses šķērssvltrojumu. Šo īpatnību dēļ tā izskatās pēc vanaga. Lidojumā svītrainā pūce atgādina piekūnu, aktīva ari dienā.

Svītrainās pūces ligzdošanas areāls ietver mežu zonu no PSRS rietumu robežas līdz Kamčatkai un Sahalinai austrumos. Areāla dienvidu robeža šķērso Igauniju, Smoļenskas apgabalu, Maskavas un Gorkijas apgabala ziemeļdaļu, Dienvidurālus, plešoties līdz Tjumeņai, Tomskai un Altajam. Izolētu areālu veido atradnes Tjan-šana kalnu egļu mežos.

Ārpus PSRS svītrainā pūce mājo Somijā, Zviedrijā, Norvēģijā, Mongo-lijas ziemeļdaļā un Ziemeļaustrumu Ķīnā.

Latvijā svītrainā pūce senāk epizodiski ligzdojusi tās ziemeļaustrumu daļā, diezgan regulāri (oktobri — aprīli) svītrainā pūce sastapta iekle-jojot un ziemojot [1, 2]. Šis sugas regulāras ligzdošanas areāls atrodas

daudz tālāk ziemeļaustrumos no mūsu republikas.

Konkrētās ziņas par svītrainās pūces ligzdošanu Latvijā attiecas uz 19. gs., kad ap 1860. gadu Paipes muižā Rūjienas apkārtnē atrasta ligzda ar mazuļiem [3]. Vēl cits ligzdošanas gadījums pagājušajā gadsimtā novērots Valmieras apkārtnē [4].

Ziemā un rudenī Lubānas apkārtnē 30. gados svītraino pūci vairākkārt novērojis K. Vilks [5]. 1976. gada oktobrī viens eksemplārs noķerts lielajā putnu ķeramajā murdā putnu gredze-nošanas stacionārā Papē, bet 1979.

gada decembrī un 1981. gada martā

tā novērota Tukuma rajonā [J. Vīksnes ziņojumsļ. Pēc literatūras ziņām, caur-ceļojot biežāk sastopama rudenī, retāk pavasarī un Kurzemē lielākā skaitā nekā Vidzemē [2, 6, 7J. Iespējams,

ka sakarā ar antropogēnās ietekmes pastiprināšanos un lielo veco mežu

masīvu izzušanu šīs sugas ligzdošanas areāla robeža ir pavirzījusies vēl tālāk ziemeļaustrumu virzienā.

Attiecībā pret ligzdošanas teritoriju svītrainā pūce var būt gan nomet-nieks, gan klejotājs. Daļa īpatņu no Eiropas ziemeļdaļas tomēr ir īsti gājputni, kas ziemo Rietumeiropā — Britu salās, VFR, VDR, Holandē, Beļģijā, Francijā, Šveicē, Austrijā un Ungārijā.

Svītrainā pūce ligzdo taigas tipa skujkoku mežos, reizēm arī jauktos mežos. Parasti ligzda atrodas koku dobumos, reizēm arī vecās plēsīgo putnu ligzdās vai pat uz zemes. Dēšanu sāk aprīlī. Parasti ir viens dējums gadā, izņēmuma gadījumos — gados, kad ir daudz grauzēju, — divi dējumi. Pilnā dējumā 3—10 (līdz 13) baltas olas. Olu vidējie izmēri 40,0X31,8 mm. Perēšana ilgst 25—30 dienas. Perē galvenokārt mātīte, barību piegādā tēviņš. Par mazuļiem rūpējas abi vecie putni. Ligzdas dobumu mazuļi atstāj 23—27 dienu vecumā.

Svītrainā pūce pārtiek no peļvei-dīgajiem grauzējiem, kukaiņiem un putniem. Nereti medī arī dienā.

Sakarā ar dabai nodarīto zaudējumu par svītrainās pūces nelikumīgu vajāšanu noteikta atlīdzība 200 rubļu apmērā par viena īpatņa ievainošanu, nogalināšanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē, bet par svītrainās pūces ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu — pieckārtīgā apmērā salīdzinājumā ar minēto (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Literatūra. 1. Loudon, 1909. 2. Grosse, Tran-sehe, 1929. 3. Lowis, 1893. 4. Loudon, 1895. 5. Vilks, 1943. 6. Lowis, 1898. 7. Transehe, Sināts, 1936.

71. Garastes pūce, urālpūce Strix uralensis Pali.

Ural owl

Длиннохвостая неясыть, уральская неясыть

Pučveidigo (nakts plēsīgo) putnu kārta — Strigiformes

Pūču dzimta — Strigidae

Garastes pūce ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Gar astes pūce (masa 0,6—1,0 kg) ir diezgan līdzīga mūsu parastajai meža pūcei, taču krietni lielāka (spārnu garums 35—40 cm, astes garums 25—32 cm) un ar gaišāku ķermeņa apspalvojumu. Tā kā garastes pūce nav pārāk bailīga, tā reizēm ļauj sevi novērot tuvumā, arī gaišā dienas laikā.

Padomju Savienībā garastes pūce izplatīta mežu zonā no Baltijas republikām līdz Sahalīnai un Kuriļu salu dienviddaļai. Izplatības apgabala ziemeļu robeža sniedzas līdz 64.—66. z.pl. grādam, dienvidu robeža šķērso Baltkrieviju, Novgorodas, Kostromas un Kirovas apgabalu, Dienvidurālus, Tju-meņas apgabalu un Ziemeļaltaju. Mājo arīKarpatos.

Ārpus PSRS garastes pūce sastopama Polijā, Somijā, Skandināvijas pussalā, Mongolijā, Ķīnā un Japānā.

Latvija atrodas garastes pūces ligzdošanas areāla dienvidrietumu perifērijas joslā. Pie mums ligzdo samērā reti — galvenokārt republikas ziemeļaustrumu rajonos. Rietumu daļā līdz šim nav atrasta ligzdojam.

Vairākos 20. gs. pirmās puses darbos par garastes pūci teikts, ka tā sastopama kā nometnieks visā Latvijas teritorijā, taču Kurzemē daudz retāk [1—3ļ, un tikai vēlāk precizēts, ka ligzdo galvenokārt ziemeļaustrumu rajonos [4].

Pirmos konkrētos garastes pūces ligzdošanas gadījumus (divus gadus pēc kārtas — 1889. un 1890. gadā) Lugažu apkārtnē aprakstījis O. Lēviss [5].

20. gs. 60. gados pec ilgākā pārtraukuma garastes pūces ligzdošana tika konstatēta Limbažu rajonā [U. Lipsberga ziņojums] un 1974. gadā Strenču apkārtnē [K. Vilka ziņojums]. Strenčos garastes pūce ligzdoja arī 1980. gadā [A. Liepas ziņojums]. 80. gadu sākumā, veicot īpašus pētījumus naktī — atskaņojot garastes pūces riesta saucienu ierakstus, izdevies ievākt jaunas ziņas par tās ligzdošanu vairākās vietās, galvenokārt Žīguru, Mazsalacas, Smiltenes un Limbažu mežrūpniecības saimniecību teritorijā [M. Cauna un J. Priednieka ziņojumi]. 1982. gadā atrastas arī divas apdzīvotas ligzdas ar mazuļiem [M. Cauna ziņojums].

Taču tas nebūt nenozīmē, ka garastes pūce būtu sastopama biežāk nekā senāk, gluži otrādi, ir pamats pieņemt, ka arī šī pūce kļuvusi retāka. Acīmredzot garastes pūces skaitu limitē lieldobumainu koku trūkums mūsu mežos, tāpat vecāko mežaudžu arvien plašāka izzušana (izciršana). Lokāli var izpausties arī plēsīgo putnu ligzdu trūkums.

Garastes pūce Latvijā visumā ir no-metniece, taču ziemas mēnešos no ziemeļu apgabaliem ieklejo zināms skaits putnu (galvenokārt jaunie īpatņi).

Garastes pūces ligzdošanas biotops mūsu apstākļos ir galvenokārt da-makšņa tipa veci, samērā mitri un pielūžņoti jaukti meži dažādu atklātu vietu — lauku, vecu meža izcirtumu u. tml. — tuvumā. Garastes pūce ligzdo lielos koku dobumos, dažkārt arī visai zemu virs zemes cauros celmos, nolauztu koku stumbeņos vai arī atklāti — vecās klijāna, vistu vanaga, mazā ērgļa, citu dienas plēsīgo putnu vai melnā stārķa ligzdās. Izņēmuma gadījumos ligzda atrasta pat zemē. Somijā garastes pūce ir parasts ligzdotājs arī būros [6]. Gadā mēdz būt viens perējums. Taču ligzdošanai nelabvēlīgos gados, kad barības (peļveidīgo grauzēju) ir maz, tā vispār neligzdo. Līdz ar to novērojamas krasas populācijas skaita svārstības.

Latvijā garastes pūce sāk ligzdot marta beigās — aprīļa sākumā.

Pilnā dējumā mēdz būt 3—4 (2—6) baltas olas. Olu vidējie izmēri

51,3x42,7 mm. Perēšana ilgst 27—29 dienas. Perē mātīte viena pati, tēviņš to apgādā ar barību.

Mazuļi izšķiļas nevienlaicīgi un tāpēc ir dažādā lielumā. Ligzdu atstāj apmēram 4—5 nedēļu vecumā, iekams sākuši lidot.

Garastes pūces barībā galveno vietu ieņem peļveidīgie grauzēji, bet reizēm tā noķer arī kādu putnu, vāveri vai pat zaķi.

Pastiprināta atbildība par nelikumīgu garastes pūces nošaušanu, ķeršanu un nebrīvē turēšanu, nosakot atlīdzību 200 rubļu apmērā par katru īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Par garastes pūces ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu nodarījums dabai jākompensē pieckārtīgā apmērā salīdzinājumā ar minēto taksi.

Praktiski pasākumi garastes pūces aizsardzībā ir lielo dobumaino koku saglabāšana un putnu piesaistīšana ligzdošanai, izliekot piemērotās mežaudzēs pūču būrus. Garastes pūcei nepieciešami lielāki būri nekā meža pūcei. Gatavojot garastes pūču būri, divus pretējos sānu dēļus izvēlas par 16 (18) cm īsākus un piestiprina

tā, lai tie veidotu būra augšdaļā zem jumta divpusēju atvērumu jeb skrēju. Būra dziļumam zem skrejas jābūt 50,0—60,0 cm, būra iekšējam platumam — 35,0 cm. Būri gatavo no bieziem dēļiem, uz tā pamatnes 15,0 cm slānī ieber kūdru vai zāģu skaidas. Būri novieto lielākā mežaudzē ne tālāk par 50 m no kāda klajuma — purva vai veca izcirtuma, vismaz 5—6 m augstumā no zemes.

Garastes pūce ir iekļauta Zviedrijas, kā arī Igaunijas PSR, Baltkrievijas PSR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Loudon, 1909. 2. Grosse, Tran-sehe, 1929. 3. Transehe, Sināts,

1936. 4. Тауринып, Вилкс, 1949.

5. Lowis, 1893. 6. Lahti, 1972.

72. Ziemeļu pūce Strix nebulosa J. R. Forst.

Great grey owl

Бородатая

неясыть,

лапландская

неясыть

Pučveidigo (nakts plēsīgo) putnu kārta — StrigUormes

Pūču dzimta — Strigidae

Ziemeļu pūce ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Ziemeļu pūce (masa 0,7—1,2 kg) ir gandrīz tikpat liela kā ūpis, ar slaidāku ķermeni un pagaru asti. Šai pūcei ir ļoti uzkrītošs, liels sejas plīvurs, kuru veido koncentriskās joslās izvietoti melni plankumi. Ziemeļu pūce ir aktīva arī dienā. Spalvas zem knābja veido melnu laukumu — šai sugai raksturīgo «bārdu».

Ziemeļu pūces areāls Padomju Savienībā ietver taigas tipa mežus un plešas no valsts rietumu robežas līdz Ohotskas jūras piekrastei un Saha-līnai, uz ziemeļiem līdz 69.—72. z.pl. grādam, uz dienvidiem līdz Baltkrievijai, Smoļenskas un Tjumeņas apgabalam, Altaja ziemeļaustrumiem, Austrumsajānu dienvidu daļai un Pieamūrai.

Ārpus PSRS ziemeļu pūce mājo Somijā, Skandināvijas pussalā, Mon-golijas ziemeļdaļā, Ziemeļrietumu Ķīnā un Ziemeļamerikas ziemeļrietumu daļā.

Latvija atrodas ziemeļu pūces ligzdošanas areāla dienvidrietumu perifērijas zonā. Sīs sugas sporādiska ligzdošana iespējama vienīgi Latvijas ziemeļaustrumu rajonos. Parasti gan ziemeļu pūce pie mums ieklejo un ziemo. 20. gadsimtā tiek minēta kā ļoti rets ziemas viesis un ļoti rets ligzdotājs Vidzemē [1, 2]. Zināms tikai viens ligzdošanas gadījums, kad 1910. gada 23. aprīlī Lubānas apkārtnē pie ligzdas ticis nošauts vecs putns [2), kas tagad glabājas Latvijas PSR Dabas muzejā. 20.—30. gados Lubānā strādāja K. Vilks, taču viņš šo sugu tur nav sastapis [3]. 1903. gada augustā ziemeļu pūce nošauta Valmieras apkārtnē pie Brenguļiem [4ļ. Šis putns varēja būt nometnieks. Visi citi ziemeļu pūces iegūšanas vai novērošanas gadījumi pēcligzdošanas periodā attiecināmi uz Latvijas austrumu daļu.

Tā kā novērojumu ir tik maz, tad par ziemeļu pūces populācijas skaita izmaiņām grūti spriest. Taču nav šaubu, ka šīs sugas ligzdošanas apstākļi kopš pēdējā zināmā ligzdošanas gadījuma ir stipri pasliktinājušies.

Ziemeļu pūce visumā ir nometnieks, kas vienīgi atsevišķos barības ziņā nelabvēlīgos gados pēcligzdošanas periodā izceļo ārpus sava ligzdošanas apgabala, sasniedzot Zviedrijas un Somijas dienviddaļu, Baltijas republikas un Poliju.

Ziemeļu pūce ligzdo pirmatnējākos, vecākos taigas tipa skujkoku mežos. Ligzdo nolauztu koku galotnēs vai vecās plēsīgo un citu lielu putnu ligzdās. Atsevišķos gadījumos Zviedrijā ziemeļu pūce ligzdojusi arī būros.

Gadā viens perējums. Pilnā dējumā 4—5 (3—9) baltas olas. Labā apgaismojumā svaiga ola izskatās sārti dzeltenīga. Olu vidējie izmēri 54, lx X42,5 mm. Maksimālais olu skaits (9) mēdz būt ļoti reti, gados, kad dabā ir sevišķi lielas barības rezerves. Dējumus kaimiņteritorijās atrod aprīlī.

Perē vienīgi mātīte. Perēšanas ilgums nav precīzi zināms. Mazuļi izšķiļas dažādā laikā un tādēļ stipri atšķiras pēc lieluma. Pirmās septiņas dienas pēc izšķilšanās mazuļiem acis ir aizvērtas. 3—4 nedēļu vecumā mazuļi atstāj ligzdu, bet labi lidot sāk tikai pēc piecām nedēļām.

Neraugoties uz samērā lielajiem ķermeņa izmēriem, ziemeļu pūce pārtiek galvenokārt no sīkiem dzīvniekiem — peļveidīgajiem grauzējiem, reizēm noķer arī kādu vāveri vai putnu.

Par ziemeļu pūces nelikumīgu vajāšanu noteikta pastiprināta atbildība. Par tās ievainošanu, nogalināšanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē jāatlīdzina dabai nodarītie zaudējumi 200 rubļu apmērā par katru īpatni, bet par ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu sods ir pieckārtīgs salīdzinājumā ar minēto (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Ziemeļu pūce ir iekļauta Zviedrijas, Igaunijas PSR, Baltkrievijas PSR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Loudon, 1909. 2. Grosse, Transehe, 1929. 3. Vilks, 1943. 4. Stoll, 1904.

73. Plīvurpūce Tyto alba (Scop.)

Barn owl Сипуха

Pučveidigo (nakts plēsīgo) putnu kārta — Strigiformes

Plīvurpūču dzimta — TYtonidae

Pllvurpūce ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 4. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Plivurpūce ir vidēja lieluma pūce — apmēram vārnas lielumā (masa 250— 350 g). Pēc savas īpatnējās ārienes un ķermeņa apakšpuses gaišā apspalvojuma tā viegli atšķirama no citām pūcēm. Mugurpuse ir pelnu pelēka, vēderpuse un sejas plīvurs rūsgan-dzeltens vai netīri balts. Ļoti uzkrītošs un oriģināls ir pllvurpūces gandrīz trīsstūrveidīgais (sirdsveidīgais) sejas plīvurs. Balss ir ļoti raksturīga, šņācoša. Pllvurpūci visdrīzāk iespējams sastapt apdzīvotās vietās un pilsētās.

Pllvurpūces ligzdošanas areāls Padomju Savienībā nav plašs un no valsts rietumu robežas sniedzas līdz Bobruiskai, Konotopai, Kaņevai un Umaņai austrumos.

Ārpus PSRS plīvurpūce mājo Vidus-eiropā un Rietumeiropā, Āfrikā, Dien-vidāzijā, Austrālijā un Amerikā uz dienvidiem no Kanādas.

Latvijā pllvurpūce sastopama ļoti reti — galvenokārt republikas dienvidu un rietumu daļā. Domājams, ka mūsu republikā tā ligzdo tikai sporādiski. Pllvurpūces atradnes Latvijā ir izvirzītas uz ziemeļaustrumiem no sugas regulāras ligzdošanas areāla.

19. gs. pirmajā pusē plivurpūce tiek minēta kā Kurzemes pilsētās ligzdojoša suga, bet daži šajā laikā iegūtie eksemplāri atrodami vietējos muzejos [1—3]. 20. gs. pirmajā pusē tā uzlūkota par retu ieceļotāju un ļoti retu ligzdotāju Kurzemē (3, 4] un Latvijas dienviddaļā [5J. Vēlāk ligzdošana droši pierādīta tikai divās vietās: 1947. gadā, kā ari dažos turpmākajos gados Jelgavas apkārtnē [6, H. Mihel-sona ziņojums] un 40. gados Dobeles pilsdrupās [6]. Arpusligzdošanas periodā sastapta vēl vairākas reizes: 1929. gadā Kandavā, 1933. gadā Liel-platonē, 1947. gadā Olainē, 1952. gadā Saulkrastos, 1952. un 1962. gadā Jelgavas rajona Ausmās, 1955. gadā Skrīveros [7, E. Tauriņa ziņojums]. Pēdējos gadu desmitos sastapta retāk nekā senāk. Iespējams, ka šis sugas skaitu limitē piemērotu ligzdošanas vietu trūkums un traucējumu pieaugums.

Pllvurpūce visumā ir nometniece, taču reizēm dodas netālos klejojumos. Ligzdo dažāda veida vecās, lielākoties neapdzīvotās ēkās, šķūņos, mūros, baznīcu torņos, dažkārt arī koku dobumos atklātu vietu tuvumā. Pati ligzdu negatavo, bet izmanto nišā vai dobumā esošo materiālu. Tā reizēm olas tiek izdētas uz prauliem, vecā baloža ligzdā vai pat uz pašas pūces barības atrijām.

Latvijā pllvurpūce sāk dēt maijā, iespējams, jau aprīli. Gadā viens perējums, dažkārt, ja attiecīgajā gadā barības ir sevišķi daudz, var būt ari divi perējumi. Mūsu apstākļos acīmredzot ligzdo tikai reizi gadā. Pilnā dējumā 4—6 (3—11) kaļķu baltas olas. Olu vidējie izmēri 39,8x30,6 mm. Perēšana ilgst 30—34 dienas. Perē tikai mātīte, bet tēviņš pienes barību. Mazuļi parasti izšķiļas ar zināmu intervālu, tāpēc tie ir dažāda lieluma. Mazuļus aprūpē un aizsargā abi vecie putni. Lidspēju mazuļi iegūst apmēram 60 dienu vecumā. Pilnīgi patstāvīgi pllvurpūces mazuļi kļūst 10 nedēļu vecumā.

Par pllvurpūces nelikumīgu vajāšanu noteikta atlīdzība 200 rubļu apmērā par katru iznīcināto īpatni neatkarīgi no tā vecuma un dzimuma (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Par pllvurpūces ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu atlīdzība sakarā ar dabai nodarīto zaudējumu ir pieckārtlga salī-

dzinājumā ar taksi par viena īpatņa iznicināšanu.

Plīvurpūcei var ierīkot ligzdvietas, vecos mūros un baznicu torņos izveidojot nišas vai novietojot tur no dēļiem gatavotus būrus.

Plīvurpūce ir iekļauta, piemēram, Zviedrijas, VFR un Baltkrievijas PSR sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Lichtenstein, 1829, cit. pēc Tran-sehe, 1965. 2. Russow, 1880. 3. Grosse, Transehe, 1929. 4. Transehe, Sināts, 1936. 5. Тауриньш, Вилкс, 1949.

6. Вилкс, 1953. 7. Бриедис, 1955.

74. Zaļā vārna Coracias garrulus L.

Roller

Сизоворонка

Zaļvarnveidīgo putnu karta —

Coracii formēs

Krāšņvārnu dzimta — Coraciidae

Zaļvārna ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 3. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Zaļvārna ir kovārņa lieluma putns ar spilgti zilganzaļu galvu, kaklu un vēderpusi, mugurpuse un pleci kanēļ-brūni. Masa ap 140 g. Bieži to redz sēžot uz telefona līniju vadiem. Apspalvojums zaļvārnai ir tik zīmīgs, ka to ne ar vienu citu pie mums sastopamu putnu sugu sajaukt nevar.

Padomju Savienībā zaļvārnas ligzdošanas apgabals aptver galvenokārt valsts Eiropas daļu, Rietumsibīriju līdz Altaja dienvidrietumu rajoniem, Aiz-kaukāzu, Kazahiju un Vidusāziju. Areāla ziemeļu robeža iet līdz Ļe-ņingradas apgabalam, Kostromai, Gor-kijas apgabala dienviddaļai, Tatārijai, Kustanajai un Barnaulai.

Ārpus PSRS zaļvārna ligzdo Vidus-eiropā un Rietumeiropā, Āfrikas un Āzijas dienvidrietumos.

20. gs. pirmajā pusē zaļvārna Latvijā bijusi ne tikvien izplatīta, bet atsevišķos novados pat bieži sastopama ligzdotāja [1—5]. Turpretī pēdējo 20 gadu laikā zaļvārnas vietējā populācija ir stipri, vietām pat katastrofāli samazinājusies [6, 7]. Ari mūsu veiktā aptauja mežrūpniecības saimniecībās ļāva secināt, ka daudzās vietās, kur zaļvārna bijusi sastopama pirms 20—30 gadiem, tagad tā pilnīgi iznīkusi. Pēdējos gados ir zināmas apmēram 20 ligzdošanas vietas un vairāki desmiti tādu vietu, kur ligzdošana ir ticama. Populācija ir stipri izretināta. Katrā ziņā 80. gadu pirmajā pusē Latvijā ligzdoja mazāk par 100 pāriem zaļvārnu [8]. Turpmākie novērojumi ļauj secināt, ka populācijas lielums joprojām sarūk.

Zaļvārnas katastrofālās skaita samazināšanās cēloņi ir neskaidri un turpmāk precizējami.

Protams, skaitu negatīvi ietekmē arvien vairāk izjūtamais lielo dobumu trūkums. Ir norādījumi, ka lauksaimniecības ķimizācijas dēļ arvien vairāk samazinās zaļvārnas barībā izmantojamo kukaiņu populācijas. Lokālas krīzes šo kukaiņu populācijās izraisa ari to dzīvesvietu bojāeja sakarā ar to, ka tiek plaši ieviestas vienlaidus monokultūru lauku sistēmas un izzūd

robežjoslas. Vārdu sakot, notikušo nelabvēlīgo un neatgriezenisko izmaiņu dēļ veselā virknē agrāko biocenožu pakāpeniski iznīkst arvien jaunas sugas.

Zaļvārna ir gājputns, kas Latvijā atgriežas ap maija viau, bet aizceļo augustā — septembrī. Ziemo Āfrikas austrumos.

Zaļvārnas ligzdošanas biotops ir kultūras ainava ar mežmalām, birzīm un piegulošiem laukiem. Dažkārt ligzdo arī tiešā māju un apdzīvotu vietu tuvumā kādā lielākā koka dobumā vai būrī. Nereti izmanto vecu melnās dzilnas kaltu dobumu. Dzeņu dobumi zaļvārnai neder, jo ir par maziem. Ligzdo gan priežu, gan arī dažādu lapkoku (apses, liepas u.c.) dobumos.

Zaļvārna nenes dobumā nekādu materiālu ligzdas izklājumam, bet iztiek ar tur jau esošo. Latvijā perē atsevišķi pa pāriem un kolonijas neveido, kā tas dažuviet novērots areāla dienvidu daļā.

Gadā viens perējums, mūsu apstākļos sāk dēt maija beigās vai jūnija sākumā. Pilnā dējumā mēdz būt 4—5, reizēm līdz septiņām baltām olām. Olu vidējie izmēri 35,2x27,8 mm. Perēšana ilgst 18—19 dienas. Perē tēviņš un mātīte pārmaiņus.

Mazuļus aprūpē un baro abi vecāki. Pēc 26—28 dienām jaunie putni atstāj ligzdu, taču arī vēl pēc tam vecāki kādu laiku turpina tos barot.

Zaļvārnas barība ir dažādi kukaiņi, to skaitā sienāži un lielās vaboles. Bez tam tā visai labprāt ēd arī ķirzakas, vardes, dažādus tārpus un pat peļveidīgos grauzējus.

Par zaļvārnas nelikumīgu vajāšanu palielināta atbildība, nosakot atlīdzību par dabai nodarīto zaudējumu 50 rubļu apmērā par vienu īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Par zaļvārnas ligzdas izpostīšanu un olu vākšanu atlīdzība ir pieckārtīga salīdzinājumā ar minēto.

Zaļvārnu var piesaistīt ligzdošanai, piemērotās vietās izliekot būrus. Būru izmēriem jābūt šādiem: skrēja — 7—9 cm, iekšējais platums — 18—20 cm, dziļums — 30—35 cm. Tā kā šādus būrus parasti aizņem bieži sastopamie kovārņi, kas uzsāk ligzdot agrāk, tad zaļvār-nām domātajiem būriem skrēju vēlams rudenī aiztaisīt ciet, bet pavasarī atvērt tikai maija sākumā [9].

Zaļvārna ir iekļauta atsevišķu valstu, piemēram, VDR, VFR, Zviedrijas, kā arī savienoto republiku, piemēram, Igaunijas PSR, sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Loudon, 1909. 2. Grosse, Tran-sehe, 1929. 3. Grosse, 1942. 4. Vilks, 1943. 5. Тауриньш, Вилкс, 1949.

6. Вилкс, 1961. 7. Тауриньш, 1974.

8. Priednieks, М. Strazds u.c., 1989.

9. Mihelsons, Vilka, 1974.

75. Pupuķis, badadzeguze Upupa epops L.

Hoopoe Удод

Zaļvārnveidīgo putnu karta —

Coraciiformes

Pupuķu dzimta — Upupidae

Pupuķis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 3. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Pupuķis ir mazāks par balodi (masa 50—70 g). Apspalvojums rūs-ganbrūns, spārni un aste ar melnbaltām šķērssvltrām. Knābis tievs un garš, nedaudz uz leju saliekts. Uz galvas garu spalvu cekuls, ko pupuķis mēdz vēdekļveidīgi izplest. Raksturīga ir pupuķa balss, kas skan kā daudzkārt atkārtots «up-up-up».

Pupuķa ligzdošanas areāls Padomju Savienībā aptver visu valsts dienvidu daļu no rietumu robežas līdz Piejūras novadam. Areāla ziemeļu robeža sniedzas līdz Igaunijai, Pleskavas, Gorkijas un Kirovas apgabalam, Dien-vidurāliem, Omskai, Tomskai, Bargu-zinas ielejai, Zejas un Hungari lejtecei. Vienlaidus taigas apgabalos pupuķis nemājo.

Ārpus PSRS pupuķis mājo Vidus-eiropā un Rietumeiropā, Āfrikā (izņemot Sahāru) un Āzijā (izņemot Japānu, Indonēziju un Arābijas pussalu).

Latvijā pupuķis sastopams samērā reti un ir izplatīts nevienmērīgi. Ari 20. gs. pirmajā pusē uzskatīts par samērā retu [1, 2] vai vietām (republikas dienvidu daļā) parastu lig-zdotāju [3, 4]. Sākot ar 30. gadu vidu un apmēram līdz 40. gadu beigām, populācija pieaugusi [4—6], bet jau 50. gadu pirmajā pusē atkal sākusi samazināties [6]. Pēdējos gados esam noskaidrojuši apmēram 10 pupuķa ligzdošanas vietas, bez tam vēl vismaz 20 citās vietās ievāktās ziņas liecina, ka tur ligzdošana ir visai ticama [7]. Populācija ir izretināta, tās lielums nav zināms.

Viens no svarīgākajiem cēloņiem, kas izraisījis pupuķa skaita samazināšanos, varētu būt lauku ainavā notikušās izmaiņas — daudzo viensētu un sīksaimniecību izzušana. Zemnieku viensētas šai sugai radīja labvēlīgus apstākļus ligzdošanai, proti, ēkas un vecie apstādījumi, kā ari daudzās robežjoslas to lieliski nodrošināja ar ligzdošanas vietām. Tur arvien bija pieejamas arī dažādas mēslu vaboles (Coprinae), kas ir pupuķa barības nozīmīga sastāvdaļa. Lauku masivizā-cija, meliorācijas pasākumi un lauku iedzīvotāju koncentrēšanās ciematos turpretī rada šai sugai nelabvēlīgākus vides ekoloģiskos apstākļus. Pārveidotā ainava top ari nabagāka ar veciem dobumainiem kokiem.

Pupuķis ir gājputns, kas mūsu republikā atgriežas maija pirmajā pusē, aizceļo augusta beigās — septembri. Ziemo Centrālajā Āfrikā.

Pupuķa ligzdošanas biotops parasti ir lauki, mežmalas un upju ielejas ar veciem kokiem. Reizēm ligzdo apdzīvotu vietu tuvumā, pat parkos un dārzos.

Ligzda parasti atrodas kāda lapkoka dobumā, pusdobumā, spraugā vai caurā stumbrā, vai ari nomaļākā malkas grēdā, akmeņu kaudzē. Dažkārt pupuķis ligzdo kādas vientuļākas ēkas pažobelē, spraugā vai zem grīdas. Reizēm tas apmetas ari strazdu būri. Nekādu materiālu ligzdas izklāšanai pupuķis negādā, bet apmierinās ar dobumā vai būri esošo.

Gadā pupuķim mēdz būt viens perējums. Pilnā dējumā ir 5—7, bet dažkārt ari lielāks olu skaits. Olu krāsa ir ļoti mainīga — pelēcīga, zilganpelēka, dzeltenīga, gaiši zaļa, olīv-zaļa vai brūngana. Zīmīgi tas, ka uz šā fona olas čaumalā arvien labi saskatāmas dziļas poras, kas iezīmējas kā balti punkti. Olu vidējie izmēri 25,8X 17,4 mm.

Perēšana ilgst 16—19 dienas. Perē tikai mātīte, bet tēviņš to baro.

Mazuļi ligzdā izšķiļas ar zināmu laika atstarpi un tāpēc ir dažādā lielumā. Kamēr mazuļi ir mazi, tos silda mātīte. Barību pienes tēviņš. Pupuķa smailais knābis nav piemērots ekskrementu aiznešanai, un tā ligzda arvien ir uzkrītoši netīra, ar specifisku smaku. Mazuļi atstāj ligzdu

20—27 dienu vecumā, taču ari pēc izlidošanas vecāki tos vēl baro.

Pupuķa galvenā barība ir liellopu ekskrementos atrodamās kukaiņu kūniņas, kā ari paši kukaiņi, it īpaši — mēslu vaboles, kaprači un maij-vaboles.

Atbildība par pupuķa nelikumīgu vajāšanu palielināta, nosakot taksi 50 rubļu apmērā par katru šis sugas īpatni, kas ticis ievainots, nogalināts, noķerts vai turēts gūstā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Par pupuķa ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu dabai nodarītie zaudējumi atlīdzināmi pieckārtlgā apmērā salīdzinājumā ar minēto taksi par viena īpatņa iznicināšanu.

Pupuķis iekļauts vairāku valstu, piemēram, Zviedrijas, VDR, VFR, kā ari Igaunijas PSR un citu savienoto republiku sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Grosse, Transehe, 1929. 2. Tran-sehe, Sināts, 1936. 3. Тауриньш, Вилкс, 1949. 4.—6. Вилкс, 1953, 1961, 1968. 7. Priednieks, M. Strazds u.c., 1989.

76. Baltmuguras dzenis Picoides leucotos (Bechst.), syn. Dendrocopos leucotos (Bechst.)

White-backed woodpecker

Белоспинный дятел

Dzeņveidīgo putnu karta —

Pici formes

Dzilnu dzimta — Picidae

Baltmuguras dzenis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 4. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Baltmuguras dzenis (masa 100— 115 g) ir nedaudz lielāks par strazdu un biežāk izplatīto dižraibo dzeni. Muguras augšdaļa un pleci tam ir melni, muguras vidus balts (dižrai-bajam dzenim uz pleciem ir balti laukumi). Spārni melnbalti, šķērssvītroti. Tēviņam visa galvas virsa, izņemot pieri, sarkana, mātītei melna.

Baltmuguras dzeņa areāls Padomju Savienībā aptver meža zonu no valsts rietumu robežas līdz Kamčatkai un Sahallnai. Ziemeļos sugas izplatības apgabala robeža sniedzas līdz 64. z.pl. grādam, dienvidos — līdz Harkovas un Voroņežas apgabalam, Dienvid-urāliem, Kazahijas un Altaja stepju siliem. Izolēts areāls atrodas Kaukāzā.

Ārpus PSRS baltmuguras dzenis izplatīts Viduseiropā un Rietumeiropā, Mazāzijā, Mongolijā, Ķīnas ziemeļu un austrumu daļā, Japānā un Korejas pussalā.

Latvijā baltmuguras dzenis ir samērā reta suga, kas sastopama nevienmērīgi, galvenokārt republikas austrumu daļā [1—6). Mūsu republika atrodas šis sugas ligzdošanas areāla rietumu perifērijā. Jau 20. gs. pirmajā pusē [1—6] un ari vēlāk [7, 8, J. Pried-nieka, G. Kozuma u.c. ziņojumi] baltmuguras dzenis sastapts samērā reti. Drošu ziņu par skaita izmaiņām nav. Domājams, ka vismaz vietām traucējoši var izpausties mežizstrādes darbu intensifikācija.

Baltmuguras dzenis visumā ir nomet-nieks, ziemā nedaudz klejo. Domājams, ka ziemā Latvijā ieceļo ari ziemeļu populācijas putni.

Baltmuguras dzeņa ligzdošanas biotops ir skraji lapkoku (galvenokārt bērzu) un jauktie meži.

Parasti ligzdošanas dobuma kalšanai izvēlas satrunējušu lapkoku (bērzu, apšu) stumbrus vai resnākus zarus. Dobumu kaļ krietni augstu virs zemes. Baltmuguras dzeņa dobums ir nedaudz lielāks par dižraibā dzeņa kalto. Pirmās olas izdēj maija sākumā. Gadā viens perējums. Pilnā dējumā mēdz būt 4—5 (3—6) baltas olas. Olu vidējie izmēri 28,3x20,7 mm.

Perēšana ilgst 14—16 dienas. Perē tēviņš un mātīte. Mazuļus baro abi vecie putni, bet naktis tos apsilda arvien tikai tēviņš (līdzīgi izturas arī citu sugu dzeņi). Dobumu mazuļi atstāj 27—28 dienu vecumā.

Salīdzinājumā ar biežāk sastopamo dižraibo dzeni baltmuguras dzenis ir ļoti kluss putns, un tā balss dzirdama reti. Izņēmums ir vienīgi riesta laiks. Pavasarī līdzīgi citiem dzeņiem baltmuguras dzenis bieži «bungo».

Baltmuguras dzeņa barība ir dažādi aiz mizas un koksnē dzīvojošie kukaiņi, to oliņas, kāpuri un kūniņas. Vasaras periodā barojas uz kritalām, bet ziemā — uz stāvošiem nokaltušiem koku stumbriem.

Par baltmuguras dzeņa neatļautu vajāšanu noteikta atlīdzība 25 rubļu apmērā par katru īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Dabai nodarītie zaudējumi par baltmuguras dzeņa ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu atlīdzināmi pieckārtīgā apmērā.

Baltmuguras dzenis ir iekļauts savienoto republiku, piemēram, Lietuvas PSR, Igaunijas PSR, kā arī Zviedrijas, VFR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Korrespondenzblatt.. ., 1934.

2. Vilks, 1943. 3. Kalniņš, 1970. 4. Loudon, 1909. 5. Grosse, Tran-sehe, 1929. 6. Transehe, Sināts,

1936. 7. Tauriņš, 1956. 8. Baumanis, Blūms, 1972.

77. Trīspirkstu dzenis Picoides tridactYlus (L.)

Three-toed

woodpecker

Трехпалый дятел

Dzeņveidīgo putnu karta —

Piciformes

Dzilnu dzimta — Picidae

Trīspirkstu dzenis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 4. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Trīspirkstu dzenis (masa ap 160 g) ir mazāks par mūsu parasto dižraibo dzeni. Atšķirībā no citām dzeņu sugām šā dzeņa apspalvojumā pilnīgi trūkst sarkanās krāsas. Tēviņam uz galvas ir dzeltens laukums. Trīspirkstu dzeņa kājai ir nevis četri, bet trīs pirksti.

Trīspirkstu dzenis Padomju Savienībā sastopams ligzdojot no Baltijas republikām rietumos līdz Kamčatkai un Sahalīnai austrumos. Sugas areāla ziemeļu robeža sniedzas līdz meža-tundrai, dienvidu robeža — līdz Grod-ņas, Penzas, Ceļabinskas apgabalam un Dienvidaltajam. Atsevišķs izolēts sal-veida areāls izveidojies Centrālajā Tjanšanā.

Ārpus PSRS trīspirkstu dzenis mājo Viduseiropā un Rietumeiropā, Ķīnas kalnu mežos un Ziemeļamerikā.

Latvija atrodas sugas areāla dienvidrietumu perifērijas joslā. Pie mums trīspirkstu dzenis ligzdo reti, galvenokārt republikas ziemeļos.

20. gs. sākumā uzskatīts, ka trīs-pirkstu dzenis ligzdo vienīgi Vidzemē, bet Kurzemē tikai ieceļo [1, 2]. Taču jau 30. gadu otrajā pusē noskaidrots, ka arī Ziemeļkurzemē trīspirkstu dzenis ir nometnieks un ligzdotājs [3ļ. Pirmo tā ligzdu 1936. gadā Lejasciemā atradis K. Vilks (4].

Vēlākajā periodā trīspirkstu dzeņa ligzdas Latvijā atrastas: 50. gados

Rāmuļos [G. Lejiņa ziņojums] un 1957. gadā Ogresgalā [J. Vīksnes ziņojums]. 1953. gada aprīlī Cirkales apkārtnē ievākti kolekcijā divi īpatņi ]G. Lejiņa ziņojums]. Bez tam 1972. gadā Ļaudonas apkārtnē novērots perējums ]V. Rēdera ziņojums] un 1980. gada jūlijā Saulkrastos novērots pāris [M. Cauna ziņojums]. Ari no šim ziņām redzams, ka republikas austrumdaļā trīspirkstu dzenis sastopams daudz biežāk. Kurzemē šī suga vairākkārt novērota pēcligzdošanas sezonā.

Kopumā jāsecina, ka trīspirkstu dzenis Latvijā ligzdo visai lokāli un populācija ir izretināta. Ņemot vērā tā biotopa izvēles un ligzdošanas īpatnības, var apgalvot, ka trīspirkstu dzenis pašlaik ir apdraudēta suga.

Viens no trīspirkstu dzeņa skaitu ierobežojošiem faktoriem ir mūsu mežos regulāri veiktā bojāto kokū izciršana mežaudžu kopšanas darbos.

Trīspirkstu dzenis mūsu republikā ir nometnieks un klejotājs.

Izplatīts ir uzskats, ka trīspirkstu dzenis ligzdo mežaudzēs ar egļu pārsvaru. Pēdējā laikā noskaidrots 15], ka Latvijā šī suga ligzdo dažāda tipa mežos: 1) melnalkšņu dumbrājā; 2) gāršas tipa lapkoku audzēs (reizēm ar egļu pie-mistrojumu); 3) jauktā skujkoku mežā ar lapkoku piemistrojumu; 4) priežu purvājā; 5) nosusinātā priežu audzē un 6) egļu vērī.

Šai sugai ir diezgan zīmīga paraža kalt dobumus bojātu, satrupējušu skujkoku stumbros. Dažkārt trīspirkstu dzenis ligzdo, resp., kaļ dobumu, meža ugunsgrēkā cietušu, apdegušu un vēlāk nokaltušu koku stumbros. Ligzdošanas sezona sākas maija beigās vai jūnija sākumā. Ligzdo dobumos dažādā augstumā no zemes. Gadā viens dējums, kurā

3—5 (6—7) baltas olas. Olu vidējie izmēri 23,3x18,0 mm. Perē mātīte un tēviņš, perēšana ilgst 14 dienas. Tāpat kā citām dzeņu sugām, arī trīspirkstu dzeņa mazuļi ir ligzdguļi un tiem barību knābī pienes pieaugušie putni. Pārtiek galvenokārt no dažādiem mizgraužiem.

Vietās, kur mīt trīspirkstu dzenis, ir sastopami kaili nokaltušo koku stumbri ar notrauktas mizas kaudzēm to pakājē.

Šos putnus neviens īpaši nemedī, tādēļ atlīdzības takse par iznīcinātu trīspirkstu dzeni nav liela — 50 rubļu (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Daudz nozīmīgāks skaitu limitējošs faktors neapšaubāmi ir trīspirkstu dzeņa dobumaino ligzdu koku, dējumu un veselu perējumu bojāeja, piemēram, mežizstrādes darbu gaitā. Tādēļ atlīdzība par trīspirkstu dzeņa ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu noteikta pieckārt lielāka salīdzinājumā ar taksi par viena īpatņa iznīcināšanu. Te īpaši nozīmīga var izrādīties sugas pazīšanas un aizsardzības propaganda mežrūpniecības saimniecību darbinieku vidū. Tas paglābtu no bojāejas ne vienu vien ligzdu.

Trīspirkstu dzenis ir iekļauts savienoto republiku, piemēram, Baltkrievijas PSR, Igaunijas PSR, Lietuvas PSR, kā arī VFR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Loudon, 1909. 2. Grosse, Tran-sehe, 1929. 3. Bērziņš, 1940. 4. Vilks, 1943. 5. Priednieks, M. Strazds u.c., 1989.

78. Cekulainais cīrulis Galerida cristata (L.)

Crested lark

Хохлатый жаворонок

Zvirbuļveidīgo putnu karta —

Passeiiioimes

Cīruļu dzimta — Alaudidae

Cekulainais cīrulis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 4. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Cekulainais cīrulis ir nedaudz lielāks par zvirbuli (masa ap 45 g), ap

spalvojums pelēkbrūns ar tumšākām svītriņām. Uz galvas pagaru smailu spalvu cekuls. Parasti dzied, sēžot uz zemes vai kāda paaugstinājuma, retāk — lidojot.

Padomju Savienībā cekulainā cīruļa ligzdošanas areālā ietilpst valsts Eiropas daļa, Kaukāzs, Aizkaukāzs, Kaza-hijas dienviddaļa un Vidusāzija. Areāla robeža uz ziemeļiem sniedzas līdz Ples-kavas, Smoļenskas, Tulas, Voroņežas, Kuibiševas apgabalam un Čuvašijas dienviddaļai.

Ārpus PSRS cekulainā cīruļa areālā ietilpst Viduseiropa un Rietumeiropa, Ziemeļāfrika un Dienvidaustrumu Āzija.

Latvijā cekulainais cīrulis ligzdo ļoti reti — galvenokārt republikas rietumdaļā [1—5]. Latvija atrodas sugas areāla ziemeļu perifērijā.

20. gs. pirmajā pusē raksturots kā ļoti rets ligzdotājs [1—4, 6], biežāk sastapts Kurzemē [2—5] vai vispār jūras piekrastes tuvumā [6]. Konkrētu ziņu par ligzdošanu ļoti maz [7, J. Zaikova ooloģiskās kolekcijas materiāli).

Atsevišķi cekulainā cīruļa ligzdošanas gadījumi konstatēti 20.—30. gados Rīgas jūrmalā (Mellužos un Asaros) [7] un 1916. gadā tagadējā Madonas rajonā [J. Zaikova ooloģiskā kolekcija). Pagājušā gadsimta beigās uzskatīts par diezgan parastu putnu Rīgas apkārtnē (8), taču, šķiet, attiecībā uz ziemošanu, nevis ligzdošanu. Nereti novērots ziemojam [9, 10). Pēdējos gadu desmitos ziemošana biežāk atzīmēta republikas rietumdaļā, it īpaši Liepājas un Ventspils pilsētā [I. Eisteres un J. Jakša ziņojums).

Cekulainā cīruļa skaitu mūsu republikā nelabvēlīgi ietekmē dažādu neizmantotu zemju apgūšana un apbūve, kā arī traucējumu pieaugums.

Latvijā cekulainais cīrulis ir klejotājs, kas parasti pārziemo ligzdošanas apgabalā. Ziemotāji novērojami kopā ar zvirbuļiem un dzeltenajām stērstēm ceļmalās, apdzīvotās vietās un pat pilsētās.

Cekulainais cīrulis ligzdo uz zemes dažādās klajās, sausās un neskartās vietās. Ligzda parasti atrodas ceļmalā, pie dzelzceļa uzbēruma, sakņu dārzā, jūrmalas kāpu zonā, piepilsētu norās un tamlīdzīgās smilšainās vietās. Ligzda atrodas nelielā augsnes padziļinājumā un ir gatavota no zāļu stiebriņiem un saknītēm. Iedobums ir samērā dziļš un izklāts ar smalkām zālītēm un dzīvnieku matiņiem. Ligzdas gatavošanā piedalās abi vecie putni.

Dēšana parasti sākas maijā. Gadā ir divi, reizēm — trīs perējumi. Latvijā — areāla perifērijas zonā — varētu būt tikai viens perējums. Pilnā dējumā mēdz būt 3—5, reizēm pat sešas olas. Olas ir pelēcīgi baltas vai rūsgani baltas, klātas ar rūsganbrūniem, violetsarkaniem un gaiši pelēkiem raibumiem un punktiem, kas nereti veido gredzenu ap olas resno galu. Olu vidējie izmēri 22,2x16,6 mm.

Perēšana ilgst 12—13 dienas. Perē galvenokārt vai vienīgi mātīte. Mazuļus baro abi vecāki. 9—11 dienu vecumā mazuļi atstāj ligzdu un sāk lidot, bet labi lido 16—18 dienu vecumā.

Cekulainais cīrulis ir graudēdājs un pārtiek no dažādu savvaļas un kultūraugu sēklām. Mazuļus baro ar kukaiņiem. Cekulainā cīruļa dziesma nav tik melodiska kā lauka cīrulim, taču tā saista ar savu melanholisko noskaņu. Dzied, galvenokārt uz akmens, staba vai pat uz zemes tupēdams, reti kad lidojumā kā pazīstamākais lauka cīrulis.

Antropoģēnā ietekme uz šo sugu ne vienmēr ir negatīva. Dānijā un VFR novērots, ka teritorijas mozaīkveidīga apbūve ar daudzstāvu namiem nav izraisījusi cekulainā cīruļa izzušanu.

Par neatļautu cekulainā cīruļa vajāšanu ir noteikta atlīdzība 25 rubļu apmērā par vienu īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Par cekulainā cīruļa ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu dabai nodarītie zaudējumi jāatlīdzina pieckārtīgā apmērā.

Cekulainais cīrulis ir iekļauts, piemēram, Zviedrijas Sarkanajā grāmatā.

Literatūra. 1. Loudon, 1909. 2. Grosse, Tran-sehe, 1929. 3. Transehe, Sināts,

1936. 4. Tauriņš, 1956. 5. Bauma-nis, Blūms, 1972, 6. Тауриньш,

Вилкс, 1949. 7. Rācenis, 1942. 8. Sawitzky, 1899. 9. Meyer, 1815. 10. Lowis, 1893.

79. Liela čakste Lanius excubitor L.

Great grey shrike

Серый сорокопут

Zvirbuļveidīgo putnu karta —

Passeri formēs

Čakstu dzimta — Laniidae

Lielā čakste ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Lielā čakste (masa ap 65 g) ir vislielākā no mūsu čakstēm — nedaudz lielāka par strazdu — un pēc izskata mazliet atgādina žagatu. Ķermeņa virspuse ir pelnu pelēka, pāri acij melna svītra. Aste ir melna, bet spārni — melni ar baltām svītrām. Lido lokveidīgi, kukaiņus ķerot, bieži plivinās gaisā uz vietas, bet sēžot mēdz cilāt asti.

Kaut gan lielās čakstes ligzdošanas apgabals Padomju Savienībā aizņem plašu teritoriju no Kolas pussalas līdz Anadirai un Sahalīnai, šī suga visur ir izplatīta ārkārtīgi nevienmērīgi. Uz ziemeļiem areāla robeža sniedzas līdz mežatundras zonai. Lielā čakste nav sastopama stepju zonas lielākajā daļā, Aizkarpatos, Ukrainas Poļesjē, Krimā, Kaukāzā, Kamčatkā un Amūras baseinā. Vidusāzijā mājo tikai Tjan-šanā un vietām arī tuksnesī.

Ārpus PSRS lielā čakste mājo Vi-duseiropā un Rietumeiropā, ZiemeJ-āfrikā, Rietumāzijā un Ziemeļamerikā.

Latvijā lielā čakste ligzdo ļoti reti, biežāk republikas austrumdaļā.

19. gs. autori norāda, ka lielā čakste mūsu reģionā ligzdo visai lokāli un reti [1—3]. 20. gs. sākumā šī suga tiek uzskatīta par parastu ziemas viesi un retu ligzdotāju gan Vidzemē, gan Kurzemē [4, 5|, bet 30.—40. gados tiek noskaidrots, ka ligzdošanai atbilstošā biotopā lielā čakste ir diezgan parasts ligzdotā js [6—8]. Atzinumu par lielās čakstes samērā biežo sastopamību visā pilnībā apstiprina novērojumi, kas šajos gados veikti veselā virknē Latvijas augsto purvu [9—13].

Parasti vienā purvā ligzdojuši viens līdz četri pāri, vidēji viens pāris uz 8 km^2 [14], bet atsevišķos gadījumos vēl daudz vairāk. Tā, piemēram, 1925.—1927. gadā Olga purvā K. Vilks reģistrējis neparasti augstu lielās čakstes blīvumu — vienu ligzdojošu pāri uz 2,4 km^2, bet pavisam purvā vismaz 15 (20) pārus [9, 14].

Kopš 30. gadiem lielās čakstes vietējā populācija Latvijā ir strauji sarukusi [15—17]. Vairākos plašajos sūnekļos, kas ilgus gadus bijuši lielās čakstes tradicionāla ligzdošanas vieta, nu jau gadus desmit šī čakste vairs nav konstatēta ligzdojam [16, 17]. Tas attiecas pat uz tādu relatīvi maz skartu sūnekli kā Lielais Ķemeru tīrelis, kurā vēl 40. gados ligzdoja ap 30 pāru [17]. J. Lipsbergs lielo čaksti tur ligzdojam atrada tikai 1972. gadā.

Pēdējā laikā Latvijā ir atrastas tikai atsevišķas lielās čakstes ligzdas. Pašreiz vietējā populācija ir ļoti izretināta un diez vai visā republikā ligzdo vairāk par dažiem desmitiem pāru [18].

Lielās čakstes izzušanas cēloņi nav skaidri. Populācijas straujo sarukšanu nevar izskaidrot vienīgi ar ligzdošanai piemēroto biotopu sašaurināšanos, kas gan ir notikusi lielās platībās. Daudzas senāko atradņu teritorijas ir pilnīgi vai daļēji apgūtas. Minēsim kaut vai Olga purvu, Sedas tīreli, Strūžānu purvu, prāvu daļu Cenas tīreļa un vēl daudzus citus.

Iespējams, ka šis putns, kas pārtiek galvenokārt no kukaiņiem, jutīgi reaģē uz kādām citām izmaiņām, kas notikušas apkārtējā vidē.

Mūsu apstākļos lielā čakste ir klejotāja vai pat īsts gājputns, kas atgriežas ligzdošanas vietās agri pavasarī (martā — aprīlī). Ārpusligzdošanas periodā, it īpaši rudenī, lielo čaksti samērā bieži var redzēt ceļmalās sēžot uz telefona vadiem. Tie lielākoties ir caurceļotāji, kas ieradušies no ziemeļu apvidiem. Daļa ieceļotāju paliek Latvijā arī pa ziemu. Vietējās populācijas ziemošanas apgabals vēl nav precīzi noteikts.

Lielās čakstes ligzdošanas biotops Latvijā ir šauri specifisks — tā mājo sūnu purvos. Tikai ļoti retos gadījumos ligzdojusi arī meža izcirtumos [14]. Tomēr, kopumā vērtējot, ligzdošana sugai netipiskā vidē nav izraisījusi plašāka mēroga ligzdošanas biotopa maiņu un adaptāciju jauniem ligzdošanas apstākļiem. Tas, protams, palielinātu sugas izdzīvošanas iespējas. Dažkārt taču ekoloģiski plastiskākas sugas — ar plašāku piemērošanās diapazonu — pēc savas tradicionālās «dzīves telpas» (biotopa) sašaurināšanās ar laiku tomēr piemērojas citiem apstākļiem.

Jau aprīlī — maijā var atrast lielās čakstes ligzdu ar olām. Ligzda ir samērā liela, tās pamats taisīts no zariņiem, bet iekšpuse izklāta ar dažādiem stiebriņiem un sūnu. Izklājums ir bagāts un sastāv galvenokārt no putnu spalvām. Perē vienu reizi gadā. Dējumā mēdz būt 5—7 (3—9) olas. Olām ir baltgans, iedzeltens, zaļgans vai brūngans fons, uz kura redzami olīvbrūni, sarkanbrūni vai purpurpelēki raibumi, kas izvietoti puslīdz vienmērīgi vai ari sagrupēti ap olas resnāko galu. Olu vidējie izmēri 27,8x19,9 mm.

Perēšana ilgst apmēram 15 dienas. Perē galvenokārt mātīte, tēviņš to īslaicīgi nomaina un apgādā ar barību. Ligzdu mazuļi atstāj 19—20 dienu vecumā, bet patstāvīgi kļūst apmēram 35 dienas veci.

Lielā čakste pārtiek no dažādas barības — kukaiņiem (vabolēm, spārēm u.c.), sīkiem putniem, peļveidīgajiem grauzējiem un ķirzakām. Dažkārt tā izposta ari sīko putnu ligzdas — izēd olas vai apēd mazuļus. Barības atliekas, reizēm pat veselus putnus vai peles ar norautām galvām, lielā čakste mēdz uzspraust krūmos uz asiem dzelkšņiem un smailiem sausiem zariem.

Ārpusligzdošanas periodā lielā čakste novērojama daudz biežāk. Tad tā uzturas dažādās vietās, piemēram, ceļmalās, kur mēdz sēdēt uz telefona vai elektrības pārvades līniju vadiem.

Par dabai nodarīto zaudējumu noteikta atlīdzība 50 rubļu apmērā par lielās čakstes viena īpatņa ievaino-šanu, nogalināšanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē, bet par ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu — pieckār-tīgā apmērā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Atsevišķās vietās mūsu republikā (purva liegumā «Lielais Ķemeru tīrelis», purvu rezervātā «Teici» u.c.) tiek saglabāts lielās čakstes ligzdošanas biotops. Augsto purvu iespējami plašāka saglabāšana pagaidām arī ir vienīgais ieteiktais lielās čakstes aizsardzības pasākums.

Lielā čakste ir iekļauta savienoto republiku, piemēram, Baltkrievijas PSR, Igaunijas PSR, kā arī VFR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Russow, 1880. 2. Löwis, 1893.

3., 4. Loudon, 1895, 1909. 5. Grosse, Transehe, 1929. 6. Transehe, Sinäts, 1936. 7. Тауринып, Вилкс, 1949. 8. Transehe, 1965. 9., 10. Vilks,

1936, 1943. 11. Brandt, 1942. 12.

Grosse, 1942. 13. Kalniņš, 1970. 14. Тауриньш, 1961. 15. Вилкс, 1968. 16. Baumanis, 1980. 17. Petriņš,

1982. 18. Priednieks, M. Strazds u.c., 1989.

80. Ūdensstrazds Cinclus cinclus (L.)

Dipper Оляпка

Zvirbuļveidīgo putnu karta —

Passeri formēs

Odensstrazdu dzimta — Cinclidae

Ūdensstrazds ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 4. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Ūdensstrazds ir drukns putns strazda lielumā (masa 60—70 g), kuram

rīkle, guzas apvidus un krūšu priekšdaļa ir mirdzoši balta. Pārējais apspalvojums tumši brūns. Sēžot ūdensstrazds bieži klanās. Sastopams pie upēm un strautiem, peld, labi nirst un īslaicīgi spēj pārvietoties pa ūdenstilpes dibenu.

Ūdensstrazds savā plašajā ligzdošanas areālā ir izplatīts ārkārtīgi nevienmērīgi. Padomju Savienības teritorijā ūdensstrazds mājo Kolas pussalā, Karēlijā, Baltijā, Karpatos, Urālos, Kaukāzā, Aizkaukāzā, Vidusāzijas kalnu apgabalos, Dienvidsibīrijā no Altaja līdz Aizbaikālam un vietām vēl_ tālāk uz austrumiem.

Ārpus PSRS ūdensstrazda ligzdošanas areālā ietilpst Rietumeiropa, Āfrikas ziemeļrietumu daļa, Himalaji un tiem piegulošie rajoni, kā arī Mazāzija.

Latvijā ūdensstrazds ir ļoti rets ligzdotājs, kas samērā bieži ziemo (novembris — aprīlis). Mūsu republika atrodas sugas nominālformas (Cinclus cinclus cinclus (L.)) ligzdošanas areāla dienvidu perifērijā.

19. gs. beigās un 20. gs. sākumā uzlūkots par retu vai ļoti retu ligzdo-tāju galvenokārt Vidzemē [1] vai arī Vidzemē un Kurzemē ]2—4]. Konkrēti ligzdošana novērota trijos gadījumos: 1894. vai 1895. gadā pie Daugavas Kokneses apkārtnē [2, 5], 1902. gadā pie Ventas Kuldīgā [2j un 1927. gadā pie Cieceres Brocēnu apkārtnē [2]. 60.—70. gados ligzdošana vairs nav droši pierādīta [6, 7], kaut gan ir atsevišķi norādījumi par to, ka šā laikposma beigās ūdensstrazds mūsu republikā ticis novērots arī ligzdošanas sezonā [I.Ķevāna un A. Bērziņa ziņojumi].

Arī 80. gados ievākta informācija par atsevišķiem ticamiem ūdensstrazda ligzdošanas gadījumiem Latvijā [8].

Ūdensstrazds ir ļoti jutīgs pret ūdeņu piesārņošanu un piesārņotās vietās nekad neligzdo. Tātad šis faktors ir izšķirošais ligzdotāju skaita limitēšanā. Zīmīgi arī tas, ka ūdensstrazda ligzdošana Latvijā konstatēta «ūdensdzirnavu laikmetā», kura ziedu-laiki ir pagājuši. Šķiet, ka tā nav bijusi nejauša sagadīšanās, jo daudzie ūdensdzirnavu aizsprosti izveidoja ļoti piemērotus apstākļus ūdensstrazda ligzdošanai.

Ūdensstrazds ligzdošanas vietās pavasarī pārrodas aprīlī. Samērā bieži pie neaizsalstošiem strautiem un upju straujtecēs mūsu republikā ziemo šīs sugas citu — ziemeļu — populāciju putni, kas te ierodas novembrī un aprīlī atkal aizceļo, ūdensstrazda ligzdošanas biotops ir straujas upes un strauti ar akmeņainu gultni un dzidru ūdeni, it īpaši aizdambējumu un ūdenskritumu tuvumā.

ūdensstrazda ligzda arvien atrodas tuvu pie ūdens — upes vai strauta — kraujas plaisā vai iedobumā, starp piekrastes koku atkailinātajām saknēm, izpuvušā celmā, nišā vai uz karnīzes zem tiltiem vai kanālu sienās, dažreiz — zem ūdenskrituma velves. Ļoti reti ūdensstrazds ligzdu iekārto atklātā vietā — uz ūdens apskalota akmens vai pāļa.

Ligzda ir diezgan liela, no virspuses noslēgta, apaļa (lodveidīga), ar ieejas caurumu no sāniem. Tādējādi tā nereti atgādina ceplīša ligzdu, ūdensstrazda ligzdas formu un lielumu daudzējādā ziņā nosaka konkrētā atrašanās vieta. Ligzda gatavota galvenokārt no sūnām, ligzdas iekšējā telpa — kamera — izklāta ar sausām lapām un zāļu stiebriņiem. Ligzdu būvē abi vecie putni.

Parasti sāk ligzdot aprīlī, tomēr dēšanas sākums atsevišķiem pāriem dažādos gados ir visai atšķirīgs.

Domājams, ka Latvijā ligzdo reizi gadā, kaut gan citos areāla apgabalos var būt līdz diviem trim perējumiem sezonā.

Pilnā dējumā 4—6 (3—7), reizēm pat astoņas baltas olas. Olu vidējie izmēri 25,1x18,5 mm.

Perēšana ilgst 15—17 (18) dienas. Vairumā gadījumu perēšanā piedalās tikai mātīte. Tēviņš dažkārt tai pienes barību. Mazuļi ligzdā pavada 18—25 dienas, tos aprūpē abi vecāki, ūdensstrazda mazuļi iemācās peldēt un nirt vēl pirms lidspējas iegūšanas.

Ūdensstrazda barība ir dažādi ūdens kukaiņi, to kūniņas, sīkie vēzīši, gliemeži,_ tārpiņi, dažkārt arī zivju mazuļi, ūdensstrazds ir lieliski specializējies šādas barības ieguvei, jo labi peld un nirst. Piepalīdzot ar spārniem, tas spēj veikli pārvietoties pa ūdenstilpes dibenu, kur starp akmeņiem un oļiem iegūst ierasto barību, ūdensstrazda apspalvojums ir ļoti blīvs, astes tauku dziedzeris labi attīstīts, tā ka spalvas tiek regulāri ietaukotas.

ūdensstrazda auss atveri zem ūdens blīvi noslēdz īpaša ādas kroka.

Par ūdensstrazda vajāšanu noteikta atlīdzība valstij 25 rubļu apmērā par vienu iznīcinātu īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Atlīdzība par zaudējumiem, kas dabai nodarīti, izpostot ūdensstrazda ligzdu vai vācot tā olas, noteikta pieckārtīgā apmērā salīdzinājumā ar taksi par viena īpatņa nogalināšanu.

Udensstrazds ir iekļauts vairāku valstu, piemēram, VDR, VFR, kā arī Igaunijas PSR, Baltkrievijas PSR un citu savienoto republiku sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Loudon, 1909. 2. Grosse, Tran-sehe, 1929. 3. Transehe, Sināts,

1936. 4, Тауринып, Вилкс, 1949. 5. Korrespondenzblatt..., 1895. 6.

Tauriņš, 1956. 7. Baumanis, Blūms, 1972. 8. Priednieks, M. Strazds u.c., 1989.

81. Bārdzīlīte Panurus biarmicus (L.)

Bearded tit

Усатая синица, усатая сутора

Zvirbuļveidīgo putnu karta —

Passeriformes

Bārdzīlīšu apakšdzimta — Panurinae

Bārdzīlīte ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā

(LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Bārdzīlīte (masa ap 14 g) ir lakstīgalas lieluma putns ar garu asti. Mugurpuse dzeltenīgi rūsgana. Tēviņam galva un kakls zilganpelēki, bet bārdas svītras (tās veido garu spalvu «pušķi» pie knābja pamata) un zem-aste ir melna. Mātītei galva rūsgana un nav bārdas svītru.

Uzturas galvenokārt niedrājos.

Padomju Savienībā bārdzīlītes ligzdošanas areāls atrodas galvenokārt stepju zonā un plešas no Kaļiņingradas apgabala rietumos līdz Aizbaikāla dienvidaustrumu rajoniem.

Ārpus PSRS bārdzīlīte mājo Vidus-eiropā un Rietumeiropā,_ Dienvidrietumu Āzijā, Centrālajā Āzijā un Japānā.

Latvijā bārdzīlīte ligzdo sevišķi reti un nevienmērīgi, līdz šim tikai republikas rietumdaļā. 70. gadu sākumā konstatētā bārdzīlītes ieviešanās un pastāvīgā ligzdošana Latvijā ir tieši saistīta ar šīs sugas Ziemeļeiropas populācijas strauju skaita pieaugumu un turpmāko ekspansiju austrumu virzienā. Minētās bārdzīlītes populācijas kodolu veido Ziemeļu jūras piekrastē — Holandē — ligzdojošie putni. Tādējādi bārdzīlītes atradnes Latvijā uzlūkojamas par Ziemeļeiropas populācijas tālākajiem punktiem tās ligzdošanas areāla ziemeļaustrumu perifērijā.

Bārdzīlīte ir minēta tikai atsevišķos 20. gs. pirmās puses pārskatos par Latvijas putniem [1, 2j un arī vienīgi tāpēc, ka 1925. gadā tā konstatēta Lietuvā Zuvintas ezerā [3].

Pirmoreiz Latvijā bārdzīlīte (2 īpatņi) pēcligzdošanas sezonā novērota 1960. gada janvārī randu pļavu niedrājā pie Kuivižiem [4]. Ligzdošana pirmoreiz pierādīta 1972. un 1973. gadā Papes ezerā [5]. Mūsu pētījumi ļauj secināt, ka 1975. gadā Latvijā ligzdojuši vismaz 50—150 pāru bārdzīlīšu [6]. Laikā no 1974. gada līdz 1978. gadam Papes, Liepājas, Engures un Kaņiera ezerā pavisam tika atrastas 72 bārdzllīšu ligzdas [7ļ.

Bārdzīlīte mūsu putnu faunā ir jaun-ienācēja. Populācijas īpatņu skaits atsevišķos gados ir ļoti mainīgs.

Bārdzīlīte ir ļoti šauri specializējusies (stenobionta) suga ligzdošanas biotopa izvēlē. Turklāt bārdzīlītes dzīvesvieta — plašie niedrāji — ir ļoti deficīta ekosistēma ne tikai Latvijas ainavā, bet arī visā Austrum-baltijā. Ligzdošanai nepieciešamos apstākļus bārdzīlīte var atrast vienīgi dažos aizaugošos ezeros. Tātad šo ezeru slīkšņu likvidēšana vai arī šo ūdenstilpju hidroloģiskā režīma izmaiņa var izraisīt nedaudzo atradņu izzušanu. Bārdzīlītes ligzdošanas vietas iznīcina arī niedru dedzināšana un izpļaušana.

Ļoti svarīgs, bet reizēm pat noteicošs bārdzīlītes vietējās populācijas skaitu limitējošs faktors ir mūsu ziemu mainīgie klimatiskie apstākļi. Bargās ziemās krasi pieaug ziemojošo putnu mirstība, kas var kļūt par vietējās populācijas iznīkšanas iemeslu [8]. Pēc aukstajām ziemām ligzdojošo bārdzīlīšu skaits arvien ir stipri samazinājies.

Iespējams, ka daļa vietējās populācijas putnu rudenī aizceļo, taču parasti bārdzīlīte Latvijā paliek ziemot ligzdošanas vietās. Arī citur Eiropā bārdzīlīte visumā ir nometnieks, kas tomēr dažkārt migrē dienvidu vai dienvidrietumu virzienā. Bārdzīlītes ligzdošanas biotops Latvijā ir plašās niedru audzes (obligāti ar slīkšņām arī pašā niedrājā) aizaugošo piejūras ezeru piekrastēs. Pēc siltām ziemām pie ligzdošanas stājas ļoti agri — jau marta mēnesī. Ligzdošanas sezona ir ļoti gara, reizēm ligzdas ar mazuļiem tiek atrastas vēl augusta beigās. Gadā iespējami trīs vai pat četri perējumi.

Bārdzīlītes savu ligzdu mēdz novietot vecu niedru sagāzumā vai blīvā niedrājā, parasti nelielā augstumā virs slīkšņas vai — retāk — virs ūdens. Ligzda ir konusveidīga, gatavota galvenokārt no vecām, sausām niedru lapām, kas sabāztas starp veciem niedru stublājiem. Ligzdas izklājums sastāv no smalkām niedru galotņu slotiņām. Dažkārt izklājumā atrodamas arī putnu spalvas un ūdens-žurkas vai ondatras apmatojuma šķipsnas.

Dējumā mēdz būt 5—7 (8) olas. Olas ir baltas, ar daudziem sīkiem šokolādes brūniem un gaišbrūniem punktiņiem un svītriņām. Olu vidējie izmēri 17,6x14,0 mm. Perēšana ilgst 11—13 dienas, perēšanā piedalās mātīte un arī tēviņš. Mazuļus baro ar dzīvnieku izcelsmes objektiem — makstenēm, dažādām blaktīm, kas mājo ūdens tuvumā, odiem un citiem niedrājos pieejamiem bezmugurkaulniekiem. Par perējumu rūpējas abi vecie putni. 9—12 dienas pēc izšķilšanās mazuļi pamet ligzdu.

Neapšaubāmi bārdzīlīte ir pati eksotiskākā Latvijas niedrāju iemītniece putnu vidū. Par to liecina tās neparastais, krāšņais apspalvojums un īpatnējā balss.

Par šīs sugas vajāšanu palielināta atbildība. īpaši svarīgi uzsvērt, ka par tādu nelikumīgu rīcību kā ligzdas izpostīšana vai olu vākšana atlīdzība par dabai nodarīto zaudējumu ir piec-kārtīga salīdzinājumā ar taksi (50 rubļu) par viena īpatņa iznīcināšanu vai turēšanu nebrīvē (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Pašreiz zināmās bārdzīlītes ligzdošanas vietas atrodas aizsargājamās teritorijās resp. ornito-loģiskajos liegumos — Papes, Liepājas, Engures un Kaņiera ezerā. Tātad atliek vienīgi rūpēties par šo ūdenstilpju slīkšņu un niedrāju saglabāšanu.

Bārdzīlīte ir iekļauta atsevišķu Eiropas valstu, piemēram, VDR, VFR, Zviedrijas, kā arī Lietuvas PSR un citu

savienoto republiku sarkanajas grāmatās.

Literatūra. 1. Grosse, 1935. 2. Transehe, Sinēts, 1936. 3. Ivanauskas, 1964. 4. Виксне, 1967. 5.—7. Липсберг, 1975, 1976, 1981. 8. Bjorkman, 1975.

82. Somzīlīte Remiz pendulinus (L.)

Penduline tit

Обыкновенный ремез

Zvirbuļveidīgo putnu karta —

Passeriformes

Somzllīšu dzimta — Remizidae

Somzīlīte ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Somzīlīte (masa 7,0—11,0 g) ir daudz mazāka par zvirbuli. Ķermeņa apspalvojums ir pelēcīgs ar rūsgan-brūnu nokrāsu, pāri acij stiepjas plata melna svītra. Somzīlīte uzturas niedrājos. Balss ļoti raksturīga — smalks, gari stiepts «cili».

Padomju Savienībā somzīlīte ligzdo sporādiski no Ukrainas līdz Amūras baseinam. Uz ziemeļiem izplatības apgabala robeža sniedzas līdz Igaunijai, Smoļenskas apgabalam, Maskavas apgabala dienviddaļai, Gorkijas apgabalam, Tatārijai, Tjumeņas un

Kurskas apgabalam, Barābas stepēm, Jeņisejas augštecei un Aizbaikāla dienviddaļai.

Ārpus PSRS somzīlīte mājo Vidus-eiropā un Rietumeiropā, Dienvidrietumu un Centrālajā Āzijā, Korejas pussalā, Japānā un Centrālajā Ķīnā.

Latvijas PSR atrodas somzīlītes ‘ areāla ziemeļaustrumu perifērijas joslā. Mūsu republikā somzīlīte ligzdo reti — galvenokārt dienvidrietumu daļā.

Pirmais konkrētais norādījums par somzīlītes ligzdošanu Latvijā, kad Suntažu apkārtnē atrasta tās ligzda, attiecas uz 18. gs. [1]. Turpmāk līdz 19. gs. beigām praktiski nav nekādu konkrētu ziņu par šīs sugas sastopamību Austrumbaltijā. Kaut gan V. Rusovs savā darbā [2ļ uz kāda ziņojuma pamata somzīlīti ir minējis, viņš pats šis ziņas tomēr apšauba.

Ap 1900. gadu somzīlītes ligzda atrasta pie Lubānas ezera [3ļ, bet 1914. gadā un 1915. gadā divas ligzdas — bij. Kaucmindes (tag. Saulaine) apkārtnē [4ļ. 1930. gada septembri niedrājā pie Buļļiem novērots somzllīšu bariņš — četri īpatņi, no kuriem viens ievākts kolekcijā (5).

Turpmākajos 40 gados nekādi nozīmīgi konkrēti fakti par somzīlītes ligzdošanu Latvijas teritorijā netika iegūti. Visai negaidīta izrādījās somzīlītes ligzdu (pavisam 20, to skaitā 8 jaunas) atrašana 1970. gadā Engures ezerā [6J. Līdz 1975. gadam republikā tika noskaidrotas vairāk par 20 vietām, kur somzīlīte ligzdojusi vai mēģinājusi ligzdot [7]. No 60. gadu beigām līdz 80. gadu sākumam somzīlīte Latvijā ligzdojusi regulāri. Šajā laikposmā vietējās populācijas lielums bijis vismaz 50—100 pāru. Šeit vēl jāpiebilst, ka somzīlītes skaita palielināšanās Latvijā sakrīt ar vispārēju šīs sugas skaita pieaugumu Viduseiropā, kā ari dažādās vietās areāla perifērijā [8].

Somzīlīte ir šauri specializēta suga ligzdošanas biotopa izvēlē, un šādas ligzdošanas biotopa «saliņas» kultūrainavas apstākļos pamazām izzūd to nosusināšanas vai citādas antropogē-nās pārveidošanas rezultātā.

Populāciju visai negatīvi var ietekmēt arī tāds nelāgs iedzīvotāju paradums kā somzīlītes vecās perēšanai izmantotās ligzdiņas paņemšana par savdabīgu suvenīru. Arī pēc mazuļu izvešanas paņemta ligzda negatīvi ietekmē turpmāko ligzdošanu tajā pašā vietā! Kaut gan somzīlīte tikpat kā nekad neligzdo savā vecajā ligzdā, tomēr tās klātbūtne reizēm ir nepieciešama, lai putns šajā apkārtnē ligzdotu arī nākamajā gadā. Saglabājusies vecā ligzda uzskatāmi liecina, ka vieta noderīga pēcnācēju izvešanai. Šāda informācija palīdz jaunajiem, pirmoreiz ligzdojošajiem putniem izvēlēties apmešanās vietu. Jaunā ligzda parasti tiek būvēta netālu no vecās, kuras materiāls var tikt izmantots jaunās gatavošanai. Novērots, ka vietās, kur vecās ligzdas tiek saglabātas, mājvietu atrod arvien jauni pāri un ar laiku tur izveidojas lokāla somzīlītes ligzdošanas apmetne. Rezultāts ir gluži pretējs, ja vecās ligzdas regulāri ievāc.

Areāla centrālajos apgabalos somzīlīte ir nometnieks vai daļējs klejotājs, Latvijā — īsts gājputns. Pie mums gredzenotās somzīlītes atrastas Viduseiropā — VDR un Cehoslova-kijā. Mūsu republikā somzīlītes pārrodas aprīlī, aizceļo septembrī. Tomēr reizēm arī ziemas mēnešos nelielus somzīlīšu bariņus vai atsevišķus īpatņus var sastapt plašajos niedrājos pie Engures, Liepājas un Papes ezera.

Tipisks somzīlītes ligzdošanas biotops ir ar niedrēm un krūmiem, it īpaši kārkliem, aizaugušas, lielākoties slīkšņainas stāvošu vai lēni tekošu ūdeņu (ezeru, dīķu, vecupju, dažkārt arī upju) piekrastes.

Jau aprīļa beigās var atrast pabeigtas jaunās ligzdas. Ligzdošanas sezona ir ļoti gara, un svaigi būvētas ligzdas var atrast pat vēl jūlijā. Somzīlītes dziesma ir diezgan neuzkrītoša, vienkārša čivināšana. Ligzdu gatavo abi putni apmēram divas nedēļas. Vispirms kāda nokarena lokana kārkla vai bērza zara galā no dažādām smalkām augu šķiedrām izveido ligzdas piestiprinājuma saiti. Top kaut kas līdzīgs ligzdas karkasam. Galvenais materiāls, no kura tiek gatavota ligzda, ir dažādu augu apziedņu lidmatiņi («augu pūkas»). Pabeigta somzīlītes ligzda atgādina iegarenu somiņu, kam augšdaļā pievienots savdabīgs ieejas tubuss. Ligzdas iekšiene ir rūpīgi izklāta ar smalku materiālu.

Somzīlītes ligzdas sieniņa ir līdz

2,5—3,0 cm bieza. Parasti ligzda ir novietota 3—4 m augstu virs slīkšņas vai ūdens, taču dažkārt var atrasties arī daudz augstāk.

Gadā mēdz būt 1—2 perējumi. Dažkārt ligzdu būvē arī tēviņi — vientuļnieki, kas nav izveidojuši pāri. Ja mātīte netiek atrasta (pievilināta), tad ligzda paliek nepabeigta. Šādām ligzdām ir groziņa izskats — augšdaļā ir divas plašas ieejas bez tu-busa. Ligzdas taisīšanai vajadzīga liela prasme, un jaunie putni mēdz būvēt daudz paviršākus, vienkāršākus «mājokļus» nekā pieredzes bagātie vecie īpatņi.

Dējumā parasti ir 6—7 un pat līdz 10 olām. Olas ir stipri iegarenas, baltā krāsā, svaigi dētas šķiet iesārtas. Vēlāk šī nokrāsa zūd. Olu vidējie izmēri 15,5x10,5 mm.

Perē tikai mātīte, perēšana ilgst 12—15 dienas.

Pēc izšķilšanās somzīlītes mazuļi ligzdā pavada 15—20 dienas. Galvenās rūpes par mazuļu barošanu uzņemas mātīte, jo tēviņš mēdz apkārtnē būvēt jaunu ligzdu un reizēm pievilina arī citu mātīti.

Mazuļi tiek baroti galvenokārt ar dažādiem sīkiem kāpuriem, mazākajiem divspārņiem un viendienītēm. Vecie putni barojas ar! ar niedru, meldru un kārklu sēklām. Pēc izlidošanas no ligzdas mazuļi vēl kādu nedēļu mēdz atgriezties ligzdā pārnakšņot.

Pēcligzdošanas periodā somzīlītes klejo pa plašajiem niedrājiem, reizēm pat lielākos baros pa 20—30 īpatņiem vienkop. Bet oktobra sākumā sastopami vairs tikai atsevišķi īpatņi.

Somzīlītes īpatnēji veidotajai, unikālajai un dekoratīvajai ligzdai un tātad arī pašai somzīlītei ir izcila estētiska nozīme. Atbildība par somzīlītes nelikumīgu vajāšanu pastiprināta, nosakot taksi par viena īpatņa iznīcināšanu 50 rubļu apmērā. Sos sīkos putnus, protams, neviens speciāli nešauj, taču ligzdas gan mēdz postīt, un tāpēc ir svarīgi zināt, ka par šādu nodarījumu vai arī olu vākšanu vaininiekiem jāatlīdzina dabai nodarītais zaudējums pieckārtīgā apmērā salīdzinājumā ar taksi par viena īpatņa iznīcināšanu (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Somzīlītes aizsardzības praktiski pasākumi varētu būt to ligzdošanas biotopu saglabāšana un somzīlītes veco ligzdu vākšanas kaitīguma izskaidrošana.

Somzīlīte ir iekļauta Zviedrijas, VFR, Igaunijas PSR, Baltkrievijas PSR un Lietuvas PSR sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Fischer, 1778. 2. Russow, 1880.

3. Stoll, 1962, cit. pēc Transehe, 1965. 4. Transehe, 1942. 5. Grosse, 1939. 6. Lipsbergs, 1971. 7. Annc-6epr, 1976. 8. Göransson, Karl-

sson, 1973.

83. Liela stērste Emberiza calandra L.

Com bunting Просянка

Zvirbuļveidīgo putnu karta —

Passeriformes

Stērstu dzimta — Emberizidae

Lielā stērste ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 4. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Lielā stērste ir drukns putns, nedaudz lielāks par zvirbuli. Pēc izskata (ķermeņa uzbūves) atgādina dzelteno stērsti, taču ir lielāka. Masa 42—64 g. Mugura pelēki brūngana, vēders dzeltenīgi balts, ar raibumiem. Abu dzimumu putni apspalvoti vienādi.

Lielās stērstes ligzdošanas areāls Padomju Savienībā ietver galvenokārt valsts Eiropas daļas dienvidrietumu un dienvidu rajonus. Areāla ziemeļu robeža sniedzas līdz Kaļiņingradas apgabalam, Baltkrievijai, Kurskas un Vo-roņežas apgabalam un Priekškaukāzam.

Ārpus PSRS lielā stērste sastopama Viduseiropā un Rietumeiropā, Maz-āzijā, Irākā, Irānā, Afganistānā un Ziemeļāfrikā.

Lielā stērste Latvijā ligzdo ļoti reti, galvenokārt republikas dienvidrietumu daļā [1—4). Latvija atrodas lielās stērstes areāla ziemeļaustrumu perifērijas joslā.

20. gs. sākumā uzlūkota par iespējamu ļoti retu ligzdotāju Kurzemē un maldu viesi — retu ieceļotāju Vidzemē [5ļ. Dažus gadu desmitus vēlāk aprakstīta kā lokāli sastopama ligzdotāja Kurzemē, it sevišķi tās dienvidrietumu daļā [1—4], piemēram, Liepājas pilsētas [lļ un Papes ezera apkārtnē [H. Mi-helsona, U. Bergmaņa u.c. ziņojumi), un kā ļoti reta ligzdotāja Vidzemē

[1, 2]. Droši pierādīti ligzdošanas

gadījumi ir zināmi tikai 20.—30. gados Rīgas jūrmalā (Dubultos un Asaros) [6].

Iespējams, ka pašlaik skaitu limitē agrāk neizmantoto platību arvien plašāka apgūšana dažādām saimnieciskām un rekreācijas vajadzībām.

Lielā stērste ir gājputns, kas ligzdošanas vietās ierodas aprīlī, bet aizceļo septembrī. Ziemo Dienvideiropā. Lielā stērste ligzdo dažādās atklātās vietās — sausās ganībās, pļavās un laukos. Ligzda atrodas uz zemes zālē, tomēr reizēm arī biezā krūmā (vai dzīvžogā) pat līdz 2 m augstu virs zemes. Ligzda ir samērā čaugana, gatavota no sausiem zāļu stiebriem un rūpīgi izklāta ar smalkākiem stiebriņiem, saknītēm, dzīvnieku vilnu un matiem. Dažkārt tuvu kopā ligzdo vairāki pāri.

Lielā stērste sāk dēt maijā. Gadā viens, areāla centrālajos apgabalos — pat divi vai trīs perējumi. Pilnā dējumā 4—5 (2—6), ļoti reti septiņas olas. Olas ir baltganas, pelnu pelēkas vai gaiši violeti iesarkanas, klātas ar violetpelēkiem un meln-brūniem punktiņiem, plankumiem un izlocītām svītriņām. Olu vidējie izmēri 24,1 X 17,2 mm.

Perēšana ilgst 12—14 dienas. Perē tikai mātīte. Pirmās 3—4 dienas mātīte silda un baro mazuļus. Vēlāk mazuļu audzēšanā un barošanā piepalīdz arī tēviņš. Mazuļi ligzdā pavada 9—12 dienas. Parasti tie ligzdu atstāj, lidot vēl neprazdami.

Lielās stērstes raksturīga vairošanās bioloģijas īpatnība ir tāda, ka daudzi tēviņi ir poligāmi, proti, vienā sezonā sapārojas ar vairākām mātītēm. Tā, piemēram, vienam lielās stērstes tēviņam ligzdošanas periodā bijušas 2—4, reizēm pat septiņas mātītes (7ļ. Lielā stērste ir graudēdājs putns, taču mazuļus baro ar kukaiņiem.

Par lielās stērstes nelikumīgu vajāšanu noteikta valstij atlīdzināmā takse — 25 rubļi par katru iznīcinātu īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Dabai nodarītie zaudējumi sakarā ar lielās stērstes ligzdas izpostīšanu vai olu vākšanu atmaksājami pieckārtīgā apmērā salīdzinājumā ar taksi par viena īpatņa iznīcināšanu.

Lielā stērste ir iekļauta Baltkrievijas PSR, Igaunijas PSR, Zviedrijas, VFR un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Grosse, Transehe, 1929. 2. Tran-sehe, Sināts, 1936, 3. Tauriņš, 1956. 4. Тауриньш, Вилкс, 1949. 5. Loudon, 1909. 6. Rācenis, 1942. 7.

Ryves, 1934.

Rāpuļu klase — Reptilia

84. Purva bruņrupucis Emys orbicularis (L.)

Pond turtle

Болотная черепаха

Bruņrupuču karta — Testudines (Che Ionia)

Purva bruņrupuču dzimta —

Emydidae

Purva bruņrupucis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Purva bruņrupuča ķermeni no mugurpuses un vēderpuses sedz kaula bruņas, kas pārklātas ar ragvielas vairogiem. Savā starpā vairogi savienoti kustīgi. Galvu, kājas un asti bruņrupucis spēj paslēpt zem bruņām. Pakaļkāju pirkstus savieno peldplēves, pirkstu galos asi nagi.

Ķermeņa garums sasniedz 20—35 cm, taču lielākie eksemplāri mājo tikai areāla dienvidu daļā.

Muguras vairogs ir tumšs — brūns, melns vai zaļgans, dzeltenīgi plan-kumots, vēdera vairogs gaišāks — dzeltenīgs, dzeltenīgi brūns, dažkārt ar melniem raibumiem.

Padomju Savienībā purva bruņrupuča areāls iekļauj Eiropas daļas centrālos un dienvidu apgabalus, Krimu un Kaukāzu. Areāla austrumu robeža sniedzas līdz Kzilordai, Ir-gizas un Turgajas upei, ziemeļu robeža sasniedz Latviju, Baltkrievijas ziemeļdaļu, Smoļenskas apgabalu, Donas augšteci, Volgas vidusteci un Kus-tanajas apgabalu.

Ārpus PSRS purva bruņrupucis mājo Viduseiropā_un Centrālajā Eiropā, Rietumāzijā un Āfrikas ziemeļrietumu daļā.

Latvijā arvien bijušas tikai atsevišķas purva bruņrupuča atradnes, pareizāk — tikuši atrasti gandrīz vienīgi pieauguši vienpatņi. Apkopojuši visas agrākās ziņas par purva bruņrupuča sastopamību Latvijā, A. Grose un N. Tranzē 1929. gadā [1] secina, ka Kurzemē tas konstatēts 22 reizes un Vidzemē — tikai vienu reizi. Galvenokārt šis pašas, kā ari dažas jaunas atradnes minētas J. Šiliņa un V. Lamstera darbos (2, 3].

Šajos darbos norādīts, ka purva bruņrupuča senākā atradne ir Puzē, kur bruņrupucis konstatēts jau 1820. gadā,

taču sastapts tur ari vēlāk. Bez tam laikā līdz 20. gs. 30. gadu vidum purva bruņrupucis atrasts: Jatelē

(bij. Kuldīgas apriņķis), Aizputē, Liepā -jas apkārtnē, Kalētos, Zlēkās, Ķemeru apkārtnē, Babītes ezerā, pie Ungur-muižas, Priekuļos, Blomē, Lielplatonē, Aucē, Grendzē un Ilūkstes apkārtnē. Dažās no šim vietām bruņrupuči atrasti pat vairākkārt.

A. Dreimanis 1936. gadā [4] ziņo, ka purva bruņrupucis bez jau minētajām vietām sastapts ari Valmieras apkārtnē pie Gaujas. 1972. gadā purva bruņrupuča mātīte atrasta Jelgavas rajona Mežciemā [5ļ. Pēc sagūstīšanas šī mātīte izdējusi 12 olas, no kurām izšķīlušies astoņi mazuļi. Ja šis bijis īsts savvaļas dzīvnieks, tad tas ir vienīgais purva bruņrupuča tieši konstatētais vairošanās gadījums Latvijā.

Pēc 1970. gadā veiktās aptaujas ziņām, purva bruņrupucis sastapts četrās vietās Kurzemē, kā ari Salacgrīvas apkārtnē, Mazsalacas, Jaunjelgavas un bij. Strenču mežrūpniecības saimniecības teritorijā [6].

Bez iepriekšminētajiem E. Zirnis 1980. gadā [7ļ nosauc vēl 18 purva bruņrupuča novērošanas gadījumus galvenokārt 60.—70. gados. Ticamākie ir kūdras purvā pie Zilākalna (Valmieras raj.), Bučas ezerā (Madonas raj.), p/s «Šķibe» teritorijā pie Bērzes upes (Dobeles raj.), Seķu purvā (Limbažu raj.), Dikļu apkārtnē, Ludzas un Zvirgzdenes ezerā (Ludzas raj.) u.c. Taču visumā ziņojumus par šis sugas atradnēm ir grūti izvērtēt un pārbaudīt. Reizēm tie bijuši nepietiekami pamatoti vai pat tikai uz aizdomām dibināti, bez faktiskiem pierādījumiem. Iespējams ari, ka sastapti dzīvnieki, kas turēti gūstā un vēlāk palaisti dabā. Kaut gan izskatā diezgan līdzīgi, parasti tie ir nevis purva bruņrupuči, bet gan pavisam citas sugas — stepes bruņrupuča — īpatņi.

Pēdējie atšķiras ar to, ka tiem starp pakaļkāju pirkstiem nav peldplēves, bet muguras un vēderpuses bruņas savienotas nekustīgi. Stepes bruņru-puči ir sauszemes dzīvnieki un ūdenī nemājo, mūsu klimatiskajos apstākļos ilgstoši savvaļā neizdzīvo.

Kopumā jāsecina, ka patlaban Latvijā diemžēl vairs nav izdevies noskaidrot tādu vietu, kur būtu stabila purva bruņrupuču lokālā populācija.

Purva bruņrupucis apdzīvo stāvošus un lēni tekošus ūdeņus ar dūņainu dibenu — dīķus, ezerus, purvus un nelielas upītes ar klusiem līčiem.

Purva bruņrupucis veikli peld un nirst. Aktīvs cauru diennakti, taču ir ļoti piesardzīgs. Labprāt sildās piesaulē ūdenstilpes piekrastē. Briesmu gadījumā spēji metas ūdenī, ienirst un ierokas dūņās.

Pārošanās notiek ūdenī. Sezonā mēdz dēt 1—3 reizes, laikā no maija līdz jūlijam. Mātīte katru reizi izdēj 3—16, parasti 5—10 nelielas (masa 7,8 g, garums līdz 3 cm), mīkstas, baltas olas. Olas iedēj līdz 10 cm dziļās bedrītēs smiltīs vai kūdrā un rūpīgi apsedz. Inkubācijas periods ilgst 2—3 mēnešus. Mazuļi izšķiļas rudenī, taču ziemo pazemē nelielās pašu raktās ejās, kuras atstāj tikai nākamā gada pavasarī.

Pieaugušie īpatņi pārziemo ūdenstilpju dūņās, reizēm arī uz sauszemes. Dzimumgatavība iestājas 6—8 gadu vecumā. Purva bruņrupucis barojas ar ūdens kukaiņiem, tārpiem un citiem bezmugurkaulniekiem, kā arī ar mazkustīgām zivīm un abiniekiem. Augu izcelsmes barībai ir tikai gadījuma raksturs. Purva bruņrupucis dabā ir grūti pamanāms, tāpēc svarīgi zināt, ka dažkārt tā uzturēšanās vietās atrodami veseli (neskarti) zivju peldpūšļi.

Pastiprināta atbildība par purva bruņ-rupuča nelikumīgu nogalināšanu, nosakot atlīdzību par dabai nodarīto zaudējumu 150 rubļu apmērā par vienu iznīcinātu īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Purva bruņrupucis ir iekļauts Lietuvas PSR, Moldāvijas PSR, Zviedrijas un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Grosse, Transehe, 1929. 2. Šiliņš, Lamsters, 1934. 3. Šiliņš, 1936.

4. Dreimanis, 1936. 5. Spāre, 1972.

6. Spuris, Lapiņa, Viksne, 1974.

7. Zirnis, 1980.

85. Sila ķirzaka Lacerta agilis (L.)

Sand lizard

Прыткая

ящерица

Zvīņrapuļu karta — Squamata Ķirzaku dzimta — Lacertidae

Sila ķirzaka ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 3. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Sila ķirzakas ķermeņa garums (kopā ar asti) ir 15—20 cm (areāla dienvidu daļā sastopami līdz 24 cm gari īpatņi). Aste ir garāka nekā rumpis kopā ar galvu. Ķermeni klāj zvīņas. Ķermeņa mugurpuse ir pelēcīga vai brūngana ar melniem plankumiem, dažkārt — vienmērīgi brūna, pelēka un pat pilnīgi melna. Pavasarī pārošanās

periodā tēviņam ķermeņa sāni un vē-derpuse kļūst spilgti dzeltenzaļi. Mātītes vēderpuse ir gaiši dzeltena.

Sila ķirzaka Padomju Savienībā sastopama valsts Eiropas daļā, izņemot Aizkaukāzu un ziemeļu rajonus (Ļe-ņingradas apgabalā sastopama līdz 60. z.pl. grādam). Tālāk uz austru-miem areāla ziemeļu robeža pavirzās krietni uz dienvidiem un Austrumsi-bīrijā sasniedz apmēram 52. z.pl. grādu. Areāla dienvidu robeža plešas uz ziemeļiem no Arāla jūras un Bal-haša ezera. Areāla dienvidaustrumu perifērijas zonā iekļaujas Semirečjes austrumu daļa un Kirgīzijas kalnainā daļa.

Ārpus PSRS sila ķirzaka mājo Eiropā uz rietumiem līdz Anglijas dienvidu daļai un Francijas austrumu daļai, uz dienvidiem izplatīta līdz Bal-kānu pussalai, kā arī Mongolijas ziemeļrietumu daļā un Ķīnas rietumu daļā.

Latvijā sila ķirzaka sastopama visā teritorijā, taču nevienmērīgi un samērā reti.

Tā ir retāka par radniecisko sugu — pļavas (jeb meža) ķirzaku [1, 2].

Taču, kā liecina pēdējos gados veiktie pētījumi, vismaz atsevišķās vietās tā nebūt nav pārāk reta. Sugai labvēlīgos apstākļos Inčupē pie dzelzceļa uzbēruma 1 km garā maršrutā E. Zirnis uzskaitījis līdz 13—20 īpatņu, līdzīgos apstākļos kāpu joslā 7—12 īpatņus [3].

Sila ķirzaka sastopama dažādās sausās un saules apspīdētās vietās — mežu izcirtumos, skrajākos mežos, dārzos, parkos, dažādās nogāzēs un tamlīdzīgās vietās. Mājo vecās grauzēju alās un zemes iedobumos vai arī pati rok alas. Sila ķirzaka ir dienas dzīvnieks. Dažkārt tā veikli rāpjas pa koku stumbriem.

Pārojas aprīļa beigās — maijā. Pārošanās periodā starp tēviņiem noris intensīvas cīņas mātīšu dēļ. Jūnijā mātīte izdēj 5—14 olas. Inkubācija ilgst 50—55 dienas.

Mazuļi izšķiļas jūlijā vai augustā.

Septembrī — oktobrī sila ķirzaka dodas uz ziemas guļu kādā alā vai iedobumā zem koku saknēm.

Barojas ar kukaiņiem, gliemjiem, zirnekļiem, vabolēm un tārpiem.

Dzimumgatavību sasniedz divu gadu vecumā.

Par sila ķirzakas neatļautu vajāšanu noteikta atlīdzības takse 50 rubļu apmērā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Sila ķirzaka ir iekļauta Zviedrijas un Igaunijas PSR sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Šiliņš, 1936. 2. Sloka, 1961.

3. Zirnis, 1980.

86. Gludena čūska Coronella austriaca (Laur.)

Smooth snake

Обыкновенная медянка

Zvīņrapuļu kart а — Squamata Zalkšu dzimta — Colubridae

Gludenā čūska ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Gludenā čūska sasniedz 80 cm garumu, kaut gan parastāki ir 50—60 cm gari īpatņi. Galva ovāla, nedaudz saplacināta, ar ķermeni to savieno mazāk izteikta iežmauga nekā odzei. Gludenās čūskas acu redzokļi izskatās apaļi (kā putnam), nevis spraugvei-dīgi kā citām čūskām.

Zvīņas gludas un bez šķērsrievām (atšķirībā no odzes un zalkša). Mugurpuse pelēcīga, brūna vai sarkanbrūna, muguras malās divas vai četras gareniskas rindas tumšu plankumu. Reizēm tomēr šie plankumi ir vāji izteikti. Galvas sānos no acīm līdz mutes kaktiņam stiepjas tumša svītra, kakla sānos — divas tumšas svītras. Ķermeņa vēderpuse pelēcīga, dzeltenīgi sarkana vai sarkanbrūna.

Gludenās čūskas areālā Padomju Savienības teritorijā ietilpst valsts Eiropas daļas centrālie un dienvidu apgabali uz dienvidiem līdz Kaukāzam un Aizkaukāzam, Rietumsibīrija un Kazahijas rietumu daļa.

Ārpus PSRS gludenā čūska mājo Eiropā (izņemot Īriju, lielāko daļu Anglijas, Skandināvijas pussalas ziemeļu daļu, Pireneju pussalas dienvidu daļu un dažas Vidusjūras salas), kā arī Mazāzijas un Rietumāzijas ziemeļu daļā.

Latvijā gludenā čūska ir sastopama reti, visā republikas teritorijā zināmas atsevišķas atradnes. Latvija atrodas šīs sugas izplatības apgabala ziemeļu perifērijas zonā.

Pēc J. Šiliņa un V. Lamstera datiem [1,2], gludenā čūska Latvijā 20.—30. gados sastapta: Ķemeros, Babītē, Buļļos, Piņķenieku pag., Beberbeķos, Langa-ciemā, Ropažos, Eglainē, Asaros, Rojā un Kolkasragā, kā arī Rucavā un Kandavā. Pēdējās divas ziņas gan esot pārbaudāmas.

Par gludeno čūsku 20. gs. sākumā rakstījuši vairāki citi autori, kā nozīmīgāko var minēt H. Ekes publikāciju [3]. 70. gados kļuvušas zināmas vēl citas atradnes: Engures ezera

austrumu piekrastē pie Bērzciema [V. Liepas ziņojums], pie Mērsraga [4], pie Usmas ezera [Apeļa ziņojums] un citās vietās. Daži norādījumi par gludeno čūsku saņemti arī no Jaunjelgavas, Dobeles MRS un Valkas rajona [5].

E. Zirnis [6] min vēl 10 gludenās čūskas sastapšanas vietas Latvijā, to skaitā sešas pilnīgi drošas, jo tās konstatējuši labi pazinēji. Šīs vietas ir: pie dzelzceļa starp Ķeme-riem un Smārdi, Slokas, Mellužu, Ķemeru, Lielstraupes un Oleru apkārtne.

Nav šaubu, ka vismaz atsevišķās vietās, piemēram, Rīgas apkārtnē, gludenās čūskas skaits tagad stipri samazinājies.

Šajā gadījumā skaita samazināšanās notikusi, pastiprinoties urbanizācijai un izzūdot dabiskajiem biotopiem.

Acīmredzot apdzīvotu vietu tuvumā par nozīmīgu skaitu limitējošu faktoru var kļūt arī neatļauta vajāšana, jo nereti gludeno čūsku neatšķir no odzes un nogalina.

Gludenā čūska mājo dažādās sausās vietās — mežu klajumos un izcirtumos, piekalnēs, vecu mūra drupu tuvumā, krūmainās pļavās.

Gludenā čūska ir aktīva dienā. Raksturīga īpatnība — spēja briesmu brīžos saritināties blīvā kamolā un paslēpt galvu. Aizstāvoties gludenā čūska arī kož, taču tai nav indes dziedzeru. Dažkārt rāpjas krūmos. Pārojas aprīļa beigās — maijā. Vasaras nogalē — jūlijā — augustā, reizēm pat vēlāk — mātīte dēj 2—15 olas. Bieži vien mazuļi no olām izšķiļas jau pirms to izdēšanas. Šādi mazuļi ir 1,2— 1,7 cm gari.

Ziemo dažādās slēptuvēs augsnē, akmeņu kaudzēs un tamlīdzīgās vietās.

Gludenās čūskas barība ir ķirzakas, glodenes, zalkši, peļveidīgie grauzēji, zvirbuļveidīgo putnu mazuļi. Medījumu gludenā čūska apvij ar savu ķermeni un nožņaudz.

Par gludenās čūskas nelikumīgu vajāšanu noteikta atlīdzība sakarā ar dabai nodarīto zaudējumu 50 rubļu apmērā par katru iznīcināto īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Gludenā čūska ir iekļauta Lietuvas PSR, Moldāvijas PSR un Zviedrijas sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Šiliņš, Lamsters, 1934. 2. Šiliņš, 1936. 3. Ecke, 1927. 4. Ļuta, 1973.

5. Spuris, Lapiņa, Vīksne, 1974.

6. Zirnis, 1980.

Abinieku klase — Amphibia

.

87. Lielais tritons Tritums cristatus (Laur.)

Great water newt

Гребенчатый тритон

Astaino abinieku kārta —

Caudata (Urodela)

Salamandru dzimta —

Salamandridae

Lielais tritons ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Lielais tritons ir līdz 16 cm garš (kopā ar asti). Aste apmēram tikpat gara kā ķermenis vai nedaudz īsāka. Mugura tumši brūna vai melnbrūna, ar melniem plankumiem un baltiem punktiem. Vēders dzeltenīgs ar melniem plankumiem. Nārsta laikā tēviņam uz muguras un astes izveidojas spurveidīga ādas kroka. Šai krokai ir iežmauga virs anālās atveres (mazajam tritonam šādas iežmaugas nav).

Lielais tritons ir krietni lielāks par daudz parastāko mazo tritonu, kurš ir līdz 9 cm garš. Mazajam tritonam vēders ir oranžs.

Lielā tritona areāls Padomju Savienībā aptver valsts Eiropas daļas centrālos apgabalus. Uz austrumiem areāls plešas līdz Sverdlovskas apgabalam, uz ziemeļiem līdz Dienvidkarēlijai. Izolētas lielā tritona areāla daļas ir arī Krimā un Kaukāzā.

Ārpus PSRS lielais tritons mājo Eiropā (izņemot Dienvidfranciju, Pi-reneju pussalu un Skandināvijas ziemeļu daļu) un Mazāzijā.

Latvijā lielais tritons sastopams samērā reti, visā republikas teritorijā.

Mūsu gadsimta 30. gados lielā tritona atradnes bijušas zināmas Rīgas apkārtnē (Iļģuciemā, Katlakalnā un Biķerniekos), Rīgas jūrmalā (Mellužos), Lielvārdē, Smiltenē, Laicenē, Koknesē, Bauskas un Jēkabpils apkārtnē, Irlavā, Rucavā un Kandavā [1, 2). Ziņu par lielā tritona sastopamību Latgalē nav. Atsevišķas lielā tritona atradnes jau minētas arī senāku autoru, piemēram, G. Švēdera, darbos [3].

Pēdējā laikā kļuvušas zināmas daudzas citas šīs sugas atradnes. Ziņojumi par lielo tritonu ir saņemti no Ventspils, Talsu, Aizputes, Liepājas, Saldus un Alūksnes MRS, Kuldīgas rajona, Lubānas MRS Cesvaines mežniecības un Daugavpils rajona [4].

Virkni jaunu nepublicētu ziņu par lielā tritona atradnēm Latvijā, galvenokārt 60. un 70. gados, minējis E. Zirnis [5]. To skaitā kā pilnīgi ticamas tiek uzrādītas: Stāmerienas apkārtnē, Ķeipenē, 1/a «Draudzība» teritorijā (Liepājas raj.), Ļaudonā, Ikšķilē, Kalnājos (Tukuma raj.), Pamatos (Madonas raj.), Kurmales mežniecībā (Kuldīgas raj.), Inčukalnā, Dobelē, pie Amulas ietekas Abavā (Tukuma raj.).

Atsevišķās vietās, piemēram, Rīgas apkārtnē, novērota acīmredzama atradņu skaita samazināšanās, ko izraisījis urbanizācijas process.

Arī plašākā mērogā nozīmīgs lielā tritona skaitu limitējošs faktors ir tā dzīvesvietu izzušana lauksaimnieciski izmantojamo zemju nosusināšanas un apguves dēļ, kad tiek likvidēti dažādi nelieli dīķi, mārki un tamlīdzīgas vietas. Ne mazāk postoša nozīme var būt arī šādu, šķietami nenozīmīgu, ūdeņu piesārņošanai.

Pavasarī un vasarā lielais tritons uzturas dažādās ūdenstilpēs — ezeros, dīķos, vecupēs, grants, kūdras un citos karjeros un grāvjos. Sājā periodā tas ir aktīvs visu diennakti.

Pavasarī ūdenstilpēs uzrodas drīz pēc ledus segas izzušanas — jau marta beigās vai aprīļa sākumā. Nārsto maijā. Parasti mātīte nērš 150—200 (80—600) oliņu, kuras pa 1—3 piestiprina pie ūdensaugu lapām vai peldošu priekšmetu apakšpusē. Kāpuri no olām izšķiļas pēc 13—18 dienām, un to metamorfoze ilgst apmēram 90 dienas.

Reizēm jau jūlija beigās lielais tritons pāriet dzīvot uz sauszemi, un šajā periodā tas ir aktīvs tikai naktīs. Ziemošanas vietas — dažādas iedobes zem koku saknēm vai sūnām, bedres, satrupušus celmus, vecas alas, pagrabus u.c. — uzmeklē oktobrī.

Dzimumgatavību lielais tritons sasniedz trešajā dzīves gadā.

Barojas ar gliemjiem, ūdensvabolēm, odu un spāru kāpuriem, zemākajiem vēžiem, kurkuļiem un citiem bezmugurkaulniekiem. Par lielā tritona nelikumīgu vajāšanu — nogalināšanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē — noteikta atlīdzība sakarā ar dabai nodarīto zaudējumu 50 rubļu apmērā par katru iznīcināto īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Literatūra. 1. Šiliņš, Lamsters, 1934. 2. Šiliņš, 1936. 3. Schweder, 1894. 4. Spuris, Lapiņa, VIksne, 1974. 5. Zirnis,

1980.

88. Kokvarde Hyla arborea (L.)

Hyla

Oбыкновенная Kвакишa

Bezastaino abinieku karta —

Artura (Salientia, Ecaudata)

Kokvaržu dzimta — Hylidae

Kokvarde ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Kokvarde ir visai neliels bezastes abinieks (ķermeņa garums 3,5—4,5 cm). Mugurpuse gluda, zaļgana, rīkles apvidus brūns, vēderpuse gaišāka un ar kārpiņām, sānos diezgan izteikta tu^nša svītra ar baltu apmali. Kokvardei pirkstu galos ir apaļi piesūcekņi, kas izdala lipīgu sekrētu un atvieglo pārvietošanos pa zarotni un lapām. Starp pirkstiem ir nelielas peldplēves.

Kokvardes areāls aptver Padomju Savienības Eiropas daļas dienvidu apgabalus, uz ziemeļiem tas plešas līdz Lietuvai, Orlas un Tulas apgabalam. Kokvarde mājo arī Krimā un Kaukāzā.

Ārpus PSRS kokvarde (6—8_ pasugas) sastopama Ziemeļrietumu Āfrikā, Viduseiropā un Dienvideiropā, kā ari Tuvajos Austrumos uz dienvidaustrumiem līdz Irānas vidienei.

Pirmās ziņas par to, ka kokvarde it kā atrasta Latvijas teritorijā, attiecas jau uz 18. un 19. gs. Tā pieminēta pazīstamajā J. Fišera darbā par Vidzemes dabu [1]. G. Svēders [2] apgalvo, ka kokvarde novērota (un pat noķerta) Rīgas apkārtnē (pie Ķīšezera, Stopiņos un citur), kā arī Lās-berģos pie Alūksnes ezera. 20. gs. 30. gados jautājums par kokvardes sastopamību Latvijā joprojām nav noskaidrots (3, 4]. Izteikta doma, ka visticamākā kokvardes sastapšanas vieta varētu būt Latvijas dienvidrietumu daļā, it īpaši Kurzemes piejūras zonā.

Daži ziņojumi par kokvardi saņemti arī 80. gados (no Liepājas rajona un Madonas apkārtnes), tomēr bez jebkādiem lietiskiem pierādījumiem. Ticamāka šķiet kokvardes atradne Papes ezera dienvidrietumu daļā, kur 1968. gada jūlijā esot dzirdēta tās balss [G. Ozola ziņojums]. Diemžēl vēlākie zoologu meklējumi ari tur nav devuši pozitīvus rezultātus.

Izvērtējot visas līdzšinējās ziņas par kokvardes sastopamību Latvijā un ņemot vērā, ka šis sugas stabilo atradņu areāla robeža stiepjas vairākus simtus kilometru uz dienvidiem no mūsu republikas [5], var pievienoties E. Zirņa viedoklim, ka kokvardes sastopamība mūsu republikā ir stipri apšaubāma [6].

Kokvarde sastopama ar niedrēm, krūmiem un lapkokiem aizaugušās ūdenstilpju — galvenokārt ezeru vai dīķu — piekrastēs. Dienas lielāko daļu tā arvien pavada kaut kur lapotnē sēžot.

Kokvarde ir aktīva galvenokārt krēslas un nakts stundās. Tikai iestājoties krēslai, kokvardes nokāpj zemē, mazgājas un dodas medībās. Kokvardes galvenā barība ir dažādi kukaiņi, to skaitā ari lidojošie.

Riesta laikā (aprīļa beigās — maijā) ir dzirdama īpatnēja, «parkšķoša» vai «trillinoša» kokvardes balss, ko dažkārt pielīdzina cikāžu balsij. Pirms lietus kokvaržu krāsojums kļūst tumšāks, arī to balsis atskan biežāk. Tautā ir uzskats, ka kokvarde pareģo laiku. Mātīte iznērš ūdeni vairākās nelielās kaudzītēs pavisam 800—1000 olu. No tām 10—14 dienu laikā izšķiļas kāpuri. Metamorfoze ilgst līdz trim mēnešiem. Dzimumgatavlbu kokvarde sasniedz 3.—4. dzīves gadā. Ziemu kokvarde parasti pavada uz sauszemes — zemsedzē, alās, zem koku saknēm vai koku dobumos, dažkārt ari ūdenstilpes dūņās. Rudeni uz ziemošanas vietām dodas septembrī — oktobrī, pavasari kļūst aktīva aprīli.

Kokvardes dabiskie ienaidnieki ir čūskas, daudzi sīkie zīdītājdzīvnieki un putni, kuriem tā nereti krīt par upuri. Kokvardes kurkuļus savukārt iznīcina ūdensvaboles, spāru kāpuri, plēsīgās zivis un citi ūdenstilpju iemītnieki.

Kopš 1988. gada Rīgas zooloģiskajā dārzā tiek veikta kokvardes un sarkan-vēdera ugunskrupja pavairošana un reintrodukcija dabā.

Par kokvardes nelikumīgu vajāšanu — nogalināšanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē — noteikta atlīdzība 50 rubļu apmērā par katru īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Kokvarde ir iekļauta Zviedrijas un Lietuvas PSR sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Fischer, 1791. 2. Schweder, 1893.

3. Šiliņš, Lamsters, 1934. 4. Ši

liņš, 1936- 5. Банников, Даревский и др., 1977. 6. Zirnis, 1980.

89.Sarkanvedera ugunskrupis Bombina bombina (L.)

Fire-bellied toad

Краснобрюхая жерлянка

Bezastaino abinieku karta —

Anitra (Salientia, Ecaudata)

Apaļmēles krupju dzimta —

Discoglossidae

Sarkanvēdera ugunskrupis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Sarkanvēdera ugunskrupis ir līdz 4,5 cm garš (areāla ziemeļaustrumu apgabalos sastopami lielāki īpatņi) bezastains abinieks. Mugurpuse zaļgani pelēka vai brūngana, vēders zilgani melns vai zilganpelēks, klāts ar sarkaniem plankumiem un dažkārt ari baltiem punktiem. Ar peldplēvēm savienoti tikai pakaļkāju pirksti. Izdod tirskanigu saucienu «kuk».

Sarkanvēdera ugunskrupja izplatības apgabalā ietilpst Padomju Savienības Eiropas daļa, uz ziemeļiem areāla robeža sniedzas līdz apmēram 58. z.pl. grādam, uz austrumiem — līdz Urā-liem, bet dienvidos — līdz Melnajai jūrai un Volgogradas apgabalam. Sarkanvēdera ugunskrupis sastopams arī Krimā, bet Kaukāzā nemājo.

Ārpus PSRS sarkanvēdera ugunskrupis mājo Austrumeiropā un Vidus-eiropā.

Sarkanvēdera ugunskrupja areāla ziemeļu robeža šķērso Latvijas teritoriju. Pie mums tas sastopams ļoti reti.

Jau A. Grose un N. Tranzē [lļ raksta par sarkanvēdera ugunskrupja atradni Bauskas apkārtnē un min arī citas vietas — Bolderāju, Vecsauli un Ropažus. 20. gs. 30. gados bez atradnes Bauskas apkārtnē tiek minēta Neretas apkārtne, kā arī divas iespējamas atradnes pie Jelgavas un Ropažiem [2, 3). Jāuzsver, ka šeit pieminētas tikai galvenās pārskata publikācijas, nevis atsevišķi senāki ziņojumi, kuru ticamība ne vienmēr ir pietiekami droša. Pēdējos gadu desmitos ir kļuvušas zināmas arī citas sarkanvēdera ugunskrupja atradnes. Ģ. Kasparsons [4ļ norādījis atradni Daugavpils rajonā starp Sitas un Riču ezeriem — Ilgu apkārtnē, kur sarkanvēdera ugunskrupis esot bieži sastopams.

Aptauju ziņas par sarkanvēdera ugunskrupi saņemtas arī no Jaunjelgavas MRS un Varakļāniem [5].

E. Zirnis [6] nosaucis bez jau iepriekšminētajām veselu virkni citu vietu, kur sarkanvēdera ugunskrupis konstatēts mūsu gadsimta 60. un 70. gados. Par drošām viņš uzskata šādas vietas: Rīgas apkārtni, vairākas vietas Bauskas rajonā, Ķeipenes, Nītaures un Daugavpils apkārtni. Virkne citu ziņu prasa pārbaudi un precizēšanu.

Taču arī minētās liecina, ka sarkanvēdera ugunskrupis mājo ne vien Bauskas, Rīgas un Jelgavas apkārtnē, kur sastapts jau sen, bet ari citur. Pētījumi par šīs sugas sastopamību jāturpina.

Mūsdienās šis retās sugas atradnes bieži vien pakļautas izzušanas draudiem.

Skaita samazināšanās notiek sakarā ar ūdeņu piesārņošanu, nosusināšanu

un ar to saistītajiem kultūrtehnis-kajiem pasākumiem — krūmu izciršanu, mikroreljefa izlīdzināšanu u.c.

Sarkanvēdera ugunskrupis mājo dīķos, nelielos ezeros, grāvjos, vecupēs, dažkārt ari purvu ūdeņos, bet nekad — ūdenstilpēs ar strauju tecējumu un smilšainiem krastiem.

Sarkanvēdera ugunskrupis ir aktīvs dienā un ari vakaros, kad tā balss dzirdama visbiežāk.

Nārsto pavasari ūdenstilpēs ar sasilušu (ap -ļ-10—14 °C un augstāk) ūdeni. Mātīte nelielās porcijās iznērš pavisam 80—300 olu. Pēc citām ziņām, iznērsto olu var būt arī daudz vairāk. Metamorfoze ilgst apmēram

2,5—3 mēnešus. Dzimumgatavlbu ugunskrupis sasniedz 2. un 3. dzīves gadā.

Ziemu ugunskrupis pavada uz sauszemes — iedobumos zem koku saknēm, bedrēs, vecās alās, pagrabos un tamlīdzīgās vietās. Uz ziemošanas vietām dodas oktobrī, ūdenstilpēs pārrodas marta beigās — aprīlī.

Sarkanvēdera ugunskrupis barojas ar kukaiņiem, to kāpuriem, gliemjiem un tārpiem, kurus iegūst ūdenī un ūdenstilpes dibenā.

Jaunie ugunskrupji masveidā (nereti līdz 90% ) aiziet bojā laikposmā, ko pavada uz sauszemes. Viens no galvenajiem bojāejas cēloņiem ir nepiemērotas ziemas slēptuves, kurās daudz ugunskrupju nosalst.

Par sarkanvēdera ugunskrupja nelikumīgu vajāšanu — nogalināšanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē — noteikta atlīdzība 50 rubļu apmērā par katru iznīcināto vai sagūstīto īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Sarkanvēdera ugunskrupis ir iekļauts Zviedrijas Sarkanajā grāmatā.

Literatūra. 1. Grosse, Transehe, 1929. 2. Šiliņš, Lamsters, 1934. 3. Šiliņš, 1936. 4. Kasparsons, 1972. 5. Spuris, Lapiņa, VIksne, 1974. 6. Zirnis, 1980.

90. Smilšu krupis Bufo calamita (Laur.)

Running toad

Камышовая жаба

Bezastaino abinieku karta —

Artura (Salientia, Ecaudata)

Krupju dzimta — Bufortidae

Smilšu krupis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Smilšu krupis ir 6—8 cm garš. Mugurpuse tumša — zaļgani brūna, vēderpuse gaišāka — pelēcīga, klāta ar tumšākiem plankumiem.

No līdzīgām sugām atšķirams pēc raksturīgās dzeltenās svītras pāri mugurai. Aizsargādamies izdala no dziedzeriem šķidrumu ar visai nepatīkamu smaku. Smilšu krupja balss atgādina circeņa dziesmu.

Smilšu krupja areālā Padomju Savienības teritorijā ietilpst Baltijas republikas uz ziemeļiem līdz Somu līcim, arī daļa Baltkrievijas uz austru-miem līdz Bobruiskai un Minskai, kā arī Ukrainas rietumu daļa, Vo-līnijas, Ļvovas un Rovnas apgabalu ieskaitot.

Ārpus PSRS smilšu krupis sporādiski mājo Viduseiropā un Rietumeiropā, uz ziemeļiem izplatīts līdz Zviedrijas dienvidu daļai un Anglijai, uz dienvidiem — līdz Itālijas ziemeļu daļai, Austrijai un Čehoslo-vakijai.

Latvijā smilšu krupis sastopams samērā reti un nevienmērīgi — galvenokārt republikas rietumu daļā. Latvija atrodas šīs sugas areāla austrumu perifērijas joslā. J. Šiliņš un V. Lams-ters [1, 2] minējuši atradnes Puzē, Spārē, Stendē, Usmā, Rucavā, Rīgas apkārtnē (Iļģuciemā, pie Baltezera, Ķīšezera, Meža kapos u.c.), Rīgas jūrmalā (Jaunķemeros, Buļļos), Carnikavā, Lielvārdē, Suntažos un Valmieras apkārtnē.

Smilšu krupis Latvijā maz pētīts, tāpēc turpmākās ziņas par tā izplatību ir fragmentāras. Nedaudzas smilšu krupja novērošanas vietas — uz dienvidiem no Daugavpils, Jaunciemā, Ķemeru apkārtnē, jūrmalā 4 km uz dienvidiem no Salacgrīvas, jūrmalā pie Papes un netālu no Durbes — minējis E. Zirnis [3]. J. Lipsbergs smilšu krupi novērojis jūrmalā pie Jūrmalciema. Par virkni jaunu smilšu krupja atradņu — Papē, Liepājas apkārtnē pie Durbes ezera, Slīteres rezervātā, Kolkā, Kūļciemā, Engurē, Kandavā, Vecsaulē, Svētē, Ozolainē, Emburgā, Jūrmalas pilsētā, Rīgā un Rīgas rajonā, Lāņos, Vitrupē, Mērniekos, Ata-šienē, Rankas un Pļaviņu apkārtnē — pavēstījis A. Bērziņš [4, 5]. Interesi izraisa šis sugas novērojums 60. gados Daugavpils rajonā, jo šī vieta ir vistālākā iekšzemē (Ģ. Kasparsons). Par smilšu krupja atradni Bēnes apkārtnē pavēstījis I. Eipurs (personīgs ziņojums). Līdz šim vairums smilšu krupja atradņu bija zināms Rīgas apkārtnē un Rīgas jūrmalā. Tur ir ļoti izteikta antropogēnā iedarbība, un vietām tas jau atstājis negatīvu iespaidu uz smilšu krupja izplatību. Viens no aizsardzības priekšnoteikumiem šādos apstākļos ir plašs izskaidrošanas darbs.

Smilšu krupis ir nakts dzīvnieks, kas dienu pavada paslēpies. Mājo dažādās smilšainās vietās — jūrmalā kāpu joslā, priežu mežos, dārzos, pļavās un labības laukos.

Laikā no aprīļa līdz augustam vai pat septembrim smilšu krupja mātīte nērš ūdeni 3000—4000 olu, kuras sakārtotas 1,5—2 m garās lentēs, ko piestiprina pie ūdensaugiem vai akmeņiem. Metamorfoze ilgst 40—50 dienas.

Jaunie īpatņi pirmo reizi nārsto 3. vai 4. dzīves gadā.

Pa sauszemi smilšu krupis nelec, bet iet. Prot veikli ierakties irdenā augsnē vai smiltis. Barojas ar kukaiņiem, zirnekļiem, tārpiem un gliemjiem.

Par smilšu krupja nelikumīgu vajā- # šanu — nogalināšanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē — noteikta atlīdzība sakarā ar dabai nodarīto zaudējumu 50 rubļu apmērā par katru īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Smilšu krupis ir iekļauts PSRS, Baltkrievijas PSR, Igaunijas PSR, Lietuvas PSR, Ukrainas PSR, kā arī Zviedrijas un citu valstu sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Šiliņš, Lamsters, 1934. 2. Ši

liņš, 1936. 3. Zirnis, 1980. 4., 5. Bērziņš, 1984, 1987.

91. Purva varde Rana arvalis Nilsson, syn. Rana terrestris Andrz.

Swamp frog

Остромордая лягушка

Bezastaino abinieku karta —

Anura (Salientia, Ecaudata) Varžu dzimta — Ranidae

Purva varde ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 4. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Purva varde ir līdzīga parastajai vardei, bet ar smailāku purnu un gaišu (baltganu) vēderu bez plankumiem. Ķermeņa garums 5—7 cm. Mugurpuse brūna, ar tumšiem plankumiem, arī sāni plankumaini, taču gaišāki. Riesta laikā tēviņi īslaicīgi iegūst zilganu krāsu.

Purva vardes areāls Padomju Savienībā ietver valsts Eiropas daļas mežu, mežastepju un stepes zonu, uz austrumiem tā izplatīta līdz Bai-kālam un Aizbaikālam, uz ziemeļiem — līdz Barenca un Baltās jūras piekrastei, Jamalas dienvidu daļai un gar Jeņiseju lidz Turuhanskai. Izplatības apgabala dienvidu robeža sniedzas līdz Melnajai jūrai (neskarot Krimu), Pievolgas vidusdaļai, Ziemeļ-kazahijai, Balhašam, Altajam un Sa-jāniem.

Ārpus PSRS purva varde mājo Eiropā uz rietumiem līdz Reinai, uz ziemeļiem — līdz Dienvidzviedrijai un Somijai, uz dienvidiem — līdz Ad-rijas jūrai. Balkānu pussalā nemājo.

Latvijā purva varde sastopama visā republikas teritorijā, taču ir maz pētīta.

Visi autori arvien norādījuši, ka purva varde Latvijā ir izplatīta nevienmērīgi un sastopama daudz retāk par parasto vardi [1—3]. J. Šiliņš un V. Lamsters [1] nosauc ari veselu virkni konkrētu atradņu: Bieriņi. Iļģu-ciems, Katlakalns, Baltezers, Ādaži, pie Burtniekiem, pie Krāslavas, pie Gaujas un Lielvārdē.

Mūsu gadsimta 70. gados E. Zirnis [4] purva vardi konstatējis daudzās republikas vietās un atsaucas arī uz citu speciālistu (I.Caune, Ģ. Kaspar-sons) liecībām.

Lokāli purva vardes skaitu samazina pieaugošā antropogēnā ietekme — gan meliorācija un ar to saistītais kultūr-tehnisko darbu komplekss (krūmu izciršana, lauku masivizācija), gan arī ūdenstilpju piesārņošana.

Purva varde uzturas mitrās ēnainās vietās — parasti dažādos krūmājos. Mājo galvenokārt uz sauszemes, izņemot īslaicīgo uzturēšanos ūdenī vairošanās periodā. Purva varde ir aktīva galvenokārt vakara stundās, vairošanās periodā — visu diennakti.

Barību rosīgi sāk meklēt pievakarē un turpina vairākas stundas pēc pusnakts. Nereti purva varde ir aktīva arī dienā. Aktivitāti galvenokārt nosaka vides temperatūra un mitrums. Pavasarī riesta laikā purva vardes barošanās ilgums ievērojami samazinās.

Aprīlī — maijā nārsto stāvošos ūdeņos. Nārsta vietās purva vardes salasās no attālākas apkārtnes, nereti visai prāvā skaitā. Pirmie ūdenstilpē uzrodas tēviņi, kas tur pavada 20—25 dienas. Mātītes ūdenī uzturas ļoti īslaicīgi un tūlīt pēc olu iz-nēršanas dodas atpakaļ uz sauszemi. Mātīte sēkļos nelielās kaudzītēs iznērš 500—2700 olu. Metamorfoze ilgst 45—65 dienas, bet reizēm pat līdz 4 mēnešiem.

Dzimumgatavību purva varde sasniedz 3. dzīves gadā.

Ziemo galvenokārt uz sauszemes — grauzēju alās, zem akmeņiem, kritušiem kokiem, lapām un tamlīdzīgās vietās, bet dažkārt arī ūdenstilpēs. Ziemas slēptuvēs pavada 165—170 diennaktis.

Purva vardes barība ir kukaiņi, to kāpuri, zirnekļi, gliemji un tārpi, īpaši iecienītas ir vaboles.

Literatūra. 1. Šiliņš, Lamsters, 1934. 2. Ši

liņš, 1936. 3. Sloka, 1961. 4. Zirnis, 1980.

Bezmugurkaulnieki — Invertebrata

Gliemeņu klase — Bivalvia

Dēļu klase — Hirudinea

Vēžu klase — Crustacea

Kukaiņu klase — īnsecta

/

Divvāku gliemju (lapžauņu) klase — Bivalvia  (Lamellibranchiata)

92. Upespērlene, upju pērļgliemene

Margaritifera margaritifera L.r syn. Margaritana margaritifera (L.)

River pearl, mussel

Пресноводная жемчужница, обыкновенная жемчужница

Gliemeņu kārta — Eulamellibranchiata

Pērlgliemeņu dzimta —

Margaritiferidae

Upesperlene ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Upespērlenes ķermeni ietver izliekta nierveidīga, divkrāsaina, bieza un cieta čaula. Abi vāki ir vienādi. Garums līdz 12 cm, platums — līdz 5 cm. Nav ne acu, ne taustekļu. Kāja ķiļveidiga, pārvietojoties ar to vago substrātu.

Upespērleni ir grūti atšķirt no citām līdzīgām sugām.

Upespērlene izplatīta galvenokārt PSRS ziemeļrietumu rajonos — Kolas pussalā, Arhangeļskas apgabalā un Ka-rēlijā. Nelielā skaitā sastopama arī Baltijas republikās un kaimiņteritori-jās^

Ārpus PSRS upespērlene mājo Eiropas ziemeļu daļā, Amerikā un Japānā.

Latvijā tikai dažas atradnes. Pēc P. Stučkas LVU Bioloģijas fakultātes studenta K. Krišāna materiāliem, upespērlene vēl sastopama kādā atradnē Gaujas baseinā, kur 70. gadu beigās mājojuši ap 3000 īpatņu.

Senāk upespērlenes lielā skaitā tikušas izķertas un izzvejotas pērļu vākšanas nolūkā.

Galvenais populācijas samazināšanās cēlonis mūsdienās ir ūdens piesārņošana.

Upespērlene dzīvo nelielās upēs un strautos ar tīru ūdeni un zemu kaļķu saturu. Ūdenstilpēs ar stāvošu ūdeni nemājo, jo ir ārkārtīgi jutīga pret netīru ūdeni un sliktu aerāciju.

Upespērlene ir šķirtdzimuma dzīvnieks. Vairošanās sezona jūlijā — augustā. Mātīte dēj olas. Olas attīstās sievišķā dzimuma mantijas dobumā jeb žaunās, kur no tām izveidojas kāpuri glohīdijas. Kāpuri nevar brīvi peldēt. Savas attīstības beigu posmā šis kāpurs piestiprinās pie dažādu zivju ādas vai žaunām. Vēlāk atdalās un ūdenstilpes gultnē dzīvo patstāvīgi — jau kā maza upespērlene.

Upespērlene aug ļoti lēni, pirmajā dzīves gadā tās ķermenis ir tikai 0,5 cm garš, piektajā — 2 cm, septītajā astotajā gadā — 3—4 cm, desmitajā — 6 cm. Turpmāk augšana kļūst vēl gausāka un ik gadu ķermeņa garums palielinās tikai par apmēram 1 mm. Upespērlene lidzīgi vairumam citu divvāku gliemju ir filtrētāja un pārtiek no mikroplan-ktona.

Ja starp upespērlenes seģeni un čaulu iekļūst sīks svešķermenis, piemēram, smilšu graudiņš, tad ap to veidojas perlamutra kārta. Beidzot tur izveidojas pērle.

Pastiprināta atbildība par upespērle-nes nelikumīgu iznīcināšanu, nosakot atlīdzību par dabai nodarīto zaudējumu 150 rubļu apmērā par katru iznīcināto īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Zināmās atradnēs jāizveido mikroliegumi, kuros jānovērš jebkāda ūdens piesārņošana.

Upespē.rlene ir iekļauta Igaunijas PSR Sarkanajā grāmatā.

Dēļu klase — Hirudinea

.

93. Medicīnas dēle Hirudo medicinalis L.

European medicinal leech

Медицинская

пиявка

Zokļdeļu karta — Gnathobdellae Zokļdēļu dzimta — Hirudinidae

Medicīnas dēle ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 2. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Medicīnas dēle ir līdz 12—15 cm gara, ar tumši zaļganu mugurpusi, ko klāj sešas dzeltenbrūnas gareniskas svītras vai plankumu rindas. Medicīnas dēles ķermenis ir plakans un sastāv no daudziem posmiņiem. Ķermeņa katrā galā ir pa piesūceknim, bet mugurpusē, tā priekšgalā ir 10 acis, kas izveidotas pakava veidā un izskatās kā. tumši plankumiņi.

Diezgan līdzīga medicīnas dēlei un gandrīz tikpat liela ir parastā žokļ-dēle, bet tai ķermeņa virspuse ir vienlaidus tumša, dažkārt ķermeņa sānos divas dzeltenīgas svītras.

Medicīnas dēle ir sastopama galvenokārt PSRS Eiropas daļas mērenajā un dienvidu joslā — Baltijas republikās, Ukrainā, Moldāvijā, Kaukāzā un Vidusāzijas lielākajā daļā, arī Altajā. Nelielā skaitā šī dēle sastopama arī Austrumeiropā un Vi-duseiropā.

Latvijā medicīnas dēle sastopama samērā reti, jo mūsu republika atrodas šīs sugas areāla ziemeļu perifērijas joslā. Medicīnas dēle sastapta Kangaru ezerā, Sivēnu ezerā (pie Tukuma), Ķipīšu ezerā (pie Skrundas), Tulku ezerā (Ogres raj.), Sapņu ezerā, Babītes ezerā, kā arī dīķos pie Vec-auces un Alsungas [lj. Pēc citām ziņām, Latvijā uz ziemeļiem sastapta līdz Žīguriem un Silciemam [2]. Pēdējos gados kļuvušas zināmas dažas citas atradnes [J.Baumaņa, V. Pilāta u.c. ziņojumi], kas liecina par to, ka medicīnas dēle mājo arī Latvijas ziemeļaustrumu daļā. Kopumā jāatzīst, ka ziņas par medicīnas dēli republikā nav pilnīgas un turpmāk precizējamas.

Medicīnas dēle dzīvo ar ūdensaugiem bagātos, purvainos ezeros, dī-

ķos, vecupēs un upju attekās. Ļoti kustīga, it īpaši, ja ir izsalkusi. Pārvietojas peldus, viļņveidīgi lokot ķermeni. Pieauguši īpatņi pārtiek no dažādu siltasiņu dzīvnieku un abinieku asinīm. Ja rodas izdevība, sūc arī cilvēka asinis. Barību uzņem, ar žokļu asajiem zobiņiem pārdurot upura ādu. Medicīnas dēles siekalu dziedzeri izdala hirudīnu, kas kavē asins sarecē-šanu. Vienā paņēmienā dēle izsūc krietnu daudzumu asiņu, turklāt izsūktās asinis nesarec, ilgi uzglabājas svaigas un var tikt pakāpeniski izmantotas. Tāpēc dēle spēj ilgi, pat vairākus mēnešus, iztikt bez barības uzņemšanas. Savu upuri medicīnas dēle atrod pēc ūdens viļņojuma.

Jaunie medicīnas dēles īpatņi uzbrūk galvenokārt kurkulēniem, zivīm un gliemežiem.

Medicīnas dēle ir hermafrodīts — vienam īpatnim ir abu dzimumu dzimumorgāni.

Apaugļotās olas dēle iedēj īpašā kokonā, kas veidojas tās organismā un atgādina pergamentu. Medicīnas dēles kokons ir līdz 2 cm garš un satur 15—20 olu. Olas dēj vienu reizi gadā, parasti mitrā krastmalas augsnē. Pēc 6—8 nedēļām no kokoniem iznāk jaunās dēles, kas dzimumgatavību sasniedz pēc apmēram trim gadiem.

Senāk medicīnas dēli ļoti plaši lietoja tautas medicīnā. Arī vēl tagad to izmanto atsevišķu slimību ārstēšanā.

Par neatļautu medicīnas dēles vajāšanu — nogalināšanu, ķeršanu un turēšanu nebrīvē — noteikta atlīdzība par dabai nodarīto zaudējumu 50 rubļu apmērā par katru iznīcināto īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Medicīnas dēle ir iekļauta Igaunijas PSR Sarkanajā grāmatā.

Literatūra. 1. CAOKa, 1956. 2. Spuris, Lapiņa, Vīksne, 1974.

Vēžu klase — Crustacea

.

94. Platspīļu upesvēzis, platspīļu vēzis Astacus astacus (L.)

River crayfish ĪIlHpoKonaAbiH pan

Augstāko vēžu virskārtā —

Eumalacostraca

Upesvēžu dzimta — Astacidae

Platspīļu upesvēzis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 3. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Platspīļu upesvēzis ir diezgan līdzīgs biežāk sastopamajam šaurspīļu upes-vēzim, taču tā spīles ir daudz platākas un to saskarošās malas ir ļoti robainas. Atšķirīgi ir arī šo sugu galvkrūts dzelkšņi.

Ķermenis klāts ar cietu, hitinizētu kutikulas segu, kas veido ārējo skeletu un pilda ķermeņa aizsargfunkciju.

Galva un krūtis saaugušas kopā (t.s. galvkrūts), vēders sastāv no septiņiem segmentiem. Acis apaļas, uz āru izspiedušās.

Upesvēzim ir divi pāri taustekļu, viens pāris spīļu un četri pāri ejkāju. Spīles noder medījuma satveršanai un saplosīšanai.

Platspīļu upesvēža areāls krietni mazāks par šaursplļu upesvēža areālu un iekļauj galvenokārt Baltijas jūras baseina reģionu. Platspīļu upesvēzis mājo Igaunijā, Latvijā un Lietuvā, kā ari Ļeņingradas apgabalā, atsevišķās vietās Baltkrievijā un Ukrainā.

Latvijā platspīļu upesvēzis sastopams visā teritorijā, taču nevienmērīgi. Vēl mūsu gadsimta 30. gados platspīļu upesvēzis Latvijā bijis samērā plaši izplatīts [lļ. Pēdējā laikā kļuvis rets. Ziņas par pašreizējo izplatību ir nepietiekamas.

Skaita samazināšanos ietekmējuši dažādi faktori. Dabā ir diezgan izplatītas upesvēžu mēra epidēmijas, ko izraisa sēnīte Aphanomyces astaci, kura paralizē upesvēža centrālo nervu sistēmu.

Mūsdienās ārkārtīgi nozīmīga limitējoša loma ir ari daudziem antro-pogēnās ietekmes veidiem, no kuriem sevišķi izplatīti ir divi: 1) ūdeņu

piesārņošana un 2) biotopu degradēšana, veicot nosusināšanas darbus un mainot ūdenstilpju hidroloģisko režīmu. Protams, postoša var būt arī neatļauta masveida ieguve.

Platspīļu upesvēzis samērā ātri izzūd ari tajās vietās, kur nonāk saskarsmē ar šaursplļu upesvēzi, jo pēdējā suga ir izturīgāka pret piesārņojumu un konkurētspējīgāka.

Platspīļu upesvēzis mājo ezeros un upēs ar tīru ūdeni, priekšroku dod smilšainām un akmeņainām vietām, kur nokarens vai siekstains krasts.

Mājo alās, ziemā mazaktlvs. Platspīļu upesvēzis ir šķirtdzimuma dzīvnieks. Pārojas rudeni. 2—45 dienas pēc pārošanās mātīte dēj 10—340, vidēji 60 olas. Olu apaugļošana notiek ārējā vidē (ūdeni), pēc tam kad olas atstāj sievišķo dzimumat-veri. Olas pielīp mātītei pie vēdera kājām. Pēc izšķilšanās jaunie upes-vēži ar spīlēm turas pie mātes. Dzi-mumgatavlbas vecumu sasniedz 3.—4. dzīves gadā, kad ir apmēram 10 cm gari.

Platspīļu upesvezis barojas ar tārpiem, zemākajiem vēžiem, kukaiņu kāpuriem un citiem bezmugurkaulniekiem.

Ar Latvijas PSR MP 1987. gada lēmumu Nr. 460 noteikts vispārējs upesvēža ķeršanas aizliegums republikā. Taču vietās, kur to atļauj vietējie resursi, ar speciālām atļaujām drīkst noķert līdz 50 upesvēžu [2].

Par platspīļu upesvēža nelikumīgu ieguvi noteikta atlīdzības takse 50 rubļu apmērā par vienu noķertu īpatni (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Literatūra. 1. Bērziņš, 1936. 2. Kas jāzina

makšķerniekam, 1982.

Kukaiņu klase — Insecta

.

95. Vairogviendienīte Prosopistoma foliaceum (Fourcr.)

Щитовидная

поденка

Viendienīšu karta — Ephemeroptera Prosopistomatīdu dzimta — Prosopis-tomatidae

Vairogviendienīte ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Pieaugusi vairogviendienīte ir kukainis ar garu ķermeni un 2 spārnu pāriem. Ir 2 spārnotas stadijas: subi-mago un imago. Pieaugušās vairog-viendienītes īpatņi barību neuzņem un to mūžs ir ļoti īss: subimago — no dažām sekundēm līdz dažām dienām, imago — no dažām stundām līdz 10 dienām. Sapārošanās notiek izli-dojuma laikā gaisā. Viena mātīte izkaisa virs ūdens vairākus tūkstošus olu. Viendienītes izlido sinhroni jūnija vidū (nakts laikā).

Vairogviendienītes reofilais kāpurs pēc izskata atgādina karpu argulu jeb karputi (Argulus foliaceus). Viendienītes kāpura brūnais, dorsoventrāli saplacinātais ķermenis sastāv no trim daļām: galvas, krūšvēdera un astes. Uz galvas ir divas fasetacis, trīs actiņas un divi īsie taustekļi. Krūšvēdera daļa sastāv no kopā saaugušiem trim krūšu un pieciem vēdera posmiem, kas veido vienu izliektu vairogu, kurš dažkārt pilnīgi pārklāj nelielās kāpura kājas. Astes daļu veido četri izlocīti posmi, no kuriem pēdējais ir cilindrisks un beidzas ar trim ievelkamiem pāra piedēkļiem jeb cerkām. Pievelkot galvu un astes daļu pie vairoga, kāpurs pārvēršas par piesūcekni, cieši piesūcas pie akmeņiem un tādā veidā pretojas straumes tecējumam [1—2J.

Ārpus PSRS vairogviendienīte sastopama Eiropas upēs: Reinā, Maiņā,

Moldovā, Sēnā, Ronā un Garonnā.

Vienīgā vairogviendienītes atradne visā PSRS Eiropas daļā (2, 3] ir Dau-

gavas krāčainās vietas (no Jēkabpils līdz Skrīveriem). Pašreiz šo sugu tur sastop vēl lokālāk.

Pēc A. Sadovska datiem, daži vairogviendienītes kāpuri atrasti Kūrā (Aiz-kaukāzā) [4].

Daugavā šie kāpuri dzīvo krāčainās vietās, kur straumes ātrums ir 1—2 m/s un dziļums 0,1—5 m, akmeņainā upes gultnē, ko veido oļi un dolomīts. Kāpuru populācijas blīvums ir neliels — 180—200 eks./nr. Daugavā pie Pļaviņām un Kokneses vairogviendienītes populācijas ir izzudušas ūdenskrātuvju iekārtošanas dēļ. Vienīgi zem ūdenskrātuvju slūžām un augšpus Jēkabpils Daugavā vēl pali- • kuši tīri, neskarti akmeņaini biotopi, kas ir piemēroti šīs viendienītes attīstībai, tādēļ nepieciešams tos saudzēt un aizsargāt.

Vairogviendienīšu kāpuri dienā slēpjas starp akmeņiem, naktī kļūst aktīvi un barojas ar aļģu apaugu-miem un sīkiem dzīvnieciņiem. Šie kāpuri apdzīvo tikai tīrus ūdeņus, jo tie pieder pie oligosaprobiem ūdensdzīvniekiem. Vasarā kāpuri dzīvo tuvu piekrastei, ziemā migrē uz upes dziļākajām vietām.

Jaunie kāpuri, kas sastopami novembrī, ir 3 mm gari, zaļgani, un tiem caur plāno vairoga hitīnu labi saskatāmi pieci pāri žaunu. Maija beigās un jūnija sākumā kāpuri jau sasniedz 6 mm garumu, bet vairogs tiem tumši brūns.

Kāpuru dzīves ilgums ir 1—3 gadi. Šajā laikā tie līdz 25 reizēm nomaina apvalku.

Kāpuri pārtiek no detrīta, sīkajām aļģēm, reizēm — arī no infuzorijām un sīkiem kukaiņu kāpuriem.

Vairogviendienīte iekļauta PSRS Sarkanajā grāmatā.

Literatūra. 1. Качалова, 1965. 2. Kačalova,

Skrube, 1971. 3. Spuris, 1982. 4. Садовский, 1946.

Cietspārņu jeb vaboļu karta —Coleoptera

96. Diža briežvabole Lucanus cervus L.

Bioloģiski saistīta ar ozolu mežiem. Kāpuri attīstās trūdošā ozolu koksnē. Novērojumam Latvijā gadījuma raksturs (ielidojusi?). Iespējams, ka mūsu teritorijā bijusi sastopama boreālajā laikmetā.

Literatūra. 1. Андрушайтис, Табака, Айгаре, 1982. 2. Latvijas PSR Sarkanā grāmata, 1985. 3. Красная книга СССР, 1984.

97. Dižais koksngrauzis, ūsainis Ergates faber (L.)

Briežvaboļu dzimta — Lucanidae

Dižā briežvabole ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 0 kategorijā [1, 2], un vienīgi pārpratuma vai nejaušības dēļ šī suga nav minēta Latvijas PSR teritorijā īpaši aizsargājamo dzīvnieku 1. grupā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107). Turklāt dižā briežvabole iekļauta arī PSRS Sarkanajā grāmatā [3].

Dižās briežvaboles tēviņi ir tumši brūni, mātītes gandrīz melnas. Tēviņiem spēcīgi attīstīti žokļi, mātītēm tie nelieli. Garums tēviņiem 50—75 mm, mātītēm 30—45 mm. Kāpuri C veidā izliekušies, līdz 80 mm gari, bāldzelteni, ar labi attīstītām kājām.

Plaši izplatīta PSRS mežastepes un stepes joslā, uz dienvidiem un rietumiem — līdz valsts robežai. Ārpus PSRS sastopama Viduseiropā, Dienvid-eiropā un Mazāzijā.

Latvija atrodas stipri uz ziemeļiem no izplatības areāla. Dižās briežvaboles tēviņš tikai vienu reizi vizuāli novērots 1951. gada jūnijā Lielaucē (Dobeles raj.; G. Ozols).

Усач-плотник,

дровосек-

плотник

Cietsparņu jeb vaboļu karta —

Coleoptera

Koksngraužu (ūsaiņu) dzimta —

Cerambycidae

Dižais koksngrauzis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Lielākais Latvijā sastopamais koksngrauzis. Pie mums atrastās vaboles 42—54 mm garas (G. Ozols). Tās no virspuses saplacinātas, tēviņi sarkanbrūni, mātītes tumši brūnas. Krūšu vairodziņš ar izteikti reljefu virsmu.

Kāpuri dzeltenbalti, līdz 65 mm gari, ar ļoti resnu ķermeņa priekšdaļu un tievu izstieptu pakaļdaļu. Kūniņas 45—60 mm garas, ar daudziem izciļņiem.

Dižais koksngrauzis visumā dienvidnieks. PSRS samērā plaši izplatīts mežastepes un stepes joslā. Tā areāls uz austrumiem sniedzas līdz Volgai, bet uz dienvidiem un rietumiem līdz PSRS robežai.

Ārpus PSRS dižā koksngrauža areāls aptver visu Viduseiropu un Dienvid-eiropu, uz dienvidiem tas sastopams līdz Mazāzijai un Ziemeļāfrikai.

Latvija atrodas uz ziemeļiem no dižā koksngrauža pamatareāla. Tāpēc tas pie mums visvairāk sastopams gar jūras piekrasti, kur maigāks klimats, — Ventspils un Talsu rajonā {1J, kā arī republikas dienvidaustrumu daļā — Stučkas, Daugavpils un Krāslavas rajonā. Vairākas atradnes ari Rīgas apkārtnē [1, 2).

Vaboles lido jūnijā — jūlijā. Olas dēj vecu, pa lielākai daļai jau atmirušu, priežu, retāk egļu, stumbru lejas daļā, kā arī celmos, baļķos un stabos. Kāpuri sākumā grauž ejas zem mizas, vēlāk dziļi koksnē, un piepilda tās ar rupjām irdenām koksnes skaidām. Pieauguši kāpuri grauž platākas ejas — pat līdz 25 mm diametrā. Attīstības beiguposmā kāpuri pietuvojas mizai (stumbra vai celma ārmalai), kur izveido lielu kūniņas gultni. Tās izmēri ir 40x80—120 mm. Vaboles savas attīstības vietas atstāj pa ovālu izskrēju, kuras izmēri 25—33x20—30 mm. Izskrējās malas robainas, it kā peļu izgrauztas. Paaudzes attīstības ilgums 2—4 gadi.

Dižā koksngrauža skaita svārstības samērā lielas, un tās atkarīgas no piemērotu attīstības vietu daudzuma un klimatiskajiem apstākļiem. G. Ozols vienreiz novērojis masveida savairošanos 50. gadu sākumā Ances apkārtnē Ventspils rajonā lielā vecu priežu

izcirtumā. Tad katrā lielākā celmā bijuši atrodami 2—4 kāpuri, vēlākos gados arī izskrējās un pašas vaboles. Pārējā laikā suga ļoti reta.

Izcirtumos jāsaglabā vecu (resnu) priežu celmi.

Literatūra. 1. Ozols, 1982. 2. Стипрайс, 1964.

98. Spīdīgais praulgrauzis Gnorimus nobīlis L.

Зеленый пестряк

Cietsparņu jeb vaboļu karta —

Coleoptera

Koksngraužu (ūsaiņu) dzimta —

Cerambycidae

Spīdīgais praulgrauzis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Vaboles no virspuses zaļi metāliski spīdīgas ar dažiem baltiem punktiem uz segspārniem. Apakšpuse, reizēm arī virspuse, ar vara spīdumu. Garums 14—19 mm. Kāpuri C veidā izliekušies, dzeltenbalti, ar labi attīstītām kājām. Garums līdz 48 mm.

Sastopams PSRS Eiropas daļas mežastepes un stepes joslā, uz austrumiem līdz Dņeprai. Ārpus PSRS sastopams Viduseiropā un Dienvideiropā.

Latvija atrodas uz ziemeļiem no pamatareāla, tāpēc vienīgās atradnes ir rietumu daļā un gar jūru: Ventspils rajonā Zlēkas, Rīga un Limbažu rajonā Liepupe [lļ.

Vaboles lido jūnijā — jūlijā. Kāpuri attīstās vecos satrupējušos lapkoku celmos. Paaudzes attīstības ilgums divi gadi.

Ļoti reta suga. Vecu lapkoku un jaukto mežu, parku apdzīvotāja. 20. gs. pie mums vairs nav atrasta.

Literatūra. 1. Kawall, 1869.

99. Blāvais praulgrauzis Gnorimus octopunctatus F.f

syn. Gnorimus variabilis L.

Восьмиточечный пестряк

Cietsparņu jeb vaboļu karta —

Coleoptera

Koksngraužu (ūsaiņu) dzimta

Blāvais praulgrauzis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Vaboles melnas, blāvi spīdīgas. Uz segspārniem līdz astoņiem gaiši dzelteniem punktiem. Latvijā atrasto eksemplāru garums 18—21 mm (G. Ozols).

Kāpuri C veidā izliekušies, līdz 50 mm gari, iedzelteni balti, ar labi attīstītām kājām. Galva gaiši brūna.

PSRS Eiropas daļā sastopams meža-stepes un stepes joslā. Ārpus PSRS sastopams visā Rietumeiropā (izņemot ziemeļu daļu), kā arī Mazāzijā.

Latvija atrodas uz ziemeļiem no izplatības pamatareāla. Tāpēc vienīgās atradnes ir jūras tuvumā: Ventspils rajonā, Jūrmalā [lļ, Rīgas rajona Garkalnē (G. Ozols 1959. gada 19. jūnijā tur atradis trīs eksemplārus).

Vaboles lido jūnijā — jūlijā, nereti sastopamas ziedos. Kāpuri attīstās trūdošos skujkoku un lapkoku celmos. Paaudzes attīstības ilgums divi gadi.

Reta suga. Sastopama vecos izcirtumos skujkoku un lapkoku mežos un parkos. Ievērojamas skaita svārstības.

Literatūra. 1. Mikutovvicz, 1905.

100. Lapkoku praulgrauzis Osmoderma eremita Scop.

Восковик

отшельник,

пахучий

отшельник

Cietsparņu jeb vaboļu karta —

Coleoptera

Lapgraužu dzimta — Scaraboeidae

Lapkoku praulgrauzis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Vaboles brūni melnas ar bronzas spīdumu. Garums 22—34 mm. Kāpuri iedzelteni balti, C veidā izliekušies, līdz 80 mm gari, ar labi attīstītām kājām.

Sastopams PSRS Eiropas daļā no mežastepes dienvidu robežas līdz Ļe-ņingradas apgabalam (Luga), kā arī Kaukāza ziemeļu nogāzēs. Ārpus PSRS sastopams Rietumeiropā, izņemot ziemeļus.

Latvijā 19. gs. atrasts tagadējā Ventspils rajonā: Zlēkās, Ugālē, Puzē,

Ancē [1]. Atrasts arī Rīgas apkārtne, t.sk. viena atradne Rīgā, Saules dārzā (L. Danka), kā arī Limbažu rajona Liepupē [1J.

Vaboles lido jūnijā — jūlijā, apmeklē ziedus. Kāpuri attīstās trūdošos lapkoku celmos un dobumos. Paaudzes attīstības ilgums 2—3 gadi.

Ļoti reta suga. Vecu lapkoku mežu un parku apdzīvotāja. Pēdējos gadu desmitos atrasta tikai vienu reizi.

Lapkoku praulgrauzis ir iekļauts PSRS un KPFSR Sarkanajā grāmatā.

Literatūra. 1. Kawall, 1869.

101. Espārsētu zilenītis Agrodiateus damon Schiff.

Damon blue

Зеленоватая голубянка

Zvīņsparņu jeb tauriņu karta —

Lepidoptera

Zilenīšu dzimta — Lycaenidae

Esparsetu zilenītis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Esparsetu zilenītim ir izteikts dzi-mumdimorfisms: tēviņi — ultramariif-zili, mātītes — brūnas. Abu dzimumu īpatņiem pakaļspārnu apakšpusē balta diagonāla svītra.

Esparsetu zilenītis ir subboreāla relikts. Sastopams Eiropā, ļoti lokāli Viduseiropā un Dienvideiropā (vietām arī KPFSR un Armēnijas PSR) līdz pat Altajam. Balkānu pussalā atrasts Dal-mācijā, Bosnijā, Maķedonijā un Grieķijā; reti — arī Itālijas dienvidu daļā. Ziemeļeiropas daļā vienīgā zināmā atradne Latvijas teritorijā — Šķaunes oss [lļ.

Suga mājo kserotermiskā biotopā ar kserofītisku veģetāciju. Fitocenozē obligāti jābūt smiltāju esparsetei, kas ir kāpura barības augs. Domājams, ka agrāk šis augs mūsu reģionā bijis plašāk izplatīts nekā tagad. Vietās, kur smiltāju esparsete vēl saglabājusies lielākā skaitā, vairāk iespēju sastapt esparsetu zilenīti.

Latvijā esparsetu zilenītis lido no jūlija līdz augustam. Šī ir mirme-kofila suga, proti, esparsetu zilenīša kāpuri, skudru kairināti, izdala saldu šķidrumu, kuru skudras izmanto barībā.

Vienīgā mūsu republikā zināmā atradne ir Grebļukalna botāniskajā liegumā (Šķaunes osā).

Šīs sugas skaita samazināšanās galvenais cēlonis Eiropā ir ilglaicīgas klimata izmaiņas. Esparsetu zilenīša aizsardzībai Latvijā jāizpaužas rūpēs par tā biotopa saglabāšanu.

Literatūra. 1. Sulcs, Viidalepp, 1974.

102. Tragantzirņu pūcīte Heliophobus kitti Schaw

Netzige

Traganteule

Темная

сетчатая

совка

Zvīņsparņu jeb tauriņu karta —

Lepidoptera

Pūcīšu dzimta — Noctuidae

103. Cīrulīšu dižtauriņš Parnassius mnemosyne L.

Clouded apollo Черный апполон

Zvīņsparņu jeb tauriņu karta —

Lepidoptera

Dižtauriņu dzimta — Papilionidae

Tragantzirņu pūcīte ir iekļauta Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPS& MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Tragantzirņu pūcīte ir brūns tauriņš ar krēmbaltu rakstu. Līdzīga tīklainajai nagleņu pūcītei (Heliophobus reticulata Vili.).

Tragantzirņu pūcīte ir subboreāla relikts, Eiropā izplatīta ļoti lokāli, piemēram, Šveicē. Baltijas republikās dažas atradnes zināmas Lietuvā, Latvijā — vienīgi Šķaunes osā (Greb-ļukalnā) [lj. Igaunijā pagaidām tragantzirņu pūcīte nav sastapta. Lidz ar to atradne Šķaunes osā ir vistālāk uz ziemeļiem izvirzītā.

Sis reliktās sugas biotops ir ekstrēmi kserotermisks, ar tauriņziežu veģetāciju. Sastopama fitocenozēs, kur ir nepieciešamie barības augi — smiltāju esparsete vai Dānijas tragant-zirņi. Latvijā lido jūlijā.

Latvijā vienīgā zināmā atradne ir Grebļukalna botāniskajā liegumā. Nepieciešams saglabāt Šķaunes osa biotopu un tā raksturīgo veģetāciju.

Literatūra. 1. Sulcs, 1978.

Cīrulīšu dižtauriņš ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Cīrulīšu dižtauriņa spārnu pamatkrāsa ir balta, uz priekšspārna — divi melni plankumi, spārna galotne caurspīdīga, bez zviņojuma.

Rietumeiropā uz ziemeļiem sastopams līdz pat 64. z.pl. grādam. Izplatīts Pirenejos, Francijā (Centrālajā masīvā), Alpos, Karpatos, Apenīnos, Ziemeļsicīlijā un Balkānu pussalā, ļoti lokāli un reti — ari Norvēģijā. Britu salās, Spānijā, Portugālē un Dānijā nav sastopams.

Ziņas par sastopamību Padomju Savienībā ir nepilnīgas un nav apkopotas. Baltijas republikās plašāk izplatīts Igaunijā un Lietuvā. Latvijā konstatēts tikai Kurzemē: Tadaiķos, Virgā, Paplakā, Nīgrandē (bij. Grieze), Kuldīgā, Lībagos, Virbos un Rendā

m-

Cīrulīšu dižtauriņa biotops ir nelielu upju senlejas, kur meža zemsedzē aug cīrulīšu ģints (Corydalis sp.) augi, kuri nepieciešami kāpura barībā. Latvijā suga lido galvenokārt jūnija pirmajā pusē, taču atsevišķi ipatņi,

pārsvarā mātītes, novērojami arī vēl jūlijā.

Suga iekļauta PSRS, KPFSR, Igaunijas PSR un Lietuvas PSR sarkanajās grāmatās.

Literatūra. 1. Sulcs, Viidalepp, 1974.

104. Garšas lācītis Pericallia matronula L.

Augsburger Bar Медведка-хозяйка

Zvīņspārņu jeb tauriņu kārta —

Lepidoptera

Lācīšu dzimta — Arctiidae

Gāršas lācītis ir iekļauts Latvijas PSR Sarkanās grāmatas 1. kategorijā (LPSR MP 1987. gada lēmums Nr. 107).

Gāršas lācītis ir lācīšu dzimtas lielākā un krāšņākā suga Latvijā. Tā spārnu plētums sasniedz 10 cm, priekšspārni — brūni ar dzelteniem plankumiem priekšmalā, pakaļspārni — dzelteni ar melniem plankumiem.

Gāršas lācītis ir atlantiskā perioda relikts.Tā izplatība Padomju Savio-nības teritorijā nav pietiekami izpētīta. Viduseiropā šī suga sastopama lokāli un reti, pārsvarā kalnājos, turklāt biežāk dienvidu apgabalos. Skaits ir samērā niecīgs, un daudzās valstīs šī suga nav sastopama vispār vai arī ir ļoti reta.

Visdrošākās ziņas par gāršas lācīša sastopamību Baltijas republikās pagaidām ir Latvijā. Taču arī mūsu republikā šīs sugas izplatība nav pilnīgi noskaidrota. Atradnes zināmas dažādās vietās — Ķemeru, Zlēku, Kokneses, Liepājas, Jelgavas, Ogres un Olaines apkārtnē, kā arī uz ziemeļiem no Alauksta ezera [1, 2]. Ķemeru apkārtne ir senākā atradne, kuru jau 1910. gadā minējis B. Slefogts [lļ. Sī atradne ir stabila, un suga tur gandrīz regulāri sastopama arī tagad.

Gāršas lācītis mājo klajākās vietās gāršas tipa mežos. Viena no sugas bioloģijas īpatnībām ir tāda, ka tās kāpuri pārziemo divas reizes un zie-mojot lielā skaitā aiziet bojā. Par gāršas lācītim piemērotām fitocenozēm uzlūkojamas tās, kuru paaugā sastopams osis, bet pamežā — sausserdis. Minētās sugas ir galvenie kāpura barības augi.

Mūsu republikā gāršas lācītis galvenokārt lido jūnija beigās un jūlijā.

Viens no galvenajiem sugas aizsardzības pasākumiem ir piemērota biotopa saglabāšana atradnēs.

Literatūra. 1. Slevogt, 1910. 2. Sulcs, Viidalepp, 1967.

I. Izmantota literatūra, kas nav citēta

Vispārīgie jautājumi

un dažādu sistemātisko grupu dzīvnieki

Ahlen I. Faunavārd. Om bevarande av hotade djurarter i Sverige. — Stockholm, 1977. — 256 p.

Kalniņš A. Medības un medību saimniecība. — R., 1958. — 435 lpp.

Latvijas PSR dzīvnieku noteicējs. 2. d. (E. Tauriņa un E. Ozola redakcijā). — R., 1956. — 299 lpp.

Latvijas dzīvnieku pasaule (Z. Spura redakcijā). — R., 1974. — 250 lpp.

Latvijas Padomju Sociālistiskās Republikas likums par dzīvnieku aizsardzību un izmantošanu. — R.: Avots, 1982. — 49 lpp.

Latvijas PSR Ministru Padomes lēmums Nr. 128. Par atlīdzības apmēru palielināšanu zaudējumam, kas nodarīts medibu saimniecībai un dabai, iznīcinot aizsargājamos dzīvniekus // Latvijas Padomju Sociālistiskās Republikas Augstākās Padomes un Valdības Ziņotājs, 1980 (3. aprīlī), 2. d., Nr. 14 ( 2882), 774.-777. lpp.

Latvijas PSR Ministru Padomes lēmums Nr. 284. Par Teicu Valsts rezervāta organizēšanu Madonas rajonā // Latvijas Padomju Sociālistiskās Republikas Augstākās Padomes un Valdības Ziņotājs, 1982 (22. jūlijā), 2. nod., Nr. 29 (3001), 859.-898. lpp.

Latvijas PSR Ministru Padomes lēmums Nr. 596. Par grozījumiem Latvijas PSR Ministru Padomes 1977. gada 15. aprija lēmumā Nr. 241 // Latvijas Padomju Sociālistiskās Republikas Augstākās Padomes un Valdības Ziņotājs, 1982 (23. decembrī), 2. nod., Nr. 51 (3023), 1621.—1624. lpp.

Latvijas PSR Sarkanā grāmata. Retās un iznīkstošās dzīvnieku un augu sugas (atb. red. G. Andru-šaitis). — R.: Zinātne, 1985. — 526 lpp.

Punane raamat (koostanud E. Kumari). — Tallinn: Valgus, 1982. — 248 lk.

Valsts aizsargājamie dabas objekti Latvijas PSR teritorijā. Latvijas PSR Ministru Padomes 1977. gada 15. aprīļa lēmums Nr. 241 «Par valsts aizsargājamo Latvijas PSR teritorijā esošo dabas objektu apstiprināšanu». — R.: Liesma, 1977. — 136 lpp.

Андрушайтис Г. П., Табака Л. В., АйгареВ.Р. Красная книга Латвийской ССР // Известия Академии наук Латвийской ССР, 1982, № 3 (416), с. 3—17.

Банников А. Г., Флинт В. Е. Мы должны их спасти. — М., 1982. — 176 с.

Доппельмаир Г. Г., Мальчевский А. С., Новиков Г. А., Фалькенштейн Б. Ю. Биология лесных птиц и зверей. — М., 1966. — 403 с.

Жирнов Л. В., Винокуров А. А, Бычков В. А. Редкие и исчезающие животные СССР. Млекопитающие и птицы. — М., 1978. — 304 с.

Жизнь животных (под ред. Л. А. Зенкевича). — М., 1968—1971. — Т. 1—6.

Красная книга Белорусской ССР. Редкие и находящиеся под угрозой исчезновения виды животных и растений. — Минск, 1981. — 288 с.

Красная книга Литовской ССР (под ред. К. К. Янкявичюс и др.).— Вильнюс: Мокслас, 1981. — 84 с.

Красная книга Молдавской ССР (отв. ред. Тарабукин). — Кишинев, 1978. — 117 с.

Красная книга РСФСР. Животные (гл. ред. коллегия: Н. В. Елисеев и др.) — М.: Россельхоз-издат, 1983. — 455 с.

Красная книга СССР. Редкие и находящиеся под угрозой исчезновения виды животных и растений (гл. ред. коллегия: А. М. Бородин и др.). Изд. 2-е. — М.: Лесная промышленность, 1984. — Т. 1. — 390 с.

Особо охраняемые объекты природы на территории Латвийской ССР (Постановление Совета Министров Латвийской ССР от 10 апреля 1987 года № 107). — Рига: Авотс, 1987. — 118 с.

Фишер Д., Саймон Н., Винсент Д. Красная книга. Дикая природа в опасности. — М., 1976. — 477 с.

Червона книга Укра1нськой РСР (гл. ред. К. М. Ситник). — Кшв, 1980. — 504 с.

Zīdītāji

Brink F. H., van den. A field guide to the mammals of Britain and Europe. — London, 1967. — 221 p. Колосов A. M., Лавров H. П., Наумов С. П. Биология промыслово-охотничьих зверей СССР. — М., 1979. — 416 с.

Макридин В, П., Верещагин Н. К. Тарянников В. И. и др. Крупные хищники и копытные звери. — М., 1978. — 295 с.

Соколов В. Е. Систематика млекопитающих — М., 1973—1978. — Т. 1—3.

Флинт В. Е., Чугунов В. Е., Чугунов Ю. Д., Смирин В. М. Млекопитающие СССР. — М., 1965. — 437 с.

Черкасова М. В. Они должны жить. Млекопитающие. — М., 1982. — 64 с.

Putni

Baumanis J., Blums Р. Latvijas putni. 2. izd. — R., 1972. — 179 1pp.

Berndl R. Die «Rote Liste» der Vögel Europas // Die Vogelwelt, Jahrgang 93, H. 4, 1972, S. 154—158.

Dornbusch M. Bestandsbedrohte Brutvogelarten in der Deutschen Demokratischen Republik // Der Falke, 1979. N 6, S. 186—189.

Harrison C. Jungvögel, Eier und Nester aller Vögel Europas, Nordafrikas und des Mittleren Ostens. — Hamburg; Berlin, 1975. — 435 S.

Makatsch W. Die Eier der Vögel Europas. Eine Darstellung der Brutbiologie aller in Europa brütenden Vogelarten. — Leipzig: Radebeul, 1974—1976. — Bd 1—2.

Makatsch W. Wir bestimmen die Vögel Europas. — Leipzig: Radebeul, 1977. — 522 S.

Rote Liste in der Bundesrepublik Deutschland und in Westberlin gefährdeten Vogelarten // Berichte Deutschen Sektion des Internationalen Rates für Vogelschutz, 1977, N 16, S. 7—27.

Долбик M. С., Дорофеев А. M. Редкие и исчезающие птицы Белоруссии. — Минск, 1978. — 198 с.

Иванов А. И., Штегман Б. К. Краткий определитель птиц СССР. — А., 1978. — 559 с.

Логминас В. Состояние и охрана редких и исчезающих птиц в Литве // Материалы IX Прибалтийской орнитологической конференции. — Вильнюс, 1976, с. 142—143.

Птицы Советского Союза (под ред. Г. П. Дементьева и Н. А. Гладкова). — М., 1951 —1954. — Т. 1—6.

Ренно О. Я. Виды птиц в Красной книге Эстонской ССР и их современное состояние // Материалы IX Прибалтийской орнитологической конференции. — Вильнюс, 1976, с. 227—229.

Степанян Л. С. Состав и распределение птиц фауны СССР. Воробьинообразные Passeriformes. — М., 1978. — 392 с.

Степанян Л. С. Состав и распределение птиц фауны СССР. Неворобьиные Non-Passeriformes. — М., 1975. — 372 с.

Тетеревиные птицы. Размещение запасов, экология, использование и охрана // Промысловые животные СССР и среда их обитания. — М., 1975. — 370 с.

Флинт В. Е., Беме Р. Л., Костин Ю. В., Кузнецов А. А. Птицы СССР. — М., 1968. — 637 с.

Abinieki un rāpuļi

Tauriņš Е. Ari abinieki jāsaudzē // Saudzējiet un miliet dabu. — R., 1957, 145.—150. lpp.

Tauriņš E. Saudzēsim rāpuļus // Saudzējiet un miliet dabu. — R., 1957, 139.—144. lpp.

Банников А. Г., Даревский И. С., Ищенко В. Г. и др. Определитель земноводных и пресмыкающихся фауны СССР. — М., 1977. — 414 с.

Bezmugurkaulnieki

Higgins L. G., Riley N. D. A field guide to the butterflies of Britain and Europe. — London, 1970. — 384 p.

Koch M. Wir bestimmen Schmetterlinge. T. 3. Eulen. — Leipzig: Radebeul; 1972. — 288 S.

Spuris Z. Aizsargājamie bezmugurkaulnieki // Saudzējiet un miliet dabu. — R., 1957, 151.—160. lpp. TraubergaO. Latvijas zemākie dzivnieki // Latvijas zeme, daba, tauta. 2. d. Latvijas daba. — R., 1936, 577,—637. lpp.

II. Izmantota citēta literatūra

/

Dažadu sistemātisko grupu dzīvnieki

Fischer J. B. Versuch einer Naturgeschichte von Livland. — Aufl. 1. — Leipzig, 1778. — 390 S. — Aufl. 2. — Königsberg, 1791. — 826 S.

Grosse A., Transehe N. Austrumbaltijas mugurkaulaino saraksts. — R., 1929. — 75 lpp.

Lipsbergs J. Dzīvnieks Sarkanajā grāmatā. — R.: Zinātne, 1985. — 102 lpp.

Spuris Z., Lapiņai., VīksneJ. Latvijas aizsargājamie dzīvnieki. — R., 1974. — 79 lpp.

Соколов В. E., Бородин А. M., Зыков К. А- Новая «Красная книга СССР» // Природа, 1983, № 2, с. 36—39.

Эглитис В., Кактыня Дз. Материалы изучения комплексного заказника «Долина р. Даугава» и проблемы его охраны // Изучение охраняемых территорий Латвийской ССР. Тезисы докладов. — 1982, с. 63—67.

Zīdītāji

Par Īpaši aizsargājamiem dabas objektiem Latvijas PSR teritorijā. — R.: Avots, 1988. — 103 lpp.

Bērziņa S. Dažas ziņas par meža sicistas (Sicista betulina Pali.) izplatību un sastopamību Latvijas PSR. Kursa darbs (rokraksts). — R., 1980.

Buša I. Mūsu sikspārņi. — R., 1980. — 83 lpp.

Buša I. Mazā vakarsikspārņa — Nyctalus leisleri Kuhl — un Eiropas platauša — Barbastella barbastella Schreb. — atradumi Latvijā // Retie augi un dzīvnieki. — R., 1986, 58.—62. lpp.

Buša I, Ribovskis A. Sikspārnis — himēra vai draugs? // Zinātne un Tehnika, 1977, Nr. 1, 21.—23. lpp.

EglitisV., Kaktiņa Dz. Lielais gulētājs Skrīveros // Komunisma Uzvara, 1978, 11. aug.

Grevé К. Sāugetiere Kur-, Liv-, Estlands // R., 1909. — 183 S.

Gruntē J. Vai Latvijā vēl sastopamas lidvāveres? // Mednieks un Makšķernieks, 1962, Nr. 2, 19. lpp.

Kaal M. Pruunkaru Eestis // Eesti loodusharulduste kaitseks. — Tallinn, 1975, lk. 211—221.

Laiviņš M. Rajona nozimes valsts aizsargājamie objekti Alūksnes rajonā. — Alūksne, 1982. — 52 lpp.

Niemela E. Hallin asiat ovat huonosti // Suomen luonto, 1974, vol. 33, Nr. 5, p. 241—275.

Reinbergs A. Jaunas ziņas par lielā susura — Glis glis L. — atradnēm un ziemošanu Latvijā // Retie augi un dzīvnieki. — R., 1982, 38.—39. lpp.

Rūtenberga Dz. Jaunas ziņas par mazā jeb lazdu susura — Muscardinus avellanarius L. — atradnēm Kurzemē // Retie augi un dzīvnieki. — R., 1986, 64.—66. lpp.

Sternbergs M. Jaunas ziņas par ūdens cirsli — Neomys fodiens Pennant — Latvijā. // Retie augi un dzīvnieki. — R., 1986, 62.—64. lpp.

Stoll F. E. Die Verbreitung des Flughôrnchens in den Ostseeprovinzen // Korrespondenzblatt des Naturforscher-Vereins zu Riga, 1906, Bd 49, S. 61—70.

Tauriņš E. Latvijas ziditājdzivnieki. — R., 1982. — 256 lpp.

Vidrižnieks F. Medības Vidzemē senāk un tagad. — R., 1931. — 130 lpp.

Буша И. К. Современное состояние и история изучения рукокрылых в Латвии // Рукокрылые. — М., 1980, с. 106—114.

Буша И. К. Северный кожанок на Северо-Западе СССР // Млекопитающие СССР. Тезисы докладов III Всесоюзного териологического общества. — М., 1982, с. 311.

Буша И. К., Петерсоне Г. Ю. Скопление летних колоний Myotis dasycneme (Chiroptera) в Латвийской ССР // Экологические и поведенческие исследования позвоночных животных в Прибалтике. — Р., 1981, с. 5—14.

Данилов П. И., Туманов И. Л. Экология европейской и американской норок на Северо-Западе СССР // Экология птиц и млекопитающих Северо-Запада СССР. — Петрозаводск, 1976, с. 118—144. *

Жеглов В. А., Чапский К. К. Опыт авиаучета кольчатой нерпы, серого тюленя и их лежек в заливах Балтийского моря и на Ладожском озере // Труды Атлантич. НИИ рыбн. хоз-ва и океаногр., 1971, вып. 39, с. 323—342.

Лапинь И. М. Биология обыкновенной бурозубки (Богех агапеив Ь.) в лесах Латвийской ССР // Фауна Латвийской ССР и сопредельных территорий. — Р., 1961, — Т. 3. С. 205—225.

Лапинь И. М. Биология и паразитофауна мелких лесных млекопитающих Латвийской ССР. — Р„ 1963. — 136 с.

Лукшевич Э. В. Экспериментальное изучение избирательности питания орешниковой сони (Muscardinus ауеЧапагшв Ь.) // Природа и музей, 1981, № 1, с. 53—59.

Тауриньш Э. Характеристика охотничьей фауны Латвийской ССР и перспективы рационального ее использования // Труды ЛСХА, 1975, вып. 83, с. 19—28.

Тормосов Д. Д., Есипенко А. Г., Шопов В. П. Распределение балтийских тюленей // Морские млекопитающие. Тезисы VII Всесоюзного совещания. — М., 1978.

Фокин И. М. Тушканчики. (Серия: Жизнь наших птиц и зверей). Вып. 2. — Л., 1978, 184 с.

Штраус У. Орешниковая соня (МивсагсИпив ауе11апаг1ив Ь.) в Латвийской ССР // Фауна Латвийской ССР и сопредельных территорий. — Р., 1959, вып. 11, с. 233—236.

Putni

Āboliņš V. Piezīmes par putniem, kas perē sūnu purvos // Daba un Zinātne, 1939, Nr. 1, 57. lpp.

Baumanis J. Ziemeļu gulbja (Cygnus cygnus (L.)) ligzdošana Latvijā // Zooloģijas muzeja raksti, 1975, Nr. 12, 79.—81. lpp.

Baumanis J. Ornitofaunas izmaiņas Cenas tīrelī desmit gadu perioda (1969—1978) // Retie augi un dzīvnieki. — R., 1980a, 29.—33. lpp.

Baumanis J. Jaunākās ziņas par ziemeļu gulbja — Cygnus cygnus (L.) — ligzdošanu Latvijā // Retie augi un dzīvnieki. — R., 1980b, 33.—34. lpp.

Baumanis J., BlūmsP. Latvijas putni. — 1. izd. — R., 1969. — 2. izd. — R., 1972.

BeseckeJ. M. G. Beitrag zur Naturgeschichte der Vögel Kurlands. — Mitau, 1792. — 92 S.

Bērziņš B. Sņibītis Calidris a. alpina L. perētājs Lielupes krastos // Daba un Zinātne, 1940a, Nr. 2 63. lpp.

Bērziņš B. Par trijpirkstu dzeni Picoides tridactylus L. // Daba un Zinātne, 1940b. Nr. 2, 62.—63. lpp.

Bērziņš B. Nagot om Lettlands masfaglar // Var Fagelvārld, 1946, Nr. 3, p. 119—125.

Bjorkman G. Skāggmesen Panurus biarmicus i Takern // Var Fagelvārld, 1975, vol. 34, N 4, p. 296—310.

BlūmsP. Mazais ormanītis (Porzana parva (Scop.)) Latvija // Zooloģijas muzeja biļetens, 1967, Nr. 1, 87,—90. lpp.

Brandt M. An den Brutstätten des Nordseetauchers in Lettland // Beiträge Fortpflanzungsbiologie der Vögel, 1940, Bd 16, Nr. 4, S. 135—139.

Brandt M. Über das Brutvorkommen der Silbermöwe (Larus argentatus omissus) und der Sterntauchers (Colymbus stellatus) im Ostbalticum // J. für Ornithol., 1941, Jg. 89, H. 2/3, S. 257—267.

Brandt M. Ornithologische Beobachtungen auf den Hochmooren Lettlands // Korrespondenzblatt des Naturforscher-Vereins zu Riga, 1942, Bd 64, S. 76—77.

Endangered birds of the world. The ICBP Red Data Book. Vol. 2: Aves. Compiled by Warren B. King. — Washington, 1981.

FjeldsaJ. Endringer i sangsvanens, Cygnus cygnus, utbredelse pa den Skandinaviske halvoy i nyere tid // Sterna, 1972, vol. 11, Nr. 3, p. 145—163.

Glutz von Blotzheim U. N.. Bauer K. M. Handbuch der Vogel Mitteleuropas. — Wiesbaden, 1980, Bd 9, — 1148 S.

Göransson G., Karlsson J. The expansion of the range of the penduline tit Remiz pendulinus in Europe and its occurence in Sweden // Var Fagelvārld, 1973, vol. 32, p. 107—110.

Grosse A. Ergänzungen zur Wirbeltierfauna Lettlands // Korrespondenzblatt des Naturforscher-Vereins zu Riga, 1939, Bd 63, S. 32—38.

Grosse A. Zur Vogelwelt des Kanjersees und seiner Umgebung // Korrespondenzblatt des Naturforscher-Vereins zu Riga, 1942, Bd 64, S. 78—100.

Grosse A., Transehe N. Austrumbaltijas mugurkaulaino saraksts. — R., 1929, 75 lpp.

Helander B. Haliaeetus albicilla (Linnaeus, 1758) // Faunavard. Om bevarande av hotade djurarter i Sverige. — Stockholm, 1977. — 183 p.

Ivanauskas T. Lietuvos paukščiai. — Vilnius, 1964, III knyga. — 444 p.

Jogi A. Laulu — ja väikeluik. // Eesti loodus, 1973, Nr. 9, lk. 517—521.

Kalniņš R. Lubānas ezera ielejas ornitofauna. (Novērojumi ligzdošanas periodā 1926.—1943. g.) // Zooloģijas muzeja raksti, 1970, Nr. 5, 21.—53. lpp.

Karpiensky■ Wanderfalk im Steinadlerhorst brütend // Baltische Waidmannsblätter, 1904, Bd 4, Nr. 12, S. 215.

Kronītis J. Dabas aizsardzība. — 1. izd. — R., 1977' — 272 lpp. — 2. izd., 1982. — 352 lpp.

Kumari E. Vom Schicksal der Wanderfalken-Populationen in Europa // Der Falke, 1976, N 1, S. 6—10.

Lahti E. Nest sites and nesting habits of the Ural owl Strix uralensis in Finland during the period 1870—1969 // Omis Fennica, 1972, vol. 49, p. 91—97.

Lamsters V. Mūsu medību fauna senāk un tagad // Mednieks un Makšķernieks, 1932, Nr. 7, 180.— 186. lpp.

Lipsbergs J. Zivju gārņa (Ardea cinerea L.) pirmais ligzdošanas gadījums niedrājos Latvijā // Zooloģijas muzeja raksti, 1971a, Nr. 7, 87.—89. lpp.

Lipsbergs J. Jaunas ziņas par somzīlītes Remiz pendulinus (L) ligzdošanu Latvijā // Zooloģijas muzeja raksti, 1971b, Nr. 7, 71.—81. lpp.

Lipsbergs J. Norādījumi par mikroliegumu izveidošanu aizsargājamiem dzīvniekiem Latvijas PSR mežos. — R. (1., 2. izdev.), 1983, 1984, 13 lpp.

Lipsbergs JPēterhots E., Kazubiernis J. Sāmsalas dižpīle (Tadorna tadorna (L.)) — jauna ligzdo-tāja putnu suga Latvijā // Retie augi un dzīvnieki. — R., 1980, 43.—46. lpp.

Lipsbergs JStalidzāns J., Krams I. Purva piekūna (Falco columbarius L.) ligzdošana Latvijā uz zemes // Retie augi un dzīvnieki. — R., 1981, 40.—42. lpp.

Loudon H. Die Brutvögel der Ostseeprovinzen. — Korrespondenzblatt des Naturforscher-Vereins zu Riga, 1895, Bd 38, S. 5—54.

Loudon H. Vorläufiges Verzeichnis der Vögel der russischen Ostseeprovinzen Estland, Livland und Kurland // Extrait de l'Annuaire du Musée Zoologique del'Academie Impériale des Sciences de St.—Pétersbourg, t. 14, Nr. 3/4, 1909. — 30 p.

Loudon H. Eine Excursion nach Lubahn // Neue Baltische Waidmannsblätter, 1914, Jg. 10, N 23/24, S. 493—500.

Löwis O. Ievērojamākie Baltijas putni. — R., 1893. — 152 lpp.

Löwis O. Diebe und Räuber in der Baltischen Vogelwelt. — R., 1898. — 158 S.

Mc Keating G. Return of the peregrine falcon // Ont. Nat., 1978, vol. 17, N 5, p. 4—11.

Mednis A., KacsJ. Meža zoss — Anser anser (L.) — ligzdošana Engures ezerā // Retie augi un dzīvnieki. — R., 1987, 50.—52. lpp.

Meyer B. Kurze Beschreibung der Vögel Liv- und Esthlands. — Nirnberg, 1815. — 139 S.

Mihelsons H. Putnu aizsardzība Latvijas PSR // Saudzējiet un mīliet dabu. — R., 1958, 119.— 138. lpp.

Mihelsons H. Engures ezera putnu fauna // Latvijas putnu dzīve. Ornitoloģiskie pētījumi. — R., 1960, Nr. 2, 5.—44. lpp.

Mihelsons H., Vilka I. Būrīši dobumperētājiem putniem. — R., 1974. — 56 lpp.

Odsjö T. Toxic chemicals in sedentary and migratory birds in Fennoscandia and the Baltic area // Omis Fennica, 1975, vol. 52, N 2, p. 74—83.

Onno S. The numbers and distribution of the Estonian waterfowl during the nesting season // Waterfowl in Estonia. Tallinn, 1970, p. 18—46.

Peakall D. B., Lloid K. F. Eggshell thinning and DDE residue levels among peregrine falcons Falco peregrinus: a global perspective // Ibis, 1979, vol. 2, p. 200—204.

Petriņš A. Lielā Ķemeru tīreļa ornitofauna // Retie augi un dzīvnieki. — R., 1982, 26.—33. lpp.

Petriņš A., Bergmanis U. Par čūskērgli (Circaetus gallicus Gm.) Latvijā // Dzīvnieku aizsardzība, ekoloģija un etoloģija. — R.t 1986, 57.—72. lpp.

Priednieks JStrazds M., Strazds A., Petriņš A. Latvijas ligzdojošo putnu atlants 1980—1984. — R., Zinātne, 1989. — 351 lpp.

Priednieks J. Purva piekūna — Falco columbarius L. — ligzdošana Rīgas pilsētas teritorijā // Retie augi un dzīvnieki. — R., 1985, 56.—63. lpp.

Rācenis J. Materiale über die lokale Avifauna des Rigaschen Strandes (Rīgas jūrmala) // Folia zoologica et hydrobiologica. — R., 1942, vol. 11, N 2, S. 194—214.

Russow N. Die Omis Ehst-, Liv- und Curland’s. — Dorpat, 1880. — 219 S.

Ryves В. H. The breeding-habits of the corn-bunting as observed in North Cornwall: with special reference to its polygamous habit // British birds, 1934, vol. 28, p. 2—26.

Sawitzky W. Beiträge zur Kenntnis der Baltischen Ornis. Des Vogelwelt der Stadt Riga und Umgegend // Korrespondenzblatt des Naturforscher-Vereins zu Riga, 1899, Bd 42, 191—218.

Stoll F. E. Ornithologische Notizen // Korrespondenzblatt des Naturforscher-Vereins zu Riga, 1904, Bd 47, S. 77—107.

Strazds A., Strazds M. Jaunas ziņas par meža balodi — Columba oenas L. — Latvijā // Retie augi un dzīvnieki. — R. 1985, 52.—56. lpp.

Tauriņš E. Putni // Latvijas PSR dzīvnieku noteicējs. R., 1956, 2. d., 76.—223. lpp.

Tauriņš E. Saudzēsim baltirbes // Mednieks un Makšķernieks, 1960, Nr. 1, 6. lpp.

Transehe N. Massendurchzug des Rotfussfalken (F. vespertinus) im Spätsommer 1939 // Der Vogelzug, 1940, Bd 11, H. 1, S. 31—35.

Transehe N. Einige Notizen zur Avifauna Lettlands // Korrespondenzblatt des Naturforscher-Vereins zu Riga, 1942, Bd 64, S. 138—140.

Transehe N. Die Vogelwelt Lettlands mit Berücksichtigung der Nachbargebiete. — Hannover; Dohren, 1965. — 229 S.

Transehe N., Sināts R. Latvijas putni. R., 1936, 342 lpp.

Tumšs V. Vai dzēses (zivju gārņi) (Ardea cinerea cinerea L.) Latvijā izmirst? // Daba un Zinātne, 1934, Nr. 6, 188. lpp.

VlksneJ. Kaņiera ezerā ligzdojošie putni // Zooloģijas muzeja biļetens, 1967, Nr. 1, 45.—59. lpp.

VīksneJ. Kukaiņu piekūna (Falco vespertinus L.) invāzija Latvijā 1959. un 1968. gados // Zooloģijas muzeja raksti, 1971, Nr. 7, 83.—85. lpp.

Viksne J. Kukaiņu piekūna — Falco vespertinus L. — invāzija 1979. gadā // Retie augi un dzīvnieki. — R., 1981, 36.—40. lpp.

VlksneJ., Janaus M. Kaijveidīgo putnu un zivju gārņu ■ kolonijas Latvijā 1986. gadā // Putni dabā. — 2. d. — R.; Zinātne, 1988, 55—71 lpp.

Vilks K. Kur sastopams kā perētājs mazais kronšneps (lietuvainis) Numenius phaeopus // Daba un Zinātne, 1934, Nr. 5, 156. lpp.

Vilks K. Olga purva avifauna // Daba un Zinātne, 1936, Nr. 2, 50.—53. lpp.

Vilks K. Avifauna aus vier Gegenden Lettlands // Folia zoologica et hydrobiologica. — R., 1943, Bd 12, N 1, S. 247—265.

Балтвилкс Я. Результаты учета гнездящихся черных аистов в 1970 г. в Латвии // Тезисы докладов VIII Прибалтийской орнитологической конференции. — Таллин, 1972, с. 7—9.

Баумание Я. А. Орнитофауна рыбоводных прудов и их роль в воспроизводстве ресурсов охотничьих водоплавающих птиц в условиях Латвийской ССР. Рукопись канд. дис. — Р., 1975. —

255 с.

Бау мание Я. А. Некоторые орнитофаунистические редкости на рыбоводных прудах Латвии // Динамика популяций и поведение позвоночных Латвийской ССР. — Р., 1979, с. 77—78.

Бриедис А. К. Новая граница обитания сипухи в Латвийской ССР // Природа, 1955, № 3, с. 121.

Виксне Я. А. Новые встречи редких и залетных птиц в Латвии // Итоги орнитологических исследований в Прибалтике. Труды V Прибалтийской орнитологической конференции. — Таллин, 1967, с. 57—62.

Виксне Я. А. Беркут (Aquila chrysaetos) все же не перестал гнездиться в Латвии // Zooloģijas muzeja raksti, 1975, № 12, 69.—78. lpp.

Виксне Я. А. Численность и территориальное размещение гнездовых колоний чайковых в Латвии // Сообщения Прибалтийской комиссии по изучению миграций птиц, 1978, № 11, с. 76—88.

Вилкс К. А. Колебание численности некоторых видов птиц Латвийской ССР за последние десятилетия // Перелеты птиц в Европейской части СССР. Сборник докладов орнитологической конференции. Р., 1953, с. 183—185.

Вилкс К. А. Динамика численности птиц в окрестностях города Стренчи (Латвийской ССР) за последние 14 лет // Экология и миграция птиц Прибалтики. Труды IV Прибалтийской орнитологической конференции. Р., 1961, с. 323—325.

Вилкс К. А. Резкое снижение численности некоторых видов птиц в Латвии // Zooloģijas muzeja raksti, 1968, № 2, 19.—25. lpp.

Жирнов Л. В., Винокуров А. А., Бычков В. А. Редкие и исчезающие животные СССР. Млекопитающие и птицы. — М., 1978. — 303 с.

Каспарсон Г. Р. Миграции дневных хищных птиц и сов Латвийской ССР // Миграции птиц Латвийской ССР, орнитологические исследования. — Рига, 1966, № 4, с. 5—32.

Каспарсон Г. Р. Современное состояние фауны хищных птиц Латвии // Материалы Седьмой Прибалтийской орнитологической конференции. Ч. 2. — Рига, 1970, с. 99—103.

Колосов А. М., Лавров Н. П., Михеев А. В. Биология промыслово-охотничьих птиц СССР. — М„ 1975. — 320 с.

Кумари Э., Йыги А. Пролет гусей и казарок в Прибалтике // Гуси в СССР. — Тарту, 1972, с. 80—92.

ЛеиньГ., Каспарсон Г. Перелет птиц на мысе Колкасрагс в Латвийской ССР весной 1958 года // Ornitoloogiline kogumik. Tartu, 1961, k. 2, lk. 94—102.

Лейто А. А. О миграциях над Эстонией белощекой казарки с Баренцева моря // XVIII Международный орнитологический конгресс. Тезисы докладов и стендовых сообщений. — М., 1982, с. 188.

Липсберг Ю. К. Первые доказательства гнездования усатой синицы Panurus biarmicus (L.) в Латвии // Zooloģijas muzeja raksti, 1975, № 12, 31.—47. lpp.

Липсберг Ю. К. Расширение гнездовых ареалов у ремеза, соловьиного сверчка и усатой синицы в Прибалтике // Материалы IX Прибалтийской орнитологической конференции. — Вильнюс, 1976, с. 139—141.

Липсберг Ю. К. Гнездовые колонии серой цапли (Ardea cinerea L.) в Латвии // Сообщения Прибалтийской комиссии по изучению миграций птиц, 1981а, № 12, с. 133—149.

Липсберг Ю. К. Численность и размещение гнездовых поселений серой цапли в Латвии // Размещение и состояние гнездовий околоводных птиц на территории СССР. — М., 19816. с. 47—48.

Липсберг Ю. К. О биологии гнездования соловьиного сверчка (Locustella lusciniodes (Savi)) и усатой синицы (Panurus biarmicus (L.)) в Латвии // X Прибалтийская орнитологическая конференция. Т. 2. Экология и экологическая физиология птиц. — Р., 1981, с. 92—95.

Липсберг Ю. К. Об орнитофауне некоторых охраняемых болот Латвии // Изучение охраняемых природных территорий Латвийской ССР. Проблемы, результаты, рекомендации. Тезисы докладов. — Р., 1982, с. 69—72.

Липсберг Ю. К. Редкие и исчезающие виды птиц Латвии и их охрана. Автореф. дис. . . . канд. биол. наук. М., 1988, 25 с.

МанушС. Сохраним дичь на полях // Охота и охотничье хозяйство, 1979, № 9, с. 11.

Птицы Латвии. Территориальное размещение и численность (под ред. Я. Виксне). — Р., 1983. — 224 с.

Портенко Л. А. О налетах белой совы в 1961 —1964 гг. // Сообщения Прибалтийской комиссии по изучению миграций птиц. — Тарту, 1969, № 6, с. 105—117.

Рандла Т., Ыун А. Численность и успешность размножения беркута и орлана-белохвоста в Эстонии с 1970 по 1979 год // X Прибалтийская орнитологическая конференция. Т. 2. Экология и экологическая физиология птиц. — Р., 1981, с. 170—173.

Рекомендации по охране диких животных во время механизированных уборочных работ. — М., 1981. — 15 с.

Столбов И. А. Птицы оза Греблюкалнс и его ближайших окрестностей // X Прибалтийская орнитологическая конференция. Тез. докл. Ч. 1. — Р., 1981, с. 62—64.

Страздс А. Д. Гнездовые колонии чайковых птиц в Рижском и Лимбажском районах Латвийской ССР // X Прибалтийская орнитологическая конференция. Тез. докл. Ч. 1. — Р., 1981, с. 65—68.

Тауриньш Э. Я. Орнитофауна верховых болот Латвийской ССР // Экология и миграция птиц Прибалтики. Труды X Прибалтийской орнитологической конференции. — Р., 1961, с. 311—315.

Тауриньш Э. Я. Колебание численности и изменение ареалов распространения куриных птиц Латвийской ССР за последние десятилетия // Материалы шестой Прибалтийской орнитологической конференции. — Вильнюс, 1966, с. 146—148.

Тауриньш Э. Развитие орнитофаунистических исследований в Латвии // Ornitoloogia ajaloost Baltikumis. Ornitoloogiline kogumik. — Tallinn, 1974, k. 7, lk. 38—50.

Тауриньш Э. Я., Вилкс К. А. Орнитофауна Латвийской ССР // Охрана природы, 1949, № 9, с. 52—73.

Успенский С. М. Водоплавающие птицы в Советской Арктике и Субарктике. Распределение, запасы, вопросы хозяйственного использования // География ресурсов водоплавающих птиц в СССР. — М., 1965, вып. 1, с. 48—50.

Флинт В. Е. Птицы в Красной книге СССР // XVIII Международный орнитологический конгресс. Тез. докл. и стендовых сообщений. — М., 1982, с. 259—260.

Abinieki un rāpuļi

Bērziņš A. Smilšu krupja — Bufo calamita Laur. — izplatība Latvijā. // Retie augi un dzīvnieki. — R., 1984, 33.—36. lpp.

Bērziņš A. Jaunas ziņas par smilšu krupi — Bufo calamita Laur. — Latvija // Retie augi un dzīvnieki. — R., 1987, 26.—31. lpp.

Dreimanis A. Purva bruņurupucis Latvijā // Daba un Zinātne, 1936, Nr. 1, 31. lpp.

Ecke H. Die Glattnater (Coronella ausfriaca(Laur.j) in den Ostseeprovinzen // Korrespondenzblatt des Naturforscher-Vereins zu Riga, 1927, Bd 59, S. 21.

Kasparsons Ģ. Jaunas mugurkaulnieku sugas Latvijā // Dabas un vēstures kalendārs 1973. gadam. — R., 1972, 147.—155. lpp.

Ļuta K. Gludenā čūska Mērsragā // Dabas un vēstures kalendārs 1974. gadam. — R., 1973, 112. lpp.

Schweder G. Die Wirbeltiere der baltischen Gouvernements // Korrespondenzblatt des Naturforscher-Vereins zu Riga, 1894, Bd 37, S. 1—33.

Šiliņš J. Latvijas rāpuļi un abinieki // Latvijas zeme, daba, tauta. 2. d. Latvijas daba. — R., 1936, 468.—488. lpp.

Šiliņš J., Lamsters V. Latvijas rāpuļi un abinieki. — R., 1934. — 96 lpp.

Sloka J. Latvijas PSR abinieki un rāpuļi, to nozīme un kaitīgums. — R., 1961. — 34 lpp.

Spāre V. Daba atklāj noslēpumus // Lauku Dzīve, 1972, Nr. 10, 23. lpp.

Zirnis E. Latvijas PSR retie rāpuļi un abinieki. Diplomdarbs (rokr.). — R., 1980. — 80 lpp.

Банников А. Г., Даревский И. С., Ищенко В. Г. и др. Определитель земноводных и пресмыкающихся фауны СССР. — М., 1977. — 414 с.

Bezmugurkaulnieki

Bērziņš В. Latvijas vēži // Latvijas zeme, daba, tauta. 2. d. Latvijas daba. — R., 1936, 624.—630. lpp.

Kačalova O., Skrubel. Jaunas ziņas par Latvijas PSR upju viendienītēm (Ephemeroptera) // Latvijas Entomologs, 1971, Nr. 13, 15.—25. lpp.

Kas jāzina makšķerniekam (säst. J. Robežnieks). Uzziņas un Latvijas PSR jaunie makšķerēšanas noteikumi. — R., 1982. — 96 lpp.

KawallJ.H. Beiträge zur Kenntniss der Käfer (Coeloptera) in den russischen Ostseeprovinzen Kurland, Livland und Estland // Korrespondenzblatt des Naturforscher-Vereins zu Riga, 1869, Bd 17, N 4, S. 53—79.

Mikutowicz J. Zur Koleopterenfauna der Ostseeprovinzen Russlands // Korrespondenzblatt des , Naturforscher-Vereins zu Riga, 1905, Bd 48, S. 73—92.

Ozols G. Priedes un egles dendrofāgo vaboļu faunas pētījumi Latvijas PSR // Latvijas Entomologs, 1982, Nr. 25, 20.—36. lpp.

Slevogt B. Die Grossfalter (Macrolepidoptera) Kurlands, Livlands, Estlands und Ostpreussens // Arbeiten Naturforscher-Vereins zu Riga, 1910, Bd 12. — 237 S.

Spuris Z. Latvijas kukaiņu katalogs. 3. d. Viendienītes (Ephemeroptera) // Latvijas Entomologs, 1982, Nr. 25, 5.—19. lpp.

Sulcs A. Heliophobus texturata ssp. kitti, eine für Lettland neue Noctuide (Lepidoptera, Noctuidae) // Notulae entomologicae, 1978, vol. 58, N 1.

Sulcs A., Viidalepp J. Verbreitung der Großschmetterlinge (Macrolepidoptera) im Baltikum. 2. Spinnerartige und Schwärmer // Deutsche Entomologische Zweitschrift, 1967, Bd 14, H. 5, S. 395—431.

Sulcs A., Viidalepp J. Verbreitung der Großschmetterlinge im Baltikum. 1. Tagfalter (Diurna) // Deutsche Entomologische Zeitschrift, N. F., 1974, Bd 21, H. 4/5, S. 353—403.

Качалова О. Л. Нахождение своеобразной личинки поденки Prosopistoma loliaceum Fourcr. (Ephemeroptera, Prosopistomatidae) в реке Даугава в Латвии // Энтомологическое обозрение, 1965, т. 44, вып. 4, с. 827—831.

Садовский А. А. О некоторых малоизвестных личинках Ephemeroptera из бассейна средней и верхней Куры // Тр. Зоолог, ин-та АН Груз. ССР, 1946, вып. 6, с. 221—249.

СлокаЯ. Материалы о фауне пиявок (Hirudinea) Латвийской ССР // Известия АН Латвийской ССР, 1956, № 3, с. 89—93.

Стипрайс М. А. Некоторые данные о жуках-дровосеках Латвийской ССР // Фауна Латвийской ССР, 1964, вып. IV, с. 241—250.

Latvijas PSR Sarkanajā grāmatā iekļauto dzīvnieku sugu un pasugu saraksts (pēc stāvokļa uz 1987. gadu)

0. KATEGORIJA

1. Dižā briežvabole Lucanus cervus L. Жук-олень

1. KATEGORIJA

1. Lidvāvere

2. Lielais susuris, dižsusuris

3. Pelēkais ronis

4. Baltvaigu zoss, baltvaigu tumšzoss

5. Sarkankakla zoss, sarkankakla tumšzoss

6. Zivjērglis

7. Sarkanā klija

8. Cūskērglis

9. Vidējais ērglis

10. Mazais ērglis

11. Klinšu ērglis

12. Jūrasērglis

13. Lielais piekūns

14. Purva baltirbe

15. Meža balodis

16. Ūpis

17. Kokvarde

18. Purva bruņrupucis

19. Upespērlene, upju pērļgliemene

20. Vairogviendiemte

21. Dižais koksngrauzis

22. Spīdīgais praulgrauzis

23. Blāvais praulgrauzis

24. Lapkoku praulgrauzis

25. Esparsetu zilenītis

26. Tragantzirņu pūcīte

27. Cīrulīšu dižtauriņš

28. Gāršas lācītis

Pteromys volans (L.)

G/is glis (L.)

Halichoerus grypus (Fabr.) Branta leucopsis (Bechst.)

Rufibrenta ruticollis Pall.

Pandion haliaetus (L.) Milvus milvus (L.) Circaetus gallicus (Gm.) Aquila clanga Pall.

Aquila pomarina C. L. Brehm Aquila chrysaetos (L.) Haliaeetus albicilla (L.) Falco peregrinus Tunst. Lagopus lagopus L. Columba oenas L.

Bubo bubo (L.)

Hyla arborea L.

Emys orbicularis (L.) Margaritilera margaritilera L., Margaritana margaritilera (L.)

Prosopistoma foliaceum Fourcr.

Ergates laber L.

Gnorimus nobilis L. Gnorimus octopunctatus F.

Osmoderma eremita Scop. Agrodiateus damon Schiff. Heliophobus kitti Schaw Parnassius mnemosyne L.

Pericallia matronula L.

Летяга

Соня-полчок

Серый тюлень Белощекая казарка

Краснозобая казарка

Скопа

Красный коршун Змееяд

Большой подорлик Малый подорлик

Беркут

Орлан-белохвост

Сапсан

Белая куропатка

Клинтух

Филин

Обыкновенная квакша Болотная черепаха Пресноводная жемчужница

Щитовидная поденка

Усач-плотник Зеленый пестряк Восьмиточечный пестряк

Пахучий отшельник Зеленоватая голубянка Темная сетчатая совка Черный аполлон, мнемозина Медведка-хозяйка

2. KATEGORIJA

1. Dīķa naktssikspārnis

2. Ūdeņu naktssikspārnis

3. Naterera naktssikspārnis

4. Bārdainais naktssikspārnis

5. Branta naktssikspārnis

6. Garausainais sikspārnis

7. Eiropas platausis

8. Rūsganais vakar-sikspārnis

9. Pundursikspārnis

10. Natūza sikspārnis

11. Ziemeļu sikspārnis

12. Divkrāsainais sikspārnis

13. Dārza susuris

14. Brūnais lācis

15. Zebiekste

16. Sermulis

17. Eiropas ūdele

18. Brūnkakla gārgale

19. Melnkakla gārgale

20. Lielais dumpis

21. Mazais dumpis

22. Melnais stārķis

23. Meža zoss

24. Ziemeļu gulbis

25. Mazais gulbis

26. Jūrmalas dižpīle, Sāmsalas dižpīle

27. Lauka lija

28. Pļavas lija

29. Purva piekūns

30. Lauka piekūns

31. Paipala

32. Pelēkā dzērve

33. Dzeltenais tārtiņš

34. Jūrasžagata

35. Sinca šņibītis

36. Lietuvainis

37. Mazais zīriņš

38. Baltā pūce

39. Apodziņš

40. Svītrainā pūce

41. Garastes pūce, urālpūce

42. Ziemeļu pūce

Myofis dasycneme (Boie) 'Myotis daubentoni (Kuhl) Myotis nattereri (Kuhl)

Myofis mystacinus (Kuhl)

Myotis brandti (Eversmann)

Plecotus auritus (L.) Barbastella barbastellus (Schreb.)

Nyctalus noctula (Schreb.)

Pipistrellus pipistrellus (Schreb.)

Pipistrellus nathusii (Keys, et Bias.)

Eptesicus nilssoni (Keys, et Bias.)

Vespertilio murinus L.

Eliomys quercinus (L.) Ursus arctos L.

Mustela nivalis L. fAustela erminea L.

Mustela lutreola (L.)

Gavia stellata (Pont.)

Gavia arctica (L.)

Botaurus stellaris (L.) Ixobrychus minutus (L.) Ciconia nigra (L.)

Anser anser (L.)

Cygnus cygnus (L.)

Cygnus bewickii (Yarr.), Cygnus columbianus bewickii (Yarr.)

Tadorna tadorna (L.)

Circus cyaneus (L.)

Circus pygargus (L.)

Falco columbarius (L.) Falco tinnunculus L. Coturnix coturnix (L.)

Grus grus (L.)

Pluvialis apricaria (L.) Haematopus ostralegusL.

Calidris alpina schinzii C. L. Brehm

Numenius phaeopus (L.) Sterna albifrons Pall. Nyctea scandiaca (L.) Glaucidium passerinum (L.) Surnia ulula (L.)

Strix uralensis Pall.

Strix nebulosa J. R.

Forst.

Прудоваая ночница Водяная ночница Ночница Наттерера

Усатая ночница

Ночница Брандта

Ушан

Европейская широкоушка

Рыжая вечерница

Неотопырь-карлик

Неотопырь Натузиуса

Северный кожанок

Двуцветный кожан

Садовая соня Бурый медведь Ласка Горностай Европейская норка Краснозобая гагара Чернозобая гагара Большая выпь Малая выпь Черный аист Серый гусь Лебедь-кликун Малый лебедь

Пеганка

Полевой лунь Луговой лунь Дербник

Обыкновенная пустельга

Перепел

Серый журавль

Золотистая ржанка

Кулик-сорока

Малый чернозобик

Средний кроншнеп Малая крачка Белая сова Воробьиный сыч Ястребиная сова Длиннохвостая неясыть, уральская неясыть Бородатая неясыть

43. Trīspirkstu dzenis

44. Lielā čakste

45. Bārdzīllte 56. Somzlllte

47. Lielais tritons

48. Sarkanvēdera ugunskrupis

49. Smilšu krupis

50. Gludenā čūska

51. Medicīnas dēle

Picoides tridadylus (L.) Lanius excubitor L. Panurus biarmicus (L.) Remiz pendulinus (L.)

Triturus cristatus (Laur.) Bombina bombina (L.)

Bufo calamita (Laur.) Coronella austriaca (Laur.) Hirudo medicinalis L.

Трехпалый дятел Серый сорокопут Усатая синица Обыкновенный ремез Гребенчатый тритон Краснобрюхая жерлянка Камышовая жаба Обыкновенная медянка Медицинская пиявка

3. KATEGORIJA

Ardea cinerea L.

Falco subbuteo L. Porzana parva (Scop.) Crex crex (L.) Numenius arquata (L.) Asio flammeus (Pont.) Aegolius funereus (L.) Coracias garrulus L. Alcedo atthis (L.) Upupa epops L. Lacerta agilis L. Astacus astacus (L.)

1. Zivju gārnis

2. Bezdelīgu piekūns

3. Mazais ormanītis

4. Grieze

5. Lielā kuitala

6. Purva pūce

7. Bikšainais apogs

8. Zaļvārna

9. Zivju dzenītis

10. Pupuķis, bada dzeguze

11. Sila ķirzaka

12. Platspīlu upesvēzis

Серая цапля Чеглок

Малый погоныш Коростель Большой кроншнеп Болотная сова Мохноногий сыч Сизоворонка

Обыкновенный зимородок Удод

Прыткая ящерица Широкопалый рак

4. KATEGORIJA

ļ. Mazais cirslis

2. Meža cirslis

3. Lielais ūdenscirslis

4. Mazais susuris

5. Meža sicista

6. Ķīķis, lapseņu klijāns

7. Melnā klija

8. Stepes lija

9. Niedru lija

10. Vistu vanags

11. Zvirbuļu vanags

12. Bikšainais klijāns

13. Peļu klijāns

14. Kukaiņu piekūns

15. Laukirbe

16. Ausainā pūce

17. Mājas apogs

18. Plīvurpūce

19. Pelēkā dzilna

20. Baltmuguras dzenis

21. Cekulainais cīrulis

22. Odensstrazds

23. Lielā stērste

24. Purva varde

Sorex minutus L.

Sorex araneus L.

Neomys lodiens (Pennant)

Muscardinus avellanarius (L.)

Sicista betulina (Pall.) Pernis apivorus (L.) Milvus migrans (Bodd.) Circus macrourus (Gm.)

Circus aeruginosus (L.)

Accipiter gentilis (L.) Accipiter nisus (L.)

Buteo lagopus (Pont.) Buteo buteo (L.)

Falco vespertinus L. Perdix perdix (L.)

Asio otus (L.)

Athene noctua (Scop.)

Ту to alba (Scop.)

Picus canus Gm.

Picoides leucotos (Bechst.) Galerida cristata (L.) Cinclus cinclus (L.) Emberiza calandra L.

Rana arvalis Nilsson,

Rana terrestris Andrz.

Малая бурозубка Обыкновенная бурозубка Обыкновенная кутора, водяная кутора Орешниковая соня

Лесная мышовка Обыкновенный осоед Черный коршун Степной лунь

Камышовый лунь,

болотный лунь

Тетеревятник

Перепелятник

Зимняк, мохноногий канюк

Канюк

Кобчик

Серая куропатка Ушастая сова Домовый сыч Сипуха Седой дятел Белоспинный - дятел Хохлатый жаворонок Оляпка Просянка

Остромордая лягушка

Sugu latviešu nosaukumu rādītājs

zīdītāji

Cauna, akmeņu 12 Cirslis, mazais 14, 20, 184 Cirslis, meža 19, 184 Dižsusuris — sk. Susuris, lielais Lācis, brūnais 39, 183 Lid vāvere 33, 182

Naktssikspārnis, bārdainais 25, 26, 183 Naktssikspārnis, Branta 26, 183 Naktssikspārnis, dīķa 22, 183 Naktssikspārnis, lielais 16 Naktssikspārnis, Naterera 24, 183 Naktssikspārnis, ūdeņu 23, 183 Platausis, Eiropas 28, 183 Pundursikspārnis 29, 31, 183 Ronis, Baltijas pogainais 12 Ronis, pelēkais 15, 47, 182 Sermulis 43, 44, 183 Sicista, meža 34, 184 Sikspārnis, divkrāsainais 32, 183 Sikspārnis, garausainais 27, 183 Sikspārnis, Natūza 30, 183 Sikspārnis, ziemeļu 31, 32, 183 Susuris, dārza 37, 183 Susuris, lielais 36, 37, 182 Susuris, mazais 38, 184 Susuris, meža 12 Odele, Eiropas 45, 183 Odenscirslis, lielais 20, 184 Odrs 9

Vakarsikspārnis, mazais 16 Vakarsikspārnis, rūsganais 28, 183 Zebiekste 44, 183

PUTNI

Apodziņš 12, 124, 125, 183 Apogs, bikšainais 12, 122, 184 Apogs, mājas 12, 124, 184 Badadzeguze — sk. Pupuķis Balodis, meža 11, 14, 117, 182 Baltirbe, purva 11, 96, 182 Bārdzīlīte 12, 143, 184 Cīrulis, cekulainais 12,138, 185 Čakste, lielā 11, 139, 184

Čakste, melnpieres 10

Cūskērglis 11, 13, 70, 84, 182

Dižpīle, jūrmalas 11. 68, 183

Dižpile, Sāmsalas — sk. Dižpile, jūrmalas

Dumpis, lielais 11. 51, 53, 183

Dumpis, mazais 11, 53, 183

Dūkuris, melnkakla 10, 11

Dzenis, baltmuguras 12, 135, 185

Dzenis, trīspirkstu 12, 136, 184

Dzenis, vidējais 10, 12

Dzērve, pelēkā 11, 102, 183

Dzilna, pelēkā 9, 184

Ērglis, klinšu 11, 13, 14, 78, 81, 182

Ērglis, mazais 11, 14, 79, 80, 82, 182

Ērglis, vidējais 10, 78, 80, 81, 82, 182

Flamings, sārtais 13

Gaura, garknābja 10, 11

Gaura, lielā 10, 11

Gārgale, brūnkakla 10, 48, 183

Gārgale, melnkakla 10, 49, 50, 183

Gārnis, zivju 10, 12, 55, 90, 184

Grieze 11, 106, 184

Gugatnis 10, 11

Gulbis, mazais 12, 13, 15, 67, 183 Gulbis, ziemeļu 11, 65, 67, 183 Jūrasērglis 11, 13, 14, 76, 82, 182 Jūrasžagata 11, 107, 183 Kaija, zivju 13 Klija, melnā 11, 73, 74, 184 Klija, sarkanā 11, 13, 72, 74, 182 Klijāns, bikšainais 9, 184 Klijāns, lapseņu — sk. Ķīķis Klijāns, peļu 9, 78, 79, 184 Kuitala, lielā 11, 112, 184 Kuitala, tievknābja 13

Ķauķis, Seivi — sk. Sisinātājķauķis, niedru

Ķikuts 10

Ķīķis 9, 184

Laukirbe 11, 99, 184

Lietuvainis 11, 110, 114, 183

Lija, lauka 11, 14, 86, 87, 183

Lija, niedru 9, 184

Lija, pļavas 11, 86, 87, 183

Lija, stepes 9, 86, 87, 184

Mednis 9

Ormanitis, mazais 12, 104, 184 Paipala 11, 100, 183

* Rādītajā minētas vienīgi tēs sugas, kas ir iekļautas, bijušas iekļautas vai varētu tikt iekļautas Latvijas PSR Sarkanajā grāmatā.

Pelikāns, cirtainais 13

Pelikāns, sārtais 13

Piekūns, bezdelīgu 9, 93, 184

Piekūns, kukaiņu 11, 93, 184

Piekūns, lauka 11, 94, 183

Piekūns, lielais 10, 13, 88, 182

Piekūns, medību 13

Piekūns, purva 11, 14, 91, 183

Platknābjibiss, Eirāzijas 13

Plīvurpūce 12, 130, 184

Pupuķis 12, 123, 133, 184

Puskuitala, melnā 10, 11

Pūce, ausainā 9, 120, 184

Pūce, baltā 9, 183

Pūce, garastes 12, 14, 127, 184

Pūce, purva 11, 14, 120, 184

Pūce, svītrainā 10, 126, 184

Pūce, ziemeju 10, 129, 184

Rubenis 9

Sārtgalvītis 10

Sisinātājkaukis, niedru 10, 12

Sīga, apkakles 13

Sīga, lielā 13

Sīga, mazā 13

Somzlllte 12, 145, 184

Stārķis, melnais 11, 13, 14, 57, 128, 183

Stērste, lielā 12, 147, 185

Sņibitis, Sinca 11, 111, 183

Tārtiņš, dzeltenais 11, 14, 109, 183

Tārtiņš, smilšu 10, 11

Tumšzoss, baltvaigu — sk. Zoss, baltvaigu

Tumšzoss, sarkankakla — sk. Zoss, sarkankakla

Ūdensstrazds 12, 141, 185

Ūpis 11, 14, 119, 129, 182

Urālpūce — sk. Pūce, garastes

Vanags, vistu 9, 128, 184

Vanags, zvirbuļu 9, 91, 92, 184

Vistilbe 10

Zal vārna 11, 132, 184

Zilriklite 10, 12

Zivjērglis 11, 13, 14, 70, 182

Zivjudzenltis 9, 184

Zīriņš, jūras 10, 11

Ziriņš, mazais 11, 116, 183

Zoss, baltvaigu 12, 13, 60, 182

Zoss, meža 11, 63, 183

Zoss, sarkankakla 13, 14, 15, 61, 182

RĀPUĻI

Bruņrupucis, purva 148, 182 Čūska, gludenā 151, 184 Ķirzaka, sila 150, 184

ABINIEKI

Kokvarde 154, 182 Krupis, smilšu 13, 157, 184 Tritons, lielais 153, 184 Ugunskrupis, sarkanvēdera 13, 156, 184 Varde, purva 158, 185

DIVVĀKU GLIEMJI

Pērļgliemene, upju — sk. Upespērlene Upespērlene 163, 182

DĒLES

Dēle, medicīnas 164, 184

VĒZI

Upesvēzis, platspilu 165, 184

Vēzis, platspilu — sk. Upesvēzis, platspiju

KUKAIŅI

Briežvabole, dižā 168, 182 Dižtauriņš, cīrulīšu 172, 183 Koksngrauzis, dižais 168, 182 Lācītis, gāršas 173, 183 Praulgrauzis, blāvais 170, 182 Praulgrauzis, lapkoku 170, 182 Praulgrauzis, spīdīgais 169, 182 Pūcīte, tragantzirņu 172, 182 Ūsainis — sk. Koksngrauzis, dižais Vairogviendienite 15, 166, 182 Zilenltis, esparsetu 171, 182

Sugu zinātnisko nosaukumu rādītājs

MAMMALIA

Barbastelia barbastellus (Schreb.) 28, 183

Dryomys nitedula Pall. 12

Eliomys quercinus (L.) 37, 183

Eptesicus nilssoni (Keys, et Blas.) 31, 183

Eptesicus nilssoni nilssoni (Keys, et Blas.) 32

Glis glis (L.) 36, 182

Halichoerus grypus (Fabr.) 47, 182

Lutra lutra L. 9

Martes foina Erxleben 12

Muscardinus avellanarius (L.) 38, 184

Mustela erminea L. 43, 183

Mustela lutreola L. 45, 183

Mustela nivalis L. 44, 183

Mustela vison Brisson 46

Myotis brandti (Eversmann) 26, 183

Myotis dasycneme (Boie) 22, 183

Myotis daubentoni (Kühl) 23, 183

Myotis myotis Borkh. 16

Myotis mystacinus (Kühl) 25, 26, 183

Myotis nattereri (Kühl) 24, 183

Neomys fodiens Pennant 20, 184

Nyctalus leisleri Kühl 16

Nyctalus noctula (Schreb.) 28, 183

Phoca hispida botnica Gm. 12

Pipistrellus nathusii (Keys, et Blas.) 30, 183

Pipistrellus pipistrellus (Schreb.) 29, 183

Plecotus auritus (L.) 27, 183

Pteromys volans (L.) 33, 182

Sicista betulina (Pall.) 34, 184

Sorex araneus L. 19, 184

Sorex minutus L. 20, 184

Ursus arctos L. 39, 183

Vespertilio murinus L. 32, 183

AVES

Anser anser (L.) 11, 63, 183

Aquila chrysaetos (L.) 11, 81, 182

Aquila clanga Pall. 11, 78, 182

Aquila pomarina C. L. Brehm 11, 80, 182

Ardea cinerea L. 12, 55, 184

Asio flammeus (Pont.) 11, 120, 184

Asio otus (L.) 184

Athene noctua (Scop.) 12, 124, 184

Botaurus stellaris (L.) 11, 51, 183

Branta leucopsis (Bechst.) 12, 60, 182

Branta ruficollis Pall. 61, 182

Bubo bubo (L.) 11, 119, 182

Buteo buteo (L.) 184

Buteo lagopus (Pont.) 184

Calidris alpina schinzii (C. L. Brehm) 11, 111, 183

Charadrius hiaticula L. 11

Chlamydotis undulata (Jacquin) 13

Ciconia nigra (L.) 11, 57, 183

Cinclus cinclus (L.) 12, 141, 185

Circaetus gallicus (Gm.) 11, 84, 182

Circus aeruginosus (L.) 184

Circus cyaneus (L.) 11, 86, 183

Circus macrourus (Gm.) 184

Circus pygargus (L.) 11, 87, 183

Columba oenas L. 11, 117, 182

Coracias garrulus L. 11, 132, 184

Coturnix coturnix (L.) 11, 100, 183

Crex crex (L.) 11, 106, 184

Cygnus bewickii (Yarr.) 12, 15, 67, 183

CYgnus columbianus bewickii (Yarr.) 15, 67, 183

Cygnus cygnus (L.) 11, 65, 183

Dendrocopos leucotos (Bechst.) 135, 185

Emberiza calandra L. 12, 147, 185

Erithacus svecicus (L.) 12

Falco columbarius L. 11, 91, 183

Falco peregrinus Tunst. 10, 88, 182

Falco rusticolus L. 13

Falco subbuteo (L.) 184

Falco tinnunculus L. 11, 94, 183

Falco vespertinus L. 11, 93, 184

Galerida cristata (L.) 12, 138, 185

Gallinago media (Lath.) 10

Gavia arctica (L.) 10, 50, 183

Gavia ste]lata (Pont.) 10, 48, 183

Glaucidium passerinum (L.) 12, 125, 183

Grus grus (L.) 11, 102, 183

Haematopus ostralegus L. 11, 107, 183

Haliaeetus albicilla (L.) 11, 76, 182

Ixobrychus minutus (L.) 11, 53, 183

Lagopus lagopus (L.) 11, 96, 182

Lanius excubitor L. 11, 139, 184

Lanius minor J. F. Gm. 10

Larus ichthyaetus Pall. 13

Limosa limosa (L.) 11

Locustella luscinoides (Savi) 12

Luscinia svecica (L.) 12

Lymnocryptes minimus (Brünn.) 10

Mergus merganser L. 11

Mergus serrator L. 11

Milvus migrans (Bodd.) 11, 74, 184

Milvus milvus (L.) 11, 72, 182

Numenius arquata (L.) 112, 184

Numenius phaeopus (L.) 11, 114, 183

Numenius tenuirostris Vieill. 13

Nyctea scandiaca (L.) 183

Otis tarda L. 13

Otis tetrax L. 13

Pandion haliaetus (L.) 11, 70, 182

Panurus biarmicus (L.) 12, 143, 184

Philomachus pugnax (L.) 11

Phoenicopterus ruber L. 13

Pelecanus crispus Bruch 13

Pelecanus onocrotalus L. 13

Perdix perdix (L.) 1L 99, 184

Pernis apivorus (L.) 184

Picoides leucotos (Bechst.) 12, 135, 185

Picoides médius (L.) 12

Picoides tridactylus (L.) 12, 136, 184

Picus canus Gm. 184

Platalea leucorodia L. 13

Pluyialis apricaria (L.) 11, 109, 183

Podiceps nigricollis C. L. Brehm 11

Porzana parva (Scop.) 12, 104, 184

Regulus ignicapillus (Temm.) 10

Remiz pendulinus (L.) 12, 145, 184

Rufibrenta ruficollis (Pall.) 14, 15, 61, 182

Sterna albifrons Pall. 11, 116, 183

Sterna paradisea Pont. 11

Strix nebulosa J. R. Forst 10, 129, 184

Strix uralensis Pall. 12, 127, 184

Surnia ulula (L.) 10, 126, 184

Tadorna tadorna (L.) 11, 68, 183

Tetrao tetrix L. 9

Tetrao urogallus L. 9

Tyto alba (Scop.) 12, 130, 184

Upupa epops 12, 133, 184

REPTILIA

Coronella austriaca (Laur.) 151, 184 Emys orbicularis (L.) 148, 182

Lacerta agilis (L.) 150, 184

AMPHIBIA

Bombina bombina (L.) 156, 184

Bufo calamita Laur. 157, 184 Hyla arborea (L.) 154, 182

Rana arvalis Nilsson 158, 185 Rana terrestris Andrz. 158, 185 Triturus cristatus (Laur.). 153, 184

BIVALVIA

Margaritana margaritifera (L.) 163, 182

Margaritifera margaritifera L. 163, 182

HIRUDINEA

Hirudo medicinalis L. 164, 184

CRUSTACEA

Astacus astacus (L.) 165, 184

INSECTA

Agrodiaetus damon Schiff. 171, 182 Ergates faber 168, 182 Gnorimus nobilis L. 169, 182 Gnorimus octopunctatus F. 170, 182 Heliophobus kitti Schaw 172, 182 Lucanus cervus L. 168, 182 Osmoderma eremita Scop. 170, 182 Parnassius mnemosyne L. 172, 183 Pericallia matronula L. 173, 183 Prosopistoma foliaceum (Fourcr.) 166, 182

Saturs

Priekšvārds

MUGURKAULNIEKI — VERTEBRATA . . .

Zīdītāju klase — Mammalia..........

Mp7a rjplis — Sorex araneus L..........

Mazais cirslis — Sorex minutus L. . . ......

Divkrāsainais sikspārnis — Vespertilio murinus L.....

Lidvāvere — Pteromys volāns (L.).........

Meža sicfsta — Sicista betulina (Pali.)........

Lielais susuris — Glis glis (L.)...........

Dārza susuris — Eliomys quercinus (L.).......

Mazais susuris — Muscardinus avellanarius (L.).....

Brūnais lācis — Ursus ārdos L...........

Sermulis — Mustela erminea L...........

'Zebi&k.ste.=^ Mustela nivalis L............

•Eiropas ūdele — Mustela lutreola (L.)........

Pelēkais ronis — Halichoerus grypus (Fabr.)......

Putnu klase — Aves..............

Brūnkakla gārgale — Gavia stellata (Pont.).......

Melnkakla gārgale — Gavia arctica (L.)........

Lielais dumpis — Botaurus stellaris (L.)........

Mazais dumpis — Ixobrychus minutus (L.)........

Zivju gārnis — Ardea cinerea L............

Melnais stārķis — Ciconia nigra (L.)..........

Baltvaigu zoss — Branta leucopsis (Bechst.).....- . .

Sarkankakla zoss — Rufibrenta rulicollis (Pali.)......

Meža zoss — Anser anser (L.)............

Ziemeļu gulbis — Cygnus cygnus (L.).........

Mazais gulbis — Cygnus bewickii Yarr.........

Jūrmalas dižplle — Tadoma tadorna (L.).....

Zivjērglis — Pandion haliaetus (L.).......

Sarkanā klija — Milvus milvus (L.).......

Melnā klija — Milvus migrans (Bodd.)......

Jūrasērglis — Haliaeetus albicilla (L.)......

Vidējais ērglis — Aquila danga Pali........

Mazais ērglis — Aquila pomarina C. L. Brehm . . .

Klinšu ērglis — Aquila chrysaetos (L.)......

Čūskērglis — Circaetus gallicus (Gm.)......

Lauka lija — Circus cyaneus (L.)........

Pļavas lija — Circus pygargus (L.)........

Lielais piekūns — Falco peregrinus Tunst.....

Purva piekūns — Falco columbarius L.......

Kukaiņu piekūns — Falco vespartinus L......

Lauka piekūns — Falco tinnunculus (L.).....

Purva baltirbe — Lagopus lagopus (L.)......

Laukirbe — Perdix peidix (L.)........

Paipala — Coturnix coturnix (L.)........

Pelēkā dzērve — Grūs grūs (L.).........

Mazais ormanitis — Porzana parva (Scop.).....

Grieze — Crex crex (L.)...........

Jūrasžagata — Haematopus ostralegus L......

Dzeltenais tārtiņš — Pluvialis apricaria (L.) . . . .

Šinca šņibitis — Calidris alpina schinzii (C. L. Brehm) .

Lielā kuitala — Numenius arquata (L.)......

Lietuvainis — Numenius phaeopus (L.)......

Mazais zīriņš — Sterna albifrons Pali.......

Meža balodis — Columba oenas L........

Ūpis — Bubo bubo (L.)...........

Purva pūce — Asio flammeus (Pont.).......

Bikšainais apogs — Aegolius funereus (L.).....

Mājas apogs — Athene noctua (Scop.)......

Apodziņš — Glaucidium passerinum (L.)......

Svītrainā pūce — Surnia ulula (L.).......

Garastes pūce — Strix uralensis Pali.......

Ziemeļu pūce — Strix nebulosa J. R. Forst......

Plivurpūce — Tyto alba (Scop.).........

Zaļvārna — Coracias garrulus L.........

Pupuķis — Upupa epops L...........

Lielā čakste — Lanius excubitor L........

Ūdensstrazds — Cinclus cinclus (L.).......

Bārdzīlīte — Panurus biarmicus (L.).......

Somzīlīte — Remiz pendulinus (L.).......

Lielā stērste — Emberiza calanra L........

Rāpuļu klase — Reptilia...... . .

Purva bruņrupucis — Emys orbicularis (L.).....

Sila ķirzaka — Lacerta agilis (L.)........

Gludenā čūska — Coronella austriaca (Laur.) . . . .

Abinieku klase — Amphibia.......

Lielais tritons — Triturus cristatus (Laur.).....

Kokvarde — Hyla arborea (L.)........

Sarkanvēdera ugunskrupis — Bombina bombina (L.) .

Smilšu krupis — Bufo calamita Laur.......

PurVa varde — Rana arvalis Nilsson......

BEZMUGURKAULNIEKI — INVERTEBRATA

Divvāku gliemju (lapžauņu) klase — Bivalvia (Lamelli-branchiata).....................

Upespērlene — Margaritifera margaritifera (L.)........

Dēļu klase — Hirudinea...............

Medicīnas dēle — Hirudo medicinalis L...........

Vēžu klase — Crustacea...............

Platspīļu upesvēzis — Astacus astacus (L.).........

Kukaiņu klase — Insecta...............

Vairogviendienīte — Prosopistoma foliaceum (Fourcr.).....

Dižā briežvabole — Lucanus cervus L...........

Dižais koksngrauzis — Ergates iaber (L.)..........

Spīdīgais praulgrauzis — Gnorimus nobīlis L..........

Blāvais praulgrauzis — Gnorimus octopunctatus F........

Lapkoku praulgrauzis — Osmoderma eremita Scop.......

Esparsetu zilenitis — Agrodiateus damon Schiff........

Tragantzirņu pūcīte — Heiiophobus kitti Schaw.......

Cīrulīšu dižtauriņš — Parnassius mnemosyne L.........

Gāršas lācītis — Pericallia matronula L...........

I. Izmantotā literatūra, kas nav citēta tekstā.....

Vispārīgie jautājumi un dažādu sistemātisko grupu dzīvnieki

Zīīdītāji.....................

Putni.....................

Abinieki un rāpuļi.................

Bezmugurkaulnieki................

II. Izmantotā citētā literatūra...........

Dažādu sistemātisko grupu dzīvnieki.........

Zīdītāji....................

Putni .....................

Abinieki un rāpuļi.................

Bezmugurkaulnieki ...............

Latvijas PSR Sarkanajā grāmatā iekļauto sugu un pasugu saraksts

(pēc stāvok/a uz 1987. gadu)...............

Sugu latviešu nosaukumu alfabētiskais rādītājs.......

Sugu zinātnisko nosaukumu alfabētiskais rādītājs.......

Populārzinātniskā

Latvijas

Sarkanā

grāmata

Autori: Juris Lipsbergs, Olga Kačalova, Gints Ozols, Ināra Rūce, Aleksandrs Sulcs

Научно-популярная Красная книга Латвии

Авторы: Юрис Липсберг, Ольга Качалова, Гинтс Озолс, Инара Руце, Александр Шульц

Издательство «Зинатне»

Рига 1990

На латышском языке

Иллюстрации Майя Пурмале,

Эдгаре Фолке

Redaktore V. Stabulniece Mākslinieciskais redaktors G. Krutojs Tehniskās redaktores D. Gedraite, G. Slepkova Korektore I. Stašulāne M6 № 2777

Nodota salikšanai 12.02.89. Parakstīta iespiešanai 17.01.90. Formāts 70x90/16. Ofseta papīrs. Garnitūra «Taims». Ofsetie-spiedums. 14 fiz. iespiedi.; 16,38 uzsk. iespiedi.; 38,32 uzsk. kr. nov.; 16,01 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 102063. Maksā 2 rbļ. 50 kap. Izdevniecība «Zinātne», 226530 PDP Rīgā, Turgeijeva ielā 19. Iespiesta Rigas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rigā, Vienības gatvē 11.

Content

Lipsbergs, Juris, et al Populārzinātniskā Latvijas Sarkanā grāmata. Dzīvnieki

Priekšvārds

0 kategorija (sugas, kas kā ligzdotājas acīmredzot jau ir izzudušas, n=8).

Mugurkaulnieki — Vertebrata

Putnu klase — Aves

Rāpuļu klase — Reptilia

Abinieku klase — Amphibia

Bezmugurkaulnieki — Invertebrata

Divvāku gliemju (lapžauņu) klase — Bivalvia  (Lamellibranchiata)

Dēļu klase — Hirudinea

Vēžu klase — Crustacea

Kukaiņu klase — Insecta

I. Izmantota literatūra, kas nav citēta

Latvijas PSR Sarkanajā grāmatā iekļauto dzīvnieku sugu un pasugu saraksts (pēc stāvokļa uz 1987. gadu)

Sugu latviešu nosaukumu rādītājs

Sugu zinātnisko nosaukumu rādītājs

Saturs