Grants Jānis

Saules lēkti vēju salā

Jānis Grants

Saules lēkti vēju salā

.

Jānis Grants

Latvijas Valsts Izdevniecība Rīgā 1962

JAUNAIS CIEMS UN ZILIE JUMTI

Ar mani tas vēl nebija gadījies, ka es, ne aicināts, ne gaidīts, ierados tādā malā, kur braukt nebiju domājis. Taču vēlāk, nodzīvojis tur līdz pašam lapkritim, pēcāk — visu ziemu, es to nenožēloju.

...No rīta, kad sēdos autobusā, augusta saule jau svelmēja tik nikni, it kā par varēm gribētu pārvērst zemi cietā, akmenim līdzīgā klonā, izspiest cilvēkiem pēdējo sviedru lāsi.

Laikam daudzi, tāpat kā es, uzmundrināja sevi ar cerībām, ka ārpus pilsētas naktī atvē-sušajā zaļumā beidzot varēs atvilkt elpu. Cerības šoreiz mūs pievīla. Arī laukiem nakts bija

atnesusi maz veldzes, un pēc ausmas to pašu saules karstā mēle bija nolaizījusi no zāles un koku lapotnēm.

Ceļš bija patāls, un viens otrs noelsās, no-krekstējās. Valodas nevedās. Braucēji bija saguruši, beidzot kļuva miegaini un izskatījās līdzīgi putekļu segtajiem, apvītušajiem ceļmalu kokiem. Drīz puse no viņiem snauda. Arvien asāk sāka ost pēc satvīkušas miesas.

No miega mani kādu laiku atturēja kasiere, kuras svaigajā, viegli iedegušajā sejā no saguruma vai snaudas nemanīja ne zīmes. Viņa lasīja pabiezu grāmatu, un es varēju viņu neuzkrītoši novērot. Bet tad arī mani pārmāca karstums un nogurums. Plakstiem salīpot, es jau redzēju meiču tādā kā mirāžā — spirgta vēja saplandītā vasaras tērpā un izrisušiem matiem, skaļi smejamies ...

Atpletu acis. Autobuss stāvēja un bija tukšs. Kasiere laukā sarunājās un smējās. Miegā samulsis. paspēju ievērot tikai to, ka viņas sarunas biedrs, acīm redzot, bija kāds no vietējo zvejnieku puišiem, brūns kā čigāns, uzmetis kailajam augumam pašu nepieciešamo.

Līdzbraucējus, kuri kioskā, izrādījās, dzēra alu un limonādi, nepamanīju un it kā vēl pusmiegā nodomāju, ka esmu galā. Manu seju skāra viegla, tikko samanāma vēsma. Izsvied-i rēts un iztvīcis, vēja izslāpis, devos pūsmas virzienā, un tikai pēc laiciņa, kad no kāpas pavērās jūra ar svešu piekrasti, atjēdzos, ka es laikam — ak velns! — esmu izkāpis kaut kur

pusceļā. Ciemi te cits citam tik līdzīgi, tik vienādi! Bet neko darīt, autobuss jau bija projām.

Man nu bija jāizšķiras: palikt šeit līdz rītam un tad braukt tālāk vai ar nākamo mašīnu atgriezties pilsētā. Atpakaļ uz Rīgu? To nu ne! Ja nebūs citur kur piemesties, pārlaidīšu nakti laivā uz tilaudām. Vai nu tas kāds piedzīvojums. Pie tam naktis tagad pieturējās siltas, un cik augusta sākumā tās vispār garas.

Bet līdz tumsai, kad pār jūru iedegsies zvaigznes, vēl bija tālu.

Uz ciemu, kurā biju iemaldījies nejauši un kur nevienu nepazinu, sāku jau skatīties kā tāds, kas ieradies uz pastāvīgu dzīvi.

Aiz upītes, kas līdz jūrai neaiztccēja, slējās sarkanu ķieģeļu ūdenstornis, augstākais punkts apkārtnē. Skaidrās dienās tornis laikam savā ziņā atvietoja zvejniekiem bāku. Ja tā galā vēl iedegtu uguni, tad seldzinieki neko labāku nevarētu vēlēties.

Pie pašas upes atradās zivju fabrika, ap kuru gaisā turējās žāvētu reņģu smarža, bet tālāk starp jauktajiem kokiem balsnīja jauna skola — divstāvu ēka plašiem logiem un augstām durvīm. Skolas priekšā auga vecum veca liepa ar tik platu, tik biezu lapotni, ka lietū zem tās varētu nostāvēt no rīta līdz vakaram, nesajūtot sejā ne lāsi debesu valgmes. Koks bija meistara Koro otas cienīgs.

Ciema kāpa neklejoja, tā bija nosegta zaļu sūnu ielāpiem. Nogāzēs un pa virsu tai auga lazdas, bērzi, kadiķi un pīlādži. Ak, cik to ogu ķekari kvēli sarka pret jūras tēraudzilo vairogu!

Kāpas aizvējā cēlās jaunais ciems, — cita pēc citas stāvēja zvejnieku mājas ar maziem balkoniem, gaiša un iesārta šīfera jumtiem. Te cēla godā arī seno dakstiņu, kas citur vai nu nebija cieņā, vai bija vienkārši piemirsts.

No smiltīs apsīkušās upes nāsis uztvēra pazīstamu smaku, kuru uzreiz var atšķirt starp simt dažādām smaržām. Paraudzījos pār kāpas muguru. Krastā neredzēja ne laivu, ne cilvēku, garām rindām aizstiepās tikai vabas ar tīkliem, kas saulē kalta kā ceplī. Bet tur, kur šoseja meta cilpu, nogriezdamās zemes iekšienē, izklaidus bija vairākas mājas tikko darvotiem, žilbi spīdošiem jumtiem. Debesis un jūra, pat šoseja zili kvēloja, it kā saplūda kopā, izsaukdamas atmiņā pusaizmirstu ainu.

... Ciemā, kur dzīvoju zēna gados, jumtus darvoja un tikai retu māju sedza skārda vai izdrupušu dakstiņu jumts.

Darvošana parasti notika vasaras pirmajā pusē, bula laikā, kad nedēļas divas un vairāk no vietas pieturējās bezvējš un ūdens jūrā bija silts kā piens. Kārbas stāvēja jomā, ' vadi — vabās, bet vīri puskaili rāpoja nedroši pa savu māju jumtiem. Darvas smaka vēlās pretī jaiļ pa gabalu, tā bija sīva un plūda tik

biezā vilnī, ka dažs labs, kas ieklīda ar izlu-tušu degunu, tikai viebās un šķaudīja vien.

Par zvejnieku jūrmalu toreiz domāja maz, un kāds jēlu zivju piesmacis ciems daudz sev prasīt nevarēja. Tālu izstieptais, akmeņiem piemētātais smilšu tīrums, ko apšļakstīja sāļi viļņi, acis neiepriecināja, bija drūms un nepievilcīgs. Skaudri pūtieni, rudeni niknas sēras ar lietu un krusu, ziemā — ledus klipas. Tādā malā villām vietas neizraudzija.

Tagad tas pagātnē.

Tuvodamies jau minētajām mājām, ieraudzīju to pašu puisi, kas piestātnē smīdināja kasieri, kura mani pameta. Ar smagu cirvi puisis plēsa ziemai celmus. Saskaldītie sakārņi bija nokrauti pie šķūņa grēdā līdz pažobelei.

Viņš mani nepamanīja, un es, tāpat kā autobusa kasieri, varēju to novērot. Pie katra cirtiena, iedegušajiem muskuļiem saspringstot, viņš nosēcās, bet, kad cirvis iesprūda sevišķi sīkstā celmā, izmeta pa neglaimīgam vārdam, ar divkāršu spēku triekdams pietu pret skaldāmo bluķi. Kakls un mugura spīdēja, bija valgi no sviedriem. Man bija neērti traucēt cilvēku darbā, un es jau gribēju tikpat nemanīti nozust, kad pa durvīm iznāca vīrs manos gados vai mazliet vecāks. Viņš, tāpat kā puisis, bija bez krekla, vienās biksēs, basām, tik tumšām kājām, it kā nupat izkāpis no purva rāvas. Kā daudziem padzīvojušiem zvejniekiem viņa gaiļa bija pagausa, kustības pasmagas, bet neparasti mundrajā acu skatienā slē-

pās viltīgs smīns. Pēc sejas viņā varēja sazīmēt jaunieša tēvu; kā izrādījās vēlāk, nebiju maldījies.

Es apskaužu cilvēkus, kuri spēj ātri un nepiespiesti iepazīties, tūlīt atrast kopīgu valodu. Man šajā ziņā grūti iekustēties, un no sākuma es jūtos kā sapīts. Par laimi šoreiz tas atkrita. Viņš sniedza man roku un sevi rekomendēja:

— Vende. Pilnā vārdā: Inga Kristaba dēls Vende. Posminieks. Mana laiva iet arteļa priekšgalā.

Vendes dēls noslaucīja ar žokejnīcu seju un tikai nogrozīja galvu.

Neesmu nekāds smalko ierašu cienītājs, bet arī mani, atzīstos, Vendes brīvā izturēšanās mazliet pārsteidza. Biju tomēr pateicīgs gadījumam, ka esmu saticis taisni tādu cilvēku. Pirmo brīžu atturība bija pārvarēta, par stostīšanos vairs nebija ko bēdāt.

Nu bija mana reize, un es, neko neslēpis, pateicu, kā esmu še nokļuvis.

— Tā tas ir. Kas neatdara acis, atdara maku, — Vende teica un izstāstīja piedzīvojumu, kā viņš vecos laikos, braukdams reiz uz Liepāju, iekūlies leišu zemē.

Mēs ar jauno Vendi pasmējāmies, un es piebildu, ka maks šoreiz nav no svara. Man vajadzēja pajumti, varbūt arī vietu, kur uz laiku apmesties. Vende mani saprata, tomēr painteresējās par mana brauciena gala mērķi. Neslēpu viņam arī to.

— Ko lur? — viņš izbrīnījies iesaucās.

— Kā, ko! Braucu pie drauga, arī zvejnieka, tāda paša kā jūs.

— Pie zvejnieka? — viņš pārjautāja un piemetināja: — Tas tad starp turieniešiem laikam būs vienīgais, kas cienīgs saukties par zvejnieku. Par pārējiem nav vērts vārdus tērēt.

Bet tad sekoja tādi vārdu plūdi, ka man joņiem tīri vai sāka dūkt ausis.

Ciemā, uz kuru es gribēju braukt, neesot nekā jēdzīga. Nozvejas plānu tie tur neizpildot, un, ja kādreiz izpildot, tad ar dievu uz pusēm. Ne viņiem īstu stūrmaņu, ne vadītāju, par pašiem vīriem nemaz nerunājot. Viņu kuģi berzējot sānus gar svešiem steķiem, jo pašiem ostas neesot. Un sievas, kurām vismaz vajag prast apieties ar zivīm, galu galā esot tikai savu vīru cienīgas. Ja jau dzīvot, tad vienīgi šeit, kur visa esot gana un viss labāks nekā citur. Pat zivis te labākas, tas ir, taukākas un garšīgākas nekā tiem tur, nekur nederīgiem Ijaba dēliem. Viņš nosauca labu pusduci arteļa kapteiņu, ar kuriem sacensties zvejā lai nedomājot. Viņiem — kā metiens, tā ķēriens, kā ķēriens, tā loma priekšā cepuri nost! Katram uz rokas te bija vairāki Goda raksti, bet pats priekšsēdētājs tāds vīrs. kādu varēja pameklēt ne vien republikā, bet turpat vai visā Padomju zemē.

Vārdu sakot, tas bija kaut kas līdzīgs Soba-keviča stāstam par saviem zemniekiem, tikai ar to starpību, ka Gogoļa muižnieks slavēja savas nelaikā aizgājušās dvēseles, bet Vende — sava ciema dzīvos, spēka pilnos zvejniekus.

Jaunais, beidzis plēsties ar celmiem, nodungoja:

Ak vai, ak vai, kā jūra krāc,

Ka viņš tik nenoslīkst!

No šī vietējā patriota miera nebūs, tas skaidrs. Un es jau gribēju mainīt savu nodomu, tas ir, rīt, kā saka, doties vienu māju tālāk. Bet vai viegli šķirties no ļaudīm, kur visi, no liela līdz mazam, savā ziņā varoņi?

Un, kad jaunais Vende ieminējās, ka laiks ņemt laivā tīklus, es instinktīvi gāju viņiem līdz uz vabām.

t

DIVAS OSTAS

Vakar noklāju sev priekšā apvidus karti un domāju, kāpēc ciems, kur esmu apmeties, nosaukts par salu. Par ciema pievārdu nebrīnījos. Visā piekrastē jūs neuziesit tādu nostūri, kur brīvi nešaudītos visi vēji. Bet sala? Jā, to man nevarēja izskaidrot arī gudrinieks Vende, ko citādi bija grūti noķert uz makšķeres. Viņš manu jautājumu vienkārši izlikās nedzirdē-jis.

Bet vai nu tas tik svarīgi. Starp citu, ļaudis, dodami vienu vai otru nosaukumu, dažreiz vadās no apsvērumiem, kuri ne katrreiz īsti saprotami. Tā, piemēram, atceros, ka agrāk kāda Lēpju iela tika iesaukta par Lempju ielu, kaut tur dzīvoja krietni un strādīgi zvejnieki. Šis nosaukums tā iesakņojās, ka sāka parādīties pat uz piesūtītā pasta, bet pusaudži, kas negribēja samierināties ar aizskarošo vārdu, sagāja matos ar citu ielu puikām.

Devos salas apgaitā, un rietā, kad pārnācu Vendes pajumtē, vietas nosaukums daudz vairs neinteresēja. Mani nodarbināja kas cits.

Es uzdūros kādai ostai, kas augu dienu nedeva man mieru. Darbs, kas iesākts un vēlāk pamests, acis neiepriecina. Tā ir zināma patiesība. Bet es ilgi nebiju redzējis kaut ko drūmāku par šo novārtā atstāto, piesērējušo zvejnieku ostu. Bezvārda upītes gultni no jūras šķīra pāris desmit metru plats smilšu sēklis, kas vētras laikā, acīm redzot, pārplūda un rautin rāva purva ūdeni uz selgu. Pēc tam upe atkal norima, jo .bez cilvēku palīdzības pašai izlauzties tai pietrūka spēka. Mola pāļi bija straumes izļodzīti, pavasara ledus aplauzti. Jūra nesnauda, tā darīja savu darbu, it kā ņirgādamās par cilvēku pūlēm.

Neizbūvētā osta atradās vējsaliešu kaimiņos, tur saimniekoja cits artelis. Zinādams, ka Vende par kaimiņu vīriem reizēm izsakās divdomīgi, es neuzdrošinājos viņam kaut ko vairāk pajautāt. Bet vai viņam ko noslēpsi? Ievērojis, ka mans noskaņojums mainījies, viņš pats tam meklēja cēloni, ko es diez kā necentos slēpt.

Vende stāstīja kā no grāmatas, tā, it kā viņš visur bijis klāt un visam līdzzinātājs. Tas bija sācies taisni pirms diviem gadiem, ne dienu agrāk, ne vēlāk. Tagad viņš par to varēja runāt, jo kaimiņu arteļa priekšsēdētājs bija ne t īsti miris, ne aizgājis pensijā. Skaidrs bija tikai tas, ka viņa tur vairs nebija.

Osta zvejniekiem ir tas pats, kas jumts virs galvas. Pat vairāk. Bez sava patvēruma tev jāmētājas kā neviena nepieņemtam. Patmal-nieks, viņu arteļa priekšsēdētājs, nemēdza ilgi domāt un ķērās pie ostas ar skubu, iepriekš tomēr nodrošinādamies ar pilnsapulces lēmumu. Ar vieglu roku izsvieda prāvus līdzekļus. Cik koku mola pāļiem vien neizcirta! Vēl tagad tie pūst gar krastu. Bet sapulcē priekšsēdētājs iegalvoja, ka pašiem tikai jāiesākot, pabeigšot par zvejniekiem augstāki viri.

Kad par Patmalnieka ostu sāka runāt tuvu un tālu, atbrauca komisija, speciālistu komisija. Apskatījuši visu, kā nākas, tie tikai nogrozīja galvu. Un bija arī par ko. Fašinas nekur nederēja — zaļu, lapainu zaru vietā dibens bija nosegts žagariem, pāļu starpas piebērtas ar smiltīm jauktu drazu, virsū — vaļēji akmeņi. Jūra ar laiku izkustina un pārvieto klints bluķus, bet šie ceļ molu ... no gružiem. Uz sēkļa rēgojās kaut kas līdzīgs sen strandējuša malkas Janča ribām. Komisijas lēmums bija tāds: cik nu tās naudas izsviests, tik izsviests. Bet vairāk gan ne kapeikas. Vajadzēja laikus domāt ar galvu.

— Vai zvejnieki savu vārdu neteica?

— Kā ne! Vīri sprieda apmēram tā: ja Pat-malnieks būtu no pašu ļaudīm, ar to derētu parunāt. Bet viņš nāca no cita novada, un tad tā kā neērti. Pie tam viņu bija grūti aizrunāt. Citiem vārdiem sakot — viesmīlība.

— Padārga gan ...

— Kas tiesa, tas tiesa. Pie mums tā lieta uz citiem pamatiem, — Vende teica un piemiedza aci.

... Ciems un liedags slīka miglā, un bāka vēl nebija izdzēsta, kad no rīta stāvēju pie jaunā vējsaliešu ostas mola.

Vende šoreiz, liekas, nebija pārspīlējis, — te juta citu darba vērienu. Mola galu miglā nevarēja saredzēt, bet jūrā, šķiet, bija sagāzti īsti akmens kalni, savākti no apkārtējo kolhozu laukiem.

Piebrauca pirmā mašīna, un atnāca strādnieki — ostas būves brigāde. Mašīna atmuguriski tika līdz galam, un no tās ar nelielu celtni, kas bija uzstādīts uz noenkurotas bar-/ žas, izcēla un novietoja akmeņus, katru

savā vietā. Pēdu pa pēdai, metru pa metram jūrā iestiepās stiprs akmens valnis, kas varēja

aplauzt zobus un iedragāt sprandu visām vētrām.

Miglā tikko saredzams, jūras priekšā uz enkura stāvēja kāds kuģis. Viens no strādniekiem, pamājis ar roku, teica:

— Atlantijas silķenieks. Kopš vakardienas motorlaivas no tā piegādā fabrikai siļķu mucas. Osta viņam vēl par seklu. Bet tā pēc gada, vai, lūdzam dziļāk, pie paša rnuliņa. Atkritis liekais darbs, un līdz ar to arī siļķīte kļūs lētāka.

Būvbrigāde nebija liela. Bez brigadiera, diviem šoferiem un viņu palīgiem tur bija vēl trīs strādnieki, mola būvētāji. Brigadieris, pajauns vīrs ar kalsnu seju un tumšām Ūsiņām zem asā putna deguna, bieži raustīja labo aci, it sevišķi, kad par kaut ko dusmojās. Arī pārējie strādnieki bija jauni, vēl jaunāki par savu tiešo priekšnieku, izņemot vara brūno, iesirmām matu krēpēm noaugušo veci, ko citi sauca par Stepanu vai Stjopu. Šis vīrs, kas ar savu smagnējo augumu atgādināja kādu no molā ieguldītajiem akmeņiem, šķiet, vienmēr bija sliktā omā un par lietu gatavs strīdēties ar visu pasauli. Ar brigadieri Stepans laikam nebija labās attiecībās, jo allaž it kā vērsās no tā sāņus.

Brigadieris ilgi mirkšķināja, bliņķoja miglā savu nemierīgo aci un tad pēkšņi noprasīja:

— Stepan, kādu tad to bāku galā celsim? Ar tīģera svītrām vai baltu kā gulbi? Kura tev būtu vairāk pa prātam?

Visi skatījās uz Stcpanu, gaidīja, ko viņš uz tik negaidītu jautājumu atbildēs. Bet Stepans brigadierim atrūca:

— Atļauja tev ir?

— No kā?

— No tiem, kas noteic jūras režīmu.

Vai tu re! Es to nemaz nezināju.

— Tu daudz ko nezini. Neviens aiz tavas iegribas karti nepārtaisīs. Jūrniekiem pietiek ar bāku, kas stāv kāpu uzkalnā, un basta.

Stepans, izrādījās, nebija ņemams ar kailu roku. Viņš uzskatīja sevi par ostu būves speciālistu un uz pārējiem, ieskaitot arī brigadieri, raudzījās ja ne gluži no augšas, tad tomēr kā uz tādiem, kuriem bez ierunām jāklausa viņam un viņa norādījumiem.

Pieredzi un darba iemaņu Stepanam nevarēja noliegt, un neviens to negribēja arī darīt. Viņš, kā runāja, bija būvējis vai visas Latvijas zvejnieku ostas un šai darbā noēdis pudu sāls. Tas tad laikam bija par iemeslu viņa rakstura neatkarībai, kas reizēm radīja nesaskaņas, visbiežāk ar šo pašu brigadieri, kurš atbildēja par būvdarbiem.

Arī šoreiz brigadieris negribēja palikt ar aizbāztu muti, izrādīt citiem, ka Stjopas personā uzradies kāds viszinis.

— Režīms. Bet kā ar Zemes pavadoņiem? — viņš samirkšķināja aci un nosmīkņāja. — Vai arī tiem jāizprasa atļauja no Marsa vai kādas tur Venēras? Un izskaidro man vēl to: kāpēc dambi atstātas tik platas bedres? Viai tu te gribi dziednieciskās vannas ierīkot?

Kosmosa problēmas Stepanu tieši neskāra, bet ostu būves jautājumos viņš orientējās ne sliktāk kā lielie astronomi pasaules izplatījumā. Tāpēc brigadiera piezīmi par vannām nevarēja atstāt bez atbildes.

— Es Ķemeros neesmu sautējies un, kā tur ar vannām, — nezinu, — Stepans teica ne bez dzēlības, tēmēdams uz to, ka brigadieris gadu iepriekš, karstākajā darba laikā, bija visu pametis un aizbraucis ārstēt akūtu reimatismu, ko laikam saķēris pie šis pašas būves. — Tātad par kūrortu nezinu. Bet mācīt mani nemācīsi. Tu man labāk pasaki, kam jāatbild par materiālu piegādi? Ar ko lai spraugas aizpildu? Varbūt aizbāzt ar tavām biksēm? Šis punkts mūs ļoti interesē.

Brigadiera redzoklis nu blisināja bez apstājas.

— Par akmeņiem tu nesūdzies? — viņš noprasīja un pēc tam gandrīz iekliedzās: — Tad kādus materiālus tev vēl vajag? Varbūt glazētus krāsns podiņus? Slīpētu spoguļstiklu vai ko citu? Runā, nekautrējies! Neesi prasībās skops...

Stepans sirdīgi nospļāvās.

— Kam piegādāt podus, par to apprasies, kur nākas, bet rīt lai te būtu sīkie akmeņi. Šķembas, saprati? No granīta bluķiem vien dambi neuzcelsi.

Tas, kurš ierunājās par Atlantijas kuģiem, smiedamies teica:

— Tā viņi katru dienu. Nevar vienoties, kurš no viņiem tas īstais meistars ...

Brigadieris, laikam ko atcerējies, sāka steidzīgi iet uz krastu. Izraudzīdams molam laukakmeņus, viņš nomaļā vietā bija noskatījis skaistu iesārta granīta akmeni, kura izmēri līdzinājās ap divi metriem pret vienu. Tādu iegāzt jūras dzelmē tā kā žēl. Viņš ilgi domāja un nevarēja izdomāt, ko ar šo skaistuli iesākt, kam to piedāvāt? Beidzot prātā iešāvās tēlnieki, un viņš piezvanīja Rīgai. Tur viņa ziņu uzņēma atsaucīgi, un brigadieris savā iztēlē jau redzēja, ka skulptors no bezveidīgā granīta izkaļ dzīvu tēlu. Ja Stjopa nebūtu saskrējies ar viņu par lielajiem akmeņiem, viņš pavisam piemirstu, ka šodien jāierodas Rīgas māksliniekiem.

Migla strauji krita, klīda uz visām pusēm, atsegdama debesis un ūdens plašumu, celtņa izslietais snuķis un Stepana salīkušais augums tagad izdalījās asāk, mols iestiepās jūrā tālāk, it kā sniegdams pretim roku okeāna vētras pārcietušajiem kuģiem.

No baržas atkal gaisā pacēlās smags, nosūbējis akmens un, saviļņojis ūdeni, nogrima dzelmē.

DIVAS RĪTAUSMAS

1.

Koki dzeltēja, un zvaigznes virs jūras iedegās spožāk. Bet laiks arvien vēl pieturējās karsts un sauss, tā ka brīžiem likās — šai vasarai nemaz nebūs gala.

Vēju salā darbs dzina darbu, un Indulis ar savu tikko spēja tikt galā. Aiz citiem viņš tomēr nepalika. Grūtāk bija no rītiem, tad dažreiz, lai visu paspētu, vajadzēja palauzīt galvu.

Autobuss, uz kuru nu viņš gāja vai ik pārdienas, pienāca paagri, bet līdz tam bija jāizkar vabās kilometru gara tīklu jeda, jāizskalo zvīņu uin ikru piešķiestā motorlaiva, jānogādā fabrikā zivis. Neviens no šiem darbiem nebija ne atliekams, ne aizkavējams.

Bet arī autobuss negaidīja. Nostāvējis pieturas vietā paredzētās desmit minūtes, tas gāja pēc saraksta tālāk.

Indulim nekur gan nebija jābrauc, tikai jāsatiek kasiere Elza, kurai viņš šad tad palūdza atvest vienu vai otru priekšmetu ...

Tas viss.

Starp iegādātajām lietām droši vien bija tādas, ko varēja dabūt šeit pat ciemā. Bet vai viņam, darbā aizņemtam, bija vaļas izošņāt, kas te dabūjams, kas ne? To no Induļa, protams, nevarēja prasīt.

Reiz Vende, ieraudzījis uz dēla galda jaunu grāmatu par upju un ezeru zveju, noprasīja, vai šis turpmāk esot nodomājis zvejot dūņu dīķos. Skaidru atbildi nesagaidījis, viņš sabozās. Bet drīz pēc šīs sarunas paklīda valodas, ka vecais Vende precoties ar gluži jauniņu Rīgas autobusa kasieri.

Vecākie ļaudis, to padzirdējuši, runāja, ka Vende, kaut viņam piemita rakstura dīvainības, tomēr pazīstams kā rūdīts zvejnieks un krietns ģimenes cilvēks. Un pēkšņi pamest savu gādīgo sievu, ar kuru tas itik ilgi nodzīvojis saticībā! Vai tad viņš, veča gadiem tuvojoties, būtu prātu izkūkojis? Kaut kas traks!

Vārdu sakot, pērkons ziemas laikā nebūtu pārsteidzis vairāk nekā Vendes neapdomīgi spertais solis.

Bet varbūt šīm baumām par iemeslu bija tēva un dēla tuvā vārdu līdzība? Inga un Indulis — starpība maza. Kaut kādi pārpratumi ar abu vārdiem, kā dzirdēja, jau bijuši agrāk. Lai nu kā, bet fakts tomēr tas, ka Inga Kris-taba dēls Vende spļāva melnu, nevarēja norimties un rūca līdz pašām dēla kāzām.

Vedekla, kā par brīnumu, vecajam likās tīkama un pieņemama, ko viņš neslēpa. Tas tomēr netraucēja viņu izteikt vairākas dzīves pamācības un dot savus norādījumus, ko Elza noklausījās klusēdama, bet Indulis ar zobgalībām. Vende šoreiz izlikās tās nedzirdam.

Kāzas pagāja klusi. Sieviešu frizierei, Emīlijai, kas turpināja vasaras atpūtu pie radiem, tās nebija pa prātam. Reiz nejauši noklausījos, ka viņa stāstīja radiniecei par kāzām kādā rajonā, kur Emīlija bija piedalījusies ar savu pusaudzi meitu. Stāsta sākumu nedzirdēju.

— Barona pilī, tu saki! — radiniece izsaucās.

— Barona pils zālē. Vai tu ko trakāku vari iedomāties? Zemnieki danco muižnieka pilī! Pats tas vācietis, tas barons, guļot turpat kapos. Viņam, nelabajam, tonakt kauli droši vien sabira miltos.

Radiniece salika rokas kā lūgšanā.

— Galdi lūza no ēdieniem, no dzērieniem, — Emīlija turpināja, iesprauzdama: — Tie dzērieni, kā jau uz laukiem, vairāk gan mājas brūvējums ...

— Ar to mājas alu tā nu ir ... Aizliegts, var iekrist...

— Ak mūžs! Kāzas taču, mīļā! Un, ja pie galda vēl pati priekšniecība, tad kas šiem var ko aizliegt?

— Ja tā, tad zināms ... Pašu cilvēki.

— Arī es saku, ka pašu... Mūzika, dejas, dziesmas — taisni vai kurlam jāpaliek. Rītu es nesagaidīju, paņēmu meitu pie rokas un vilkšus aizvilku uz šķūnīti, lai svaigā sienā atpūstos. Bet jods deva atpūtu! Dzirdu, kāds gra-

binās, čab siens. Durvis mēness gaismā redzu: tas pats vien ir... Jau pie galda ievēroju, ka šis ap manējo grozās. Gudrs, mīļā, pēc velna gudrs. Un skolots! Viņš saldi iesāk: «Jūs, tante (tā viņš mani), labāk pameklējiet siltāku vietu. Te tāds kā caurvējš... Saaukstēsities. Mums, jaunajiem, nekas ...» Nē-e, saku viņam, es no savas meitiņas nešķiršos. Mums siltuma pietiks. Bet ko šis? Nemaz man neatbildēja. Paberzās, pašņaukājās un tad klusītiņām kā nācis, tā nozuda . . . Svētdienas rītā viss sākās *no gala un arī man bija jāpazūd. Mēs, pilsētnieki, nevaram tā, laikā jābūt savā vietā ... Bet uz kādu ugunsgrēku bija jāskrien Vendem? Vai es Ingu nebrīdināju? Man, sievietei, jādomā vīrieša vietā, bet pašam tam it kā salmi būtu galvā sabāzti!...

Mēle Emīlijai bija kā lāpsta.

Autobuss pienāca un atgāja kā agrāk, bet rīti tagad bija Induļa ziņā. Piestātnē viņš parādījās maz, un, kad tur ieradās, tad mājās atgriezās divatā ar Elzu.

Un bija labi, ka līdz vakaram tālu, ka priekšā vēl visa diena.

2.

Aleksandram — manam mazdēlam

Kad negāju Vendem līdzi jūrā, es pa paradumam tomēr cēlos agri. Bez brokasta, tikai ar papirosiem kabatā tad devos uz vabām.

Ir tāda stunda, kad vīri vēl nav malā, vabas tukšas un piekrasti apdveš jomās neatdzisušā ūdens elpa. Reizēm šīs agrās stundas nomierina, reizēm padara grūtsirdīgu. Bet tie ir nieki, ko te nevienam neiestāstīsi. Dzimis zvejnieks nemīl plunčāties pa siltām jomām un uz jūru raugās ne jau dzejnieka acīm.

Tādos rītos agrāk tomēr neeju projām, kamēr neesmu sagaidījis malā pirmos seldzi-niekus. Novērtējis lomus un tiku tikām izrunājies ar vīriem, varu doties pie zivju apstrādātājiem, laivu meistariem vai arī iekost brokastis.

Bet reiz pēc loma sagaidīšanas mani aizvīla pie sevis dziesmas skaņas, pareizāk sakot, bērna balss, kas skaļi dziedāja:

Vēji sāļu elpu nes,

Saveļ vilni sūru,

Nu uz visu mūžu es Iemīlējis jūru.

Laiks no paša rīta bija soitīgs. Jūrā — ne vēsmas. Gar kāpu tikko drebēja jauno apšu jau manāmi iesārtās lapas.

Un te jau arī pats dziedātājs! Tas bija gadus četrus vai piecus vecs zēns, izģērbies gluži kails. Pāris desmit soļu no viņa bija smalku smilšu segts liedags, bet mazais nebēdnis sēdēja izdeguša ugunskura vietā, pērdamies pelnos kā zvirbulis.

Viņš paskatījās uz mani ar bērniem piemītošo ziņkāri un neuzticību pret svešu, pirmo-

reiz ieraudzītu cilvēku. Pamazām mēs tomēr sapratāmies.

— Kas tev šo dziesmu iemācīja? — es viņam jautāju.

— Tētis.

— Vai tavs tētis zvejnieks?

— Nē, jūrnieks.

— Ilm, zvejnieks vai jūrnieks, tas taču vienalga.

— Nav vis vienalga.

— Kā tā?

— Viņš brauc uz kuģiem.

— Labi. Bet kā dēls tu esi?

— Tēta.

«Smiekli vien ar tevi,» es nodomāju, «katra vārda galā tev «tētis». Tētis tev i jūrnieks, i dziesmu iemācījis, un piedevām tu vēl esi vienīgi viņa dēls.»

Aiz kāpas ūjināja, sievietes balss sauca kādu mājās. Zēns pacēla galvu un klausījās, tad paskatījās uz mani.

— Pēča māte.

— Un kā sauc tevi?

— Mani? Kā tēti.

— Bet kā? — es tikko valdījos, lai ne-iesmietos.

— Par Andreju.

Viņš atkal uzsāka savu dziesmiņu, šoreiz klusāk, it kā manis kautrēdamies, dziedāja vairāk sev, jo mēs, kā redzams, vēl nebijām pa īstam sadraudzējušies. Bet es gribēju iegūt viņa uzticību.

— Kad izaugsi liels, par ko tu, Andri, vēlies kļūt?

— Es?

— Nu ja.

— Par kuģa kapteini, pirmā ranga kapteini!

Mazā Andreja acis, kas no pelnu nosmulētās sejiņas aizdomīgi raudzījās uz mani, spulgoja jūras zilumā.

— Netici?

— Ticu, — es viņam steidzīgi piekritu, — tev tiicu.

Viņš man veltīja pirmo smaidu.

Es bāzu roku kabatā, bet papirosi palika neizvilkti. Brīdi abi klusējām. Bet tad, it kā nobažījies, ka tik šī saruna nepārtrūkst, Andrejs ierunājās.

— Kad es braukšu uz kuģa, kur tu būsi?

— Nezinu.

Mana atbilde zēnu izbrīnīja, bet sadūšojies viņš teica:

— Nekas, gan es tevi atradīšu. Un tad tu kāpsi uz mana kuģa un brauksi tālu tālu ...

Saule bija pacēlusies virs priežu galotnēm.

INDULIS

Šī vasara, cik vien atceros, bija laikam viena no ilgākajām, viena no garākajām manā dzīvē.

Septembris. Vajadzēja jau virpuļot lapu viesulim, bet koki rāmi birdināja sev pie kājām tikai pa kādai lapiņai; debesīm vajadzēja nomākties, celties vējam, bet vējš bija it kā aizsnaudies un apvārsnis no ausmas līdz rietam tīrs un spulgs kā bērna acu skatiens.

Taču rudens, kaut pavēlu, pieteica sevi pēkšņi.

Kādu vakaru, izslējis degunu un it kā paošņājis gaisu, Vende man teica:

— Tagad gaidi...

Arī es no pieredzes pēc kaut kādām pazīmēm reizēm varēju noteikt laika maiņu, tāpēc šoreiz Vendes pareģojums man izklausījās pēc tukša apgalvojuma, kas bija domāts tam gadījunjam, lai meteorologi noslaucītu zveļ-

nieka priekšā degunu, ja Vendem izrādītos taisnība.

Krēslai iestājoties, devos pie vējsaliešu kaimiņiem, kur man bija norunāta tikšanās ar jaunajiem zvejniekiem. Prāts bija mierīgs.

Bet pēc divi dienām, kad nācu gar jūrmalu atpakaļ, no skaistās atvasaras vairs nebija ne vēsts. Nejauki pūta. No sadrūmušās jūras, ziemeļa dzīti, pār piekrasti vēlās zemi, pelēkzili sēru mākoņi, šļākdami lietu un streijādami krusu.

Biju nosalis un izmircis, jo mans vieglais mētelis laida cauri lietu. Pirksti tik stīvi un nepaklausīgi, ka pirmo papirosu aizpīpēju, tikai satikdams ceļā Vendi, kas ar dēlu, savilkuši vakar mestos tīklus, atgriezās mājup. Indulis stūma velosipēdu, ko viņš bija nopircis kādu laiku pirms kāzām.

Gaidīju, ka Vende nenocieties vispirms man noprasīs: «Nu, kuram bija taisnība?» Bet es vīlos, jo viņš tā vietā teica Indulim:

— Ko liedējies? Kāp savam velnam mugurā un brauc!

Indulis ratā gan uzsēdās, bet, gabaliņu pabraucis, vējā it kā sasvērās, nokāpa un veda velosipēdu atkal pie rokas, turēdamies kopā ar laivas trešo biedru.

Vende izturējās savādi, un es nevarēju iedomāties, kas viņam, šim zobgalim, noticis. Viņš visu ceļu sirdījās, kāpēc Indulis, tas puika, mirkst lietū, bet ratu ved pie rokas kā kādu govi valgā.

Vendes sadrūmuma iemeslu es uzzināju vēlāk, kad brāzma jau bija pārskrējusi un ūdeņi, kā saka, daudzmaz atkal norimuši.

Manas prombūtnes laikā ģimenē par kādu jautājumu bija notikusi domu apmaiņa, vainīga izrādījās Elza, Induļa jaunā sieva. Viņa viegli negribēja šķirties no pilsētas, un tāpēc drīz pēc kāzām ierunājās vīram, vai viņiem labāk nepāriet uz dzīvi Rīgā. Indulis no tādas domas sākumā apmulsa, tad, pretrunīgu jūtu mocīts, ieminējās par to mātei, līdz tas nonāca ausīs pašam tēvam.

Vende bija savaldīgs. Nomērījis dēlu no galvas līdz kājām, viņš tikai noteica:

— Tad tik vien tevī ir no zvejnieka?

Induli, kas nevarēja iedomāties neko citu

kā tikai zveju, šie vārdi aizvainoja, un labi, ka ne viņš, ne tēvs par to vairāk pagaidām nerunāja.

Ar vedeklu saruna bija mazliet garāka — Elza kā nekā vēl nebija ģimenē ieaugusi. Pie vakariņu galda, kur notika izskaidrošanās, Vende no sākuma izlikās vienaldzīgs, kaut sirds bija pilna.

— Padzirdēju, ka jūs taisoties uz pilsētu,— viņš teica, atkāsēdams asaku, kas bija ieķērusies rīklē.

Viņam atbildēja tikai pēc laba brīža.

— Te vairāk runu nekā patiesības, — Indulis izvairīgi noteica, atbīdīdams tukšo šķīvi.

Elza pacēla nolaistās acis un pavisam nevainīgi piebilda:

— Savādi. Vai tad Indulis nedrīkst dzīvot pēc sava prāta?

«Uh, par tādu muti mans nelaiķa tēvs būtu izdancinājis pa manu muguru treiliņa galu,» Vende nodomāja, bet skaļi atbildēja:

— Indulis? Viņš, ja gribi zināt, uz jūras varbūt piedzimis, un ar to pateikts daudz. Un tev, vedekla, es ieteiktu padomāt nevis par dzīves vietas maiņu, bet par darba maiņu: iekasēt autobusā kapeikas — tā nav profesija.

Elza no samulsuma vai apstulba. Viņa nezināja, vai vīratēva vārdus uzņemt kā viņas darba noniecinājumu vai kā parasto zobgalību, bez kuras vīratēvs nebija iedomājams. Taču viņas apmulsums nebija ilgs. Vende drīz vien to izgaisināja, izklāstīdams savu vārdu saturu skaidrāk.

— Tu brīnies? — viņš Elzai jautāja.

— Neslēpšu — jā. Pēc jūsu ieskata iznāk, ka mans darbs nekam neder.

— To es neesmu teicis.

— Bet ko tad?

— Tādai vietai kā tava nav nākotnes, re, ko es gribēju sacīt. Tā jau patiesībā izdzīvota. Tātad tev jādomā par tālāko, kamēr vēl laiks. Vēlāk būs grūtāk, jo arī tavi gadi nestāv uz vietas.

Elza līdz ar pārējiem vakariņotājiem brīdi klusēja, tad ierunājās, katru vārdu it kā apmīļodama:

— Zvejnieki... tie, lūk, īstā zemes sāls, visas dzīves balsts ... Ja viņu nebūtu, diez vai pasaule maz pastāvētu?

Vende nokrekstēdamies iemeta parasto mēriņu, ko vienmēr lietoja pie vakariņām, un manāmi piesarka.

— Pareizi, vedekla, — viņš cieti noteica, nelikdamies zinis par Elzas piezobojumu, — zvejnieks — tā ir profesiju profesija. Tur tu neesi kļūdījusies.

Indulis pasmaidīja, gribēja sacīt: «Iries nu, tēv, malā,» — bet atzina par labāku šoreiz klusēt.

Vende sasarcis izgāja laukā.

Sāka nomākties, un smidzināja. Nekur tālu nevarēja būt arī vējš.

Kapsētas pusē dzīvoja Vendes draugs, vecs zvejas biedrs, kuram viņš gribēja izkratīt sirdi.

Garām brauca zivju fabrikas mašīna, ko vadīja pazīstams puisis. Vende to apturēja.

— Paņem līdzi, tev ir pa ceļam.

— Nevaru, man jāsteidzas.

Vende noskaitās.

- Visu var, nevar tikai bikses pār galvu novilkt.

Šoferis atpleta muti līdz ausim un iesmējies atvēra kabīnes durvis.

— Kāp iekšā!

Puisis zināja, ka Vcnde, acīm redzot, dodas pie vecā zvejnieka, tomēr skaidrības pēc noprasīja:

— Uz kapsētu?

— Jā, brauc uz kapiem ...

Vende bija satraukts un par to, ko runāja, kā redzams, daudz nedomāja.

Viņš atgriezās, kad visi jau gulēja, bija manāmi nomierinājies un, kā vienmēr, tūlīt aizmiga. Par ko abi zvejnieki bija sprieduši, tas palika nezināms.

Pa zemajiem vārtiem, kur Indulis mūs gaidīja, iegājām reizē. Es palaidu Vendi pa priekšu. Vējš ar lietu pieņēmās, un 11u katrs no mums vēlējās nokļūt ātrāk pajumtē. Induļa izturēšanās man tomēr nebija saprotama, un es iejautājos, kāpēc viņš tādā nejaukā laikā nav steidzies ar velosipēdu mājās, bet tūļājies uz ceļa. Uz lieveņa, kur bijām pasargāti no lietus šaltīm, Indulis pagriezās pret kāpām.

— Kā to tev pasacīt? — viņš nesteigdamies teica. — Redzi, jūra nekad nav galvojama. Šodien, protams, briesmas nav tik lielas kā agrāk, tomēr... Un, ja es šādā laikā būtu

pārnācis viens, — ko pirmā ja bridi izjustu mājinieki?

Tagad es viņu sapratu un nodomāju, ka lai nu ko, bet Induli no zvejniekiem nekas neaizvilinās.

KĀDĀ PIEVAKARĒ

Es pamodos pēkšņi, kā pamostas no nelāga sapņa. Biju samulsis un sākumā nekā nesapratu.

Tumsa laukā šņāca. Pūta vad lija? Vai vējš, sazvērējies ar lietu, gribēja satraukt nakti, padarīt to nemierīgu līdz pašam rītam?

Kad pārnācu no jūras, no selgas zvejas, vēl bija liela diena. Un tagad man uzmācās nejēdzīga sajūta, it kā vējš, kas laikam bija sacēlies pašā pievakarē, uzdzinis tumsu daudz ātrāk nekā citās dienās.

Patiesībā es biju ilgi gulējis, kaut nejutos ne īsti izgulējies, ne atspirdzis. Smeldza karā ievainotā kāja, sūrstēja delnas, un es paširo-niski nodomāju,.ka jūra nav rakstāmgalds un zvejas rīki — kaut kāda pildāmspalva.

Vende bija kaut kur izgājis.

Sāku šķirstīt, kārtot savas vasaras piezīmes, taču man neveicās. Atmiņā nāca laika gaitā asumu zaudējušas, bet vēl neaizmirstas atceres.

... Mēs, trīs puiši, gājām kā pusdaļnieki katrs pie sava zvejnieku saimnieka. Pavasarī un rudenī, reņģu laikā, tikāmies reti. Kad viens devās pie laivas, otrs vēl nebija pārnācis. Māte, kas dzīvoja pie mums, bija vienmēr nomodā, un, kad viņa gulēja, — nezinu. Pēc diennakts, k<as pagāja pie vinčas un airiem, miegam dažreiz atlika pāris stundu, ne vairāk. Bet mātei, man nepieskaroties, vajadzēja tikai skaļāk pateikt: celies, ir laiks, un es tūdaļ biju kājās. Pirms brokastīm bija jātiek galā ar zābakiem, kuri tecēja kā siets. Lai at-rotītu garos ādas stulmus, kas bija vienos ielāpos un pārvērtušies sakaltušā darvā, pirkstiem vai nagi atlūza. Un tad es sakostiem zobiem nolādēju skopās atpūtas stundas, ienīsto jūru un savu paputējušo saimnieku, kas vilcinājās pasūtīt kurpniekam jaunus zābakus. Pie laivas aklā tumsā mani gaidīja tikpat īgni, nerunīgi vīri. Bet, kad sēdāmies kārbā, lai mestu lomu, duļļi krakšķēja, airi — lūza...

Pārnāca Vende. Un tikai tad — ak sasodīts! — atcerējos, ka šodien Vēju salā atklāj jaunu klubu, pareizāk sakot, kultūras namu. Ar pārmetumu paskatījos uz Vendi.

— Kāpēc nepamodināji?

Mans saimnieks bija tāds kā domīgs un nevērīgi izmeta.

— Tur iztiks bez mums, večiem . ..

«Paklausies likai,» es nodomāju, «cik sen, ka viņš lielījās ar otro jaunību, bet tagad ar mieru pāriet veču kārtā, pie viena ieskaitot tur arī mani. Nu, jupis ar viņu! Ja tam sagribējies tēlot domātāju, lai klusē.»

Tomēr pavisam klusēt Vende negribēja, viņš izstāstīja, pie tam ne bez lepnuma, kā iekārtots klubs.

- Ar bufeti? — es nejauši iejautājos.

— Nē, ar ēdnīcu.

— Noenkurosities...

— Par «Enkuru» arī nosaucām.

— Ko? Ēdnīcu?

— Tad ne jau! Pašu klubu.

Es mazliet saviebos. Vende to pamanīja un sataisīja tādu seju, it kā viņam būtu aizskartas vissvētākās jūtas. Pēc laiciņa viņš teica:

— Tev, zināms, mūsu vārdi nepatīk, tie tev liekas par rupjiem. Ko tur teikt! Dzejnieks.

Tas nebija nekas jauns, im es to dzirdēju ne pirmoreiz. Katru, kam bija kāda saskare ar presi vai grāmatām, Vende sauca par dzejnieku, ielikdams šajā vārdā zināmu devu ironijas. Tā reiz viņš man teica: «Vakar runāju ar īstu dzejnieku.» Vēlāk noskaidrojās, ka tas bijis rajona laikraksta korespondents, cilvēks (es viņu pazinu), kas savā mūžā ne tikai nebija uzrakstījis dzejā ne rindu, bet dzejoļus pat nelasīja. Arī es biju dzejnieks, reizēm pēdiņās, reizēm bez tām, skatoties kāds Vendem bija noskaņojums.

Pašreiz, kā liekas, viņam prāts uz runām nenesās. Bet, apsēdies gultā, viņš man negaidot teica:

— Vai gribi dzirdēt vienu patiesi dzejisku stāstu? Tam būs ari sakars ar mūsu jauno klubu.

Tā kā esmu kārs uz visādiem nostāstiem, tad tūlīt piekritu, jo zināju, ka to dzejiskumu, kā parasts, Vende piekabināja izteiksmes pēc.

Te, lūk, viņa stāsts.

Kūmiņa kunga skaistajā parkā

— Pusaudža gados dzīvoju kaimiņu ciemā, kas bija apkārtnes centrs ar saviem brīvprātīgajiem ugunsdzēsējiem, kurus mēs, zēni, saucām vienkārši par brīvprātīgajiem. Tam bija savs pamats.

Šajā uguns apkarotāju komandā nebija neviena zvejnieka, ja par tādu neuzskata Kūmiņu; tā sastāvēja no kokzāģētavas meistariem, aptiekas un bodu īpašniekiem, no dzirnavnieka un viņa zeļļiem, vārdu sakot, no zvejniekiem neradnieciskiem elementiem. Daudzu iemeslu dēļ attiecības starp mums nebija no sirsnīgajām. Nodaļā pastāvēja tāda kā pusmilitāra kārtība, pa reizei notika arī parādes, ierindas apmācības, un, kas tajās noskatījās, tie plīsa no smiekliem. Kūmiņš, izbijis feldfēbelis, bija viņu komandieris un nēsāja uz piedurknes lielu nulli. Tā, piemēram, izvezdams no pagalma dūšīgos sarkanā gaiļa karavīrus, Kū miņš uzsauca sievai: «Ē-e, vecā, novāc lopu sili, lai nemētājas pa kājām!» — un pēc tam deva komandu: «Ar labo plecu uz priekšu, gar Hertviga fabrika stūri, soļos — marš!»

Neatceros neviena gadījuma, kad viņi būtu nodzēsuši kādu ugunsgrēku, jo, trauksmei, tā paša Hertviga fabrikas svilpei, atskanot, Kūmiņa viri devās nevis uz depo, bet katrs uz savu māju, lai pārģērbtos formā. Zvērojošās ķiverēs, apkārušies striķu buntēm, cirvjiem, kapļiem un velns zina kādiem vēl rīkiem, tie ieradās nelaimes vietā, kad uguns bija pilnā spēkā, bet citreiz, kad mājas vai šķūņa vietā rēgojās tikai pelnu kaudze.

Citi gaudās un kurnēja, citi — rādīja zobus, raugoties pēc tā, kuri bija cietēji, kuri — vienkāršu skatītāju lomā.

Sevišķi satraukti cieminieki bija pēc tam, kad Grigorijam, baznīcas zvaniķim, nosvila būda, bet pats Griška dimdināja tornī tik izmisīgi, it kā ar zvana palīdzību gribētu kapsētā sacelt kājās visus miroņus.

Labi atminos, kā tas notika. Nācām pavēlu no jūras, un viens no mums, pamanījis virs baznīcas blāzmu, iesaucās: «Deg!» Skrējām turp un notikuma vietā ieradāmies reizē ar Kūmiņa vīriem, kuri visi bez izņēmuma bija krietnā dūšā.

Būda stāvēja liesmās. Sievas strādāja ar spaiņiem.

Griška zvanīja.

Tad sāka rīkoties likumīgie ugunsvīri, vispirms izdzenādami pūli, arī tos, kas pašu spēkiem centās apslāpēt uguni. Pavēlēm un komandām jaucoties (katrs uzskatīja par pienākumu otru izrīkot), uz upi aizdrāzās divriči ar šļūteni. Bet, ak vai! Pēc laiciņa divriči, puiku bara pavadīti, lēkādami joņoja atpakaļ, jo izrādījās, ka šļūtene bija par īsu un upi nesniedza. Nu sāka meklēt tuvākās akas, tas arī nenotika bez starpgadījumiem. Laiks pieturējās sauss, akas bija pusizžuvušas, un ar ūdeni vajadzēja apieties taupīgi. Bet šļūtenes vīrs, pavērsies pret liesmu jūru, līdz pleciem nolaistu ķiveres ādu gaidīja, kad no šļūtenes parādīsies glābēja strūkla.

Griška, nelaimes apdullināts, vēl zvanīja.

Beidzot! Puikas svilpa kā bez prāta. Vīrs, kas gaidīja ūdeni, izslējās. No šļūtenes izšāvās sīka, ar dubļiem jaukta, šņācoša strūkliņa. Ugunī krita pirmās lāses. Bet, kamēr strūkla pamazām pieauga, bija jau par vēlu. īsi sakot, ugunsgrēks kā parasti: pēc pusnakts brīvprātīgie, dzirkstīm un pelniem jūkot, ar ķekšiem apgāza līdz pamatiem nodegušās Griškas būdas skursteni.

Nelaime veco vīru piemeklēja sestdienā, tas ir, tanī dienā, kad ciema brīvprātīgie ugunsdzēsēji atradās zaļumballē ...

Mans stāsts tuvojas beigām, kaut, patiesību sakot, te tas tikai sākas. Nu tad klausies, nesnaud.

No maija vidus līdz pašam septembra mēnesim ciemā no katra stūra raudzījās ar rokņ rakstītas, vēja apdriskātas afišas, kas vēstīja Kūmiņa k-ga skaistajā parkā zaļumballi pie pilnas bufetes un nepārtrauktas ragu mūzikas. Kūmiņam, ugunsdzēsēju priekšniekam, parks laikam ienesa diezgan smuku naudiņu, tāpēc es tevi gribu ar šo Ēdenes dārzu mazliet iepazīstināt.

Līdz sestdienai, balles dienai, tur ganījās Kūmiņa lopi — govis, aitas un drūms vērsis. Pēc tam kāda no mājas meitām pievāca atkritumus, mazliet visu uzposa. Taču ar dzeloņdrātīm apvilktais laukums ar trim četrām priedēm un tikpat bērziem no tā skaistāks nekļuva. Vientieši, kas noticēja afišām un ieradās no citurienes, vēlāk, apavus tīrīdami, lādēja Kūmiņu vai no panckām laukā. Bet Kūmiņš ietiepīgi palika pie sava, tas ir, sauca lopu aploku par skaisto parku.

Tāda stūrgalvība sāka mūs, puišus, kaitināt. Stāvokli vēl saasināja tas, ka, neraugoties uz ieejas biļetēm, mēs par šo Ēdeni negribējām maksāt ne graša. Citiem vārdiem, iemeslu netrūka. Nolēmām brīvprātīgajiem atspēlēties, bet kā, to nezinājām. Punktu mūsu nodomam pielika viņi paši.

Ciemā valdīja nāvīga garlaicība, no kuras varēja nobeigties, un šīs ballītes savā ziņā bija vienīgā izklaidēšanās. Un tā reiz atkal salasījāmies un devāmies uz tālu izslavēto, skaisto parku. Krēsloja. Bijām prāvs pulciņš.

Balle, kā saka, bija sasniegusi kulmināciju. Pūtēji, tas ir, ragu orķestris, viņiem, nav vār-

dam vietas, bija pirmšķirīgs. Apkārtējie ciemi -nieki neaizvēra acis līdz rītam. Ar to tad ari sākās.

Lieta tāda, ka viens no mūsējiem, Nabas Janka, īstajā vārdā Jānis Naba, ieradās ar krietnu novēlošanos un krietni iemetis. Viņu, ko visi pazina kā uzstājīgu puisi, kārtībnieki atteicās ielaist. Vārds pa vārdam, un drīz tie paši jau atradās aiz dzeloņdrātīm. Izcēlās vispārējs apjukums, un balle draudēja izjukt.

Bet radzinieki tikai pūta. Orķestri nevajadzēja aiztikt, bet ne tā domāja mūsu Naba. Viņš un vēl daži uzgāja uz dēļu paaugstinājuma, iebļāvās: «Deg!» — un palīdzēja muzikantiem atbrīvoties no taurēm. Pēc laiciņa paaugstinājums bija tukšs, it kā to būtu noslaucījis vējš.

Vende nokremšļojās un apklusa.

— Vai ar to beidzās? — es noprasīju.

Beidzās mazliet citādāk. Vēl ausmā mūsējie trenkāja ugunsdzēsējus pa kāpām, ka smiltis

griezās. Starp mums cietēju nebija, ja atskaita Janku, kuram viena acs bija palīdusi zem pieres. Viņš laikam bija dabūjis spērienu ar kādu pūšamo instrumentu.

— Un sekas?

— Vai nu bez tām, bet kas nu to tagad grib atcerēties;

— Es nesaprotu, — kāds tavam stāstam sakars ar klubu?

Vende iepleta acis.

— Sakars? Vai tu domā Kūmiņa parku salīdzināt ar mūsu klubu!

— To es negribēju.

— Nu tāpēc. Un ļaudis? Tie tagad arī citas markas, — viņš mani pamācīja.

Bija jau stipri vēls, un vienojāmies, ka jāliekas uz auss, jo mazā gaismiņā mums jādodas jūrā.

JAUNAIS PRIEKŠSĒDĒTĀJS

Pirms gada Vēju salā sāka strādāt jauns priekšsēdētājs. Vecais, kas vadīja arteli kopš tā dibināšanas, aizgāja atpūtā. Kā vadītājs un cilvēks viņš nebija slikts, bet viņu mocīja ielaista slimība, kas arvien biežāk atrāva no pienākumiem, un viņš nolēma atdot posteni citam.

Sāka domāt, kuru nu izvirzīt viņa vietā. Un te atklājās, ka šī problēma nav tik vienkārša. Izraudzītie kandidāti, dažādi aizbildinādamies, no piedāvātā posteņa atteicās. Vienam tādās lietās trūka zināšanu, otram — organizatora dāvanu, bet kāds cits baidījās atbildības. Var jau būt, ka tiem katram bija daļa taisnības, bet piemērotu kandidātu tomēr vajadzēja atrast.

Tuvojās pārskata un vēlēšanu sapulce, un partijas organizācijas pārstāvis ieradās ar šo jautājumu rajona komitejā. Viņš runāja ar pirmo sekretāru, kuram zvejnieki nebija sveši.

Uzklausījis ciema komunistu, sekretārs atbildēja:

Ar kolhoza saimniecību, kolektīvo darbu un jauno tehniku jūs tiekat galā labi, bet cilvēkus, kuri spētu vadīt arteli, neesat izaudzinājuši. Tas ir slikti! Jeb vai tu varbūt man uzrādīsi tādu akadēmiju, vismaz skolu, kur speciāli gatavo ministrus, direktorus, priekšsēdētājus un tā tālāk? Ko, nevari? Es arī nevaru. Līdzīga skola, protams, ir, bet to sauc par sabiedriskās dzīves skolu. Drīz pienāks laiks, kad katram vairāk vai mazāk būs jāprot vadīt un organizēt, tāpēc cilvēki jāmāca nevairīties pienākuma, nebaidīties atbildības. Jāmācās ne vien saimniekot, bet arī vadīt.

... Sapulces priekšvakarā Vēju salā parādījās jauns, vidēja auguma puisis. Priekšsēdētājam un partijas organizācijas sekretāram viņš teica, ka to sūtījusi rajona komiteja. Abi tūlīt saprata, ka viņš — ieteiktā kandidatūra. Kad viņi bija stundu parunājuši, priekšsēdētājs Venterzuti, puisi ar savādo uzvārdu, pagaidām novietoja ciema viesnīcā.

Dienu vēlāk klubs rūca kā jūra. Sapulce, pārrunājusi arteļa darbu, apspriedusi panākumus, stājās pie vēlēšanām. Zvejnieki zālē acīm meklēja Venterzuti, kas bija izvirzīts priekšsēdētāja amatam. No visām malām sauca:

— Kur šis slēpjas?

— Lai parādās tautai...

— Un lai pastāsta par sevi.

— Lūgtin lūdzam!...

Venterzutis piecēlās un nesteigdamies panācās priekšā, mierīgi uzlūkodams zvejniekus. Likās, steiga vispār nav viņa dabā, bet saucieni un piezīmes to nevar samulsināt. Viņam varēja būt ap divdesmit pieci, kaut pēc sejas tas izskatījās par saviem gadiem jaunāks, — bārda uz vaigiem pa īstam tikai aizmetās.

Sapulces mudināts, Venterzutis taisījās pastāstīt kaut ko par sevi, bet nekas prātīgs neiznāca. Viņš runāja tik skopi un saraustīti, it kā tīši gribēdams pierādīt, ka oratoru tribīne nav viņa vieta. Priekšsēdētājs jau sāka bažīties, ka tikai zvejnieki viņu neizbalso. Preci no labās puses viņš, kā saka, neprata parādīt.

Palīgā nāca partijas organizācijas sekretārs, izlikdams Venterzuša biogrāfiju kā uz delnas. Tā ciema forumu apmierināja, jo vairāk

tāpēc, ka ieteiktais priekšsēdētājs nāca no jūrmalniekiem.

Stājies posteni, Venterzutis, liekas, nekādus kalnus pārnest nedomāja. Bet zvejnieki drīz ievēroja, ka jaunajam priekšsēdētājam ir manīgas acis, labai ožai līdzīga nojauda. Viņš bieži uzturējās puišu vidū, starp zvejniekiem, kuriem uz virslūpas dīga pirmās ūsu spalviņas.

Reiz viņš Vendes Indulim noprasīja:

— Kāpēc jūs neķerat nēģus? Tie ieskaitīti vērtīgajās zivīs.

— Nēģus? — Indulis izbrīnījās. — Kur tos ķert?

— Kaimiņu ciema upē.

— Tai upē nēģu droši vien nav. Ja būtu, vai tad mūsu bārdas šos laistu garām.

Bet Venterzutis turpināja:

— Un darba tur pavisam maz, tikai jāpārmet upītei laipas. Tačus, cik uziet, no kārkliem sapīs veči, kuri neiet jūrā. Nēģu zvejā kopš Mozus laikiem nekas nav mainījies.

Indulis uz šo negaidīto ierosinājumu raudzījās neuzticīgi, bet Venterzutim viss iepriekš bija izplānots, viņš lūkojās uz pasākumu tā, it kā atliktu tikai izrīkot.

Pašreiz bija iestājies pats īstais nēģu laiks.

Pievakarē Indulis ar Venterzuli aizgāja pie upes. Izraudzījuši piemērotu vietu, viņi pārstiepa pār straumi vecu reņģu tīklu. No rīta, kad Indulis ar tēvu pārnāca no jūras, abi gāja izlūkot. Un tavu brīnumu. Tīklu izceļot, linu-

mā vielu vietām locījās pa nēģim. Puse no tiem iekrita atpakaļ upē, pārējos Venterzutis sabāza pa kabatām.

— Tagad tici? — viņš jautāja Indulim.

— Ne visai. Kas tev dažu cērmju dēļ ies ķēpāties.

Priekšsēdētājs bez trokšņa uzmeklēja starp vecajiem zvejniekiem vīrus, kam bija sajēga par tačiem, un pie viena no tiem uzzināja, ka kādreiz te tiešām ķerti nēģi, tad šis zivis it kā izzudušas un neviens par tām vairs nav interesējies.

Nedēļas divas pēc šī atklājuma upe bija nosprostota tačiem, kas iekārtoti ne sliktāk kā kaut kur pie Doles vai Gaujas.

Tači nepārlūkoti nostāvēja trīs dienas. Bet ceturtajā Venterzutis sauca atkal Induli talkā.

— Deviņi pērkoni! — jaunais Vende rūca, kad tači bija pārcilāti.

Lomu ciemā nosvēra: viņi bija nozvejojuši vairāk nekā simt kilogramu labu nēģu.

Fabrika tūlīt stājās pie jauna ceha iekārtošanas, jo, ceļot to, par nēģiem nebija domāts.

Indulis staigāja kā apmāts, arī Venterzutim bija piesities neliels satraukums. Kad tas pārgāja, viņš Indulim teica:

— Paliec pie tačiem par brigadieri. Viss rudens priekšā, un es domāju, ka pasākums jāpaplašina. Par to gribēju runāt ar tevi agrāk, taču toreiz tu vēl šaubījies. Bet, ja cilvēks nav skaidrībā un pats sev neuzticas, tad tādu neder priekšgalā likt. Tu padomā labi.

Tagad katru rītu no tačiem izbēra tikpat daudz nēģu, cik pirmoreiz pa trim dienām kopā. Pārstrādāšanai tos pagaidām sūtīja uz attālo zivju kombinātu.

Jaunais priekšsēdētājs ieguva autoritāti ari starp fabrikas darbiniekiem un speciālistiem. Viņš bieži bija klāt pie zivju nodošanas.

Nebija ko slēpt, ka starp fabrikas ļaudīm un zvejniekiem dažreiz notika sīvi ķīviņi par to, kādā šķirā ieskaitīt pārvestās zivis. Taisnība ne vienmēr bija zvejnieku pusē. Kādreiz, iejaucies tādā strīdā, Venterzutis vienam no kuģu kapteiņiem jautāja:

— Padomā labi, vai tava sieva būtu ar mieru izdot par sliktiem produktiem tavus sūri pelnītos rubļus? Droši vien ne. Bet, ja fabrika par sliktām zivīm tev samaksās kā par labām, tad tās kā tādas jālaiž tirgū. Patērētāji tādai mantai ies garām.

Kapteinis, sevi apvaldījis, izlīdzējās ar joku, viņš smiedamies izsaucās:

— Vai tu redz, kas asaris par kungu? Negrib tārpu ēst!

— Rāms, tad rāms, bet kur tā neatlaidība!

— Lai panāktu savu, viņš gatavs zobiem sagrauzt akmeni.

Tā par jauno priekšsēdētāju runāja vējsa-lieši.

Kantorī Venterzuti varēja satikt reti. Bija dienas, kad viņu nepārtraukti meklēja pa tālruni. Darbinieki atbildēja vienu un to pašu: izgājis. Kur? Nezinām. Kad atgriezīsies? Grūti

pateikt. Citi zvanīja vairākas reizes un dažādā laikā. Saņēmuši to pašu atbildi, lādējās. Ne visi gribēja kārtot lietas un vajadzības ar darbiniekiem.

Kad viss ritēja bez aizķeršanās un nekas nestājās ceļā, jaunais priekšsēdētājs jutās tāds kā saguris un miegains, gandrīz vai slims. Tad viņš staigāja pa ostu un jūrmalu, it kā meklēdams jaunu uzbrukuma objektu, kas tam atdotu spēku, izraisītu enerģijas pieplūdumu.

Tāds objekts ilgi nebija jāmeklē.

Gar Vēju salu gāja zušu migrācijas ceļš, ko šķērsoja seklie murdi. Zušu nebija sevišķi daudz, un tas lika priekšsēdētājam domāt, ka te kaut kas nav kārtībā. Bet šī lieta nebija tik vienkārša kā ar nēģiem. Iepriekš vajadzēja šo to noskaidrot.

Venterzutis sēdās nelielā motorlaivā un brauca pāri jūras šaurumam uz igauņu salām. Viņš atgriezās pēc divi dienām, trešās dienas pievakarē, izmircis un izsālies. Šauruma vidū to bija pārsteidzis vējš.

Paklīda valodas par jaunu murdu projektiem, ko Venterzutis atvedis no igauņu zvejniekiem. Murdu brigādes brigadieris ar spēku izsita gaisā dūri.

— Nu pūtis!

Bez vēja neiztika, bet vētrā tas nepārgāja. Zušu zvejas pārkārtošanai priekšsēdētājam bija arteļa valdes atbalsts. Bet tas bija par maz, pasākumā vajadzēja ieinteresēt un iesaistīt'pašus zvejniekus. Venterzutis teica,

ka vējsaliesu spailes stāvot uz galvenā migrācijas ceļa, taču, spriežot pēc nozvejas, viņi palaižot okeānā milzumu vērtīgo zivju. Viņš izskaidroja, kā zušu zveja noorganizēta igauņu salās, piemetinādams:

— Mūsu lomiņus ar viņu smēlieniem nevar salīdzināt. Dažu desmit kilogramu dēļ igauņi neiet nemaz jūrā, saka, tas nav zvejnieku darba vērts.

Igauņu zvejnieku cildināšana, kas pašus atstāja ēnā, brigādes vīriem diez kā nebija pa prātam. Jūrā viņi satikās ar kaimiņiem katru dienu, un kā nu kuro reizi vienai vai otrai grupai bija veicies. Tātad, kuri no zvejniekiem ir veiksmīgāki un attapīgāki, tas vēl bija jautājums.

— Un ko tu pēc savas zinātniskās ekskursijas mums ieteic? — brigadieris nopietnu seju jautāja.

Venterzutis piezobojumu atstāja neievērotu.

— Ko iesaku? Sekot igauņu piemēram.

— Atkal igauņi!

— Vai mums galvas nav uz pleciem?

— Ir. Bet par maz tās nodarbinām.

— Runā skaidri, nevelc garumā! — briga dieris pameta acis rokas pulkstenī.

— Līdz bufetes slēgšanai paspēsim ...

Priekšsēdētājs sīki izklāstīja plānu, nobeigumā sacīdams, ka seklie murdi jāpārvieto pie bākas garā sēkļa, bet selgai ziemā jātaisa jauni, dziļumam piemēroti murdi. Jaunajai spailei jānoslēdz dzelmes vārti, jo zuši, ko aiz-

laižam okeānā, mums zuduši uz visiem laikiem.

Brigadieris atspērās kā buks pie jauniem vārtiem. Stiepdams vārdus, viņš atteica:

— Pie bākas vēl nav zvejots. Sēkļa garajai mēlei gulstas virsu visi vēji, tur vienmēr mutuļo kā katlā. Kura zivs tādā ellē līdīs? Un, kamēr pārvedīsim divdesmit murdus, pienāks ziema un sals. Stiep tad tos atkal krastā. Pārdomā vēl, priekšsēdētāj!

Kaut Venterzutis Vēju salā dzīvoja neilgi, viņš šo brigadieri bija jau ievērojis. Kas šai cilvēkā, kurš vairs nebija jaunais, varēja sēdēt: kaut kāda stūraina spītība vai vecais raugs? Lai aizstāvētu iegulēto ligzdu, ko tik viņš nepiesauca par lieciniekiem: i vējus un straumes, i ziemu un salu, it kā zvejot iespējams vienīgi tad, ja to visu novērstu. Cits viņa, Venterzuša, vietā droši vien iekaistu, sarunātu asumus, bet viņš, balsi nepacēlis, atbildēja:

Nav zvejots. Ir daudz vietu, kur vēl nav zvejots. Bet tas nenozīmē, ka tur nav zivju. Vēji... Vai šeit murdi guļ kā dieva ausī? Un savādi no brigadiera dzirdēt, ka murdu pārvietošanai vajadzīgs vairāk nekā mēnesis laika. Tie jau nav stāvvadi!

Brigadieris bija izgāzies, to viņš juta arī pats, taču no sava iesīkstējušā uzskata neatkāpās.

Zušu pārceļošana gāja uz beigām, tāpēc pie bākas sēkļa no visiem seklajiem murdiem izmēģinājuma pēc novietoja tikai dažus. Līdz ziemai tie artelim nekā neienesa, un murdu

brigadieris staigāja kā uzvarētājs, izaicinoši skatīdamies uz Venterzuti.

Viņš priecājās par agru.

Bet brigadieris tomēr palika ciets rieksts. Reiz sarunā viņš izteicās, ka priekšsēdētāja projekti neesot to pūļu vērti, jo vērtīgās, retās zivis zemu apmaksā. Viņam bija zināma taisnība, taču Venterzutiis iesāka ne no tā gala.

— Tu visam pieej ar kapeikas aršīnu. Vai tu zini, kāda darba apmaksas kārtība ir rūpniecībā? Ja, teiksim, fabrikā stājas ierindā jauna mašīna, kas paāfrina produkcijas izlaidi, strādniekiem pārskata apmaksas normas. Bet pie mums, zvejniekiem, nekā tamlīdzīga. Kopš kolhozu dibināšanas zvejnieki diendienā saņem jaunus zvejas rīkus, bet zivju apmaksa ne reizi nav pazemināta. Dažām sugām, kā tiem pašiem zušiem, maksu arvien pat paaugstina. Tu padomā labi.

Tai nedēļā vecā Vcndes posms pameta vētrā desmit brētliņu tīklus, no itiem neatrada ne skrandas. Tik īgnu Kristaba dēls priekšsēdētāju nebija vēl redzējis. Lamāties viņš nelamājās, bet atcerējās, ko par vecajiem laikiem stāstījis (tēvs.

Viens brētliņu tīkls toreiz maksājis simt latu. Nolikt tos skaidrā uz tīklu tirgotāja galda reti kāds bijis spējīgs, itāpēc tīkli pirkti pret vekseli. Tādu tīklu tad saudzēja un sargāja vairāk nekā bērnu, kā paša dzīvību. Jeda, kas pa nakti palika jūrā, nedeva mieru. Miegs bija caurs. Un, tiklīdz priedēs vai skurstenī sadzir-

dēja aizdomīgu troksni, vīrs bija kājās, skrēja vienās apakšbiksēs laukā uzmanīt laiku. Kad uzbruka nebalta diena un nebija ar ko spaili nomaksāt, no kā dzīvot, vekseli protestēja, un iedzīve nokļuva zem ūtrupes āmura. Un cik zvejnieku, kas vētrā glāba savus tīklus, nenoslīka? Viņus nesaskaitīt!

— Jūs neviens vētrā nedzen, pat neizlaiž no ostas, — priekšsēdētājs teica. — Bet arteļa īpašumu vajag saudzēt. Jā, saudzēt!

Pavasara zvejai sākoties, Venterzuti allaž redzēja kopā ar zivju apstrādāšanas fabrikas direktoru. Zvejnieku veiksmes vai neveiksmes vienādi skāra kā arteli, tā fabriku. Viņu pārrunas direktora kabinetā bieži pārtrauca tālrunis, un kādu dienu Venterzutis ieklausījās vienā sarunā.

Zvanīja rajona pilsētas apgādes bāzes priekšnieks, ļoti neatlaidīgs, uzstājīgs vīrs, pieprasīdams fabrikai ķilavas, zušus, sīgas, — vārdu sakot, vērtīgākās no vērtīgajām zivīm. Direktors atbildēja, ka sagādnieks nepareizi informēts. Ķilavu pašreiz vispār nebija, bet nelielo rezerves fondu nevarēja aiztikt, nebija arī zušu un sīgu. To vietā viņš piedāvāja šprotes. Bāzes priekšnieks bija neapmierināts, norūca, ka šprotu dēļ neesot vērts dzīt mašīnu.

— Piesoli viņam reņģes, — Venterzutis iestarpināja.

— Apgādnieks saka, — reņģēm neesot pieprasījuma, — direktors pēc brīža atbildēja.

Ko darīt? Kāds mazums būs jāpaķer no tā paša fonda... Jāizpalīdz.

— Nedod!

— Kāpēc?

Venterzutis piecēlās un izgāja. Pēc laiciņa viņš bija atpakaļ un nolika direktoram priekšā avīzes izgriezumu.

MĒS ARĪ ĒDAM ZIVIS!

Manas dzīves vietas tuvumā ir četri pārtikas veikali. Tie ir pilni ar visdažādākajām manītām, taču trūkst vienas visu kārotas un bieži pieprasītas preces — zivju. Vai tad mums pēc zivīm jābrauc uz Rīgu? Mēs neprasām ne lašus, ne līņus, ne zušus, bet to pašu reņģīti — svaigu, sālītu vai žāvētu. Vai patiešām mūsu zvejnieki jau kļuvuši tik bagāti un slinki, ka nevīžo vairs izbraukt jūrā?

Lūdzam parūpēties, lai attiecīgās iestādes šo jautājumu noskaidro un nokārto. Arī mēs ēdam zivis!

— Saprati? — Venterzutis jautāja.

— Mjā . .. - direktors novilka!

Pagāja vasara, un sākās agrais rudens.

Jaunie, ziemā gatavotie zušu murdi stāvēja īstajā vietā, to tagad atzina arī brigadieris.

Venterzuti vilka pie sevis jūras šaurums starp divu republiku krastiem, kurus apdzīvoja stipri zvejnieki. Šaurums starp līci un

lielo jūru bija kā vārti, pa kuriem noritēja neredzama kustība. Bet pa kādu ceļu nāca uz upēm laši un taimiņi, ko cieminieki nekad nebija zvejojuši? ...

Stāsts šai vieta nebeidzas. Tas turpinās, ka turpinās dzīve Vēju salā.

EKSPLOZIJA

Salas akmeņainā piekraste, kas pirms pusstundas vēl šķīda un putoja, izdzisa apvārsnī. Pār jūru sabiezēja krēsla, ātri pārvērzdamās melnā novembra naktī. Pūta dzestrs un mitrs, no divi līdz trīs balles stiprs rietumu vējš.

Uz kuģa klāja šķiroja lomu. Aukstumā pietūkušām, salkanām rokām zvejnieki atlasīja salakas no reņģēm, no paretajām brētliņām un jūras vērsīšiem, mezdami šīs zivis atsevišķās kastēs. Suņa darbs! Bet ko darīt — tīru reņģi nekur nevarēja atrast.

Un šis nomaļais zvejas rajons, kur zivis uzturējās biezāk, arī bija labais. Vienā nedēļā vien te nodriskāja trīs traļus. No jūras dziļumiem pie borta parādījās sen noslīkušo kuģu vraku gabali, rūsu saēsti enkuri, dīvaini izliektas koku: saknes un diezin kas vēl. Ieraudzījis tādu bagātību, traļmeistiars saķēra galvu rokām.

Zivis bija izšķirotas un novietotas tilpnē,

vads atkal nolaists jūrā, un traļmeistars teica kapteinim:

— Būtu prātīgāk, ja mēs no šīs kapsētas turētos tālāk.

— Bet kur?

— Vienalga, tikai tālāk no šiem līķiem, prom no dzelmes miroņiem!

Kuģa matrozis, jauns puisis ar sena jūras laupītāja bārdu, iesmējās kā kutināts.

— Kāst pa tukšu arī nav jēgas, bet blēdīties mums nepiedien, — kapteinis atteica un pastāstīja, ko nostrādājis kāds no kaimiņu arteļa kuģiem.

Šo gadījumu citi vēl nezināja. Kuģa komandai gājis augsti. Kā diena, tā līdz trīs itonnām brētliņu uz svariem. Ja pa starpu itām bija reņģu bērnu piejaukums, to uzskatīja par tīro sīkumu. Vīri berzēja rokas, noņēmēji — tāpat. Plāns pildīt pildījās ir vieniem, ir otriem.

Pirmajā laikā komandas panākumi sevišķi neuzkrita, jo kuģis tralēja visu acu priekšā, un laimi vai veiksmi, sauc to, kā gribi, pagaidām zvejā vēl nevar noliegt.

Bet kā tiem ar brētliņām bija sācies, tā ar brētliņām arī beidzās. Inspekcijas vīri sāka ņurdēt: mazuļu procents dažreiz tālu pārsniedza atļauto normu. Zivis konfiscēja, komandu sodīja ar naudas sodu. Taču šiem laimesbēr-niem tas kā pīlei ūdens. Reiz vadzis tomēr * lūza, inspektors uzskrēja tiem kaklā taisni tai brīdī, kad cēla laukā trali. Un kas atklājās? Āmī sputņiks! Lai tiktu pie brētliņām, viņu

traļmeistars, neko citu nebija varējis izgudrot kā izpolstēt āmi ar dubultu linumu. Arī racio-nalizators.

Bārdainais matrozis pašūpoja galvu, — ko smieties te nebija, un viņš aizgāja uz kubriku lasīt iesākto romānu par «Septiņiem brāļiem».

Traļmeistars mēģināja savu iekritušo biedru aizstāvēt, viņš teica:

— Ja desmit milimetru linums atļauts, tad tiklu audējiem jāgādā, lai tādi tīkli būtu uz kuģiem. Bet notiek ačgārni. Zivis ir, tiklu trūkst. Tāpēc šo to sāk izgudrot paši . . .

— Nu, ar tādiem izgudrojumiem laurus neplūksi. Tu runā kā vienas dienas saimnieks, tas neder, — kapteinis noteica. — Jākāpj uz papēžiem tiem pašiem tīklu apgādātājiem.

Traļmeistars aizgāja atlikties kojā, jo priekšā bija gara novembra nakts. Kapteinis palika uz klāja viens. Viņu zināmā stundā vajadzēja nomainīt vietniekam.

Bet traļmeistars nepaguva noaut zābakus, kad komandu sauca augšā.

— Kas nu atkal! — viņš dusmīgi rūca, stīvēdams kājās slapjām zvīņām aplipušos stul-meņus. — Eli, gaidi tik izlienam virs ūdens ja ne pašu Neptūnu ar dakšām, tad kāda sasodīta divmastnieka stūres būdu uz nogalvo-šanu!

Matrozis iekampa pirkstus bārdā, pa neapaugušo sejas daļu tam klīda aizturēti smiekli. Viņš pameta grāmatu tai vietā, kur brāļi, izkāvušies ar Toukolas puišiem, atgriežas mā-

jup svārku stērbelēm un tukšām maizes kulēm notītām galvām.

Laukā tumsa, vējš un ūdens šļaksti. Apkārt nevienas uguntiņas. Debesis nosegtas blīviem mākoņiem.

Kapteinis nosēcās:

— Velkam kaut ko smagu. Troses tā nostieptas, it kā tur jūrā būtu nevis tralis, bet noenkurots kuģis.

— Kur nu te bez tā! — traļmeistars iesprauda. — Un tā vien raugies, ka neizcel kāda admirāļa salona iekārtu . . .

Matrozis aiz smiekliem iestenējās un saķēra vēderu. Viņš vairs nevarēja.

— Liek uz vinču!

— Pag, rādās, ka spruka . ..

— Vienalga varbūt saglābsim spaili. Izcelt!

Trose tinās nevienādi, brīžiem nostiepdamās,

brīžiem atlaizdamās, līdz beidzot kļuva gluži vaļīga. Ziņkāre un satraukums, kas no sākuma pārņēma komandu, atslāba. Matrozis, vīlies cerībās piedzīvot kaut ko neparastu, atgāja no borta un sāka regulēt uz spoles tinumus.

Loms bija iznerrots.

Bet, kad no troses dziļumā atlika ap simt metru, tā vēlreiz īsi aizmetās, it kā trūkdama lēca. Nograndu drausmīgs sprādziens, tik blīvs un plosošs, ka vējš ilgi nespēja izkliest pār jūru grāviena skaņas.

Kuģi sagrieza un sašķieba kā skaidu, kas nokļuvusi/viļņu varā, un likās, — ito apraks ūdens vērpetes. Kad tālu nodunēja sprādziena atbalsis, iestājās klusums, — nedzirdēja ne vēju, ne ūdens troksni. Jūra uz bridi atgādināja kapsētu.

Komanda bija apdullusi un zaudējusi valodu. Kuģis, neviena nevadīts, valstījās viļņos.

Kapteinis pūlējās koncentrēties, aptvert, kas īsti noticis, bet tas viņam diez kā neizdevās. No mašīnu lūkas, galvas izbāzuši, platām, izbiedētām acīm raudzījās mehāniķis un motorists, it kā jautādami: kur esam iekļuvuši? Ko viņš varēja atbildēt? To pašu kapteinis varēja jautāt viņiem. Galva dūca, un tumsa acīs griezās kā raibs karuselis. Tādā stinguma mulsā pagāja labs laiks.

Pirmais atjēdzās matrozis, tā nedroši ieminēdamies par kādu tur admirāļa salonu ... Tas atgrieza kapteini īstenībā, un viņš pārskrēja acīm saviem vīriem. Viena, liekas, trūka. Bet kura?

— Bārda! — kapteinis skaļi, kā viņam izklausījās, uzsauca matrozim. — Kur traļmeis-tars?

Traļmeistars gulēja pakritis pie vinčas asinīm noplūdušu seju. Viņš bija nesamaņā. Kapteinis ar matrozi nonesa to kubrikā un noguldīja kojā. Mehāniķis sameklēja aptiekas skapītī medikamentus, izmazgāja un pārsēja brūci, bet cietušais pie samaņas nenāca. Nobrāzumi un skrambas bija laikam visiem, tomēr traļmeistara brūce virs pieres bija nopietna.

Kā sniegt viņam steidzamu palīdzību? Mājas bija tālu, tur viņi nokļūtu tikai rīta pusē. Tuvākais ārsts droši vien atradās igauņu zvejnieku salā. Bet kā tai naktī piebraukt? Ostu, cik zināms, tur nebija, ceļu uz jomām vai ielīčiem te varēja atrast vienīgi paši salinieki.

Tumsa, vējš, viļņi un akmeņainā piekraste šķita kā ienaidnieks, kas uzglūnēja un draudēja ar jaunām briesmām.

Aizdedzis prožektoru, kapteinis tomēr devās salas virzienā. Viņš nezaudēja cerību atrast krastam kādu pieeju, ko dienā nebūtu grūti uzmeklēt.

Vējš iepūtās stiprāk. Cietzemes tuvošanos manīja vienīgi pēc viļņiem, kas slējās arvien stāvāk, bet neskaidrs krasta apveids iznira no t tumsas, kad kuģis bija piebraucis salai pavisam tuvu. Taču kapteinis drīz vien pārliecinājās, ka nokļūt malā bez gaismas nav iespējams. Visapkārt draudoši krāca bangas un no

darvas melnā ūdens te vienā, te otrā pusē rēgojās klintīm līdzīgi akmeņi, pret kuriem nikni triecās putainas šļakatas.

Nepiepildījās arī cerība sastapt jūrā igauņu zvejniekus, kas viņus varbūt laimīgi izvadītu malā. Jūra bija kā izmirusi.

Uz kuģa radio signāliem neviens neatsaucās.

Atlika divas iespējas: doties uz savu ostu vai uz enkura gaidīt gaismu. Kad bija izšķīrušies par pēdējo, pie apvāršņa paplaiksnījās it kā prožektora strēle. Kapteinim radās neskaidra nojauta, ka zilganajam gaismas staram, kas, liekas, kaut ko taustīja, ko meklēja, ir kāds sakars ar negaidīto sprādzienu. Viņš nekavējoties devās selgā pretī uzliesmojušai ugunij. Kad viņi beidzot iekļuva biezā staru kūlī, neredzamais kuģis apturēja mašīnas un ruporā atskanēja balss:

— Krasta apsardzes kuteris. Griezt pie borta!

Zvejnieki piestāja kuģim aizvēja pusē, un kapteinis sāka saraustīti stāstīt par mīklaino sprādzienu. Kuģa komandieris, kā jau kara jūrnieks, nemīlēja garas runas, viņš reizi pa reizei izmeta:

— īsāk! Skaidrāk!

Kad kapteinis beidza, noprasīja:

— Cietušie ir?

— Viens ievainots galvā.

— Tūlīt uz kuģa!

— Viņš pats nespēj.

Pie zvejniekiem pa trapu nokāpa kara ārsts un, nevienam neko nejautājis, devās uz kub-riku. Viņš tur uzturējās dažas minūtes, tad izsauca matrožus un lika tiem pārnest traļ-meistaru uz kara kuģi. Aiziedams kapteinim teica:

— Ievainojums prasa uzraudzību. Biedru nogādāsim krastā, nav ko uztraukties.

Apsardzes kuteris iedarbināja mašīnas, komandieris zvejniekiem uzsauca:

— Un kurp jūs?

Vējā iesvilpās radio antenas, un, kad jautājumu no kuģa atkārtoja, kapteinis atsaucās:

— Paliksim jūrā!

Visapkārt vēl valdīja tumsa un zemu gulās smagi mākoņi, spiezdami jūras viļņojošās krūtis.

No rīta, izceļot trali, matrozis ieraudzīja uz spoles asins traipus. Citādi nevarēja būt, komanda domāja, ka sprādziena brīdī gaisa spiediens uztriecis traļmeistaru ar pieri vinčai. Bet kas no kuģa būtu palicis pāri, ja eksplozija notikusi pie borta?...

Lielgabalu uguns, uzlidojumi, jūras un gaisa kaujas, kas sēja nāvi, bija pagātnē. Bet, lūk: te tiltu celtnieki vai ostu padziļinātāji uzdūrās ļaunprātīgi nogremdētiem lādiņiem, nogremdētām aviobumbām, zvejnieki izcēla tīklos mīnas, mežā gājēji uzskrēja granātām. Uzvarēti fašisti alka, lai cilvēki tiktu nogalināti vēl pēc kūra.

Kad traļmeistars pēc mēneša iznāca no slimnīcas, viņu samulsināja avīzes ziņa, ka hitleriešu ģenerālis, kas bija apšaudījis bloķētās Ļeņingradas iedzīvotājus, iecelts augstā militārā amatā. Un tad vecajam zvejniekam nāca nejauši prātā izteiciens, ka prūši ir savu karaļu cienīgi.

SIRDS, NEATSAKIES VĒTRAS!

Decembra vidū pēkšņi uznāca dzēlīgs kailsals.

Man tāds aukstums nebija pa prātam, tāpēc aiz šāda vai tāda iemesla dažreiz centos palikt malā. Bet Vende, manī neklausīdamies, jau vakarā nolika pie gultas vatnieku, biezas vilnas zeķes un zaķenīcu, un man rītos cits nekas neatlika, kā ģērbties un auties.

Lai nebūtu jāstāv atklātā vējā, kuģa komanda par sapulcēšanās vietu bija izraudzījusi mehānisko darbnīcu. Darbnīca tik agri nestrādāja, tā bija slēgta. Bet garā, vecajiem ceļa krogiem līdzīgā ēka ar laukakmens pamatu bija tā celta, ka aiz viena vai otra stūra — lai pūš no kuras puses pūzdams — vienmēr varēja patverties.

Pirmais, kā parasti, atnāca Vende. Viņam bija jautrs miegs, kas kļuva pavisam caurs, kopš viņš sāka zvejot uz kuģa. Tagad Vende ar sievū bija viens, jo Indulis drīz pēc kāzām nošķīrās un dzīvoja ar Elzu atsevišķi. Kur kurais pajuka arī citi viņa laivas vīri, un kapteinis Laucis bez vārda runas pieņēma Vendi par traļmeistaru.

Un tā nu mēs abi pie darbnīcas mūra gaidījām pārējos zvejniekus. Pēdējais nāca kapteinis Laucis. Viņš, acīm redzot, negribēja kavēties un dziesmiņas vārdiem izmeta:

Nu lik, zēni, naigi naigi ...

Vende viņu tomēr aizturēja.

— Kantorī biji?

— Biju. Un tad?

— Kas jauns? Kādas ir laika ziņas?

— Ziņo, ka laiks tuvākajās dienās pielaidīsies, sals mazināsies. Bet ko par to saka tava meteostacija?

— To pašu. Tikai maiņa notiks ātrāk.

— Nesāksim pareģot, — Laucis neapstādamies atteica un gāja uz kuģi, kas, tumšo mastu ausmā izslējis, stāvēja sastindzis pie steķa.

Vēju nemaz nejuta, bet sejā, vaigu galos dūra it kā sīkām adatiņām. Kuģis bija pietauvots piestātnes pašā galā, vistuvāk jūrai, un tomēr iesalis. Līdz jūras vārtiem, mola bā-ciņai, ceļš bija jālauž ieskrējieniem. Pagāja laba stunda, kamēr izkļuvām brīvos ūdeņos.

Apbraucis tālu jūrā izstiepto sēkli, kapteinis uzņēma kursu uz ziemeļvakariem.

Odens tvaikodams biezi kūpēja. Pār jūru, dzelmes dziļuma un rīta gaismas caurausti, šķīda un putoja miglas vāli, te pavērdami it kā tumšas ielejas, te atkal uzplaiksnīdami gaišas, izplosītas viļņu galotnes. Likās, ka virs rāmā līmeņa kā kādā mēmā kinofilmā bangotu un mutuļotu otra jūra — tikai vieglāka, ne tik smaga kā īstā.

Kokainiem, it kā pārakmeņotiem pirkstiem un stīvām lūpām nokāpu kubrikā. Mana seja bija nejutīga kā maska. Tūlīt metos pie tējas, kas man nekad nebija tā garšojusi, un klusībā lādēju Vendi. Bet, ja es zinājis, kas mūs gaida dienas otrā pusē, tad gan laikam nebūtu par viņu sūkstījies.

Tēju sadzēries un sapīpējies, izgāju atkal uz klāja. Aina nebija mainījusies. Gluži otrādi: redzamība arvien pasliktinājās. Jo tālāk braucām selgā, jo iztvaiko jumi vairāk sabiezēja, kāpa augstāk un nu jau sniedzās pāri masta galam.

Kuģa sirēna atskanēja biežāk.

Iegāju pie kapteiņa un nostājos tam blakus pie stūres. Lauris uz mani pat lāgā nepaskatījās, raudzījās sev taisni priekšā, tikai laiku pa laikam uzmezdams skatienu kompasam. Klusējām, acīm redzot, mums pašreiz nebija par ko runāt.

Viens no vējsaliešu kapteiņiem

Saka, seja esot cilvēka dvēseles spogulis. Tas skan vairāk pēc dzejiska salīdzinājuma, mazāk izklausās pēc patiesības. Ja es, piemēram, šo to nezinātu no kapteiņa Lauča biogrāfijas, tad viņa seja man neizteiktu nekā un, ja izteiktu, tad drīzāk kaut ko pretēju tam, ko es par viņu zināju.

Laucinrbija tādas acis, ko mēdz dēvēt par neizteiksmīgām, plata piere ar iepelēkām, gandrīz kopā saaugušām uzacīm, kuras atdalīja stāva rieva, un liela, savilkta mute, kas mēli laikam bez vajadzības nenodarbināja. Vārdu sakot, seja kā jau seja. Vienīgi rokas, cietas un smagas kā veseri, un balansīgā, bet stingrā gaita varbūt kaut ko liecināja par jūru un pārlaistajām vētrām.

Laucis nupat taisījās pārkāpt pusmūža slieksni, tas ir, pēc ļaužu pieņēmuma — piecdesmito dzīves gadu. Viņš bija cēlies no puszvejnieku, pusjūrnieku dzimtas un audzis tai pusē, kur Valdemārs kādreiz dibinājis pirmo jūrskolu. Kā tas pie zvejniekiem parasts, zēns agri sāka iet jūrā, palīdzēt tēvam pelnīt maizi sev un ģimenes jaunākajām atvasēm. Gadiem viņu skaloja Un mērcēja dzimtās jūras līčia ūdeņi, svilināja vēji un dedzināja saule. Bet mantotās jūras braucēju asinis nedeva mieru — vilināja lielāki tālumi un svešas zemes. Taču spārni bija par īsiem, līdz reiz nāca, kā saka, nejaušs gadījums.

Viņu pusē ciemojās kāds jūrnieks, attālāks tēva vai mātes radinieks. Ar tēvu no pudeles iedzerdams un sāls ūdenī novārītās salakas uzkozdams, tas ievēroja, ka Lauču Kārlis platām acīm un pavērtu muti klausās viņa pus-izdomātos piedzīvojumus. Tāda uzmanība vecajam jūras klaidonim glaimoja, un viņš pēc tam, acīm redzot, bija daudz nopūlējies, kamēr dabūja jauno Lauci robā —uz kāda kuģa par jaunāko matrozi.

Lauciis izkāpa krastā pēc vairāk nekā trim gadiem, un, tā kā viņam nu bija krietna jūras prakse un pieredze, viņu samērā viegli uzņēma jūrskolā. Dienās tas gribēja kļūt par kuģa komandieri. Viņa sapnis piepildījās, bet daudz vēlāk un pavisam citos apstākļos, nekā viņš bija iedomājies.

Kad sākās Tēvijas karš, Lauris jau brauca par pirmo stūrmani. «Venta» pēc kārtējā reisa stāvēja Rīgas ostā. Vecais kapteinis nozuda kara pirmajā dienā. Laucim uzdeva izvest kuģi uz Leningradu. Brauciens nenolika bez starpgadījumiem, bet tas viss nobālēja pret to, kas biia jāiztur drīz pēc tam.

Ļeņingrada Laucim nebija sveša, jo pirms vairākiem gadiem kuģis, uz kura tas brauca par matrozi, bija tur novedis kādas ārzemju firmas preces. Lai kur pēc šī brauciena viņš atradās, acu priekšā vienmēr stāvēja Ziemas pils ar Vasaras dārzu, Pēteris Ņevas krastā, Admiralitātes zeltītā smaile un vakars Internacionālajā klubā. Atmiņā palika padomju jūrnieku draudzība, viņu novēlējumi un rokas spiedieni. Padomju kuģa kapteinis tur runāja ar matrozi kā ar sev līdzīgu.

Tagad karš ierāva Lauci notikumu viesulī. Sākās Tallinas evakuācija, un šī grūtā, sarežģītā uzdevuma veikšanā piedalījās ar! viņš.

«Venta» atstāja aiz sevis Kronštati un devās uz ienaidnieka aplenkto pilsētu. Pa Somu līci patrulēja kara flote, debesīs nepārtraukti gaudoja lidmašīnas, notika gaisa kaujas. Laucis nobrauca trīs reisus un vēlāk, visu pārdomājot, brīnījās, ka palicis starp dzīvajiem.

Pirmajā braucienā viņš uzņēma ap simt ģimeņu, lielākoties sievietes un bērnus. Uz Ļe-ņingradu devās kādi pieci vai seši bijušie tirdzniecības kuģi, ko apsargāja ātrie kuteri un mīnu laivas.

Tādu kravu Laucis vēl nebija pārvadājis. Nakts bija trauksmaina, nervi saspringti līdz pēdējam. Ne brīdi viņš nenogāja no komandas tilta, apsvērdams, kā katrā gadījumā rīkoties. Kaut ko paredzēt bija grūti, vēl grūtāk domāt par tuvojošos dienu. Kaut šī ziemeļu nakts, kas austrumos jau sāka nobālēt, tik drīz nebeigtos! Neviens no brīvās maiņas, ko laikam satrauca līdzīgas domas, neaizvēra acis. Bet diena tuvojās nepielūdzami.

Ap rītausmu karavānai pusceļā uzbruka pirmās vācu lidmašīnas. Gaiss un jūra sāka vārīties. Starp kuģu intervāliem, dobju sprādzienu pavadīti, debesīs rāvās ūdensstabi. Viens no kuģiem aizdegās un, lēni iegrimdams, nosvērās uz sāniem. Pie cietušā steidzās vairāki kuteri.

«Ventai» blakus sprāga smaga bumba. Kuģi tā sašūpoja, it kā to pasviestu sānis. Klāju pār-

šļāca aukstas, saputotas šaltis. No tilpņu telpām atskanēja vaimanas, lāsti un kliedzieni. Bet matroži bija savās vietās un nevienu laukā nelaida.

No bērnu raudām un sieviešu vaimanām jaunajam kapteinim pirmoreiz uz jūras nodrebēja sirds.

Otrais brauciens, kas steidzīgi sekoja pirmajam, nolika līdzīgos apstākļos. «Venta» zaudēja mastu un atgriezās šķembu caururbta. Cietušo, atskaitot divus vieglāk ievainotus matrožus, nebija arī šoreiz. Bet trešais un pēdējais reiss iespiedās Lauča atmiņā uz mūžu.

Tallina liesmoja. Kad pilsēta izdzisa nakts tumsā, pie apvāršņa te paplezdamās, te saraukdamās vēl ilgi plandīja rūsgana blāzma, uz kuru bija grūti skatīties.

Bez civiliedzīvotājiem šoreiz uz «Ventas» atradās ievainotie sarkanarmieši un lielāka grupa karavīru, pēdējie pilsētas aizstāvji. Tie, tagad bija padoti kuģa kapteinim. Karavīrus Laucis nekad nebija komandējis, un tas viņu darīja nemierīgu. Admirālis, kas atbildēja par evakuāciju, teica, ka sūtot Lauci kaujas uzdevumā, un Tallinas aizstāvji, izrādījās, bija taisni tie, kuri viņam palīdzēja šo uzdevumu izpildīt.

Laucis nebija divas diennaktis gulējis, ne-t bija lāgā ēdis un aiz pārpūles tikko turējās kājās. Līdz Iloglandei, klinšainai un tumšu egļu noaugušai salai, «Venta» nobrauca bez lielākiem'sarežģījumiem^ Bet laiks bija ienaid-

nieka pusē. Ausmai svīstot, tīrajās, augusta zvaigžņu piekaisītajās debesīs atkal ierūcās lidmašīnas. To bija daudz. Konvoja kuģi atklāja uguni.

Kad viss sagriezās, sajuka trakā sprādzienu un šāvienu haosā, daļa evakuējamo nebija vairs novaldāma. Tie barā izgrūstīja un atsvieda skaitliski nelielo kuģa apkalpi, izgruva uz klāja un skraidīja pa to kā prātu zaudējuši. Laucis nobālēja. Drebošām lūpām viņš pavēlēja karavīru grupas (komandierim dabūt ļaudis lejā ar varu.

Šī pavēle bija savlaicīga. Tiklīdz bija nodibināta kārtība un klājs atkal tīrs, kuģim abās pusēs nogāzās bumbas. «Ventu» uzsvieda gaisā, tad it kā iegremdēja un apraka ūdens gā-zienos. Labu laiku nekas nebija saredzams.

Sprādzienu brīdī Laucis sagrīļojās un, lai nepakristu, pieķērās stūrei, pie kuras, viņam par lielu izbrīnu, neviens nestāvēja. Viņš aplaida sev apkārt asu skatienu. Vadības kabīnes nošļāktie logi bija caurumos, un stūres vīrs augšup atmestu, asiņainu seju gulēja kaktā uz grīdas. Laucis automātiski nostājās pie stūres un pamanīja, ka tās rokturi notraipīti sarkani. Viņš nodomāja, ka tās ir stūres vīra asinis, bet tai pašā brīdī sajuta, ka no rokas it kā sūcas silts mitrums, redzēja, ka delna pil kā no ūdens izvilkta.

Bet uz jūras bija redzami skati, kuros bez trīsām nevarēja raudzīties. No kuģa, kas sekoja «Ventai», virs ūdens rēgojās vairs tikai mastu gali, kāds cits, dūmu apņemts, bija izmeties uz salas klinšu sēkļiem. Pa bumbu sprādzienu savandlto līci cēlās un plaka saārdītas kuģu laivas, glābšanas jostas un airi, daždažādākie priekšmeti, kas bija aplipuši cilvēkiem.

Laucis tikko spēja nostāvēt, bet komanda bija aizņemta līdz pēdējam vīram. Mašīnas, par laimi, strādāja, un «Venta» turpināja neiedomājami grūto ceļu.

Ļeņingradā līdz nāvei nogurušais kapteinis uzzināja, ka Tallina kritusi, ar kaujām atstāta Kingisepa un ka hitlerieši ar lieliem spēkiem laužas uz Ļeņina pilsētu. Kuģa komandai izsniedza ieročus, un to nosūtīja uz kādu no brīvprātīgo bataljoniem.

Laucis palika viens. Ievainojums sadzija, un viņš mētājās apkārt bez uzdevuma. Uz fronti viņu nezin kāpēc nelaida, jūras kara vadībai laikam bija savi apsvērumi, kas viņam pagaidām nebija jāzina. Bet fronte atradās pilsētai tik tuvu, ka uz priekšējo līniju, kā toreiz teica, varēja aizbraukt ar tramvaju. Kauju troksnis nerima ne dienu, ne nakti.

Un tad pēkšņi pavēle: saformet kuģa komandu. Lauciņi pašam nebija nekā ko formēt, viņam atlika tikai iepazīties ar atsūtītajiem jūrniekiem un sadalīt tos pa vietām.

/ Un tā novembrī viņš ar «Ventu* atradās pie Ilanko.

No visām pusēm ielenktā pussala, kas piecus mēnešus varonjgi atsita visus ienaidnieka sauszemes, gaisa un jūras uzbrukumus, tagad bija zaudējusi stratēģisko nozīmi, un karaspēka vienības atstāja llanko.

Melnā, vējainā un saltā novembra naktī, kad Somu līci sedza biezas debesis, pie noenkurotās «Ventas» borta piestāja laivas ar sarkanarmiešiem, ieročiem un kara mantām. Starp Hanko varoņiem daudzi uzkāpa kuģī pārsieti, kaklā iekārtām rokām, citi klibodami balstījās uz šautenēm.

Pa aklo tumsu kuģi gāja atpakaļ bez bortu ugunīm un, lai neuzskrietu viens otram, ar samazinātu gaitu. Ātrums bija saskaņots. Kad atausa pagalam nomācies, drūms agrās ziemas rīts, karavāna tuvojās izdzēstajai Tolbuhina bākai. Laucim novēlās kā akmens no pleciem, viņš dziļi nopūtās: zemūdeņu draudi bija garām.

Jauno komandu, ar kuru kapteinis nepaguva pat iepazīties, krastā viņam noņēma. Laucis atkal palika viens. Nu viņš savā personā apvienoja ir kapteini, ir sargu un pavāru, vārdu sakot, jutās kā ģenerālis bez armijas.

Dienas uz tukšā kuģa vilkās kā nodzīti zirgi, un Laucim brīžiem likās, ka viņu te vienkārši aizmirsuši. Tādos apstākļos, tik saspringtā un trauksmainā laikā tas nebūtu nekāds brīnums. Ko gan nozīmēja viens cilvēks, kad runa bija par miljoniem? Viņš atcerējās dienas no Tallinas līdz Hanko, kad admirālis bija tikpat aizdomīgi klusējis, neizpauzdams savus nodomus. Bet kas pašreiz admirālim

varēja būt par nodomiem? Ļeņingrada bija bloķēta, Baltijas flote ieslēgta Kronštatē. Nē! Viņam atlika tikai fronte, kur jau cīnījās «Ventas» jūrnieki.

Laucis gāja pie sava tiešā priekšnieka, kas šoreiz bija kāds pirmā ranga kapteinis. Izrādījās, ka aizmirsts viņš nav, bet tas arī bija gandrīz viss, ko izdevās noskaidrot. Kad viņš ieminējās par fronti, mazrunīgais kara jūrnieks papurināja galvu, kas skaidri nozīmēja — nē. Saīdzis, nospiestā garastāvoklī Laucis atgriezās uz aukstā un vientulīgā, it kā izmirušā kuģa.

Vecgada vakarā Laucis nogāja uz blakus kuģa, tāda paša bēdu brāļa kā «Venta». Tur viņam bija pazīstama meiča, kas brauca par bufetnieci. Valentina bija saglabājusi nedaudz spirta, ko viņi, atšķaidījuši ar ūdeni, pa abiem lēni izdzēra. Laucis ilgi nebija licis pie mutes glāzīti, tāpēc mazliet noreiba. Kļuva siltāk un vieglāk. Pie kvēpu lampiņas viņš nosēdēja Vaļas mazajā kajītē līdz agram rītam. Naktī vācieši vairākas reizes uzlidoja pilsētai un ostai. Zemi satricināja dobji grāvieni, debesis švīkāja »prožektoru stari, granda zenītlielga-bali. Bet viņi visa tā it kā nedzirdēja, pareizāk, uzņēma kā kaut ko pierastu. Taisni neticami, cik ļaudis ātri aprod ar briesmām un t nāvi! Viņi atcerējās tālos braucienus, savu pirmo nejaušo satikšanos, pieminēja kopīgos draugus, kas tagad izkaisīti kur kurais vai nebija vairs starp dzīvajiem. No rīta šķiroties,

Laucis juta, ka šī kara nakts bija viņus vienu otram tuvinājusi. Bijia mazliet skumji un grūtsirdīgi. Tai pašā gadā Vaļai piedzima meitenīte, arī Valentina. Taču Laucis to nezināja, jo drīz nozaudēja Vaļas pēdas. Pēc kara viņš to sameklēja, un tagad Vaļa piejūras ciemā viņam audzina arī dēlu.

Visu 1942. gada janvāri Laucis kā apmāts nodzīvoja bez darba uz iesalušā kuģa. Un, kad viņš sāka atkal zaudēt cerības, atnāca kāds matrozis un lika ierasties pie jau pazīstamā flotes virsnieka. Štābā viņš negribēja ticēt savām ausīm. Kurss — Kaspija.

Kaspija?! Kāda velna pēc viņam jādodas turp? Un ko tur darīt? Stores zvejot? Fronte no Kaspijas krastiem, līdzībās runājot, atradās tikpat tālu kā zeme no saules. Un ko viņš galu galā par šo slēgto jūru zināja? Šķiet, ka Laucis par Kaspiju pat nebija kaut ko nopietnāku lasījis, ja atskaita Krimova romānu par «Derbentu», kas nesen bija nokļuvis viņa rokās. Viņš vēl nenojauda, ka šī nejauši izlasītā grāmata kļūs savā ziņā it kā par ievadu viņa ilgajās naftas pārvadātāja piedzīvojumu gai-tās. Bet tas ir cits stāsts.

Liekai prātošanai toreiz nebija piemērots brīdis. Laucis bija armijas uzskaitē, tātad militārs cilvēks, kam pavēle paliek pavēle.

Un nu viņam pēkšņi kļuva «Ventas» žēl, kas bezdarbības laikā bija apnikusi līdz kaklam. Bija grūti šķirties. Un kā gan ne! Uz šī kuģa piepildījās viņa sapnis, viņu paaugstināja par

kapteini, uz tā viņš bija .izturējis bargus brīžus, izglābis daudz cilvēku, un beidzot šajās dienās, kas bija rūgtas .kā vērmeles, sirdī ieskanējās kāda jauna, līksma stīga ...

Aizejot kapteinis noņēma kuģa priekšā cepuri, it kā atvadīdamies no tā uz visiem laikiem. 1944. gada rudenī ienaidnieks «Ventu» torpedēja, un kuģis, izpildījis pēdējo uzdevumu, nogrima kaut kur pie Samu salas.

Līdz kara beigām kaucis nobrauca uz naftas tanikera, kas no Kaspijas rietumu krastiem kursēja uz Astrahaņu. Sākumā viņš jaunajos pienākumos nevarēja iedzīvoties. Tam bija savi iemesli. Ļeņingradā Laucis bija lolojis cerību, ka viņu galu galā iedalīs kara flotē, kur viņam, pēc paša domām,bija īstā vieta. No tā nekas neiznāca. Turklāt pēc izcelšanās un arī rakstura viņš bija ziemeļnieks, ko dienvidi diez kā nevilināja un kas pret ziemeļu skarbajām jūrām nemainīja neko.

Savu vietu starp naftas jūrniekiem Laucis pa īstammovērtēja tajās dienās, kad hitlerieši lauzās uz Kaukāzu, pēc Groznijas un Baku degvielas. Tikai tad viņš saprata, cik atbildīgā posteni bija nolikts. Kaukāza nafta, ko tankeri nogādāja Astrahaņā, pa zemes artērijām plūda tālāk uz fronti, baroja to, kā asinis baro cilvēka organismu.

Kādā oktobra rītā, kad pār Kaspiju pūta blīvs un sauss tuksneša vējš, lankera komandieris pēc sardzes maiņas uzsita Laucim uz pleca.

— Rīga atbrīvota! — viņš teica un, saņēmis Lauci aiz elkoņa, ieveda salonā. Tur bija sapulcējušies kapteiņa tuvākie palīgi. Pēc katras padomju pilsētas atbrīvošanas kuģa saimnieks lika galdā Kaukāza pirmskara vīnu, kas bija nostāvējies un stiprs. Iešķindējās glāzes.

— Nu tad uz tavu un visu mūsu Rīgu! — Kapteinis pacēla tumšsarkana vīna pielieto kausu un, kā jau austrumnieks, pavadīja toslu ar dedzīgu, dzejisku runu.

Laucis domās bija pie Baltijas jūras, un sausā vēja un izdzertā vīna sakarsēto seju skāra it kā valga, vēsa elpa.

— Velk? — kapteinis jautā, ogļu melnajām acīm raudzīdamies sava palīga ziemeļnieciski pelēcīgajā skatienā.

— Jā, velk, — Laucis atbildēja, — bet skriet kā apsvilis es negribu. Naftinieki tev pa krastu nemētājas.

— Taisnība! Un tagad dzersim par visu mūsu jūru draudzību! Līdz dibenam!

Viņi saskandināja un izdzēra glāzes sausas. Pēc uzvaras, kad atbrīvotā republika vāca kopā pa Padomju zemi kara gados izklīdušos kadrus, pienāca arī Lauča kārta. Izrādījās, ka tālbraucēju pieprasījums pagaidām nebija liels, bet, mehanizētajai zvejas flotei strauji augot, trūka pieredzējušu, diplomētu jūrnieku. Laucis sastomījās. Vai tāpēc viņš bija nokāpis no tankera, lai pārsēstos uz kaut kādu tupeli? Iedzēla pašlepnums un patmīlība.

Tai laikā, kad Laucis bija iestrēdzis it kā strupceļā, notika traģisks gadījums. Naktī ceļā uz mājām nacionālistiskie bandīti nogalināja pagasta partorgu, strēlnieku rotas bijušo po-litvadītāju. No pilsētas ieradās jauns komunists un pie kiaipa, starp citu, pateica:

— Partiju nevar nošaut.

Laucis atgriezās no bērēm, pārdomāja un apsvēra šos vārdus, domāja par jauno partorgu un neviļus salīdzināja viņu ar sevi. Salīdzinājums Laucim par labu nerunāja. Jaunais partorgs bija pārnācis no Rīgas, kur droši vien dzīvoja labākos apstākļos, un nerēķinājās pat ar iespēju, ka arī viņu var ķert biedra liktenis, atnāca tāpēc, ka vieta nedrīkstēja palikt tukša. Un te maz ko mainīja tas, ka viņš bija partijas biedrs, bet Laucis — bezpartejiskais. Atkārtojās tas pats, kas ar viņu bija noticis vācu iebrukuma pirmajos mēnešos: Laucis gribēja cīnīties kara flotē, bet viņu sūtīja uz naftas fronti. Un viņš gāja, nekurnēja. Vai tagad lai notiktu šitādi?

Laiks steidzās. Kopš tām dienām bija pagājis ne viens vien gads, un Lauča acu priekšā izauga jauna zvejnieku un jūrnieku maiņa. Un, kaut mūžs slīdēja uz vakara pusi, viņš par vecumu vēl nedomāja. Bija citas rūpes. Priekšsēdētājs jau otro nedēļu dzīvoja pa Rīgu, kur pieņēma arteļa pirmos lainerus. Pirms pietauvošanās pālim Lauci kā jaunībā atkal sauca tālās jūras ...

— Stop!

Motors nostājās, kuģis sagriezās un sāka šūpoties paša saceltajos viļņos. Vīri, miegaini un nerunīgi, iznāca no kubrika uz klāja.

No dzelmes kā no milzīga, verdoša katla cēlās mutuļaini tvaiki. Masta vantis bija nosarmojušas un atgādināja resnas, izpūrušas virves.

Vende kavējās ar traļa izlaišanu.

— Ko gaidi? — Laucis uzsauca.

— Un ja nu sugo? — Vende atteica. — Tādā spalgoņā tā manta vairojas neticami ātri, ātrāk nekā pagūst nošņaukties.

— Nemeklē sugu četrdesmit asu dziļumā.

— Asis asīm, bet pusūdenī varam iejūgties tādā vezumā, ka āmja muti līdz bortam nepacelsi, — Vende runāja kā traļmeistars, kas vadu no visiem zvejas rīkiem uzskatīja par vērtīgāko, pie kam tas bija nodots viņa tiešā gādībā.

— Kristaba dēls, neņem ļaunā, laid trali

pār kanti! — kuģa matrozis ierēcās pa visu miglas piebliezto ūdens plašumu, izbeigdams Vendes stīvēšanos.

«Kristaba dēls» ļaunā neņēma, jo viņš bija meistars citus piezobot un izāzēt vēl izmeklētākiem vārdiem.

Vendes bažas par sugu izrādījās veltas, — vadu izceļot, spārnu linums bija tīrs, kaut kādas vižņu saslaukas manīja vienīgi āmī. Bet tam neviens nepievērsa uzmanību. Likās, jūra tādā laikā grib viņus pienācīgi atalgot.

Lai izbērtu lomu, āmi vajadzēja celt uz klāja trim lāgiem. Vende platiem atvēzieniem sita pret pleciem rokas.

— Nu būs smelšana, nu tik mugurai būs darbs! — viņš labpatikā smēja un satvēra vienu no smeļamajām ķeselēm.

Kad Vende tumsā pārnāca no jūras, viņa mugura tiešām bija stīva, kā no koka iztēsta.

Ar reņģēm piebēra visas kastes, kuras nokrāva kuģa abos galos. Arī otro lomu smēla un nevarēja vien izsmelt. Tilpne bija pilna gandrīz līdz malām.

Bet, zivju biezuma un satrauktās jutoņas aizņemti, neviens no komandas nepamanīja, ka sals spēji pielaidās, ka migla šķīda un skrēja ātri, it kā to no selgas — no ziemeļiem uz krastu dzītu kāds milzīgs, neredzams vē-t deklis.

Kuģi tralēja ap trīs stundu braucienā no ostas, un pazīmes rādīja, ka acis jātur vaļā. Atcerēdamies rīta sarunu, Laucis pasmīnēja

uti nodomāja, ka šim Vcndem miesa varbūt tiešām turas uz kādiem maģiskiem kauliem, kuri laiku nosaka precīzāk par meteorologu instrumentiem.

Pagāja vēl pusstunda, un nu vairs nebija vajadzības ne pēc laika noteikšanas instrumentiem, ne Vendes kauliem. Miglu no jūras noslaucīja kā ar roku, un tās paliekas aizkū-pēja uz rietumiem. Ūdens ap kuģi vēl bija rāms un gluds, bet pie apvāršņa iezīmējās tumša, draudīga svītra.

Laucis lika izcelt trali. Reņģes steigā sabēra uz klāja, jo zivis citur nebija kur likt.

Kad nobrauca kādu trešdaļu ceļa, ziemeļrītenis sacēla jūru stāvus. Kuģis gāja pret vēju un vilni, kas sāka skalot klāju. Vaļējās reņģes juka uz visām pusēm, ar ūdeni sajauktas, gāzās pāri malām. Kuģi pavadīja mūžīgi izsalcis kliedzošu kaiju bars.

Vētra, lai cik tas savādi izklausītos, ir vientulības māsa, tās pavadone. Kad ap sevi neredz neko vairāk kā sabangotu, šķīstošu ūdeni un ausīs skan mežonīga svilpoņa, liekas, uz jūras esi viens, pamests likteņa ziņā, stāvi vaigu vaigā ar nepielūdzamo stihiju.

Laucim šīs izjūtas nebija svešas, viņš tās pazina sen, bet allaž, vētras pārsteigts, nevarēja no tām atgaiņāties.

Brīdi vējš piestāja, it kā aizturēja elpu, bet tad brāza ar divkāršu spēku, kā kad gribētu apgriezt jūru otrādi, izsliet dzelmi gaisā, parādot, ko tā savā klēpī slēpusi.

Laucis reizi pa reizei paskatījās uz zivīm, ko vandīja un šķaidīja šļāces. Bet saglābt tās nebija iespējams. Klājs izskatījās tīrs, kā noberzts, un priekšgalā nokrautās kastes arī nebija drošas. Viļņi, kas slējās vai līdz masta galam, draudēja izsist tās no vietas un noskalot, kā viņa acu priekšā bija noskalotas uz ātru roku sabērtās reņģes.

Vai tiešām viss aizies pie velna?

Kapteinis izsauca no kubrika vīrus un lika kastes nostiprināt. Vende vilcinājās.

— Rīkojies! — Laucis pa nolaisto kabīnes logu sauca. — Kamēr žāvājaties, jūra noslaucīs pēdējo asaku. Ņem galus un nosien! Ko tad tu? Vai sāc jau uz zivīm spļaut!

Spļaut Vende nespļāva, bet sirds būtu vieglāka, ja krava negremdētu kuģi, nevalstītu un nemētātu to uz vietas. Brauca ceturto stundu, bet jūra bija it kā bez krastiem, likās: jo kuģis tuvojās zemei, jo tā atkāpās.

Vendi sagrāba izmisums. Vai viņš pirmoreiz satikās ar vētru? Vai viņam mazāk drosmes nekā citiem raudzīties tai acīs? Ak, nē! Agrāk, zvejodams ar laivu, ar pāris airiem un zēģeli, viņš bija piedzīvojis bīstamākus gadījumus, brīžus, kad dzīvība karājās mata galā. Gar acīm aizslīdēja aina.

... Desmit balles stiprā vētrā tālu no cilvē-/ kiem uz enkura lec laiva, lec jau trešo dienu. Buktas mētājas sarautas, to vietā enkuru notur savīti, pār laivas malu izlaisti tīkli. Ne dzerama, ne pārtikas. Lai nezustu spēka pa-

liekas, sāka ēst jēlas, pretīgas reņģes, dzesējot slāpes ar sājo vēl pretīgāko jūras ūdeni. Viri vāļājās pa tilaudām kā grūti slimnieki, kā tādi, kas piedzērušies līdz nesamaņai. Kuru katru brīdi varēja gaidīt, kad būs jāsaka: āmen!.. .

Savas bažas par kuģa dziļo iegrimi Vende skaļi nebija izteicis. Bet kapteiņa vārdi par spļaušanu uz zivīm liecināja, ka viņam traļ-meistara vilcināšanās iemesls nepalika apslēpts. Un ja tādas valodas nonāk līdz krastam? Tas viņa prestižam un godam par labu nenāktu. Un muti dažreiz arī derēja pievaldīt. Uh, mēle, mēle! Runas dāvanas viņam bija dotas kā par nelaimi, lika vecumā sarkt un svīst.

Kuģi pacēla vai līdz padebešiem un tad strauji svieda tik dziļā bedrē, ka čuguna krāsns rūkdama atrāvās no grīdas un ar troksni apgāzās. Pajuka pelni un sarkanas ogles. ^

Notika pats trakākais: gaisa temperatūra atkal krita, un kuģis sāka ātri apledot. Borti iekalās ledū kā bruņās. Masts līdz pusei izskatījās kā baļķis, bet vantis atgādināja resnas virves. Pats kuģis likās divreiz smagāks par savu svaru un nira kā bluķis.

Komandas rīcībā bija divi cirvji, ķeksis un dzelzs stienis, ar kuru uz vinčas regulēja troses.

Vīri bez atelpas sāka skaldīt un kapāt biezo ledus garozu, atbrīvodami kuģi no bīstamā

svara. Uz citu palīdzību nebija ko gaidīt. Vietējās ostās avārijas kuģi nebazējās, bet Rīga bija par tālu.

No krasta vēl — ne zīmes.

Mehāniķis teica:

— Mašīna strādā ar pilnu jaudu, vairāk no tās neizspiedīsi. Bet mēs, ja nerāpjamies atpakaļ, tad uz priekšu — ne soli. Pārbaudi, kaptein, vai neejam ačgārnu kursu.

— Nedzen velnu, — Laucis atbildēja, — labāk lūko vēl ko izspiest. Turi roku uz motora vārstuļa, bet mēli — aiz zobiem.

Mehāniķis, jauns zobgalis cirtotiem matiem, savilka seju mākslīgā izbīlī un nozuda ma-šīntelpā.

Bet sals pieņēmās, un kuģa lēnā gaiļa nedeva mieru arī Laucim. Kaut ko vajadzēja darīt, jo ar apledojumu tikko spēja tikt galā.

Kapteinis lika apturēt mašīnu un izlaist enkuru. Visa komanda, ieskaitot Lauci, šķaidīja ledu, no kā nebija pasargāta pati apslēptākā vieta.

Vende uzbruka ledum tik nikni, it kā gribētu to sagrauzt zobiem. Priekšgalu, kur viņš kapāja, sedza pusmetru bieza kārta. Vīri slīdēja, klupa, ķērās vantīs un pie vinčas, lai viļņi, kas skaloja kuģi, nepārsviestu bortam. Pār ausīm nolaistās cepures bija noledojušas un vatnieki sacietējuši tā, ka nelaida vairs cauri ūdeni.

Pametis skatienu uz savu komandu, uz balt-krēpainb un šņācošo jūru, Laucis nodomāja: ja kara reisos starp Tallinu un Ļeņingradu kāds teicis, ka pēc gadiem divdesmit cīņā ar vētru un ledu viņš nokļūs bīstamā stāvoklī, viņš par tādām «briesmām» droši vien pasmietos.

Vējš un sals nepielaidās, bet zvejnieki un kuģis tiem nepadevās. Gandrīz pēc katras pusstundas Laucis apturēja mašīnu, un komanda atkapāja no bortiem tonnām ledu, kas bija kā nozvērējis par varēm apgāzt kuģi un nolaist zvejniekus dibenā.

Ar klāja zivīm vairs nebija ko rēķināties.

Ko vilcinoties neizdarīja komanda, nevilcinādamās izdarīja jūra. Vairākas reņģu kastes, viļņu dauzītas, nogāzās un izšķīda, bet tās, kas vēl turējās, bija izskalotas tukšas. Vai nebūtu prātīgāk atbrīvot klāju no tām pavisam?

Fiziskais nogurums māca Lauča smadzenes, pa kurām klīda smagas atmiņas .. . četrdesmit otrā gada rudenī, kad vācieši rāvās uz Groz-niju un Baku, ienaidnieka aviācija uzbruka Kaspijas tankeriem. Lielie kuģi, kuriem bija grūti manevrēt, izmisīgi cīnījās ar fašistu gaisa pirātiem. Tankers «Kirovs», uz kura brauca Laucis, devās ar naftu kārtējā reisā uz Astrahaņu. Pusceļā, pret vakaru, dziļi iegrimušo kuģi sāka vajāt lidmašīnas. «Kirovs» bija apbruņots zenīta ložmetējiem, un iedegās divkauja, kas turpinājās līdz krēslai. Bumbas sprāga visapkārt tankeram, kā drudzī raustot un drebinot tā korpusu. Laucim acu priekšā iznira Somu licis un «Venta», kas caur bumbu

eksploziju lauzās uz Ļeņingradu. «Kirovs» brauca garām kailai smilšu salai. Kad uzlidojums sasniedza kulmināciju, kapteiņa trešais palīgs nedroši ieminējās, vai nevajadzētu izmesties sēkli... Tankera komandiera tumšā sejā kļuva pelēka, viņš savu palīgu tikko nenošāva. Atgriezies no reisa, kapteinis viņu padzina un nebija pierunājams ņemt atpakaļ...

Vende, ieķēries vantīs, atlieca muguru, kas bija it kā salauzta. Izslējies, viņš kaut ko pamanīja.

— Zeme!

Tas bija kā paša Kolumba sauciens.

Lauča vadītais kuģis ienāca ostā. No ledus tam bija brīvs tikai pats masta gals.

— Brīnums, — ostas priekšnieks teica, — ka jūs ar kājām gaisā neesat palikuši selgā!

VECAIS BOCMANIS

1.

Par Laumani, arī vienu no kapteiņiem, vējsalieši teica:

— Ja viņš ko ieņēmis galvā, tad to ar cirvi neizcirtīsi.

Tas tā laikam bija. Bet Laumanis vārdiem nemētājās. Ja viņš ko nolēma, tad tas bija apsvērts pa punktiem, un citiem atlika tikai rīkoties.

Ziema tai gadā iekrita nepastāvīga un ni-ķaina. Līcis nemaz neaizsala, bet pa to, sākot ar janvāra beigām, klejoja samērā daudz ledus, ko ilgais un nemainīgais rietumu vējš bija sadzinis no Baltijas jūras. Zveju ledus tomēr traucēja maz, un kuģi veda malā brangus lomus.

Marta vidū Launianim no plāna iztrūka pavisam kāds nieks — kāda pus tonna. Bet taisni tad laiks ieķērās velnam ragos. Kādu vakaru, nākot no selgas malā, vējš spēji pagriezās, un nakti sāka ārdīties ziemelis. No rīta osta bija ledus aizdambēta, un uz labvēlīgiem zvejas apstākļiem, acīm redzot, tik drīz nebija ko cerēt.

Nolādējis ziemeli un pie reizes nezin kādēļ arī sinoptiķus, Laumanis tomēr negribēja rokas klēpi turēt, jo pie durvīm stāvēja pavasaris. Lai, lapu reņģei uznākot, nekas nesamestos, kuģi vajadzēja laist remontā. Laumanis ar saviem vīriem kaut kā izlauzās uz kaimiņu ostu, kur atradās plaša mehāniskā darbnīca. Bet pie remonta tūlīt netika, bija jāgaida sava kārta. Pa to laiku ziemelis pierima, un arī ledus apstākļi šeit nelikās tik slikti.

Kapteinis aprunājās ar komandu un gāja pie ostas priekšnieka. Priekšnieks bija prātā un miesās pasauss, padzīvojis kuģa bocmanis. Viņš domāja, ka kapteinis aiz gara laika ieradies patrīt mēli.

Laumanis iesāka aplinkiem, vispirms apjautādamies par dienestu, par gadiem, veselību un tamlīdzīgiem viņam pašreiz mazsvarīgiem sīkumiem. Vecais bocmanis sarunai diez kā nebija noskaņots, un Laumanis paredzēja grūtības. Bet atkāpties nenāca prātā. «Jāmaina taktika un jāuzbrūk ar joni, gan tad tā cietā sieksta piekāpsies,» kapteinis pie sevis nolēma un izšāva:

— Izlaid kuģi!

— Kur?

— Jūrā! Ja man būtu jābrauc pa upi uz augšu, es tev atļauju neprasītu.

Ostas priekšnieks nopētīja kaimiņu ar stingru skatienu, uzlūkoja kā tādu, kam laikam viss nebija mājās.

— Tu to nopietni? — viņš skaidrības labad vēl pārjautāja.

— Pavisam nopietni, priekšniek! Mums, redzi.. .

Priekšnieks Lauinani nemaz vairs neuzklausīja. Viņš paņēma savu cepuri ar nespodro jūrnieka nozīmi un izgāja laukā. Tāds bija viņa paradums, kad viņš juta, ka ar vienu otru runāt nozīmē to pašu, ko kult tukšus salmus.

Mazrunība ostniekam bija vai iedzimta. Jau kopš jaunības, kad tas vandīja šos pašus ūdeņus, viņš nemīlēja pļāpāt, bet parādīt sevi darbā. O, un kā vēl parādīt! Daba nebija viņu apbalvojusi ar maigu raksturu. Ja kāds mutē izlaidies puisis neprata vilnī ātri izcelt enkuru, stūrmanim pietika pamest nākamajam bocmanim ar aci. Balamute nepaspēja atjēgties, kad

aiz apkakles nolidoja no denes, un enkurs vienā mirklī bija laivā.

Bet ar gadiem viņa rakstura stūrainība izpaudās tādā veidā, ka reizēm radīja izbrīnu un neko vairāk. Viņš, piemēram, visā nopietnībā apgalvoja, ka pie arteļa valdes ēkas neesot vajadzīga nekāda izkārtne, bet tās vietā jāizliekot kāds jūrniecības atribūts, pēc kura katrs varētu spriest, kas šeit atrodas. Neatradis savam ierosinājumam dzirdīgas ausis, viņš beidzot diezin no kurienes un kādā ceļā atgādāja vecu, varbūt paša Pētera laika flotes enkuru un nostādīja to kantora priekšā. Tas tur stāv vēl šodien, uzjautrinādams garāmgājējus.

Otrā dienā Laumanis bija pie vecā bocmaņa atkal klāt. Šoreiz viņš nāca ar lielākām cerībām: vējš bija noguris, un ledu, skatoties no malas, gandrīz nemanīja.

— Ja tu par to pašu, tad labāk nesāc, — ostnieks brīdināja.

Bet Laumanis uzstājīgi teica:

— Akls esi? Šodien taču pavisam cits laiks!

— Vienalga. Kuģu jūrā nav. Mūsējie neceļ ne ausu, bet kas dīda tevi? Kas dzen?

Pēdējo vārdu tonis Laumanim izklausījās pielaidīgāks, ne tāds kā vakar. Radās iespaids, it kā ostas priekšnieks sācis svārstīties: izlaist kuģi vai ne? Bez atļaujas, protams, neva-1 rēja iziet. Kārtība un disciplīna bija jāievēro. Un arī Laumanis nolaida balsi, viņš atbildēja: 4

Neviens mūs nedzen, to tu pats zini. Bet man kaut kas pietrūkst līdz pilnam mēram.

— Daudz?

— Nepilna tonna.

Ostnieks iesvilpās un it kā aplūkojās pēc cepures, tomēr palika sēžot.

— Tonna! Atradis mantu, ar ko padarīt arteli stāvus bagātu. Nē, vienas reņģu ķeseles dēļ nav vērts riskēt!

Laumanis iekoda mēlē. «Nu kam man vajadzēja izpļāpāties? Kāpēc šo sasodīto tonnu pieminēt? Un vai es pie tā skaitļa nevarēju pielikt nulli?» Labi ievadītā saruna draudēja izjukt. Ar uzstājību te neko nepanāksi, vajadzēja pamēģināt no citas puses. Un Laumanis mēģināja, pieļaudams mazu viltību. Viņš saīgušajam priekšniekam smiedamies teica:

— Ķesele ķeselei, tur tev, vecais boča, taisnība. Piekrītu. Bet mums pietrūkst vairāk, es no tās tonnas noslēpu tev gandrīz apaļu nulli. Vainīgs! Spriedu tā: ja teikšu visu patiesību, tu būsi pretī rokām un kājām. Bet tagad redzu, ka esmu maldījies. Tātad vēlreiz: mūsu kuģis artelim ir lielākais parādnieks.

Laumaņa gājiens bija diezgan pareizs. Pirmkārt, ostas priekšniekam patika atzīšanās, ka taisnība bijusi viņam, un, otrkārt, viņam traki glaimoja, ka viņu godāja par veco bocmani, kaut arī vārdu, kā šoreiz, lietoja familiāri.

Kapteinis saspringti vēroja vecā jūrnieka sausās sejas izteiksmi un gandrīz bija pārlie-

cināts, ka guvis virsroku. Bet galvot par to Vel nevarēja. Kurš nepazina Sūbri, piekrastē lielākās zvejnieku ostas noteicēju?

Vispirms viņš izsmēķēja pīpi ar tik stipru tabaku, kuras dūmi vien dažam rāva elpu ciet, un tad Laumanim teica:

— Parādnieki. .. Kam šodien atļauts dzīvot uz citu rēķina. Bet, kad dziesma ciet, kad beidzot atjēdzas, — paši nezin, kur nu skriet, ko ķert. Tad viņiem pēdējā minūtē i plāns jāizpilda, i kuģis jāremontē, jāsasteidz viss, kas nogulēts.

Laumanis neiebilda ne vārda, viņš bija gatavs noklausīties vēl trakākas lietas, lai tik šo Sūbri kaut kā neaizkaitinātu.

— Labi, izej! — viņš beidzot deva atļauju un stingri piebilda: — Bet ar noteikumu — lai kuģis vēl gaismā būtu atpakaļ. Liec aiz auss, ka jūrā tu šodien būsi vienīgais. Še, paraksties, kaptein, ka tu izej uz savu atbildību!

2.

Kamēr dabūja priekšnieka atļauju, selgā nokļuva pavēlu. Bija jau dienas otrā puse.

Krastam atrāvusies, baltā masa klejoja pie apvāršņa, pamezdama aiz sevis brīvajā ūdenī t atsevišķas, gludi noskalotas ledus šķilas. Nekādas briesmas, no kā brīdināja ostnieks, kuģim nedraudēja. Laumanis tomēr bija uzmanīgs, viņš uz jūras nebija pirmo dienu.

Kad tralis bija izlaists pār bortu, Laumanis vīriem teica:

— Šoreiz būs jāapmierinās ar vienu šmigu. Vēls. Toties pastiepsim to garāku, tā līdz trim stundām. Es vecajam devu vārdu, ka līdz tumsai būsim atpakaļ ostā. Ja aizkavēsim, viņš vēl mūsu dēļ, kas zina, dabūs nervu krampjus. Nu tad odziņa! Ja jūs būtu dzirdējuši, kā viņš mūs svētīja gan katru atsevišķi, gan visus kopā! Nosauca i par šādiem, i par tādiem. Vārdu sakot, klausies, klusē un griez zobus.

Trajmeistars (viņam piebiedrojās mehāniķis) izteicās, vai tās pustonnas pēc bijis maz vērts celt brēku? Bet kapteinis, pats jaunākais no vēj saliešu kuģu vadītājiem, stūrgalvīgi palika pie sava.

— Tu esi svaidīgs kā vējš, — viņš teica traļmeistaram un, paraudzījies uz mehāniķi, piebilda: — No kādas operas jūs abi dziedājāt vakar? Bet šodien: «Vai maz vērts?» Un ko mēs malā bez darba sadarītu? Skaidrs, sēdētu līdz vēlam vakaram ēdnīcā pie alus kausa.

Tā nemanot pagāja trīs notralētās stundas. Vai nu ledus bija tuvojies viņiem, vai viņi tuvojušies tam, bet apvārsnis šķita ar roku aizsniedzams. Uz baltā lauka varēja saskatīt pat atsevišķus roņus, kas sildījās rēnajā marta saulē.

— Nu tad ar dieva palīgu, kā tēvutēvi teikuši, — Laumanis paspīdināja zobus un lika izcelt trali.

Kad vada āmi pievilka bortam, nevienam vairs nebija prātā ne ostas priekšnieks, ne ledus — nekas uz pasaules. Tādu lomu viņi ilgi neatcerējās. Aiz pārsteiguma uz kuģa labu laiku valdīja kapa klusums.

Bet tad sākās darbs, karsts un drudžains. Reņģes (un vēl kādas!) pārmaiņus smēla visi, sākot no kuģa matroža un beidzot ar pašu kapteini. Strādāja bez liekiem vārdiem, piesarkušām sejām un sviedrainiem kakliem, zvīņu nošķiesti.

Arni izsmeļot, kuģī bija sabērts ne mazāk īpar piecām tonnām reņģu, — divu nedēļu mērenas zvejas lomi.

Līdz krēslai vairs nebija tālu, bet «viena šmiga» bija piemirsta, it kā par to nekas nebūtu runāts.

Laumanis, stāvēdams pie stūres, acīm slīdēja pa jūru. Bažām nebija vietas. Un no kurienes lai tās rastos? Vēja ne tik, lai nožāvētu sejā sviedrus, un ledus selgā turējās no viņiem pieklājīgā attālumā. Nogurumu nejuta. Sirds plūda pāri aiz līksmes par reto lomu, bet lejā, kubrikā, dalīdamās kopējos priekos, skaļi trieca kuģa komanda.

Pie kapteiņa, roku kabatā aizdomīgi turēdams, uznāca mehāniķis.

— Traļmeistaram šodien dzimšanas diena, mūsu zivju meistars nu ir apaļš trīsdesmitgad-nieks. Kamēr tiksim malā, jubilārs saka, viss būšot ciet. To paredzēdams, es paķēru šo to līdzi jūrā, — mehāniķis pielēja glāzi ar kon-

jaku un sniedza Laumanim. — Uz gaviļnieku un Pētera lomu! Sausu, kapteini!

— Kas tur liels, tādā gadījumā vienu var,— viņš teica un izdzēra pasniegto tējas glāzi, elpu neatņēmis. — Dzīslas mirkli iesila un muskuļi kļuva vieglāki, it kā atbrīvoti no darba smaguma.

Mehāniķis, mazliet iereibis, turpināja iesākto tēmu:

— Citi svin dzimšanas dienu mājā pie sniegbalti servēta galda ar muziķu, zvejnieka galds klāts jūrā uz zvīņaina kuģa, un viņa mūzika — vējš.

Pēkšņi Laumanis sāka šaudīt acis te pa labi, te pa kreisi, paskatījās uz kompasu. Kurss bija pareizs.

— Piķis un zēvele! — viņš norūca. — No kurienes priekšā radies ledus?...

Arī mehāniķis pamanīja iepelēku, salauzītu svītru, kas visgarām nosprostoja ceļu uz krastu.

— Ej saki puišiem, lai beidz līksmot, — kapteinis skubināja mehāniķi. — Nedrīkstam kavēties ne minūti! Gan kādu spraugu vēl atradīsim.

Ja kuģis dotos uz ostu tūlīt, tad atrast spraugas mainīgās straumes atdzītajā ledū nebūtu grūti. Bet mājup došanos aizkavēja pilnīgi neparedzēts apstāklis. Pie kuģa sāniem pievilka reņģu pilnu, kā balonu piepūstu vada āmi.

Komanda vairāk nekā divi stundas strādāja vaiga sviedros. Ar reņģēm piebēra visas malas, visus kaklus. Kuģis uzņēma turpat divreiz lielāku svaru, nekā jūras reģistrs to pieļāva. Tas bija iegrimis lkiz lūpām.

Kad piebrauca ledus joslai, sāka krēslot. Ne vienā, ne otrā pusē gals šai sienai nebija saredzams.

Vīri izdomājās visādi, bet ne pie kāda noteikta slēdziena netika. Vilcināties nedrīkstēja, jo tikpat negaidot viņus varēja pārsteigt selgas ledus.

Laumanis nolēma riskēt, tas ir: doties nevienādi blīvajā masā un pa spraugām izlauzties tai cauri.

Iededza prožektoru. Visa komanda bija uz klāja, pareizāk sakot, stāvēja līdz ceļgaliem reņģēs.

No sākuma brauciens pa ledus lauku veicās bez nopietnākām klizmām. Lielos ledus gabalus apbrauca, mazos — kuģis sašķaidīja. Tikai tumsa apgrūtināja redzamību, neļāva saskatīt izdevīgāku ceļu. Kuģa ļaudis jutās ka necaurejamā mežā.

Bet, jo tālāk zvejnieki lauzās, jo apstākļi sarežģījās. Kuģis peldēja dziļi un iebrauca starp lediem, kas, acīm redzot, bija atrauti no krasta sēkļiem. Cits uz citu sadambēti, atsevišķi gabali bija vairāk nekā metru augsti. Saduroties ar kuģi, tie ar troksni juka un šķīda, draudēdami gāzties pār bortu uz klāja.

Vīri ^strādāja ar rokām un pleciem.

Bija bridis, kas traļmeistaram tikko nemaksāja dzīvību. Viņi iestrēdza tādā ellē, ka nevarēja vairs tikt ne uz priekšu, ne atpakaļ. Kuģa pīķis atdūrās pret divi metru noblīvētu ledus kalnu, ko nebija iespējams apbraukt. Bet sprauga bija tik šaura, ka tajā uzreiz kapteinis neuzdrošinājās līst.

Apturēja mašīnu. Ja tagad uzkultos vējš, ko nekad nevarēja galvot, kuģi apraktu uz vietas un tas vienā brīdī noietu dibenā.

— Un tomēr jālaužas cauri! — Laumanis teica.

— Citas izejas nav, — viņam atbildēja.

Vīri ieņēma vietas. Kuģis iegāja šaurajā kanālā un, spēcīgas mašīnas dzīts, plēta to platāku. Pēkšņi ledus kalns sāka brukt. Milzīgs gabals, sasvērdams kuģi, lēnām uzslīdēja bortam, it kā apdomādams — gāzties atpakaļ jūrā vai uz klāja. Stāvoklis bija kritisks, par matu no nelaimes.

Pirmais to aptvēra traļmeistars. Lai gabalu līdzsvarotu, viņš ātri nometās uz ceļiem un pabāza zem ledus savus platos plecus. Taču tie lielo svaru neizturēja, tas spieda spēcīgo zvejnieku pie zemes. Pa zivīm brizdami, tam palīgā steidza citi.

Šai brīdī matrozis, kas stāvēja kuģa priekšgalā, pilnā kaklā iesaucās:

— Ūdens! Priekšā vaļējs ūdens!

Sauciens, kas izskanēja tā, it kā puisis pirmoreiz mūžā ieraudzījis ūdeni, deva vīriem izmisīgu spēku. Vairākas tonnas smago ledus

šķilu tie līdzsvaroja un, kad piesteidzās kapteinis ar matrozi, ievēla jūrā.

Kuģim nokrita it kā akmens no kakla, un pēc neilga laika tas jau uzelpoja no ledus žņaugiem brīvā ūdenī.

3.

Pēc pusdienām, ko Sūbris vienmēr ieturēja ciema ēdnīcā, viņam bija paradums stundiņu nosnausties.

Izlaidis Laumani jūrā un iekodis kārtējo pusdienu — šķīvi zivju soļankas, saceptu gaļu ar sīpoliem, uzdzerdams virsū alu, Sūbris arī šodien gāja atgulties. Viņš noāva zābakus, novilka jūrnieka jaku un bikses, salikdams apģērbu tādā kārtībā, it kā viņu kuru katru bridi varētu izsaukt dzēst ugunsgrēku.

Ierasto atpūtas stundu, kas nekad neievil-kās kaut par minūti garāka, vecais bocmanis nogulēja cietā miegā. Bet ne tā tas bija šodien. Mocīja slepens nemiers.

Tiesa, Laumanis rīkojās uz savu atbildību, un, ja kaut kas, viņu, ostas priekšnieku, tad nevarēja vainot. Bet tā bija formālā puse, kas sirdi nenomierināja. Cik daudz spītīgu zvejnieku, sevišķi jauno, viņš savā laikā bija pūlē-t jies atrunāt, lai neskrien tīšu prātu vējā, neizaicina jūru! Un tikai tad, kad nekas nelīdzēja, bija atmetis ar roku, lai pēc tam pats nekur neraktu mieru, smēķētu līdz aizsmakumam.

Beidzot viņš tomēr iemiga, bet gulēja neilgi. No mehāniskās darbnīcas bija atnācis tehniķis. Viņš iemigušajam ostas priekšniekam pārvērstā, tādā kā aizkapa balsī noprasīja:

— Kur Laumanis? Kur viņa kuģis?!

Bocmanis uzrāvās kā dzelts. Biksēs viņš

kaut kā iekāpa, bet aizpogāties nevarēja, — pirksti lēkāja pa pogām kā pa klavieru taustiņiem.

— Kas nolicis? — viņš jautāja. Balss manāmi drebēja.

— Ne Laumaņa, ne kuģa ... Kad atbrauca, bāzās virsū, dīca ausīs kā ods, lai pasteidzina remontu. Nu pienākusi viņa kārta, bet ej sadzen vējam pēdas.

Sābris pateica, ka Laumanis jūrā, un atstāstīja viņu savstarpējo ķīviņu.

— Tātad jūrā? Kad atgriezīsies, pasaki, lai viņš pasvilpo, — tehniķis vienaldzīgi atteica.

— To pasaki pats. Man pietiek ko noņemties ar zvejniekiem pa citu līniju.

Marta diena gāja uz beigām, bet no Laumaņa kuģa nebija ne smakas. Sūbris izsmēķēja stipro pīpi un nevarēja telpās nosēdēt.

Uzmaucis jūrnieku cepuri ar nespodro nozīmi līdz ausīm, viņš devās uz molu. Tā galā pārraugs aizdedza bāeiņu. Bocmanis aplaida visapkārt savas vanaga acis, kas nebija zaudējušas asumu, pielieca galvu un klausījās. Selga bija tukša un klusa, ne skaņas, ne zīmes.

Viņš devās atpakaļ, kurdams krūtīs nik-

numu. Kas tā, velns, par būšanu! Citi, nedrošā laikā atstājuši ostu, vismaz turēja vārdu. Bet šis? Kā no acīm prom, tā visam uzspļauj. Kaut viņš savu kāju nespertu pie manis!

Dienesta vietā Sūbris dabūja paziņojumu, ka, izņemot viņa pārzināto ostu, visas piekrastes zvejnieku ostas piedzītas ar klejojošo ledu un ka vairums arteļu kuģu stāv Manguļos.

Tagad varētu atvilkt elpu, bet vakars bija satraukts. Viņš bieži devās uz piestātni, tomēr kāds gājis, tāds atgriezās. Kad iestājās vēla stunda, Sūbris iznāca atkal uz mola. Sāka piesalt, laiks nemaz neatgādināja marta nakti, agro pavasara vēstnesi.

Jūras pusē dzirde uztvēra pazīstamu skaņu. Jā, tas bija motora troksnis. Ostas priekšnieks izgāja tam pretī līdz pašai bāciņai, kas meta ūdenī žiglu, sarkanu atspīdumu. Troksnis pieauga.

Bet kas tas par velnu! No laumaniešu kuģa, kas tuvojās farvaterim, virs ūdens slējās tikai masts un vēl redzama stūres kabīne. Sūbris nenocietās, salika plaukstas pie mutes un ie-taurējās:

— Vai jums lielā sūce?

No kuģa atsaucās mehāniķis:

— Nav ne lielu, ne mazu.

— Kas tad par vainu?

— Nezinām! Bet ejam dibenā bez sūcēm . ..

Piestātnē jau bija sapulcējies krietns pulks

ciema' zvejnieku. Arī viņi nepacietīgi gaidīja

Laumaņa atgriešanos un tagad izskatījās samulsuši un neveikli.

— Pieņem, priekšniek, tā ap tonnām desmit jaunā ceturkšņa sākumam, — Laumanis raportēja oslniekam.

— Par lomu tu ziņo savam arteļa priekšsēdētājam, bet es paziņošu pārvaldei, — viņš atbildēja, neielaizdamies sarunās.

No sākuma pārvaldes atbildīgais dežurants negribēja ticēt, lika piezvanīt vēlāk, kad Sābrim pašam viss būs skaidrs.

Bet piestātnē bēra reņģes kastēs un svēra pāri pusnaktij. Vietējie zvejnieki gatavojās rītam.

Noceļot pēdējo kasti no svariem, zivju pieņēmējs pavilka svītru un pierakstīja — 0045 kg.

Rīgā sakustējās. Ostas priekšniekam no pilsētas ziņoja, ka ledlauzim dots rīkojums izvest zvejas floti no Mangaļiem uz reņģu rajonu.

Tieši šai laika, kad simtiem zvejnieku domas bija aizņemtas ar lielo zveju, iepūtās ziemeļrītenis. Vējš nebija stiprs, bet svilināja kā uguns. No rīta, saulei lecot, sals sasniedza divdesmit grādu.

Jūra bija kā ar stiklu pārklāta.

SAVĀDAIS ZĒĢELĒJUMS

Vējsalicšu vecajā paaudzē nebija gandrīz neviena tāda, kurš savā jaunībā ilgāku vai īsāku laiku nebūtu braucis uz bureniekiem, uz izslavētajiem malkas Jāņiem, darvas silēm, slīkoņiem, kā tos mūža beigās saukāja.

Vende jaunībā bija bijis lielās jūras braucējs, bet nobaudījis arī vēju un sāļā ūdens piemirkušo buru smaku, kaut uz divmastnieka bija nokļuvis gluži nejauši un pavisam īsu laiku. Kad viņam apnika neauglīgā prātošana vai tai neatradās piekritēji, viņš stāstīja piedzīvojumus, kas dažreiz bija ne mazāk dīvaini par viņa spriedelējumiem. Tiem klausītāju nekad netrūka, un klausījās, var teikt, ar aizrautību. Mans atstāstījums būs tikai bāla atspulga no viņa talanta. Reiz, naktī tralējot, / kad kubrikā nevienam nenāca miegs, Vende mums tad arī izstāstīja piedzīvojumus uz tāda burenieka, kas, tāpat kā visa šī klasika, turējies kopā vairāk no piķa un dievvārdiem.

— Togad kuģi ļoti agri nolika pie pāļa, — viņš iesāka, rudens nakts stundas īsinādams. — Nebija frakšu. Komanda — matroži, kuriķi un trimmeri — iedzēruši kādā Daugavmalas krogā uz atvadām pa stangai, izklīda kur kurais. Garastāvoklis, varat iedomāties, mums nebija spožais, jo pie pāļa pietauvotajiem jūrniekiem atrast jaunu robu bija grūtāk par grūtu. Vārdu sakot, pārtikas precu un lopbarības tirgotava.

Man, zināms, cits nekas neatlika kā cilpot atpakaļ uz tēva jūrmalas būdu, kāpt atkal laivā un sēsties airos. Bez ilgas gudrošanas tā arī nolēmu. Bet pirms nozušanas aiz apvāršņa es vājā cerībā kādu laiciņu klaiņāju pa Daugavas krastmalu, raudzīdamies kuģos. Starp tiltiem no kāda burenieka izkrāva zaļu malku, ko ķerrās dzina krastā krietni noaudzis puisis un miesās pilnīga sieviete.

Priekšgalā, pārliecies pār bortu, stāvēja vīrs un, it kā gar visu, kas te notiek, viņam nebūtu nekādas daļas, laiku pa laikam spļāva ūdenī, vienā mierā skatīdamies, kā ap spļāvieniem spriņģo vīķu bars. Viņš bija pāri pusmūžam, vērša kaklu un galvu, ko sedza iesirmi, sapinkoti mati, un izpūrušu vaiga bārdu. Likās, tas tikko kā izlīdis no migas, pat kājas bija basas. Noliekto seju nevarēja labi saskatīt, taču viena otra pazīme liecināt liecināja, ka viņš ir draugos ar pudeli. Paprāvais deguns, ja neņem vērā iedegumu, gan bija

normālā krāsā, bet ne jau visiem brandava lietotājiem deguni ir zili.

Man nebija kur steigties, tāpēc nosēdos uz izmētātajām pagalēm un sāku vērot šo nepazīstamo, savā ziņā dīvaino tipu. Dūšīgais puisis un ne mazāk dūšīgais sievišķis strādāja kā zirgi, bet šis te slienojās vienā slienošanā, turklāt darīja to tik dziļā nopietnībā, it kā tam kāds uzdevis ar saviem spļāvieniem pabarot visas Daugavas zivis. Man viņš nepievērsa ne to mazāko uzmanību, kaut es, kājas krastmalai pārkāris, sēdēju dažus soļus no viņa. Lai gan izdomājos visādi, kas tā varētu būt par personu un kāds te viņa uzdevums, taču pie skaidrības netiku. Varbūt tas bija pats «Jāņa» īpašnieks? Bet es šo domu atmetu, jo viņš drīzāk atgādināja saulesbrāli, kādu Dau-gavmalas Džoni no Sarkanajiem spīķeriem nekā kuģa, kaut arī malkas Janča, saimnieku. Bet, kamēr es lauzīju galvu, mēģinādams at-

šifrēt mataiņa personību, viņš neapnicis turpināja spļaudīties. Beidzot es nenocietos un uzsaucu:

— Ei, bārda! — un joka pēc piebildu: — Vai kapteiņa tev nevajag?

«Bārda» slinki pacēla savu vērša galvu, kā kad mani ieraudzījis tikai tagad, un tad pilnīgi negaidīti ierunājās tādā balsī, it kā stāvētu nevis uz klāja, bet līdz kaklam iestain-pāts purvā:

— Mājās guļ nokautas trīs cūkas, trīs tādi barokļi, ka bail... Bet dakteris man noliedzis ēst gaļu. Visu ko, viņš saka, tikai gaļu ne kripatas . ..

Es tīri vai satrūkos un instinktīvi pierāvu pārkārtās kājas. Vai maz bija dzirdēts par tā saucamajiem vājprātīgajiem, kuri sabiedrībai gan nav bīstami, bet citādi uz tāda galvas tēs kaut mietu. Acīm redzot, es nejauši biju sastapies ar vienu no šādiem. To vēl it kā apstiprinādams, par vājprātīgo uzskatītais drīz atkal ierunājās gluži cilvēciski.

— Kapteiņa? Nē, kapteiņa man nevajag. Stūrmani, to gan. Nu kā?

Samulsu ne pa jokam, bet centos to neizrādīt.

— Kur vecais stūrmanis? Bet varbūt tu vispār esi braucis bez stūrmaņa? — es noprasīju.

— Vecais kā gāja, tā aizgāja, — viņš atteica un, nosacījis man algu, savukārt, noprasīja: — Kā tad paliek?

Situācija, kā saka, sarežģījās. Alga bija pa-

rastā, ne kapeikas mazāk, ne vairāk, un tā līdz navigācijas beigām man ienestu lieku rubli. Bet te daudz kas bija neskaidrs, likās aizdomīgs, un karstu strēbt es negribēju. Par sevi nešaubījos. Par stūrmani gan vēl nebiju braucis, bet kā stūres virs vadījis pa kursu tvaikoņus pat vētrā. Un tad lai es netiktu galā ar šo piķa sili! Sāku locīties un dižoties, teikdams, ka esmu tālbraucējs un stūrmaņa vieta uz veca malkas Jāņa mani neapmierina. Ja runa būtu par kapteini, tad gandrīz ...

— Tevi par kapteini, bet mani par par stūrmani! Vai tā to saprast? «Elvīra» taču pieder man!

Apvārsnis kļuva skaidrāks. Tātad viņš tomēr bija šīs kastes saimnieks, ko pagodinājis diez ar kāda meitieša vārdu. No viņa izturēšanās es turklāt manīju, ka mana cena cēlās. Nekādus pierādījumus viņš no manis neprasīja, bet, uzzinājis, ka esmu tālbraucējs, acīm redzot, negribēja tik lēti šķirties. Un es būtu pēdējais muļķis, ja to neizmantojis. Izspēlēju pašu lielāko trumpi, pateicu, ka alga ir par mazu.

— Uh! — īpašnieks un kapteinis noelsās. — Vai uzturu aizmirsi? Kostīte kuģa, uz mana rēķina. Un produktu vezumus, domā, man kāds piegādā par velti? Es komandai kumosu no mutes neatrauju. Paskat, — viņš pameta pinkaino galvu uz kuģa sievišķi un sulīgi no-klakšķināja mēli, — plīst no labumiem!

Es tos labumus biju jau atēdies un, protams, neticēju, ka viņš baro komandu labāk par citiem. Un, ja viņš savus mājas barokļus pats nevarēja ēst, tad kuģa ļaudīm kumoss no tā treknāks netika.

Galu galā, pateicoties savai neatlaidībai un laikam arī jūrnieka stāžam, es pie algas kaut ko piekaulēju un ar to uzskatīju šo lietu par izbeigtu. Taču mani interesēja arī kas cits, tāpēc jaunajam saimniekam jautāju:

— Bet ja tavs stūrmanis tomēr atgriežas?

— Neticu. Algu viņš izņēma visu un droši vien tagad to noplītē.

— Jo vairāk iemesla gaidīt viņu atpakaļ,— es teicu un piebildu, ka negribu izēst cilvēku no vietas. Malcinieka kapteini tas neiespaidoja. Žokļiem krakšķot, viņš tikai drausmīgi nožāvājās un basā sakliedza uz dzinējiem, uz puisi un tuklo meitu, kuri jau tā svīda.

Pēc tam viņš, basās kājas pa klāju smagi cilādams, lāciski gorīdamies, stūrēja uz savu kajīti, pagriezies vēl noņurdēja:

— To atpakaļ negaidi! Paliec! Neveicas man ar stūrmaņiem. Nu nepavisam!

Viņš laikam savus ļaudis pazina labāk par mani, un tā es paliku.

Tā iesākās mans pirmais un pēdējais brauciens ar burinieku, kuru, kā vēlāk izrādījās, nevarēja salīdzināt ne ar ko, ne ar vienu jūras piedzīvojumu, kaut biju jau pieredzējis daudz.

Otrā rītā kapteinis agri nozuda, kā runāja, esot aizgājis pēc provīzijas. Bet pagāja divas dienas, un viņš bija kā ūdenī iekritis. Nebēdāju. Alga man nāca, un es tuvāk iepazinos ar «komandu». Tuklā, kas izpildīja pavāra pienākumus, saucās par Frīdu, bet viņas kuģa biedrs Kriša bija bocmanis un matrozis vienā personā.

Man viņi, it sevišķi Kriša, jau no pirmās dienas diez kā nepatika. Lai gan biju jaunais burenieka stūrmanis, viņš visās lietās gribēja būt pārāks, kā mani taustīdams, sāka rīkot un komandēt. Pieliku tam punktu pašā sākumā, bet ar to mūsu nelāgās attiecības vēl nebeidzās. Kubrikā, kur abi gulējām, runājām maz, tikai pašu nepieciešamo. Frīda arī vairījās manis, sānis vien vairāk griezās, turēdamās vienmēr kopā ar Krišu. Manā klātbūtnē viņi runāja pusbalsī vai pat čukstus, it kā slēpdami no manis neizpaužamu noslēpumu.

Taču es pa šīm dienām tomēr uzzināju kaut ko vairāk ir par savu kapteini, ir bocmani un pavāri. Cēlonis bija varbūt arī tas, ka kuģa pārtika gāja uz beigām, bet saimnieks nerādījās, par ko Frīda sāka paklusi ņurdēt, izmezdama vienu otru piezīmi. Manīgām ausīm daudz nevajag, un man tādas ausis toreiz nevarēja noliegt.

Kristofors, tas ir, malkas Jāņa kapteinis, nāca no Kurzemes gala piejūras novada, kur viņš no tēva bija mantojis prāvu lauku saimniecību. Bet tā vēl nebija visa viņa manta. Kristofora papus savā laikā bija nodevies arī burenieku un zvejnieku laivu būvei, atstādams dēlam, mantojumā trīs divmastniekus. Tiesa,

divi no tiem jau bija Neptūna pavalstībā, bet trešais, kamēr to nebija pieņēmusi dzelme, ienesa ik gadu Kristofora vienīgajam dēlam nesmādējamu naudiņu.

Nu man bilde bija pietiekami saprotama un es pacentos izzināt, no kurienes nāk pati Frīda, tāpat Kriša. Atklājās interesanta aina. Izrādījās, ka viņi abi nav nekādi kuģinieki, ne viens pavārs, ne otrs bocmanis, bet gan prāvās Kristofora saimniecības kalpu cilvēki. No pavasara līdz rudenim, navigācijas laikā, saimnieks ņēma viņus pie sevis uz burinieka, bet, ūdeņiem aizsalstot, nodarbināja savās lauku mājās, atlaizdams sezonas puišus un meitas.

Tā vairākos gados ir Krišs, ir Frīda bija jau iepazinuši jūru un piekrastes jūrnieku dzīvi. Ar apstākļiem un savu stāvokli viņi, likās, bija apmierināti, sevišķi Kriša, kas Kristofora prombūtnē pats tēloja kapteiņa vai viņa likumīgā vietnieka lomu.

Frīda man to pačukstēja, kad Kriša bija izgājis krastā, un pati satrūkās, it kā savā sievišķībā izpļāpājusi ko rūpīgi slēpjamu. Viņa ātri nozuda savā galā, kur dzīvoja ar kapteini, un visā brauciena laikā netika pārmijusi ar mani ne vārda.

Trešās dienas vakarā, jau lielā tumsā, krastā atskanēja nelabi bļāvieni, kam pa vidu jaucās dobji rēcieni. Klausoties gribot negribot pārņēma sajūta, it kā no elles, par kuru bija tik daudz dzirdēts, būtu pasprucis bars visnešķīstāko velnu.

lll

Atgriezās Kristofors, mūsu kapteinis. Vārdu sakot, pārtikas un lopbarības tirgotava.

Viņš nebija viens, tumsā pamanīju vēl dažus stāvus. Visi bija pilni kā lūki.

Mana pirmā doma bija, ka starp viņiem katrā ziņā ir arī vecais stūrmanis. Bet es viņa atgriešanos neapskaudu. Biju savā prātā šo to pārlicis un nācis pie atziņas, ka te, redzams, nekāda dzīve tā kā tā nebūs. Atklāti atzīties tomēr negribēju, tāpēc sagaidīju nācējus — kapteini un viņa viesus.

Kristofors mani nepazina. Tukšo provianta maisu np galvu griezdams, viņš atgaiņājās no manis kā no paša nelabā un sabruka ar saviem iereibušajiem draugiem uz klāja. Vīrs zilos jūrnieka dungriņos, kas bija iedzēris vairāk par citiem un klunkurēja pēdējais, sametās vai aiz kā aizķērās un kā bluķis iegāzās starp muliņu un burenieku Daugavā. Ne bez pūlēm un bažām par kritiena sekām es viņu uzvilku ar ķeksi tik augstu, ka divatā ar Krišu dabūjām uz klāja. No kritiena un aukstās dušas vīrs bija jūtami atsvaidzināts. Novedu viņu pie kapteiņa.

Šaurajā un zemajā kajītē, no kuras Frīda bija uztriekta stūres būdā, uz galdiņa stāvēja alus un degvīns. No ūdens izvilktais vīrs dungriņos tiešām izrādījās bijušais «Elvīras» stūrmanis. Viss pilēdams un zobus klabinādams, viņš vienā paņēmienā izdzēra glāzi degvīna un noskurinājās tā, it kā būtu otrreiz izvilkfs no saltās, naktī atdzisušās upes.

Izklaidīgam, nespodram acīm noskatījies uz mani, viņš no degvīna iesmakušā balsī noprasīja:

— Kas tas tāds? Bičkomers? «Enkura» es viņu neredzēju.

— Sit rokā! — Kristofors ierēcās. — Tas ir mans jaunais stūrmanis, tālbraucējs. Saprati?

Vīrs zilos dungriņos atstūma alus glāzi un iebaurojās draudošāk par aizkaitinātu vērsi.

— Stūrmanis... Tālbraucējs... Tu melo, sūkalu vepri! Tas ir tavs māju kalps, no Kri-šas sugas. Un braucis viņš ar mēslu ratiem. Ja tava nolādētā sile ceļā neizjuks, tad novēlu šim sprukstam laimīgu ceļa vēju!

Pēc tam, mēlei metoties un pinoties, viņš lielījās, ka salīdzis par stūrmani uz solīda trīs-mastnieka, kas zēģelēs uz Roterdamu un Ilam-burgu.

— Frīdā! — Kristofors strauji pielēcās, ar milzīgo galvu atsitās griestos un smagi atkrita atpakaļ. — Frīdā! Nāc lejā, pakavē jūrniekiem laiku! Man skumji, velns parāvis!

Vai Frīda lejā nonāca — nezinu. Es nemanot izlavījos laukā. Noreibusī kompānija vēlāk uzsāka jūrnieku dziesmas, kauca un auroja tā, ka vantis drebēja. Aizmigu vēlu, pret rītu, kad smagie ormaņi sāka dārdināt Daugavas bruģi.

Otrā dienā kapteiņa trokšņaino viesu uz kuģa nebija. Satiku Kristoforu ar to pašu maisu padusē. Viņš bija drūms un arī tāds kā samulsis. Kapteinis ar mani nepārmija ne vārda. Bel, atgriezies no pilsētas un maisā kaut ko pārnesis, viņš it kā noslēpumu man pačukstēja:

— Nakti šloperis aizvilks mūs uz Mīlgrāvi. Tur uzņemsim brusas Venlspilei.

Man bija vienalga: braucam vai kvernam pie krasta. Es biju nolīgts uz mēnešiem.

Tumsā burcnieku tiešām paņēma tauvā odam līdzīgs buksieris (par «Odu» tas ari saucās) un, caur izgriezto tiltu šņākdams elsdams, aizšlepēja Daugavas attekā.

Kravu uzņēmām ātri, jo pie brusām strādāja ostinieki.

Bet mums nebija laimes. Kamēr kapteinis žūpoja pa Vecrīgas krogiem, pieturējās smuks ceļa vējš. Tagad kā par spīti tas sagriezās pretī mūsu kursam, un piekrautais burinieks nostāvēja Mīlgrāvja attekā vai visu nedēļu. Cilvēks aiz garlaicības varēja nobeigties.

Kristofors lādējās bez mitas. Arī naktī atskanēja viņa lāciskie soļi un lāsti rietumu vējam, kas viņam, kā pats teica, mauca kaklā ubaga tarbu. Bija jāmaksā neparedzēts ostas nodoklis, un fraktē draudēja nokavēties, ja nebija jau nokavēta.

Trijās uzdzīves dienās viņš, redzams, bija izšķiedis lielu naudu.

Tiklīdz vējš piestāja un sāka maķenīt vilkt no dienvidrietumiem, kapteinis tūlīt sasparojās, pavēlēdams pēc pusstundas attauvoties.

No šj brīža sākās mūsu piedzīvojumi, viens trakāks par otru.

Gali vēl nebija atdoti, kad Kristofors, izskrējis uz klāja, pēkšņi iebrēcās:

— Kompass!

Mēs nekā nesapratām. Kapteinis tikai noplātīja rokas.

— Kompass taču palicis Rīgā.

Te jāpiezīmē, ka Kristofors burenieka kompasu, lai to viņa prombūtnē nenospertu, vazāja visur sev līdz. Tas tagad, ja nebija jau nozagts, droši vien mētājās kādā Daugav-malas krogā. Kā saka, likteņa ironija.

Bez tāda daikta jūrā iet nevarēja, un Kristofors pa galvu pa kaklu aizšāvās uz pilsētu. Viņš atgriezās krēslā, līksms un starojošs, it kā atradis vai paglābis diez kādu dārgumu.

— Bija pievācis pazīstams ekonoms, — viņš jūsmodams teica, nolicis laimīgo atradumu savā vietā.

Ērmots tips! Nodzīvot simt latu, par kuriem varētu iegādāties desmit tādu kompasu, viņam tīrais nieks, bet par santīmu tas gatavs lēkt uz vienas kājas. Nu, velns ar viņu!

Vēl gaismiņā beidzot tikām vaļā no krasta, kas arī man sāka apnikt. Kad braukt, tad braukt.

Vējš — dienvidrietumu, stiprums — trīs balles. Redzamība laba. Nostājos pie stūres. Bet kapteinis atbīdīja mani sāņus.

— Stāvi ar Krišu pie zēģelēm, iesim ar bautēm. Līdz jūrai stūre būs manās rokās. Tu vēl Daugavu nepazīsti, nezini, kur dziļš, kur sekls.

Ar Kristoforu strīdēties nebija vērts, un es teicu: — Tavs prāts lai notiek! ...

Sākām zēģelējumu.

Upes pretējā krastā zvejnieki ar lašu vadu bija apmetuši vakara lomu. Vads iestiepās pāri pusei Daugavā, kur laiviņā ar sārtu karodziņu un laternu dežurēja selgas vīrs.

Kristofora bolinderis, viļņus šķeldams, gāja šņākdams, savā ceļā neko nevērodams, tā, it kā Daugava piederētu tam vienam. Selgas virs sāka signalizēt, vispirms ar karodziņu, tad — laternu, norādīdams, lai burinieks turas pie labā krasta. Bet kapteinis viņu, acīm redzot, vai nu nesaprata, vai nepamanīja. Nelīdzēja arī mans brīdinājums — burinieks pilnā sparā ieskrēja pašā loma līkumā, vilkdams sev līdzi vadu.

Nekā laba es neparedzēju. Laivā pieīrās zvejnieki, kas bija tā pārskaitušies, ka grasījās ievilkt Kristoforu aiz bārdas Daugavā, izžā.vēt un tad vārnām par biedinājumu pakārt vabās. Loms bija sagandēts, un vīri sunīja kapteini izmeklētākiem vārdiem, netaupīdami arī mūs ar Krišu. Man pirmoreiz sirds aptecējās.

No šīs ķezas, tiem pašiem lašu zvejniekiem piepalīdzot, kaut kā sveikā izkūlāmies. Kris-tofors vainu uzvēla mūsu pleciem, sevišķi man, jo es neesot laikā pagriezis zēģeli. Biju ar mieru atrasties visur, tikai ne uz šīs malkas kastes, ko vadīja tāds bārdains brīnums.

Manas attieksmes ar Krišu, kuras vispār nebija diez cik spožas, vēl pasliktinājās. Es tam, šķiet, iemeslu nedevu. Redzēdams, ka kapteinis stāv pie stūres īpats, viņš sāka mani komandēt un izrīkot. To es, dabiski, nevarēju pieļaut. Kad burinieks tuvojās krastam un bija jātaisa kārtējā baute, mēs jau bijām tik tālu, ka saķērāmies krūtīs.

— Frīdā! — Kristofors iebļāvās. — Skrej žigli, ar trumuli, aplej tos gaiļus ar verdošu ūdeni!

Frīda patiešām iznāca no kajītes, bet bez trumuļa. Viņu, liekas, vairāk interesēja «kurš kuru» nekā izlaistīt karsto tējas ūdeni.

— Ko boli acis, ķēve! — kapteinis uzbrēca Frīdai. — Ar trumuli, vai saprati, tu velna māte!

Vēlāk nodomāju, ka tas laikam ir Kristofora pārbaudīts līdzeklis, ar ko viņš šķīris savus iekarsušos ļaudis. Bet pašreiz tam nebija nozīmes. Mēs ar Krišu nepalīdzējām vējam pārmest zēģeles, un burinieks ar purnu atdūrās pret seklumu. Frīda iespiegdamās atkrita sēdus.

— Lego — o! Enkuru. Pagalam! — Kristofors pievienoja savu rīkli meitieša spiedzienam.

Burinieks, par laimi, uzskrēja sēklim ar pašu priekšgalu, tā ka, vējam pārmetot fokas, mēs nokūlāmies no sekluma pašu spēkiem-

Pa ceļam vēl bolinders pārvērta plācenī pie mola nevīžīgi pamestu laiveli, norāva no enkura signāla boju un līdz fārvatera galam vazāja aiz sevis vimbu tīklu jedu. Vārdu sakot,

Kristofors kā stūrmanis bija nepārspējams.

Gaismā, kad jūrā salikām pirmo kuģi, no borta matroži ņirgādamies sauca:

— Noslaukiet savam Jancim puņķus!

Priekšgalā tiešām kūļādamies karājās kaut

kādi aprauti auklu un striķu gali.

Tuvojāmies Daugavgrīvas bākai, kas apžilbināja divmastnieku gaismas kūļiem, Kristofors pielika pie mutes ruporu, ierēkdamies:

— Elvlrā-ā! Ventspils!

Ar maziem starpbrīžiem viņš to atkārtoja reizes trīs. Likās, Kristofora dārdošo balsi varēja dzirdēt ne vien pie bākas, bet vēl daudz tālāk — pašā Ventspilī.

Beidzot izgājām jūrā.

— Vadi, tīkli... Nolādētā laiva un boja ... Dievs zin, kādi striķi, — Kristofors uzskaitīja visas pastrādātās nejēdzības. — Un ja tas nāk gaismā? ...

— Par to nevar galvot, — cietsirdīgi atteicu.

— Tad man ubaga tarba droša, — viņš iestenējās.

Kristoforu galīgi nokaitināja Frīda, kas sērīgi dziedāja par meiteni, kura lūdz zvejnie-ciņus pārvest malā noslīkušo bāleliņu. Neganti izlamājis meiču, viņš nicinoši novilka:

— Jā-ā, zvejnieciņi nu ies ķēpāties ar taviem slīkoņiem. Nospļauties! — Un kapteinis pēc pārdzīvotajām nepatikšanām aizlāčoja uz kajīti.'

Stājies pie stūres, es uzdevu toni un, kā tas kapteiņa vietniekam piedien, nepieļāvu no Krišas puses nekādu izrunāšanos. Un, jāsaka godīgi, — viss gāja tā, ka labāk nevajag.

Pūta svaigs dienvidvakaru vējš ar tieksmi pieņemties. Burinieks gulās vējā labi, līksmi, it kā rotaļādamies šķēla dzidri zaļos viļņus.

Tuvojoties Irbes šaurumam, Kristofors kļuva nemierīgs. Likās, it kā viņš gribētu man ko jautāt vai ko pasacīt, bet vienmēr aprāvās pusvārdā. Beidzot viņš saņēmās un teica, ka Baltijas jūrā savu mūžu vēl neesot bijis. Viņa braucieni aprobežojušies no Daugavas līdz Ģipkai uz vienu pusi, līdz Pabažiem — uz otru. Un tagad viņu biedēja jūras vārti, kā kad aiz tiem draudētu diezin kādas nezināmas briesmas.

Es atbildēju, ka vējā jūrā drošāk nekā līcī un ka vētra nav gaidāma, ko rāda arī barometrs. Bet Kriistofors kratīja galvu un ņurdēja man ko nesaprotamu. Paraustīju plecus, jo nezināju, kas viņam aiz ādas.

Pavisam apstulbu, kad viņš, izklājis uz galda karti, dūra pirkstu Irbes šaurumā.

— Vai pa tādu spraugu var izbautēt jūrā? — viņš man noprasīja visā nopietnībā.

Es iepletu acis un jautāju sev, vai tādam maz vērts ko atbildēt. Pēdīgi teicu, ka tas tā uz kartes, bet ne dabā. Taču Kristofors mala savu:

— Un zemūdens akmeņi? Tos esam izlaidusi pavisam no prāta! Vai tīšām meklēt nelaimi? Nē, griež atpakaļ!

«Cik gan dulnam vajag, lai tas kļūtu traks,» pie sevis nodomāju un pagriezu burinieku uz Daugavas pusi. Es vārījos aiz dusmām. Ventspilī, no kuras līdz manam ciemam nebija tālu, gribēju teikt malkas Jānim ardievas. Ar Kris-toforu braukt kopā nebija iespējams.

Kamēr zēģelējām ar pilnu vēju atpakaļ, kapteinis nerādījās acīs. Frīda man pačukstēja, ka viņš notriecis daudz naudas, nokavējis frakti un visu laiku kaut ko domājot. Gan es vēl redzēšot, kas par vīru esot šis Kristofors. Frīdai varēja ticēt, jo viņa kalpoja pie kapteiņa ne jau pirmo gadu un pazina to caurcaurēm.

Beidzot Kristofors bija izdomājis.

Tumsā iznācis no kajītes, viņš brīdi noraudzījās uz piepūstajām zēģelēm un iesaucās:

— Nažus laukā!

Kad neviens nepakustējās, viņš saucienu atkārtoja un apņēmīgi, stingri teica:

— Jātaisa avārija! Lai bākas loči redz, ka zēģeles cietušas vējā un tāpēc esam griezušies atpakaļ. Pie darba! Mans divmastnieks ir apdrošināts.

Kriša un Kristofors sāka strādāt nažiem. Ar virtuves dunci rokā izskrēja arī Frīda. Buru audekls, vēja plēsts, šņirkstēja un ņirkstēja. Dažās minūtēs viss bija gatavs. Pie izķēmotajiem mastiem plandījās lupatu lērumi.

Atlikušo ceļu gājām ar fokzēģelēm.

Ejot garām bākai, Kristofors paņēma ruporu.

— Elvīrā-ā! Avreja! Avreja!

Šoreiz kapteiņa balss nebija tik dobja, un to droši vien tālāk par bāku nesadzirdēja.

Pietauvojāmies tanī pašā vietā, kur pirms nedēļas uzņēmām brusas, un likāmies katrs savā kojā.

Komandu sauca augšā, un Vende pabeidza stāstu par Kristoforu uz tralera klāja.

Malkas Jāņa kapteinis Kristofors, kādu otru starp kapteiņiem neatrast, aizgāja uz pilsētu, lai izsauktu ekspertus zaudējumu novērtēšanai. Un, kā gāja, tā pazuda. Nogaidījām to vairāk par nedēļu. Pārtika gāja uz beigām, bet ne ekspertu, ne Kristofora, kais latkal uzdzīvoja pa jūrnieku krogiem. Man apnika. Savācu savas peķeles un, ne graša nesaņēmis, devos uz savu zvejnieku ciemu. Vārdu sakot, pārtikas un lopbarības tirgotava ...

ELZA IZSLEJAS

Izkāpis no motorlaivas vai nonācis no kuģa, es allaž jutos tik noguris, ka neizģērbies raudzījos, kur atkrist, dažreiz ar visiem zābakiem kājās.

Vcndes Krista tādās reizēs, negribēdama mani modināt, sataupīja man siltas vakariņas. Uz galda, vilnas lakatiņu pārsegts, stāvēja katliņš ar smaržīgu zivju zupu, blakus iegriezts maizes klaips un šķīvis, dakšiņa, nazis, karote.

Pa kuru laiku šī zvejnieku sieva visu paspēja?

Parasti mēs ar Vendi ēdām divatā, jo Kristai piesēst nekad nebija vaļas. Inga arī pie galda nevarēja nosēdēt mierīgi, neprātojis vai ko nestāstījis. Taču jādod gods patiesībai: viņš ne vienmēr mala tukšu vai stāstīja divdomības par kaimiņu vīriem.

Kopš kāda laika viņi ar Kristu bija atkal norūpējušies par vedeklu, Induļa Elzu. Vende teica:

— Mani vārdi piepildījušies, jo izrādās, ka tāds autobuss var gluži labi iztikt bez kasiera. Un pareizi darīts! Bet, ja padomā, cik daudz vēl tādu vietu, kur cilvēks nemaz nav vajadzīgs! Ar laiku, zināms, arī tās paliks tukšas, sabiedrība taču arvien vairāk uzticas cilvēkam. Bet, ja tu nestrādā kārtīgu darbu, teiksim, nebrauc jūrā, tad tā nav dzīve, bet vazāšanās pa dzīvi.

Vende izrunājās ar Elzu gan vienādi, gan otrādi, bet bez taustāmiem panākumiem. Viņa, kā redzams, kasieres vietu bija pārāk iemīlējusi, kaut pilsētu vairs nepieminēja.

Kad tēvam nekas prātīgs nesanāca, lietu savās rokās ņēma Krista. Elza ar vīramāti varēja runāt brīvāk, jo vecais par katru vārdu, kas šā vai tā zīmējās uz zvejniekiem, lēca vai no biksēm ārā.

Sieviete ar sievieti saprotolies labāk, tā vismaz domā viņas pašas. Un, ja Vende neko neiebilda, tad tā tas, acīm redzot, arī bija. Viņš pacietīgi gaidīja, kad Kristas ģimenes misija beigsies.

Elza nejutās labi. Viņai nekas gan nekaitēja, bet sajūta bija tāda, it kā viņa būtu izstumta vai pamesta. Viņa pati netika ar sevi gudra. No cieminiekiem, izņemot vīra ģimeni, viņa nevienu tuvāk nepazina. Kad Elza brauca uz autobusa, kas gāja par Vēju salu tālāk, viņa pat pēc apprecēšanās jutās kā caurbraucēja. Cieminieki viņai nozīmēja ne vairāk kā ceļa pasažieri, kam viņa izsniedza biļetes. Un nu tā pēkšņi atradās it kā starp svešiniekiem. Taisnību sakot, te bija vainīgs ar! jaunās sievas vēsais, iecirtīgais raksturs, kuru viņa pati vēl neapzinājās.

Beigusi zivju fabrikā maiņu, Krista tagad biežāk iegriezās pie vedeklas, kas vīramāti saņēma laipni, taču atturīgi. Indulis bija jūrā, un viņas neviens netraucēja. Krista, protams, nebija nekāda smalkā diplomāte, viņa runāja atklātus, vienkāršus vārdus, ar kādiem vienmēr bija izsacījusi savas domas vai izkratījusi sirdi. Liekulība nebija viņas dabā.

Ja Elza bez vietas, kā pali atzinās, negribēja dzīvot, tad vajadzēja apskatīties. Par izvēli nav ko bēdāt, tikai jāizvēlas darbs, kur var ielikt sirdi. Slaukt govis Elza, protams, nebūs ar mieru, Krista neieteica arī kantorus. Ar papīriem neviens no viņu tuviniekiem nekad nebija nodarbojies.

Elza klausījās uzmanīgi, vēl nenojauzdama, uz kurieni vīramāte velk. Bet Vendes Krista to ilgi neslēpa, teikdama, ka ciema zivju fabrikā būtu viņas īstā vieta. Fabrikai bija lielas nākotnes izredzes.

Elza negribot saviebās un tad smiedamās atbildēja:

— No reņģu smakas nebūs kur glābties!

Krista to neņēma nopietni, tomēr iesaucās:

— Uja! Tad jau no vīra arī jābēg. Vai Indulis vienmēr smaržo pēc odieriem?

Rietēja saule. Krista pameta acis uz nosarkušo dārzu, noskatījās uz zvejniekiem un fabrikas strādniecēm, no kuriem ūdeni krita savādi izlocītu augumu atspīdumi. Cilvēki krastā, blāzmā vabās izkārtie tikli, no zivīm atbrīvotie kuģi un dūmu apņemtā žāvētava atradās acu priekšā un tai pašā laikā it kā tālu no šejienes, kur ļaudis arī strādāja un pūlējās.

Klusuma brīdi pārtrauca Elza.

— Par tām zivīm, vīramāt, pajokoju, — viņa sadrūvējusies teica, — nedomā, ka es tā laistos ar smaržām. Bet no vienas sajūtas kā no sloga nespēju atbrīvoties. Man liekas, ka esmu kur tālu prom un visiem sveša. Vai tās būtu manas iedomas?

— Tikai iedomas, mīļā! — Krista atsaucās un, lai tās izgaisinātu, steidzīgi piemetināja: — No mūsu arteļa vien Atlantijā zvejo trīs seineri, un runā, ka drīz šiem talkā iešot ceturtais. Vīri zvejo tūkstošiem jūdžu tālu un mēnešiem bez atelpas cīnās ar okeāna vētrām.

Elza nopūtās.

— Tu mani, jaunu sievu, gribi pielīdzināt zvejniekiem, pie tam... Atlantijas vīriem!

Vendes Kristas apmulsums nebija ilgs.

— Jā, ar tiem okeānā var mēroties retais, — viņa turpināja, — tur tev taisnība. Bet cieta griba un savs mazums izturības cilvēkam vajadzīgs katrā darbā. Vakar paziņa no žāvētavas — tur smaržo kā saulespuķu laukā — lasīja man priekšā meitas vēstuli no neskartajām zemēm. Tas taču tāds gaisa gabals, ka man, vecenei, grūti iedomāties! Bet vēstulē par to vai par kādiem svešiem ļaudīm nebija ne vārda ...

Vēju salas radiem uz kakla atkal uzmetās sieviešu friziere, kosmētiķe Emīlija. Vasarā viņa te krāja spēku ziemai, bet šoreiz, Emīlijai ciemā parādoties, nebija iestājies vēl pirmais sals. Friziere cita nekā nedarīja kā ēda, gulēja un melsa — melsa vienā melšanā. Kā radi, redzama zvejnieku ģimene, viņu cieta, tas palika noslēpums.

Cilvēkiem, darbā aizņemtiem, nebija laika pļāpīgo frizieri uzklausīt, tāpēc viņa uzoda itādus, kas bija vaļīgāki. Elzu viņa mācīja krāsot matus, kā dabiskas, gaišas cirtas pārvērst kraukļa spalvu melnumā. Pie viena meista-riene izstāstīja, kā viņai pazīstama sieva, kurai deniņi sākuši sirmot, atgriezusies no kūrorta tādiem matiem, kas izskatījušies melnāki par tušu. Vīrs, sievu ieraudzījis, aiz pārsteiguma iepletis muti līdz ausīm.

Elza pasmējās, bet Emīlijas piedāvātos pakalpojumus laipni noraidīja. Savus matus viņa negribēja ne balināt, ne krāsot, viņu interesēja kas cits: ar ko šī nomale Emīliju pievelk, ka tā šeit ierodas tik bieži?

— Mīļā! — friziere iesaucās.— Es, vai zini, bez jūras nevaru dzīvot! Vistuvākā, protams, viņa man vasarā, bet arī ziemā tai ir savs skaistums. Viļņu un vēju melodijas, vārdu sakot, — burvīgākā no burvīgākajām mūzikām! Un kur vēl priežu mežs ar sauli, liegais gāiss? Kas tev to visu dos Rīgā? Nē,

es tavu jautājumu, mīļā, vienkārši nesaprotu!

Likās, it kā Elza pavīpsnātu. Pēc laiciņa viņa pavisam nevainīgi teica:

— Pārnāciet Vēju salā uz pastāvīgu dzīvi. Tādai meistarei kā jūs darbs pats kritīs klēpī. Es pat, liekas, dzirdēju, ka ciema frizētava meklējot otru meistari. Viena nespējot tikt galā: iai sapostos ballei, meičām jāpiesakoties dienām iepriekš. Vilinoši, vai ne?

Emīlija sataisīja tādu seju, ka Elza nevarēja novaldīt smieklus.

— Tu esi mani pārpratusi, dārgā, — viņa it kā aizvainota sarūgtināti atteica, — ne jau par darbu es runāju, bet par jūru, veselīgu atpūtu ...

— Tās ir vienas medaļas dažādas puses.

Bet friziere Elzu nesaprata, tāpēc steidzīgi

attrauca:

— Protams, Elza, protams! Es jau to pašu, ka dažādas ... Pret Rīgu es nemainu neko!

«Kūrortniece, īsto jūru tev nekad neredzēt,» Elzai gandrīz skaļi izspruka, bet viņa tikai nopūtās.

Pēc nejaušās sarunas ar Emīliju Elza kļuva domīgāka, it kā ieskatījās kur dziļāk, neviļus salīdzināja cilvēkus, ko agrāk nebija darījusi. Rīga viņai bija tuva, varbūt vēl tuvāka nekā šai frizierei. Tātad starp viņām jāvalda kādai saskaņai, kopīgām izjūtām? Bet Elza nekā tamlīdzīga nemanīja. Jautājums izraisīja jautājumu. Kad viņa vēl brauca par kasieri, vai gan brīvdienās nemīlēja ar grāmatu pasēdēt zem priedes, raudzīties uz viļņiem, ieklausīties vēja balsī, kas bija krākusi jūrās, šalkusi birzēs? Pēc frizieres jūras slavinājuma cilvēks jutās kā aplaistīts ar lētu odekolonu, it kā nejauši iebāzis degunu slapjā kabatdrā-nā. Bija vai jānoskurinās.

Ko viņai, Elzai, tāda žagata pašreiz varēja dot?

Bet bija citi cilvēki, un nav svarīgi tas, ka tie ir viņas radinieki. Taisnība, vīramāte viņu nepārliecināja. Redzams, ka ceļa izvēlē vārds jāatstāj pašai. Bet vai šo iesirmo sievu maz varēja salīdzināt ar mutē izlaidīgo matu meistariem, no kuras, neraugoties uz izmeklētām smaržām, tomēr nāca kāda pelējuma smaka?

Elza dzīvoja pa māju, pavadīja un sagaidīja Induli, savu vīru. Ne Indulis, ne viņa māte tai neko neuzspieda, par veco Vendi nemaz nerunājot. Viņam bija steidzamas darīšanas vai kāds neatliekams darbs, tāpēc viņš par mājas lietām gan ari neinteresējās.

Bet vīramāte, nebūdama gan sevišķi ziņkāra, šo to par vedeklu tomēr saklausīja. Runāja, ka jaunā sieva maz rādoties ļaudīs. Vai 11u ciema meitieši neesot viņai pa garšai, vai tā lepnības pazīme. Vendiene uzmanīgi iebilda kā pret vienu, tā otru Elzas raksturojumu, ne-sabiedriskumu aizbildinādama ar vedeklas biklumu. Pie sevis viņa domāja mazliet citādi, bet katrs sīkums pasaulei pirms laika nebija jāzin. Klusībā viņa gatavojās dēlu sapurināt.

Taču Induli bija grūti satikt. Padzīvojušie vīri, kad tie nebija jūrā, šad tad iegriezās ēdnīcā, lai pie alus glāzes pārrunātu dzīves notikumus, kuru nekad netrūka. Bet jaunos zvejniekus tādās dienās bija jāmeklē ciema stadionā. Un vai mātei bija tiesības aizsaukt Induli kā kādu skolas zēnu no laukuma, kur notika futbola treniņš? Gribi vai negribi — jāgaida.

Indulis dzīvoja kaimiņos zivju fabrikas strādnieku kopmītnei, kas aizņēma plašu vietu seno kāpu valstībā. Vakaros, kad nolaidās krēsla, no kopmītnes atskanēja fleitas un mežraga skaņas. Mocarta un Čaikovska motīvi mijās, saplūda ar viļņu šūpām un dunoņu. Elza pie nezināmajiem muzicētājiem bija tā pieradusi, ka viņai it kā kaut kā trūka, ja tos nedzirdēja. Nenocietusies viņa reiz jautāja vīram:

— Kas tie par muzikantiem? Pazīsti?

— Kas šos nepazīst? Fabrikas jaunieši. Spēlē mūsu arteļa kvartetā. Tā fleitiste ir kon-servkārbu aizvākotāja, mežradznieks, liekas, izvadā gatavo produkciju. Viņu repertuārā tādas sapņainas melodijas, tīkami klausīties. Bet, kad kopmītnē numurs divi, kas tuvāk ostai, sanāk uz mēģinājumiem fabrikas estrādes orķestris, tad meklē klusumu un mieru labāk vētrā uz jūras!

— Nepārspīlē!

— Ja netici, pavaicā manam tēvam. Viņam blakus — klubs. Naktī no sestdienas uz svētdienu, viņš saka, ņem kažoku un bēdz mežā ... Elza atcerējās futbola sacīksti un smiedamās teica:

— Kad jūs te klapēja tā Rīgas komanda, tad gan bija jābēg no ciema laukā...

Bet mātei Indulis noslēpumainu seju pačukstēja:

— Elza netic, cik jums ar tēvu jautra dzīve... Muziķu ne atklausīties!

Krista paskatījās uz dēlu pārmetoši.

— Tīri kā auša! Valkā vīra vārdu, bet galvā — vējš ...

— Kas noticis? — Indulis kļuva nopietns. Vējagrābslis viņš nekad nebija bijis, mātei to, liekas, vajadzēja zināt labāk par citiem. — Nu? — dēls vaicāja.

— Tevi jau nevar sadzīt, — Kristas balss skanēja pielaidīgāk. — Noticis ... Uzklausi, ko gribu tev sacīt...

Par ko viņi runāja, nav grūti iedomāties, jo drīz pēc tam Indulis sievai teica:

— Kādu laiciņu nav būts klubā . . . Saģērbies un ejam!

Elza noslēpa smaidu, nelika Indulim manīt, ka viņai šis tas ari zināms. Pēc pusstundas viņa bija gatava.

Vakars pagāja nemanot. Kad uz rīta pusi Elza un Indulis atgriezās mājās, viņai viegli reiba galva. Reiba ne no «Kagora» glāzītēm, ar ko viņu pacienāja Induļa draugi, bet no tās dzīves, ar kuru Elza ciešāk pirmoreiz saskārās. Viņa jutās it kā citā pasaulē, kaut cilvēki bija tie paši, kuri diendienā gāja jūrā, strādāja zivju fabrikā un ciema jaunceltnēs un kurus tā bija pazinusi vairāk pēc sejas, pēc nostāstiem.

Slēgdams durvis, Indulis viņai jautāja:

— Nu, kā tev patika?

Elza atbildēja kaut kā nevietā:

— Lai tevi aizsniegtu, man jāpaceļas uz pirkstgaliem ...

Indulis nodomāja, ka tas zīmējas uz viņa augumu, kas bija padevies tēvā, un neko vairs nejautāja. Bet Elza aizskāra viņa plecu un domīgi ieteicās:

— Ej, atver logiem aizvirtņus...

— Vēl agrs.

— Kas vairs par agrumu. Sākas jauna diena...

Viņa pamodās diezgan vēlu. Induļa nebija, un Elza jutās it kā vainīga. Viņa ātri saģērbās,

9*

131

lai gan jāsteidzas nekur nebija. Domas atgriezās pie klubā pavadītā vakara, par ko, liekas, bija pat sapņojusi, pie tumšsejainajiem, muskuļotajiem zvejnieku puišiem un vingri noaugušajām zivju fabrikas meičām.

Elza iemeta izklaidīgu skatienu rajona laikraksta numurā, kas gulēja priekšā uz galda. Palūk, par viņām, šīm zivju karalienēm, šķiet, raksta arī avīzē. Viņa ieskatījās uzmanīgāk. Fabrika auga, paplašinājās, gatavodamās kļūt par kombinātu, ko Elza redzēja savām acīm. To apstiprināja arī raksts avīzē. Uzņēmumam vajadzēja zivju apstrādātājus un speciālistus vai visās nozarēs. Sludinājums beidzās ar piebildi, ka fabrikas strādniekiem un darbiniekiem nodrošināta kopmītne.

— Kopmītni man nevajag! — Elza skaļi teica un enerģiski piecēlās.

Vīramāti viņa satika mājās, jo tā strādāja vakara maiņā.

— Es, māt, braukšu uz Rīgu!

Krista iepleta acis un izmeta no rokām māla bļodu, kas sašķīda gabalos.

— Uja! — viņai izspruka.

Elza paspēra ar kurpes purnu māla lauskas un tad neskaņi iesmējās:

— Runā, ka tas uz laimi... Pasaki, Indulim, ka būšu atpakaļ... nu, tas nav tik svarīgi! Sveika!

— Pēkšņi tāda steiga!

—1 Nav ko kavēties ...

Laiks gāja, bet Elza nerādījās. Vecie Vendes ar notikušo pūlējās it kā samierināties. Tikai Indulis vēl skaitīja dienas, neatmeta cerības, kaut vieglāk no tā nekļuva. Kad beidzot arī viņu sāka nomākt šaubas, viņš, it kā ar kādu otru sarunādamies, teica:

— Nu tevis dēļ dienas tomēr neapstāsies, saule nenokavēsies ...

Elza atgriezās taisni pēc nedēļas, tai brīdī, kad Indulis bez garšas gremoja aukstas, sagrābstītas vakariņas. Nolikusi pasmago čemodānu istabas vidū un novilkusi mēteli, viņa sāka bārties par nolaidību.

— Ēdnīca pie deguna, bet viņš kā pele pa kaktiem .. . Salasījis un grauž nu taisni pēdējās garozas!

Indulis negribēja ticēt ne savām acīm, ne ausīm.

— Vai es ilgi biju projām? Apciemoju paziņas, darba biedrus, bet viņu man pilsētā diezgan daudz. Atvadījos, jo diez vai tik drīz redzēsimies ...

Elza sāka izkravāt čemodānu, katru lietu nolikdama savā vietā.

MĒNESNĪCĀ

Neaprakstīšu ne vilinošā maija vai briestošā augusta, nedz saltā janvāra ledaino mēnesnīcu. īsi sakot, negribu šoreiz rakstīt ne par lauku, ne jūras mēnesnīcām. Mans nolūks — pavisam cits.

Ja jums naktī no sestdienas uz svētdienu (te atcerēsimies Kristaba dēlu Vendi) jābrauc no Vēju salas uz Rīgu autobusā, kas iet caur jūrmalas ciemiem, — apdomājiet. Ja vien pienākumi atļauj, brauciet dienu vēlāk.

Kāpēc? Centīšos to paskaidrot.

Lai arī nakts laukā būtu diez cik valdzinoša, vēls pasažieris nav nekāds dabas baudītājs. Iekāpis autobusā un uzmeklējis savu vietu, viņš vispirms rūpēsies par to, kā ērtāk nosnausties, dažreiz bez liekām ceremonijām nolikdams galvu uz sveša kaimiņa pleca. Tādās reizēs nav ko uztraukties vai dusmoties: nakts stundas paredzētas atpūtai, cilvēka spēku stiprināšanai.

Bet, ja jūs naktī no sestdienas uz svētdienu gribētu līdzīgi iekārtoties jau pieminētajā satiksmes autobusā, tad rūgti pieviltos. Tomēr — lai katrs rīkojas galu galā pēc sava ieskata. Man atliek tikai piebilst: reiz es šo ceļu braucu, otrreiz diez vai to atkārtošu, kaut nožēlot braucienu nenožēloju.

Kāds noslēpumains ievads, dažs iebildīs.

Patiesībā nekā noslēpumaina nav. Sākot ar Vēju salu un beidzot ar ciemu, kur izbeidzas zvejnieku novads, šai laikā kultūras namos un klubos notiek sarīkojumi.

Bet kas būtu vakars bez dejām!

Nelāgi varbūt vienīgi tas (ņemu to uz savas sirdsapziņas), ka puiši un meitas tad ceļo no viena ciema uz otru, no balles ballē, okupē vai visu zivju pārvadājamo maģistrāli, it kā pasaule piederētu viņiem vien. Ko tādiem nozīmē snaužas?

Tiesa, zvejnieku puiši vizina savas izredzētās «Moskvičos», sēdina motociklos un motorolleros, taču lielākā daļa dejotāju jāvadā autobusiem vai preču taksometram, kas taisni kā par nelaimi kursē pa pašu nakts melnumu.

Taksometrs, uz kuru dienu iepriekš biju nopircis biļeti, kaut kur kavējās. Kad mašīna beidzot pienāca, tā piegruva stāvgrūdām pilna. Grupa vējsaliešu pārceļoja uz kaimiņu balli. Bagāžas nodalījumā, kur nebija vietas adatai, gāja jautri, jautājumi mijās ar atbildēm, ar piezīmēm un smiekliem.

— Biedri šofer, pa kuru ceļu?

Mašīnas vadītājs izsniedza biļetes, viņa vietā nelūgti labprāt atbildēja citi.

— Gar maliņu ...

— Jā, gabaliņu pa ūdeni.

— Pacienā mūs ar konfektēm.

— Ņem! Pasniedz Marutai arī.

— Piparmētras? Viņa tik lētas neēd.

— Meičas, paklausieties! Arī jūs, puiši! Savas kāzas Valdis dzēra ar pūtēju orķestri, bet Marutu pirms precībām viņš cienājis ar bikšu kabatā novārtītu īrisu.

Nošalca smieklu koris, tik saliedēts un skaļš, ka taksometra vadītājs atskatījās pār plecu. Viņa sejas izteiksme liecināja, ka šie pasažieri viņam nav sveši, ka viņš tos nevadā pirmoreiz.

Mašīna trauca pilnā gaitā.

Aiz kāpu zemajiem pauguriem un kuģu mastiem, pa māju un koku starpām pazibēja sudraba piebārstītā jūra, bet virs tumšā meža, zemajās vietās iebēgdams miglā, skrēja liels un spožs mēness.

Ciemu pieturās, viens otram piekļāvušies, stāvēja jauni pāri, gaidīdami taksometru. Tos saņēma saucieniem:

— Ne pa priekšpusi! Uz bagāžnieku!

No turienes protestēja:

— Te nav kur ābolam nokrist!

— Tur, kur neatradās vieta «ābolam», ar lieliem groziem iespraucās vairākas lakatos satinušās sievas. Mašīnā izplūda žāvētu zivju smarža.

— Kas jūs bez gaismas dzen?

— No gaismas viņām jābaidās vairāk nekā no uguns...

— Kamēr arteļa priekšsēdētāji guļ, šīm mammām jātiek prom no acīm ...

Viena no sievām kaut ko noņurdēja par izlaistiem «bērniem» un pārsedza grozu ar savu milzīgi plato brunču apakšmalu. Visu ceļu viņas klusēja kā ūdeni mutē ieņēmušas un izkāpa, neaizbraukdamas līdz pilsētai.

Mašīna pieturēja vēl reizes trīs, izlaizdama un uzņemdama jaunus pasažierus. Tagad vairāk izkāpa nekā iekāpa, un Rīgas braucēji pieturās varēja iziet uzsmēķēt, izstaipīt kājas.

Kad tie atgriezās, sarunas bija citas, kāds uzrunāja jaunpienācēju:

— Tā ir mana vieta, es te sēdēju no paša sākuma, no gala punkta. Biju izgājis tikai uzsmēķēt.

— No paša sākuma? Tad tu esi diezgan sēdējis!

Piecēlās gadu desmit vecs zēns un atdeva

savu vietu jaunpienācējam, jau padzīvojušam vīram, kas izlikdamies nopūtās.

— Viņam, mazam esot, jāstāv, bet, kad pa^ augsies, atkal būs jādod vieta ...

Atbildēja vairākas balsis reizē:

— Ja nu! Tādiem — kā autobusā, tā tūlīt — sēdēt. Bet mājās tos nevar nodzīt no šķūņu jumtiem līdz pusnaktij ...

Pie ciema, no kura ceļš aizgriezās zemes iekšienē, izkāpa pēdējie zvejnieku puiši. Viens no viņiem noteica:

— Aust jau gaisma. Jāsteidz pārģērbties, ka nenokavē kuģi!...

Pilsētā valdīja miers un klusums, un agrie satiksmes līdzekļi bija gandrīz tukši.

LAIMES ZVĪŅAS

Vecgada pēdējā diena.

Saule jau uzlēkusi, un vējsaliešu flote, atstājusi ostu, zvejoja kaut kur pa austrumu un ziemeļu kvadrātiem.

Zvejnieki vilka šā gada pēdējos lomus.

Šodien es paliku malā, jo man smeldza sasodītā kāja. Bet Vendes kaktā, kad viņa nebija mājā, viens nevarēju nosēdēt.

Izgāju uz mola un, atspiedies pret bākas akmens sāniem, pārlaidu skatienu gaismas pārlietajai jūrai. Bāka bija salta kā ledus, un akmens stāvs, kas lika nodrebēt manai mugurai, izsauca atmiņā senu notikumu.

... Zvejoju pie panīkuša stūrmaņa, un man varēja būt gadu sešpadsmit vai septiņpadsmit. Toreiz starp zvejniekiem valdīja māņticība. No dažādiem dīvainiem aizspriedumiem, kas tagad aizmirsti, varētu sastādīt vai veselu ticējumu kodeksu: vadu sašujot, ar to piektdienā nedrīkstēja iziet jūrā; ja zvejā kādu laiku

neveicās, tad no āmja ar kadiķiem kvēpināja laukā lietuvēnu; bezvējā skrāpēja mastu un svilpa vēju, bet vecgada dienā, lai tur vai kas, vajadzēja dabūt vismaz zivju zvīņas, ko noglabāt ādas naudas maķell.

Bet tad vienmēr iekrita pats tukšākais laiks.

Vecgada priekšpēdējā dienā paņēmām ar stūrmani žebērkļus un devāmies uz upi pabakstīt zušus. Līči jau bija pārvilkti ar pirmo ledu. Bet, kādi no rīta izgājām, tādi pievakarē griezāmies atpakaļ. Mēs nācām gar pašu upes malu, vilkām savus žebērkļus pa nodzeltējušo, izkaltušo doņu un niedru klāniem, lai mūs nepamanītu kāda nelūgta acs ... Durt zušus bija noliegts.

Pusceļā stūrmanis man teica:

— Tev kājas jaunākas. Es te niedrēs izsmēķēšu pīpi, bet tu aizej līdz Mežgaļiem, uzzini, kas labs viņiem šodien bijis jūrā.

Gāju nelabprāt, jo no vecā Mežgaļa izspiest patiesību nebija viegli. Ar manu stūrmani viņš nesatika, naidojās kaut kādu atņemtu lomu dēļ, tāpēc saimniekam ievajadzējās manu jauno kāju.

Man šoreiz palaimējās. Upmalā pie pirtiņas satiku Mežgaļa vada puisi, tā ka ar pašu veco, ko viņa stulbuma un aizspriedumu dēļ nevarēju ieredzēt ne acu galā, man nemaz nevajadzēja runāt.

Stūrmani atradu niedru laukā ar pīpi mutē iesnaudušos. Paraustīju viņu aiz pleca. Vecais zušu dūrējs satrūkās un izberzēja acis.

— Nu, kas?

Izstāstīju, ko man bija teicis Mežgaļa puisis.

Stūrmanis kļuva žirgtāks, un acumirkļa snauda no viņa raupjās sejas pagaisa.

— Vai tik viņš, lietuvēna krusts, nebūs samelojis?... Tur, Mežgaļos, puiši nav labāki par pašu saimnieku. Sešas kastes, tu saki? Tas šai laikā nav maz. Nē, pavisam nav maz! Un dziļums?

Pateicu arī dziļumu un loma vietu.

Viņš atkal sāka šaubīties.

— Desmit asis . .. Vai ūdens būtu jau tik atdzisis, ka reņģe nolīdusi tādā dziļumā?

Man viņa pātari sāka apnikt, un es nepacietīgi atbildēju, ka labāk izmēģināt laimi jūrā nekā bakstīties pa dubļiem, slapstīties pa upes dumbriem.

— Zināma lieta! — stūrmanis man piekrita. — Ja rīt vada draudze izkustētu paagrāk, tad lomiņu mēs līdz gaismai kā spolēt izspolētu. Sava zvīņa makam atradīsies .. .

Bija satumsis, un mēs izgājām no krasta saaugumiem uz upes ledu. Ar katru soli, ko spērām tuvāk mājām un siltumam, mana stūrmaņa noskaņojums mainījās, līdz beidzot kļuva pavisam optimistisks. Viņš jau bija izraudzījis rītdienas loma vietu un izlēmis dziļumu, nemaldīgi noteica reņģu pulcēšanās virzienu un izrīkoja abu savu laivu vīrus, ar diezin ko piedraudēdams Mežgalim. Vārdu sakot, mans stūrmanis bija formā.

Pa nakti bija sabiezējusi tāda migla, ka 11O rīta tikko atradām savas laivas. Par iziešanu selgā un zveju tādā ellē nebija ko domāt.

Stūrmanis izskatījās saskābis. Viņš gan mierināja mūs, vairāk, šķiet, pats sevi, ka uz jūras migla būs retāka. Taču viņa paredzējums nepiepildījās. Bākas spēcīgā gaisma nesniedzās līdz staru kupolam, un laivas varēja saredzēt ne tālāk par desmit soļiem. Lai tās viena otrai nenoklīstu, bija vai jāsasien kopā.

Ko darīt?

Citi mēģināja stūrmani atrunāt, ka tādā miglā mest lomu nav prātīgi, biedēdami ar ķērājiem un vada noplēšanu. Viņiem bija taisnība. Bet mans saimnieks bija tā iekarsis un viņa kāre pēc jaungada laimes tik liela, ka nekādi padomi un biedi nelīdzēja.

Pēc pulksteņa, dziļumu bieži mērīdami, kā akli aizkūlāmies līdz loma vietai, kur starp draudzi un stūrmani atkal iedegās strīds. Viņš nelokāmi palika pie sava.

— Mest!

Malas vīrs, kas bija iedzēris, ievilka stūres airi un nolikās augšpēdus uz deni. Garās kājas laivas malai pārkāris, viņš norūca:

— Un tā es līdz jomai... līdz pašām kāpām, velns parāvis! Prātu maizes vietā es vēl neesmu apēdis. Ne pirkstu nekustināšu!...

i Viņš turēja vārdu. Pusatvērtu muti, kurā

pilēja grieztā treiliņa ūdens, stūrmaņa palīgs krāca līdz lielai dienai, nelikdamies zinis ne par k'o uz pasaules.

— Janča! — saimnieks man uzsauca. — Še gals, un paliec viņa vietā! Raugies!...

Vada laivu tūliņ ieskāva migla, tik blīva un smaga, ka elpojot spieda krūtis. Mazu bridi vēl dzirdēja airu šļakstus ūdeni un duļļu krak-šķēšanu. Tad noklusa ari tas, un mēs palikām kā biezā sienā iemūrēti.

Laivā bija par mani vecāki zvejnieki, no kuriem patiesībā stūrmanim vajadzēja izraudzīt sev vietnieku. Bet laikam aiz spītības, ka tie viņu neatbalstīja, viņš šoreiz rīkojās citādi, ieceldams par vecāko mani, — jaunu, vēl nepiedzīvojušu zvejnieku. Mani satrauca atbildība. Skaidrā laikā es izrīkotu un visu izdarītu smiedamies, jo tik zaļš nebiju. Bet tādā biezputrā? Tālāk par deguna galu neko saredzēt, un kas tik vien nevarēja atgadīties! Vainu vīri uzveltu maniem pleciem un par ietiepību ciestu arī stūrmanis. Nekas netiktu piemirsts .. .

Sākām strādāt.

Neviens nerunāja. Vienmērīgi griezās spole, no piemirkušā treiliņa ūdens lāses sejā cirzdama, un laiku pa laikam no laivas pakaļgala atskanēja iereibušā malas vīra dobjie krācieni.

Pirmajā griezienā darbs ritēja kā parasti, bet, otrreiz izmetot enkuru, sākās velns zina kas. Treiliņš uz spoles pamazām nostiepās un šļakojot skanēja kā stīga, draudēdams pārtrūkt.

Vinču vajadzēja apturēt.

Laivas viena otru neredzēja, strādājām un jutāmies kā aizsietām acīm. Atskanēja minējumi un sālīti vārdi, adresēti stūrmanim.

— Vads ķērāja nagos...

— Kur citur!

— Ak, galva galviņa!

Malas virs, kājas visā garumā izslējis, gulēja kā pati bezrūpība. Zvejnieku acīs viņš negrēkoja.

— Degvīns ... Bet no tāda, kas tinti sadzēries, gaidi tikai dieva darbus ...

Pēc laiciņa mēģinājām iekustināt vinču, bet velti. Treiliņa mezgls no spoles skrēja atpakaļ ar tādu sparu, ka malas vīra ausainā cepure kā izbiedēts putns ielidoja migā. Bet viņš pat nepamodās, tikai atbraucīja no pieres matu krēpes, iegrozīdamies ērtāk uz treiliņa līkumiem.

— Sātans! Izmeklējis sev guļu.

— Ja mezgls tādam ķēris degunu? ...

— Spirtu ostītu mazāk.

Cēlāmies pārbaudīt vadu. Izcilājām linumu līdz pašam lomu līkumam, taču uz ķērājiem neatdūrāmies. Ar atvieglotu sirdi ķērāmies pie vinčas.

Bet kas ar mums bija dzinis velnu?

Es paklusu nopūtos. Un kā ne! Biju pirmoreiz stūrmaņa godā, un to vajadzēja attaisnot.

* Taču mans prieks nebija ilgs. Spole atkal

sāka griezties smagāk, treiliņš — strinkšķēt. Kas te galu galā notika? Lai sazinātos ar otru, it k# kādā citā pasaulē esošo laivu, sākām pil-

nā rīklē kliegt kori. Kliedzām un klausījāmies, klausījāmies un kliedzām. Bet skaņas palika bez atbalss, tās krita tepat ūdenī un noslāpa. Mums nebija ne mazākās skaidrības, ko dara mūsu otrā laiva.

Bet cik ilgi jūrā tā sēdēsi? Kaut ko vajadzēja darīt, jo vadu vairs nebija iespējams pakustināt.

Vīri nolēma laist galu vaļā un sadzīt pēdas biedriem. Es tam nedroši pretojos, kaut citu padomu nezināju. Notika kaut kas līdzīgs jūras dumpim. Visi kā viens, atskaitot malas vīru, kas, treiliņos ieracies, rūca un šņāca kā bazūne, nostājās pret mani. Es biju jauns smurgulis, zeņķis ar pienu uz lūpām, kas stulbā iedomībā un tiepībā tomēr par matu neatpalika no vecā tintes dzērāja.

Nevaru iedomāties, ar ko tas beigtos, ja nenācis pavisam neparedzēts notikums.

Migla? Nu, kas tur sevišķs! Bet tik biezu klājienu, kad jūties pilnīgi kā maisā, neatcerējās arī mani laivas biedri, kas bija redzējuši daudz ko! Un pēkšņi pelēkā, sastingusī masa bez mazākās vēja pūsmas sāka šķīst un klīst, pie tam tik strauji, ka nespēji atjēgties, kas uz jūras notiek.

Atklājās tāds kā neparasts skats: pa kreisi un labi, tālāk vai tuvāk krastam uz enkura stāvēja melnās zvejnieku laivas. Un šīs darvotās laivas, it kā nekas nebūtu noticis, mierīgi grieza reņģu lomus.

No visiem vadiniekiem mēs bijām krastam

vistuvāk. Bet, ak vai! Sasodītajai miglai izklīstot, no acīm bija nokritušas it kā zvīņas, atklājot īsto «ķērāju». Abas laivas stāvēja uz enkura līdztekus krastam, viena ar priekšgalu pret rītiem, otra — pret vakariem, stiepdamas vadu katra uz savu pusi. Vārdu sakot, izskatījās, it kā mēs ar vienu lomu gribētu izsmelt vai visu jūru. Stāvoklis, nav vārdam vietas, bija smieklīgs, un to noslēpt nebija iespējams.

Kā par sodību blakus zvejoja Mežgalis, kam šis joks, ko ar mums bija izstrādājusi migla, sagādāja neizsakāmu prieku. Viņš aiz smiekliem rēca un ārdījās kā pats nelabais.

Taču katrai neveiksmei ir sava labā puse, par ko pārliecinājāmies, kad saņēmām āmi. Bet par to mazliet vēlāk.

Smieklīgo ačgārnību tūlīt novērsām, tas ir, salaidām laivas vairāk kopā, tomēr mūsu garastāvoklis nebija spožais. Un ne bez pamata. Aizgājušais gads nevienam nebija devis daudz, atstādams to pašu sūro rūpju zīmogu. Manu stūrmani tas nebija aplaimojis ne ar ko. Viņam negāja nekādā jēgā, kaut viņš rāvās vai uz pusēm. Un ko solīja jaunais? Izbraucām jūrā pēc laimes zvīņām, bet tā vien rādījās, ka šo nolādēto zvīņu dēļ iedzīvosimies kaunā un negodā. Vīri jau sirmām pinkām plēsa pasaules acu priekšā vadu pušu! Skaidrs, ka šī slava izies pa visu jūrmalu, kur dzirdīgu ausu netrūkst.

Strādājām tik drūmi, it kā mēs grieztu

nevis lomu, bet pavadītu uz viņpasauli savu malas vīru.

Izņēmums bija mans stūrmanis, kas izturējās tā, it kā viņš izcīnījis diez kādu uzvaru. Par izgāšanos tas, liekas, nospļāvās..

Vispirms viņam bija garāka saruna ar Mež-gali, kas par spīti piebrauca ar laivu blakus. Par ko viņi īsti runāja, grūti pateikt, bet, spriežot pēc žestiem un atsevišķām skaņām, jaungada laimes gan viens otram nevēlēja.

Kad tie izšķīrās, ar ķekšiem kā jūras pirāti atgrūzdamies, stūrmanis uzkrita mums, viņam, acīm redzot, kaut kas nebija pa prātam. Ar zīmēm viņš rādīja, lai griežam ātrāk, bet pēc laiciņa — lai nesteidzamies. Gaisā šāvās te airis un cepure, te — dūrē sažņaugta roka.

Tā viņš mūs komandēja un klaigāja, iekām saņēmām āmi.

Pirmais kā uz mutes sists bija Mežgalis. Arī citi vadinieki, kas bija sanākuši ap mums, klusēja. Nē, kur nu! Tādu lomu šodien neviens nevarēja uzrādīt, kaut strīpā bija itin visas vadu draudzes.

Āmī ņudzēja ne mazāk par septiņdesmit kastēm reņģu, loms, kādu apskaustu pat pavasara nārstā.

Mans stūrmanis staigāja izriestām krūtīm, piestāja vieniem un otriem un kladzināja kā gailis. Viņš teica, ka ar nolūku paplētis lomu tā paplašāk, un rādīja rokām, ka gribējis aptvert it kā ko neaptveramu. Ko? Migla te nav kritusi makā, bet aprēķins. Nekādu nejaušību

viņš neatzina, tas viss bija noticis pēc viņa gribas un plāna. Stūrmanim pretī runāt pašreiz nebija nozīmes.

Kad satrauktie prāti norima, notikumu sāka apsvērt no citas puses un aukstasinīgāk. Izredzes vairs nebija tik spožas. Zvejnieki uz ātru roku sarēķināja, ka viņi šodien kopā nozvejojuši vairāk nekā divi simti kastes zivju, no kurām trešo daļu bija izvilkusi mana stūrmaņa vada draudze.

Ja šo reņģu lērumu atdotu tirgotājiem, tad ved malku atpakaļ uz mežu ...

Pnr spīti grūtiem laikiem Dzied jautri mūsu bars . ..

Bija pamodies malas vīrs.

Satumsa vakars, nodzisa vecā gada pēdējā diena.

Stāvējām ap krastā sabērto zivju kaudzi un gudrojām, kā reņģes iztirgot? Bet grozies, kā gribi. .. Pavasarī ... jā, kad ūdeņi bija vaļā, tad zvejnieki paši pieveda nārsta reņģes apkārtējo salu ostas un fabriku strādniekiem, kas tās sālīja ziemai. Tagad upes bija ciet un laiks — pats tukšākais.

Darbs mūs nebija tā nogurdinājis kā nogurdināja svētīgais loms.

Izeju neatradām, kaut to meklējām ne pirmoreiz. Vairāk par pusi reņģu atdevām tiem pašiepi tirgus rīkļurāvējiem, bet ar pārējām kūlāmies pa malu malām.

Raibāk nekā citiem bija gājis manam stūrmanim. Viņš ar sievu sakrāva kastes ragavās un aizvilka reņģes uz vietējo tirgu. Tur tāda manta jau stāvēja priekšā. Bet sieva stūrmanim bija padevusies mutē un strauja. Viņa pārdeva zivis par cenu, kādu zvejniekiem maksāja uzpircēji. Līdz pusdienai kastes bija tukšas. Stūrmanis atveda jaunas. Nu tirgoņi sacēla brēku, lamājās un draudēja. Bet stūr-maniete tos atsēdināja. Tad niknākās no lir-dziniiecēm sačukstējās.

Pēc neilga laika parādījās policists, tas bija saņēmis kukuli un sakūdīts. Viņš noprasīja, kas stūrmanis par personu.

— Zvejnieks? Zvejnieka vieta jūrā, ne tirgū!

Nekādi iebildumi un paskaidrojumi nelīdzēja. Viņi būtu tikuši cauri puslīdz sveikā, bet stūrmaniete neizturēja, sarunādama policis-

tam tādus vārdus, ka tas aiz niknuma vai plīsa. Sadursme beidzās ar to, ka zvejnieku pāri ar visām reņģēm aizveda uz iecirkni. Tur viņi iedzīvojās divos protokolos: mans stūrmanis par tirgošanos bez atļaujas, viņa sieva — par policista apvainošanu vārdiem, viņam dienesta pienākumus izpildot.

Par abiem protokoliem bija jāsamaksā trīsreiz vairāk nekā ieņēma par pārdotajām reņģēm.

Vīri sanāca taisīt svētīgā loma dieliņu. Kad savilka visus galus kopā, sejas izstiepās garas. Tiesa, zvīņu pietika visam gadam, pat mūžam . ..

Tikai malas vīrs, laivu vandīdams, meklēja velns zin kur nolīdušo cepuri.

PĀRLIDOJUMĀ

Vaļējā vatenī un nosvīdušu pieri pār kāpu pārnāca pazīstams zvejnieks, nesdams uz pleca ar stobru uz leju pagrieztu medību bisi. Mans paziņa izskatījās manāmi satraukts.

— Dzejnieik (tasir Vendes nopelns!),— viņš teica un sniedza man lielu, sarkanu roku, — vai tu te nemanīji aizdomīgus cilvēkus?

Cilvēkus, un vēl aizdomīgus, nebiju manījis. Bet pēc brīža es viņam atbildēju:

— Pa liedagu, šķiet, aizgāja kāds vīrs ar suni.. .

— Ar suni? Vai tukšām rokām?

— Nē, ar maisu.

— Un ko viņš tai maisā nesa?

— Tad ta jautājums! Vai tad es līdu viņa maisā? Bet ko tu mani pratini?

Mans paziņa nodūra galvu un kaut ko pārdomāja.

— Šāvienus dzirdēji?

— Mežā tā kā šaudījās ...

— Ar tevi tīrais negals... «tā kā, it kā», — zvejas virs nebija ar manām atbildēm apmierināts. — Šeit taču zaļā zona, medības aizliegtas, bet tev laikam vienalga, kas te notiek!

Viņš paskatījās uz bāku, un man nejauši ienāca prātā bāku pārraugs, arī paziņa, ar kuru dažos jautājumos tomēr nevarēju saprasties. Viņš, piemēram stingri turējās pie uzskata, ka malu mednieki un malu zvejnieki ir nenovēršams ļaunums. Ne ļaunums, bet parādība. Viņš nenoniecinot neko, kas gadoties pa šāvienam.

Reiz, aizdedzis savās bākās ugunis, viņš atnāca pie manis un teica:

— Sataisies!

— Kurp?

— Uz pīlēm!

Mednieka kaislība man ir sveša, un, starp citu, tovakar es negribēju nekur iet. Bet aicinājums bija tik kategorisks, ka par atteikšanos nebija ko domāt.

Bāku pārraugs sēdēja un gaidīja. Kaut maz ko no medībām sapratu, es tomēr nedroši ieminējos par atļauju.

— Kāda tur atļauja! — viņš iezviedzās kā zirgs. — Jomā putnu, ka čum un mudž. Bet tu negories, taisies ātrāk! Drīz sāksies pārlidojums.

Dusmodamies par savu piekāpību, es apāvu Vendes garos gumijas zābakus un iebāzu kabatā papirosus. Biju gatavs doties pretim nezināmiem notikumiem. Bet bāku pārraugs,

noskatījis mani no galvas līdz kājām, dzēlīgi jautāja:

— Kur tu? Uz lasītāju konferenci? Apvelc taču ko biezāku! Kas zina, varbūt paliksim pie ezera līdz rītam ...

Pats viņš izskatījās pēc Taraskonas Tarta-rena, kad tas devās uz Āfriku lauvu medībās. Bez pamatīgas bises un mugursomas, kas bija ar kaut ko piebāzta, pie apjoztā vatnieka tam karājās liels mednieku duncis un karavīru katliņš, kaut kādas koka vāles, kas ļoti atgādināja rokas granātas. Laukā viņš vēl paņēma pie pakša pieslieto žebērkli, ko nebija nesiis istabā. Redzēdams manu izbrīnu un augošo neuzticību, viņš mani drošināja, teikdams, ka medībās jāapgādājas ar visu.

Devāmies ceļā. Bāku pārraugs veda mani pa nomaļu takām un apgalvoja, ka tas ir pats taisnākais ceļš. Man turpretī likās, ka mēs vienkārši vairāmies no cilvēkiem, kuri varētu «sastapt tik dīvaini apbruņotu mednieku.

Jāsaka atklāti, ka es nejutos labi. Tirdīja aizdomas, tāds kā paredzējums, ka šīs pīļu medības beigsies nelāgi. Savam paziņam, bāku pārraugam, par to nekā neteicu. Ja jau viņa vezumā esi iejūdzies, tad — velc.

Mani daudzmaz nomierināja vakara aina uz ezera, par ko bāku pārraugs, šķiet, nelikās ne zinis. Viņš ezeru sauca par jomu, un viņam, liekas, bija zināma taisnība. Tas bija liels, gareniski izstiepies ūdens klajums, no visām

pusēm apaudzis biezām niedrēm, kas jau sāka dzeltēt.

Tuvojās kluss un rāms noriets. Saule bija paslēpusies aiz plata, violeta mākoņu palaga, kas ar savu atspīdumu kā ar vizošu zīdu klāja mierīgo līmeni. Un šajā caurspīdīgajā zīdā it kā dzintara grauds spulgoja mēness radziņš — gluži kā Bjaliņicka-Biruļas audeklā.

Šī dabas apcere tomēr nebija ilga, to pārtrauca bāku pārrauga neiecietīgā balss:

— Uz laivu! Drīz sāksies pārlidojums! Jāizrauga tāda viela, no kuras var streijāt uz visām pusēm. Un tad vēl: tu sēdi laivas pakaļgalā un stum. Necelies kājās un neplāties, lai nedabūtu ribās skrošu lādiņu! Tā ja, lai vēlāk nav jāsūkstās ...

Līdz šim bāku pārraugs bija kā cilvēks, bet tagad, kad viņā pamodās visi mednieka instinkti, viņš atgādināja zvēru. Pret mani tas bija zaudējis jebkādu cieņu. Iekāpjot laivā, valstīgā un nedrošā platdibenē, viņš teica:

— Lai es no tevis nedzirdētu ne to mazāko troksni, ne kādu tādu lirināšanu, citādi, par sevi neatbildu, — un, lai vārdu iespaids būtu lielāks, viņš atlieca pret celi savu pamatīgo bisi un ar troksni pielādēja abus stobrus.

Stūmu svārstīgo sili ar to pašu žebērkli, nodomādams, ka tāds mednieks šim nolūkam varēja gan iegādāt vieglu un parocīgu kārti. Bet pašreiz baidījos viņam par to ieminēties, — ej nu* sazini, kas vēl var notikt... Ievēroju

vislielāko klusumu un piesardzību, ka bija noteicis bāku pārraugs.

Viņš stāvēja priekšgalā ar muguru pret mani, te izsliedamies, te atkal pielupdamies it kā lēcienam, kaut es nekā aizdomīga nemanīju. Pie katras viņa saspringtās kustības valganā platdibene bīstami sašūpojās, par ko bāku pārraugs apveltīja mani ar nikniem skatiem.

Un tas tagad! Bet kas notiks, kad viņš sāks «streijāt uz visām pusēm»?

Beidzot īstā vieta, liekas, bija izraudzīta, un mēs trijatā (ieskaitot sasodīto Sili) ielīdām atsevišķā, šķidrā ezera augu pudurī, no kura varēja pārredzēt visas četras dieva pasaules puses. Vakars bija pavēss, bet es noslaucīju slapjo pieri.

Sākām gaidīt pārlidojumu, par ko bāku pārraugs bija man piestāstījis pilnas ausis. Aizritēja minūte pēc minūtes, sāka jau krēslot, taču nemanījām paceļamies nevienu pīli. Kļuva garlaicīgi, un es atkal nogrimu dabas ainavā, ko man neviens nevarēja liegt. Raudzījos uz mēness atspīdumu, kas ņirbēja starp tumšajām, skarainajām niedrēm, uz rieta ap-blāzmoto ezera tāli, nemanot aizsmēķēdams papirosu. Izdzirdēju savādu šņākoņu un pagriezu galvu. Šņācējs, izrādījās, bija bāku pārraugs.

— Ko tu, neaptēstais miets! — viņš turpināja izšņākl vārdus. — Gribi pārlidojumu sagandēt? No tevis jau kūp kā no zivju namiņa ... pūt dūmus tūliņ ūdenī, doņos, kaut tevi nelabais! . ..

Nepaspēju aizsviest nelaimīgo papirosu, kad netālu no mūsu retā cera kaut kas nospurdza un gaisā parādījās izklaidu bariņš pīļu, skaitā piecas vai sešas.

Atskanēja dobjš rībiens. Platdibene palēcās un tad sagrīļojās tā, ka es ar tā paša žebērkļa palīdzību tik tikko noturēju to virs ūdens.

Pīlēm nebija trāpīts.

Iestājās mēms klusums, kas nebija ilgāks par dažām sekundēm. Bāku pārraugu vairs nevarēja pazīt, viņš nevaldīja pār sevi. Nekad vēl nebiju tā sunīts kā uz šī ezera šajās pīļu medībās, kurās tiku ievilkts pret savu gribu, gandrīz piespiedu kārtā! Es biju visas nelaimes, visa posta sākums un gals un pamazām

krāju ogles uz savas galvas. Ja nebūtu manis, tad viņam, bāku pārraugam, būtu jau somā trekns medījums, ko vakariņās notiesātu gardu muti, bet tagad, acīm redzot, jāsamierinās ar jomas karūsām vai raudām, kas garšoja pēc dūņām.

Tā viņš, aizmirsis klusumu un uzmanību, turpināja labu brīdi. Es jau jutos gandrīz vainīgs. Bet likteņa ironija! Bāku pārraugs bija izšāvis abus stobrus un, kamēr mani apstrādāja, nebija bisi pielādējis. Un tieši šai brīdi it kā no mūsu platdibenes apakšas pacēlās jaunas pīles un, spārniem švīkstot, aizlaidās vakara blāzmā.

Bāku pārraugs zaudēja valodu, atsēdās un stulbi raudzījās te manī, te uz ezeru, it kā no turienes, kur aizlaidās šie putni, tuvotos pasaulei gals. Daudzmaz atjēdzies no negaidītā trieciena, viņš man pamāja ar galvu, kas nozīmēja, lai stumjos laukā no pudura.

Pārlidojums, no kura viņš gaidīja tik daudz, laikam bija beidzies.

Graviņā, ko apņēma priežu ataudze, sakūrām uguni. Neveiksmes bāku pārraugu tomēr nespēja tik viegli uzveikt. Viņš atkal mani izrīkoja un ieminējās par vakariņām, kuras esam pelnījuši. Es viņam atbildēju, ka, izņemot papirosus, man nekā nav un vai mums nebūtu laiks šķirties, — kā nepraša varu atkal izdarīt ko greizi. Bet viņš neko tamlīdzīgu negribēja dzirdēt un sāka rīkoties pats: atnesa diez no kurienes katliņu ar avota ūdeni, pakāra to

virs uguns un, pie sevis burkšķēdams, ilgi rakņājās pa piebāzto mugursomu. Beidzot viņš izvilka no maisa kaut ko līdzīgu auto spuldzei un paģēroši uzsauca:

— Ejam!

— Kurp atkal?

— Ērmots cilvēks! Pats teici, ka tev nekā neesot, un arī manā somā cepešus neatradīsi... Bet tevi taču jāpaēdina, citādi izlaidīsi vēl garu. Domā, ka es tad tavā vietā rakstīšu dzejoļus?

— Par dzejoļiem neraizējies, dzejnieku netrūkst. Bet tu man pasaki skaidri: kurp mums jāiet?

— Uz ezeru.

— No ezera nupat atnācām!...

Par atbildi bāku pārraugs aizdedza lielo spuldzi, no kuras man tumsā apžilba acis. Atcerējos žebērkli, ar kuru vadīju platdibeni, un man šis tas kļuva skaidrāks.

— Klausies, — es viņam teicu, — tu taču esi gatavs izskaust visu dzīvo radību! Nē, kā gribi, šai operācijā nepiedalīšos!

— Operācija . .. Dakteris, ko domā, atradies, — bāku pārraugs sāka skaisties. — Tu neesi gudrāks par saviem reņģu bendēm. Cik reizes neesmu viņiem teicis, ka ezeru vajag izsmelt. Kas tur par līņiem, karūsām un raudām, kas par līdakām un asariem! Zelts, es saku, ne zivis! Bet ko tu mūlāpiem iestāstīsi? Ieķērušies savām strimalām astē un visu mūžu

netiek no tām vaļā. Ejam! Man, iedomājoties vien, sāk tecēt slienas.

— Teicu, ka es neiešu.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka zivis zvejot ir viens, bet tās iznicināt... par to draud sods.

— Soda baidies?

— Ne tik daudz soda, kā ... Kā tev to pateikt? Tāpēc, ka ar visādu malumedniecību mēs aplaupām paši sevi.

— Nu, vai zini... Bet, starp citu: kur koku cērt, tur skaidas lec.

— Kur tu cērti, tur skaidu varētu būt mazāk.

Bāku pārraugs ito nelikās dzirdam. Viņš aizgāja viens, bet es paliku pie ugunskura. Sausie zari, ko metu ugunī, uzšāva karstu liesmu, un tās atblāzmā es it kā ieraudzīju zvejnieka, sava paziņas, satraukto, nosvīdušo seju, kas lūkojās uz mani pārmetuma pilnu skatienu . ..

Bāku pārraugs atgriezās pēc kādas pusstundas, dūņām notašķījies, bet labā omā. Nometis uz žagariem paprāvu līdaku un trīs treknus līņus, teica:

— Tas vakariņu tiesai. Zivis ir priekš cilvēkiem, ne cilvēki priekš zivīm, — un sāka rīkoties kā pa virtuvi.

Ar meistarisku, apskaužamu paņēmienu viņš uzšķērda vēl dzīvās zivis, sagrieza tās gabalos un nodalīja, kurus cept, kurus vārīt. Pēc tam izvilka no tās pašas piebāztās, neizdibināmās somas dziļumiem iepriekš sagatavotu sāli,

piparus, lauru lapas un garšvielas, kuram nezināju nosaukuma.

Ūdens katliņā bija iztvaikojis «līdz pēdējai pilei, jo es to biju aizmirsis pieskatīt. Bāku pārraugs, ne vārda man neteicis, atnesa jaunu ūdeni, uzlika apdegušo katliņu uz uguns un izņēma no kabatas «maziņo».

— Daži medībās mīl iedzert lieku lāsi. Tas neder, — viņš pamācoši iesāka. — Alkohols notrulina mednieka smadzenes (it kā citiem nenotrulinātu), laupa acij asumu, traucē koncentrēties, orientēties un visbeidzot — kas pats trakākais — padara mednieku nedrošu uz kājām.

Tas viss tīrā patiesība, un tomēr es tikko noturējos, neiesmējies pilnā kaklā. Tā saucamā pārlidojuma laikā, kad bāku pārraugs nebija l3audījis degvīna ne tik, cik vālodze rīta rasas, viņš palaida medījumu gar pašu degunu un tik tikko noturējās, nepārvēlies kā čurbāns pār platdibenes malu ezerā.

Drīz ieplaka, kur mēs, nelūgtie mednieki, bijām apmetušies, smaržot smaržoja pēc gardas zivju zupas.

Lai godājamais lasītājs autoram piedod mazu daļu grēka, — zivju zupu, kas ir viņa vājība kopš bērnu dienām, tas ēda ar apetīti un baudu.

Pēc sātīgajām vakariņām, apslacītām ar malku degvīna, bāku pārraugs ērti iekārtojās pie Ugunskura. Viņš uzreiz cieši aizmiga un

līdz ausmas sarkumam gulēja kā cilvēks, kuru nekad nemoka sirdsapziņa.

Es mētājos gan uz vieniem, gan otriem sāniem, bet aizmigt, kaut vai iesnausties, nespēju. Te man kaut kur svila, te atkal saldēja. Beigās nospriedu, ka labāk celties nekā vārgt. Pie tam nepierīdināmā uguns prasīja arvien jaunu kurināmo, — sausie žagari sprakšķēdami uzliesmoja un kā salmi mirkli izplēnēja.

Pret pašu rītu nogurums mani tomēr pārvarēja un es iekritu īsā, murgainā snaudā. Pamošanās bija nejauka, un es sākumā neapjēdzu, kur atrodos. Biju tā pārsalis, ka nejutu savus locekļus un bez zobu klabināšanas nevarēju izrunāt ne vārda.

Uguns dega vāji. Bāku pārraugs, kas nodarbojās ar bisi. bija tajā sametis zaļus zarus. Izdzērām pa krūzei tējas, kas oda pēc zivīm un dūmiem. Pēc vakarējās zupas neviens no mums nebija vīžojis katliņu izmazgāt.

Septembra rīts uzplauka visā krāšņumā, bet es no tā nekā laba negaidīju. Bāku pārraugam tas bija laimīgāks par vakardienu.

Kad nonācām ezermalā, viņš man jaunas instrukcijas nedeva, bet skatiens, ar kādu viņš noraudzījās manī, bija pietiekami izteiksmīgs, nozīmīgāks par visām instrukcijām.

Šoreiz mēs ar platdibeni ieņēmām citu pozi-ciju. manuprāt, neizdevīgāku par iepriekšējo, bet teikt neko neteicu. Kad bāku pārraugs atradās savas stihijas varā, tad ar viņu neielaidies. Redzēdams, ka pīles izstieptiem kakliem

paceļas gan no viena, gan no otra niedrainā ielīča, kas nebija pa šāvienam, viņš sāka nervozēt, lika man bieži mainīt vietu.

Vienā tādā pārstūmienā man iekrita ezerā brilles. Es centos tās vēl satvert, bet nošļakstīju ar roku kailu ūdeni.

— Kas tur noplunkšķēja? — bāku pārraugs nepagriezies noprasīja.

Es pateicu trokšņa cēloni.

Likās, viņš ar savu dzēlību gribētu mani vai iznīcināt.

— Kādām svētām zivīm tad tu gribēji peršas lasīt, ja atļauts zināt? Un ko es tev vakar teicu? Mēs iesim medībās, ne uz lasītāju konferenci, tā ka brilles varēji mierīgi atstāt mājās. Posts un negals vien ar tādu!

Līdzīgā garā, cenzdamies padarīt mani smieklīgu, viņš aizrunājās tik tālu, ka nosauca dzeju un dzejniekus lipīgākus par žāvām. Man bija pašam savas rūpes, un es viņa gvel-šanā vairs neklausījos. Ko bez brillēm, kas bija ārsta izrakstītas, lai iesāku? Un tad vēl šī sātana izsmiekls, suniskā salšana naktī... Biju nokļuvis īsta nerra lomā. Lūk, ko nozīmē izdabāt citu iegribām.

Norībēja viens pēc otra divi šāvieni, no kuriem nodārdēja visi ezera stūri. No gaisa akmens ātrumā krita divas tumšas pīles un šļakstot ievēlās ceros. Platdibene nogorījās bīstamāk nekā vakar, jo es to nobalansēju, domādams, ka vismaz pamatīgu peldi esam pelnījpši abi.

Bet bāku pārrauga seja spīdēja kā taukiem ieziesta un acis līda vai no pieres laukā. It kā valodu zaudējis, viņš ar zīmēm un neizprotamiem žestiem man rādīja, kur pīles nokritušas. Bet viņa izturēšanās mani vairs neuztrauca. Biju pie tās laikam pieradis vai arī atzinis, ka man te nav nekas ne iegūstams, ne zaudējams.

Pīles bija nobarojušās, spalva tām mirdzēja varavīksnes nokrāsā. Kamēr skatījos uz šiem savvaļas putniem, izjuzdams divējādas jūtas, bāku pārraugs norībināja atkal, — šoreiz tik spēcīgi, it kā nošalktu viss niedrājs. Pacēlu galvu un instinktīvi ierāvu to apkaklē. Man likās, ka medījums krīt tieši uz mums. Pēc mirkļa netālu no platdibenes nošķīda ūdens — vienreiz, tad otrreiz.

Kad pievācām medījumu, bāku pārraugs labsajūtā vai kusa, atlaidies laivā, it kā no pārpūles tikai stenēja un krekstēja.

Tās bija pēdējās pīles, pēdējais viņa medījums uz ilgāku laiku.

Pie trim dīvaini saaugušām aizkāpu priedēm ar uzrakstu: «Pilsoņi! Sargājiet mežu! Mežs ir cilvēku veselības draugs!» mūs aizturēja. Bāku pārrauga grēku saraksts bija garš, bet milicijas pilnvarotā lēmums — īss: medījumu nodot bērnudārzam, bisi — konfiscēt. Man ieroča nebija, un milicis nezināja, ko ar mani iesākt. Beidzot viņš izlēma arī manu likteni un smiedamies teica:

— Kā līdzautoru ...

Par abiem mums sastādīja vienu protokolu.

Bāku pārraugs visu atlikušo ceļu pūta un vaidēja, apraudāja savu bisi kā apraud pirmo mīlestību.

Aiz bēdām un sirdēstiem viņš bija tā sajucis, ka gāja nevis uz savām bākām, bet uz zivju fabrikas ūdens torni...

Agrā pavasarī stāvēju atspiedies pret vecu, savu mūžu nokalpojušu, uz mutes smiltis apgāztu laivu un uzmanīgi skatījos, kā vējsalieši selgā nostiprina pirmos zušu murdus. Diena bija saulaini spoža, bet vējaina un vēsa.

Pēkšņi pār zemi aizšāvās ātras ēnas. Meža zosis, kas laidās uz jūras jomu no garā ceļa atpūsties, pēdējā brīdī pamanīja mani. Sniegbaltajiem spārniem saulē mirdzot, skaistie putni klaigādami uzlidoja zilajā gaisā un tad noplanēja aiz zaļajiem sēkļiem.

Joma mirklī uzziedēja it kā baltām rotaļu burām.

Šai brīdī man ienāca prātā bāku pārraugs un es neviļus nodrebēju.

DIREKTORA IKDIENA

Zivju fabrikas rīcībā bija vairāk nekā piecpadsmit kravas mašīnu, neskaitot tās, kas brauca no republikas pilsētām pēc gatavās produkcijas.

No rītiem, darbam sākoties, kad mašīnu parks uzsāka savu bargo koncertu, ciems rūca un drebēja. Tam vēl pievienojās arteļa mehāniskā darbnīca, gateris, kas zāģēja kokus celtniecībai, traleri un motorlaivas, kas nāca malā vai izgāja selgā. Šī simfonija pamazām apklusa pret pusnakti un tad arī ne pilnīgi. Pie fabrikas vārtiem vienmēr taurēja kāda novēlojusies vai agri ieradusies mašīna, bet ostā pukstēja motori.

Direktors Launags, vīrs iesirmiem deniņiem un karā sakropļotu roku, kuru viņš nēsāja aiz svārku atloka, nebija vēl sasniedzis pusmūžu. Mašīnām ierūcoties, tas jau bija kājās, noskuvies, pabrokastojis un izrunājies pa tālruni. Pēc pusstundas viņš atradās fabrikas plašajā, apbūvētajā pagalmā, kur to tūlīt apstāja darbinieki un šoferi.

Reiz devos pie Launaga apjautāties par lietu, kas mani interesēja. Satiku direktoru izbraucam mašīnā reizē ar kravas kolonu. Aiz vārtiem, kamēr kolona izkārtojās, notika maza aizķeršanās. Pie Launaga steidzās vīrs ar kādu papīru rokā.

— Ej, draugs, pie Krūma, mana vietnieka, viņš to nokārtos, — direktors vīram teica un pamāja man ar galvu: — Ja tev nav steidzamu darīšanu, sēdies blakus! Šodien man dienas kārtībā — pieņemšanas punkti.

Fabrikai bija septiņi vai astoņi zivju pieņemšanas punkti, no kuriem galējais atradās ap septiņdesmit kilometru no savas galvenās bāzes. Tos bieži apbraukāt nebija iespējams,— trūka laika. Direktors sarunājās ar punktiem pa telefonu vai nodeva rīkojumus darbiniekiem, kas brauca darīšanās. Taču Launags visu gribēja redzēt savām acīm, tāpēc laiku pa laikam ieradās tur pats. Bet, ja kādā no mazajām bāzēm darbs neveicās, ja tur kaut kas pinās un metās, tad nodzīvoja pa to tik ilgi, kamēr ar vadītāju un strādniekiem nebija atraduši un novērsuši neveiksmes cēloņus.

Apmierinājis manu ziņkāri, Launags gandrīz visu ceļu klusēja, ja neņem vērā piezīmes par to, kas ciemos, kuriem b'aucām cauri, radīts jauns un kā agrāk te nav bijis. Ceļā pavadāmo laiku viņš uzskatīja par atpūtu, kad varēja šo to netraucēti pārdomāt, kam nebija tieša sakara ar ikdienas pienākumiem. Es viņam to ļāvu, jo vairāk tāpēc, ka mēs tuvojāmies pirmajam pieņemšanas punktam. Tēlot klusētāju direktors tur nebrauca.

Nelielā kantora mājiņā bija dzirdamas paaugstinātas balsis. Pagalmā no mašīnas tā kā izkrāva vai tajā iekrāva mucas ar siļķēm. Kantora durvis atvērās, un parādījās gara auguma vīrs īsiem gumijas stulmeņiem kājās. Pēc uzbudinātās sejas viņš likās viens no tiem, kas tur iekšā bija gribējis ko pierādīt vai apstrīdēt.

— Ā, pats! — viņš iesaucās, Launagu ieraudzījis. — Zvanījām, atbildēja, ka esi izbraucis. Un pašā laikā!

— Sveiks, vadītāj! Uz ko tā dusmojies? — Launags sarokojās ar garo vīru īsajos stul-meņos. — Kas tāds uz sirds?

Šoferis pameta mucas, un no kantora, padzirdējusi direktora balsi, iznāca mutīga meiča. Tā laida vaļā:

— Piķis un krustnagliņas! Vai tās ir siļķes, ko tas lempis atvedis, — viņa brūnām acīm nozibsnīja uz šoferi, kurš it kā mēģināja slēpties aiz direktora muguras.

— Kas siļķītēm vainas? — tā Launags.

— Viņš vēl meklē vainu! — sadusmotā meiča kā izbrīnā izsaucās. — Pat bērzu tāsis, i tās būs treknākas par šīm ādām! — Viņa saņēma direktoru aiz rokas un vilktin vilka uz sālītavu, kur devās arī pārējie.

Direktors par tādu apiešanos nejutās nemaz aizvainots, man pat likās, ka viņam uzstājīgā meiča patīk, un, ja neizrādīja to atklāti, tad tāpēc, ka viņam vajadzēja ieturēt zināmu līdzsvaru. Launags, apskatījis siļķes, lika vienu sagriezt un visiem pa kumosam nogaršot. Ēzdams viņš teica:

— Tiesa, siļķe pagadījusies paplānāka un tāda kā liesāka, bet tāpēc vien, Nataša, tā nav brāķējama. Smuki nokūpināsim un ieskaitīsim otrajā šķirā. Un šoferis te pavisam nav vainīgs.

Par Natašu uzrunātā, pilnkrutainā meiča dedzīgām acīm meklēja «nekur nederīgo» zivju piegādātāju. Bet tas bija pagaisis, un viņa tikai noteica:

— Kur tādam acis, kur prāts! Viņš taču ņem no bāzes, ko tik dod, un krauj iekšā savā kulbā!

Garais vīrs īsajos stulmeņos pieliecās man pie auss:

— Viņa ieradās pie mums no Murmanskas, no pašiem ziemeļiem. Bet kas par uguni! Na-

taša ir lieliska meita, man aizdomas, ka viņa ar Mārci, tas ir, mūsu šoferi, tā kā ceras...

«Aizdomas» pārtrauca Launags:

— Kādas, vadītāj, tev iespējas?

— Kādā ziņā?

— Es jautāju: cik šo siļķu jūs spējat nokū-pināt savās mājās?

— Apmēram pusi.

— Labi. Otru pusi kraujiet kulbā, kā Na-taša saka, un vediet uz fabriku. Šodien pat. Uzskatīsim šo jautājumu par nokārtotu.

Es domāju, ka mēs šeit vairs neuzkavēsimies uin brauksim tālāk, bet Launags vilcinājās, it kā kaut ko pārlika. Viņš paveda punkta vadītāju mazliet sāņus.

— Patiesībā es iegriezos pie tevis citā lietā, — direktors ierunājās. — Cik jums tagad ir komunistu? Man liekas četri?

— Pieci.

— Pareizi! Tas man bija izkritis no prāta ...

— Ko tu gribi teikt?

— Teikt? To, ka jūs esat bagāti ļaudis! Kaimiņu punkts tik turīgs nav.

— Toties viņiem tur divreiz vairāk komjauniešu.

— Zinu. Bet partijas biedrs tur nepieciešams, tāpēc jums no viena vajadzēs šķirties. Es par to runāju ar organizācijas sekretāru. Viņš ir tais pašās domās.

— Paņemt jau ir viegli. Bet izaudzināt?...

— Grūtāk, nesalīdzināmi grūtāk. Tur tev pilnīga taisnība, un partijas organizācija tieši tādēļ grib, lai kaimiņu punktā strādātu kaut viens partijnieks.

Vadītājs padomāja un pēc brīža atbildēja:

— Ņemiet Roju, mūsu otro šoferi. Viņiem ar šoferiem nelaimējas, tie mainās katru mēnesi.

Launags papurināja galvu.

— Baidos, ka tu neesi mani sapratis. Par automašīnu šoferiem pašreiz vispār nav runa. Roja vēl jauns komunists, viņam pašam jāaug un jāmācās. Tur vajag cietāku kalumu. Ko slēpt — izvēle kritusi uz tevi.

— Vai veco punkta vadītāju nomainīsiet? Viņš, manuprāt, nestrādā slikti, ar uzdevumu tiek galā.

— Kāpēc mainīt? Strādāsiet abi, tev atradīsim citu darbu.

Ar pārtraukumiem biju nodzīvojis Vēju salā gandrīz pusgadu, bet Launagu iepazinu tuvāk pirmo reizi. Visus pieņemšanas punktus, kas īstenībā bija nelielas fabrikas, viņš todien nepaspēja apmeklēt. Katrā punktā notika neparedzēta aizkavēšanās. Kur bija paredzēts uzturēties stundu, tur nemanot pagāja divas un trīs stundas. Pie tam Launags nesteidzās un nesteidzināja arī citus. Uz vadītājiem, kuri neparunāja ar ļaudīm un izskrēja kā caurvējš, viņš raudzījās neuzticīgi un tos izsmēja.

Pusdienu ieturējām vēlu kādā ciema ēdnīcā un pievakarē, saulei slīgstot aiz apvāršņa, devāmies atpakaļ. Klusēt, šo to netraucēti pārdomāt, «kam nav tieša sakara ar ikdienas pienākumiem», direktoram nebija lemts.

Pieturas vietā, kur ļaudis gaidīja autobusu, Launags pamanīja jaunu gaišmati un lika mašīnu apturēt. Gaišmate bija fabrikas kolektīva kultūras darba organizatore, saviem gadiem, kā man šķila, neparasti nopietna. Kad viņa iesēdās, direktors jautāja:

— Tu no kurienes, Vilma?

— No rajona. Piedalījos kultūras darbinieku sanāksmē, — viņa it kā negribot novilka caur lūpām.

— Nu, kas jauns, interesants jūsu darbā? Stāsti.

Sekoja tāda pati izvairīga atbilde. Launags, kas sēdēja blakus šoferim, atskatījās pār plecu, norūpējies vaicāja:

— Kas tev kait? Kādēļ tu esi drūma un nobēdājusies?

Vilma pārvērtās un iesmiedamās teica:

— Man jākļūst nopietnākai, jo par jautrību mani rajonā kritizēja, teica, ka es laikam gribot sasniegt komunismu dejojot. Visi uz mani skatījās un smējās. Bija gaužām neērti.

Launags arī nosmējās, sacīja, ka salīdzinājums esot trāpījis kā naglai uz galvas, un piebilda:

— Ar to vakaru kultūras namā tu mazliet izgāzies, ko tur taisnoties. Estrādnieki spēlēja no vakara līdz rītam.

Gaišmatei piezīme, acīm redzot, ķērās pie sirds, un viņa direktoram diezgan pikti atcirta:

— Vai es vainīga, ka no rajona neieradās lektors. Bet puiši ar meičām negribēja izklīst un tā dejodami sagaidīja rītu.

Direktors pakasīja pakausi, paberzēja pieri. Pret deju nebija ko iebilst. Kurš gan jaunībā nav dejojis un nedejos? Taču šai nevainojamai parašai bija savs «bet», kas lika padomāt. Pirmdienas rīts, sākas darba diena. Meičas iet uz fabriku, pa ceļu snauzdamas, zvejnieku puiši kā līdz kuģim, tā — kubrika kojā. Vienām aiz noguruma krīt no rokām konservu kārbas, otrus nespēj izsaukt ar sirēnu uz klāja. Un kā ne! Klubu slēdz gaismā, bet jauniešu pāri dodas uz mājām, vēl dejodami uz lielceļa.

Launags viņai atteica:

— Par lektoru parunāsim rajona komitejā, — un uzmanīgi piezīmēja: — Vairāk

elastības, un vakara programa būtu bez robiem. Vajadzēja griezties pie partijas sekretāra.

— Viņa nebija ciemā.

— Un arteļa sekretārs? Labs orators, viņš katrā ziņā būtu izlīdzējis.

Uz to Vilma direktoram neatbildēja, jo viņai toreiz tas, acīm redzot, nebija ienācis prātā. Mācība priekšdienām.

Kādu laiciņu braucām klusēdami, bet, kad šoferis aizdedza spuldzes, Launags atkal pagriezās pret Vilmu.

— Kuram darbā nemisas? Ja tevi šodien papurināja, tas nenozīmē, ka tavu darbu rajonā nenovērtē. Netaisi platas acis. Ja saku, tad — zinu. Pat Vendcs Elzu esi (pratusi iesaistīt aktieros! Diez vai katram tas izdotos. Tā ja.

Sapīkumu jaunās gaišmates sejā nomainīja viegls sārtums, no kura tā kļuva vēl svaigāka un pievilcīgāka.

Launagam laikam ne tik bieži gadījās no sirds izrunāties ar fabrikas kultūras darba organizatori kā šodien.

— Bet arī man gribas paņemt tevi aiz auss, — direktors turpināja, uzlicis veselo, dzīslaino roku Vilmas slaidajiem pirkstiem, ar kuriem tā balstījās pret atzveltni. — Tu, atklāti sakot, esi aizmirsusi skolu, pareizāk, skolas celtniekus. Vai nu tā var! Tu varbūt domā: nu, tie ir iebraucēji, sezonnieki, kas beigs savu objektu un izklīdīs, kur kurais. Tā nav! Celtniecībai es neredzu gala: jauni dzīvokļi, universālveikals, pakalpojumu darbnīcas, pirts, bērnudārzs ar mazo novietni. Tie — tuvākā laika objekti, tāpēc jācenšas celtniekus pieturēt, radīt apstākļus, lai tie apmetas pie mums uz pastāvīgu dzīvi. Bet tu viņiem esi atmetusi ar roku. Strādnieki būvē ir krietni, prot savu darbu. Taču arī viņiem savas nelaimes. Valsētāji pirmdienās krīt no kājām aiz neizgulēšanās, bet starp celtniekiem, sevišķi krāsotājiem, ir tādi vīri, kuri pirmdienās vispār darbā nerādās. Painteresējies, lūdzama! Jūs viens otram varat sniegt daudz. Tur ir kāds krāsotāju puisis, — kas strādā ar krāsām kā gleznotājs. Gatavs talants!

— Jūs man iesākāt ar viņu iepazīties? Varbūt precēt? — Vilma atslīga sēdeklī un smaidīdama izstiepa smuidrās kājas.

— Gribēju ieteikt ko citu: iesaisti šo puisi pašdarbībā. Pamodini viņā, ja ne mīlestību, tad apziņu, ka tam ir mākslinieka spējas, ko pats viņš neapjauž. Liec viņam zīmēt, aizdedz traku lepnumu par savu talantu, lai mazāk atliek laika bufetei un alus kioskam. Kultūras nams mums ir lepns, nav vārdam vietas, bet pie zāles sienām karājas «Šiškina» lācēnu rīts un «Aivazovska» devītais vilnis. Kāds kontrasts!

Zivju fabrikas lolojums bija skola, ko cēla pie tuvākā pieņemšanas punkta. Tai bija sava vēsture. Kopš pašām kara beigām bērni mācījās bijušajā pagasta mājā, saspiestās un neērtās, veclaicīgās istabās, no kurām kopā ar nelāgām atmiņām it kā vēl plūda alus un degvīna smaka no aizsarga, pagasta vecākā, uzdzīves naktīm. Pirms gada, kad apgabala deputāts sniedza atskaiti saviem vēlētājiem, viņš apskatīja arī skolu. Apskatīja un kļuva domīgs. Protams, nebija tā, ka vietējie bērni būtu piemirsti. Bet jaunajai republikai bija tik daudz un dažādu vajadzību, ka tās dažos gados apmierināt nebija iespējams. Ar labu gribu vien te nepietika.

/ Tautas pārstāvim iešāvās kas prātā, un

viņš gāja pie Launaga, lielas zivju pārstrādāšanas fabrikas direktora.

— Jums ir plašs un bagāts uzņēmums ar

prāviem kapitālieguldījumiem, no kā daļu neizlietojat. Lai nauda velti negulētu, cel bērniem skolu. Nesmuki, ka mazuļiem jāmitinās, jāmētājas pa budžu mājām.

— Nauda guļ bankā, ne manā kabatā, — Launags atbildēja.

— Saprotu. Formalitātes nokārtosim. Vēl vairāk: izgādāšu ari fondētos būvmateriālus. Bet tu tikai cel!

Deputāts runāja dedzīgi, kaut Launagu aģitēt nevajadzēja.

Cik reižu, braukdams darīšanās, viņš neno-raudzījās uz agrāko laiku pagasta citadeli, kas stāvēja lielĢeļa malā. Ja pie tās durvīm ar zemo, izpuvušo lieveni nebūtu izkārtnes, neviens nepasacītu, ka šai mājā atrodas skola. Vēju salā bērniem bija ne skola, bet, var teikt, pils. Ar ko kaimiņu mazie pilsoņi bija sliktāki par viņiem?

Taču nebūt nebija tik vienkārši. Ja visi vadītāji sāktu rīkoties ar valsts līdzekļiem pēc saviem ieskatiem, rastos anarhija. Tāpēc Launags, pirms viņš piekrita deputāta ierosinājumam, pazondēja gaisu. Apstākļi, izrādījās, bija labvēlīgi.

Vienu Launags nebija paredzējis: tā kā viņu un deputātu uzskatīja par šīs idejas iniciatoriem, tad smagumu uzvēla viņa pleciem. Celtnei noteica arī termiņu, kad tā jānodod bērniem, kas darbam sekoja ar dzīvu interesi un tagad jau spodrināja jaunajai skolai logus.

Launags pašā sākumā atdūrās pret ncpare-

dzēlieni šķēršļiem. Apkārtnē, izņemot mežu, nebija nekā. Pat grants bija jāved no desmitiem kilometru attālas vietas, bet mežā nedrīkstēja nocirst ne koku, jo tas bija ieskaitīts saudzējamā zonā. Trūka būvmateriālu, kravas mašīnu, visvairāk — darba roku. Ar komjauniešu atbalstu direktors pamazām iesaistīja skolas celtniecībā fabrikas kolektīvu, bez kura ēka nebūtu laikā pabeigta.

Vecais grausts, ko bērni vēl apmeklēja, bija jau aizmirsts. Tagad direktors grieza galvu uz to pusi, kur meža sulīgajā zaļumā kā gaiša sanatorija spīdēja jaunās skolas celtne.

Launaga acu priekšā bija augumi ciema dzīve, izauguši cilvēki. Un labi tagad apzināties, ka pie jaunā, ko redzēja visapkārt, bija maza, varbūt ncizskaitļojama daļiņa arī viņa nopelnu. Laiks bija pagājis tik ātri, ka dienai, kad viņš pirms gadiem piecpadsmit šeit atnāca, varēja, šķiet, pasniegt roku. Apkārt šalca mežs, bangoja jūra un pelēksnīja pieplakušas zvejnieku būdiņas. Ceļa, pa kuru šodien kursēja ātras mašīnas, toreiz nebija. Zivis pārvadāja ar zirgiem, kas reizēm iemuka tādās dūkstīs, no kurām nevarēja izvilkt ne ratus, ne pašu zirgu.

Tai laikā no attālākā, tumšākā stūra, kur pilnos ziedos plauka māņticība, aizspriedumi * un diez kādas tradīcijas, uz Vēju salu pārcēlās lielāks skaits zvejnieku ģimeņu. Viņi gribēja dzīvot un strādāt pa vecam — tā, kā paaudžu paaudzēs dzīvojuši viņu tēvutēvu tēvi.

Launags vairāk uzturējās selgā un jūrmalā nekā fabrikā. Uz zvejas pārkārtojumiem, jaunievedumiem un tehniku toreiz zvejnieki skatījās ar neuzticību. Labāk lai tas viss paliek guļam kāpās. Pierunājot un pārliecinot ar pūlēm izgatavoja pirmo stāv vadu, bet nebija kas to novietotu jūrā. Ja Launags stingri neuzstātu, jaunā spaile droši vien būtu malā sapuvusi. Zvejnieki, sevišķi atnācēji, vairāk rušinājās pa zemi nekā domāja par zveju. Selgā izgāja, kad iegribējās vai iepatikās. Komunistus un komjauniešus starp ciema zvejniekiem varēja saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem.

Tagad Launags liedagā parādījās reti, vēl retāk izbrauca jūrā. Mazā, nolaistā fabrika, kādā viņš sāka strādāt, bija izvērtusies par lielu kombinātu, kas paņēma visu laiku. Bet pats galvenais tas, ka artelī saimniekoja vīri, kuriem no malas palīdzību un padomus vairs nevajadzēja.

Satiekoties ar zvejniekiem, sarunas bija citas, pat tonis, kādā tie ar viņu runāja, bija citāds. Direktoram pārmeta atsvešināšanos.

Kapteinis Laumanis, kas no bērna bija izaudzis par vīru ar krietnu vārdu, zvejnieku pulkā teica:

— Kad es vēl pilnā augumā staigāju zem galda, tad no viņa nebija glābiņa.

— Viņš tev netika klāt, — kāds Laumani pārtrauca.

— Toties tēvam nebija miera ne nakts melnumā. Viņš to mācīja, varat iedomāties, zve-

jot! Mācīja tā, kā kādreiz māte mācīja man ābeci.

Launags pasmaidīja, roka aiz svārku atloka nemierīgi sakustējās, it kā to pēkšņi skārusi sena atcere.

Šo to nebija aizmirsuši arī citi. Kristaba dēls Vende, kas tai laikā zem galda nestaigāja, norūca, ka mācība nekaitētu arī tagad, un skaļi piemetināja:

— Bet kas nu viņam šodien mēs! Tagad viņš šķielē uz Atlantiku — uz siļķēm un skumbrijām. Vai taisnību runāju, direktor? īlenu maisā nenoslēpsi...

Tiesa, darbs fabrikā no vietējā arteļa tik atkarīgs vairs nebija. Bet Vende, kā vienmēr, pārspīlēja. Kombinātam, ja tas gribēja sevi attaisnot, vajadzēja izlaist dažādu produkciju. Vai tāds uzņēmums Rīgas līča krastā bez ķilavām maz iedomājams! Jaunais arteļa priekšsēdētājs spieda uz zušiem un nēģiem, domāja par lašiem un taimiņiem, un te izšķirošais vārds bija sakāms vējsaliešiem. To zināja arī Vende, zināja brigadieri, kapteiņi un zvejas meistari.

Bet ar klizmām un neveiksmēm, pat ar dažu cilvēku nevīžību arī bija jārēķinās. Ko darīsi?

Gāja brētliņu zveja, un Launagam bija saruna ar to pašu brigadieri, ar kuru sākumā bija saskrējies Venterzutis, jaunais priekšsēdētājs.

— Vai tu mūsu brētliņai esi atmetis ar roku? — direktors vaicāja stūrgalvīgajam

zvejniekam, saticis to paviljonā pie alus glāzes. — Citi jau nodevuši pa divi un trīs tonnām, bet no tevis vēl — ne zvīņu spīduma. Brētliņa, pats zini, untumaina zivtiņa. Raugies, ka tu ar saviem vīriem nepaliec tukšā. Tā gadījies ne reizi vien . . .

Launags runāja mierīgi, viņam parastā balsī, bet brigadieris viņa vārdos laikam saklausīja piezobojumu, ko negribēja direktoram piedot, jo cili visu dzirdēja.

— Tavai fabrikai iekombinēts tāds vēders, ko nekad nepieēdināt. Ved malā, cik un ko vien gribi, tas kā izsalcis, tā izsalcis. Es taču runāju patiesību, puiši?

Zvejnieki, kas kopā ar brigadieri bija dzēruši pa pudelei alus, tomēr klusēja. Ja brētliņa uznākusi, bet fabrika nav no brigādes vīriem neko saņēmusi, direktors nebija vainojams. Ved malā, uin viss!

Launags atbildēja:

— Tava... Tu runā tā, it kā fabrika piederētu man, it kā es būtu tās īpašnieks. Tavi vārdi, lai neteiktu vairāk, ož pēc kodēm un naftalīna ...

Brigadieris plati (pasmaidīja, tad iesmējās:

— Ja fabrika piederētu tev, tad nav grūti iedomāties, cik salda būtu mūsu dzīve, — un, lai izlīdzinātu neapdomāto vārdu iespaidu, samierinoši piebilda: — Ko piesienies sīkumiem? Zušus, vimbas no mums fabrika saņēma? Ko vēl vairāk?

— Arī šīs zivis nodevāt mazāk par citiem ...

Brigadieris, rokas sacēlis, tēloja izbīli un ievaidējās:

— Teicu, ka esi nepieēdināms ...

Saruna nebija tomēr izskanējusi tukšā gaisā. Nākamajās dienās stūrgalvīgā brigadiera brigāde sāka brētliņu parādu atlīdzināt un, zveju nobeidzot, nepalika aiz citiem kolektīviem.

Otrreiz satiku Launagu tādu kā sagurušu, it kā par ko norūpējušos. Iemesla es nejautāju. Bet pēc tam neredzēju viņu ilgāku laiku. Apvaicājos Vendem, kur direktors: atvaļinājumā vai varbūt garākā komandējumā? Viņam tas bija jāziina.

— Ne atvaļinājumā, ne komandējumā, — Vende atbildēja.

— Kur tad?

— Slimnīcā.

— Ar roku? — es pārvaicāju, atcerēdamies, ka šķembas sadragātais elkonis tam lika sevi bieži manīt.

— Ne ar roku, viņam irst nieres ...

— Ko muldi!

— Irst kā novalkātas zeķes, tev saku ... Karājas diegā...

Lai Vende neaizpļāpātos par tālu, negribēju viņu vairs izjautāt. Kaut ko tuvāk par Launaga slimību uzzināju no citiem cieminiekiem. Izrādījās, ka tīri tukšu Vende nebija melsis.

Launags bija daudz pieredzējis un pārdzīvojis, grūtā stundā bija pratis neizrādīt bailes,

bet tagad neviļus satrūkās. Priekšā gaidīja liels darbs, nodomi un ieceres, bet paša izredzes — drūmas, ko ne vienmēr izdevās noslēpt. Tas nomāca vēl vairāk.

Zivju rūpniecības pārvaldē Launags satikās ar biedru, kara dalībnieku, kas viņu pazina kā enerģisku un atjautīgu cilvēku. Tas tūlīt noprasīja, vai viņam kas gadījies darbā.

— Vai nu katrreiz darbā ... — Launags atteica un pusvārdiem izstāstīja par savu nedienu.

Pārvaldes priekšnieka vietnieks tik pesimistiski neskatījās un savukārt pastāstīja, ka ar viņu pirms gadiem pieciem bijis kaut kas līdzīgs. Viņš neatlaidās, kamēr Launags nebija aizgājis pie speciālista, kas ārstējis viņu. Kādu laiku nu bija jāpaliek slimnīcā, pēc tam jāievēro diēta, režīms un tā tālāk.

...Kad atstāju Vēju salu, direktors Launags bija atkal redzams cehos un zivju pieņemšanas punktos — vienmēr kustībā, vienmēr starp ļaudīm.

Un maz ticams, ka šis nemierīgais cilvēks ievēroja ārsta noteikto režīmu.

CEĻI

Ir atkal pavasaris. Palu ūdeņi noskrējuši, koki salapojuši, un gaiss pilns putnu dziesmām un skaņām.

Pār Vēju salu aust dzidri saullēkti un sarkst kvēli norieti.

Ceļi, kas ved lielās Dzimtenes tālēs, jau nožuvuši un sāk putēt, put cauru dienu. Pa tiem nemitīgi trauc mašīnas, sākot ar smagajām kravas mašīnām un beidzot ar vieglajām, pēdējā izlaiduma markām.

Kājāmgājēju redz maz. Bez modernajiem satiksmes līdzekļiem pie vējsaliešiem lielā godā ir sensenais velosipēds. Ar to brauc visi un visur — uz darbu, sanāksmēm un sarīkojumiem, pie kaimiņiem un uz skolu. Velosipēdam cenšas tikt mugurā pat tādi knauķi, kas paši vēl nedroši uz kājām. Bet iecienīto velosipēdu sāk jau aizstāt mopēdi.

Jā, visam savs laiks.

Ceļi putēdami ved tālāk un tālāk.

Mazais Andri, tu, kas drīz būsi tik liels kā tavi sarpņi, sveiks!

Kapteiņi, spītējiet vētrām!

Vēju sala, lai milzīgajā pasaulē nebūtu tādas vietas, kur nedzirdētu Tavu vārdu!

.

SATURS

Jaunais ciems un zilie jumti . .

Divas ostas.........

Divas rītausmas.......

Indulis...........

Kādā pievakarē........

Kūmiņa kunga skaistajā parkā

Jaunais priekšsēdētājs.....

Eksplozija .........

Sirds, neatsakies vētras! ....

Viens no vējsaliešu kapteiņiem

Vecais bocmanis.......

Savādais zēģelējums......

Elza izslējās.........

Mēnesnīcā..........

Laimes zvīņas........

Pārlidojumā.........

Direktora ikdiena.......

Ceļi ...........

Я. Грант

РАССВЕТ НА ОСТРОВЕ ВЕТРОВ

Латвийское государственное издательство На латышском языке

Jānis Grants Saules lēkti vēju salā

Redaktore V. Kļumele. Māksi, redaktors V. Ozoliņš. Tehn. redaktore E. Kirule. Korektore A. Frankenšteine.

Nodota salikšanai 1962. g. 26. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1962. g. 19. septembrī. Papīra formāts 70 X 90'/i«- 6.07 fiz. iespiedi.; 7,11 uzsk. iespiedi.; 6,34 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. JT 11528. Maksā 32 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 15747-D2030. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 6. tipogrāfijā Rīgā, Gor-kija ielā 6. Pasūt. Nr. 798. L2

Content

Grants Jānis Saules lēkti vēju salā

JAUNAIS CIEMS UN ZILIE JUMTI

DIVAS OSTAS

DIVAS RĪTAUSMAS

INDULIS

KĀDĀ PIEVAKARĒ

Kūmiņa kunga skaistajā parkā

JAUNAIS PRIEKŠSĒDĒTĀJS

EKSPLOZIJA

SIRDS, NEATSAKIES VĒTRAS!

Viens no vējsaliešu kapteiņiem

VECAIS BOCMANIS

SAVĀDAIS ZĒĢELĒJUMS

ELZA IZSLEJAS

MĒNESNĪCĀ

LAIMES ZVĪŅAS

PĀRLIDOJUMĀ

DIREKTORA IKDIENA

CEĻI

SATURS