Talcis Apkopojis Ādolfs

Saules lietus. Sibirijas rakstnieku stāsti

Saules lietus

Sibīrijas rakstnieku stāsti:

.

S. Zaligins. PIRMAIS SOLIS

Līdz jaunajam mācību gadam bija atlicis vairs nedaudz dienu, bet skolā vēl nebija izbalsinātas klases un pavasarī sagatavotā malka vēl atradās cirsmā aiz upes.

Neraugoties uz visu to, kolhoza «Ausma» valdes sēdes darba kārtības pēdējais jautājums tika apspriests ne labprat, un arī darba kārtībā tas bija paredzēts tikai pēc skolas direktora neatlaidīgā pieprasījuma.

Aizvakar ap pusdienas laiku, kad kolhoza priekšsēdētājs sēdās divričos, lai brauktu uz vienu no brigādēm, pienāca pie viņa skolas direktors uji, satvēris grožus, teica:

— Es biju rajonā . ..

— Nu un tad? — Sņegirenko steidzīgi un ar izsmieklu iejautājās, no galvas līdz kājām nopētīdams vēl pavisam jauneklīgo skolas direktoru, kam ādas mētelis lāgā negulēja uz kauliem, bet platā, sārtenā seja pletās vēl platāka tāpēc, ka raga brilles viņa galvas abās pusēs atradās gandrīz vienā līmenī ar atļukušajām ausīm. — Nu biji, un tas ir viss.

- Sūdzējos par tevi ... — direktors domīgi sacīja, it kā cenzdamies atcerēties vārdus, kuru dēļ bija nācis

pie priekšsēdētāja. — Sūdzējos rajona komitejā, izpildkomitejā, izglītības nodajā .. .

— Tagad par mani visi sūdzas, — Sņegirenko atmeta ar roku, runādams ātri un kaut kā mīkstinādams «t» skaņu. — Visbiežāk gan es pats sevi apsūdzu! Un tagad mani visi sit un sit: labības novākšanā esam rajonā gandrīz pēdējā vietā. Tas tev jāzina! — pēkšņi viņš pacēla balsi un gandrīz kliedza. — Zini vai nezini? Bet par skolu es neatbildu, par to atbild ciema padome!

Un priekšsēdētāja divriči aizrībināja pa ielu, saceldami gaisā nokritušās kļavu lapas un putekļu vērpetes, kas koši vizuļoja saulē.

Nu darba kārtības pēdējais jautājums — par skolas sakārtošanu jaunajam mācību gadam.

Bija jau diezgan runāts par labības novākšanu, par kulšanu un tīrīšanu, par klētnieku, labības vedēju un žāvētāju darbu, un sēdes dalībnieki tagad jutās neveikli, jo visiem bija skaidrs: jautājumu par skolu apspriež formāli, tikai tāpēc, lai, tā sakot, neaizmirstu arī šo darbu. Bet, kamēr kolhozs nebūs ticis galā ar labību, neviens nopietni nenodarbosies ar skolu.

Neveiklības sajūta vēl pastiprinājās, kad pēkšņi pie vārda pieteicās tēvocis Stepans Fedotovičs Strižeckis, kas bija aicināts uz valdi, lai tiktu nostrostēts par kolhoza sējumu nobradāšanu, un nupat bija dedzīgi nožēlojis savu vainu. Bet nu viņš ar tādu pašu dedzību sāka runāt, aizstāvēdams skolas direktoru, skolu, rajona izglītības nodaļu un vispār visu tautas izglītību. Rokas plātīdams, vecais pēkšņi palika brīdi stāvam nedabiskā pozā, līdzjūtīgi uzsmaidīja direktoram un skolotājiem, kas arī piedalījās sēdē, tad turpināja, nikni pārmezdams kolhozam un ciema padomei bezrūpību. Savā runā viņš bieži iepina citātus ufa atsaucās uz daudziem dažādiem lēmumiem un laikrakstu ievadiem.

Vecais Strižeckis ar to bija slavens: viņš gan allaž mēdza sūdzēties, ka esot neizglītots, tumšs cilvēciņš, tomēr viņam bija neparasti laba atmiņa, viņš gandrīz vai no galvas zināja desmitiem rajonu, apgabalu un centrālo laikrakstu ievadus, atcerējās, kad un ko teicis tāds un tāds vadošs biedrs, un ļoti labi zināja likumus. Turklāt izrādījās, ka visi likumi aizsargā viņa personiskās intereses, un, tā kā vecais Strižeckis bieži vien brauca uz pilsētu ar pilniem kurvjiem sīpolu un gurķu, ar krējuma un piena kannām, bet viņa dēls Prohors, nekur nestrādādams, visu laiku vēl izmantoja piemājas lauciņu, bet vedeklai nebija izstrādes dienu minimuma, tad Strižec-kim nereti šie likumi bija jātulko savā labā.

Viņam vēl bija paradums runājot un plātoties reizumis aptaustīt savu pliko pauri, it kā lai pārliecinātu citus, ka viss, ko viņš saka, nāk tieši no turienes — no iegarenās galvas ar īsu ķīļa bārdiņu zoda galā. Viņa plikais galvasvidus bija spīdīgs, uztūcis, it kā nebūtu īsts, bet uzlīmēts uz biezajiem, cirtainajiem, vēl maz sirmuma skartajiem matiem.

Sņegirenko, klausīdamies Strižecki, nervozi bungoja ar pirkstiem pa galdu, vairākas reizes gribēja viņu pārtraukt, taču, paskatījies uz skolotājiem, atteicās no šā nodoma: priekšsēdētājs atzina, ka tomēr kādam jāaizstāv skolotāji, kaut vai tas būtu Strižeckis. Bet skolotāji klusēdami lūkojās grīdā.

Vienīgi Katjuša Popova, trešās «B» klases audzinātāja, smaidīja un izskatījās mazliet ieinteresēta. Viņu droši vien pārsteidza tēvoča Strižecka daiļrunība.

Katjušai bija zilas, apaļas acis un visa sejiņa apaļa.

Kādreiz, vēl nesen, direktors bija dusmojies uz Kat-jušu, ka tai plata, sārtena seja, tāda pati kā viņam. Bija laiks, kad direktors kautrējās iet Katjušai blakus, jo, ja

viņš viens pats jau izskatījās nepieklājīgi, tad abi kopa — vēl vairāk.

Un direktors Kuzmičevs toreiz bija ļoti stingrs pret savu padoto.

Taču tas pārgāja, bet, kā un kad pārgāja, to viņš nemaz nemanīja. Tagad Kuzmičevs ļoti bieži lūkojās uz Katjušu un, iespējams, pat nenovērstu acu no viņas, ja nebūtu norūpējies: direktoram šķita, ka starp skolotājiem un kolhoza valdes locekļiem radusies nesaprašanās, savstarpēja neapmierinātība, ka tie viens otram dara pāri.

Skatīdamies uz Sņegirenko, direktors varēja iedomāties priekšsēdētāja domu gājienu. Direktoram šķita, ka priekšsēdētājs pie sevis prāto: «Jūs, inteliģentie, te sēžat un nesaprotat, ko nozīmē lietainā laikā novākt ražu, * ko tas nozīmē, kad mašīnas nespēj aizvest no kombainiem graudus un žāvētavas nespēj tos izžāvēt!»

Direktoram vēl šķita, ka visi skolotāji, izņemot Katjušu, kura neprot dusmoties uz priekšniecību un kaut kā smieklīgi baidās no Sņegirenko, domā par priekšsēdētāju tā: «Ek tu bēda, ne priekšnieks! Tu nesaproti vienkāršu patiesību, ka mēs gribam to labāko nevis šim un tam, bet bērniem, kas kolhozam dārgāki par visu pasaulē!»

Pa to laiku Strižeckis tik runāja un runāja, protams, pareizus vārdus runāja, tomēr bija neveikli klausīties, ka neviens cits, bet tieši viņš aizstāv direktora prasības. Skolas direktors gribēja pārtraukt veco un teikt priekšsēdētājam: «Tu esi viduvējs priekšsēdētājs, grūti tev tikt galā ar tik lielu saimniecību, kāds ir kolhozs «Ausma». Un tu arī lāgā netie6 galā, kaut gan centies visiem spēkiem. Es to redzu un jūtu tev līdzi; redzu, cik esi no guris, pēdējā laikā maz dabūdams gulēt, un tomēr pra-

slšu, lai tu rūpētos par skolu. Prasīšu tik ilgi, kamēr savu panākšu!»

Taču neviens neteica šos atklātos vārdus, visi klusēdami klausījās tēvoci Strižecki.

Beidzot vecais tomēr apklusa.

Sņegirenko, kas parasti neskopojās ar solījumiem un sevišķi nesteidzās tos izpildīt, šoreiz tomēr noteikti pasacīja:

— Nē! Nevaru apsolīt! Kamēr nenovākšu labību, ne-varu!

Ar to beidzās pēdējā darba kārtības punkta apspriešana. Sņegirenko smagi nopūtās un ierosināja:

— «Dažādos» neapspriedīsim. Ko te «dažādos», tādā laikā jābrauc uz lauku!

Bet visus interesēja tieši tie jautājumi, kuriem vajadzēja izvirzīties, apspriežot «dažādos»; visi lūkojās uz Strižecka vedeklu Stjošu, kas, liekas, pirmo reizi bija ieradusies valdes sēdē un, protams, ne jau tāpēc ieradusies, lai piedalītos jautājumu apspriešanā par labības novākšanu un par to, kā palīdzēt skolai.

Lieta bija tāda, ka rajona laikraksta svētdienas numurā bija ievietots Kuzmičeva stāsts. Tas saucās «Ceļā».

Stāsts attēloja, kā jauna kolhozniece Marija Stro kova ar savu vīru pašā karstākajā siena laikā pa ceļu velk rokas ratiņus.

Viņi velk ratiņus, un uz platā, ar plānu putekļu kārtu un sīkiem, mirdzošiem rasas pilieniem klātā ceļa riteņi atstāj divas pelēkas sliedes; viņi velk un rēķina, cik šodien ieņems tirgū un cik būs jāizdod.

Pēc tam viņi apstājās, gaidīdami kolhoza automašīnu. Tā tas notika vienmēr — Maša viena pati vai kopa ar vīru vilka ratiņus līdz meža stūrim pie krustceļa, kur piebrauca kolhoza šoferis Mihails, kas veda viņus tālāk uz rajona centru.

Jaunībā Masa un Mihails mācījās vienā klasē, viņi draudzējās, un visiem bija skaidrs, kā šī draudzība noslēgsies.

Tomēr notika citādi, kaut gan jaunais šoferis vēl šodien rausta valodu, kad satiek Māšu, un viņa reizēm vakaros joprojām tam saka smiedamās:

— Paklau, Mišutka, aizskrej uz mūsmājām, atnes man balto šalli! Paprasi mātei, tur, skapī, karājas!

Un Mihails tūliņ izpildīja šo it kā lūgumu, it kā pavēli.

— Rīt no rīta brauksim uz staciju, — viņa teica Mihailam. — Kādos sešos no rīta! — Un tieši sešos kolhoza auto piebrauca uz krustceļa pie meža stūra.

Arī šodien, — bija teikts stāstā, — noteiktā laikā auto parādījās uz ce|a.

Tikai šoreiz mašīnā bija daudz pasažieru: komjaunieši brauca uz rajona Dziesmu svētkiem.

Auto apstājās, šoferis izlēca no kabīnes, paskrēja Mašai pretī un, valodu raustīdams, sarkdams teica:

— Mašeņka, nevaru!

— Ko tu nevari? Nu, palīdzi ratiņus iecelt mašīnā un pasaki, lai tur saspiežas ciešāk! Nu?!

— Nevaru! Tas nav parasts brauciens, bet uz svētkiem ... Veselu dienu darbu pameta, tagad visi kopā brauc, re, kāda jautrība!

— Nekas! — Maša uzstājīgi pamāja. — Gan saspiedīsies! Nu, ķeries klāt! — viņa satvēra vienu riteni, uz otru norādīja šoferim: — Cel augšā! Iedomājies, siena laikā brauc dziedāt! Strādāt vajag! Stiep augšā! — Un viņa skaļi uzkliedza vīram: — Tu pieturi ratiņus, pieturi, nejēga!

Tomēr Mihails neķērās pie riteņa, tāpēc ratiņi sasvērās uz sāniem, sašūpojās un apgāzās. Cieši piebāztajā virsējā maisā kaut kas plīsa; sāka klunkšķēt. . .

Auto aizbrauca ... Atskanēja dziesma, tāpēc nevarēja dzirdēt, kā Masas vīrs lamājās, un putekļu mākonī izgaisa tie divi ceļmalā.

Kaut gan tirgošanās bija veiksmīga, tomēr visu ceļa gabalu līdz pilsētai un atpakaļ Masa sirdījās uz vīru, vīrs atkal uz Māšu, bet vakarā, kad viņi noguruši un saniknoti pārnāca mājās, izcēlās ķilda. Maša atgrūda vīru, sāka kliegt uz vīratēvu, un, kad visa Strokovu ģi mene centās Māšu nomierināt, viņa izskrēja laukā un ilgi ilgi stāvēja nojumē, lūkojās tumšajās debesīs un klausījās, kā jaunieši, atgriezušies no svētkiem, dzied.

Tāds bija šis stāsts, un tajā ikviens pazina Stjošu Strižecku, ģimeni, kurā viņa bija iegājusi pirms gada, tāpat arī kolhoza šoferi Borisu.

Siena laikā komjaunieši tiešām bija braukuši uz Dziesmu svētkiem, pat Sņegirenko tad bija piekritis jauniešus atbrīvot no darba; ceļa malā viņi tiešām bija sastapuši Stjošu un viņas vīru ar ratiņiem, un šoferis Boriss, sarkdams un slepus skatīdamies uz jauniešiem, kuru vidū atradās arī Pēteris Kuzmičevs, nebija uzņēmis Stjošu mašīnā.

Viss tā bija noticis. Tikai neviens nezināja, kas tajā dienā bija norisinājies Strižecku mājās, kaut gan tagad, pēc stāsta iespiešanas laikrakstā, visiem šķita, ka noticis tieši tā, kā attēlots.

Sņegirenko, teikdams, ka «dažādos» nav laika apspriest, neviļus paskatījās uz Stjošu.

Viņa piecēlās, viegli atbalstījās pret brūno valdes dokumentu skapi, ar pilnu krūti ievilka elpu un noglauda savus gludi sasukātos gaišos matus, kuriem bija mazliet rūsgana nokrāsa. Likās, ka viņa . būtu ko aizmirsusi, taču ne tūliņ, bet pamazām atcerējusies, ka vispirms nicīgi' jāpasmīn. Droši un pat vīzdegunīgi pasmīnējusi, viņa paraustīja plecu un skaļi sacīja:

li

— Biedri valdes locekji! Lūdzu pieņemt lēmumu, ka tā Maska, par kuru ierakstīts avīzē, neesmu es! — Viņa dusmīgi pabolīja savas jau tā varen lielās un zilās acis, kas uzreiz kļuva tumšas, un, saniknota, ka cilvēki tūliņ nesaprot, nepacietīgi noprasīja: — Vai skaidrs, vai nav skaidrs?

— Nolemt un ierakstīt protokolā! ... — Strižeckis vedeklai klusiņām pateica priekšā.

— Pagaidiet, tētiņ! — viņa tāpat klusiņām atbildēja vecajam. — Visu uzreiz nevar!

Pirmais atsaucās valdes loceklis kolhoza kalējs Kļu-kovs, kas pat sēdēdams bija veselu galvas tiesu garāks par citiem.

— Tas ir tā — kā to ņem! — viņš nodimdināja, sēdēdams uz sola pie loga, tad piecēlās un paskatījās vispirms uz Stjošu, pēc tam uz Kuzmičevu, abus aplūkodams no visām pusēm. Kalējam bija tāds paradums aplūkot cilvēkus tā — gan no labās, gan kreisās puses, tāpēc kolhozā par viņu runāja, it kā viņš tādā kārtā nomērot un apsverot, kas cilvēkam jāsalabo vai jāstiepj uz laktas: kāja, roka vai pat galva. — Cik es atceros,— kalējs, diezgan pētījis, turpināja, — par tevi, Stepanida Vasiljevna, nav rakstīts pirmo reizi ... Noteikti! Rakstīts ir! Gan par to, ka tev nav izstrādes dienu, gan par šo un to! .. .

Stjoša pameta niknu skatienu uz kalēju un teica:

— Ja ir par ko rakstīt, lai raksta! Lai noslāna par to, kas ir bijis. Siena laikā braukusi uz tirgu? Nav strādājusi? Tiesa, neliedzos. Raksti vaļā! Boriss mani pameta uz ceļa ar ratiņiem? — Viņa iekoda lūpā un klusiņām piekrita: — Arī tiesa . .. Visi to redzēja. — Un pēkšņi, notrīcēdama pa visu resno augumu, aši sāka bērt: — Bet ko tas Kuzmičevs, skolotājs, vai viņš nakti gulējis manā pagultē un klausījies, ko esmu runājusi ar savu veco?! Jeb viņš tai vakarā bijis pie mums mājās? Kur viņš visu to sagrābstījis? Tāds gadījums man ar vīru nav bijis! To nevar pierādīt! Es neesmu arī šāda tāda, lai par mani visam rajonam klāstītu, kas tik ienāk prātā! Nosaucis par Mašku un domā, ka nu var pēc patikas cilvēku apvainot. Nav tāda likuma! Prasu nolemt!

— Stjošeņka, nesteidzies! — Strižeckis sacīja, pavilkdams vedeklu aiz svārkiem. — Visu vajag ar prātu. Par tevi neviens sliktu nedomā, neviens tev ļaunu nevel ... Visiem ir skaidrs, kāda kļūda ic notikusi!

— Labāk nerunājiet, tētiņ! — Stjoša dusmīgi rāvās prom no vecā. — Vēlreiz lūdzu pieņemt lēmumu, ka tā Maška neesmu es! Neviens to nevar pierādīt! Ir nu gan atradies! — viņa rādīja ar pirkstu uz Kuzmičevu un nikni, kā visrupjāko lamu vārdu izgrūda: — Rr.. . rakstnieks! — Un atsēdās.

— Vai re... — kalējs Kļukovs atkal ierunājās. — Vai re, kurp tēmē? A?

— Atļaujiet man! — vecais Strižeckis vēlreiz piecēlās. — Ari es it kā būtu pārstāvēts tai romānā kā cietusī puse . .. Pat sapņos prātā nevarēja ienākt, ka vecuma dienās, visu mūžu godīgi nodzīvojis, nu it kā nokļūšu ļaužu priekšā uz apsūdzēto sola ... Es gribu noskaidrot šo jautājumu .. . Stepanida Vasiljevna, protams, pārsteidzās — ļaužu un valdes priekšā nav ko klaigāt, nevajag arī mūsu skolas direktoru biedru Kuzmičevu tā nozākāt Bet ja nu palūkojamies, kā ir uzrakstījis mūsu biedrs Kuzmičevs? Uzrakstījis tā, it kā Stepanida, kas nosaukta par Mašku, vīram būtu sacījusi: «Ziemai tev jāsagādā man tāds jauns kažoks, lai visas kolhoza meičas un sievas mutes vien iepleš! Vai tas tev jādara? Nu, padomā! Protams, jādara! Nu, padomā: seja tev, kā pats zini, nav padevusies, tāda dieva dota, tāpat augums arī. Autoritātes arī nav. Kas tad paliek? Sieva! Nu tad uzpos to

sievu, lai visiem būtu ko brīnīties — tāds ir tavs uzdevums!» Un biedrs Kuzmičevs raksta vaļā, ka tie būtu, tā sakot, kādas tur Maskas vārdi! Nu, atvainojiet! Kaut arī neesmu mācīts, kaut arī ābecē esmu tikai degunu iebāzis, bet arī es varu jautāt: kas pazīst tādu Masku? Kas domās, ka tā ir viņa, kāda tur nepazīstama? Nē, ideja te pavisam skaidra: Stepanida Vasiljevna par savām izstrādes dienām tiešām iegādājusies sev kažoku ziemai. Vai ar īstu pelēkā karakula apkakli vai citādi — kas citiem par da|u? Tagad ir tāda nostādne — izlīdzināt starpību starp pilsētu un laukiem! Bet kas nu iznāk? Viņa apģērbs savu jauno kažoku, bet visi rādīs ar pirkstiem: tas, saka, ir tas pats kažoks, par ko bija avīzē rakstīts! Re, kāds tas izskatās, paskatieties! Redziet, kāda situācija sanāk! Un tālāk! Kas tad te tālāk rakstīts?! — Strižeckis ar manāmi trīcošām rokām izņēma no svārku iekšējās kabatas avīzi un, tā pietvīcis, ka plikais pauri* kļuva plankumains, sāka lasīt: — «Nikolajs sēž zen svētbildēm un jau trešo vai ceturto reizi pārskaita tirgū ieņemto naudu. Vecais Strokovs, — kā tas būtu jāsaprot? — Strižeckis mirkli pacēla galvu. — Vecais Strokovs, pliko pauri slaucīdams, sasprindzis skatās gar aizkara malu pa logu laukā un saka: «Tikai rēķina! Rēķina tikai! . . . Bet iznāks vienkārši, ka būsiet pārrēķinājušies! Re, kāda situācija tagad sanāk! Tā tik skaties, šogad kolhozā par izstrādes dienu nogāzīs savus rubļus divdesmit. Domāju, ka maksās kādus piecus rubļus, nu, augstākais desmit, bet, ja labību novāks laikā, ja neļaus tai izbirt, nu tad sanāks arī divdesmit! Kas to varēja zināt?! Mūžu dzīvo, mūžu mācies! Nu, ja mums arī nesanāk vairāk, tad lai,vismaz viņiem būtu mazāk!» Vectēvs Strokovs pagriežas no loga pret svētbildēm un pārmet krustu . ..»

Strižeckis labu brīdi klusēja, tad tikko dzirdami turpināja:

Tātad redziet, kā rakstīts tai avīzītē! Vai var iedoma lies, ka tā varētu runāt! Ko? — Viņš pacēla vienā līmenī ar acīm savu īso, resno pirkstu, kuram bija dzeltens nags, un izbrīnījies lūkojās uz to. — Vai var iedomāties? Kur mūsu biedrs Kuzmičevs būtu dzirdējis tādu sarunu? Nekur! Tikai bezkaunīgs cilvēks var tā sacīt. Vai lasīt vēl?! — īsais pirksts atkal sāka slīdēt pa laikraksta slejām. — Vēl tālāk! — Strižeckis, uztraukumā pazaudējis vajadzīgo rindu, vēlreiz atkārto: — Bezkaunīga runa ...

— Pareizi! — kalējs Klukovs piekrita. — Bezkaunīga runa! Vai tad mums vēl ir tādi cilvēki?

Nu jā, Ivan Ivanovič, — vecais Strižeckis pagriezās tieši pret kalēju, — pareizi, ka nevar būt.. . Kaut arī esmu nemācīts cilvēks, mani tomēr maisā neiebāzis — es tam neticu!

Strižecka strupais pirksts un viņa ķījbārdiņas tievais gals atkal slīdēja pa laikraksta slejām, vecais atkal sāka lasīt:

— «Maša stāv, atspiedusies pret krāsni. Viņa izmazgājusi matus un tagad tos žāvē. Šķiet, ka viņa tikai ar to vien aizņemta un it nekā nedzird, nerēķina, cik ieņemts naudas, neredz ne vīratēvu, ne vīru. Tad pēkšņi pavisam klusi, bet skaidri saprotami nosaka: «Beidziet to runāšanu! ... Visi izbeidziet!...» Nikolajs pienāk pie sievas, uzliek viņai roku uz pleca, Maša to atgrūž: «Neaiztiec! Vismaz citiem redzot neaiztiec!» Un, aši sakār-tojusi'vēl miklos matus, apsien lakatiņu un iziet no mājas ... Laukā jau tumšs.

Pūš lēns vējiņš. Cab divu blakām augošu pape|u lapas, bet no puķu dārziņa kāds it kā slepus māj ar baltu nēzdodziņu: tur šūpojas malvas ziedi. No tās puses, kur

uzkalniņā atrodas klubs, atskan motora pakšķi — klubā rāda jaunu filmu. No tās pašas puses atskan arī dziesma — tā pati, ko šorīt dziedāja jaunieši, sēdēdami automašīnā ...» — Un tas? Kas tas ir? — vecais Stri-žeckis vairākas reizes steidzīgi ievilka elpu un gatavojās teikt ko ļoti niknu, darīt ko briesmīgu, bet pēkšņi saldi pasmaidīja un vaicāja Kuzmičevam: — Nu sakiet jel, Pjotr Nikolajevič, — vai tā ir taisnība? Un pēc sirdsapziņas sakiet, lai visi dzird, — par ko tas ir rakstīts? Tā taču nav bijis... Izdomāts. Atbildiet ļaudīm pēc sirdsapziņas!

Kalējs Kļukovs veikli pagriežas pret Kuzmičevu, apskata viņu:

— Jāatbild ir, Pctro Nikolajevič . . . Jāatbild. Nu, nu! Vai baidies?

Kuzmičevs pieceļas gluži pietvīcis, apjucis. Viņš noņem brilles, apskata stiklus, atkal uzliek brilles atpakaļ ...

Viņš lūkojas uz visiem pēc kārtas: redz ironiski smaidošo milzi Kļukovu, kam tāds izskats, it ka viņš noraudzītos kādās interesantās sacīkstēs un tūliņ tūliņ ari pats gatavotos tajās piedalīties, redz priekšsēdētāja Sņc-girenko neskūto, nogurušo, dusmīgo un tomēr kā atplaukušo seju. Kuzmičevs ir pārsteigts par Stcpanidas skatienu — klusēdama viņa plūkā savu spilgto, puķaino jaku uz .krūtīm, acis nemirkšķinādama, lūkojas pretī un droši vien cieš, ka patlaban, šai pašā mirklī, nevar iekrist viņam, Kuzmičevam, matos. Pat nelabi kļūst no šī skatiena. Tad viņš vēl redz, ka vecais Strižeckis visiem spēkiem cenšas rādīt laipnu un mierīgu seju un ka tas viņam neizdodas: vecis ir nikns, tomēr cenšas pielabināties, bet visvairāk baidās, redzams, ka baidās un dreb.

Ari citi valdeš locekļi, kā nu kurais, dzīvo līdzi visam, kas te patlaban notiek. Nē, Kuzmičevs nebūtu domājis,

4

ka viņa stāsts rajona laikrakstā radīs tādu sarūgtinājumu cilvēkos, ka pašam būs tā jāstāv savu lasītāju priekšā. Viņš bija iedomājies, ka stāstu izlasīs skolas audzēkņi vienīgi tāpēc, ka zem tā stāv viņu skolotāja paraksts, varbūt, vakarā pie galda sēdēdami, to izlasīs arī viena otra kolhoznieka mājās un pasmiesies, uzzinādami, par ko tajā rakstīts. Augstākais — varbūt kāds viņam pačukstēs: «Var pazīt.. . Nudien, tur taču Stri-žecki attēloti, vai ne?» Un tas viss. Nekādas citas sarunas par stāstu nav paredzamas, nekas nevar notikt.

Beidzot Kuzmičevs vēlreiz ar savu skatienu apstājas pie Katjušas. Ko viņa domā tagad?

Katjai ir baigi. Kad viņas klasē ienāk rajona izglītības nodaļas inspektors vai kad skolas padomē jāziņo par savu darbu, tad viņa kļūst tik nopietna, ka uzreiz atgādina bērnu. Re, arī patlaban Katjušai, liekas, ir tikai viena vēlēšanās: satvert Kuzmičevu pie rokas un kopā ar viņu bēgt prom no šejienes. «Nebaidies, nav jau nekā sevišķa!» Kuzmičevs domās mierina Katjušu. Un, uzlicis brilles, ar pirkstiem piespiedis tās pie deguna kaula, viņš iesāk paskaidrot.

— Biedri Strižecki, velti jūs apvainojaties ... Arī jums, Stepanida Vasiljevna, nevajag nervozēt. Lieta ir tāda ... Ir tāda, — viņš atkārto, visiem klusējot. — Stāsts ir daiļdarbs ... — Kuzmičevam kļūst vēl neveiklāk, jo savu rakstu darbu viņš nosaucis nevis šā vai tā, bet par daiļdarbu. — Tādā sacerējumā, — viņš turpina, — autoram nemaz nav jāraksta tikai par faktiem, kurus pats redzējis. Bet saprotiet — viņam tomēr jāraksta patiesība!

Kalējs uzsita ar dūri pa palodzi, stikli vien nošķin-dēja vispirms šajā, tad blakus logā.

Kalējs teica:

— Tā!

— At|aujiet! — vecais Strižeckis atkal pielēca kājās. — Kas tā par patiesību, ja nav faktu? Tas ir apmelojums! Apmelojums, vairāk nekas!

— Ikvienā, — Kuzmičevs turpināja, kaut gan Stri-žecki tik viegli nebija pārtraukt, — ikvienā ... Sacīsim tieši... daiļdarbā ir izdoma. Es kā autors varu arī izdomāt, papildināt šo patiesību. Tieši tās labā!

— Ahā! — Strižeckis pielēca kājās, mētādams rokas pa gaisu un vicinādams avīzi. — Ahā! Visi dzirdējāt: izdomājis! Pats saka: «Izdomāju!» Lūdzu ierakstīt šos viņa vārdus protokolā! Visi jūs dzirdējāt, ka atzinās! Lūdzu pierakstīt un izsniegt man protokola izrakstu! Lūdzu! Lūdzu izziņu!

— Es vēl neesmu beidzis! — Kuzmičevs iebilda.

— Beidzi gan, — Strižeckis viņu pārtrauca.

— Skaidrs kā diena! Sēdies!

Sacēlās troksnis, un pēkšņi, visus pārkliegdams, ierunājās priekšsēdētājs Sņegirenko. Varēja redzēt, ka viņš ir saniknots, niknāks par vectēvu Strižecki.

— Stop, biedri rakstniek! — viņš teica. — Ko tu te sarunāji? Taisnība — un tātad tas ir viss! Punkts un diezgan! Bet kā tu nonāci pie šīs patiesības, kā to atradi — tā ir tava darīšana, un tēvocis Strižeckis te nebūs nekāds pratinātājs! Kāpēc tu neaizstāvi savu sacerējumu? Ja tev nav tas vajadzīgs, tad mums katrā ziņā! Bet jums, pilsoni Strižecki, — viņš pagriezās pret veco, — mēs to izziņu izsniegsim .. . Izsniegsim, izsniegsim, izsniegsim! — pēkšņi viņš sāka gandrīz kliegt.

— «Ar šo apliecinām, ka dīkdiene Maška, par ko rakstīts laikrakstā «Kolhoznieks» šā gada 21. augustā, tiešām ir pilsone Stepanida. Un ka tēvocis Strokovs, par kuru rakstīts tai pašā laikrakstā, patiesībā arī ir Stepans Fe-dotičs Strižeckis!» 'fā! Ja vajadzīgs zīmogs uz izziņas — to uzlikšu! Tu lūdz apaļo zīmogu — tas būs! Ja viens zīmogs par maz — divreiz uzlikšu! Un parakstīšos! — SiMT.iic*iiko rādīja, kā viņš ar abām rokām parakstīsies \I/ notēlotas izziņas: — Redz, šitā!

Kalējs saka pilnā kaklā smieties.

Vajag vēl pierakstīt klāt: «Izziņa izsniegta pēc pilsoņu Strižecku personiskā lūguma!»

Tā ir darba cilvēku cūkošana! — Strižeckis iekliedzas. — Nepareizs novirziens! Pret likumu! Amata stāvokļa nelikumīga izmantošana! Tev nav tiesības pieņemt tādu lēmumu valdes vārda!

— Pa-reizi! Nav tiesības! — Sņegirenko atbildēja.

Tu mani pamācīji, tēvoc! Paldies! Sekretār, pieraksti! Raksti tā: «Valde nolēma: 21. augusta laikrakstu apspriest visās brigādēs, visās lopkopības fermās, smēdē, būvbrigadē, dravā. Lasīt priekša to stāstu un apspriest. Pārrunāt, kuri pie mums vēl būtu tādi vecie Strokovi un tādas Maškas!» Bet jūs, pilsoni Strižecki, atnāciet pie manis pēc nedēļas, tad iedošu izziņu. Vai skaidrs? Droši vien skaidrs! Tu pats esi bijis saimnieks, zini, ko nozīmē sienalaiks, ko nozīmē labību novākt! Laikā, kad mums vēl trīssimt hektāru labības nav nopļauts, kad siens un cita lopbarība sagādāta tikai par septiņdesmit procentiem, kad kūtij vēl nav uzlikts jumts, bet buvbrigādi esmu norīkojis lauku darbos, tu zini, ko tas nozīmē? Zini, bet pats tu citus kūdi nestrādāt, lūk, viņu kūdi! — priekšsēdētājs rādīja uz Stepanidu. — Pēc izziņas pienāc ta pēc kadas nedēļas. Būs uzrakstīta! Izsniegšu! Tas ir viss!

Valdes sēde beidzās, un Kuzmičevs vairs netika pie runāšanas. Jau mazliet krēsloja, kad viņš iznāca uz lievenēm un, atspiedies ar elkoņiem uz spīdīgi norīvētajām margām, lūkojās, kā te laukā turpinājās tas pats, kas nupat bija norisinājies Sņegirenko kabinetā.

Pa durvīm izdrāzās Strižeckis, paskatījās uz Kuz-mičevu, brīdi apstājās, it kā būtu paklupis uz sliekšņa, pēc tam kaut kā sānis paspraucās garām, aizskrēja aiz klēts stūra un sāka steidzīgi plēst avīzi draskās. Kuz-mičevs viņu redzēja, taču vectēvs neslēpa savu niknumu. Tad iznāca Stjoša.

Stepans Fedotovičs uzreiz kļuva rāms, viņš uzmeta kūkumu un palēkdamies klunkurēja līdzi Stepanidai. Ar vienu roku viņš reizumis rāva nost cepuri no galvas, reizumis atkal grūda to virsū uz sava plikā paura, bet ar otru — gluži kā palaidnības izdarījis bērns centās ieķerties Stjošas svārkos. Bet Stjoša soļoja, galvu pacēlusi, klusēdama, pat nepaskatīdamās uz vīratēvu, un, jo vairāk viņa attālinājās no lievenēm, jo labāk, kā šķita Kuzmičevam, varēja redzēt, cik ļoti trīc viss viņas augums.

Katja Popova nostājās Kuzmičevam blakus un, it kā vēlēdamās, lai neviens to neievēro un nedzird, klusiņām aicināja, uzrunādama ar «jūs», kā to darīja skolā, citiem skolotājiem klātesot:

— Pjotr! Iesim reizē! Iesim ātrāk, ko jūs te stāvat!

Viņa dzīvoja pāris kilometru tālāk, kaimiņu ciematā,

kuru sauca «Jaunais ciemats» vai vienkārši par «Jauno», un arī Pjotrs dzīvoja tur — Strižecka māsas mājā viņš īrēja lielu, ērtu istabu.

Kuzmičevs vēl nepaguva Katjušai atbildēt, kad iznāca kalējs Kļukovs un teica:

— Spalviņa, ar ko raksta, nav liela, bet smaga gan! — Un nosēcās, it kā celtu kādu priekšmetu, kas pat viņam nebūtu viegli paceļams. Pēc tam priecīgi pasmaidīja: — Zini, arī pie manis smēdē ir viens tāds gudrinieks. Visādi mījnās un stiķojas, sit vai ar āmuru pa galvu! Es nekādi netieku ar viņu galā! Ņem un uzraksti arī par viņu. Nu, kas ir? Neatsakies, nekautrējies! Ja es, (ilrmri ,i dēļ, būtu pirmo reizi nokalis kādu daiktu zāles |i|itv«*Jhiii un nokalis tādu, ka nevar atšķirt no rūpnīcā puljivnta, vai tu domā, ka es pēc tam sacītu: zini, ne-(Molu vairs. Neiznāk! Vienreiz iznāca, bet vairāk ne! I' as tad man ticēs? Nē, brāl, atkāpties mēs tev neļausim!

Pjotrs pamāja Katjušai un gribēja jau kāpt zemē no llrvenem, kad iznāca Sņegirenko, kas arī ieskatīja par vajadzīgu turpināt sarunu par iespiesto stāstu:

Nekādas vajadzības tev nebija sākt izskaidrot viņiem, kas ir izdoma. Taisnība, un punkts! īsa runāšana! Un vēl ko teikšu: kamēr tu viens pats sēdēji un gudroji, kā rakstīt, — ta bija tava darīšana. Bet, kad uzrakstīts un nodrukāts, — tagad tā ir mūsu darīšana, .la tev ari ienāktu prātā noliegt, ko esi uzrakstījis, — to neļausim! Netici?! Nekā nebūs, neļausim atteikties!

— Kāpēc man atteikties? — Kuzmičevs atbildēja.

Neesmu pat domājis to noliegt, ko esmu uzrakstījis.

— Nezinu, ko esi domājis... Nu, labi, sveiks!

Pagaidi! — direktors aizturēja Sņegirenko. — Es

neatkāpšos, ņem to vērā! Rīt atkal braukšu uz rajonu skolas jautājumā sūdzēties par tevi!

Ka iepriekšējās sarunas laika par skolas telpu balsi-nāšanu un malkas piegādi, tā arī tagad Sņegirenko atkal iesēdās divričos, bet Kuzmičevs satvēra grožus un vēlreiz apstiprināja:

— Sūdzēšos ...

Tikai šoreiz priekšsēdētājam nebija tik vienaldzīgs izskats, šoreiz viņš it kā pats pārmeta Kuzmičevam, ka tas, «rakstnieks» būdams, kā viņam šķita, piekāpies Stri-žeckim.

Ko lai dara, — priekšsēdētājs paraustīja plecus,

tavās rokās spēks, ja vien cīnīsies par savu taisnību ... Varbūt uzrakstīsi par mani? Attēlosi kādā stāstā?

— Var notikt... — Kuzmičevs pamāja. — Nepiekāpšos!

Sņegirenko pēkšņi iesmējās:

— Nekas neiznāks! Tā kā par viņiem, tā nevarēsi uzrakstīt!

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka uz mani tev nebūs tādu dusmu! Paklau, draugs, — viņš uzlika roku uz Kuzmičeva pleca, — lūdzu, atdod grožus! Nu, atdod! Jābrauc uz otro brigādi, uz kulšanu! Satvēris grožus un stāv, taisni sirds aptekas! Ļauj taču labību novākt, vēl trīssimt hektāru stāv laukā! Saproti pats!

Kuzmičevs atlaida grožus, bet sacīja:

— Mēs vēl paplēsīsimies!

— Ko lai dara, — priekšsēdētājs samierinājās, — plēsīsimies arī, ja bez tā nevar iztikt! — Un uzšāva bērajam.

Beidzot Kuzmičevs un Katja sāka iet uz Jauno ciematu.

Kuzmičevs nepacietīgi bija gaidījis šo brīdi, sen gaidījis, jau iepriekš zinādams, kā viņi abi kopā liks pirmo soli, kā turēs viņas roku savējā. Jau sen bija vēlējies, lai viņa dzīvē notiktu kas neparasts, kaut kas tāds, par ko abi ar Katjušu varētu dedzīgi, no sirds pārrunāt, par ko abi varētu uztraukties. Tad, kad rakstīja to stāstu, arī tad domāja: ja nu iznāk labi, ja nu iznāk tā, ka viņam rodas iemesls mazliet lepoties ar sevi, bet Katjuša, nu, kaut mazlietiņ, tomēr būtu sajūsmināta! Tad viņiem izraisītos pavisam citāda saruna.

Bet nu tagad viņš gāja un klusēja, kā pašam šķita, nelietīgi klusēja,jgaidīja, lai Katjuša iesāktu runāt pirmā.

Aši uznāca tumsa.

Uz dzeltenās riebta debessmalas gūlās plakani, zilgi mākoņi; tie stāvēja nekustēdamies, cits virs cita vienāda

;i 1 tālumā, un šķita, pa šiem mākoņiem it kā pa kāpnēm varētu pavisam vienkārši un mierīgi uzkāpt milzīgajās,

Iik vilinošajās debesīs.

Kaut kur netālu rūca traktors, bet reizumis tas pēkšņi apklusa, kļuva dzirdams, kā paipalas mudina cita citu vai vēl kādu nezināmu.

Kad aiz liellopu fermas viņi pārgāja, pa diviem baļķiem pāri gravai, Katjuša nopūtās, un Kuzmičevs sagatavojās klausīties, ko viņa teiks.

— Tā nevar, Petja ... — viņa sacīja.

— Nevar? Ko tādu nevar?

— Nevajag cilvēkiem tā brukt virsū. Viņus apvainot. Ja kāds būtu par tevi tā kaut ko uzrakstījis kā tu par Strižeckiem, arī tu būtu apvainojies.

— Par mani tā uzrakstīt nevar.

— Kāpēc?

— Es tāds neesmu.

Katjuša brīdi klusēja, pēc tam piekrita Kuzmičevam:

— Jā, tāds tu neesi .. . Tas tiesa.

Viņa paskrēja dažus soļus priekšā, pagriezās pret viņu un, kaut arī bija jau tumšs, teica:

— Re, kāds tu esi... — Un, kad atkal bija viņam blakus, atkal vaicāja: — Vai tad nenotiek tā, ka par cilvēku reizēm runā to, kas nav?! Nerunā to, kāds viņš patiesībā ir? Vai tad nenotiek tā? Ja tu tā visiem pie-siesies, arī par tevi nezin ko sarunās!

Ielejā, kur viņi nonāca, bija drēgns un pavisam tumšs: vairs nevarēja redzēt mākoņu kāpnes apvāršņa malā, pa kurām, kā šķita, tik viegli bija pakāpties debess augstumos, un tikai pēc garā bērza skaidrā silueta, kas tā kā lietus mākonis iestiepās debesīs, varēja pateikt, ka tur priekšā, pēc kādiem piecdesmit soļiem, taciņa strauji pagriezīsies un tad būs redzamas Jaunā ciemata ugunis.

— Man tas ir vienalga, — Kuzmičevs atbildēja.

— Lai runā, ko grib, cilvēkam jābūt tikai tādam, kāds viņš ir. Vēl jo vairāk tādam pašam, kāds bijis agrāk. Ja vien esi pārliecināts par saviem spēkiem. Un par to, ka tev ir taisnība. Vai tu saproti mani, Katjuša?

— Saprotu ... Saprast gan saprotu, bet vai tu arī zini, kādas nepatikšanas jau tagad tevi sagaida par to stāstu?

— Nu, kādas tad?

— Tevi izliks no dzīvokļa. Varbūt pat šodien, tūliņ, tiklīdz pāriesi mājās.

— Ko-a? — Kuzmičevs izbrīnījies pārvaicāja.

Vairāk viņam nevajadzēja nekā naskaidrot, bet Katjuša paskaidroja visos sīkumos: viņš dzīvo pie vecā Stri-žecka māsas Agrafenas, vecais jau nupat ir bijis pie savas māsas un viņi, protams, visu norunājuši — tiklīdz Pjotrs pārkāps mājas slieksni, Agrafena viņam sacīs: «Jaunais cilvēk, mēs gaidām ierodamies radiņus ... saņēmām telegramu. Jau brauc... Tā ka ziniet...» Katjuša gandrīz tāpat kā Agrafena to pateica svilpjoši čukstošā balsī, pēc tam nopūtās:

— Bet kāda skaista istaba! Tādu vairs neatradīsi nedz vecajā sādžā, nedz Jaunajā ciematā ... Tīra, četri logi, laba krāsns, pagrabs, arī bērnu nav mājās — neviens netraucē.

— Nu, sveika, Katjuša, — teica Kuzmičevs, kuram uzreiz gribējās palikt vienam. — Es iešu. Rīt redzēsimies.

Katjuša tomēr negāja prom, droši vien saspringti domāja par to, ko atvadoties bija gribējusi viņam teikt, beidzot nopūtās un atkārtoja:

* — Re, kāds tu esi! ... Likās, ka pazīstu tevi, tomēr

izrādās — nepazīstu vis. Ja tā būtu pirmā un pēdējā reize... Bet paies vēfl gads — un laikam būs jāiepazīstas ar tevi no jauna? Un pēc tam atkal un atkal.

Tad labu laiku abi stāvēja un klusēja, nezinādami,

ko teikt.

— Bet kāpēc tu man nekā neteici, ka raksti tādu stāstu? — viņa beidzot vaicāja.

— Nevaru pat izskaidrot. Es vēl nezināju — iznāks vai ne. Bez tam gribēju tevi pārsteigt.

— Es ceru, ka turpmāk tā vairs nebūs: tu vairs nesagādāsi tādus pārsteigumus.

— Tu taču neesi rakstniece, negribēsi iedziļināties visās iecerēs?

— Tas neko nenozīmē ... Vai var būt kāda draudzība bez tā? Nu -T- uz redzēšanos! Ej! ... Ej pārliecinies, vai tev ir dzīvoklis, un neuztraucies! Tikai neuztraucies, neuztraucies, — viņa vairākas reizes atkārtoja. — Viss būs labi. Jābūt labi. Tikai katrā ziņā pastāsti man par visu. Par visu, ja ...

Kuzmičeva istabā dega svētbildes gaismeklis. Viņam tas nepatika, bet saimniece jau sen pastāvēja uz to, ka lielajos baznīcas svētkos gaismekli tomēr iededzinās arī viņa istabā. Šodien nekādu svētku nebija.

Kuzmičevs apsēdās uz lādes, vilka nost zābakus.

Istabā ienāca Agrafena ar lampu rokā un nolika to uz grāmatu plauktiņa.

Ārēji viņa nevarēja būt līdzīga savam brālim, jo bija |oti gausa. Tomēr patlaban viņa atgādināja Strižecki, bet, kā īsti, to Kuzmičevs nevarēja uztvert.

— Redziet, kāda lieta, mīļo īrniek, — Agrafena sacīja. — Rīt jums vajadzēs vākties prom no dzīvokļa. Radiņi brauc pie mums, vēstuli saņēmām . . . Jau rīt pat pameklējiet, kur apmesties, pēc tam, ja dieviņš palīdzēs, gan atradīsiet jaunu dzīvoklīti ... Varbūt varat sarunāt* pie kādas tur skolotājas mamzeles ...

Kuzmičevs noklausījās, ko Agrafena saka, un viņam uzmācās neparasts niknums; ne jau tāpēc, ka zaudēts dzīvoklis, bet gan tāpēc, ka viss notika tieši tā, kā to bija teikusi Katjuša. Nezkāpēc šķita, ka Agrafena viņam atņem Katjušu.

Lai neizrādītu šai sievietei, ka ir uztraucies, viņš dažas reizes pārsoļoja pa istabu no viena gala uz otru, pēc tam piegāja pie svētbildes un nopūta gaismekli.

— Kādas tev tiesības?... — viņš izdzirda aiz muguras Agrafenas balsi. — Kādas tiesības ...

Kuzmičevs strauji apcirtās apkārt, piegāja pie Agrafenas un klusu sacīja:

— Vācieties prom! Tūliņ vācieties prom! Rīt es aiziešu no šejienes, bet patlaban vācieties jūs! Nu?!

Kuzmičevs, palicis viens pats istabā, atlaidās uz lādes un sāka aplūkot priekšmetu neskaidrās kontūras. Izrādījās, viņam bija ļoti žēl šķirties no šīs istabas ar tās ģerānijām, apaļo krāsni un lielo saimnieces lādi, uz kuras viņam patika vienatnē sēdēt.

Viņš bija nodzīvojis šai istabā gandrīz divus gadus, bet divos gados daudz kas noticis. Šai laikā viņš uzņemts komjaunatnē, iecelts par skolas direktoru, sēdēdams uz šās pašas lādes, izlasījis daudz grāmatu, bet pie trijkāju galdiņa uzrakstījis savu stāstu. Pagājušajā gadā iepazinās ar Katjušu, kad viņa atbrauca uz skolu strādāt. Katjuša ciemojās šeit, viņai te patika. Jā, viņa bieži nāca ciemos. Un vēl kādas neskaidras cerības un kāda trauksme bija mitušas kopā ar viņu šai istabā šos divus gadus, arī no tā negribējās šķirties.

Domās viņš ar Katjušu turpināja pārtraukto sarunu par stāstu.

«Ai, pagaidi, Katjuša, pagaidi ...» viņš centās to pierunāt. «Zini, es tā pārskaitos toreiz, kad mēs braucām uz Dziesmu svētkiem un Boriss apstādināja «Zisu», lai uzņemtu Stepanidu, viņas ratiņus un vīru! Bija tik nepatīkami iedomāties, ka tūliņ tā Stjoška ar savu neglīto viru iegāzīsies pie mums automašīnā, ka maisos sāks skanēt kāpostu dakšiņas, piena kannā kaut kas klunk-šķēt, ka Stjoškas vīrs nobijies turēs ciet maisus un kannas, bet viņa pati kliegs uz mums, lai mēs sēžam mierīgi, lai nesēžamies uz viņas maisiem, un, kad būs pārliecināta, ka viņas mantai briesmas nedraud, sāks dziedāt kopā ar mums . . .

Katjuša, tagad iedomājies: kad Boriss atteicās uzņemt Stepanidu un viņa palika tur uz ceļa ar saviem maisiem un vīru, man pēkšņi kļuva viņas briesmīgi žēl, atkal sāku dusmoties, tikai šoreiz pats uz sevi. Es domāju: «Kāpēc Stepanida nav kopā ar mums? Kāpēc viņa, tik jauna, skaista, spēcīga, nokļuvusi Strižecku ģimenē un mēs esam to pieļāvuši? Kas vainīgs?»

Sāku domāt, ko varētu darīt, lai dabūtu viņu atpakaļ. Es nolēmu: ja pastāstīšu visu tā, kā iedomājos, kas notiek viņu ģimenē, ja to pastāstīšu, tad Stepanida sapratīs savu stāvokli.

Viņai būs sāpīgi, baigi, viņa pārdzīvos, un tas būs labi. Tā arī vajag . .. Šodien es redzēju, kā Stjoša gāja prom no valdes un kā vecais Strižeckis palēkdamies skrēja viņai pakaļ. Varbūt viņa tā aizies no Strižeckiem pavisam.»

- Vai tu mani saproti? — Kuzmičevs skaļi vaicāja.

Taču šoreiz Katja viņam neatbildēja. Katjas te nebija, un Kuzmičevs nezināja, ko viņa būtu atbildējusi, ja būtu šeit.

Tad Kuzmičevs nodomāja: kāpēc viņš it kā redz, kas norisinās Stjošas, vecā Strižecka, Sņegirenko un kalēja Kļukova dvēselēs, bet neredz, nesaprot, ko par stāstu domā Katjuša? Patlaban viņa ir satraukta, un kaut varētu dabūt zināt, kā beigsies viņas satraukums!

Viņš atcerējās un domās atkārtoja visu, ko abi ar Katju bija runājuši, mājās nākdami, atcerējās ne vien

to, ko viņa teica, bet ari to, kā teica, un nodomāja: «Viņa tomēr mani nesaprata ...» Tas bija atklājums, negaidīts un satraucošs atklājums. Izrādījās, viņš bija pieradis, ka vienmēr un visos jautājumos Katjuša viņu saprot, un tagad nevarēja iedomāties, ka bija palicis nesaprasts, ka viņai nemaz nebija vajadzīgi tie neparastie, mazliet lepnie, bet ar satraukumu teiktie vārdi, ko viņš bija centies pasacīt, kad, rokās saķērušies, abi nāca uz Jauno ciematu. Viņai nebija vajadzīgi tādi vārdi, tāpēc viņš arī tos nepateica . . .

Tā Katjuša, kas viņu nesaprot, nedzirdētā vairs nebija viņa, bet pavisam cits cilvēks . . .

Vakars aiz loga mirdzināja tāltālas zvaigznes, tuvojās nakts, varbūt nakts jau bija iestājusies — Kuzmi-čevs pulkstenī neskatījās .. . Viņš visu laiku sēdēja uz lādes, uz savām sakrustotajām kājām, un galu galā nolēma, ka droši vien Katjuša nav nemaz mainījusies, ka ir palikusi tāda pati kā vienmēr, bet ka mainījies ir viņš pats — Pjotrs Kuzmičevs.

Vai tiešām tas noticis tikai tāpēc, ka viņš uzrakstījis stāstu? Sākumā negribējās tam ticēt. Nieka stāstam nav jāpiegriež tik liela vērība, nevajag iedomāties, it kā būtu noticis kas tāds, kas varētu ietekmēt visu viņa dzīvi, — vārdu sakot, .nevajag, nedrīkst iedomāties, ,ka esi rakstnieks. Jāaizliedz sev uz visiem laikiem tā domāt. Bet, jo tālāk Kuzmičevs gribēja no sevis atvairīt šīs dīvainās domas, ka viņš ir rakstnieks, jo vairāk izjuta, ka pats, ka visas domas par sevi pašu, par Katjušu, par citiem cilvēkiem vairs nepieder viņam, bet gan tam, par ko viņš kādreiz rakstīs ...

Kuzmičevs izģērbās un ielikās gultā, lai gan zināja, ka šonakt neaizmigs. Viņš zināja, ka neaizmigs, bet domās par kādu jaunu, pašam vēl nezināmu stāstu.

S. Agišs. KARTĪBĀ SAKAS NO SLIEKŠŅA

i

Afzals un Tuhvats Sabitovi ir brālēni. Abi ar melniem matiem un resni. Kad viņi smejas, — kļūst jo sevišķi līdzīgi viens otram, lai gan Afzals ir sešus gadus vecāks par Tuhvatu. Abi strādā vienā institūtā: Afzals par šveicaru, Tuhvats par vecāko lektoru. Vecais Afzals sēž pie ieejas durvīm uz mīksta «personālā» krēsla, ko institūta direktors viņam personiski izsniedzis, un pārbauda, kas ienāk vai iziet no institūta. Tas ir viss viņa darbs! Bet Tuhvats lasa studentiem lekcijas ķīmijā. Turklāt viņš tulko vidusskolām mācību grāmatas. Šis darbs Tuhvatam ļoti patīk. Viens izdevums vēl nav paguvis iznākt, kad viņš jau sāk strādāt pie otra. O, viņš ir strādīgs! Tajās dienās, kad «pats» darbojas ap kārtējo mācību grāmatu, ne vien bērni, bet arī pati krustmāte Mas-tura, kura nodzīvojusi ar Tuhvatu kopā divdesmit divus gadus, staigā pa istabām uz pirkstgaliem. Viņa acīgi uzmana, lai — dies pasarg! — kāds no bērniem nepieskartos labajiem papīriem, kas jau laikus kaudzē nolikti uz galda, lai nepārvietotu tintes pudelīti kādā citā vietā, kur tai nenākas stāvēt, un lai neizkaisītu zīmuļu un spalvaskātu komplektu, kas rēgojas laukā no skaistās krāsainās glāzes. Tuhvata mājās vienmēr ir ideāla kārtība.

Afzalam bērnībā nebija iespējams apmeklēt skolu, bet, kad viņš paaugās, sākās pilsoņu karš, un Afzals aizgāja frontē cīnīties pret baltajiem. Karš beidzās, taču atkal viņam neizdevās ķerties pie grāmatām: bija jācīnās ar saimnieciskiem atjaunošanas darbiem. Arī vecākiem vajadzēja palīdzēt. Starp citu, Afzals nemaz sevišķi nenožēlo, ka palicis neizglītots. Ja visi būtu mācīti kā Tuh-vats, — vecais prāto, — kas gan tad darītu vienkāršo darbu? Nevar taču to pašu Tuhvatu — vecāko lektoru — padarīt par šveicaru un nosēdināt uz «personāla» krēsla pie durvīm!

Vispār Afzalam neklājas slikti. Bērni izauguši. Viens dēls strādā par milici — tas arī galu gala nav peļami! Otrs strādā par meistaru rūpnīcā, bet meita Alma apprecējusies ar krietnu cilvēku, aizbraukusi no pilsētas, tomēr savus vecīšus neaizmirst — sūta viņiem mazliet naudas tējai un cukuram. Un arī Afzala vecā vēl gluži čamīga: skraida pa veikaliem kā diezin kāda jaunā! Vārdu sakot, Afzals par dzīvi nevar sūdzēties. Ko gan cilvēks, kas visā mūžā iemācījies tikai parakstīt savu vārdu, vēl vairāk var vēlēties?

2

Afzalam nepatīk rudens ar lietiem un dubļiem. Studentu vidū gadās nevīžas, kam slinkums notīrīt kājas uz dzelzs režģiem durvju priekšā, un viņi tik spraucas iekšā institūta priekštelpā ar dubļainām kurpēm un zābakiem.

Afzalam tad nu jācinās ar šiem dubļiniekiem.

— Jaunais cilvēk, vai tev tik grūti noslaucīt kājas?

Jeb vai tu baidies, ka tava kāja varētu iebraukt caur režģiem ellē?

Students, kam Afzals aizrādījis, sataisa nopietnu sejas izteiksmi.

— Jums, onkulīt, vajadzētu izlikt uzrakstu: «Ar netīriem apaviem institūtā ieeja aizliegta.» Tāda uzraksta nav, tāpēc visi tik iet neapstādamies.

— Kada fakultātē tu mācies?

— Fizikas-matcmātikas.

— Kādā kursā?

— Trešajā!

— Kā tad tu tā, dēls, līdz trešajam kursam ticis, bet bez brīdinājumā uzraksta nezini, ka ar netīriem zābakiem nedrīkst iet tīrās telpās, un vēl tur, kur tu mācies?! Vai tad rakstīšanas māka tāpēc izgudrota? Tad jau būtu jāizliek arī šāds uzraksts: «Stingri aizliegts logos mest akmeņus.»

Nevīžīgais students, slēpdams smaidu, saka:

— Jūs, onkulīt, runājat par rakstību. Nu, kādēļ tad cilvēki īsteni izgudrojuši rakstību?

— Kādēļ? Tādēļ, lai par tādiem kā tu rakstītu sienas avīzēs! ...

Ta nu studenti sagājuši savās auditorijās. Institūta gaiteņos valda svinīgs klusums ... Vienīgi no blakus auditorijas līdz Afzala ausīm atskan vecā profesora Ašrapova skaļā balss:

— Lūdzu pievērst uzmanību! — Šos vārdus viņš vairākas reizes atkārto katrā savā lekcijā. Bet vecais profesors Ašrapovs jau trīsdesmit piecus gadus lasa lekcijas institūtā. Cik reižu pa šiem gadiem viņš jau teicis «Lūdzu pievērst uzmanību!»? Ja varētu saskaitīt! Bet, starp citu, — kāpēc? Labāk savā prātā padomāt atbildi tā mutīgā studenta jautājumam: «Kādēļ izgudrota rakstība?» Tiešām — kādēļ? Vai tādēļ, lai būtu mācīti un nemācīti cilvēki? Nē, cilvēks ir veikls, ja nebūtu rakstības, viņš izgudrotu ko citu ... Jā, ir daudz tādu jautājumu, uz kuriem pašam sev jādod atbilde. Bet šai brīdī nāca Tuhvats. Ar dubļainām galošām, tāpat kā tas dub-ļinieks students. Redzams, arī Tuhvats pagājis garām dzelzs režģim, kas stāv pie ieejas.

Tuhvats sasveicinājās ar veco vīru: «Sveiks, brāl!» — un gāja tālāk. Afzals viņam sacīja:

— Ē, lūdzu pievērst uzmanību!

Pārsteigtais Tuhvats pagriezās atpakaļ, un šai brīdī savā auditorijā arī profesors Ašrapovs noskandināja bargā basa balsī:

— Lūdzu pievērst uzmanību!

— Kam tad? — Tuhvats vaicāja brālēnam.

— Savām dubļainajām kājām! Tu, brāl, taču esi vecākais lektors. Tev jārāda laba priekšzīme studentiem. Ej noslauki kājas un nāc otrreiz.

Tas viss*— ar smaidu. Vecākais lektors arī pasmaidīja un kļuva ļoti līdzīgs brālēnam — šveicaram. Tuhvats paklausīgi izgāja uz lievenēm, kur atradās zināmais dzelzs režģis kāju slaucīšanai.

Vecākais lektors atnāca atpakaļ. Viņa galošas bija tīras. Sejā rotājās tas pats smaids. Viņš teica:

— Tu, brāl, pareizi aizrādīji, ka man jārāda laba priekšzīme studentiem. Bet kā tu pats? Arī tev jārāda laba priekšzīme jaunajiem! Pats tu smēķē, lai gan citiem šeit aizliegts smēķēt. Vai tas kur der?

Afzals pietvīka, nokāra galvu:

— Jā, neder gan!

Tad, pacēlis galvu, viņš stingri noteica:

— Paldies, brāl, ka tu atgādināji. Tas vairāk neatkārtosies!

Un tiešām, kopš tas dienas vecais vīrs vairs nesmēķēja. Bija noticis brīnums: Tuhvats panāca to, ko nebija varējuši panākt ārsti un pat Afzala sieva, bet vecā jau nu gan prata panākt, ko vēlējās. Kāpēc bija noticis tāds brīnums? Tāpēc, ka šis jautājums bija saistīts ar Afzala darbu vai, pareizāk, — ar viņa attieksmi pret darbu.

Tuhvats pastāstīja institūta direktoram, kā piespiedis brālēnu atmest smēķēšanu. Direktoram, kurš visās lietās mīlēja kārtību, tas patika, tāpēc viņš reiz aicināja veco šveicaru:

— Ienāc manā kabinetā, aprunāsimies.

— Nevaru, biedri direktor!

— Kāpēc?

— Kas tad dežurēs pie durvīm? Ja tas nav noslēpums, tad, lūdzu, saki vien tepat, ko gribi sacīt.

Direktors mazliet apjuka. Viņš taču bija paradis runāt ar cilvēkiem vai nu savā kabinetā, vai auditorijās, bet ne vestibilā. Tomēr kā nekā paskaidroja Afzalam, ka ir apmierināts ar viņa darbu.

— Kārtība, direktor, sākas no sliekšņa un iet līdz tavam kabinetam, — atbildēja vecais šveicars. — Lai zinātu, kā sieviete apkopj savu māju, pietiek ieiet priekšnamā. Un ikviens kārtību panāk pa savai modei. Lektori, piemēram, māca studentiem zinātnes patiesības, bet, ja studenti viņiem netic, tad atsaucas uz lielu zinātnieku autoritatīviem izteicieniem. Es, piemēram, bieži dzirdu, kā blakus auditorijā profesors Ašrapovs savās lekcijās atsaucas uz citu zinātnieku izteicieniem, bet es taču nevaru sacīt: «Darvins māca, ka, ieejot institūtā, jānoslauka kājas.» Kas zina, varbūt šādas domas Darvinam vispār pat neienāca prātā. Viņš vairāk domāja par savu zinātni. Rau, Puškins droši vien ir teicis ko līdzīgu! Viņš daudz rakstījis par vienkāršām cilvēku būšanām. Bet kas tad manā vietā sameklēs Puškina rakstos šos autoritatīvos vārdus? Es pats neesmu diezin cik mācīts. Tāpēc man ir pagrūtāk. Vai nav taisnība, direktor?

33

3 — Saules lietus

Afzala prātojumi direktoram patika. Viņš pasmējās un sacīja:

— Pareizi teikts!

— Es runāju to, kas man uz sirds!

Dažas dienas pēc šīs sarunas notika fakultāšu prof-orgu sapulce. Šai sapulcē ar plašu runu uzstājās institūta direktors. Parasti viņš savās runās balstījās uz vairākiem citātiem, bet šoreiz iztika ar vienu pašu, ko bija aizguvis no šveicara Afzala, un proti: «Kārtība sākas no sliekšņa.»

3

Kādu vakaru Tuhvats ieradās pie sava brālēna mājās. Laukā sniga biezs sniegs, un vecākā lektora mētelis bija pamatīgi apsnidzis. Viņš to ievēroja tikai tad, kad ienāca. Bet, to ievērojis, tūliņ atkal izgaja laukā, nopurināja mēteli, jo «kārtība sākas no sliekšņa».

Kad viņš atgriezās, tad Afzals, nākdams pretī, apsveicināšanās vietā noteica:

— To tu pareizi darīji.

— Ko tad?

— Nu to, ka izgāji laukā un nopurināji sniegu. Nāc iekšā!... Kā ar veselību?

— Viss kārtībā. Bet kur tad ir sieviņa?

— Virtuvē.

Tuhvats nebija sen bijis pie Afzala viesos. Viņš palūkojās apkārt, un viss brālēna mājās šķita jauns, iepriecinošs. Pat elektriskās spuldzes it kā gaismoja spožāk!

Sākās sarunas.

—- Kāpēc jūs pie mums nekad neatnākat? — Tuhvats ievaicājās.

— Kaut kā neiznāk laika!

— Varbūt kādas pļāpas esat dzirdējuši?

— Ja būtu pļāpas vien, tad jau būtu labi, — Afzals nopūtās.

— Vai tiešām esi ko dzirdējis?

— Redzi, brāl, sveši ļaudis niekus nekad nerunā. Kas tad svešajam? Tas ņem un saka tev acīs visu tā, kā ir. Otrā dienā šis ierodas un, it kā nekas nebūtu bijis, saka: «Labdien!» Bet radinieki vienmēr tik atklāti nevar pateikt, ko domā.

Tuhvats pasmaidīja.

— Par sevi es nekā neteikšu, bet tu, brāl, tāds neesi.

— Nu, tad es pateikšu visu. Stāsta, ka tev reiz esot jautāts, vai tu pie brālēna ejot. Tu atbildējis: «Nē.» Vaicājuši: «Kāpēc?» Tu atbildējis: «Viņš ir nemācīts cilvēks, mums nav par ko runāt.» Saki, brāl, skaidri un gaiši, bez izlocīšanās, vai taisnība vai tikai pļāpas?

Tuhvats nolika uz galda tējas tasīti, ko turēja rokās. Afzala jautājums iedarbojās kā spēriens pa galvu. Vecākajam lektoram acis kļuva gluži apaļas. Viņam šķita, ka Afzals sēž kaut kur tālu, istabas otrā kaktā. Vecākais lektors pabrīnījās, un tai pašā mirklī Afzals bija atkal pavisam tuvu, gandrīz deguna galā.

— Vai taisnība, brāl? — Afzals atkārtoja.

Tad nu Tuhvats bez kādiem aplinkiem teica:

— Taisnība!

Jā, tieši tā pateica vienā elpas vilcienā. Un viņam pašam patikās, ka pateicis taisnību, ka nav izlocījies un melojis. Uzreiz kļuva vieglāk, — it kā būtu nomesta no pleciem smaga nasta.

Atnesa vēl tēju.

Tuhvats, izdzēris trešo tasīti tējas, maigi paskatījās uz veco Afzalu un, vēlēdamies novirzīt sarunu uz ko citu, teica:

Šodien mūsu katedras sēdē tevi slavēja, teica, ka

tu |oti mīlot savu darbu. Es, protams, priecājos par tevi, brāl! ...

— Paldies. Tev bija prieks, jo esi mans radinieks, — Afzals uzlika roku uz Tuhvata pleca, — bet vakar es dzirdēju, ko studenti savā starpā runā par tevi.

Tuhvats piemiedza acis.

— Ko tad viņi runāja?

— Viņi sacīja: «Tuhvats Sabitovs šodien slikti nolasīja lekciju.» Un man sāpēja sirds par tevi, brāl!

Tuhvata acīs atkal iemirdzējās maigums. Viņš cieši paspieda Afzala roku un teica:

— Paldies, brāl, par rūgto patiesību. Tā nāca no radinieka mutes.

Viņi abi pasmaidīja un k|uva ļoti līdzīgi viens otram.

M. Sirova. LĒCIENS

Upīte, kas tek cauri šai pilsētai, varbūt vienīgi pavasara plūdu laikā spēj iedvest kādu cieņu.

Vasarā tās ne visai augstie, bet stāvie krasti paliek tālu prom no ūdens, kamēr pati upīte kā neliela tērcītc, iegūlusies gandrīz izžuvušās gultnes vidū, spīguļo līdzīgi niecīgai greznuma lietiņai, kas ievietota lielā ietvarā.

Tek viņa tur, šķiet, neviena neievērota, uz ātru roku izveidojusi sev jaunus krastus no tumšzaļas, trausli leknas zāles.

Šie «vasaras» krasti ir labākā pastaigas vieta vakaros. Cik daudz tur dažādu taciņu, ko staigādami ieminuši mīlētāji. Dažas taciņas ir brīnum līkumotas kā pat? mīlestība, bet citas — kā tā pati mīlestība — pēkšņi izbeidzas pie kāda niecīga šķēršļa, pie kāda akmens vaf baļķa, kas nez kā te nokļuvis...

Vēlā naktī, kad tumsas nodarvotā tērcīte liekas briesmīgi dziļa,- bet līkumotie, pavasarīgie krasti pilni ai? biezām ēnām, tad šeit ir baigi un parasti neviens te labprāt nenāk.

Drāmas teātra aktieris Sergejs Perevalovs izturas pret upi bez aizspriedumiem. Viņš atbraucis pilsētā uz vasaras viesizrādēm, un tāpēc, ka ir* vēl jauns puisis, dzīvoklis viņam ierādīts tālāk no centra, pārupē. Pēc vakara izrādēm Serjoža nāk mājās kājām (jo aizgājis pēdējais tramvajs) un neiet vis pa tiltu, bet gan tuvāk mājām, taisni pa kārti, kas pārmesta pāri upītei.

Sis ce|š vilina Serjožu ne vien tāpēc, ka tas īsāks. Sakiet, ko gribat, ir tomēr patīkami pārlēkt no pavasarīgās krastmalas uz vasarīgo un kādu brīdi sajust zem kājām nevis nedzīvo asfaltu, bet dzīvu, čaukstošu zāli. Tā dvesmo sejā pļavas spirgtumu un liekas kā brīnums pēc teātra butaforiskās «dabas», kas ož pēc līmes krāsas un ugunsdrošības preparātu maisījuma.

Patīkami palūkoties strautiņā, kas piebiris pilns ar slapjām zvaigznēm, pēc tam uzkāpt uz kārtiņas un sajusties it kā starp divām bezgalībām: vienu virs galvas, otru zem kājām.

Gadās, ka apakšējā bezgalība pēkšņi saviļņojas. Tur varde, neapzinādamās savu bezkaunību, lec no zvaigznes uz zvaigzni. Dažkārt arī pats Serjoža, neuzmanīgi soli sperdams, uzkāpj uz mēness ripas vai, teiksim, iekāpj Medību Suņu zvaigznājā. Tad ir klāt neliela pastardiena — «Medību Suņi» pajūk uz visām pusēm.

Pēc tāda notikuma Serjoža dabū ilgi nosēdēt krastā, noaut kājas un notīrīt no kurpēm lipīgos ūdens augus, ko vietējo sievu valodā sauc par zivju bārkstīm.

Un tikai vienu reizi Serjožam gadījās sastapt krastā cilvēku. Un kā vēl gadījās!

Tas notika pirms Sillera lugas «Laupītāji» inscenējuma teātrī. Serjoža naktī nāca mājās un zīlēja, kādu lomu viņam piešķirs izrādē. Tāpat kā visi komisko lomu tēlotāji, arī Serjoža slēpu un dedzīgi ilgojās kaut reiz mūžā tēlot varoņa lomu, lai, atsaucoties uz viņa spēli, publikai zālē mirdzētu nevis zobi, bet asaras. Diemžēl, viņam bija lemtas, tikai komiskas un raksturlomas. To-nier Serjoža turpināja ticēt: ilgas redzēt skatītāju asaras reiz piepildīsies.

Un šodien, lomu sadalīšanas priekšvakarā, viņš atgriezās mājās pārliecināts, ka «Laupītājos» spēlēs Kārli Moru. Iepriecināts viņš pat atcerējās dažus šīs lomas teikumus, kas bija palikuši prātā vēl no teātra skolas, un, arvien vairāk aizraudamies ar teksta muzikalitāti, viņš tos atkārtoja sākumā domās, pēc tam klusām pie sevis un pat skaļi, jo, par laimi, ielas bija tukšas.

Tā tēlodams Sillera laupītāju, viņš nonāca pie tās vietas, kur jālec no «pavasara» krasta.

Viņš lēca un . . . palika izbrīnījies stāvam. Pāris soļu no viņa kāds klus» iekliedzās, pēc tam varēja sadzirdēt kāju dipoņu. Viens aizskrēja gar krastmalu. Tumsā skrējējs nebija redzams.

Pēc brīža kāds cilvēks rausās augšā pa krasta kranti, un tagad varēja to saredzēt no kājām līdz pašai žokej-nīcai. Tas bija krietna auguma vīrietis, droši vien jauns, jo krastā viņš rāpās aši un veikli, bet tas nemaz nebija tik vienkārši, to Serjoža zināja no pieredzes.

Tādā pašā gaitā vīrietis skrēja tālāk un drīz vien pazuda skatienam. Tumsa lejā starp krastiem, kur atradās Serjoža, atkal kļuva nekustīga. Nekustīga, bet... ne bez dzīvības. Serjoža instinktīvi juta, ka bez viņa paša un tā cilvēka, kas aizskrēja, tumsa slēpa vēl kādu. Un ka šis «kāds» atrodas tuvu — slēpjas dažu soļu atstatumā, negrib, ka viņu redz.

Serjoža iebāza roku kabatā un izvilka lukturīti.

Dzeltens, drebošs kabatas baterijas gaismas loks aptaustīja zāli, tad slīdēja pa stāvā krasta nogāzi un beidzot atrada to, ko meklēja.

Ai, atradums nemaz neizrādījām tik briesmīgs! Divas kailas kājas, kas pēc bradāšanas vēl nebija nožuvušas, raibas kleitas stūris un uz priekšu pastiepta maza rociņa, kas no visa spēka žņaudza pirkstos noauto klikatiņu siksniņas.

Sastapies ar visu to, elektriskais gaismas zaķītis mīlīgi apstājās, bet ne jau ilgi. Kļuvis nebēdīgs, tas palēcās uz augšu un pakavējās pie meitenes sejas. Tad nolēca lejā un kaunīgi nogūlās pie Serjožas kājām.

Seja bija neglīta. Ap zoda vietu tā šķita kā saspiesta, vēl šaurāku to padarīja ap galvu apvītās resnās matu pīnes. Mazās, piemiegtās ačeles raidīja pretī niknu skatienu, un tajās bija nepatīkami raudzīties.

Protams, meiču apvainoja tāda nekautrīga aplūkošana, kas bija sevišķi nekaunīga tāpēc, ka pats Serjoža palika neredzams. Bet ko tur varēja darīt? Pieņemsim, viņš varēja nodzēst gaismu, tiklīdz ieraudzīja kājas un raibās kleitas apakšu, taču padomājiet vien, — vai jauns cilvēks, kas tā nejauši ieraudzījis meičas glītās kājas, var noturēties, nepalūkojies arī sejā?

Kas tā par meiču? Kā viņa nokļuvusi šeit tik vēlā naktī? Kāpēc viena pati?

Serjoža nepaguva ilgi pārdomāt.

— Neuzdrošinieties pieskarties! Mēģiniet tik izģērbt, bandīts tāds!

To viņa teica tikpat niknā un dzedrā balsī, kada bija viņas seja. Kam viņa to teica? Serjoža vēlreiz laida darbā kabatas bateriju, šoreiz ar nolūku atrast huligānu, kas grib uzbrukt meitenei, bet, nejauši uzzibsnījis gaismu meičas sejai, saprata: svešā viņu pašu, Sergeju Pere-valovu, notur par laupītāju. Meiča uz viņu raugās tik naidīgi!

Serjoža gandrīz iesmējās no pārsteiguma, taču savaldījās, kā jau cilvēks,/kas apveltīts ar humora izjūtu vai, labāk sakot, kas visvairāk baidās pats kļūt smieklīgs.

— Lūdzu, nomierinieties! — viņš iesaucās mazliet gan ar patosu, tomēr patiesi. — Blēžus es tēloju tikai uz

skatuves!

Un augstsirdīgi viņš ar bateriju apgaismoja savu seju, cerēdams, ka meiča, ja kaut vai reizi šovasar būtu bijusi teātrī, ne vien pazīs viņu, bet atcerēsies arī uzvārdu un varbūt pat vārdu. Tas vislabāk pārliecinās un nomierinās.

Meiča droši vien bija teātrī bijusi. Viņa gurdi atsēdās un sāka apaut kājas.

Dažkārt citu cilvēku asaras ievērojam nevis tāpēc, ka tās ir, bet gan tāpēc, ka tās cenšas slēpt. Ja meiča nebūtu tik ilgi un neveikli pūlējusies aizsiet jau aizsietās klikatas, Serjožam pat prātā nebūtu ienācis, ka viņa raud. Taču, kā viņa bija sakņupuši, kā darbojās viņas roka, kas neuzdrošinājās noraust asaras no acīm, bet gan slaucīja tās no zoda gala! Tātad viņa nepriecājās par Serjožas atzīšanos, ka nav laupītājs. Dīvaini!

Te pēkšņi Serjoža atcerējās bēgošo vīrieti. Pareizi! Tas nav bijis viņai svešs. Viņi abi bijuši kopā līdz tam brīdim, kad Serjoža lēca. Viņi pastaigājušies pa krastmalu, bet, kad Serjoža tik negaidot «uzbruka», viņš meiču pametis un aizbēdzis, viņa palikusi, sarūgtināta par tādu nodevību. Viņai, kura mīlēja un nepazina baiļu, būtu bijis vieglāk, ja Serjoža tiešām būtu bandīts, — tad vismaz tā bēgšana neliktos tik nožēlojama ... Turpretim tagad . ..

Serjoža visā pilnībā apzinājās, cik viņa lēciens bijis cietsirdīgs.

Nē, Sergejs Perevalovs nebija vis ielēcis no krasta zālē, bet gan citu cilvēku likteņos.

Viņš gribēja pateikt svešajai meičai ko labu. Bet ko īsti? Nevar taču teikt: «Ak, piedodiet, ka manis dēļ aizbēga jūsu līgavainis!» Tomēr arī klusēt bija grūti, tāpēc Serjoža nolēma pateikt visparastāko, bet nepieciešamo:

— Celieties augšā, es jūs pavadīšu.

Viņa strauji pacēla galvu, droši vien gribēja teikt «ejiet prom» vai «ko jūs piesienaties» — meiteņu parasto atcirtienu, bet, kā redzams, arī šo vienīgo teicienu viņa nespēja izsacīt tā, lai tajā nesaklausītu raudas.

Klusēdama viņa piecēlās un sāka iet gar krastu, nevis uz to pusi, kur bija aizskrējis vīrietis, bet pretējā virzienā. Sergejs devās viņai pakaļ.

Visu laiku viņi klusēja, visu laiku Serjoža juta, ka meiča ir dusmīga, viņš atzina, ka ir iemesls dusmoties, un tāpēc nosodīja sevi.

«Muļķis! Nospēlēja laupītāja lomu, izvilināja asaras — priecājies nu! Brūtgāns, kas laižas lapās — re, kāds tavs nopelns! Ja es tādā neīstā brīdī nebūtu lēcis no tā muļķīgā krasta, cilvēki vēl tagad būtu laimīgi. Būtu apprecējušies un līdz mūža galam nezinātu, kas ir vilšanās. Dzīvi taču var nodzīvot arī tā, ka vīram negadās izrādīt gļēvulību, bet sievai nav izdevības to ievērot. Cilvēkiem taču katru dienu nekrīt uz galvas apkart-klīstoši aktieri!»

Pēc kāda brīža Serjožas domas un izjūtas tomēr krasi mainījās, it kā tās būtu pārslēgtas uz citu vilni.

Tas notika tai brīdī, kad viņi nonāca pie mālainām kāpnēm, kuras kāda žēlsirdīga cilvēka rokas bija izcir-tušas krastā un pa kurām varēja uzkāpt no upesmalas uz ielu.

Serjoža gribēja palīdzēt savai ceļabiedrei tikt augšā uz stāvā pakāpiena, bet nepaguva pieskarties pie elkoņa, kad viņa atrāva roku.

Šoreiz meičas niknvims nez kāpēc viņu kaitināja, šķita nevietā. Pieņemsim, ka viņš vainīgs tās nelaimē. Bet kāpēc meiča vaino viņu, nevis to aizbēgušo?

Kāda bija Serjožas loma šai negadījumā? Ne vairāk par nedzīva priekšmeta lomu. Vai tad var skaisties uz nedzīvu priekšmetu? Ja aktiera Sergeja Perevalova vietā viņiem būtu uzkritis akmens gabals vai notekas caurule, viņas līgavainis būtu aizdiedzis tikpat veikli. Un dzīvē, ja gribat zināt, tādu akmeņu gan tiešā, gan arī pārnestā nozīmē ir atliku likām. Vai šī jaunava, kas negrib pasmaidīt, tik nedomā, ka, ja nebūtu Serjožas lēciena, tad viņas līgavainis nebūtu izrādījis, kas viņš par putniņu? Ja uzskata, ka ikvienam cilvēkam dzīvē kādreiz iespējams parādīt savu varonību, tad iznāk, ka atradīsies sava vieta arī gļēvulībai. Varonībai un gļēvulībai ir vienāda augsne, tās izaug un zied blakus kā jāņzāles — izvēlies, ko gribi.

Lai pasaka labāk paldies, ka īstā brīdī lēcis, nevis tad, kad šie būtu apprecējušies un piedzīvojuši bērnu pulku. Starp citu, ja viņai žēl, ka zaudējusi savu varoni, kas tai liedz skriet pakaļ un salīgt mieru? Un viņa to arī izdarīs. Ja ne šodien, tad rīt. Varonis, kā redzams, nav pārāk izvēlīgs. Galvenais — nebaidās kļūt smieklīgs. Labi tam, kas nebaidās kļūt smieklīgs!

Sī doma pavisam saniknoja Serjožu. Kad viņi nonāca līdz mājām un meičai vēl atlika tikai atvērt vārtiņus, tad Serjožas «uz redzēšanos» nebija nemaz laipnāks par viņas «sveiki».

. .. Bija pagājis viens mēnesis. Daudz kas bija mainījies pa šo laiku. Kārļa Mora loma tika piešķirta citam aktierim, bet paredzama bija vēl viena romantiska izrāde — «Romeo un Džuljeta», un tagad Serjoža, nākdams mājās, atkārtoja Romeo lomu. Tomēr no krants viņš lēca lejā klusēdams un pirms lēkšanas rūpīgi apgaismoja ar kabatas bateriju zemi.

Nepazīstamā meiča ienāca prātā arvien retāk, ar vieglu skumju pieskaņu, kā atceras cilvēku, kura atmiņā neesi palicis tāds, kā to būtu vēlējies. Bija brīži, kad uznāca neatvairāmas ilgas uzmeklēt mazo mājeli, atvērt vārtiņus, skaji uzsaukt, kā to dara bērnībā, bet, kad meitene iznāktu uz lievenēm, tad — paņemt viņu aiz rokas un teikt... Ko īsti teikt?

Tas jau ir tas joks, ka nav ko teikt un ka nav nozīmes arī iet.. . Kā meiču sauc — viņš nezina un varbūt arī māju nevarētu atrast...

Viņas vārdu tomēr dabūja zināt un pavisam citādā veidā, nekā bija iedomājies. Dabūja zināt pēdējās viesizrādes dienā, pusstundu pirms aizbraukšanas.

Teātrī valdīja tāda priecīga rosība, kādu cilvēki parasti sacel, gatavojoties mājup. Visi aktieri jau sēdēja priekštelpā uz čemodāniem, un administrators, mazs,, kalsnējs večuks, saskaitīja aktierus kā cāļus: viens* divi, trīs, desmit, piecpadsmit... Ja kādam nebija mantu, viņš savilka seju grumbās, kur visraksturīgākais «vaibsts» bija viņa brilles, un teica:

— Ņemiet vērā, es netrenkšu mašīnu pēc jūsu peke-lēm! Vai nu stiepiet šurp, vai arī brauksiet bez mantiņām!

Serjoža gaidīja mašīnu mazajā teātra skvērā, nevis priekštelpā. Viņš sēdēja uz sava puiša cilvēka čemodāna un, atspiedies pret restoto žogu, lūkojās jau rudenīgi dzidrajās un skaidrajās debesīs. Nupat tur pārlaidās lidmašīna, atstādama aiz sevis baltu, taisnu svītru Svītra bija pārvilkta no vienas debess malas līdz otrai un atgādināja plīsumu stiklā.

— Re, kur viņš sēž! — Serjoža pēkšņi izdzirda pie savas auss administratora balsi. — Taisnība aktieriem, kas teica: meklējiet Serjožu pie dabas krūts, kur strautiņi, lapiņas, putniņi. He he, nu sēdi vien, sēdi, mašīna vēl nav ieradusies. Bet, tiklīdz tā sāks taurēt, tad — skriešus pie bara! — Administrators gribēja pagriezties uz papēža, bet pēkšņi apstājās, piesita roku pie kabatas un izvilka atklātni:

— Ak, mana vecā galva! Pavisam biju aizmirsis! Visu dienu stāv kabatā ... — un pasniedza Sergejam atklātni.

Viņš to paņēma, izbrīnījies grozīja rokās un pietvīka.

Atklātnes priekšpusē nepazīstamā rokrakstā bija rakstīts: «Teātrī, aktierim Perevalovam.» Bet otrā pusē tikai četri vārdi: «Paldies par lēcienu. Marija.»

G. Kungurovs. GOMBO UN TUMURS

1

Mongolijas transporta kantora autobāzē no rīta līdz vakaram rūca mašīnas, ar ceļa somām pulcējās norūpējušies ļaudis. Pie kontroles mājiņas tusnīja smagais auto, pielādēts ar vilnas ķīpām, sagatavojies izšauties pa vārtiem un drāzties prom. Automašīna devās ceļā uz Dienvidu aimaku, un Tumurs aizelsies steidzās pie kases lodziņa, Gombo — tāpat. Tumurs dusmīgi pašķielēja uz Gombo, ieraudzīja viņa izbrīna pilnās acis un novērsās. Viņi iepazinās tad, kad jau sēdēja uz vilnas ķīpām un smagais auto traucās pa zaļu ieleju.

Allaž atrodas vēlīgi vārdi, ja cilvēkiem, kas sēž blakus, ir viens un tas pats ceļa mērķis — patīkama vieta, dzimtās jurtas. Tumurs, atspiedies ar plecu pie ķīpas, pagriezās pret Gombo:

— Vai beidzi dienestu? Steidzies uz mājām?

— Liekas, arī tu esi beidzis dienestu un tāpat steidzies uz mājām?

— Kur dienēji?

— Ulanbatorā, tankists. Un tu?

— Arī tankists ...

Abi draudzīgi iesmējās, abi grūda roku kabatā, izvilka papirosus un tikpat ātri atkal atbāza atpakaļ: vai tad var smēķēt, ja sēž uz tāda materiāla, kas tik ātri aizdegas.

Tikko bija nolijis lietus, parādījās saule, mirdzēja dzidrās tāles, maigi zaļoja stepe. Daudzkrāsaina varavīksne apjoza debess velvi kā ar maigu zīda lentu; ar vienu galu tā atbalstījās mēļo kalnu atradzē, ar otru — stepes zaļajā pamalē.

Ielejā pie nelielas upītes mašīna apstājās — bija sācis kūpēt radiators. No kabīnes izkāpa šoferis, vīrs pusmūža gados, tērpies zilā kombinezonā un žokejcepuri sagriezis ar nagu uz pakauša pusi. Bezrūpīgi svilpodams un vicinādams brezenta spainīti, viņš nogāja pie upītes, pašķīra rūsganos grīšļa stiebrus un nomazgājās. Tad saplūca zāles kušķi, iemērca to ūdenī un rūpīgi notīrīja putekļainos zābakus. No ķīpu kaudzes nolēca zemē pasažieri. Gombo bija neliela auguma, drukns, platiem pleciem, ar lielu galvu uz īsa un spēcīga kakla, ar garām rokām un neveikls. Platā, noplukusī karavīra blūze netīri zaļganā krāsā un tādas pašas bikses, sabāztas krietni novalkātos zābakos, vēl vairāk pasvītroja viņa neveiklo izskatu. Gombo seja bija tumši iedegusi, raupja un plata, ar mazu degunu, bet lielu, smaidošu muti. Šai cilvēkā bija arī kas patīkams — tās bija viņa labsirdīgās, iešķībās acis. Vienmēr mazliet piemiegtas, pie deniņiem stipri paceltiem kaktiņiem tās lūkojās uz pasauli bērnišķīgā jūsmā, it kā tas, kas visapkārt — debess, stepe un cilvēki, — tikai tāpēc eksistētu, lai viņš varētu uz tiem noraudzīties un priecāties.

Tumurs bija citāds: gara auguma, šauriem pleciem, bet spēcīgs, muskuļains un braša izskata. Viņam bija smalki vaibsti, lielas, nemierīgi dzirkstošas acis, strupas un steidzīgas kustības.

Gombo bija bargā gobi dēls, Tumurs — no auglīgās stepes. Gluži pretējas augsnes cilvēki. Gombo un Tumurs strīdējās, sēdēdami augstu uz vilnas ķīpām, no kurienes varēja visu kā uz delnas pārredzēt, bet visapkārt tāds krāšņums, ka vai sirds no krūtīm lec laukā. Viņi nokāpa no mašīnas un atkal strīdējās. Šoferis ar spainīti jau lēja ūdeni radiatorā, bet divi viņa pasažieri stāvēja uz neliela, krauja uzkalniņa un plātījās ar rokām. Tumurs apgalvoja:

— Stepe ir visiem labvēlīga: gan cilvēkiem, gan putniem, gan arī ganāmpulkam. .. Raugi, kā visapkārt zaļo, zied un līksmo; pasaulē visskaistākā ir stepe ...

Gombo klusēja, viegli piemiedza acis, tad papurināja galvu.

— Katrs jau nezina, kas ir gobi. Tur jāpiedzimst. Daudzi smēlušies gudrības no grāmatām, sajauc gobi ar Gobi tuksnesi. īstie mongoļi, — nevis tādi kā tu, bet gobieši, — saka: «Drīz beigsies stepe, sāksies pusgobi, pēc tam — mūsu māmuļa gobi.»

Tumurs neapmierināts atmeta ar roku.

— Ikviens zina, kas ir gobi — smiltis, akmeņi un vēlreiz smiltis! Ne tur sulīgas zāles, ne ūdens, ne krāšņu ziedu .. . Pat putni tur nedzied . .. Bēdīgs zemes stūris ...

Gombo plati pasmaidīja, ilgi lūkojās uz Tumuru, un viņa acis teica: «Re, kur cilvēks, kas nekā nezina par gobi.» Smagi nopūties, viņš pacietīgi un nosvērti ņēmās cildināt savu dzimto pusi, cenzdamies atrast pārliecinošus vārdus:

— Skaisti ir gobi zemēs ... Uzlec saule, un kalni, akmeņi, smiltis iekvēlojas, kļūst dižiem ziediem līdzīgi, it kā visu apmirdzētu solongo — varavīksne, un visapkārt zaigo sarkans, brūngans, dzeltens, zils ... Pusdienas laikā gobi ir zeltainā krāsā, viss tik krāšņs, bet debesis zilas zilas. Kad saule noriet aiz kalniem un pār zemi nolaižas ēnas, gobi dusmojas, kļūst drūma. Vienīgi drosmīgie var tad uz to skatīties, bailīgie sēž jurtās. Naktī debess nolaižas pavisam zemu, tad zvaigznes ir baltas, lielas, ar roku var aizsniegt, bāzt kaut azotē. Barība ganāmpulkam gobi zemēs ir tik sātīga, ka pietiek ar vienu sauju un kamielis trīs dienas neprasa ēst...

— Nemelo, — Tumurs viņu pārtrauca.

— Vai zini, kas ir buturgans?

— Esmu dzirdējis.

— Ar dzirdēšanu ir par maz, pašam jāredz. Tas ir pazems krūms, tievu stiebrāju, liess, sīkām lapām, bet mēs, gobieši, to saucam par gobi karali. Tas ir lielisks barības augs tiklab vasarā, kā ziemā gan kamieļiem, gan kazām, zirgiem, govīm. Stepē tāda barība neaug. Tu nezini, kas ir buturgans ...

— Kāpēc man tas jāzina, lai to rij vecais kamielis ...

Gombo neņēma ļaunā un nedusmojās, atkal viņš sapņaini ierunājās:

— Gobi zemēs ir vislabākie lopi, nekur citur tādu nav. Kamieļi ir lieli, allaž ar sarkanbrūnu vilnu, ar platu soli, ilgi var iztikt bez ūdens. Zirgi — īsti skaistuļi: strauji, viegli, tievām kājām, augstiem nagiem, vēdera nav nemaz, kā ar jostu savilkts. Bet stepē zirgi ēd krietni daudz zāles, dzer daudz ūdens, izlaižas vēderā. Neviens gobietis nekāps tādam zirgam mugurā — kauns jāt.. . Mums arī aitas ir taukas, tām garda gaļa ...

Gombo vēl ilgi varētu slavēt gobi, bet šoferis iesēdās mašīnā, un pasažieri uzrāpās savās augstajās vietās. Auto vēl nepaguva sākt kustēties, kad Gombo atkal ierunājās:

— Gobi vīrieši ir spēcīgi, meitenes daiļas, — visu stepi vari izskriet meklēdams, nekur tādas nevarēsi atrast...

Tumurs pilnā kaklā iesmējās:

— Tādus kā tevi?

Gombo apklusa. Mašīna uzbrauca uz akmens, un pasažieri sadūrās ar pierēm, paberzēja apdauzītās vietas, pavirzījās nostāk viens no otra. Brīdi klusēja, pēc tam atkal sāka runāt Gombo.

— Uz kurieni tu brauc? Kas tevi gaida?

— Uz Dienvidu aimaku, tur mani gaida vecāki, liels ganāmpulks, līgava; drīz precēšos. .. Bet kas tevi gaida?

— Man ir sieva un trīs gadus vecs dēls, dzīvo gobi zemēs. Bet es pie viņiem nebraucu. Pārbraukšu pār pus-gobi un palikšu Conogolas rūdas raktuvēs . . . Strādāšu tur par motoristu.

— Cilvēks, kam nav lopu, līdzīgs kailai nogāzei, kur nav nedz zāles, nedz puķu. Tas ir slikti . . .

Gombo tas nepatika, viņš izsmiedams piemiedza acis:

— Mūsu jurtai lopu ir diezgan. Bet es tos negribu ganīt. Lai gana tēvs un vecākie brāļi. Es arī sievu vedīšu prom uz Conogolas raktuvēm. Dzīvosim tur baltā mājā, jurtu aizmirsīsim . . .

Tumurs izbrīnījies iepleta acis, kļuva domīgs. «Kādus tik cilvēkus var sastapt ceļā . . . Bet šim galvā vējš .. .» Tumurs, dienēdams armijā, ļoti centās, ieguva medaļu par teicamu mācīšanos, divas reizes komandieris izteica pateicību, tomēr savu dzimto jurtu, savu ganāmpulku neaizmirsa. Pēdējos mēnešos gāja ļoti grūti, viņš skaitīja dienas — kaut jel ātrāk tiktu mājās, katru nakti sapnī redzēja rūsgano kumeļu. Kad bija atvaļinājumā, gandrīz vai pa zirga muguru vien nodzīvoja, traucās pa stepi, ganīja lopus, dzina tos dzirdīt, un blakām allaž bija Bolija, jādam^ uz baltā kumeļa. Tad prieka dienas drīz atkal beidzās, bija ilgi vēl to žēl. Tumurs paskatījās uz Gombo un atkal novērsās, aizvēra acis, tūliņ izdzirda strauji rikšojam kumeļu, saklausīja pie pašas auss dzidru meitenes balsi — dziedāja Bolija. Tumuram bija līksmi, viņš saldi snauda. Pamodās no skaļa trokšņa, garām padrāzās kāda automašīna ar tukšām skārda mucām. Gombo blakām nebija. Mašīna stāvēja uzkalnā, bet šoferis ar Gombo atgriezās no stepes, jautri sarunādamies. Gombo uzsauca Tumuram:

— Nogulējies ... Mēs meklējām taisnāku ceļu, brauksim tieši caur stepi ...

— Ho, — Tumurs nopriecājās, — tāda kā mana dzimtā puse. Rau, aiz tā sarkanā kalna savu ganāmpulku gana mans tēvocis Burne, lopkopis un mednieks, iegriezīsimies pie viņa, viņš mūs laipni uzņems, priecāsies. Mans tēvocis ir vecs partizānis, no viņa dzirdēsim labus nostāstus, bet viņa sieva Janžima pacienās ar plāceņiem un treknu kaimaku.

Gombo aplaizīja lūpas, norija siekalas. Šoferis steidzās iedarbināt mašīnu.

Gudri veci ļaudis saka: «Ja saod gaļas smaržu — pamudini kumeļu, nenožēlosi...»

2

Izbraukusi cauri šaurai, lietus ūdeņu izskalotai ieplakai, kur auga cieta, gara zāle, mašīna devās augšā pa lēzenu nogāzi un nokļuva plašā līdzenumā. Drīz viņi piebrauca pie ailas — apmetnes ar vairākām jurtām. No nelielas, baltas jurtas iznāca saimnieks. Tas bija Tumura tēvocis Burne. Viņš bija gadus piecdesmit vecs, vidēja auguma, plecīgs, drukns, ar apaļu, vējā aprautu seju un gudrām acīm, kas vērīgi nolūkojās atbraucējos. Burne bija ģērbies tumšzilā halātā, apjoztā ar oranžas krāsas jostu, kājās mīksti zābaki. Viņš runāja ar atturīgu cieņu, nesteigdamies, gari stiepdams vārdus; lūdza atbraucējus pieņemt viņa viesmīlību, nosēdināja uz paklājiņiem pie neliela pavarda, kur kūpēja katls.

Kamēr laipnā saimniece, skaista, melnīgsnēja sieviete, tērpusies gaiši zilā halātā, gatavoja tēju, tikmēr Gombo aplūkoja jurtu. Pie ieejas pa labi, saimnieces stūrītī, atradās trauki, spainis, nelielā mučelē ūdens, uz pakari-nāma plauktiņa — produkti. Blakus divas kumodes, izrakstītas koši dzeltenām, sarkanām un zilām krāsām. Divas zemas guļenes, pārklātas ar biezu voiloka gabalu — košmu. Pa kreisi no jurtas ieejas — kaste ar argalu^1, uz mietiņiem — iemaukti, zirglietas. Virs vienas guļenes galvga|a bija maršala Coibalsana portrets.

Saimniece nolika uz šaura, izrakstīta paklāja šķīvjus ar cienastu: vārīta piena plēvītes — kaimaku, biezpienu, gausu sieru, aukstu jēra gaļu, plāceņus, nelielās pialās pasniedza tēju. Gombo nodomāja: «Tumura tēvocis pārticīgi dzīvo.» Un iestrēba no pialas karsto teju, kas vai lūpas applaucēja.

Izraisījās sarunas. Gombo iepatikās jurtas saimnieks — runīgs un gudrs mongolis, kas daudz pieredzējis un daudz ko zina . . . Viņa baltie deniņi mirdzēja kā sāls saulainā pakalnē. Redzams, savā dzīvē nostaigājis ne mazums akmeņainu ce|u, kāpis ne vienā vien stāvā kalnā. Un ugunssārtā rēta kreisajā vaigā? Vai tā nav iegūta tajās cīņu dienās, kad ikviens kārtīgs mongolis sēdēja zirgā ar šauteni rokās, trenca prom ienaidniekus no dzimtās stepes?

Tēvocis Burne lepojās ar savu brāļadēlu, labu ci-riku — tankistu un labāko ganu Dienvidu aimakā, sava tēva jurtas auklējumu, mātes lolojumu, līgavas lepnumu ... Kad tēvocis Burne dabūja zināt, ka arī Gombo

ir ciriks — tankists, viņš uzlika tam roku uz pleca, ielūkojās acīs:

— Un kur ir tava tēva jurta?

— Gobi zemēs.

Tēvocis Burne piecēlās, pasauca sievu:

— Klau, Janžima, mūsu jurtā ir gobietis. Atceries, es tev stāstīju, ka arī mans vectēvs bija gobietis, mīlēja šo karsto Mongolijas stūri. Pa stepi viņš ilgi neklaiņāja, atkal atgriezās uz gobi un tur nomira deviņdesmit gadu vecumā ...

Tēvocis Burne pastūma uz Gombo pusi tasīti ar kai-maku un nolieca galvu:

— Ēdiet, mani cienījamie viesi, armijā jūs droši vien ar tādiem ēdieniem nebaroja? ... Vai tu arī esi bijis armijā? — viņš vaicāja šoferim.

— Esmu jau sen izdienējis; jau piekto gadu vadu mašīnu, esmu izbraukājis stepi krustām šķērsām.

— Kādā aimakā ir tava jurta?

Šoferis iesmējās:

— Jurtas man nav, dzīvoju pilsētā, lielā mājā.

— Vai tur ir labi?

— Man ir labi, sievai arī, bet mātei un tēvam sāp galva. Saka: «Cauruma nav mums virs galvas, debess nav redzama, tāpēc sāp.. .»

— Nu, kā tiki galā?

— Pagalmā viņiem uzcēlu jurtu, lai dzīvo tur ...

Gombo nodomāja: «Mans tēvs un mana māte arī nebrauks uz balto māju ... Kaut nu sievai nebūtu sāpējusi galva — negribēs atstāt jurtu, pieradusi, negribēs atstāt lopus, patīk tos ganīt...»

Tēvocis Burne kļuva runīgāks.

— Nē, jurtu pamest nevar. Tai jau tūkstoš gadu, varbūt arī vairāk. Akmens mājā man vienmēr sāp galva, lauž krustus ...

— No jurtas es nekad prom neiešu, — Janžima piebilda, — mūsu meita arī neies ...

Tēvocis Burne viņu pārtrauca:

— Ko tu runā? Vai tad jaunie .var skatīties uz mums, večiem? . . . Paklausīsimies, ko teiks viesi, viņi dienējuši par cirikiem, daudz ko pieredzējuši. Vai tu ganīsi lopus gobi zemēs? — tēvocis Burne paliecās uz Gombo pusi. — Ai, kādi tur kamieļi! Spēcīgi, gudri dzīvnieki! Bez viņiem gobi nav dzīves! ...

Tumurs iejaucās vidū, sāka steidzīgi runāt, gribēdams tēvoci pārsteigt:

— Viņš negrib ganīt. Brauc strādāt uz Čonogolas raktuvēm, dzīvos baltā mājā .. .

Tēvocis Burne nebrīnījās, nesteigdamies iebēra mutē sauju sausā siera, uzdzēra virsū tēju, noslaucīja lūpas:

— No mūsu aimaka daudz jauniešu aizbrauca uz šīm raktuvēm ... — viņš atkal paliecās, paņēma sauso sieru un tāpat nesteigdamies piedzēra tēju.

Tumurs apvainojās:

— Nu tikai brauksim visi prom uz raktuvēm . . . Bet kur ņemsim jērus, ko katlā likt?

Tēvocis Burne viņam nepiekrita:

— Zini, Tumur, Mongolijā nav tik vien bagātības kā aitas. Pats zini, ko atrada zemē, kad uzšķērda tās vēderu! Kas tad iegūs šīs bagātības? Vai mēs, vecie? Jeb vai tās lai paliktu zemē, ietu bojā? . . .

Gombo neatlaidīgi lūkojās uz tēvoci Burne, kas viņam kļuva tuvs, bet Tumurs sēdēja bēdīgs. Atcerējās, ka daudzi viņa draugi nebrauca mājās, atgriežoties no armijas, palika strādāt rūpnīcās, uz dzelzceļa, ogļu šahtās. Viņa labākais draugs Tobo, Dienvidu aimaka lopkopja dēls, kļuva par, šoferi, dzīvo Ulanbatorā. Tumurs vēl daudz ko atcerējās. Kaut kur netālu varēja dzirdēt zirgu zviedzienus, dipoņu. Tumups bija gatavs traukties kājās, drāzties laukā no jurtas, jo likās, ka zviedz viņa rūsganais kumeļš. Viss sajuka Tumura galvā, ēst vairs negaršoja, viņš nekā vairs nedzirdēja, ko teica tēvocis; prātā stāvēja vienīgi rūsganais kumeļš.

Janžima norūpējusies noglaudīja viņa galvu:

— Esi noguris ceļā, un drīz atkal jābrauc.

— Kāpēc jābrauc? Jāpaliek pa nakti. Viesi nedrīkst braukt prom no jurtas, neredzējuši ganāmpulku, saimnieks ņems ļaunā ...

Šoferis piecēlās, uzlika cepuri galvā, pateicās saimniekam un saimniecei par cienastu.

— Mašīnu nedrīkstu aizkavēt, plāns jāpilda . .. Man ir divi goda raksti, manu darbu cildina, jāsteidzas ...

Piecēlās arī tēvocis Burne:

- Uzklausiet mani, vecāku vīru. Lai mašīna brauc prom, tai jāpilda plāns, bet jūs, mani viesi, palieciet. Aizjāsim rīt visi reizē. Līdz aimaka centram ceļš īsāks par zirga asti... Es jūs pavadīšu, man jāieiet kooperatīvā.

Visi devās laukā no jurtas. Šoferis ātri iedarbināja mašīnu, iesēdās kabīnē, pamāja ar roku, aizcirta durvis. Putekļu mākonis pacēlās gaisā, suņi aizdrāzās mašīnai pakaļ, no tuvajām jurtām izskrēja laukā bērni. Viņu zilie, sarkanie vai zaļie halāti pazibēja kā ziedi nomīņātā zālē. Mašīna aizbrauca. Viesi atgriezās jurtā, nosēdās pie pavarda.

— Uzklausiet, ko vēl teikšu, — tēvocis sacīja un aizsmēķēja pīpi.

Viesi pievirzījās viņam tuvāk. Tēvocis, skumji pasmaidījis un galvu noliecis, paberzēja saulē iedegušo pieri un, paceļoties zilgo dūmu mākonim, skaļi nopūtās.

— Vai var izprast esošo, ja aizmirst pārdzīvoto? Jaunībā visa mana bagātība bija viena govs un zirgs . . .

Pret nabadzīgo pat debesis saceļas: vilks saplosīja zirgu, man palika tikai govs. Kļuvu par karavānu dzinēju. Sešus gadus nostaigāju ar kamieļu karavānām tālus ceļus, apsargāju cita mantu. Arī trekns kamielis met spalvu, un zeltītā stepe kļūst skumja sliktā laikā; šis grūtais darbs nekā man nedeva — bieži nebija kārtīgi ko paēst. No skumjām mana sirds kļuva melna kā vecs, apkvēpis katls. Reiz uz manu nabadzīgo jurtu atbrauca mans tēvs, ar piedurkni noslaucīja asaras un sāka vaimanāt:

— Debess, zemes un ūdens valdnieks nez par ko dusmojas uz mums. Drausmīga nabadzība spiež mūs pie zemes. Dēls, man nav tev ko dot ne zirga, ne govs, ne pat aitas. Ņem manu labāko medību suni. Tev ir redzīga acs, tu esi veikls — pārtiec no medībām.

Ilgi gan nedabūju medīt lapsas, vilkus un stirnas. Stepē sākās gaišā vētra, arī es devos pie partizāņiem; noderēja mana redzīgā acs. Revolūcija mani nostādīja ruz kājām. Mūsu aratu^2 vara uzticēja man ganīt kooperatīva ganāmpulku — seši tūkstoši aitu. Ar prieku ķēros pie šā goda pilnā darba, nežēloju savus spēkus, klejoju pa stepi, dzīvodams nelielā jurtā, lai ātrāk varētu pāriet uz labākām ganībām, sargāju aitiņas nakti un dienu, sagādāju tām četras kaudzes siena. Pienāca ziema, tā bija negantāka par gobi vilku, tomēr neviena aitiņa neaizgāja bojā. Par darbu man iedeva trīsdesmit aitas. Tā sākās mana jaunā dzīve. Un tagad esmu godājams lopkopis ... Mana ģīmetne bija laikrakstā ...

Tēvocis Burne lūdza viesus apskatīt viņa ganāmpulku. Ciemiņi sasēdās zirgos, kurus atveda Burne meita. Piekalnē ganījās balti kamieļi. Tēvocis piejāja pie viena kamieļa, glaudīja to:

— Redziet, cik augsti kupri — nobarojušies. Man ir tikai vienas sugas kamieļi. Ziemā tos grūti saredzēt sniegā, bet vasarā jau pa gabalu redzami...

Ielejā, pie dzirdītavas, gausi plūca zāli smagas tauk-astes aitas — tās tāpat bija vienas sugas, baltas, ar rūsgani plankumainām galvām un pakaļējām kājām.

Tumurs nolēca no zirga, gribēja tuvāk aplūkot tādu retu bagātību. Nolēca no zirga arī Burne, noķēra aitu, un viņi abi ar Tumuru ņēmās to aptaustīt: cik tauka, cik gara vilna, cik tā smalka un mīksta kā zīds. Tumurs nevarēja noskatīties vien, bet tēvocis ar savām runām viņu vēl vairāk iekvēlināja.

— Piecdesmit trīs aitas deva pa divi jēriem katra, divdesmit aitas atnesās divas reizes gadā. Visas aitas atnesīsies divas reizes gadā.

Tumurs nevarēja nociesties, dusmīgi uzsauca:

— Gombo, ko tu sēdi zirgā kā murkšķis smilšainā kalnā? Kāp zemē! Vai dzirdēji, ko teica tēvocis? Vai tu kādreiz esi redzējis tādas aitas gobi zemēs?

Gombo nekāpa zemē.

Janžima un viņas meita atdzina vienādu, gaiši bēru zirgu baru. Stalti, labi nobarojušies, tie draiskojās pa pļavu, un Tumuram vai sirds apstājās. Tēvocis Burne parādīja rikšotāju, par kuru bija saņēmis goda rakstu. Netālu pa augstieni ganījās govis, un atkal vienas šķirnes — visas sarkanraibas, ar platiem kauliem, vienādas,, ar lieliem, pilniem tesmeņiem.

Viņi atgriezās jurtā. Saimniece jau bija pasteigusies ātrāk, karsti kurējās pavards, katliņā vārījās tēja. Tumurs izvaicāja tēvoci:

— Kā tu tiki pie tik tīra sugas ganāmpulka?

Tēvocis pacēla zemās kumodes vāku, sieva izņēma

biezu saini, pārsietu ar raibu lakatiņu. Viņa aši to atraisīja un pasniedza vīram. Burne lepni izrieza krūtis:

— Redziet, cik man daudz goda rakstu . . . Prasi, kā tiku pie tādiem lopiem? Pūlējos, dienu un nakti pūlējos ... Katru gadu pārsniedzu valsts noteiktos plānus gan lopu skaita pieauguma ziņā, gan šķirnes tīrības ziņā.

Tumurs paturēja rokās goda rakstus. Viņš paskatījās uz Gombo, un pār seju pārslīdēja pārākuma pilns smaids:

— Nav jau Čonogolas raktuves. Ar tēvoci Burne lepojas visa Mongolija. Redzi, kā viņš vairo tās slavu un bagātību. Tādam jabūt ikvienam mongolim . ..

Tēvocim Burne pierē ievilkās rievas:

— Es iestāšos aratu ražošanas apvienība, sieva un meita tam piekrīt. Man apnicis vienatnē klejot ar savu jurtu . ..

Gombo no brīnumiem acis iepletās, viņš nebija domājis, ka tēvocis Burne ir individuālais lopkopis.

— Kāpēc tu agrāk neiestājies apvienībā?

— Bija kauns... Ar ko lai iepriecina? Vai ar noplīsušu jurtu? Tagad, kā paši redzējāt, es varu cienīgi pavairot apvienības bagātības. — Viņš nopūtās un klusu piebilda: — Meita laužas prom no jurtas, negrib ganīt lopus ...

— Uz kurieni laužas? Kāpēc negrib palikt? — Tumurs kļuva dusmīgs.

Tēvocis Burne pasmaidīja:

— Lūdz, lai ļauj braukt uz Čonogolas raktuvēm; Janžima raud, negrib laist.. .

— Un tu? — Gombo pavērās uz tēvoci Burne.

— Es?. . .

Janžima noskandināja traukus, pieskrēja pie vīra:

— Kāpēc tu klusē? Vai arī tu viņu neatrunāji? Esi aizmirsis? Mūsu meijai taču tikai sešpadsmit gadu . ..

Visi apklusa. Tumurs izgāja no jurtas un aizgāja pa stepi. Atsēdās uzkalniņā un satvēra galvu rokās: «Stepe kļūs klusa, izmirs, drīz vairs nevarēs dzirdēt ne lopu mavas, ne zirgu zviegšanu. Kas notiks, ja arī vecie ļaudis atstās jurtas un ganāmpulkus, bēgs prom uz turieni, kur sarkanais skurstenis iestiepies debesīs un dūmo?»

3

Sājā jurtā devās gulēt vēlu. Gombo un Tumurs ilgi nevarēja aizmigt, gulēdami blakus uz voiloka paklāja, apsegušies ar vatētiem halātiem, ko viņiem uzsedza Jan-žima. Viņi lūkojas pa jurtas augšējo gaismas lūku zilaja debess aplī, kur cita pie citas mirdzēja baltas, tikko saredzamas zvaigznes. Tumurs domāja: «Vasara drīz beigsies, jagatavojas ziemai. Kad nokļūšu savā jurtā, nesnaudīšu pie pavarda uz paklāja, bet sēdīšos rūsganajā kumeļā un apraudzīšu visus ganāmpulkus, visas ganības no viena gala līdz otram.» Tikko viņš aizvēra plakstus, acu priekšā kustējās balti kamieļi, pēc tiem — gaišbēri zirgi, sarkanraibas govis. Gombo domāja par citu. «Celšos agri, jāparunājas ar Tumuru . . . Mums, jaunajiem, jābrauc uz Conogolas raktuvēm. Par tām rakstīja laikrakstos — mūsu pirmās raktuves,' Mongolijas rūpniecības lepnums. Pareizi rakstīja. Ganāmpulki ir drošās rokās. Vai gan viens pats mums tāds godājams gans, kāds ir tēvocis Burne? Tūkstošiem tādu, ar viņiem slavenas mūsu nepārskatāmās stepes. Un ražošanas apvienības? Tajas sienu pļauj ar mašīnām un ganāmpulkiem ceļ novietnes — nav jābaidās vairs no ziemas un kailsala lediem ...»

Skaļi un gaudulīgi ierējās suņi. Tēvocis Burne, kas nupat vēl bija krācis, pamodās. Steidzīgi izgāja no jurtas. Drīz vien atgriezās. Janžima paklusām vaicāja:

— Ko tie tur rēja? Vai tikai nebija vilki?

— Guli, kur nu tagad vairs vilki gadīsies. Tāpat saplēsušies, pagāni...

Jurtā atkal viss kļuva kluss.

— Vai tu guli? — Tumurs pēkšņi vaicāja.

— Nē, nevaru aizmigt, — Gombo atčukstēja.

— Gan izgulēsimies, iziesim labāk stepē, pasēdēsim mēness gaismā, uzsmēķēsim.

Viņi uzvilka tāpat kailajās kājās zābakus, uzmeta halātus uz pleciem un klusiņām izgāja no jurtas.

Spīdēja mēness. Stepe bija pārklājusies ar mirdzoši z-ilgu segu. Uzkalniņā garā zāle spīdēja, šķita it kā ar eļļu aplieta, aiz tā sastingušajā plašumā viļņveidīgi aizstiepās zilganas augstienes, jo tālāk, jo kļuva tumšākas un beidzot saplūda biezā, necaurredzamā tumsā. Klusajās, zilajās debesīs gurdi mirgoja sīkas zvaigznes, vienīgi lepnais mēness ar savu dzelteno aci kā saimnieks pārlūkoja dusošo stepi. Kaut kur tālumā vaukšķēja vientulis suns, tam ne labprāt un miegaini atbildēja citi suņi, tad atkal viss apklusa. Iesvilpās kāds nakts putns, tā svilpiens izšķīlās kā zibens un tūliņ izdzisa.

Tumurs pacēla galvu, pastiepa roku pret spožo mēnesi un zvaigznēm:

— Redz, kur laimīgais, kāds tam ganāmpulks ganāms — miljardu miljardiem! ...

— Atkal tu par lopiem, — Gombo atbildēja; uz viņa stūrainajiem pleciem jocīgi klanījās lielā galva, un tās ēna krita uz jurtas durvju aizkaru. — Kam skaties debesīs? Paskaties uz zemi. Mongolijā ir daudz ganāmpulku, tos gana un audzē tēvoči Burnes. Lai nodarbojas ar ganāmpulkiem tie, kas tā slaveni kļuvuši, bet mēs, jaunie, spēcīgie ...

Tumurs neļāva pabeigt:

— Uz Conogolas raktuvēm iet?... Balai^3, tukšgalvis tu esi; nevis raktuves, bet lopi ir Mongolijas bagātībai

— Es arī agrāk tā domāju. Mans tēvs, māte un vectēvs teica: «Mongolis bez ganāmpulka nav nekas, tik sa-driskāta jurta, tukšs vēders.» Bet es pazinu vienu cilvēku, viņš manu dzīvi pārgrozīja; es viņu ieskatu par savu skolotāju, kaut gan strādāju ar viņu kopā neilgi . . .

— Strādāji? Kas viņš tāds ir?

— Mehāniķis Erenčins, Conogolā ceha priekšnieks ...

Tumurs sāka pilnā kaklā smieties, pat acīs asaras

saskrēja:

— Kā tad viņš tevi piedabūja uz raktuvēm? Vai tavs skolotājs maz zina, kā smaržo jēra ga]a? Nu gan izsmīdināji ...

— Vai pieklājas smieties par to, ko nesaprot? To cilvēku gobi zemēs visi pazīst. Sausajā gadā viņš paglāba no nāves gan cilvēkus, gan ganāmpulkus — no zemes izdabūja ūdeni...

— Nu pastāsti, — Tumurs draudzīgi uzsita pa Gombo muguru, pasniedza viņam papirosu, uzvilka sērkociņu. Viņi sasmēķēja.

— Man tēvs to stāstīja, var teikt, reizes piecas, labi atceros, ko viņš teica. Nu, klausies.

Gombo sāka paklusām stāstīt un runāja tik sirsnīgi, it kā būtu atvēris savas jurtas ieeju un aicinātu: nāc iekšā, sēdies pie pavarda, būsi draugs. Tumurs nekad neaizmirsīs stāstu par meistara Erenčina likteni.

... Erenčina tēvs un tēvatēvs bija slaveni meistari, bet dzīvoja nabadzīgi. Vienam uzmeistaroja arbu, otram uzlieca riteni, trešajam nokala cirvi vai salaboja spaini — no tā viņi pārtika. Visa Erenčina bagātība bija caura jurta, meistara rīki, kamielis un zirgs. Kaimiņi smējās par Erenoinu: pazūd viņam kamielis, un šis meklē to, jādams ar zirgu; gadās, ,ka pazūd zirgs, un šis meklē pa gobi to, šūpodamies uz kamieļa kupra. Reiz viņš jāja meklēt kamieli. Diena gadījās karsta, pusdienas laikā saule cepināja virs galvas kā nokaitēta bumba: nebija ne ēnas, ne vējeļa, svelme karsēja smiltis tā, ka pat gobi ķirzakas nelodāja zem kājām kā citkārt — kā melni zibeņi, bet bija paslēpušās zem akmeņiem; retie cināja pudurīši sakalta, kļuva melni un sačervelējās kā ugunskurā iemesti. Erenčina zirgs nosvīda slapjš, grūti elpoja un apstājās. Erenčins palūkojās apkārt, viņš labi pazina šīs vietas: līdz akai tālu, bet līdz paša jurtai vēl tālāk. Nodomāja: jātiek pie akas, citādi zirgs nobeigsies. Saule jau nolaidās līdz zilgojošo kalnu augstākai galotnei, kad Erenčins tuvojās akai. Viņš tikko kustējās urr vilka aiz pavadas pārgurušo zirgu. Bija tuvu akas sarkanie akmeņi; viņš atstāja zirgu un mēģināja pasteigties, bet nespēja aiziet līdz sarkanajiem akmeņiem, atsēdās, lai atpūstos. Tad, sakopojis visus spēkus, rapoja turp, atstādams sakarsētajās smiltīs melnas pēdas. Viņš pierāpās pie sarkanajiem akmeņiem, atrāva nost biezās plāksnes, kas aizsedza aku, un alkaini skatījās ūdenī — nebija ne spaiņa, ne virves. Ūdens mirdzēja, vilināja, taču aizsniegt to nevarēja. Ar gurdajām rokām, nobrāzdams asiņainus pirkstus, viņš izlauza augšējos akmeņus, atkasīja smiltis, taču aizsniegt ūdeni nespēja. Erenčins iekrita ar galvu karstajās smiltīs. Ja nav ūdens — slāpēs pagurst sirds, asinis dun deniņos, bet, ja ūdens redzams un tomēr nevar dzesēt slāpes, mokas ir vēl neizsakāmākas. Pēkšņi Erenčins izdzirdēja dipoņu, gribēja pacelt galvu, taču tā bija tik smaga, ka nespēja atraut no smiltīm. Galīgi bez spēka un satriekts viņš gulēja smiltīs un domāja: «Nevar būt/ka jāmirst no slāpēm, ja ūdens ir blakām.» Tad notika kaut kas negaidīts, uz viņa gal-

vas uzlija ūdens, atsvaidzināja, atdeva spēkus. Eren-čins piecēlās: sieviete turēja rokās spaini ar ūdeni, bet viņš neatraudamies dzēra un dzēra ... No tuvējām jurtām gane bija atdzinusi padzirdīt aitas. Erenčins izrāva viņai spaini no rokām, izvilka ūdeni un aiznesa savam zirgam, kas gulēja smiltīs, zaudējis spēkus no slāpēm. Viņš trīs reizes skrēja dzirdīt zirgu. Tad ar sievietes palīdzību uzcēla to kājās. Un tikai tagad viņi sāka sarunāties. Sieviete smēla ūdeni no akas, tieva strūkliņa tecēja renē, bet aitas, cita citu grūstīdamas, lauzās pie renes, lai dabūtu kaut malciņu ūdens. «Kad gan viņa padzirdīs šos simtus izslāpušo?» Erenčins domāja un devās palīgā sievietei. Viņš smēla ūdeni un sarunājās pats ar sevi: «Maza aciņa, tomēr tajā turas ūdens arī sausās vasarās ...» Sieviete aizdzina aitas. Erenčins piegāja pie akas, nogulās uz vēdera un ilgi lūkojās ūdenī, kas tumsa zvīļoja. Viņš ieraudzīja savu atspulgu. Bet ūdens burbuļoja, no akas vidus uz malām steidzās vilnīši, tāpēc viņa sejas attēls trīcēja un bija neskaidrs. Erenčins pietupās, satvēra deniņus rokās, un viņā pamodās meistara iemaņa, slaveno darhanu — tēva un tēvatēva iemaņa. Iepriecināts par ierosmi, viņš atkal zemu noliecās par akas bedri un izdzirdēja vienmērīgu burbuļošanu, kas atgādināja skaņas, kādas rodas katlā, kad tur mutuļodams vārās ūdens. «Tas ir avots, tam ir spēcīga apakšzemes strāva, ūdeņu diezgan, lai iepriecinātu visus šā dedzinošā gobi apvidus cilvēkus un ganāmpulkus.» Erenčins viegli nopūtās, it kā būtu nometis no pleciem smagu nastu. Šai brīdī meistaram Erenčinam radās doma: jāizrok dīķis, kas būtu zemāks par ūdens līmeni akā, tad ūdens tur plūdīs bagātā straumē, nevajadzēs to smelt ar spaini no akas. Straumi var ievadīt garā notekā. Kad Erenčins atgriezās savā jurtā un, vēl daudz ko pārdomājis, apmeklēja aratus, tad pie akas

sākās drudžains darbs. Aimaka centrs sniedza palīdzību — piešķīra mašīnas un cementu. Dažās dienās izraka vairāk nekā trīssimt kubikmetru zemes, pieveda kādas četrdesmit autokravas akmeņu. Būvdarbi tuvojās beigām. Erenčins staigāja apkārt norūpējies: vai piepildīsies viņa iecere, vai ūdens tecēs pa jauno gultni, kas pagatavota no akmens un cementa. Darbi bija galā, ļaudis pulcējās ap ūdens krātuvi, kas bija izaugusi kā balta sala sausajā gobi zemē, un gaidīja ... Gaidīja ūdeni... Erenčins nojauca pagaidaizsprostu, un ūdens sāka plūst no avota, spēcīga straume piepildīja garo akmens noteku. Ļaudis priecājās, slavēja meistaru; dzēra ūdeni, mazgājās, aplaistīja cits citu. Kopš tā laika šis gobi stūrītis ir laimes apveltīts, daudzas jurtas pārcēlušās uz šejieni no tādām vietām, kur nav ūdens. Arī Gombo tēvs savu jurtu novietoja tuvāk ūdenim. Pie avota Revolucionārā jaunatnes savienība uzcēla augstu akmens plāksni un uz tās uzrakstīja: «Ūdens ir brīnišķīga dzīvības sula. Lai slava darhanam Erenčinam.» Uz lieliskā meistara nabadzīgo jurtu atbrauca Conogolas raktuvju direktors, aicināja viņu darbā un iecēla par raktuvju ūdens apgādes priekšnieku. Erenčina pārziņā nonāca visas akas, no kuru simtiem metru dziļuma sūknēja ūdeni mašīnas.

Gombo beidza savu stāstu, Tumurs piecēlās, galvu noliecis, klusēdams pameta dažus soļus ap Gombo, brīdi palika stāvot domādams, tad atkal atsēdās viņam blakus

— Kur tu iepazinies ar Erenčinu?

— Kur? Nu Conogolas raktuvēs. Kad tēvs man pastāstīja par avota aku, galvā viss sagriezās, staigāju apkārt nemierīgs, it kā būtu ko pazaudējis... Reiz tēvs man uzsauca:

— Gombo, ko tiv meklē? Klaiņo apkārt pa smiltīm kā izsalcis kamielis.

Es atklāju sirdi tēvam, viņš grozīja galvu, ar saviem izžuvušajiem pirkstiem pakasīja sirmos deniņus un teica:

— Vecam cilvēkam visur acu priekšā tikai tumšas gravas vien rēgojas, bet jaunam arī naktī ceļš ir gaišs Ej, dēls, kur sirds tevi aicina. Kāpēc gan turēt grožos strauju kumeļu? Lai skrien, lai traucas... Vai es neesmu tas, kas satraucis tavu sirdi- ar stāstiem par slaveno Erenčinu?...

Kareivja atvaļinājumu es pavadīju Conogolā. Tās bija laimīgas dienas, tās nevar aizmirst...

— Kā tu strādāji? Stāsti, es klausos, — Tumurs piesēdās vēl tuvāk.

— Atbraucu Conogolā, izlēcu no auto, stāvu un skatos, un neticu savām acīm. Atcerējos šo kailo apvidu, izdegušos, ieapaļos uzkalniņus — neviena krūmiņa, ne zāles kušķīša, ne ūdens piliena. Tagad smilšaino klajumu, izdegušo uzkalnu un kailo sopku vidū uzceltas baltas mājas, atmirdz zils ezers. Atdzīvojusies izžuvušās Conogolas upes gultne, pa to tek ūdens, pāri upei uzcelts tiltiņš. Ezera krastā stāvēja cienījami mongoļi — raktuvju direktors un vēl viens resns priekšnieks, tērpies zīda halātā, ar dzeltenu portfeli padusē. Izdzirdēju direktora balsi:

— Tikai pirms trim dienām beidzām celt dambi. Domājām, ka ūdens būs mazāk, bet palīdzēja lietus. Šeit reti līst. Ezera dziļums tagad ir pieci metri.

Gludajā ūdens virsmā atspulgojās dzelteni nokaitētas debesis. Bērni plunčājās gar krastu, lopiņi kāri dzēra ūdeni. Direktors, rādīdams ar roku, pārliecinoši sacīja:

— Sājā vietā ierīkosim atpūtas stūrīti, te būs soli, krastmalā sastādīsim kokus, ezerā ielaidīsim zivis, iegādāsimies laivas ...

65

5 — Saules lietus

Resnais priekšnieks atvēra portfeli, izņēma kādu papīru.

— Par ezeru jau iesniegta sūdzība .. . Vecie gobi (audis noskaitušies: «Kāpēc viss gobi ūdens savākts vienā vietā, kāpēc tāda alkatība? Gobi zemēs bez ūdens viss aizies bojā — cilvēki un lopi, zvēri un augi.» Un tālāk vecie |audis raksta: «Nevajadzēja gobiešiem atņemt ūdeni, tas tagad aiztecēs uz Conogolas upi, vai ari to izdzers nesātīgās smiltis ...»

Direktors vairs neklausījās, aizveda priekšnieku pa ezera krastu.

— Mūsu Erenčins zina, ko dara. Bet vecos (audis nomieriniet, pasakiet viņiem: zemes dzīlēs ūdens pietiek kā ganiem, tā raktuvēm ... Caur bagātināšanas fabriku iziet tik daudz ūdens, ka var apūdeņot gobi, ierīkot dārzus un laukus ...

Tā Conogolā es dzirdēju pieminam Erenčina vardu.

Pie direktora piegāja garš, plecīgs jauneklis melnā raktuvju strādnieka tērpā, ar atskaldāmo veseri rokās; tādus jauniešus* es Ulanbatorā biju redzējis, zīmētus pfakātos. Blakus jauneklim stāvēja neliela auguma kalsns mongolis pusmūža gados, tādā pašā melna darba tērpā, no viņa krūšu kabatas rēgojas laukā piezīmju grāmatiņas maliņa un salokāms metra mērs. Es sāku skatīties uz šo kalsno mongoli kā muļķa murkšķis uz mednieku. Mongoļa plato seju ar asajiem vaigu kauliem un biezajām lūpam darīja patīkamu lielās, izvalbītās acis, kas prātīgi lūkojās caur raga brillēm, uztutinātām uz paša viņa garā degungala.

Direktors vaicāja jauneklim:

— Kā klājas pa šahtu? Vai maiņas uzdevumu

veicāt? /

Jaunekļa vietā atbildēja kalsnais mongolis:

Ar uzviju, bet izraktās rudas sakrājies vesels kalns...

— Kāpēc?

Skalošanai nepietiek ūdens, nav atvesta degviela, nestrādā trīs sūkņi. Trūkst ari mehāniķu . . .

Direktors noskaitās:

Biedri Erenčin, vai ta var strādāt? Jūs esat ceha priekšnieks, kāpēc nenodrošināt sūkņus ar degvielu?

— Jā, ja! — iesaucās resnais priekšnieks. — Norausiet plānu! . . .

Aiz niknuma viss man k|uva tumšs gar acīm, kā saniknotam vērsim gribējās gāzties virsū direktoram un resnajam priekšniekam, paķert viņus uz asajiem ragiem. Kā viņi drikst apvainot slaveno Erenčinu, gobi lepnumu! . . .

Kad es atvēru acis, paskatījos apkārt, nebija ne jaunekļa, ne resnā priekšnieka, bet direktors un Erenčins lūkojās kādā zīmējumā un smaidīja. Manas neatlaidības dēļ direktors zaudēja pacietību, viņš paskatījās uz mani:

- No kurienes tu esi, mongoli? Ko tu mums visur seko? Būtu labāk gājis pie sava ganāmpulka . . .

Es pieklājīgi paklanījos:

- Neesmu gans. . . Esmu ciriks, atbraucis atvaļinājuma, tikai ne uz savu jurtu, bet uz raktuvēm .. .

— Ko tad tu proti?

Esmu tankists, mehāniķis, kaut ko saprotu no motoriem . . .

— Erenčin, aprunājies ar šo mongoli.

Ta es iepazinos ar Erenčinu un nostrādāju pie viņa gandrīz mēnesi...

. . . Austrumos stepes pamalē jau parādījās gaiša svītra, bet Gombo un Tumurs joprojām vēl sēdēja un smēķēja. Miegaini knīsīdamies, no jurtas iznāca tēvocis Burne.

— Skatos — pazuduši, jau nobijos, domāju — aizbēguši uz aimaka centru. Ejiet gulēt...

Gombo drīz aizmiga, bet Tumuram acu priekšā te mirdzošs avota ūdens līst un līst, priecīgi burbuļo, dzirkstī saulē, te smiltīs vārtās slāpju mocīts zirgs, te kā vējš pa stepi traucas gaišbēro auļotāju pulks un tam pa priekšu uz satrakota kumeļa, segliem pieplacis, auļo Gombo, māj ar roku, aicina . ..

Tēvoča Burne zirgi skrēja strauji un raiti. Gombo un Tumurs jāja blakus klusēdami, runāja tēvocis, nemanīdams, ka neviens viņā neklausās.

— Pagājušajā rudenī manu labāko suni saplosīja vilks. Izbijās viss somons. Tas bija vilku suns, spēcīgs, veikls, dzinās tiem laupītājiem paka] un koda nost kā lapsa peles. Kā gan vilks varēja saplosīt tādu suni? Es nozvērējos: «Dabūšu rokā to ļaundari un dzīvu neatstāšu!» Ielejā pie stāvā raga es viņu pārsteidzu un nošāvu. Bija neredzēts vilks! Piedzīvojuši mednieki skatījās un brīnījās: vecs vilks, ar garām kājām, tumšu spalvu un kuplu skaustu. Mūsu stepēs tādu nav, iemaldījies no gobi . . .

Tumurs nikni atmeta ar roku, no mutes izkrita neiz-smēķēts papiross.

— Gobi, atkal gobi! ... — viņš apturēja zirgu, izņēma no kabatas papirosu paciņu un aizsmēķēja.

Kad kļuva redz'amas baltas mājeles un daudzas jurtas, ceļinieki pasteidzināja zirgus.

Aimaka centrā viņi iejāja ap dienas vidu. Mongoli-jas transporta autobāzē viņi atsēdās ēnā, zem saules nojumes. Tēvocis Burne izsmēķēja pīpi un atvadījās no Gombo un Tumur'a, jo gribēja līdz pusdienas laikam vēl iegriezties kooperatīva valdē. Tumurs atrada uz savu somonu ejošu automašīnu. Tā stāvēja, sagatavojusies ceļam, piekrauta ar sērkociņu kastēm, sāls maisiem un tējas saiņiem. Uz čonogolu gatavojās doties vairākas mašīnas, un ap tām pulcējās un trokšņoja jaunieši. Divas mašīnas ar sarkaniem karodziņiem jau izbrauca pa autobāzes vārtiem. Gombo nepaguva iekāpt. Tikko smagie automobiļi sāka kustēties, skaļie pasažieri apklusa. Kāda jauna šķelmace mongoliete ar sarkanu bereti galvā, tērpusies zila halātā, sāka dziedāt, un citi dziedāja līdzi. Arī Gombo gribējās dziedāt, bet automašīna aizbrauca. Tālu stepē skanēja dziesma:

Tevi mīlu es, dzimtene mīļotā,

Ērgļa drosmīgiem spārniem spārnotā!

Tev vissmagākās cīņas uzvaru nes.

To, ko citiem gadu tūkstoši dod,

Tu jau šodien slavenā darbā rod, —

Tāpēc, dzimtene, tevi tā mīlu es!

Pieturas laukumam tuvojās jauna, zaļa automašīna. Gombo jau pa ceļam ielēca tajā un apsēdās uz sola. Viņam blakus iekārtojās meitene un jauns zēns. Viņi brauca mācīties uz Conogolas arodskolu. Zēns nodomājis mācīties par urbēju, bet meitene — par elektrotehniķi. Gombo piecēlās, ieraudzīja mašīnu, kur uz maisiem sēdēja Tumurs. Mašīna jau sāka kustēties, kad Tumurs izlēca no tās un skrēja pie Gombo. «Laikam ko aizmirsis ... Kas tad nu ir balai, kas ir tas tukšgalvis, es vai viņš?» Tumurs atskrēja pietvīcis, acis pauda prieku.

— Draugs, dod roku!... — viņš sauca un ielēca mašīnā.

— Vai tu esi ko aizmirsis?

— Gandrīz vai galvu aizmirsu . . . Braukšu tev līdzi uz Conogolu!...

— Un kur tad jurta, lopi, līgava?! ...

— Veciem ļaudīm ir tāds sakāmais: «Rēta, ja iecirsta ar nazi, aizdzīst, bet, ja ar mēli, tad nekad.» Labak klusē, nejauta . . . Saspiedies ciešāk, ļauj atsēsties .. .

Mašīna devas ceļa, un atkal vējā plīvoja sarkanais karodziņš, un atkal stepē atskanēja pazīstamā dziesma.

Tumurs un Gombo dziedāja skaļak par visiem . . .

G. Kungurovs SPOGUĻKARPA

Tiklīdz saule bija nogrimusi aiz kalna, tūliņ no upes puses sāka plūst ledains vējelis. Mēs ar Pjotru Semjo-noviču sēdējām pie ugunskura. Visapkārt bija melna tumsa, pinkainas liesmu mēles cēlās augšup no ugunskura, izgaisa un aizplīvoja kaut kur padebešos. Tepat netālu, aiz melnās gravas, gurdi šalca taiga, — tā bija Sibīrijas dižmeža bargā dziesma.

Ugunskurs liesmoja spirgti. Ihtiologs Pjotrs Semjo-novičs bija atbraucis atva|inajuma, mēs bijām norunājuši iet nakts zvejā, ka mēdzām senāk, pirms daudziem gadiem.

Zvejošana pajuka: pēkšņi no tumsas iznira cilvēks un pienāca pie ugunskura.

Skatos no krauja kalna, kur tāltālu var pārredzēt visu apkārtni, un redzu: uz mūsu kolhoza zemes kuras uguntiņa. Gandrīz četras verstis nočāpoju, nāku un prātoju: kas tie par ciemiņiem varētu būt? Un, kā teikt, — kāds ciemiņš, tāda būs uzņemšana . . .

Mušu priekša stāvēja vecis ar ādas puskažociņu mugura; viņš bija gara auguma, lempīgām kustībām, stūrains kā ar cirvi aptēsts; viņam bija plata, kaulaina seja, resns deguns un liela bārda, veca taigas mednieka acis, kurās dzirkstīja skaudras, viltīgas uguntiņas. Vecais pastiepa savu neparasti garo, dzīslaino roku, apsveicinājās:

— Kamuškins, no kolhoza «Taidzinieks», — un bez liekām ceremonijām, kā jau saimnieks, atsēdās pie ugunskura.

— Esmu šejienietis, bet Kamuškinus tā kā neatceros, — Pjotrs Semjonovičs sacīja.

Vecais savilka kuplās uzacis, kas izskatījās kā biezi zāļu puduri, un smaidīdams vaicāja:

— Ak neatceries Kamuškinus? Kas tad pats esi?

— Vcrhoturovs Pjotrs.

— Petjka Verhoturovs?... Laikam gan, vai nu niekus runās... Pazīstu Verhoturovus — vai no Kedrov-kas?...

— No Kedrovkas.

— Kā nu neatcerēšos: tavs tēvs, lai viņam vieglas smiltis, bija krietns taidzinieks, veikls mednieks, lāču vīrs... Atceros... — Un vecais, aizdomīgi nopētīdams Pjotru Semjonoviču, dusmīgi piebilda: — Bet tevi gan, draudziņ, neatceros, vai toreiz jau pasaulē biji? Nebiji vis.

Vecā uzacis atkal drūmi savilkās, pierē rievas kļuva dziļākas — viņš pūlējās ko atcerēties.

— Cik tev gadu, vectēv? — es iejaucos starpā, lai uzturētu sarunu, kas draudēja izsīkt.

— Neesmu skaitījis, draudziņ, neesmu skaitījis; bet stāsta, ka tuvojoties devītajam desmitam, — Kamuškins nelabprāt atbildēja.

— Vai vēl strādā?

Viņš izbrīnījies pacēla bālganās skropstas, palūkojās uz mani ar asu, caururbjošu skatienu:

— Kas tad vēl cits kolhozā varētu uzņemties uz saviem pleciem šitādu darbu? Par putniem, draudziņ, esmu

pārzinis, par zivju bariem ari... Saskaitīt vairs nemāku, cik reižu prēmēts. Vai bijāt pie ezera? Ak neesat bijuši!... Jā, jā! Ezers mūsu kolhozā ir visgalvenais, esmu te saimnieks — sargs un zivkopis...

Kamuškins to pateica cienīgi un pasvītroti svarīgi; savā veca cilvēka naivitātē viņš bija pārliecināts, ka kolhozā visus zivju saimniecības darbus veic viņš, Kamuškins, jo viņš ir visvecākais un gudrākais.

Pjotra Semjonoviča seja laistījās priekā: interesanta satikšanās. Viņš piesēdās vecim tuvāk, sniedza papirosu etviju:

— Uzsmēķē, vectēv!

— Tencinu, es labāk mahorku.

Un Kamuškins izņēma no kabatas ādas tabakmaku, uztina resnu smēķi.

— Jā, zvejā un medībās daudz ko dabū piedzīvot.. . Neizsakāms skaistums visapkārt... Taiga dzied jaukas dziesmas... Zēl, ka neeju vairs medībās, pārdevu bisi, — Kamuškins nopūtās.

— Kāpēc tad tu pārdevi, vectēv? — Pjotrs Semjono-vičs apjautājās.

— Tas, draudziņ, ir garš stāsts. Tas bija pirms kādiem divdesmit pieciem gadiem vai vairāk, kad pārdevu ...

Mēs vēlējāmies, lai vecais kļūtu runīgāks, bet viņš klusēdams smēķēja, pūzdams gaisā nelielus dūmu mākonīšus un mirdzinādams valšķīgās acis. Tad paskatījās uz mums un nosmīnēja bārdā:

— Var jau, protams, arī stāstīt, nav jau vēl tik vēlais laiks. Nāk prātā jūsu Kedrovka, liesmas to aprija,— Kamuškins iesmējās un palūkojās uz Pjotru Semjono-viču. Brīdi klusēja, uztina jaunu smēķi un nesteigdamies sāka stāstīt.

...Tas notika cara laikos... Mēs dzīvojām Kozlov-kas sādžā. Kādus kilometrus trīs no tās pletās Bagātais ezers. Zivis tur bija savairojušās, ka biezs: gan trekni līņi, gan līdakas, gan karūsas. Otrpus ezera bija sādža, jūsu Kedrovka, liesmas to aprija... Kedrovkieši teica, ka ezers ir viņu, mēs atkal — ka mūsu. Un ņēmāmies kauties. Nu sitāmies — man vēl tagad sliktā laikā rētas smeldz. Ta ezera dēļ abas sādžas bija naidā. Kāvās līdz asinīm! Darbā tika laists, kas gadas pie rokas: cirvji, dakšas, naži, pat bises. Ne vienreiz vien atbrauca lielie kungi: policijas priekšnieki, uradņiki, tiesas vīri; pēra vainīgos un nevainīgos (arī es tāpat tiku pērts un kulstīts), klaigāja, lamājās, draudēja sādžas nodedzināt... Nekas nelīdzēja, sādžas ta arī palika naidā. Kad reiz vienā kautiņā trīs vīriešu kārtas cilvēkus nosita un piecus sieviešu kārtas ievainoja, tad no pilsētas atgāzās kā melns mākonis vesela komisija. Priekšnieks — bija tāds vējgrabslis ar spicu degunu un meitieša balsi — lika sasaukt visus kcdrovkiešus un kozlovkiešus — abas sādžas kopā. Sanāca ļaudis, nostājās ezera krastā. Stāv ka satumsis mežs vētras laikā, visi sadrūmuši, nikni blenž cits uz citu. Priekšnieks nospiedzās:

— Ko stāvat!? Pavēlu sanākt visiem kopā!

Tad iznāca priekšā kedrovkiešu sādžas vecākais bija tāds neliels vīrelis. Piegāja pie priekšnieka, gandrīz vienā augumā abi.

— Priekšnieka kungs, — viņš saka, — tas nav prāta darbs, ko esat izdomājis... Jūsu acu priekšā var iznākt kautiņš... Būs asins izliešana... Kozlovkieši vakar atkal zaguši, naktī ķēruši zivis... Zaznamovu puika savām acīm redzējis. Kā te lai dara?

Kozlovkieši sāka klaigāt, dūres vicināt. Bet priekšnieks pārskaitās:

— Es zaldātus atdzīšu! Ar lodēm likšu jūs ka.pāt.

ar durk|iem durstīt! Es jūs, katordzniekus, iemācīšu, kā pasaulē dzīvot!

Abu sādžu (audis bija drosminieki: visi taidzinieki, lāču mednieki — sāka priekšniekam draudēt ar medību iesmiem un dakšām. Tad šis spicdegunis priekšnieks pasita savu spīdīgās širmes cepurīti uz pakauša un pavēlēja uzcelt pakalniņā paaugstinājumu starp kedrovkie-šiem un kozlovkiešiem, un lai šie atkāpjoties tālāk prom viens no otra, jo sievas un puikas jau sāka kašķēties, ta tikai skaties — sāks vel kauties. Priekšnieks uzrāpās uz paaugstinājuma:

Klausieties jūs, taigas tumsoņi, ezeru jus neprotat apsaimniekot, plešaties ap dieva davanu. Nu tad no šās dienas Bagatais ezers tiek nodots uz mūžīgiem laikiem tirgotāja Ivana Sidoroviča čurkina rīcībā, viņš turpmāk būs ezera vienīgais saimnieks! Viņam piederēs zivis! Ja kāds no jums, katordznieki, bāzīs savu degunu uz ezera, es to kandalās iekalšu, cietumā iespundēšu! Izklīst!

Vīri no pārsteiguma k|uva mēmi, nepaguva ne vardu iebilst, kad priekšnieks nolēca no paaugstinājuma, iesēdās ratos un aizbrauca. Pēc tam gan (audis saka klaigāt, bet todien bija jau vēls, katram pašam savas rūpes, tāpēc neiznāca laika kauties un gāja vien mājas.

Tagad nolīgtie zvejnieki zvejoja zivis tirgotājam Curkinam — kasa lauka no ezera gan ar tikliem, gan visādu citādu ierikti bez kadas jēgas un apdoma. Veselus zivju kalnus izzvejoja. Čurkins kļuva stāvus bagāts: uzcēla divas mājas, atvēra trīs veikalus. Te uzreiz — trah! Atnaca brīvība, nodibinājās mūsu, padomju vara. Curkinu padzina, atņēma viņam ezeru, majas, veikalus. Un atkal sakas kedrovkiešu un kozlovkiešu ķildas. Kedrovkieši saka:

Tagad ir brīvība — ezers pieder mums, mēs bijām pirmie, kas to atņēma Čurkinam, mēs būsim ezera saimnieki!

Bet mūsu kozlovkieši nepiekāpjas.

— Nē, — saka, — tas ir mūsu ezers! Mēs dzīvojam pašā ezera krastā. Kam pieder krasts, tam arī zivis. Tagad ir brīvība!

Lai gan jau retāk, tomēr kaušanās tāpat iznāca. Ked-rovkieši zvejoja zivis, slēpdamies no kozlovkiešiem, bet kozlovkieši atkal baidījās no kedrovkiešiem. Tā kādus piecus gadus mocījās, un visiem tāda dzīve apnika līdz kaklam. Mana sieva Matrjona bieži vien pukojās:

— Kaut būtu izžuvis tas trīskārt nolādētais ezers, kaut viņš uz laiku laikiem ar meldriem aizaugtu! Tikai nelaime no tā ezera. Un zivis arī viņā tādas asakainas merdeles vien ir . . . Brauksim labāk prom no šejienes. Kaut vai meža biezoknī, arī tā būs labāk...

Viņa teica taisnību: divas kozlovkiešu ģimenes jau tāpēc bija aizbraukušas, ka te ķildojās un plēsās. Mans jaunākais dēls Vasilijs (lai viņam vieglas smiltis — krita, cīnoties ar vācu naidniekiem) bija padzirdējis par jauno kopsaimniecības dzīvi. Mūsu meža stūrī toreiz par tādu dzīvi bija maz kas dzirdēts.

— Tēt, — viņš saka, — kas ir, aiziesim uz rajonu, paklaušināsim, kas tur ir par darīšanu ...

Rajona centrs tepat vai pie deguna — tikai kādus piecdesmit kilometrus, bet, ja taisni pāri kalnājam, tad vēl tuvāk; mēs divās dienās bijām turp un atpakaļ. Noskaidrojām visu, kā nākas. Un pārnācām mājās ne jau divi vien, bet kopā ar partijas cilvēku no rajona. Pārnācis sāku tūlīt runāties ar saviem kozlovkiešiem:

— Vīri, vai esat ko dzirdējuši, ka ļaudis sāk dibināt arteļus, sāk kopīgi saimniekot!

Sie man brūk virsū:

— Vai zini, Kamuškin, tu allaž tāds karstas putras strēbējs, kaut ko saklausījis, bet pats nezini, ko. Arteli der zemniekiem, nevis mums, meža vīriem un zvejniekiem ...

Tad uzstājās partijas cilvēks, sāka ieskaidrot. Katru dienu sanācām kopā. Iesākām ap pusdienas laiku un ņēmāmies līdz pusnaktij. Pie savas gudrības tomēr nonācām: nolēmām dibināt arteli. Un atkal sākās strīdi par ezeru. Mans dēlēns Vasilijs rausta mani aiz piedurknes:

— Tēt, pasaki tu kādu vārdu, nebaidies! Partijas vīrs turēs tavu kanti!

Es saņēmu dūšu un teicu:

— Kedrovkas vīri ir krietni vīri, labi mednieki un zvejnieki, mums vajadzētu ar viņiem kopējā artelī stāties, arī ezera ziņā izdevīgi — būs tam viens saimnieks! ...

Tad iznāca vidū vecais Savelijs.

— Mans mūžs jau iet uz galu, — saka, — daudz man nav ko teikt... Vēl nesen, pirms kādiem desmit gadiem, kedrovkieši man ielauza trīs ribas. Vai to var viņiem piedot? Saviem dēliem un mazdēliem esmu piekodinājis, lai to atceras. Kādas cilpas Kamuškins te vij? Vai jūs sapratāt? Lai mēs apvienotos vienā saimē ar tiem laupītājiem kedrovkiešiem? Vai tā? Muldoņa, vairāk nekas!...

Tas bija kā uguns pakulās, vīri sāka atcerēties, kas katram pāri nodarīts pirms gadu gadiem. Es gan centos viņus nomierināt, bet kur nu! Šie sāk dūres vicināt.

— Izbeidz to runāšanu, Kamuškin, — saka, — diezgan esam klausījušies! Labāk pastāsti, — ar ko kedrovkieši tevi uzpirkuši?

— Ribas viņam vēl veselas, par maz kaustīts! — citi klaigā.

Mani sagraba niknums; izskrēju vidu, situ sev pie krūtīm:

— Ko? Vai esat aizmirsuši, kā Semjons Verhoturovs man ribas ielauza un cik ilgi es nogulēju? Divas medību sezonas! Tā kedrovkieši mani uzpirkuši! ...

— Ak tā gan, ak apkaunējās Kamuškins, atzinās!...

Es izmantoju izdevīgu brīdi un cērtu šiem preti:

— Nav ko bļaustīties, — saku, — ar klaigāšanu šos-laikus pat ne gaili nevar nobaidīt! Ar darbiem jāpierāda ... Ja kedrovkieši sāktu skaitīt savas ielauztās ribas, tad iznāktu, ka mēs viņiem esam vairāk sadevuši.. .

Pareizi, — vīri klaigā, — vai nu viņi var mums pretī turēties, galvas tiem apgriezīsim otrādi!

— Vai tad par to mums šodien jārunā, — es saku.

- Esam norēķinājušies, tagad laiks salīgt mieru . . .

Par šiem vārdiem vīri izgrūda mani no bara, saplēsa kažociņu. Un jāsaka, draudziņi, ka veltīga būtu bijusi visa runāšana, ja nebūtu tas partijas vīrs no rajona. Viņš palīdzēja. Pats bija gan tāda pamaza auguma vīriņš ar šauru sejeli, bet piere kā tam fabulu rakstītājam Krilovam, esmu viņu bildē redzējis... Partijas vīrs sēdēja tāds kluss, ne vārda nesaka, tikai bārdeli brauka, klausās un dzirdēto liek aiz auss. Bet tad iznaca vidū. Nu, partija gan zina, ko sūta pie ļaudīm, izmeklē vislabāko. Sis neklaigā, runā mierīgi, bet lieti un spēcīgi, tā, kā ar asu cirvīti simtgadīgu lapegli apdarinātu, skaidas vien lec uz visām pusēm. Vīri apklusa, bet šis tik skalda:

— Ka buržuji naidojas ar tautu, to es saprotu -buržuji ir mūsu naidnieki. Ja svešzemnieki mācas virsū — arī naidnieki, tos vajag sist! To arī vēl saprotu... Bet, ka taut^ — darbaļaudis savā starpa naidojas, ar mietiem cits citu slaktē, — to es nesaprotu... Ja cara laikos tas bijis, nu — djevs ar viņu! nogāzies

viņš no saviem troņiem! — partijas vīrs atmeta ar savu mazo, kaulaino rociņu un skumji nokāra galvu ... — Bet, ja tagad, mūsu, padomju laikā... tādas .nesaskaņas? Kauns un negods!... Vai jūs, vīri, mani sapratāt?

Ta viņš nokaunina un izklāsta visu kā uz delnas -patiesīgi, sirsnīgi...

Viri jutās tā, it kā rīta rasā būtu šķīstījušies. Atmaiga taidzinieku sirdis:

Visu sapratām, — saka, — tīru taisnību pateici. Pašiem kauns, nudien. Kā teiksi, tā darīsim. Un raksti Ļeņinam, ka esam ar mieru, ka taigas |audis no visas sirds gatavi uz kopīgu darbu ...

Aizsūtījām delegātus uz Kedrovku, gāju es arī... Šie tapat visu nakti strīdējās. Bet, kad partijas vīrs visu saprātīgi noskaidroja, beidzot gandrīz visi bija ar mieru. Vienīgi Curkina piekritēji klaigāja: «Nepiekrītam, nepiekrītam!» Uz viņiem daudz neklausījās. Tā mums iznāca krietna kopsaimniecība, tagadējais kolhozs «Taidzi-nieks». Un es gandrīz galu dabūju tā kolhoza dēļ. Kā paliku dzīvs, pats netieku gudrs...

Kamuškins apklusa, atkal uztina pamatīgu smēķi un ar ogli aizkūpināja. Tad atsaka:

Reiz medībās, dzīdamies pakaļ vāverei, aizklīdu tālu taigā. Pēkšņi paslienas divi vīri, kas slēpušies aiz brūngana celma. Tādi netīri, milzīgām bārdām apauguši, ar nokvēpušiem kažokiem, saplēstas cepures uz vienas auss. Vienu es tūliņ pazinu — Seņka, Curkina vecākais dēls. Krūti izriezis, nāk man virsū:

Nu, Kamuškin, vai neesi vēl atēdies no tā kolhoza? Mēs tevi, velnu, jau sen te taigā gaidām!...

Es viņam prātīgi atsaku pretī:

— Čurkin, veco tu vairs atpakaļ neatgriezīsi! Ar šaušanu mūsu kopsaimniecības dzīvi nesašausi, tā nostiprinājusies uz visiem laikiem.

— Vai tu neesi tas stiprinātājs?

— To dara pati tauta!...

— Nost ar tevi! — Curkins ierēcās kā zvērs.

Ar divām bisēm viņi gāza man virsū. Re, te vēl ir pēdas, tās nevar izdzēst, — vecais atsita krūtis va|ā, parādīja dzijas rētas. — Pēc trim dienām kolhoznieki mani atrada, slimnīcā izveseļojos. Bet kopš tiem laikiem vairs medībās neeju, elpu ņem ciet, bisi pārdevu... Vairāk iepatikās ezers. Bet zivis ezerā bija iznīdētas — Curkins izkāsis, mums atstājis tikai paliekas... Tad man ienāca prātā zivis atkal ieaudzēt, pavairot. Ķēru mazu|us pa apkārtējām upēm, ielaidu ezerā. Nekas prātīgs nesanāca. Es tomēr esmu spītīgs pēc savas dabas, vectēvā atsities. Nolēmu neatkāpties, līdz kapa malai cīnīties, bet savu panākt. Pavisam novājēju, staigāju sapīcis. Mana Matrjona arī kā melns mākonis, sodās:

— Met labāk prom to niekošanos, dari, kas jādara. Pats esi izkaltis, sliktāks par grunduli, cilvēki zobojas: «Kad tad Kamuškins to ezeru piepildīs? Kaut jel svētkos zivju zupa iznāktu!»

Jāatzīstas — nekā es nepanācu, jau rokas nolaidās, bet tad radās palīdzība. Ir tāds sakāmvārds: karalaukā viens pats nav nekāds karotājs — un šim sakāmvārdam atkal savs papildinājums, sak: tas tik ir varonis, kas viens pats karo... Es pēc šā papildinājuma gribēju rīkoties, un .. . nekas nesanāca, nav vairs tie laiki! . . . Atkal palīdzēja tas pats partijas cilvēks, kā jau stāstīju, — bija viņš ar diženu prātu. Viņš atsūtīja palīgā komjauniešus. Sākām lasīt grāmatas par zivīm un dabūjām zināt, ka ir tāda zivs, ko sauc par spogujkarpu. Tai patīk ezeri un dīķi, ātri pieņemas svarā, ir trekna, labi vairojas... Rajonā mums parādīja tādu dzīvu spogujkarpu. Skatos, un nenoskatīties — tāda skaista zivs. Biju visādas zivis redzējis, bet šī varen iepatikās. Tāda resna,

dzeltena un trekna, pār muguru smalkas peldspuras, zvīņas tā spīgu|o kā spogulis, liela galva un, kā man šķiet, netrūkst arī sava zivs saprāta. Bija tāda jauna meiča zivkope, redz, ka es no brīnumiem acis vien bolu, nu sāk mani un manus komjauniešus pazobot:

— Šī zivs nekas, bet ir arī lielākas karpu sugas, piemēram: zelta karpa, karpu ķēniņš, kailā karpa...

Es tai meičai zivkopei atbildu: — Zelta karpu varu atzīt, kailo karpu — paciest, bet .karpu ķēniņu nevaru atzīt. Ja savu ķēniņu, to Nikolašu, esam nogāzuši, tad pavisam muļķīgi tādus ķēniņus izplatīt starp zivīm..

Meiča zivkope acis vien izpleta, bet nekā neteica.

Ar tām zivīm tad nu mēs ar komjauniešiem tā aizrāvāmies, ka vairs miera nebija, naktīs pat miegs nenāca. Skrējām pie arteļa priekšsēdētāja, uzstājāmies: iegādā tās spoguļkarpas, ieaudzēsim ezerā, un kolhozs kļūs bagāts. Sākumā viņš tikai smējās un visādi atrunājās. Bet, kad rajona centrā pats Komunistiskās partijas sekretārs paslavēja mūsu ierosinājumu, tad priekšsēdētājs beidzot sūtīja cilvēkus pēc spoguļkarpu mazuļiem. Atveda. Kā atveda, tas atkal pavisam cits stāsts. Mēs tad nu ielaidām tos spoguļa mazuļus ezerā. Staigājām tam apkārt, priecājāmies, zeme mums zem kājām līgojās. Palīgu mums netrūkst: komjaunieši, sieviešu aktīvs, ciema padome — visi bija kājās. Un kā viss pārgrozījās! Kādreizējie naidnieki kozlovkieši un kedrovkieši kļuva kā viena saime. Ar sarkano karogu un dziesmām atnāca uz ezeru: iztīrīja ezeru no visādiem draņķiem, kur par daudz ar meldriem aizaudzis, tur tos iznīdējām, kur sēkļi radušies — tur padziļinājām, krasta iegruvumus nostiprinājām ar velēnām, uzcēlām nelielu aizsprostu. Nu jau vairāki gadi pagājuši. Kolhozs «Taidzinieks» kļuvis slavens visā apgabalā ar savām zivju bagātībām. Kur šīs radās? Ezers dod spoguļkarpas. Bet kas par to

81

6 — Saules tietus

rūpējas, kas gādā par kārtību ezerā? Atkal es, Kamuš-kins, ar saviem palīgiem komjauniešiem...

Vecā vīra acis uztvēra mūsu neticīgos skatienus; viņš nolaida savas izbalējušās skropstas, apķērās, ka par daudz sevi salielījis. Tad tīksmi piemiedza acis, viltīgs smaids izplūda pa visu viņa seju; vecais nočapstināja ar lūpām un turpināja slavēšanu:

— Ai, kādi man palīgi! Nu, ko sauksim vārda? Piemēram, Katja Verhoturova, tava vārdamāsa. Slavēt un ncnoslavēt! — vecais svinīgi pacēla roku. — Jauniešu vadītāja, kolhoza komjaunatnes sekretāre. Kad es kaut aci pamirkšķinu un tāpat kolhoza priekšsēdētājs vai ciema padomes priekšsēdētājs — viņa tūliņ visus jauniešus ceļ kājās. Ja kalni jāgāž — apgāzīs! Jaunatne — ta ir kā uguns! No Katjas Verhoturovas iznāks saprātīga zivkope. Un vai tad no viņas vien ...

Kamuškins brīdi pārtrauca stāstīt, uzmeta ugunskuram dažus zarus, tad atkal ierunājās:

— Atceros vienu tādu karstu dieniņu: atskrien man pakaļ, sauc uz kolhoza valdi. Es skrēju, steidzos, satieku ceļā Katju Verhoturovu, izrādās, tāda sodība: steidzīgi aicina uz rajona centru partijas sekretāru, kolhoza priekšsēdētāju, mani un vēl dažus komjauniešus. Nu — ierodamies. Izrādās: valstiska sapulce rajona mērogā. Sēžam kabinetā pulētos, dreijātos krēslos kopā ar valdības vīriem un atbildīgiem priekšniekiem un visu vakaru spriežam par spoguļkarpām... Ek, zivtiņa! Nu!...

— Vectēv, es esmu ihtiologs, — Pjotrs Semjonovičs nevar nociesties. — Es klausos tavu stāstu, un sirds man ...

Vecais savilka pieri, dobji ierunājās:

— Paga, draudziņ, tas nav labi. Ko tad tu neteici? Ihtiologs — šis gudrais vārds man zināms. Tātad esi speciālists zivju būšanās?... Nu saki viens cilvēks! Un es te nez kādas pasaciņas sarunāju... Tavu laimi! Rīt jau mazā gaismiņā atskriešu pie tevis. Iebrauksim ezerā, mēs te, kolhozā, esam šo to jaunu sagudrojuši... Vai palīdzēsi? Tu taču esi zinātnieks!...

— Ko tad esat sagudrojuši?

Karnuškins viltīgi piemiedza acis, paskatījās uz mani un, pieliecies ihtiologam pie auss, klusiņām sacīja:

— Ezeru tagad saucam par kolhoza ūdenskrātuvi, esam to paplašinājuši, upes ūdeņus apturējuši, tagad ūdenskrātuve izpletusies kā jūra — pārredzēt nevar. Mēs ar kolhoza priekšsēdētāju gudrojam celt nelielu zivju audzēšanas uzņēmumu. Vai to varētu?

Pareizi, vectēv, pasākumu vajag paplašināt, — Pjotrs Semjonovičs dedzīgi piekrita. — Varu tev pastāstīt par Urāla zivkopjiem. Sisertas rajona kolhoznieki ieguldīja zivkopībā astoņus procentus izstrādes dienu gada, bet zivkopība ienesa gandrīz simttūkstoš rubļu peļņas. Tas pats ari citos Urāla kolhozos.

— Vai tiešām, draudziņ? Vai karpas var dot tādus ienākumus? — Karnuškins izpleta rokas.

- Sibīrijā karpas ieviestas no Urāla; vispirms tās sāka ieviest Krasnojarskas apgabalā, bet, kad padevās tur, tad nokļuva ari pie mums, Irkutskas apgabalā. Tā ir liela padomju zinātnes uzvara. Pastāvēja ieskats, ka* Sibīrijas klimatu karpas necieš...

— Kas tas par ieskatu? — Karnuškins brīnījās. — Klimats mums ir, kā nākas. Tādas bailīgas žagatas jau melsa, ka Sibīrijā, sak, ari āboli nepadodoties, bet, re, kā nogatavojas lieli un sārti. Mūsu ezerā karpas dzīvo bez bēdu. Tikai jāļauj dzīvot un jāvairo!...

— Zinātne māca, ka vairot vajag ar jēgu. Zivkopjiem nav mazums sarežģītu jautājumu...

Pjotrs Semjonovičs gari un plaši stāstīja par zivsaimniecību priekšzīmīgos kolhozos,, kā uzlabot zivju sugas, kā audzējami mazu|i, lai būtu vismazākie zaudējumi, kā ūdenskrātuvēs iznīcināmas plēsīgās zivis — līdakas, ķīši, asari, kā organizējama saprātīga nozveja, kā ziemā jāpalīdz zivīm. Kamuškins sēdēja klusēdams, norūpējies lūkojās uz ihtiologu un klausījās tik cītīgi, ka piere bija nosvīdusi. Smēķis jau sen bija apdzisis, bel viņam neienāca prātā pieliekties ugunskuram un aizsmēķēt pie oglītes. Kamuškins ska|i nopūtās:

— Lai zivtiņa būtu, tad jāpapūlas...

— Vai ezerā jums ir ūdensputni — pīles, zosis? — Pjotrs Semjonovičs vaicāja.

Kamuškins kļuva mundrāks, bārdu braucīdams, iesmējās sīku, viltīgu smiekliņu:

— Es tiem ar žagaru, trenkāju prom, nolādētos! Ar putnkopi Melāniju esmu tāpēc ragos... Sapulču reizēs mums allažiņ plēšanās. Priekšsēdētājs, tas mūs cenšas samierināt. Bet es nepiekāpjos, stāvu kā klints par ezeru, sargāju zivtiņas!...

— Tas nav pareizi, vectēv, tu nostājies pret zinātni.

— Kā tā? — Kamuškins iesaucās, pielēca kājās, norāva cepuri no galvas un trieca pret zemi, sapurināja sirmās matu pinkas, un acīs uzliesmoja zaļas, ļaunas uguntiņas:

— Kaut arī esi zinātnieks, tavās zināšanās tomēr ir dziļi robi, goda vārds, draudziņ, milzīgi robi! Tās pīles — platknābainās rīmas — lai pērkons tās būtu saspēris! — aprij visus mazuļus. Un tu domā, ka pīles, kas visu rij dzīvu iekšā, griezīs ceļu ikriņiem un mazulīšiem — klap, un gatavs! Bet zosis! Dzīva nelaime! Un tu gribi man iestāstīt savu zinātni.

Pjotrs Semjonovičs pacietīgi pūlējās noskaidrot Ka-muškinam šo jautājumu.

— Zosis un ffiles zivis nemaz tā neēd, ezerā tām pietiek visādas citādas barības. Toties zosis un pīles dod

labu mēslojumu ezeram vai dīķim, ūdenī savairojas dažādi neredzami organismi, no kuriem pārtiek vēzīši, kāpuriņi, tārpiņi, ūdens dibenā attīstās ūdens augi, un tā ir tā labākā zivju barība. Vai skaidrs* vectēv?

Kamuškins tikai elsa. Pjotrs Semjonovičs turpināja:

— Vectēv, jāņem vērā, ka Partijas kongress nolēmis, lai kopsaimniecības un padomju saimniecības izveidotu tūkstošiem dīķu un ūdens krātuvju un izmantotu tos, kā pienākas. Pēc tā, ko tu pastāstīji, redzams, ka kolhoza «Taidzinieks» ezers ir piemērots zivkopībai; tas ir svarīgs valstisks pasākums — Bagātais ezers kļūs slavens visā Sibīrijā, visā Savienībā... Tāds ir uzdevums!

— No tā, ko es pastāstīju, nekas, draudziņ, nav redzams... Pašam ezeram vēl jāpaprasa, — Kamuškins laimīgi pasmaidīja un pēkšņi pielēca kājās:

— Ņemiet savas makšķeres un iesim — teit neviena zivs vēl nav copējusi, te viņu nemaz nav, tukša vieta. Nāciet pie mums, uz kolhozu, pie priekšsēdētāja. Piecelsimies mazā gaismiņā un — uz ezeru! Tur ir jauki! Varavīksnes krāsās mirdz viss ezers, kādās septiņās krāsās vai vēl vairāk ... Kedrovkas mala pārklāta kā ar rožainu segu, Kozlovkas mala — zilgana. Kad uzlec saule — uzzied varavīksne un atkal izdziest — ezers ietērpjas zelta krāsā... Es jūs pacienāšu ar tādu zivju viru, kādu pat sapņos neesat ēduši. Apskatīsim mūsu zivju saimniecību, apspriedīsim, kā mums sākt iecerēto. Pēc tam kopā ar priekšsēdētāju aizlaidīsim uz rajona centru pie Vasilija Mihailoviča.

— Kas tas tāds? — mēs apjautājāmies.

— Nu saki viens cilvēks! Kas ir Vasilijs Mihailo-vičs? Viņu pazīst katrs kolhoznieks, pat Maskavā pazīstams. Tas ir mūsu partijas vadītājs rajonā. Tas pats, kas mūs uzvirzīja uz pareizā ceļa, kas mācīja, kā mums sākt kopsaimniecības dzīvi. No izskata tāds sīciņš, bet

piere... Es taču jums stāstīju, vai neatceraties? Viņš katrā ziņā palīdzēs mūsu pasākumu virzīt uz priekšu, tam cilvēkam ir vēriens. Zivju audzētava! — Kamuškins nozīmīgi iesaucās, tad apdomājās un kautri piebilda: — Vai tad var tādu pasākumu neatbalstīt? Ko? Nu, #iesim!...

Zvaigžņotajā debesu laukā spīdēja mēness, zilgana gaisma maigi gulās uz drūmo taigu un kalniem. Mēs gājām pa šauru taciņu un tikko varējām tikt līdzi Ka-muškinam, kas veicīgi soļoja pa priekšu.

G. Hodžers SKOLOTAJA

1

Ciemam ātri tuvojās neliels smaildegunis kuterītis. Uz kuteriša klāja stāvēja sievietes raibās kleitās un kreklos izmetušies vīrieši, žaketes turēdami uz rokas. Turpat pulciņā, garas pīpes kūpinādamas, klusu sarunājās vecenes, tērpušās vasarīgos nanajiešu halātos ar vienādu žvadzekļu virkni gar apakšmalu un pasakainiem rakstiem uz atlokiem.

Ievērību saistīja meitene ar sarkanu somiņu rokās un baltām audekla klikatiņām kājās. Pretvējš purināja viņas grezno pilsētnieces kleitu, plivināja raibo lakatiņu galvā. Meitene cieši raudzījās sagaidītāju barā, kas bija sapulcējies krastā. Viņas seja atplauka smaidā. Viņa ieraudzīja tēvu, māti un brālīti.

Vecais Piļta šai dienai par godu bija tērpies jaunā melnas vadmalas uzvalkā, turēja garu pīpi zobos un, acīm redzot nevēlēdamies ar savu svētdienīgo izskatu izcelties citu zvejnieku vidū, stāvēja vislielākajā burzmā. Karstā vasaras saule nežēlīgi svilināja viņa sirmo, atsegto galvu.

Agrākus gadus Piļta netika nācis uz krastu sagaidīt meitu. Kādēļ gan? Šodien sagaida, bet rīt jau atkal jāpavada. Šoreiz ir citādi — meita beigusi pedagoģisko skolu un atgriezās mājās, lai strādātu par skolotāju dzimtajā ciemā.

Kuteris viegli atsitās ar priekšgalu sīkajos oļos un palika stāvam kā sēklī izmesta milzīga kaluga. Piļta devās uz priekšu, bet viņam aizsteidzās garām meitenes.

— Ņina! Ņinka! — viņas klaigāja.

Ņina ielēca meitenēm tieši rokās. Piļta, neapmierināti saraucis uzacis, gaidīja, kad draudzenes palaidīs no skāvieniem viņa meitu.

«Ir gan tā šolaiku jaunatne — nekādu cienību nejūt pret vecākiem cilvēkiem,» viņš nodomāja.

Mājās viņi gāja pa ciema galveno ielu, lai gan bija vēl cits ceļš, krietni īsāks. Ņina uzmanīgi atbalstīja vecīšus, draudzenes nesa čemodānus un saiņus.

— Tagad nu pavisam pārbraukusi, — vecīši priecīgi pavēstīja pretimnācējiem.

Aiz muguras atskanēja automašīnas signāls. Garām padrāzās jauna pusotrtonnīgā, nosmirdinādama benzīnu.

— Vai kolhoza mašīna? — Ņina vaicāja.

— Mūsu mašīna. Nopirkām arī kuterim motoru, stāv noliktavā, — Piļta ar lepnumu labprāt atbildēja.

— Kas ir šoferis?

— Nikolajs izmācījies par šoferi, — zīmīgi attrauca viena no draudzenēm.

Līdz pat mājām Ņina vairs nebilda ne vārda. Draudzenes ienesa čemodānus istabā un izklīda: cita uz kantori, cita uz fermu, cita uz kūti.

Ņina, palikusi ar savējiem, atkal kļuva jautra. Kā maza meitene lēkādama uz vienas kājas, viņa pasniedza visiem dāvanas, skraidīja pa istabu ar jaunākajiem brāļiem un māsām, šūpoja rokās gadu veco kaimiņu puikānu un skaļi smējās.

Piļta sēdēja pie durvīm, kūpināja pīpi. Arī viņam bija jautri. Viņš lūkojās uz meitu un priecājās par viņas matu pini, kas nokarājās gandrīz līdz papēžiem, sajūsminājās par viņas gudro, smaidošo seju. Viss viņam patika — gan meitas kleita, kas tik jauki piegula viņas smalkajam, slaidajam augumam, gan dīvainie pilsētas apavi ar caurumu purngalā, pa kuru bija redzams kājas īkšķis, gan pūkainai vabolei līdzīga piespraude uz krūtīm.

Nogurusi Ņina atsēdās pie galda un, tāpat kā bērnībā šūpodama kāju, dzēra tēju.

«Nu, tagad palīgs mājās. Mātei būs vieglāk,» Pi|ta domāja, priecādamies par meitu.

— Māt, es laikam gan te nepalikšu, — it kā uzminēdama tēva domas, Ņina pēkšņi paziņoja. — Mani sūtīs uz citu ciemu, šeit skolotāja nevajag. Tā teica skolas direktors Afanasijs Borisovičs. Mēs braucām reizē ar kuteri.

Pi|ta vērīgi palūkojās uz meitu, sāka klausīties. Ņinas māte acīm redzot nekā nesaprata. Viņa vientiesīgi sacīja:

— Meitiņ, mēs tevi nekur nelaidīsim. Es iešu uz skolu, lūgšu, lai tevi atstāj mūsu ciemā.

— Nav nozīmes. Jālūdz rajona izglītības nodaļa.

— Tu pati droši vien negribi dzīvot pie mums, — vecīte apvainota ieminējās.

Piļtas seja arvien vairāk satumsa, acīs iezibējās ļaunas uguntiņas. Viņš izņēma pīpi no mutes un sāka lēnām dauzīt laukā pelnus.

— Nekur tu nebrauksi! — viņš izdvesa. — Ja nebūs darba skolā, tad strādāsi kolhozā.

— Tēt, tā nevar, — Ņina pagriezās pret tēvu.

— Nevarot — ko tu neteiksi! Domā, ja esi izmācījusies par skolotāju, tad jau visu tūliņ saproti?... Ari mēs šo to sajēdzam.

— Tu vienmēr tā, tēt. Neko līdz galam neuzklausi, nesaproti, bet apvainojies. Es gribēju tikai paskaidrot.

— Paskaidro, pamāci, es jau tagad esmu tavs skolnieks, nevis tēvs! — Piļta noskaitās.

Ņina vairs nevarēja tēju iedzert. Viņa pastūma glāzi sānis un nemanot notrauca asaru.

— Tēt, tu dusmojies par neko. Neesmu taču vairs mazais bērns. Tagad esmu skolotāja. — Ņina bikli pavērās apkārt — vai kāds nesmejas? Visi tomēr sēdēja klusēdami un neskatījās uz viņu. Ņina turpināja drošāk: — Jā, esmu skolotāja, bet mācīt jūs nedomāju. Tu pats tagad daudz ko saproti. Tu, piemēram, |oti labi zini, ka nevarēja mani izprecināt puisēnam, kurš bija tikai vienu gadu vecs, kaut vai tāpēc, ka es vēl nebiju piedzimusi... Un ja nu būtu piedzimis puika?

— Tu esi piedzimusi meitene un nekad nekļūsi vīrietis, — Piļta nobālis dobji attrauca. Viņš nevarēja mierīgi runāt par šo darījumu...

Tas bija noticis sen un šādos apstākļos. Ņinas tēvs Piļta Oņenko bija taigā medībās kopā ar savu draugu mednieku Potu Beļdu. Toreiz pagadījās laimīgs gads, bija daudz vāveru, caunu, lapsu. Mednieki katru dienu pārnesa teltī vismaz divus desmitus zvēriņu.

Reiz Piļta ievēroja uz savas takas lāča pēdas. Vakarā viņš par to pastāstīja Potam.

— Slikti, Piļta, tu labāk ej uz citu vietu, — ieteica Pota.

— Vieta ir pārāk laba, žēl pamest. Rīt došos tur vēlreiz, ja būs pēdas — iešu citur.

— Neaizmirsti paņemt līdzi šķēpu. Ar pekaini satikties ir bīstami, pats saproti...

Otrā diena Piļt^ katram gadījumam paņēma līdzi šķēpu, ielādēja divas patronas ar svina gabaliem un devās uz iemīļoto vietu. Visu dienu viņš medīja veiksmīgi. Pie vidusjostas nokarājās ap trīs desmiti nošauto vāveru. Lācis-pekainis nerādījās, un Piļta kļuva pavisam mierīgs.

Bet pievakarē, dodamies mājup caur biezu eglāju, viņš sastapās aci pret aci ar milzīgu lāci. Bisi pārlādēt neatlika laika: lācis, saslējies stāvus, metās virsū medniekam. Virzīdams šķēpa asmeni pret lāča krūtīm, Piļta drosmīgi devās pretī. Tālāko viņš lāgā neatcerējās... Kad atguva samaņu, bija dziļa nakts. Šausmīgi sāpēja galva, pusi no sava ķermeņa — no vidus un lejāk — viņš nejuta: tur smagi gulēja virsū beigtais zvērs. Piļta mēģināja izraut kājas laukā, bet no pārliecīgām sāpēm atkal zaudēja samaņu. Pēc tam Piļta atguva samaņu pie ugunskura. Viņam blakus Pota dīrāja lāci. Tā Pota izglāba draugam dzīvību.

Tādos gadījumos medniekiem pēc taigas likumiem vajadzēja saistīties radniecīgās attiecībās. Potam auga gadu vecs dēls, bet Piļtas sieva nometnē gaidīja piedzimstam bērnu.

Turpat pie ugunskura mednieki norunāja: ja Piļtas sievai piedzims meita, viņš to izprecinās Potas dēlam. Nebūs liela nelaime, ja pirmdzimtais būs dēls, tas būs pat labāk, izaugs drīzāk palīgs, toties otrs bērns katrā ziņā būs meita. Taču Piļtam, par laimi vai nelaimi, piedzima meita...

Kad organizējās kolhozs un sāka celt koka mājas, Piļta un Pota cēla mājas blakus. Tagad viņi bija kaimiņi. Ņina un Koļa katru dienu kopā rotaļājās. Abu vecāki viņiem iestāstīja, ka tie ir vīrs un sieva. Bērni neko nesaprata. Bet, kad Koļa paaugās, viņš sāka teikt Ņinai:

— Tu esi mana sieva.

Ciemā visi pieaugušie jau sen zināja par Potas un Piļtas norunu un it nemaz nebrīnījās. Tā tas bija pieņemts sen senim. — Mēs neesam pieņēmuši tādu likumu, mēs to arī neatcelsim, — viņi sprieda.

Ar laiku par to uzzināja arī bērni. Viņi nedeva mieru «precētajiem» un, kad vien pagadījās, kaitināja līdz asarām.

Ko|a vairs neteica «tu esi mana sieva», bet Ņina klusēdama, īsti sievišķīgi pacieta zobošanos. Ilgi tas tā neturpinājās. Reiz Ņina vairs neizturēja un uzbruka tēvam. Piļta toreiz neteica ne vārda, ari otru tādu reizi palika kluss, bet vēlāk gāja vienkārši laukā no mājām, tiklīdz sākās nepatīkamā saruna.

Arī tagad Piļta nodūra galvu. Ai, kā tas sāpēja! Vai tad viņš vēlēja ļaunu savai meitai? Bet viņa nekā nesaprot, liek tēvam sarkt...

— Tēt, valsts mani skoloja, apģērba, ēdināja. Kā tev šķiet, vai man, ja esmu godīgs cilvēks, nav jāatdod parāds? — Ņina turpināja uzbrukt.

Piļta klusēdams uzlika cepuri galvā un, ar troksni aizcirzdams durvis, izgāja laukā.

— Meitiņ, es tev nekā nepārmetu, — Ņinas māte bikli atsēdās pie galda, — tu jau esi pieaugusi, zini vairāk nekā mēs ar tēvu. Dari, kā tev sirds liek darīt.

— Māmulīt, es nevaru pakļauties sirds balsij. Kur mani sūtīs, tur braukšu.

— Nē, meitiņ, tu darīsi tā, kā sirds teiks, — māte stūrgalvīgi palika pie sava.

Ņina iegāja guļamtelpas nodalījumā. Šeit, blakus balti pārsegtai divvietīgai gultai ar augstiem dūnu spilveniem, uz meldru paklāja stāvēja šujmašīna. Citkārt Ņina labprāt būtu turpinājusi mātes iesākto šūšanas darbu. Tagad viņa pārkāpa šujmašīnai pāri un iekrita mīkstajā pēlī. Acīs mirdzēja asaras, galvā šaudījās dažādas domas.

Varbūt labāk tomēr palikt šeit? Skolas direktors taču

4

bija ieminējies, ka varbūt vajadzēšot vēl vienu skolotāju... Bet nē, te nevar palikt, nē! Braukšu projām. Un vecīšus ņemšu līdzi!

Ņinai pēkšņi ienāca prātā Nikolaja Beļdas vecāmāte. Ļaudis runāja, ka viņai esot vismaz simts gadu. Daudzi, un pat vecāki cilvēki, atcerējās viņu jau sen tādu pašu salīkušu un baltu kā ābeli. Ņina mīlēja Nikolaja vecmāmuļu, bērnībā pat sauca viņu par māti. Kad dažreiz gulēja pie kaimiņiem, tad katrā ziņā tikai viņai blakus.

Vēlāk, skolas gados, Ņina sāka vairīties no vecenītes. Meitenei toreiz šķita, ka zēni un Nikolaja vecmāmuļa sazvērējušies un kaitina viņu. Tikai vecenīte to nedarīja tā kā zēni, kuri klaigāja pa visu skolu vai ielu: «Sieva! Sieva!» Vecenīte nāca pie Ņinas mājās, apmīļoja un klusu teica:

— Maziņā, neņem ļaunā, lai puikas klaigā, cik grib, — tik un tā tu esi Ko|as sieva, vecāki jūs jau sen saprecinājuši.

Ņina protestēja, raudāja. Vecenītes glāstošās rokas tagad šķita aukstas kā čūskas. Ņina viņu ienīda.

Pagāja gadi, Ņina kļuva Nikolajevas pedagoģiskās skolas studente. Viņas jaunie draugi nezināja par dīvaino saprecināšanu, neviens nemeta acīs apvainojošo un neciešamo vārdu «sieva». Pat dzimtajā ciemā laikam bija par to aizmirsuši. Katru vasaru viņa mājās atpūtās, taču neviens vairs neatgādināja, ka viņa ir Nikolaja Beļdas sieva. Nikolajs un Ņina tagad vairījās satikties, bet, ja nejauši satikās, tad pat nesasveicinājās.

Ņina nebija ilgi redzējusi Nikolaja vecmāmiņu, domāja jau, ka viņa mirusi. Bet pagājušajā gadā, tieši pirms Ņinas aizbraukšanas uz skolu, vecenīte bija atnākusi. Ar mājasmātes piepalīdzību viņa tika augšā uz lieveņa un ierāpoja istabā pie Ņinas. Vecenīte bija tā piekususi, ka nespēja ne vārda izrunāt, labu brīdi sēdēja uz paklāja nekustēdamās, ar atvērtu muti konvulsīvi tvarstīdama elpu. Neskaidrās, asarojošās acis neatlaidīgi lūkojās Ņinā.

Beidzot viņa atguva elpu un ierunājās tik klusu, it kā čabētu vēja sakustinātās sausās lapas.

— Maziņā kāda izaugusi... jau līgava...

Ņina nodrebēja, kaut arī bija gaidījusi, ka būs atkal vecās runas. Taču dīvaini — šoreiz Ņina nejutās tā aizskarta kā pirms dažiem gadiem. Viņa bija gluži mierīga.

— Vairs nespēju paiet, drīz miršu... Bet, pirms aizveru acis uz mūžu, gribas vēl papriecāties par jūsu laimi, par mazdēla laimi... Nu esmu atnākusi pie tevis... mūsu Ko|a atteicās... bet, ja tu esi ar mieru, tad mēs jūs apprecināsim ...

Vecenīte apklusa, nenovērsdama acis no Ņinas. Viņa gaidīja atbildi. Pagāja labs brīdis, bet atbildes nebija. Tad večiņa atkal ierunājās:

— Ak, es nelaimīgā, piedzīvodama tādus nelabus laikus... Mūsu jaunības gados bija tā: kā tēvs teica, tā bija jādara, viņam tā noteikšana. Pašas mēs neizrau-dzījām līgavaiņus — vecāki tos izraudzīja. Bija labi laiki...

— Tagad ir citi laiki un citi likumi, — Ņina beidzot noteica.

— Bija labi laiki, — večiņa stūrgalvīgi atkārtoja un sāka klusu raudāt.

Ņinai sažņaudzās sirds. Viņa notupās uz paklāja un sāka mierināt večiņu. Vecmāmiņa pacēla galvu, un Ņina ieraudzīja pa vecītes dziļajām krunkām un rievām ap acīm aumaļām plūstam asaras.

— Nu dod savu piekrišanu, maziņā, iepriecini mani, daudz vairs nav atlicfs dzīvot, — vecenīte čukstēja.

— Nē, es nepiekritīšu! — Ņina, pašai negaidot, stingri pateica. No sirds dzijumiem izvirda šī atbilde. Kļuva skaidrs, ka viņu grib piespiest apprecēties ar iepriekš saderināto, ka večiņa pirms nāves grib pieredzēt taigas vecā likuma uzvaru.

— Nepiekritīšu! — Ņina atkārtoja un gribēja piecelties, bet večiņa cieši satvēra viņas roku.

— Tev jāprecas ar viņu! — večiņa naidīgi čukstēja. — Tavs tēvs ir devis solījumu. Meža valdnieks to dzirdēja, viņš vairs nedos tavam tēvam savus kaķus un suņus, ja tu nek|ūsi par Kojas sievu. Pielūko, maziņā, ja saniknosi Meža valdnieku — tēvam vairs neveiksies medībās.

Večiņa izslaucīja ar kaulaino roku acis un labu brīdi klusēja. Ņina piecēlās un atsēdās uz krēsla. Istabā aiz starpsienas dobji iekāsējās tēvs.

— Pijta, palīdzi man tikt laukā no tavas mājas, — večiņa sacīja un, kad Pijta ienāca, niknā ķērcošā balsī turpināja: — Nevajag nemaz tavas palīdzības. Pati aiziešu. Tavas rokas taču dreb, pavisam vārgas kļuvušas. Nez kā tu bisi vari noturēt rokās... — Večiņa smagi nopūtās, saslējās un nicinoši noskatījās uz Pijtu. — Tava galva jau sirma, pavisam vecs esi kļuvis. Bet tavs tēvs bija stiprs vīrs, tavos gados viņam vēl bija melni mati, viņa četri dēli katru tā vārdu lika aiz auss, neko nepalaida neievērotu, bet meitas, tavas māsas, no tēva acīm nolasīja, ko viņam vajag. Tas bija stiprs vīrs. Dēls nav tā kreisās rokas vērts. Žēl man tevis, Pijta ...

Ņina drebēja, viņas acis zvēroja, mute bija gatava teikt niknus vārdus. Ar piespiešanos viņa sevi savaldīja. Bet tēvs, galvu noliecis, klusēja kā nogrēkojies skolnieks.

Pēdējās dienas Ņina nodzīvoja mājās, vakaros negāja ne uz dejām, nedz lekcijām. No tēva pārmetumu pilnajiem skatieniem un mātes biežām nopūtām Ņina apjauta viņu neizteiktās bēdas. Jā, tēvs bija sarūgtināts, visa ģimene apvainojusies. Un pie visa vainīga bija tikai viņa. Tā pirmoreiz radās doma pēc skolas beigšanas braukt prom uz citu ciemu.

2

Dželuna ciemā, kurp rajona izglītības nodaļa aizsūtīja Ņinu, bija kādas divdesmit mājas, nekārtīgi izmētātas pa nelielo augstieni, gar kuras piekāji tecēja maza, duļķaina upīte. Tās krasti bija dūņaini, pat pie laivām varēja tikt klāt vienīgi pa baļķu un dēļu laipām. Bet šīs pašas dūņas sagādāja īstu prieku bērniem. Beiguši spēlēt laptu, puikas izģērbās kaili, iebrida dūņās un drīz vien pārvērtās par melniem velnēniem. Pēc tam viņi ienira ūdenī un labpatikā sprauslāja un spiedza. No rīta līdz vakaram bija dzirdama viņu jautrā kņada. Turpat cienīgi apkārt tekāja dažādu pasugu tilbītes, rosījās kaijas, dažkārt ielaidās upītē arī pīles.

Ņina atbrauca uz Dželuna ciemu ar laivu. Viņa bija paņēmusi līdzi mācību grāmatas un burtnīcas veselam gadam, bet izglītības nodaļas vadītāju vienīgi palūdza laikā atgādāt solus. Ņina brauca ar zvejas laivu. Airēja četri jauni zvejnieki, piektais vadīja stūres irkli. Zvejnieki bija braukuši uz kaimiņu ciemu pēc produktiem veikalam. Viņi īrās klusēdami, retumis bilzdami kādu vārdu. Ne labprāt atbildēja arī uz Ņinas jautājumiem. Tad viņa paņēma no savas nelielās biblioteciņas kādu grāmatu, kas gadījās pa rokai, atsēdās uz papirosu kastes un iegrima lasīšanā. Ņina neievēroja, ka laiva bija pagājusi garām Dželunas ietekai Amūrā, neievēroja, ka zvejnieki vairs neīrās, bet stūma laivu ar kārtīm.

— Sēž un lasa, cita viņas vietā jau sen būtu palīdzējusi stumt laivu, — viņa izdzirdēja kādu čukstam.

Šai brīdī laiva viegli atdūrās pret sēkli un apstājās. Zvejnieki ielēca ūdenī un vilka laivu tālāk. Ņina noāva kājas, pacēla augstāk svārkus un, izlēkusi no laivas, palīdzēja to vilkt. Drīz vien viņa izmirka slapja līdz jostas vietai, dubļu pikas pielipa pie sejas un matiem, baltā zīda blūzīte kļuva tumši brūna. Ņina nejuta nogurumu. Gluži otrādi, — bija viegli un priecīgi. Varēja pat dziedāt.

— Labāk sēdieties laivā, mēs paši varam to pavilkt, — beidzot ieminējās viens no zvejniekiem. — Vēl apsaldēsieties.

— Esmu nanajiete, tāpat no zvejniekiem kā jūs, ūdens nebaidos, — Ņina pasmaidīja.

— Zvejniece? No kura ciema? — jaunekļi kļuva runīgāki.

Izraisījās jautras sarunas. Ņina drīz vien uzzināja, kā sauc viņas ceļa biedrus. Tie stāstīja par Dželunu, apmainījās ar jaunākajām ziņām. Ņina dabūja zināt, ka kolhoza priekšsēdētāju sauc Itu Kile, ka viņš ir pavecāks vīrs. Ciemā esot lasītava, kur vakaros varot lasīt žurnālus un grāmatas, spēlēt šahu. Ciemā esot arī labs harmonikas spēlētājs un notiekot deju vakari.

Dželunā viņi iebrauca vakarā. Laivu sagaidīt bija atnākuši visi ciema iedzīvotāji. Tie ar interesi apskatīja jauno meiču, viņas slapjās pilsētnieces drānas, garās matu pīnes. Kamēr zvejnieki izkrāva atvestās preces, Ņina nesa uz krastu grāmatu un burtnīcu saiņus.

— Skolotāja atbraukusi! — barā dzirdēja sakām. — Skaties, nanajiete. Ai, cik tas labi.

Bērni drūzmējās ap apgāztu laivu, kur Ņina nolika grāmatas un burtnīcas.

— Rau, butnīcas, — viens pieskārās sainim.

— Nevis butnīcas, bet burtnīcas, — cits pārlaboja.

97

7 — Saules lietus

i Neaiztieciet, jums rokas netīras, — viens lielāks puišelis iesita mazajiem pa pirkstiem.

— Tikai neplēsieties, oitādi — vaii redzat? — Ņina nesa vienā rokā lielu koka cirkuli ar dzelzs uzgali, otrā — metru garu lineālu. Viņa draudoši pacēla lineālu. — Kā tev šķiet? Kādam nolūkam ir šis koka gabals?

— Tas ir metra mērs. Veikalā pārdevējs ar tādu mērī audumus.

«Acīgs zēns,» Ņina nodomāja un pasmaidīja.

— Kā tevi sauc?

— Tumali.

Apkārtstāvošie sāka smieties.

— Bet uzvārds?

— Kostja.

Smiekli atskanēja vēl skaļāki. Zēns palūkojās apkārt, pagriezās pret Ņinu un, ieraudzījis viņu smaidām, arī laida vaļā smieklus.

— Mani sauc Kostja Tumali! — viņš skaļi noteica.

— Brašs zēns, — Ņina viņu palielīja. — Vai skolā nāksi?

— Vai rīt?

— Skolās sākas mācības pirmajā septembrī. Tad atklās arī mūsu skolu.

— Kā atklās? Vai pa durvīm?

Zēns, kas bija iesitis mazajam pa roku, saucās Vasja Hodžers. Ņina iepazinās vēl ar citiem nākamajiem skolēniem. Viņi bija kādi divpadsmit.

— Nu, kas vēl grib nākt skolā?

— Es gribu, — iesaucās kāds sešus gadus vecs puisēns, kas tikko bija pienācis klāt.

Bērni pulcējās ap Ņinu un, cits citu pārkliegdami, apjautājās par visu, kas tos interesēja. Apkārt stāvēja arī pieaugušie, k^s tāpat vērīgi klausījās, ko saka skolotāja.

— Mī|ā, no kura ciema tu esi? — vaicāja kāda pusmūža sieviete.

— No Boloņas, mani vecāki arī tagad tur dzīvo.

— No Boloņas? Mūsu motorists arī no Boloņas, strādā kopš pavasara.

— Kā viņu sauc?

— Nikolajs Be|da. Rau, tur jau viņš nāk. Nikolaji Nāc ātrāk, redzi, skolotāja no tava ciema! — sieviete atskatīdamās uzsauca.

Ņina sarāvās, izdzirdējusi savieša vārdu.

— Ņina? Tu? — Nikolajs apstājās un samulsis lūkojās uz meiču, aizmirsis pat sasveicināties.

— Negaidīji vis? — Ņina ar izsmieklu vaicāja.

Nē, to viņai nevajadzēja teikt, pār lūpām paspruka

pirmais, kas icnaca prātā. Ņina nevarēja uzreiz atrast citus vārdus. Un nezin cik ilgi būtu vilcies neveiklais klusuma brīdis, ja nebūtu pienācis klāt pavecāks nana-jietis ar īsu pīpi zobos.

Tas bija kolhoza priekšsēdētājs Itu Kile.

— Bačigoapu, — viņš cienīgi sasveicinājās ar skolotāju. — Nu beidzot mums atvērs skolu. Ļoti labi. Telpas skolai atradīšu, tikai daudz būs jāpiestrādā, lai iznāktu krietna skola. Nu labi, vēlāk parunāsimies, tagad ej atpūsties. Vai tev ir šeit pazīstami? Nav? Tad nāc pie manis. Bērni, paņemiet katrs pa burtnīcu sainim, palīdziet aiznest.

Bērni satvēra burtnīcas un grāmatas un skrēja uz kolhoza priekšsēdētāja māju. Pamazām izklīda arī pieaugušie. Vienīgi Nikolajs palika stāvot.

— Kas viņam kaiš? — priekšsēdētājs raustīja plecus. — Nekad nebūtu domājis, ka viņš var būt tik dusmīgs. — Itu aizdomīgi paskatījās uz satraukto, klusējošo Ņinu, paņēma viņu zem rokas un veda prom pa ielu.

Tajā vakarā Nikolajs nepaņēma bajānu rokās. Pārnācis mājās, nenoģērbies iekrita gultā. Dzīvokļa saimnieki lūdza vakariņās, draugi aicināja uz dejām, bet Nikolajs, pagriezies pret sienu, gulēja nekustēdamies.

Nikolajs nekad nebija iedomājies, ka šai ciematā satiks Ņinu. Kā viņa te gadījās? Varbūt bija dabūjusi zināt, ka viņš atrodas Dželunā, un atbraukusi? Nē, tā tas nevarēja būt. Nikolajs pārāk labi pazīst savas bērnu dienu draudzenes raksturu...

Jauneklim nāk prātā, kā reiz, būdami vēl bērni, viņi rotaļājās Amūras krastā — cēla no smiltīm māju.

— Tu esi mana sieva, mēs abi dzīvosim šai mājā, — Nikolajs teica.

Ņina pacēla galvu, piemiedza acis un indīgi vaicāja:

— Vai tu mani tāpat sitīsi, kā tēvocis Kanču sit savu sievu?

— Kā citādi? Visi pieaugušie sit savas sievas. Vakar tēvs tā sadeva mātei pa skaustu! — neko ļaunu nedomādams, Nikolajs palielījās, bet uzreiz viņam dzirkstis vien nošķīda gar acīm no pamatīga belziena ar nūju. Kojām vēl ilgi pēc tam bija puns pierē. Starp citu, tādus zilumus dabūja vairāki puikas, Ņinas klases biedri. Viņa bija visstūrgalvīgākā meitene klasē.

Bērnība paliek bērnība, bet ko tagad ... Ko tagad lai dara, kad vairs nevar tik vienkārši viņu saukt par «sievu», kad krūtīs vai sirds stājas, meiteni atceroties vien, tikai izdzirdot viņas balsi? Jā, Nikolajs mīl Ņinu. Katru vasaru viņš ar nepacietību gaidīja meiteni atbraucam brīvdienās, bet, kad atbrauca, tad vairījās, bēga no viņas. Neuzdrošinājās pat rakstīt viņai . . . Nikolajs taču bija komjaunietis. Precēties ar Ņinu, tas nozīmēja turēties veču pavadā, ievērot viņu muļķīgo seno likumu. Nē, to Nikolajs nevar pieļaut. Jau pagājušajā gadā viņš vecmāmuļai pateica, ko domā, tāpat jārikojas arī turpmāk.

Nikolajs nemierīgi sagrozījās gultā, nočīkstēja atsperes, un šis ņerkstošais troksnis skaļi atbalsojās klusajā māja. Naktis viņš nekad nesmēķēja, bet nu iekoda zobos kvēlojošo papirosu. Dažas reizes dziļi krūtīs ievilktie dūmi mazliet nomierināja. Viņš aizvēra acis, un atkal mācās virsū atmiņas.

...Troicas ciems augstajā, gleznainajā Amūras krastā . .. zvejas mašīnu stacijas teritorija . .. vairāki desmiti kuteru .. . trokšņaina motoristu kursantu kopmītne. Un ZMS direktora vietnieka Bombi Pasara brangais stāvs.

— Vai pēc kursu beigšanas gribi braukt uz Boloņu?

— Nē, sūtiet mani uz citu ciematu.

Bombi tēls pazuda, viņa vietā atmiņā uznira Ņina krāšņā, baltā, mežģinēm rotātā tērpā; viņas apaļie vaidziņi sārtoja, tumšajās acīs mirdzēja tāds prieks, ka Nikolajs negribot tiecās pie meitenes. Bet mīļotais tēls pamazām izgaisa.

4

Otrā rīta Ņina pamodās agri. Saule vēl nebija pacēlusies par sopku galotnēm, kad viņa jau sēdēja uz palodzes, pina matus un klausījās putnu dziesmās. Putni dziedāja visapkārt — gan turpat pie loga, gan krūmājos. Kādus simts metrus no mājām, aiz sakņu dārziem, aizstiepās taiga. Aizupītes pļavās cienīgi pēkšķinaja piles, turpat skaļi strīdējās smailsparnes kaijas, plēsdamās ap ieguvumu. Tad uz upītes saka klaudzēt laivas duļļi, atskanēja pazīstama dziesma — kāds mednieks brauca briežu medībās.

. Ņina nolēca no palodzes, nomazgājās aukstā ūdenī un aizskrēja apskatīt skolu.

Pamestā, drūmā māja, kur rēgojās tukšu logu dobumi, šķita mazina starp diviem lieliem, kupliem ozoliem. Pagalms bija nātrēm aizaudzis.

Ņina bija gluži slapja nobridusies rasā, spraukdamās pa taciņu caur nātrēm. Ienākusi mājā, viņa mulsi apstājās. Viss te bija melns, sodrējiem un netīrumiem klāts, sienas nekad nebija redzējušas balsināšanas otu ar kaļķiem, vairākās vietās bija izlauzta grīda. Nez kā telpas tika apkurinātas — nekur pat nematīja, ka te kādreiz būtu bijusi krāsns. «Tad ta skola!» Ņina rūgti nodomāja. «Kas te darba jāiegulda!»

Kolhoza priekšsēdētāju Ņina atrada mājās. Viņš tikko bija pārnācis no zvejas vietas, kur bija pārbaudījis sīk-zivju lomus. Mājasmāte gatavoja svaigas karpas tālu^4. Itu sēdēja pie galda uz lāviņas, zem sēdvietas sakrustojis kājas.

— Ak tu jau esi piecēlusies? Domāju, ka vēl guli, tāpēc sēžu klusi, nepakustēdamies, — viņš smaidīja. — Nu sēdies klāt, ēdīsim tālu. Pastāsti, kur biji, ko redzēji.

Noklausījies, ko Ņina stāsta, viņš piemiedza acis, pagriezās uz loga pusi.

— Man, meitiņ, tevis žēl, bet es tev palīdzēšu, cik varēšu, un, ja nevarēšu palīdzēt, — nepalīdzēšu, — pēc īsas pārdomas viņš sacīja. — Kokmateriāls ir, kaļķi un krāsas arī, tāpat ķieģeļi krāsnij, tikai tur prom, ciemata otrā galā. Bet tev vajadzīgi arī būvgaldnieki, mūrnieks un cilvēks, kas prot rīkoties ar kaļķi un krāsām. Kur es tādus cilvēkus lai rodu? Tu esi nanajiete, pati redzi — akmeņu starpās sabiedējušas zilas puķītes, vilkābelei gatavi aug|i, visi runā: nanajieši, savediet labā kārtībā laivas, tīklus — ketlaši nāk augšā. Visi gatavojas ket-lašu zvejai.

— Bet kas tad savedīs kārtībā skolu? Es viena to nespēšu.

Itu izteiksmīgi paraustīja plecus.

— Krāsas ir, ķieģeļi ir, kaļķi ir, bet cilvēku .nav.

— Cilvēki jāatrod, — Ņina, gluži sarkana no dusmām, tikko valdīdamās noteica. Viņa nemaz nemanīja, ka bija pacēlusi balsi: — Ja nokavēsies skolas atklāšana — jums nāksies atbildēt. Rīt pat es braukšu ...

Itu neļāva viņai pabeigt. Viņš pielēca kājās un sāka kliegt:

— Mani iebaidīt gribi? Lācim pretī esmu stājies tikai ar nazi rokās, un tu domā mani iebaidīt? — Viņš pieskrēja pie sievas, izrāva no viņas rokām šķīvi ar sasmalcinātu zivi, atnāca atpakaļ pie galda un klusēdams sāka ēst. Viņš nesakozdams rija tālu kā klija.

— Dodiet mūrnieku un kaut vai vienu būvgaldnieku. — Ņina droši pienāca pie galda un nostājās iepretim Itu.

Tas nikni pagriezās pret meiteni, bet acis jau bija kļuvušas laipnākas.

— Atsēdies, kāpēc stāvi kājās, — viņš pasmaidīja. — Ei, vecen, kad tu sasmalcināsi meitenei tālu? — Itu vēlreiz pasmaidīja un teica: — Redzams, tēvs tevi nav iemācījis, kā runāt ar vecākiem cilvēkiem, jeb varbūt esi aizmirsusi, dzīvodama pilsētā? Ar vecākiem cilvēkiem runā laipni un mīlīgā balsī, centies pierunāt. Tā jādara.

— Mums pie Amūras ir citi tikumi.

— Atkal jau nerunā, kā vajag. Es jau nodomāju tev dot cilvēkus, jau gribēju atvērt muti, kad tu jau atkal... Tagad man vēl jāpadomā. — Itu turpināja ēst zivi.

«Viņš nav labāks par Nikolaja vecmāmuļu,» Ņina nodomāja.

— Pie jums Boloņā droši vien visi ir tikai jaunie, veco vairs nav starp dzīvajiem, — Itu atsāka. Ņina klusēja. — Slikti, ja nav veco cilvēku . . . Labi, meiten, es došu tev mūrnieku, vienu galdniekmeistaru, bez tam vēl Nikolaju — tam pagaidām nav darba, viņa kuteris stāv ezerā. Šodien viņi sāks strādāt. Padomā pati, kā pārnest ķieģeļus, varbūt bērni var palīdzēt. Mums nav zirgu . . .

Pēc brokastīm Ņina sapulcināja zēnus un meitenes, un tie sāka pārnest ķieģeļus no noliktavas uz vismaz kilometru attālo skolu. Kad bērni sakrāva pie skolas ķieģeļus, Ņina viņus atsēdināja zālē atpūsties un stāstīja par Jaunās gvardes varoņiem un timuriešiem. Acīm redzot viņi par tiem nekā nezināja. Bērni klausījās skolotājas stāstus plaši ieplestām acīm, aizmirsdami visu pasauli.

— Ņina Piļtovna, vai mēs nevaram ko tādu paveikt? — vaicāja Kostja Tumali, kad skolotāja bija beigusi stāstīt.

— Kāpēc tad nevarat? Tagad jūs nesat ķieģeļus, paši sev iekārtosiet skolu — tas ir ļoti svarīgs pasākums. Maskavā cēla lielu skolu, ko sauc par universitāti. To uzcēla jaunieši, pēc tam daudzi cēlāji tur mācījās.

— O, es redzēju to uz bildes! — iesaucās Vasja Hodžers. — Tāda augsta māja un daudz daudz logu.

— Pareizi, tik augsta, ka uz šā ozola vajadzētu uzlikt vēl tādu pašu ozolu un pēc tam vēl un vēl, līdz pašām debesīm — tik augsta!

Bērni lūkojās ozola galotnē un arvien vairāk atlieca galvas, kamēr daži smiedamies nogāzās augšpēdus.

— Arī mēs uzcelsim skolu un tajā mācīsimies, — Kostja sacīja.

— Pareizi, — Ņina pasmaidīja. — Bet varbūt kāds no jums izdomās, kā ātrāk pārstiept ķieģeļus?

— Mēs nesīsim skriešus! — Kostja iesaucās.

— Nu jā, ņemsim pa četri pieci uzreiz un skriešus, — vairāki citi viņu atbalstīja.

— Nē, tā nevar — būs par grūtu, — skolotāja iebilda.

— Varbūt ar nestuvēm? — kāds ieteicās.

— Ņina Piļtovna, es izdomāju! — Vasja iesaucās.

- Vedīsim tāšu laiviņa pa atteku. Es vedīšu ar laiviņu ...

— Gudrinieks! Es arī gribu vest ar laiviņu, — Kostja iesaucās.

Sacēlās liela kņada.

— Bērni, klusāk. Vasja ir krietns zēns, labi izdomājis. Mums jādabū divas tāšu laiviņas: viena dosies turp, otra šurp, tā ies ātrāk un būs arī vieglāk.

— Ai, cik jauki! — Kostja nopriecājās. — Es arī vedīšu ar laiviņu!

Darbs tiešām veicās ātrāk. Ap pusdienas laiku ķieģeļi bija atgādāti pie lielajiem ozoliem un glīti sakrauti. Bērni priecīgi devās uz mājām.

— Ņina Piļtovna, mēs nāksim vēl palīgā, — viņi solījās.

5

Pēcpusdienā mūrnieks sāka mūrēt krāsni. Bērni viņam piegādāja ķieģeļus, jauca mālus, ar interesi novēroja, cik nerunīgais mūrnieks veikli rīkojas ar ķelli. Darbs veicās.

— Mūsu krāsns ir kā māja. Jāsaliek vēl logi, jāuzliek jumts, un var dzīvot, — Kostja sacīja, kad krāsns jau bija uzmūrēta kādu metru no grīdas.

— E, dzīvosi gan! Kur tad gultu liksi? Un vai galds un krēsli nav vajadzīgi? — iebilda kāds knauķis.

Ņina, kas stāvēja viņam blakus, pasmaidīja. Jau no rīta viņa bija ievērojusi, ka šie divi raksturi nevar saprasties. Šis nevarēja nociesties, neiebildis otrajam, bet otrs nepalika parādā.

— Dzīvošu gan, — Kostja stūrgalvīgi palika pie sava. — Tai kaktā gulēšu, nav man vajadzīga ne gulta, ne galds.

— Kur tad tu ēdīsi?

— Turpat, kur gulēšu.

— Ak tu! Mūsu fermā pat sivēni neēd tur, kur gu|, bet tu . ..

— Kāpēc tu mani par sivēnu saukā? — Kostja uzkliedza un draudēdams tuvojās puisēnam, tas tomēr bez bailēm nostājās pretī.

Kostja jau miermīlīgāk turpināja:

— Nekā tu nesaproti, tu vēl esi maziņš ... Vecmāmuļa man stāstīja, kā viņi agrāk dzīvojuši. Viņiem nav bijis ne gultas, ne galda, ne krēslu, bet dzīvojuši...

— Slikti dzīvoja, — Ņina iejaucās. — Toreiz viņi neprata ne lasīt, ne rakstīt. Bet mēs jau pēc mēneša iemācīsimies lasīt.

— Es jau protu! Es arī protu! — atskanēja uzreiz vairākas balsis.

— Nu redziet, vēl skolā neesat gājuši, bet jau protat lasīt. Drīz mums būs arī elektrība un radio.

— Zinām, — sauca visi reizē. — Mēs redzējām to kaimiņu ciematā, pie Amūras.

Pie pussagruvušā lieveņa atjaunošanas strādāja Nikolajs un viens vecāks galdnieks. Viņu ēveles veikli šķina zeltītas skaidas, Vējiņš tās ritināja pa pagalmu, kas bija iztīrīts no nezālēm.

— Labdien, skolotāja, — galdnieks draudzīgi uzrunāja Ņinu. — Mani sauc Zanzuli, protu mazliet rīkoties ar cirvi. Tu, skolotājā, nebēdā, nepaies ne desmit dienas, kad viss būs gatavs.

— Vai jums prāts? — Ņina nobijās. — Tas ir par ilgu. Vēl taču viss jākrāso, sienas jābalsina, bet laika maz. Galdnieka darbs jābeidz ātrāk.

— Tēvoc Zanzuli, pirmajā septembrī mēs sāksim mācīties, — Vasja sacīja.

— Ātrāk nevarēsim, nekādā ziņā nevarēsim, — Zanzuli atkārtoja un sāka atkal strādāt.

Nikolajs nepacēla galvu, turpināja mierīgi ēvelēt. Viņa seja šķita vienaldzīga, tikai tad, kad ēvele atdūrās pret resnāku zaru, viņš ar spēku cirta ēveli.

«Kada es muļķe! Sarūgtināju viņu. Kāpēc?» Ņina domāja. «Tagad vajadzēja atvainoties, bet es pagāju garām un pat nesasveicinājos.»

Atvadījusies no bērniem, Ņina iegāja Itu mājās. Saimnieki ēda vakariņas.

— Gaidām tevi un nevaram sagaidīt... Atsēdies, pastāsti, — ko šodien esat paveikuši? — 1 tu ierunājās, tiklīdz Ņina bija pārkāpusi slieksni.

Ņina atsēdās pie galda, dažos vārdos atbildēja priekšsēdētājam un vairāk nekā. Atteicās arī no zivju viras.

— Vai esi dusmīga uz mani? — Itu vaicāja.

Nē, tēvoc Itu, neesmu dusmīga. Tikai mazliet nogurusi ...

Viņa iegāja savā istabā, atsēdās uz krēsla un, apskāvusi rokām atzveltni, atlieca galvu. Bija tik nelāga oma, ka gribējās pilnā kaklā raudāt ilgi ilgi, kā bērnu dienās ... Bet kas gan mīļi pieglaudīs tavu galvu pie krūtīm? Kas noskūpstīs, mierinās?

Un atkal ienāca prātā māte. «Meitiņ, kam tu tā vairies no Nikolaja?» — «Māt, es vienkārši. .. baidos no viņa. Un tas jūsu likums ... es nekā nesaprotu ...»

Iečīkstējās durvis, ienāca Itu sieva. Viņa noglaudīja Ņinas galvu un klusu vaicāja:

— Kas tev, mīļā, kaiš? Vai neesi saslimusi? Tu murgo, viena pati sarunājies ...

Ņina atvēra acis, neizpratnē ilgi lūkojās uz saimnieci, beidzot gurdi pasmaidīja:

— Nekas, vecmāmiņ, esmu vesela. Tikai piekususi pa garo dienu. Paldies . . .

Bija jau pavisam tumšs, kad Ņina uz pirkstgaliem klusiņām izgaja no mājas, gribēdama pirms gulēt iešanas pastaigāties un reizē arī paskatīties, vai galdnieki grīdu ielikuši vai ne.

Šur tur mājās bija gaiši logi. Mājasmātes sagatavoja vīriem veļu, lāpīja vamžus un bikses — zvejnieki drīz dosies uz zveju. Jā, jāpasteidzas arī ar remontu.

Kad Ņina tuvojās ozoliem, kas tumsā šķita vēl augstāki, viņa pēkšņi saklausīja balsis. Runāja uzreiz vairāki cilvēki, bija arī meitenes. Ņina pazina Nikolaja balsi.

Viņa apstājās klausīdamas. Nātres sāpīgi svilināja kailās kājas, odi aplipa ap seju, līda zem jakas, Ņina tomēr stāvēja nekustēdamās.

— Runāsim, kā komjauniešiem pienākas, — teica Nikolajs. — Jūs gribat dejot, bet bērniem drīz jāiet skolā. Vēl daudz jāstrādā, lai šo graustu pārvērstu par skolu. Tāpēc es strādāju. Bet jūs mani traucējat. Dejas nekur nepaliks ...

Brīdi iestājās klusums. Tad kāda meitene domīgi ierunājās:

— Nikolajam taisnība. Mums jāpalīdz skolotājai. Ja mēs visi pēc darba tūliņ nāktu šurp un pastrādātu līdz tumsai, ^ tad skola uz zvejas laiku būtu kārtībā. Nu, vai piekrītat?

Ņina pati neatcerojās, kā atradās jauniešu vidū.

— Zēni! Meitenes! Es visu dzirdēju. Liels paldies, draugi, manā un skolnieku vārdā!

Viņa apskāva kādu meiteni, kas bija vistuvāk. Visi aplaudēja.

— Bet nu mazliet padejosim, — kāds puisis iesaucās.

Meitenes paņēma Ņinu zem rokas un skrēja uz dejas laukumu. To jau apgaismoja divas laternas. Nikolajs atnāca ar bajānu, un drīz vien pāri taigai aizskanēja līgana, satraucoša valša melodija. Sāka griezties dejotāju pāri. Ap viņu galvām riņķoja odu bari, bet neviens tiem nepiegrieza vērību.

Kopš tā neaizmirstamā vakara bija pagājusi nedēļa. Visu šo laiku katru vakaru skolā dūca kā iztraucētā bišu stropā, klaudzēja cirvji un āmuri, dziedāja zāģi. Atskanēja nebēdīgi smiekli.

Deju laukumā tagad bija ierakti divi stabi ar šķērskoku, kur karājās vingrošanas riņķi. Darba starpbrīžos jaunieši trenējās vingrošanā gan uz stieņa, gan riņķos. Meitenes atkal pulciņā dziedāja.

Ņina tagad vienmēr bija kopā ar jauniešiem. Pa šo laiku viņa bija kļuvusi mazliet vājāka, iedegusi un izskatījās tāda pati bruņa kā viņas jaunās draudzenes — zvejnieces. Tagad, kad skolotāja parādīja meitenēm savas delnas, viņas vairs nesmējās un neteica «baltroce». Sīs rokas neatteicās ne no kāda darba. Ņina ēvelēja dēļus, lika grīdu, sita naglas. Nekad agrāk viņa nebija ņēmusi rokās otas, bet nu pati nokrāsoja palodzes un logu rāmjus.

Beigusi darbu, Ņina ar lepnumu noskatījās uz paveikto. Skolā nekas tamlīdzīgs netika mācīts; tur tikai mācīja, kā jārīkojas stundā, kā jāizmanto grāmatas un mācību līdzekļi. Bet tas nebija pareizi. Kāpēc vasaru nevarēja sūtīt studentus skolu būvdarbos vai remonta darbos? Ja būtu ieviesta tāda prakse, tad starp skolotājiem būtu mazāk «baltroču». Cik sāpīgi, ja pēkšņi atklā-

jas, ka skolotājs vai skolotāja neprot iedzīt naglu, nesadauzījuši pirkstus.

Pēc tam kad Ņina tonakt dzirdēja jauniešu sarunu, viņas attiecības ar Nikolaju krietni vien uzlabojās. Tagad bieži viņi kopā strādāja skolā, un nezin kāpēc tā gadījās, ka tādās reizēs, kad Ņina ķērās pie kāda grūtāka darba, vienmēr tai blakus atradās Nikolajs. Sarunājās viņi reti, bet, kad acis sastapās, tad abi pietvīka un tūliņ viens un otrs novērsās. Reizumis viņi dejoja. Nikolajs ļoti uzmanīgi grieza Ņinu pa dejas laukumu, it kā baidītos, lai neizslīd -no rokām, un vērsa savu seju prom, lai elpa nepieskartos meitenei.

No dejām Ņina aizgāja vienmēr pirmā. Viņai pakaļ noraudzījās Nikolaja skumjās acis, un tad priecīgās dejas mūzikas vietā sāka skanēt kāda grūtsirdīga melodija. Bajāns it kā elsoja: «Ak draugs, nāc atpakaļ, bez tevis skumji man.»

Atgriezusies mājās, Ņina likās gulēt un ilgi vēl grozījās pa gultu. Klausīdamās nakts klusajā sanoņā un izjuzdama ķermenī patīkamu nogurumu, viņa domāja par Nikolaju, par savām arvien pieaugošām mīlestības jūtām, un mocīdamās prātoja, kā lai atrisina šo jautājumu. Mīlēt viņu nedrīkstēja. Bet ko lai dara? Vai atkal šķirties? «Tagad nekā vairs nevar grozīt, jādzīvo vienā ciematā . .. Nē, tā nav dzīve, tās ir mokas ...»

«Ak mokas? Ja tu, maziņā, būtu mani klausījusi, tad nebūtu jāmokās,» no tumsas iznirst Nikolaja vecmāmuļas krunkainā sejiņa. «Par agru gribat ar savu gudrību dzīvot, neklausāt vecākus ļaudis. Mēs nekad sliktu nevēlam.»

Komjaunieši turēja savu solījumu. Skola bija uzposta gluži glīta, ar jaunām, augstām lievenēm un plaši

atvērtiem gaišziliem logiem. Medību suņi, nez kā iemaldījušies skolas pagalmā, novērsa savus purnus no netīkamiem krāsas izgarojumiem un skrēja projām. Toties bērni jau no agra rīta pulcējās pie skolas, mirdzošām acīm nolūkojās pa atvērtajiem logiem svaigi krāsotajā un izbalsinātajā klasē, priecājās par augsto, žilbinoši balto krāsni. Dežuranti sevišķi nepacietīgos rāva prom no durvīm.

— Ņina Piļtovna, rīt zvejnieki brauc uz Amūru! — viendien Vasja Hodžers priecīgs pavēstīja skolotājai.

Sājā vakarā deju un sporta laukumā bija sevišķi daudz |aužu. Bija ieradušies pat vecākie kolhoznieki ar savām sievām. Līksmošana ieilga līdz vēlai naktij. Ņina griezās dejā ar meitenēm, reizumis ar Nikolaju. Kad sāka izklīst vecākie zvejnieki, arī Ņina devās mājup, bet nebija vēl pagājusi pāris desmit soļu, kad Nikolajs viņu panāca.

— Ņina, šis ir pēdējais vakars, kad esam kopā, — Nikolajs izdvesa un neveikli apklusa. Viņš vainīgi lūkojās uz Ņinu, burzīja rokās jauno žokejcepuri.

— Tu taču zini, Nikolaj, mēs nedrīkstam satikties, — Ņina neatskatīdamās atbildēja. Bet Nikolajs viņu dedzīgi pārtrauca:

— Mujķības. Mums vienreiz jāizrunājas ... — Un, paņēmis Ņinu zem rokas, viņš veda meiteni tieši pa krūmiem uz upītes malu.

Ņina nepretojās un, pati brīnīdamās par sevi, paklausīgi gāja līdzi Nikolajam, atbalstījās uz puiša spēcīgās rokas un domāja — vai dara pareizi?

«Pareizi, pareizi!» apgalvoja sirdsbalss.

Nikolajs gāja klusēdams, vieglu mednieka gaitu, mazliet pa priekšu, ar brīvo roku un krūtīm šķirdams krūmāja zarus. Drīz viņi iznāca kraujas malā.

— Ņina, rīt es aizbraucu uz Amūru. Tu nebūsi man blakus ... — Nikolajs nolauza lazdas zariņu un sāka to zelēt.

Kaut kur taigā it kā ieraudājās bērns, pēc tam atskanēja baigi smiekli. Ņina nodrebēja un neviļus pieglaudās Nikolajam.

— Tev ... mums vienmēr jābūt abiem kopā, tā kā patlaban ... Nav man neviena mīļāka par tevi... Es ... es tevi mīlu, Ņina, — Nikolajs stomīdamies sacīja.

Ņina vēl ciešāk pieglaudās puisim, tagad viņa jutās vislaimīgākā meitene pasaulē. Kļuva viegli un priecīgi, likās, — varētu mesties lejā no kraujas un nenokristu uz akmeņiem, bet lidinātos gaisā. Gribējās teikt, ka arī nevar dzīvot bez viņa, ka sirdī uzplaukusi īsta mīlestība. Taču pret savu gribu pateica viegli drebošā balsī:

— Vēl pagaidīsim, Nikolaj, mazliet vēl pagaidīsim.

Nakts bija klusa, bez vēja pūsmas. Tikai reizumis

upītē noplunkšķēja kādas lielas zivs astes vēziens un pļavā iepēkšķējās pīle. Taiga dusēja, tās mieru traucēja vienīgi ūpis ar saviem smiekliem, kas atgādināja cilvēka smieklus. No mākoņu spraugas izlīda mēness tievais sirpis.

— Labi, Ņina, tā būs pareizāk, — Nikolajs maigi atbildēja un pieliecies viegli noskūpstīja viņas lūpas.

6

Kad zvejnieki bija aizbraukuši uz lielo zveju, dzīve ciemā it kā apstājās. Jau ar krēslas iestāšanos visi tūlīt devās pie miera. Vienīgi Itu mājā Ņinas istabas logā vēl ilgi spīdēja gaisma.'Viņa gatavojās mācību gada sākumam: sastādīja dienas darba plānus, stundu sarakstus.

Uztraucās par to, kā noritēs pirmā stunda, vai varēs ieinteresēt bērnus.

Ņina labi zināja metodiku, pedagoģiju, psiholoģiju, taču prakses bija par maz. Vai tad varēja uzskatīt par praksi tās divas nedēļas, kas bija pavadītas kaimiņu skolā, pasniedzot pāris desmit stundas ... Viņa tomēr atrada izeju — nolēma pagaidām praktizēties skolā bez skolēniem. Šādas nodarbības viņa izdomāja pati. Itu sieva brīnījās, kad Ņina uz viņas jautājumu atbildēja:

— Es eju uz skolu.

— Tagad, vakarā? — Itu sieva neticēja savām ausīm un slepus sekoja meitenei. Ņina tomēr gāja uz skolu. Rokās tai bija mazs portfelis ar lekciju piezīmēm.

Atnākusi skolā, viņa atsēdās pie galda, kas vientulis stāvēja tukšajā istabā, un, izņēmusi burtnīcu ar atzīmēm, iesāka stundu.

— Labrīt, bērni, — tukšajā klasē atskanēja viņas balss. — Sēdieties.

Notika pirmā «iepazīšanās» ar skolēniem.

Pa tumšo loga rūti līkumotām svītrām žirgti tecēja lejā lietus lāses. Ņina lūkojās ritošajās lāsēs un domāja, ka nedz metodikā, nedz pedagoģijā nekas nav teikts, kā rīkoties, ja vienā klasē ir dažāda vecuma bērni un, galvenais, — tādi, kas prot lasīt un rakstīt, un tādi, kas nezina pat, kā turēt rokā zīmuli. Kā tādos apstākļos jārīkojas skolotājam?

Lietus pieņēmās. Rūtīs sitās rupjas lāses. «Kā tikšu mājās ar savām klikatiņām?» viņa domāja un tūliņ nolēma: «Redz, kas jādara, — jāorganizē sagatavošanas klase! Jāprasa izglītības nodaļai atļauja. Nevar pieļaut, ka visi bērni mācās vienā klasē.»

Ņina pastaigājās šurp un turp pa tukšo klasi, pienāca

113

8 — Saules lietus

atkal pie galda un sīkos gabaliņos saplēsa visus iepriekš sastādītos plānus.

Nepacietīgi viņa gaidīja atgriežamies kolhoza priekšsēdētāju, kas bija solījis atvest no rajona centra pie Amūras atgādātos solus. Bet Itu vēl nebrauc un nebrauc. Ņina ilgāk vairs negaidīs, viņa jau rīt brauks pati pēc soliem. Pie viena varēs arī tikties ar Nikolaju. To iedomājoties, vai sirds tīksmē apstājās ...

Itu sieva pārbijās, dabūjusi zināt, ko Ņina nolēmusi.

— Mīļā, ko tad nu sadomājusi! — viņa vairīdamās pacēla rokas. — Noslīksi vēl viena pati, nemaz nedomā par braukšanu.

— Kur tad var noslīkt? Ūdens taču tikai līdz jostas vietai. Es braukšu!

Rīta migla vēlās pār upi. Bija rudenīgi vēss. Tāšu laiva kustējās uz priekšu gausi, bieži uzdūrās uz sēkļiem, un Ņinai vajadzēja celties kājās, stumties ar airi. Reizumis vajadzēja kāpt laukā un vilkt laivu. Drīz vien Ņina sajuta sāpes rokās un ap jostas vietu.

Saule jau bija augstu, kad Ņina pirmoreiz atpūtās. Daži malki karstas tējas no termosa un apēstā sviestmaize deva jaunus spēkus. Viņa brauca tālāk. Sāpēja uzberztā tulzna delnā, grūti nācās noturēt airi. Ņina apraudājās, pēc tam apsēja delnu ar lakatiņu un turpināja irties.

Beidzot ieraudzīja savā priekšā plašos Amūras ūdeņus. Pie upītes ietekas Amūrā, it kā apsveikdams Ņinu ar laimīgu ierašanos, iesvilpās sniegbalts pasažieru tvaikonis. Uz tā klāja kāda meitene, kurai bija sarkans kaklauts, māja Ņinai ar nēzdodziņu.

Tagad laivu ne^a straume. Ņina nomazgājās, saposās. Priekšā varēja redzēt zaru būdas un teltis, daudz ļaužu kustējās pa smilšaino sēri. Zvejnieki pulcējās ap

T krastā izvilkto tīklu un ska|i sarunājās. Ņina piebrauca

pie krasta un skrēja pie viņiem. Tie bija Dželunas zvejnieki. Pār kāda zvejnieka plecu Ņina ieraudzīja smiltīs dzīvu sudrabu. Tur bija karpas, maksuni, verhog|adi un amūras. Bet pašā vidū kā vepris pie sivēniem kulstīja asti milzīga kaluga. Blakus kalugai smagi cilāja žaunas varena zivs ar zili melnu muguru un sārti melnām svītrām sānos.

— Ketlasis! — Ņina iesaucās.

Zvejnieks atskatījās. Pretī raudzījās priecīga izbrīna pilnas Nikolaja acis.

- Ņina! No kurienes tu? Viņš palaida vaļā tīklu un cieši satvēra meitenes roku.

— Es tevi nepazinu, — Ņina apjukumā izdvesa. Zvejnieki sanāca viņai apkārt un apjautājās, kā iet pa ciemu.

Atbildēdama uz jautājumiem, Ņina gāja Nikolajam līdzi uz telti. Tagad viņa -nejuta nedz noguruma, nedz neveikluma un labprāt sarunājās ar jaunajiem zvejniekiem.

Teltī ienāca Itu.

— Ahā, tu tā esi? — viņš apjucis vaicāja. — Redzi, solus nevarēju aizvest. Kctlasi noķērām, ja ne šodien, tad rīt jau tie bariem ies lejup. Kas tad zvejos? Es domāju, domāju ...

— Bet mēs jau esam izdomājuši, — Ņina viņu pārtrauca, zīmīgi paskatījusies uz zvejniekiem. — Rīt no rīta komjaunieši aizvedīs solus.

— Kas to atļāva? — Itu dusmīgi izrāva pīpi no mutes. — Vai tu gribi mums izjaukt rudens zveju?

— Nekas, aizvedīsim ... Un ketlašus arī nepalaidīsim garām, — Nikolajs, pametis jautru skatienu uz draudzeni, noteica.

— Gudrinieks! Pušu gribi pārrauties?

— Uz Dželunu brauks seši. Pārējie metīs tīklu. Mums taču bērniem jāpalīdz, — Nikolajs mierīgi atbildēja.

Ņina lūkojās te uz Itu, te uz Nikolaju. Viņa tikko valdījās, lai nepateiktu kādu asu vārdu kolhoza priekšsēdētājam, un tai pašā laikā brīnījās par Nikolaja savaldību.

Teltī sanāca vēl arī citi zvejnieki. Viņi klausījās dedzīgajā strīdiņā un izbrīnījušies lūkojās uz priekšsēdētāju. «Kāpēc viņš klusē?» tie vaicājoši lūkojās cits citā. Meitene runā ar viņu, kā ienāk prātā, bet viņš klusē. Tas vēl nekad nav pieredzēts...

— Vai jūs nezināt, kas ir kritika? Nu tad zināsiet! — Ņina dedzīgi turpināja. — Komjaunieši nolēmuši palīdzēt skolai, bet jūs nepiekrītat. Vai tas ir pareizi?

Itu no pārsteiguma ilgi nevarēja attapties.

— Bet vai viņiem nevajadzēja man paprasīt? Kas es esmu — priekšsēdētājs vai pludiņš bez tīkla? — Itu atkal iekoda pīpi zobos.

— Tu'te nebiji, tāpēc arī neprasīja, — ierunājās brigadieris, kas sēdēja telts stūrī un, kā varēja vērot, juta līdzi Ņinai.

Ienāca pavecāks vīrs ugunssārtiem matiem. Teltī k|uva it kā gaišāk. Zvejnieki pievērsās ienācējam.

— Kas te ir kolhoza priekšsēdētājs? — viņš vaicāja dobjā basa balsī. — Jūs tas būtu? Ļoti patīkami. Esmu Pticins Arkādijs Petrovičs. Braucu uz jūsu kolhozu iekārtot radiomezglu.

Otrā rītā zvejnieki kopā ar Ņinu un Pticinu izbrauca jau pirms saules lēkta. Ceļš atpakaļ Ņinai nelikās tik grūts, kaut gan laivas grirria: dziļi ūdenī un visu laiku bija jāvelk. Viņa tomēr nejuta nogurumu, varbūt tāpēc.

ka blakus juta Nikolaja uzticamo atbalstu. Viņš atdeva Ņinai savus gumijas zābakus, bet pats brida kailām kājām, pārgalvīgs un spēcīgs. Atpūtas brīžos viņš pie ugunskura žāvēja drānas un smiedamies sildīja savas kailās kājas, kas bija sarkanas kā zoss pleznas.

Pusnaktī zvejnieki iebrauca Dželunā. Viņi sanesa solus pie skolas un noguruši izklīda pa savām mājām. Palika vienīgi Nikolajs un Ņina.

— Kāpēc tu neļāvi sanest solus klasē? — Nikolajs vaicāja.

— Soli jāmazgā. Tikai nezinu, kā lai uzsilda ūdeni. Mājās saimniece nevarēs gulēt.

— Tu taču esi nogurusi, tikko kājās turies. Kā rītdien varēsi sākt mācības?

— Nekas, Koja, gan varēšu, — Ņina vārgi pasmaidīja.

Nikolajs domīgi palūkojās uz meiteni, paņēma viņas roku savējā.

— Nāc pie mums, — viņš aicināja. — Pie mūsu mājām ir liels katls, tur uzsildīsim ūdeni. Vispirms tev gan vajadzētu pārģērbties . . .

— Pie gunskura pažāvēšos.

— Cik tu stūrgalvīga, — viņš sacīja drebošā balsī. — Bet es tieši tādu tevi mīlu. īsta zvejniece! Amūras meitene! Tagad mēs vienmēr un visur būsim abi kopā. Vai ne?

— Jā, — Ņina tikko dzirdami atčukstēja.

Vēlāk viņa nemaz lāgā neatcerējās, kā sasildīja ūdeni, kā abi mazgāja solus, salika tos klasē. Visu viņa darīja kā pa miegam. Bija viegls reibums galvā, it kā būtu dzērusi. Nikolajs strādāja kā neprātīgs. Nomazgātos solus viņš viens pats ienesa uz pleciem klasē, un no viņa sejas visu laiku nenozuda laimīgs smaids.

— Jau rīt es aizrakstīšu vecākiem, paziņošu, ka esam kopā, mīlam viens otru — varat būt priecīgi.

Ņina iesmējās, atcerēdamās Nikolaja vecmāmuļu. Cik jauka tā šķita atkal Ņinai! Kā večiņa priecāsies, kad viņai lasīs priekšā vēstuli...

— Kāzas rīkosim pēc rudens zvejas. Vai ne? — Nikolajs iesaucas, nolikdams vietā pēdējo solu. — Uzaicināsim arī vecīšus. Lai domā, ka mēs viņiem esam paklausījuši. Lai papriecājas. Kaut gan patiesībā mēs paši to esam izlēmuši. Pēc sava prāta. Vai nav tiesa?

Atbildes vietā Ņina viņu apskāva un cieši noskūpstīja. Viņi piegāja pie loga. No sopku galotnēm cēlās augšup saule. Pār zemi ausa rīts.

J. Šestakova OKEĀNA DVĒSELE

Tas notika klusā ostā, kur bija noenkurojušās vairākas kuģu karavanas ar dažādu nāciju karogiem.

Vēl tagad savā acu priekšā redzu bezgalīgi plašo, auksto, viļņu putās sabangoto tāli, redzu kuģus reidā un tepat aiz muguras — ūsainu, putās sakultu vagu aiz Zemūdens darbu svarīgu uzdevumu ekspedīcijas kutera, ar kuru mēs iebraucām Sardzes līcī.

Šai visjaukākajai ostai, kas cariem par godu senāk nosaukta par Imperatorsku, ir vairāki ērti un gleznaini līcīši.

Klusais okeāns. Bezgalīgas, nepārredzamas tāles... Tās vilinājušas daudzus jo daudzus cilvēkus gan labos nolūkos, gan ļaunos, okeāns šūpojis savos viļņos gan tos, kas brauca trauslās laiviņās, gan baltburainās kor-vetēs, gan ar lielgabaliem uz kuģu klājiem, gan bez lielgabaliem ... Sis bezgalīgais plašums ir pavēris ceļus uz bagātu zemi, bijis varens kauju lauks, daudzus vilinājusi neizpētītā, brīnumu pilnā daba vai vienkārši biedējusi bargā, cilvēkiem nepārvaramā stihija, kā tas šķita tiem naivajiem medniekiem mežos, kuri bija redzējuši okeānu tikai no krasta.

Nu okeāns ir mūsu acu priekšā .. .

Pār ūdeni nokarājās slapji miglas lēveri, kas vēl nebija paguvuši aizpeldēt līdz mākoņiem. Parasti migla uzmācās ostai no aizmugures, varēja redzēt, ka tā vēlās pāri sopkai, uz kuras vēl bija saglabājušās briesmīgās pagātnes pēdas. Stāsta, ka jau sen, gatavojoties sagaidīt šeit iebraucam ķeizaru, nocirsts viss mežs uz sopkas, krūmāji izrauti ar visām saknēm, un, pēc svinīgās sagaidīšanas organizatoru domām, kailajam kalnam, kas atgādina ērgli ar divām galvām, vajadzējis, jau no tālienes raugoties, pārsteigt visaugstā viesa iztēli. Imperatora slava nebija mūžīga, bet kailā šopka joprojām atgādina ļaudīm, ka daba pelnījusi labāku likteni.

Skaidrā laikā virs sopkas lidinājās ērgļi. Vēl augstāk nekā ērgļi un ātrāk nekā putni lidoja lidmašīnas — pat lietainā laikā un miglā. No lidojuma augstumiem varēja pārredzēt piekrastes līkloču līniju ar visiem līcīšiem un jomiņām, un mūsu kuteris, ar kuru mēs traucāmies prom no krasta, droši vien izskatījās kā mazs punktiņš . ..

Sardzes līcis bija ticis vaļā no miglas. Aiz Signāla raga kļuva redzams līcis, mierīgs un gluds kā spogulis. Diena bija apmākusies, vēsa. Mēs noenkurojāmies netālu no krasta. Uzkalniņā varēja redzēt čuguna pieminekli un melnus krustus — tur bija paglabāti drosmīgie krievu matroži, kas krituši gandrīz pirms simts gadiem.

Klusais okeāns! Koši zils ūdens . .. Šķiet, ja tajā iemērktu baltu lakatiņu, tad varētu to izcelt laukā zilu. Gar mūsu kuģīša bortiem skanīgi šļakstēja it kā nokrāsoti viļņi. Te līča dziļumos gatavojās nolaisties ūdenslīdējs.

Tas bija kluss, mazrunīgs puisis. Visu brauciena laiku viņš klusēdams sēdēja kubrikā, savilcis savas kuplās, gaišās uzacis. Viņš tyja uzaudzis Sibīrijā, tālu no jūras, bet iemīlējis to. Un tas nebija nekāds brīnums, ka tieši dienesta laikā uz jūras viņā pamodās dziļāka interese

par šo bargo stihiju — parasti jūrnieki taču piedzimst uz sauszemes.

Ūdenslīdējs iznāca uz klāja, novilka bušlatu. Smagais tērps izkropļoja viņa stalto augumu; pēc tam viņš pazuda ūdenī, un šķita vai neticami, ka nupat vēl bija stāvējis uz kutera klāja. Kamēr matroži nostiprināja ūdenslīdēja neveiklos bruņu zābakus, viņš kā tāds briesmonis ar snuķi nolūkojās uz mums ar savu vienīgo apaļo aci — iluminatoru un, protams, klusēja.

Puisim tas bija parasts darbs. Viņš iegrima jūrā tāpat, kā to darījis vairākkārt. Ūdens uzsita burbuļus te vienā vietā, te atkal otrā. Pa burbuļojošām pēdām varēja redzēt, kurp viņš iet.

Pa to laiku ūdenslīdējs nolaidās arvien dziļāk un dziļāk. Sakarnieks, kas sēdēja īpašā kabīnē, apvaicājās par ūdenslīdēja omu un vai viņam netrūkstot gaisa. Ūdenslīdējs brītiņu vilcinājās un tad atbildēja tā, ka sakarnieks smaidīdams uz mirkli iedeva man austiņas:

— Vai nevēlaties paklausīties?

No jūras dziļumiem, no aukstās, mūžam klusējošās dzelmes atskanēja ūdenslīdēja balss:

Ak draudziņ, nevienam jel nestāsti to,

Ka tik tevi es mīlu arvien ...

Ūdenslīdēja balss bija patīkama, bet šī vecā romance, kas tik negaidot saistīja mūs ar zemūdens pasauli, skanēja nebēdīgi, pat it kā izaicinoši. Kas to būtu varējis iedomāties, ka tieši tur atvērsies klusā puiša mute! Mēdz būt interesanti cilvēki ... Ūdenslīdējs nevēlējās atbildēt ar parastiem, visiem zināmiem vārdiem: «Viss kārtībā!» vai: «Gaisa pietiek!» . .. Viņš dziedāja. Atsaucās tādā veidā.

— Ek, Volodjka, velna puika, atkal dzen jokus ... — matroži runāja.

— tāds viņš ir vienmēr.

— Izbiedēs tur visus astoņkājus ...

Rudenīgais vējš dzina pa okeānu augstus viļņus. Gaiss oda pēc mikluma un sniega, kas bija jau sasnidzis kalnos. Drūmais, saules neapmirdzētais, mierīgais līča ūdens viegli šūpoja mūsu kuteri. Līča dzelmē gulēja slavenā fregate «Pallada». Daudz gadu pagājis kopš tā laika, kad fregate, baltām burām plīvojot, ienāca Impe-ratorskas ostā. Vesels gadsimts!... Gončarovs, kas toreiz ar fregati apceļoja pasauli, izkāpa šeit un, izbrīnījies par ostas tuksnesīgajiem krastiem, nomākts vaicāja:

«Kas tā par zemi, kur esam atbraukuši? Es pats nezinu, un arī citi nezina: kas te ir bijis un kas spers savu kāju šajā mežonīgajā un pamestajā zemē? Kas te dzīvo? Kas tie par ļaudīm? ...»

Negants vējš locīja priedes uz klintīm. Visapkārt bija kluss. Nevienas mājas, ne cilvēku. Vienīgi pusmežonīgās oroču un udegu ciltis, ieraudzījušas tālumā kuģus, kas nāk uz krastu, šausmās metās bēgt. Kā viņi lai varētu zināt, ka krievu cilvēki, meklēdami atbalsta punktus Klusā okeāna krastos, gatavojās atvairīt angļu un franču apvienotās eskadras uzbrukumu? «Pallada» tika nogremdēta, iekams to sasniedza ienaidnieka lielgabalu uguns. Fregate kā varonis, kas nevar un negrib padoties ienaidniekiem, nogrima dzelmē. Tagad pa sen jau laika zoba saēsto kuģa klāju staigāja ūdenslīdējs. Viņam vajadzēja dabūt novadpētniecības muzejam kādu fregates atlieku, bet mēs vērojām un gaidījām: ko viņš tur atradīs, ar kādu guvumu atgriezīsies? ...

Matroži laiku pa laikam pēc dotā signāla vilka augšā trosi, pie kuras ūdenslīdējs bija piestiprinājis, kā šķita pirmajā acu uzmetienā, dīvainus priekšmetus. Tie bija pārklāti ar rūsganām gļotām, un nebija tik viegli uzreiz

pazīt nedz klāja pietauvojamo gredzenu, nedz čuguna klīzi. Mēs ar interesi aplūkojām brangas un naglas — visu, ko vien ūdenslīdējs sūtīja mums augšā; un ikreiz, kad trose atkal nolaidās dzijumos pēc jauna guvuma, matroži, kas jau vairākkārt bija saņēmuši dažādas fregates dajas, allaž jokoja, ka ta pamazām vien «Pal-ladu» izvazāšot pa muzejiem.

— Bet ja nu pēkšņi viņš izceļ kapteiņa seifu?

— Nu, kas tad būtu?

— Stāsta, ka no seifa esot aizmirsuši paņemt zeltu ...

— Kur tu liksi to zeltu, Ņikita?

— Zeltu? Gan zināšu, kur likt...

— Grūti to vazāt līdzi, dabūsi vēl bruku . ..

Man nebūtu nekas ko iebilst, ja gadītos pudelīte viskija. Vai dzirdi, Ņikita? Ļaunākā gadījumā puslitrs «zubrovkas».

— Jā, nebūtu par jaunu sasildīties ...

Tiešām, sāka pūst vējš un kjuva salti. Šķita, ka sāks snigt. Matroži, kā jau tas viņiem parasts, reizumis «palaida vaļīgāk». Tai pašā laikā trofejas nāca arvien klāt. Te bija gan trapa atliekas, gan tilaudu gabali ar tajos salīdušiem gliemezīšiem, gan vara apkaluma plāksnīte ar skaidri salasāmu uzrakstu «Sanct Peterburg» ... Slapjos, aukstos priekšmetus visi uzmanīgi padeva no rokas rokā, it kā tie būtu dzīvi. Trofeju krājās arvien vairāk, jau vesela kaudze gulēja uz klāja. Bet laiks nestāvēja uz vietas. Un ūdenslīdējs vēl arvien bija zem ūdens . ..

Kā viņš tur staigāja zem ūdens? Ko redzēja? Man arī iegribējās apvilkt ūdenslīdēja tērpu un kaut vienu minūti atrasties zem ūdens. Kad es to ieminējos, komandieris tik pasmējās: nav tik vienkārši nolaisties jūras stihijā ... Starp citu, daudz vienkāršāk nolaisties nekā pacelties.

— Labāk paņemiet līdzi kādu piemiņas lietiņu no fregates, — viņš laipni sacīja. — Būs vēlāk ko atcerēties ...

Matrozis Ņikita pienāca pie mums, jau iepriekš smaidīdams par savu izdomāto joku:

— Biedri komandier, būtu labi, ja korespondentam varētu dabūt galdiņu, pie kura Gončarovs rakstījis . ..

Es varēju tikai atbildēt ar tādu pašu joku:

— Tad jau labāk to spalvaskātu, ar kuru viņš uzrakstījis «Oblomovu» . . .

Tā runādamies, mēs lūkojāmies ūdenī. Šķita, ka ūdenslīdējs pārāk ilgi jau atrodas jūrā. Tā tomēr bija mums nezināma stihija — zemūdens pasaule... Stāsta, ka reizumis jūra atriebjoties par ūdenslīdēju drosmi. Skafandrā nosmacis ūdenslīdējs — vai var vēl būt kas briesmīgāks, ja uzvar jūra! .. .

Kamēr ūdenslīdējs staigāja pa fregates drupām, es nevarēju tikt vaļā no šīs domas. Vai šai brīdī viņš vēl dziedāja vai ne — es nezinu, bet arvien nepatīkamāk k|uva skatīties uz dziļo ūdeni, uz laiskajiem, smagajiem viļņiem, ikas slēpa no mums cilvēku.

Beidzot ūdenslīdējam deva komandu pacelties augšā. Tievais, garais matrozis, kas ilgojās dabūt pudeli «zub-rovkas», pieskrēja pie sakarnieka un lūdza pateikt ūdenslīdējam, lai tas uznes dažas midijas. Izrādās, midijas esot ēdamas.

Spriežot pēc visām pazīmēm, ūdenslīdējs jau gatavojās pacelties augšā, kad pēkšņi sakarnieka austiņās atkal varēja sadzirdēt balsi, šoreiz pavisam citādu: klusu un, kā man šķita, — zaglīgu:

— Ieraudzīju ziedu. Tūliņ to dabūšu. Ai, cik brīnišķīgs! /

Tad atkal zem ūdens viss apklusa. Un cilvēki uz kutera smiedamies runāja, kāds jokdaris tas ūdenslīdējs — viņam jāpaceļas augšā, bet vēl aizrāvies ar nez kādu ziediņu ...

— Kā jau Volodjka, bez lirikas viņš nevar dzīvot, — Ņikita dziedošā balsī novilka. — Viņš taču iemīlējies ...

— Pagājušo reizi saķērās ar astoņkāji. Vai tā arī bija lirika?

— Ko nu, astoņkāji viņš pamatīgi sagraizīja . . .

— Tas riebeklis viņam nav ļāvis strādāt.

— Nav ļāvis strādāt... Nu, ja viņš būtu zaudējis aukstasinību, tad vispār nebūtu vairs redzējis dienas gaismu.

— Astoņkājis taču palaidis viņu vaļā, bet Volodja pats dzinies tam pakaļ.

— Ko tu brīnies. Volodja paliek Volodja, viņš nevar dzīvot, ja negadās kas īpašs ...

Pagāja vēl brīdis. Zieds, droši vien, bija brīnumskaists un, kā jau zemūdens pasaules būtne, neļāvās tik viegli notverties, droši vien centās paslēpties, bēgt, un vajadzēja to meklēt rokā.

Pa to laiku vējš sāka pūst arvien niknāk, tas drāzās mums virsū no augšas, no pelēki dūmakainajiem mākoņiem, pieplaka ūdenim un dzina pa to baltas viļņu sprogas. Pie krasta viļņi sašķīda un varbūt atstāja smiltīs trauslas gliemežnīcu krelles. Mums apkārt lidoja kaijas, cerēdamas iegūt kādu barības kumosu, un viņu žēlās klaigas sajaucās ar plīstošo viļņu troksni krastā.

Kur kavējās ūdenslīdējs?

Manās iedomās jau tēlojās viņam uzbrūkošā astoņkāja briesmīgās acis. Bet komandieris teica, ka šajā līcī astoņkāji nedzīvojot. Un tā viss norisinājās bez sevišķiem starpgadījumiem . . .

Ūdenslīdējs stāvēja uz klāja liels un neveikls kā milzis, kas pacēlies augšā no zemūdens valstības. Uz klāja tecēja ūdens straumītes. Pie viņa kājām, grubuļainos taustekļus locīdama, kustējās jūras zvaigzne, bija arī daudz midiju, viena medūza un ūdenszālēs sapinušies jūras ezīši.

Ūdenslīdējam ņēma nost skafandru. Ticis brīvs no smagajām bruņām, viņš ar pilnu krūti ieelpoja gaisu. Apkārt pulcējās matroži.

— Kur ir tas zieds?

Volodja pārkāpa pār garajām, slapjajām trosēm, atstājot uz klāja savas milža pēdas. Viņš noliecās pār izvilkto zemūdens iemītnieku kaudzi un pacēla no turienes dzeltenu recekļainu augu. Tas bija gaužām neglīts un izsauca pat riebuma sajūtu.

— Dīvaini ... Kā tas mani pievīlis! Biedri, zieds taču bija sarkans . . .

Iespējams, ka jūras dzelmē zieds tiešām bija sarkans un varbūt arī skaists. Tur taču valda citi dabas likumi, tur eksistē tāds daiļums, kas baidās gaismas, virszemes elpa tam nebija pieejama. Ūdenslīdējs to bija aizmirsis un tagad velti vien brīnījās ... Kāds no klātesošajiem ieminējās, ka tā dēļ nav bijis vērts riskēt ar savu dzīvību.

Zieds te tomēr nebija galvenais. Ūdenslīdējs, nokļuvis citādos dabas apstākļos, pats kļuva citāds, darbā aizrāvies staigādams pa fregates drupām un dziedādams. Muļķa zivis droši vien vairījās no viņa kā no kāda briesmoņa. Zivīm viņš šķita briesmīgs ar savu izskatu, ar drosmīgo rīcību un jau tāpēc vien, ka iztraucējis kluso pasaulļ, kur nedzird skaņas. Un, kamēr viņš, aizmirsdams laiku, pūlējās iegūt ziedu, viļņi jau gatavojās viņu nožmiegt, lai pēc tam izmestu krastā, kā izmet tukšas gliemežnīcas.. . Tomēr cilvēks izrādījās stiprāks par dabas stihiju, un šai brīdī visā nepārredzamajā zemūdens pasaulē vislielākais brīnums bija viņa paša dvēsele, kas atklājās tieši okeāna dzelmē...

Dota komanda pacelt enkuru. Kuteris uzņēma gaitu gar līča labo krastu. Atkal kuģīša pakaļgalā dusmīgi burbuļoja ūdens, aiz mums palika putās sakults ceļš. Bet kopš tā brīža, kad ūdenslīdējs bija atkal augšā, viļņi man šķita bez satura.

Tagad viņš sēdēja kubrikā tajā pašā vietā, kur šurp braucot, uzmetis uz pleciem savu jūrnieka bušlatu. Viņa tumšā, vēja aprautā seja ar raupjām līnijām bija mierīga, it kā nevis viņš, bet kāds cits būtu staigājis pa okeāna dzelmi, kur nogrimusi guļ slavenā fregate.

— Volodja, kāpēc tu nedziedi? — Ņikita, atsēzdamies blakus, ar elkoni viegli iegrūda viņam sānos. — Stāsta, tu esot šodien tur varen dziedājis?

— Liecies nu mierā ... — ūdenslīdējs atbildēja zemā basa balsī. Viņš satvēra matroža dilbu mazliet virs elkoņa un jokodamies to paspieda, bet tā, ka matrozim sārtums iesitās sejā. — Tā, brālīt, — Volodja vēl noteica un smaidīdams palaida vaļā roku.

Tad viņš atspiedās ar muguru pret bortu, uzvilka uz acīm apaļo jūrnieka beznaģeni. Viņa pelēkās acis spītīgi cīnījās ar gaismu, bet nogurums šoreiz ņēma virsroku. No sāniem raugoties, varēja redzēt, kā deniņos tam pulsē dzīslas. Vajadzētu aprunāties, ko viņš tur, zem ūdens, redzējis, kā ložņājis pa fregates vraku.

Bet... ūdenslīdējs jau gulēja. Viņa lielā galva bija noslīgusi uz biedra pleca. Volodja izstiepa kājas, un tās uzreiz nosprostoja pusi kubrika.

— Re, — matroži smējās, — pats guļ, bet roka vēl . ..

Ūdenslīdēja labā roka bija savilkta dūrē, it kā viņš pa sapņiem gatavotos atvairīt kādu uzbrucēju. Ko viņš redzēja sapnī? Vai koraļ|u rifus okeāna dzelmē? Vai senā kuģa vraku? Bet varbūt viņš šai brīdī redzēja savu dzimto ciemu, pļavas ceļu, ikas iestiepjas zaļajā plašumā, kur zied saulpureņi — tumši .dzeltenie ziedi, zemes jaukums, pēc kā vienmēr ilgojusies matroža .sirds.

Viļņi salīgoja kuteri. Ūdenslīdējs sarāvās, bet nepalaida vaļā dūri . . .

Man ienāca prātā priedes, to repainie bronzas krāsas stumbri, kas stāv kā sargi, pavērsušies pret okeānu, un pirmie sagaida vētru.

Klusais okeāns! Drosmīgie ļaudis ...

I. Galčenko UZ «BALTA PLANKUMA»

Ģeologa piezīmes

EKSPEDĪCIJAS UZDEVUMS

— Jums tātad nāksies šķērsot Orska grēdu un izpētīt Ulana plakankalni. Kopš Orska laikiem neviens vēl nav bijis Ulana kalnos. Tas vēl ir «balts plankums» ģeogrāfijas kartēs.

Ekspedīcijas vadītājs Viktors Aleksandrovičs Grad-skis apvilka ar zīmuli balto plankumu uz kartes, kurā upju vietas atzīmētas tikai ar punktiņiem, un piecēlās. Viņa sejā, kas bija kļuvusi vājāka, parādījās noguruma ēnas. Viegli piemiedzis gurdos, uztūkušos plakstiņus un salicis rokas uz muguras, viņš piegāja pie loga.

Pa logu varēja redzēt baltu upes svītru, kas šeit meta strauju līkumu un bija krasi iezīmēta ar sārtenu vilku kārklu krūmāju un tumšu meža sienu, bet aiz upes stiepās nepārskatāmā tālumā stings ziemeļzemes tuksnesis. Vējš grieza un dzina pa aizsalušo upi sniegu.

Mīka Asovs, ar elkoņiem atspiedies uz galda, sasprindzis lūkojās ekspedīcijas vadītājā. Mīkas zēniskā seja bija mazliet nobālusi, acīs gailēja ziņkāres uguntiņa.

Es lūkojos kartē uz to vietu, ko priekšnieka zīmulis tikko bija apvilcis. «Baltais plankums». .. Patiesībā ■*— meža biezokņi, kalnu ielejas un plakankalnes, kur^kopš

129

9 — Saules lietus

Orska laikiem neviens ģeologs vēl nebija spēris savu kāju. Ari pats Orskis pirms sešdesmit «gadiem bija tikai šķērsojis šo kalnu grēdu, kas nosaukta viņa vārdā.

Kas sagaida mūs tai «baltajā plankumā»? Ko mēs tur atklāsim? Kādas grūtības paredzamas ceļā? Ko piedzīvosim: prieku par atklājumiem vai neveiksmju rūgtumu?

Graidskis pienāca pie galda un uzlika roku uz kartes.

— Par Toras upi mēs zinām tikai to, ka tā ir Poļar-najas pieteka. Ģeologam tas ir par maz. Par Ļenkovas un Porožistajas augštecēm it nekā nezinām. Jums jādod uz šiem jautājumiem izsmeļoša atbilde. Katrā ziņā atzīmes uz kartes jāsasaista ar kalnu virsotnēm — tas būs uzdevuma pirmais posms. Otrais — noskaidrot, kādi derīgi izrakteņi atrodas upju baseinos un vai tiem ir rūpnieciska nozīme, — viņš piebilda un plašu žestu parakstīja uzdevumu, apstiprinādams mūsu nelielās pētnieku grupas sastāvu.

Grupa sastāvēja no četriem cilvēkiem: darbu vadītāja Dmitrija Asova, iežu skalotāja Aleksandra Jegorova, viena ceļveža, kas pievienosies vēlāk, un grupas priekšnieka, kura pienākumi bija uzdoti man.

Otras dienas pēcpusdienā mūsu briežu pajūgi, piekrauti ar pārtiku un darba rīkiem, izbrauca no bāzes uz tuvējo Staraja Zernovka ciematu, kur kajuriem^5 jāatrod un jānotver taigā izklīdušie «savvaļas» brieži un jāgaida mūs. Ar pajūgiem devās ceļā iežu skalotājs Aleksandrs Jegorovs. Mēs ar Mīku palikām vēl vienu dienu bāzē. Mēs cerējām sagaidīt lidmašīnu, kam vajadzēja pienākt no Glubokajas jūras* līča.

Lidmašīna tomēr nepienāca. Bija skaidrs, ka jādodas uz veselu pusgadu taigā bez vēstulēm no piederīgajiem un draugiem un neuzzinot jaunākās ziņas no «kontinenta».

No rīta mēs ar Mīku piecēlāmies pirmie.

Vēl it kā snaudā iegrimuši sarmas klātie vilku kārkli, ar sniegu un rožainu dūmaku klātās lapegles. Un tomēr šai aukstajā ziemeļu klusumā jūtamas tuvā pavasara netveramas pazīmes. To vēsta jau atlidojušie mundrie svilpīšu bari, zilgās ēnas sniegā un piebriedušie vilku kārklu pumpuri.

Mīka iet pirmais pa ceļu. Es aiz viņa.

Mika izskatās lepni. Viņa melnais jūrnieka mētelis cieši apjozts ar platu karavīra jostu, pie kuras karājas garš nazis makstī. Nazis viņam ir allaž līdzi. Ar to Mīka iezīmē robus kokos, atver konservu bundžas, cērt maikstis teltij, apstrādā medījumus. Uz muguras viņam kratās vienpadsmit reizes šaujams vinčesters. Mīka ir kaislīgs mednieks. Vinčesters — viņa lepnums un sava veida medību trofeja.

Pērn šo vinčesteru viņš ieraudzīja viena jakutiešu-kajura rokas, kas bija atbraucis mušu grupā strādāt.. Mikam sirds sāka straujāk pukstēt mednieka skaudībā. Viņš kļuva neparasti laipns pret kajuru, cienāja to ar stipru tēju, stāstīdams brīnumainus medību stāstus, un beidzot ierosināja, lai kajurs pārdod bisi. Kajurs nepārdeva. Tad Mīka lūdza, lai iedod vinčesteru pamedīt. Pēc kādas stundas bāzē mēs dzirdējām šāvienu. Pēc tam otru, trešo, tad vēl un vēl, it kā Mika tur aizstāvētos no kādām briesmām. Satraukti mēs skrējām uz turieni, bet šāvieni vairs nebija dzirdami. Uz mūsu saucieniem viņš neatbildēja. Mēs atgriezāmies bāzē, bet pēc kādas

stundas ieradās arī mednieks. īpaši pasvītrotā vienaldzībā viņš nosvieda zemē asinīm notrieptu mugursomu.

— Te ir brieža sirds un aknas, es to nošāvu gandrīz vai pie pašas mūsu bāzes. Četras labi tēmētas lodes trāpīja. Zvēra sirdi apkaisīju ar taigas zāli, — Mīka plātījās.

Aknas un sirdi uzcepām un slavēdami apēdām. Pēc pusdienām visi nolēmām, ka jāiet Mīkas nošauto briedi dīrāt.

— Tas nav vajadzīgs, — Mīka noslēpumaini sacīja. — Briedis nav nemaz nošauts.

— Kā tā? Bet brieža sirds? Un aknas?

— Kas teica, ka tā ir brieža sirds? — Mīka brīnījās.

— Tu pats nupat to sacīji, — mani pārņēma sašutums. — Jeb vai mūsu slavenais mednieks būtu nošāvis pajūga briedi?

Visi sāka aizdomīgi skatīties uz Mīku. Tad viņš atraisīja mugursomu, un izņēma no tās lāča ķepu.

— Tā bija taigas valdnieka sirds un aknas... — Mīka gandrīz vai aizrijās, smiedamies nebēdīgus, puiciskus smieklus. — Es to sastapu gandrīz vai jūsu degungalā. Lai gods, kam gods pienākas — viņš krita, kā tas pieklājas drošsirdīgam zvēram. Ja nebūtu man šā vinčestera ...

— Dod šurp bisi, — kajurs apvainots sacīja. — Es neēdu lāča gaļu. Tu esi mani piemānījis. Nekad vairs nedabūsi bisi. ,

Bet nākamajā dienā Mīka pārstiepa kalnu āzi, un mednieki salīga ņiieru. Drīz viņi kļuva draugi, un kajurs .tomēr uzdāvināja Mīkam vinčesteru.

( Man patīk šā jautrā, spēcīgā jaunekļa pašapziņa. Viņš ir teicams . darbinieks, uzticams biedrs, kaislīgs mednieks. Jau trešo gadu strādāju ar viņu kopā taigā, bieži vien man, viņš jāattur Ao riskantiem pasākumiem un pārsteidzīgiem slēdzieniem. Taču Mīka ir nenogurdināms sava darba entuziasts, ar jautru prātu un viegli viņš panes grūtības, kādas sagādā klejošana pa taigu. Tiesa, viņam piemīt gan arī ģeologa klejotāja darbā sava necila īpašība, un tā ir — fenomenāla apetīte. Tāpēc Mīkam jau otro sezonu, strādājot laukā, atļauta dubulta uzturdeva.

Mēs šķērsojam lielu, aizsalušu ezeru un nonākam pie jakutu jurtām, kas gleznaini stāv lēzenā krastā starp retiem krūmu puduriem. Pie jurtām stāv nartās iejūgti brieži.

— Mūsu vezumi! — Mīka iesaucas.

Tad mēs braucam pa senu pasta ceļu, kas ved no Sohatinskas uz Ulahanas upi. Braucam pa zināmām vietām. Šo apvidu esam atzīmējuši uz ;kartes jau iepriekšējos gados. Ik upes loku, ik atteku, ik blakus esošo ieleju un ūdensšķirtnes esam izstaigājuši, izpētījuši un atzīmējuši uz kartes.

Upi no vienas vietas klāj uzledojums un mirdz kā spoži noslīpēts tērauds. Atkala izstaro gaismas straumi tā, it kā būtu sevī uzsūkusi visu pavasara sauli. Pa upi nav iespējams braukt. Mēs nogriežamies uz krastu. Pa dziļo, slapjo sniegu, pa gravām un kriteņiem, sprauk^ damies pa augsto priežu starpām, cenšamies izvairīties no milzīgās atkalas. Taču velti. Priekšā joprojām tas pats spīguļojošais kupolveidīgais uzledojums — «briežu sodība», kā mēdz teikt kajuri.

Pēc īsas apspriedes izšķiramies doties pāri gālei uz kreiso krastu. Mežonīgi aurodami un līdz aizsmakumam klaigādami, dzenam briežus uz ledus. Pārbiedētie dzīv*-nieki turas pretī, pēc tam drāžas uz ledus, un daži nokrīt uz ceļiem. Viņu melnie, it kā apvirpotie nagi slīd pa ledus virsmu, acīs gailē šausmas. Tie brieži, kas nokriL tuši uz ledus, veltīgi pūlas piecelties kājās, gulēdami uz sāniem, nevarīgi velkas līdzi nartām. No vārīgajiem, ievainotajiem ragiem pil asinis. Vietumis uzledojums nav pietiekami biezs, tas liecas, plaisā un pait ielūst. Virs ledus parādās ūdens.

- Ek jūs, ragainie velni, — Mīka pukojas, celdams briežus kājās.

Tie grīļodamies pieceļas. Mīka ieķeras nartās un stiepj tās pa ledu. Viņa piemēram sekodami, mēs pārvelkam uz otru krastu briežus un nartas. Tad laužamies cauri pa rūgteni smaržojošo vilku kārklu biezokni, kas jau pavasarīgi pietvīkuši. Slapji, nomocījušies, aizsmakuši apstājamies pārnakšņot. . .

«BALTA PLANKUMA» PIEKAJl

Nemanot visu laiku esam virzījušies uz augšu pa plakankalni un tagad, 1050 metru augstuma virs jūras līmeņa, apstājamies meža mala. Mums jāatpušas, lai vienā dienā varētu šķērsot kailos Ulanus.

Pa šīm dienām ceļā bijām pārlieku nomocījušies. Grūts bija pārgājiens pa kailiem akmeņiem, kilometriem pa irdeno sniegu starp kriteņiem, caur meža biezokņiem, pa kailo zemi un uzkalām. Uz briežiem žēl skatīties. Es apbrīnoju mūsu kajuru dzelzs izturību, bet jo īpaši apbrīnoju ceļvedi Korjakinu. Viņam taču vairāk nekā deviņdesmit gadu. Katrā atpūtas vietā viņš pieceļas pats pirmais, un viņa parastais teiciens: «Priekšniek, diemžēl, jāsteidzas,» — iedarbojas uz mani kā spirdzinošs meža gaiss. Patlaban viņš sēž pie ugunskura un pakšķina pīpi, aizvēris savas vecās, nogurušās acis.

Pret rožainajām /rītausmas debesīm krasi iezīmējas kalnu grēdas baltās virsotnes. Orska kalnu grēda! Tāla, noslēpumaina un nepieejama! ,

Mēs ejam uz priekšu pa plašu, kailu ieleju, pamazām virzīdamies augšup uz Ulana plakankalni.

— Tūkstoš divi simti metru. Tūkstoš divi simti piecdesmit, — Mika, soļodams aiz manis, ik pa laikam iesaucas. Viņš kā vienmēr ir satraukts un nenogurdināms. Melnais mētelis atsists va|ā. Ap deniņiem izspiedušās sviedru lāses. Acīs mirdz priecīgs izbrīns, ko es ļoti labi saprotu. Tajās atspoguļojas viss, ko cilvēks izjūt, iedams pa vēl neizpētītu zemi.

Veselu dienu ilgst mūsu gājiens augšup uz Ulanu. Pievakarē sasniedzam plakankalni. Mūsu acu priekšā kādus četrdesmit kilometrus plata kalnu augstiene. Jakuti to pareizi nosaukuši par Tīro Ulanu. Te viss tik tīrs kā uz aizsaluša kalnu ezera. Bet aiz plakankalnes paceļas pirmās virsotnes. Varena kalnu grēda aizstiepjas no rietumiem uz austrumiem. Virsotnes ieslienas debesīs apžilbinoši baltas un stingas.

Mēs pārejam Ulanu un nonākam lejā pie nezināmas upītes — Toras pietekas. Upītes krastos aug biezs jauktu koku mežs. Neizbrienams vilku kārklu krūmājs noliecies līdz pat ūdenim. Apkārtējās sopkas noklātas ar pundur-priedēm. Tās atbrīvojas no sniega un pabāzušas laukā savas zaļās ķepiņas. Mūsu apmetnei šeit sausa un loti piemērota vieta.

Steidzīgi izkraujam nartas, novietojam kravu upītes krastā. Mīka un Jegorovs zāģē kokus guļbūvei un cērt maikstis jumta segumam. Mēs ar Korjakinu slienam telti. Kajuri mums visiem palīdz — viņi steidzas. Līdz atkusnim viņiem jātiek atpakaļ Baltos. Telts ir saslieta, mantas novietotas uz baļķu klāja, mazā nometne iekārtota.

Baltajā bjaza teltī ar guļbaļķu pamatni ir sausi un patīkami. Guļvietas un galdu iekārtojam no pilnām konservu kastēm. Visi mūsu darbarīki izpakoti. Uz galda pieci gadu veci laikraksta «Izvestija» numuri un Alekseja Tolstoja romāns «Pēteris Pirmais» — Jakutijas taigas dāvana: mēs to atradām zemē, iedami pa veco pasta ceļu.

— Nu tad tā, — es saku, lūkodamies Mīkas mirdzošajās acīs. — Tu brauc kopā ar kajuriem atpakaļ uz Baltiem. Pēc zirgiem. Tikai neaizkavējies tur. Tu pats un zirgi man ļoti vajadzīgi. Jo drīzāk sāksim tā īsteni strādāt.

Mēs ar Jegorovu skumji nolūkojamies uz aizbraucējiem kajuriem un Mīku, kas arvien vairāk attālinās no mums. Beidzot viņi pazūd aiz upes līkuma.

Aleksandrs klusēdams paņem cirvi un cērt malku. Es kurinu gunskuru; biezi, zili dūmi aizveļas pa zemi un izgaist kalnu virknē. Taigā un sopkās valda sasprindzis klusums.

MEKLĒJUMI

Jūnija sākums.

Nakšu nemaz nav. Visas divdesmit četras stundas var lasīt, rakstīt, strādāt ar kompasu.

Lapegles pārklātas ar sīku adatiņu tīklu, un koki šķiet viegli, līdzīgi zaļiem mākoņiem. Zaļot sākusi ik ieplaciņa, ik akmens sprauga. Purva ciņi atgādina zaļas, dzeloņainas bumbas. Irbju mātes droši sēž ligzdās. Viņas apsargā skaļi klukstošie tēviņi. Saule sirdīgi gāž lejā gaismas un siltuma straumi.

Es sēžu upes malā uz akmens un pēc izdarītiem mērījumiem aprēķinu straumes ātrumu.

Pēkšņi klusumu pāršķeļ skaļš šāviens. Pielecu kājās. No telts izskrien Aleksandrs ar bisi rokās.

— Kas tur šāva?

Atskan otrs šāviens, un dzirdami kliedzieni. Viens otru apdzīdami, skrienam pa krastu uz to pusi un aiz upes līkuma sastopam Mīku. Viņš jāj uz liela, balta ērzeļa, un tam gar kājām lēkā mazs, melns šunelis. Mīkam līdzi jauns jakuts.

— Ko jūs, velni, klusējat? — iesaucas Mīka, nolēkdams no ērzeļa. — Iepazīstieties — labākais Molas ka-jurs Daņila Sļcpcovs. Komjaunietis! Lielisks puisis!

Jaunais jakuts kautri sniedz mums kreiso roku. Labo roku, izrādās, viņš ievainojis medībās ar nejaušu šāvienu.

«Mums lieks cilvēks! Nu kāpēc Mīka viņu atvedis līdzi?» es sarūgtināts nodomāju.

Mīka bija vēl vairāk iededzis. No deguna lobījās nost āda, taču lielās acis joprojām mirdzēja jautri un apņēmīgi. Ātrumā viņš pastāstīja mums par savu ceļojumu uz Baltiem.

— Es izvēlējos labākos zirgus, — Mīka beidza savu stāstu.

Tagad mums ir astoņi zirgi. Transports nodrošināts. Atliek vienīgi ar atrotītām piedurknēm ķerties pie darba.

Visu vakaru nosēdējām kopā ar Mīku, izstrādādami maršruta apli. Strīdējāmies, salīgām mieru un atkal strīdējāmies par dažnedažādiem darba jautājumiem. Beidzot nokārtojām pat vissīkākos paredzamā ceļojuma jautāju mus. Tad Mīka visai nopietni saka:

— Kas pirmais atradīs ielejas un avotus ar rūpniecisku nozīmi, tam tiesības dot tiem nosaukumus.

— Vispirms vajag atrast, — es pasmejos.

— Tāpēc esmu šeit ieradies, lai atrastu.

— Labi, labi. Lūdzu, ņem un atrodi!

Aleksandrs un Daņila —mūsu jaunais kajurs un ceļvedis, apnasto zirgus. Daņila, strādādams ar veselo roku, ar ievainoto labo un vairāk gan ar zobiem palīdzēdams, veikli nosien saiņus. Viņš ir tik veikls, ka man kļūst kauns par savām vakardienas sliktajām domām.

Agri no rīta dodamies ceļā pa paredzēto maršrutu. Zālē mirdz lielas rasas lāses, gaiss ir reibinoši spirgts un pilns lapegļu sveķu smaržas. Mūsu šunelis skraida pa krūmiem, baidīdams irbes. Daņila, kas jāj aiz manis, gari stieptā, vienmuļā balsī dzied:

— Ē-ē-ē učučēi, ē-etas ... Učeče-čei-ur-ja ...

Viņš apdzied savā dziesmā visu, ko redz. Mīka ar vinčesteru plecos, braši drasēdams, laiku pa laikam aizjāj pa priekšu.

Ir pavasarīgi priecīgs prāts. Sācies īstais ģeologa darbs.

Aiz upes līkuma palika mūsu būdas. Mēs virzāmies augšup gar upi. Mierīgā gaitā soļo smagiem saiņiem apkrautie zirgi. Sājos saiņos atrodas mūsu darbarīki, gultas drēbes, teltene, pārtika. Tur ir šokolāde un galetes, kondensēts piens un gaļas konservi, milti un žāvētas saknes, cukurs un tēja. Pārtikas ziņā esam apgādāti labi. Mums nodrošināti visi vajadzīgie apstākļi ražīgam darbam. Un, kaut arī patlaban esam šķirti no padomju cilvēkiem un lai ari kādā nostūri esam atnākuši, mēs tomēr zinām: par mums allaž rūpējas, domā un briesmu brīdī nāks mums palīgā. Ir labi sajust šo gādību! Tas piedod spēkus, gribas padarīt pēc iespējas vairāk un labāk.

Es strādāju ar kompasu, skicēju apkārtnes ainavu pēc acumēra, attālumus izmērījot ar soļiem vai ar īpašu instrumentu — soļu skaitītāju. Pēc katriem piecsimt vai tūkstoš metriem Aleksandrs uz manu norādījumu apstājas, noceļ no pleciem mugursomu, izņem no tās īpašu koka liekšķerīti, izrok smiltis un tās skalo: noņem smilš-iežu paraugus. Mīka ^avukārt ar ģeologa āmuriņu atdauza iežu gabalus, uzskicē noslāņojumus. Viņš nodarbojas ar ģeoloģisku dokumentāciju.

Iesākas dienas, kas pilnas ar uztraucošām šaubām, sāpīgām neveiksmēm un ātri pārejošiem priekiem. Izpētām desmitiem strautiņu jeb avotu, kā mēs tos nosaucām, un «baltais plankums» pamazām sarūk. Taču sevišķu prieku par to neizjūtu. Gribas piedzīvot ko lielu, reālu un priecīgu. Gribas, lai «baltais plankums» nebūtu vienkārši izzudis, bet lai mēs varētu pārnākt un sacīt: «Tur atrodas tas, kas nepieciešams dzimtenei.»

Pirmajam maršrutam nebija nekādu rezultātu. Atradām gan šādas tādas pazīmes, bet nenozīmīgas.

— Ko nu? — Mika bēdīgi nopūšas.

Jāmeklē .. .

— Kur jāmeklē?

Visur! Jaizpēta ik pēda zemes. Nedrīkst atstāt bez ievērības nevienu avotu, ne vismazāko nobrukumu.

Un mēs turpinām meklēt sistemātiski un neatlaidīgi, kaut gan ne visai pārliecināti. Otrais apļa veida maršruts neatšķīrās no pirmā.

— Laime mūs pametusi, — sūrojas Mīka.

— Laime pati no sevis klēpī nekrīt, — Aleksandrs viņam īgni atbild.

Aleksandra seja visu laiku ir drūma. Pēc katra izšķaidītā, nenozīmīgā parauga viņš nomet liekšķerīti zemē un aizsmēķē pīpi. Aleksandrs ir dzīvs mūsu noskaņojuma un pārdzīvojumu barometrs.

NEGAIDĪTS ATKLĀJUMS

Trešajā apļa veida maršrutā ietilpa vairāki nobru-kumi un viena aiza, no kuras gāzās lejup ledains strauts. Kad bijām apstrādājuši nobrukumus, piegājām pie šaurās aizas. Tā bija klinšu sprauga ar 20 līdz 30 metru augstam stāvām sienām. Apkārtne bija drūma un mikla.

. r*— Odens, klintis, ledus, akmeņi! Godājamā aiza, jūs nepelnāt ievērību. Vai varbūt vienīgi, lai nogaršotu strauta ūdeni. Varen labs ūdens — stindzina zobus. Man patīk avota ūdens, tajā nav mikrobu. — Mīka noliecās'pār strautu un... priecīgi iesaukdamies, gāzās ūdenī. Aleksandrs tikko paguva viņu satvert aiz kājām. Spārdīdamies, šļākdams ūdeni visapkārt un lēkādams, Mīka sauca:

-r*-: Re, re! Tur dibenā, zem ūdens! Re, skatieties!

Mēs visi nolikāmies garšļaukus strauta malā un skatījāmies dzidrajā, kristālskaidrajā ūdenī. Strauta dziļums te bija metru pusotra. Odens ņirbēja acu priekšā, bet mēs jau ieraudzījām strauta dibenā melnu, «spurainu» iezi ar kvarca dzīslām. Bet melnajās spurās vilinoši spīguļoja kaut kas dzeltens, kas caur vairāk nekā metru dziļo, skaidro ūdeni izskatījās kā lieli tīrradņi — dzeltenas, smagas metālā lāses.

Mēs gulējām klusēdami, smagi elpodami, lūkojāmies cits uz citu un atkal vērāmies strauta dibenā.

— Laime vienmēr ir rokām tverama! Re, skatieties! — Un Aleksandrs, rokas izstiepis, ienira ūdenī. Viņš gandrīz tūliņ atkal iznira un, drebēdams no aukstuma, atvēra plaukstu. Rokā bija tīrradnis, protams, ne jau tik liels, kā izskatījās ūdenī.

— Kas meklē, tas allaž atrod! Brīnām romantiska aiza, — Mīka sacīja. — Mēs to nosauksim par «Pārsteiguma aizu».

Metals! Mums uzsmaidīja pilnvērtīgs, smags metāls ar rūpniecisku nozīmi. Atkal aizmirsām nogurumu, rūgtumu par neveiksmēm, jo sirdi iepriecināja viena doma: «Kāda dāvana Dzimtenei! Kāda brīnišķīga dāvana!»

Atgriezāmies no aiz^s ar lieliskiem paraugiem.

Aleksandrs sapņaini saka:

-1- Ek, derēja šai avotā paskalot divas trīs dieniņas.

Tad gan varētu parādīt, un katram kļūtu skaidrs, ka mēs te par nieku neklimstam apkārt.

.v- Pareizi, Saša, pareizi, — Mika viņu atbalsta.

— Lai notiek! — es viņiem piekritu. — Nobeigsim apgājienu un katrā ziņā pastrādāsim šajā strautā, kamēr Daņila jās uz bāzi pēc produktiem.

— Nu jau kaut kas ir. Tagad sāksim tā īsten tās āderītes atrast, — Mika priecājas.

Viņš ļoti grib pats uziet labu āderi. Viņš ilgi un neatlaidīgi pūlas man iestāstīt:

— Mums vajadzētu iziet vienu sāna maršrutu. Mēs ar Aleksandru izpētīsim ielejas kreiso malu un tās .pietekas. Vai piekrītat?

— Labi, labi... — es piekritu. Vai tad varu Mikam ko atteikt, jo īpaši tāpēc, ka viņa godkārīgajiem plāniem ir teicams nolūks.

Mēs sākam iet divos virzienos.

Apmetnē atgriezos vēlu.

„ Teltī jau krāc Aleksandrs un Daņila. Nelielā atsevišķā teltenītē — odu aizsargtīklā aizmidzis Mika. At.-; auju kājas arī es. Ieeju savā nodalījumā. Sājā telts daļā ar piestiprināto grīdu ir tīrs un vēss. Telts ieeju tā aizvelku un nosienu, lai neviens ods netiek iekšā. Ģērbdamies izķeru visus odus, kas vēl palikuši manā pusē. Ja mierīgi, labi var atpūsties mīkstā, siltā gultā, tad otrā dienā darbs sokas labāk.

.Es guļu, apsedzies ar zaķādas segu, zem pundurpriežu zariem un lēnām iegrimstu snaudā. Aiz marles priekškara dīc un griežas odu bars. Pār upi veļas migla. Biezs, apaļš mākonis aizķēries aiz sopkas galotnes un sastindzis dus. Sprēgā dziestošais ugunskurs. Dzirde jūtīgi Uztver dažādās nakts skaņas. Kaut kur blakus gar telti nqšyīkst mežapīļu spārni, lūst kāds zars, tad atkal klu? sums. Pēkšņi dzirdama aša dipoņa. Kaut kas., smagi nokrakšķ. Mana roka uzmanīgi satausta blakus stāvošo vinčesteru. Taču viss atkal apklust, un vienīgi odu stabs griežas un dīc, un dīc. Pa galvu maldās dažnedažādas domas.

Tajās dienās mēs atklājām pirmās rūpnieciskas nozīmes atradnes. Pēc divu gadu ilgas cītīgas, bet neveiksmīgas meklēšanas.

NEGANTNIEKI

Izbeidzas produkti. Laiks saīsināt maršrutu un atgriezties bāzē.

Tālāk par metālu saturošo zonu uz Po|arnajas pusi mums nav atļauts iet. Mums jātiek galā ar galveno uzdevumu — jāizpēta Ulana plakankalne un jāsasaista upju augšteces. Pa ceļam vēl izpētām dažas Toras upes pietekas, taču visi paraugi norāda, ka mēs attālināmies no galvenās metālu saturošās zonas.

Vēl priekšā pazīstamā ūdensšķirtne, jāpāriet tai pāri — un apļveida maršruta loks noslēgsies.

— Nez kā tur ar mūsu bāzi? — Aleksandrs kļūst nemierīgs.

Tālās sopkas kļuvušas tādas kā dūmakainas. Gaisā jūtams kas neparasts. Daņila apstājas un ilgi skatās apkārt, grozīdams galvu te uz vienu, te otru pusi, dziļi un bieži ieelpodams gaisu.

— Diemžēl, taiga deg, — viņš beidzot pārliecināti saka.

— Kurā vietā?

— Aiz ūdensšķirtnes, priekšniek. Pamatīgi deg taiga .. .

Mūs pārņem satraukums. Ko tad, ja ugunsgrēks skar mūsu būdas? Tad bāze pagalam. Mēs sākam steidzīgi doties augšup pa ūdensšķirtni.

No augstienes atklājās drausmīga aina. Dega trīs sopkas. Kreisajā pusē uguns bija pārņēmusi pusi nogāzes un līda augšup nevienādā puslokā, labējās sopkas augstieni apjoza šauras liesmu joslas. Centru, kas izskatījās kā ietverts gigantiskos sarkanos ietvaros, uguns vēl nebija skārusi. Vidējā sopka bija vienās liesmās — no piekājes līdz pat galotnei; liesmas, apgaismodamas novakara krēslu, šaudījās pa sopkām, apņemdamas citas, vēl neskartās vietas. Zaļie pundurkrūmi uzliesmoja vienā mirkli, it kā eksplodētu. Vientuļās lapegles dega kā tievas, garas sveces. Krakšķēja lūstošie zari, sprēgāja uguns, šņākdami krita zemē koki, starp degošajām sopkām it kā vairīdamies līkumoja kalnu strauts, — ko mēs varējām iesākt pret šo trakojošo stihiju? Vienīgais mūsu mierinājums bija tas, ka bāze atrodas tālu no ugunsgrēka un ka ugunsgrēks virzās prom.

Klusēdami mēs nonācām izdegušajā ielejā. Un ilgi vēl mūs nomāca ugunsgrēka melnie, karstie pelni un svilinošā elpa visapkārt.

Kāds nevērīgs mednieks bija nometis cigaretes vai papirosa galu vai nebija izdzēsis ugunskuru nakts apmetnē, un, lūk, — briesmīgā nelaime, kas iznīcina desmitiem kilometru taigas.

Izdegums galu galā beidzās. Mēs atkal ejam pa strauta gultni, caur zaļajiem krūmu tuneļiem, pa zeltainiem smilšu sēkļiem. Kādā vietā pār krastu pārliekušies, zileņu ceri, krasts šķiet zilas dūmakas apvīts. Daņila apstājas un pētoši apskata zilenes.

— Diemžēl, ege bar![6] Lāči staigājuši, — viņš secina. — Ogas apsūkājuši. Paskaties ...

Jā, daži ceri apsūkāti un samīdīti. Daņila apskata smilšu sēri.

— Re, pēdas ...

Smiltīs tiešām tikko manāmi lāča ķetnu nospiedumi.

— Vai, kaut nu nebutu kas noticis ar mušu bāzi! — Aleksandrs iesaucas.

Mīka noņem no pleca vinčesteru. Mēs ejam pa lāču pēdām. Tās redzamas gan uz briežu ķērpjiem, gan smiltīs.

— Diemžēl, kucagan^1, — Daņila murmina.

Aiz upes līkuma kļuva redzama mūsu pirmā būda.

Tā ir neliela mājele, celta uz guļbaļķu pamatiem, kur kādreiz atradās mūsu telts. No būdas uz upi aizstiepjas balta, miltaina taka. Saplēsta miltu kule ar miltiem pamesta pa pusei ūdenī. Būdas sienas, celmi un krūmi miltiem apputināti. Visapkārt mētājas saplēstas sērkociņu pakas, žāvēti' ketlaši, šokolāde, papirosi. Turpat dīvaiņi iepleties puskažoks ar atplēstu piedurkni, bet mazliet tālāk garš gumijas zābaks. Un visur vēl svaigas lāču pēdas. Tās skaidri saskatāmas uz miltiem nobārstītā celiņa.

— Vai, kādi negantnieki! Ko viņi pastrādājuši! — Aleksandrs pukojas, bēdīgi aplūkodams savu puskažoku.

— Pamatīgi izdemolējuši, — Mīka piebilst un aši dodas uz būdas durvīm. Viņš instinktīvi paceļ vinčesteru, sagatavojas šaušanai. Tomēr būdā kluss un mierīgs. Vienīgi iztraucētās mušas spindz visapkārt un odi sīc. Toties arī šeit viss izdemolēts. Galds apgāzts, guļvietas izjauktas, atplēsti un sadriskāti abi logi, kas rūšu vietā bija aizklāti ar bjazu un aizsisti ar dēļiem. Pa sviesta mučeli ķeksējusi lāča ķepa. Visur izsvaidīti un apmuļļāti gaļas konservi, milti, zivis, cukura graudi. Aleksandrs ilgi lamājas, lūkodamies šai postāžā. Daņila

un Mika klusēdami kūpina pīpes. Par laimi, otru būdu lāči nav paguvuši izpostīt.

— Naktī jāgu| būdā. Lāči nāks atkal, — Daņila saka.

— Nu, mēs tos pienācīgi sagaidīsim! — Aleksandrs draud.

Mēs paēdām vakariņas un drīz vien gulējām kā beigti. Pēkšņi pamodos un, acis blisinādams, negribēju ticēt tam, ko ieraudzīju. Uz loga gaišā fona bija redzama lāča galva. Ar priekšējām ķepām tas centās sataustīt, kur pieturēties, lai varētu ar savu smago ķermeni ielīst pa logu. Lāča ķepa aizķēra lāviņas malu pie Daņilas galvas. Viņš bija cieši aizmidzis. Daņilam blakus mierīgi gulēja berdanka. Uzmanīgi, cenzdamies pats nekustēties, pastiepu roku un iegrūdu Daņilam sānos. Tai pašā mirklī ieraudzīju otru lāci, kas prātīgi līda būdā.

Pamodies Daņila ar mednieka instinktu tūliņ noslīdēja uz grīdas. Lācis sastinga un izbrīnījies raudzījās lejā. Daņila, sēdēdams uz grīdas, virzīja berdankas stobeu uz lāča kreiso lāpstiņu. Zvērs nemierīgi sakustējās, centās rāpties atpakaļ, bet norībēja šāviens, un lācis, konvulsīvi raustīdams ķetnas un ar nagiem saskrāpēdams baļķi, palika logā karājoties. Otrs lācis pazuda no loga. Sai brīdī Mīka nolēca no lāviņas un ar savu pārbaudīto vinčesteru rokās drāzās laukā pa durvīm.

— Kas ir, kas noticis? — Aleksandrs nomiegojies iesaucās.

Laukā norībēja otrs šāviens.

— Trāpīts! Arī šis ir beigts! — Mīka uzvaroši sauca.

Metrus piecpadsmit no būdas vārtījās otrs lācis, ar

ķepām kārpīja zemi un sūnas, pūlēdamies piecelties. Netālu stāvēja Mīka, darbodamies ar vinčesteru.

— Daņila! Ko tu gaidi? Šauj ātrāk. Mīkam laikam atkal patrona iesprūdusi! — Aleksandrs klaigāja.

— 2ēl patronas, — Daņila mierīgi atbildēja, pakšķi-nādams pīpi. — Tāpat būs beigts.

Lācis vairs nekustējās. Mīka drošības pēc tam vēl iešāva ausī. Pēc tam visu dienu noņēmāmies ap nošautajiem zvēriem un lāča šķiņķu žāvēšanu.

IELEJA KARĀJAS GAISĀ

— Es lāgā neticu tavām konservu bundžām. Tu gan karini tos visus kā amuletus, bet... — un Mīka nicīgi nosvilpās.

Daņila apjucis paskandināja ar kreiso roku pa tukšo bundžu, ko viņš pirms kādām piecām dienām bija pa-karinājis pie koka, bet kokā vēl iecirtis robu, lai zinātu atpakaļceļu uz mūsu būdām. Un tagad mēs atkal atradāmies pie šī koka.

— Kas tad nu, vai esi apmaldījies?

Daņila mīņājās uz vietas un klusēja.

— Nu, ko tu klusē? Esi apmaldījies?

— Apmaldījies, diemžēl!

— Un pamatīgi apmaldījies?

— Pavisam, diemžēl!

— Tā tik vēl trūka ... Tu taču esi šeit uzaudzis! — Aleksandrs kļūst drūms, negribēdams ņemt vērā to apstākli, ka Daņila uzaudzis savus četri simti kilometrus no šīs vietas.

Mūsu ceļvedis jau pirms vairākām dienām apmaldījies un nezina, kur tagad atrodamies. Katrā atpūtas vietā viņš iecirta robus lapeglēs, karināja zaros bundžas un lupatas un tomēr apmaldījās. Galu galā es par to sevišķi neuztraucos. Ja ir līdz karte un kalnu kompass, tad nav tik briesmīgi. Kaut^gan uz mūsu shematisko karti paļauties nevar — mēs taču atrodamies vēl neizpētītā rajonā, uz «baltā plankuma». Tāpēc, iedami pa šo «balto plankumu», mēs darām tāpat kā kuģinieki jūrā — katru dienu atzīmējam savā pēc acumēra uzskicētā kartē noieto maršruta virzienu. Tas palīdz orientēties. Es jau sen biju paradis atzīmēt uz kartes noieto virzienu. Strādādams «baltajos plankumos», es gandrīz nekad neesmu apmaldījies taigā, vienmēr esmu zinājis, kur atrodos.

Es izņemu kalnu kompasu un mēģinu pēc kartes noteikt mūsu atrašanās vietu. Daņila noskatās manā rīcībā kā apburts. Viņš netiek gudrs, kāpēc magnēta adata kustas un rāda tikai ziemeļus.

Paskaidroju viņam, kā darbojas kompass un kā jāorientējas kartē. Daņila ilgi glāsta ar delnu kompasa stiklu.

— Nu, vai.saproti?

— Mazliet, diemžēl.

— Papūlies, papūlies! Tas ģeologam nepieciešams.

Daņilas seja sāk priekā laistīties: sapratis, jūtu, ka

sapratis! Arī es izjūtu prieku, ka maz izglītotais Daņila tik neatlaidīgi cenšas visu izzināt.

Mēs virzāmies pa upes gultni augšup.

Mežs kļūst arvien retāks un galu galā izbeidzas pavisam. Priekšā pilnīgi kails plašums, kur aug tikai briežu ķērpji. Visur sūna: uz akmeņiem, zemes plaisās, uzkalniņos.

Kājas grimst mīkstajos, ķeburainajos briežu ķērpjos, un liekas, ka ejam pa gurkstošiem gļotainiem vilnīšiem. Uz kartes atzīmēts «balts plankums» — un tiešām tas ir milzīgs balts plašums, kura priekšpusē tikpat mēma un dižena paceļas Orska kalnu grēda.

Mums pretim virzās blīvs ziemeļbriežu ragu mežs. Šeit, Ulana plakankalnē ganās kolhoza ganāmpulks — vairāki tūkstoši ziemeļbriežu. Gani ieraudzījuši mūs un, it kā sacenzdamies, auļo mums pretī. Viņi nokūleņo no briežu mugurām, un acumirklī mums apkārt salasās vesels bars evenu pusaudžu.

— Kas jūs esat?

— No kurienes?

— Kā šeit nokļuvāt?

Jautājumi birst no visām pusēm. Kāds pusaudzis uzlec brieža mugurā un aizdrāž garām ganāmpulkam. Tas sacērtas sānis, un, skaļi krakšķēdami, saduras briežu ragi.

— Kur viņš aizdrāzās?

— Uz urasiem — paziņot par jūsu ierašanos, — atbild mazs melnacis evens.

Ganu pavadībā dodamies uz nelielu nogāzi. Tās pakājē atrodas trīs evenu konusveida mītnes — urasi. Mums pretī skrien vesels bars suņu. Tie lec uz trim kājām: katram sunim kreisā priekškāja cieši piesieta pie kakla. Tas tāpēc, lai suņi neskrietu tālu prom no urasiem un nebaidītu briežus. Pinkainie, labsirdīgie suņi luncinās mums apkārt.

No viena urasa iznāk mums pazīstamais evens Ivans Sļepcovs.

— Sveiks, dagor! Kapse![7] — viņš apsveicinās.

Tēju dzerot, izvaicāju Sļepcovu, kā labāk nokļūt pie Porožistajas upes.

Vecais mednieks domīgi klana galvu un saka:

— Taba-sol bar, at sol soh. — Uz turieni ved briežu taka, zirgu takas nav.

Mēs tomēr nevaram atstāt kravu. Jāmēģina turp nokļūt pa šo vienīgo taku.

Ivans atkal domīgs klana galvu, tad savelk roku dūrē un rāda uz pirkstu kauliņiem:

— Pa pirmo un otro nogruvumu leja tikt nevar. Nav iespējams.

Vecais dikti saviebj seju. — Sol soh da soh. Kucagan, kucagan. — Nav ce|a. Slikti, slikti.

— Bet pa trešo, — vecā vīra seja pārliecinoši noskaidrojas. — Pa trešo — taba sol, ačigei, ačigei bar! Tur vasarā ir maza briežu taciņa ... — un viņš rāda mums uz nogruvumu pusi, ko no ūdensšķirtnes tikko var saskatīt.

Mēs lēnām virzāmies gar plakankalnes malu. Sasniedzam pirmo nogruvumu, par ko stāstīja mednieks. Paejaim garām arī otram. Pēc kāda la;ika mudinu zirgu iegriezties trešajā nogruvumā. Sākam virzīties lejā pa tikko manāmu taciņu. Nogruvums ir ļoti kraujš, zirgi tomēr laimīgi nonāk lejā, un, izrādās, esam šaurā kalnu ielejā. Pēc acumēra aprēķiniem konstatēju augstumu. Atrodamies 1500 metru virs jūras līmeņa.

— Jauka ieleja, — Mīka ierunājas. — Šeit daudz saules, nepūš vējš, mušas arī nekož ...

— Pa šo ieleju mēs nonāksim lejā pie Naktai upes,— es pārliecināts saku.

Tādā pat drošā pārliecībā paņemu zirgu pavadā un sāku iet mūsu mazās noda|as priekšgalā.

Ieleja paliek arvien šaurāka. Vietumis kalnu krokas šķir tikai trīs četru metru sprauga; mēs ejam kā pa tuneli. Mikluma un pelējuma smaka nepatīkami cērt nāsīs. Apturu zirgu, apstājas arī ceļa biedri.

— Pagaidiet mazliet, iešu izlūkos . . .

— Tesim abi, Petja, — Mīka iesakās.

Mēs nogājām kādus piecdesmit metrus un . . . negribot apstājāmies. Saltas trīsas pārskrēja pa kauliem.

Priekšā, it kā no putnu lidojuma raugoties, pavērās ainava uz nezināmu ieleju, bet pie pašām kājām bija stāva krauja vismaz trīssimt metru dzijumā. Instinktīvi turpinājām kāpties atpakaļ no bezdibeņa, un tikai tad, kad bijām atkāpušies pieklājīgā attālumā, Mīka dziji un atviegloti uzelpoja:

— Tad nu gan esam slazdā iekļuvuši! Jauka vietiņa . . . pašnāvniekiem! Ieleja pakārta gaisā!

Gaisā karājošās ielejas granīta sienas ieslīka bezdibenī. Kreisās sienas plaisā bija ieķēries kazrozīšu krūmiņš un bezrūpīgi ziedēja. Tālumā pa ieleju nebēdīgi traucās upe. Visa ieleja bija apaugusi ar lapeglēm un vilku kārkliem. Apvāršņa malā ieleju ieskāva kādu citu kalnu virknes nevienādā līnija.

Mēs devāmies atpakaj. Tikai pievakarē tikām laukā no gaisā karājošās ielejas — slazda un atradāmies tai pašā vietā, no kurienes bijām sākuši ceļu lejup. SJep-covs nebija iedomājies mūs brīdināt, ka ir tāda viltīga taka.

Beidzot mēs tomēr atradām trešo nogruvumu. Pa šauru, stāvu, briežu iemītu taku uzmanīgi, riskējot kuru katru acumirkli nogāzties, virzījāmies lejā un nonācām Porožistajas upes baseinā, tai pašā ielejā, ko bijām redzējuši, raugoties no «putnu lidojuma».

UZ GLUBOKAJAS LĪCI

Klāt augusts.

Zilenes pārgatavojušās un sāk nobirt. Sārtojas brūklenes. Aug jau sēnes, ko labprāt kāro ziemeļbrieži. Eve-niem nu vairāk rūpjiv — bieži vien jāmeklē rokā atsevišķi kārumnieki, kas aizklīst prom tagad jau tumšajās naktīs. /

Sāk dzeltēt pundurpriežu čiekuru ķekari. Pundur-bērzi, papeles un vilku kārkli liesmo kā dzelteni mēļas ugunis. Beigusies īsā ziemeļu vasara. Augusta mēneša otrā pusē pēc pirmajām salnām no upju augštecēm pazūd zivis. Tās dodas lejā pa straumi uz lielajām upēm.

Mēs pūlamies cik spēdami, lai vēl līdz lielajam salam un sniegam pagūtu izpētīt Ulana plakankalnes «balto plankumu» un apstrādāt iegūtos materiālus. Steidzamies vēl arī tāpēc, ka šajās vietās nav zirgiem barības. Visapkārt aug vienīgi briežu ķērpji.

Pārnakšņojam pie upes, kur beidzot atradām zāli.

Daņila un Aleksandrs ar profesora nopietnību visu vakaru apskata zirgiem kājas un pievelk vaļīgos pakavus.

Zirgs, kas, ejot pa šādu apvidu, nomet pakavu, tūliņ atlauž nagu un sāk klibot.

Otrā rītā sākam maršrutu, kas zirgiem sagādā lielas grūtības: visur asas šķembas un lieli granīta kluči. Zirgi iet piesardzīgi, lai nepakluptu starp akmeņiem. Divi jau klibo.

— Nu jā, nometuši pakavus! — Daņila un Aleksandrs sodās.

Mēs tikko kustamies pa izsīkuša strauta gultni, kas pilna ar akmens šķembām.

Visur aug tikai briežu ķērpji. Tie nomākuši zāli un puķes. Izsalkušie zirgi, paošņādami ķērpjus, novēršas. Gribas dzert, bet nav ūdens, kaut gan bieži dzirdam, kā tas burbuļo. Ūdens traucas pa strautu dziļi zem akmeņiem.

Tā mēs ejam kilometru pēc kilometra pa strauta sauso gultni.

— Ūdens! — Daņila pēkšņi iesaucas, ieraudzījis to strauta gultnē.

Mēs paši un arī zirgi kāri dzesējam slāpes.

— Šeit jāatpūšas, — Aleksandrs ierosina.

Es viņam piekritu. Esam pārlieku noguruši un gribas ēst.

— Nē, priekšniek, nevar, diemžēl, — Daņila pretojas. — Nav zāles, nav barības, zirgiem būs slikti. Viņi jāpabaro . ..

Tā mēs noejam vēl kādus kilometrus desmit. Taču zāles nav un nav. Zirgi jau negrib vairs lāgā iet. Kamēr nav barības, apstāties tomēr nevar. Tikai rītausmā nonākam pie Toras un mums par prieku ieraugām zaļojošu ieleju.

Aši atbrīvojam zirgus no nastām, palaižam tos ganīties, bet paši liekamies gulēt. Eveni jau sen devušies prom no plakankalnes un aizklejojuši uz ieleju. Nemanot pienācis rudens, kalnu galotnēs jau pirmais sniegs, bet mēs tomēr vēl negribam šķirties no Orska kalnu grēdas. Taču, kā liekas, pats pēdējais laiks ar godu vākties prom.

Miku un Daņilu norīkoju, lai jāj uz bāzi pēc kolekcijām un atlikušajiem produktiem.

Ir pēdējās savdabīgās ziemeļzemes rudens dienas. Lapegles šķiet kā no zelta kaldinātas. Ielejas un nogāzes atspulgo gan violetas, gan citrondzeltenas, gan purpursarkanas krāsas. Pat dienā jau auksts, bet naktīs pie strautu krastiem parādās pirmie ledus raksti. Ik brīdi varam sagaidīt salu un sniegu. Sala tuvošanos īpaši var nojaust ik zāles stiebrā, ik pundurkrūma zariņā.

Zosis lido uz dienvidiem. Tātad ziemeļos jau kādā vietā uzkritis sniegs.

Mīka un Daņila beidzot ierodas ar kolekcijām un produktiem. '

— Vai lāči vairs nav bijuši būdās? — Aleksandrs

interesējas. /

— Mirušie neatgriežas, bet dzīvie vairs negrib mēģināt, — Mīka pajoko.

Pēdējā nakts plakankalnē. Smidzina nemitīgs, apnicīgs lietus, vējš planda telts audeklu, laukā tumšs. Bet teltī kuras dzelzs krāsniņa, ir sauss un silts.

Pamatīgi iepakotas mūsu kolekcijas, savākts viss pārējais, kas nepieciešams tālajā ceļā uz Glubokajas jūras līci.

No kalnu pārejas virsotnes mēs vēl ilgi atvadīdamies lūkojamies caur bezgalīgām lietus švīkām uz Ulana plakankalni un tālāk — uz kalnu grēdu, kas aizstiepjas uz ziemeļvakariem. Nezināmais «baltais plankums» jau daļēji nozudis no Padomju Savienības ģeogrāfijas kartes.

V. DOKOĻEVs. TAIGAS MEDNIEKA STĀSTI

PIRMIE SOĻI

Evenki vēl nesenā pagātnē bija klejotāju tauta, medīja ziemu un vasaru, lai iegūtu zvērādas. Galīgi tumša un vienveidīga bija mūžīgā klejotāja, taigas iemītnieka dzīve, kas pagāja nemitīgā cīņā ar bargo dabu. Mani ciltsbrāļi nezināja cita prieka kā vienīgi prieku par veiksmīgām medībām. Mūsu čumās^8 nekad nebija ielūkojies ārsts vai pat feldšeris, nekad mēs nebijām redzējuši skolas, kur desmitiem skaļu, dzīvespriecīgu bērnu atkārtotu skolotāja teiktos pirmos alfabēta burtus — mums nebija savas rakstības . .. Tikai retumis kāds no mūsējiem aizbrauca tālāku gabalu, siena laikā salīga pie krieviem vai burjatiem, pļāva viņiem lekno zāli, un tā bija mūsu vienīgā saskare ar pasauli.

Esmu piedzimis decembrī, barga sala laikā dziļā, piesnigušā taigā zem liela, stāvu saslieta akmens. Tāds pie mums agrāk bija paradums: dzemdētāju dzina laukā no čumas. Tikai deviņsimt piektajā gadā, kad es jau stingri stāvēju uz savām kājām un sāku staigāt pa taigu, tēvs man parādīja šo iešķībi sasvērušos akmeni, kas pēdējos gados bija apaudzis ar sīku, raupju sūnu. Manas piedzimšanas mēmais liecinieks man šķita tik neizskatīgs, ka sirds neviļus sažņaudzās neizsakāmās skumjās.

Mans tēvs, tāpat kā visi mūsu ciltsbrāļi, kopš jaunības dienām klejoja pa zvēru takām un gandrīz vai katru dienu mainīja apmetnes vietu, meklēdams, kur būtu vairāk zvēru un bagātākas ķērpja ganības, jo līdz ar ģimeni vajadzēja barot arī briežus. Tā es jau kopš agrās bērnības iepazinos ar grūtu, toties piedzīvojumiem bagātu taigas mednieka dzīvi. Cik daudz jauku nostāstu par neparastiem piedzīvojumiem, tādu nostāstu, kuros klausoties iemirdzējās acis, es dabūju dzirdēt jau bērnībā, sēdēdams vakaros pie ugunskura kopā ar medniekiem, kas bija atgriezušies savās čumās. Daudzreiz es aizmigu, klausīdamies piedzīvojušo vīru stāstus, un sapņos redzēju lāčus, lūšus, briežus; sapņos es piedalījos nenogurdināmos gājienos, vajājot zvērus, vējš svilpoja ausīs, visās malās skanēja šāvieni, suņu rejas. Protams, skrēju ar slēpēm un šāvu kopā ar citiem ari es. Taču pagaidām tas bija tikai sapnis.

Mēs klejojām visu gadu, parasti pa divām trim ģimenēm kopā, un stāstītāju, kas modināja manī interesi par medībām, bija vairāk, nekā vajag. Runāt kārie veči sa-kairināja manu fantāziju, un es, vēl mazs zēns būdams, kopā ar citiem tādiem pašiem zēniem augām dienām klīdu pa nometnes apkārtni, bet vēlāk arī dziļāk taigā, jo mēs, bērni, bijām pamesti savā vaļā.

Reizumis es viens pats, apbruņojies ar labi noasinātām šķeistām, aizklīdu biezokņos un pūlējos nomedīt burundukus un dažādus sīkus putnus: nemanot es pielavījos pie koka un sviedu ar šķeistu uz zara sēdošajam putne-lim. Un kā es priecājos, ja izraudzītais upuris kā akmens nokrita pie manām kājām! Dažkārt es tā aizrāvos ar šīm pirmatnējām medībām, ka, skraidīdams pa mežu no rīta

līdz vēlam vakaram, aizmirsu pat ēšanu ... Ar laiku es kļuvu krietns meistars šais medībās: katrs mans

sviediens atņēma (dzīvību kādam putnam vai burundukam.

Manas mednieka tieksmes nevarēja palikt neievērotas, un tāpēc tēvs, negribēdams puikam vēl dot rokās uguns ieroci, uztaisīja man loku un bultu. Es ātri iemanījos ar to šaut. Manas gaitas taigā tagad jau atgādināja īstas medības. Ar vislielāko uzmanību, ar pieauguša mednieka māku es caur krūmiem pielavījos putnam, kas nenojauta draudošās briesmas, un, uzvilcis loku, raidīju tam virsū bultu. Es šāvu precīzi, bez kļūdīšanās, un vakaros atgriezos mājās ar pilnu somu nošautu putnu.

Kad es pārnācu čumā ar tādu bagātīgu guvumu, piederīgie un kaimiņi steidzās mani cits par citu vairāk uzlielīt, apsveikt ar veiksmi, un tā es uzmundrināts ņēmos sīki jo sīki atstāstīt par savām medību gaitām.

Bet, lai arī kā es lepojos ar savu veiksmi, man atkal un atkal nedeva mieru jautājums: «Kad gan beidzot man atļaus šaut ar īstu bisi?!» Šī iedoma, ko es vēl neiedrošinājos izteikt skaļi, ar katru dienu kļuva neatlaidīgāka, kaut gan mans augums vēl ne tuvu nebija sasniedzis bises garumu. «Tas nekas,» es sevi kūdīju, «man tomēr jau laiks-pastaigāt pa taigu, tāpat kā citiem laiks iegūt vērtīgas zvērādas! . . .» Es nespēju atvairīt šīs ilgas un tāpēc reiz palūdzu tēvu:

— Atļauj man paiet kādu gabaliņu pa mežu ar tavu kramenīcu!

Tēvs nebija gaidījis, ka būšu tik nadzīgs, tāpēc sāka skaļi smieties:

— Vai tad tu vari pacelt kramenīcu?! Tu jau vēl šaut ar to neproti! ... Nedošu! — viņš bargi piebilda. — Kad būsi divpadsmit trīspadsmit gadu vecs, tad pats sākšu tevi mācīt, kā jāšauj.

Tielēties nebija nozīmes. Apvainojošajiem tēva smiekliem un bargajiem vārdiem varēju atbildēt vienīgi ar Jaunu domu: «Es nozagšu to kramenīcu un tomēr aiziešu uz taigu!»

Tajā ziemā mēs medījām kopā trīs ģimenes, un bija diezgan izdevīgas vāveru medības. Ziemas vidū pārcēlāmies uz kādas nelielas upītes ieleju, kur, pēc kāda mūsu piedzīvojušākā mednieka ieskatiem, bija daudz vāveru. Šeit es nolēmu piepildīt senloloto sapni.

Vienudien tēvs atgriezās no medībām pirms saules rieta, paēda vakariņas un abi ar māti aizgāja ciemos pie kaimiņiem, bet man uzdeva pieskatīt šūpulī gulošo gadu veco māšeli. Tiklīdz vecāki izgāja no čumas, es, daudz nedomādams, norāvu pie sienas pakārto kramenīcu, iebēru stobrā pulveri, iedzinu prapjus un mazu lodīti, paķēru līdzi kramu, pulveri un savas šķeistas un aizdrāzos uz mežu. Kramenīcu vajadzēja vilkt līdzi pa sniegu ...

Pār zemi jau klājās ziemas vakara krēsla, kad es pa ledu pārgāju pāri upītei un sāku kāpt augšā pa stāvo krastu. Te ieraudzīju vāverīti, kas augstā kokā mierīgi grauza sakaltušu sēni. Vāverīte pamanīja mani un, kā man toreiz šķita, sāka jautri draiskujoties un mani kaitināt: gan uzdrāzās kokā līdz pašai galotnei, gan atkal metās pa kaklu pa galvu lejā uz apakšējiem zariem, veikli luncinādama savu kuplo asti. Kad reizēm tās žiglais acu skatiens pavērsās uz manu pusi, viņa ierukšķējās it kā draudēdama, bet varbūt arī no bailēm.

— Vēl aizbēgs! — es uztraucies čukstēju un piegāju pavisam klāt pie milzīgā koka stumbra, gatavodamies tūliņ šaut... Es iebēru biķerītī šķipostiņu pulvera, uzliku uz belzeņa kramu.

Tad atklājās, ka es, kas nekad vēl nebiju turējis rokās kramenīcu, vēl īsti nezināju tās īpatnības. Es pacēlu stobru stāvu gaisā, tēmēju zvēriņam, bet pulveris iebira man acis. Tukšā biķerīti dzirkstele, protams, nevar uzliesmot, vajadzēja vēlreiz uzbērt pulveri, bet ari šoreiz tas iebira man acīs. Uztraucies iebēru biķerīti atlikušo pulveri un, beidzot apjēdzis, ka stobru nevar celt pārāk stāvus gaisā, atkāpos nostāk no koka.

Sai brīdi vāvere, sajuzdama briesmas, pa stumbra otru pusi sāka steidzīgi laisties lejā — skaidrs, ka slēpās no manis.

Es dusmīgs nosviedu nelaimīgo un tik smago kramenīcu zemē un metos pie koka ar saviem medību ieročiem rokās... Vāvere čakstinādama uzskrēja atkal galotnē.

Es paslēpos, turēdams šķeistu pa sviedienam, mazliet nomierinājos — un atcerējos bisi ... Tā gulēja sniegā, un tai visapkārt vīdēja melni pulvera lāsumiņi. Man vairs nebija ar ko šaut.

Mežā kjuva arvien tumšāks un tumšāks, un es apņēmīgi nolēmu, ka jātiek galā ar vāveri, kamēr vēl nav kļuvis pavisam tumšs. Atkal pielīdu pie koka un palē-cies ieķēros zemākajā zarā. Izraudzīdamies pienācīgi stiprus zarus, es lēnām kāpu augšā, jo padusē cieši iežmiegtās šķeistas mani loti traucēja.

Pēkšņi tuvumā visapkārt sāka skanēt daudzbalsīgas klaigas: pa visu mežu nelabi kliedza vīrieši, sievietes, bērni. Aiz upītes satraukti rēja suņi. Sapratu, ka visa nometne devusies mani meklēt. Un tiešām, drīz vien izdzirdēju, ka cilvēki skaļi sauc manu vārdu.

«Meklēt mednieku! Kāpēc? Kas tad tā dara?!» es neapmierināts domāju, sēdēdams uz zara. «Esmu uzgājis vāveri un, kamēr nebūšu to nomedījis, neparko neiešu prom!»

Un es stingri nolēmu neatsaukties uztrauktajiem piederīgajiem, bet rāpties lejā, paslēpties pie saknēm un gaidīt vāveri līdz rītam, jo tumsā nav nozīmes sviest ar šķeistām uz galotni.

Apakšā pie koka es izkārpīju sniegu, atsēdos bedrītē, savilcies kamolā, un atspiedos ar muguru pret resno, grumbuļaino stumbru. Bet tracis mežā turpinājās. Sauca mani gan tuvumā, gan tālumā, — varēja manīt, kāds bija pagājis man garām dziļāk taigā.

Nebiju vēl paguvis iemigt, kad sadzirdēju tuvojošos soļu troksni: kāds nāca tieši pie manis. Es neizturēju, pielēcu kājās un skrēju pretī; tas izrādījās mūsu kaimiņš. Aizelsies es viņam čukstēju:

— Tikai nekliedz! Aizbaidīsi manu vāveri, vēl aizbēgs! ... Viņa tup tur, galotnē!

Kaimiņš satvēra mani ar abām rokām un iekliedzās, ka viss mežs noskanēja:

— Ļautiņi, šurp! Šurpu! Atradu! Dzīvs! Nāciet šurp!

Varēja dzirdēt, kā sausie zari lūst zem kājām, un

man apkārt sanāca bars sieviešu un vīriešu. Pienāca tēvs, klusēdams uzcēla mani uz pleca un stiepa mājās. Es šņukstēju, nevaldāmas asaras lija pār vaigiem ...

Mūsu čumā saskrēja visa nometne. Cilvēki ar nožēlu un līdzjūtību lūkojās uz manu tēvu un māti, reizumis nosodoši paskatījās arī uz mani un klusēja.

Drūmo klusumu, aizsmakušā balsī ierunādamies, pārtrauca vecais Digajs:

— Ko tu esi izdarījis, resgali?! Tā var pazudināt sevi un savus vecākus! Kā tu drīkstēji bez atļaujas ņemt bisi rokās? Tev par to vajadzētu kārtīgi sadot!... Pastāsti, — ko tu darīji mežā, kāpēc neatsaucies?

Man kļuva skaidrs, ka esmu rīkojies aplam, kā mazs puika, un cits nekas neatlika — vajadzēja visu izstāstīt.

Vecais Digajs, noklausījies manu nesakarīgo, bet patieso stāstu, jau laipnāk sacīja:

— Muļķītis tu esi, vairāk nekas! Vāvere taču skrien ne vien pa zemi, bet arī pa kokiem. Kamēr tu sēdēji zemē, vāvere jau sen bija diezin kur aizskrējusi...

Kad ļaudis izklīda, es cieši aizmigu, kā jau visu dienu noskraidījies centīgs mednieks, bet otrā rītā tēvs man krietni sadeva. Es biju pelnījis un nesūkstījos: tā pie mums tas bija pieņemts.

Tā beidzās manas pirmās medības ar īstu bisi...

Pēc trim gadiem mūsu ģimene, klejodama pa taigu, vasarā uzcēla savu čumu mežā Taloi upītes tuvumā. Gar tās krastiem stiepās kāda krievu tirgotāja, zvērādu uzpircēja pļavas, un mans tēvs salīga pie viņa darbu vadītāja pļaut leknās zāles, kas bagātīgi auga šai apvidū. Rītos tēvs devās uz pļavu, bet pusdienās es nesu viņam ēdienu bērza tāss vācelē vai muguras somā. Uz pļavu gāju vienmēr steidzīgā solī, jo zināju, ka tēvs jau ir izsalcis, bet nācu atpakaļ uz mūsu vientulīgo čumu nesteigdamies, pa ceļam izbaidīdams irbju barus, kas allaž bija salaidušās vienos un tais pašos ogulājos.

Tai laikā tēvs bija iegādājies berdanku. Tā bija diezgan smaga, bet ar to vēl varēja samierināties: es jau biju krietni paaudzies. Nelaime tikai tā, ka saliektais berdan-kas stobrs «vilka pa kreisi» un precīzi trāpīt bija grūti. Varbūt tāpēc tēvs to neņēma līdzi siena pļavā.

«Jāpaņem berdanka,» es reiz noprātoju, «jāmēģina nokniebt kādu irbi.»

Pēc stundas man vajadzēja nest tēvam pusdienas. Es teicu mātei:

— Drīz iešu uz pļavu. Paņemšu līdzi berdanku . . . Kazi, varbūt izdosies nošaut kādu irbi.

Māte iebilda:

— Tam nav nekāda prāta, berdanka ir greiza un arī smaga. Ar to tu neaiziesi laikā. Tēvs bārsies un varbūt vēl sados.

Es neklausīju mātei, spītīgs norāvu pakārto bisi, iebāzu kabatā divus nelielus lādiņus, paņēmu tēva medību nazi, metālā slauķi, uzliku somu ar pusdienām plecos un agrāk par citām reizēm soļoju caur mežu uz

p|avām.

Tikko iegāju ogulājos, ar troksni pacēlās irbju bars. Aizlidojuši līdz tuvākajam klajumam, putni nolaidās kri-teņos. Es norāvu no pleciem somu un līdu lēnām klāt. Man izdevās slēpu pielīst irbēm soļu divdesmit atstatu vai vēl tuvāk. Ar mazliet saliekto berdanku notēmēju uz irbi, kas atradās pašā malā pa labi — varbūt ka lādiņš tad trāpīs bara vidū .. . Norībēja šāviens. Irbes, satraukti guginādamas, lidoja prom, bet viena pa labi nokūleņoja kriteņos.

No priekiem kā apstulbis skrēju, ko kājas nes, uz klajumu, pa ceļam pamezdams berdanku, nazi, slauķi, visu, kas traucēja skriet. . . Irbe bija vēl dzīva un kūleņoja nāves agonijā. Es tai sagriezu kaklu.

Ilgi vāļāju no rokas rokā savu nošauto putnu, līdz beidzot atcerējos, ka jāsteidzas uz pļavu pie tēva ar pusdienām. Bet kur tad ir maišelis ar ēdienu, kur bise un viss pārējais? Sāku meklēt pa krūmājiem, ložņāt pa zāli. Pēc ilgākas meklēšanas beidzot atradu berdanku un slauķi, bet maišelis ar ēdienu un medību nazis bija kā ūdenī iekrituši. Nebija vairs ko domāt par iešanu uz pļavu: tēvs būtu mani kārtīgi noslānījis par to, ka biju tik ilgi kavējies ar pusdienām un turklāt vēl pazaudējis viņa mīļāko nazi. Nedrīkstēju arī mājās atgriezties.

Līdz pašam saules rietam ložņāju pa klajumu un tam apkārt, neizlaizdams no rokām irbi. Beidzot zālēs izdevās atrast nazi, bet maišelis bija gluži kā zemē iekritis. Biju krietni piekusis, meklēšanai, manuprāt, vairs, nebija nozīmes, jo sāka jau tumst. Tad man prātā iešā- [9]

161

vās drosmīga doma: «Man taču ir irbe, ga|a! Par to man, protams, piedos maizes ņukas, cukura graudiņa un tējas šķipsniņas nozaudēšanu ...»

Aši savācu savas mantas un, šīs laimīgās iedomas uzmundrināts, skrēju mājās, lēkādams pār kriteņiem un krūmiem. Vienā rokā man bija berdanka, otra turēja cieši sažņaugtu irbes kaklu.

Priecīgi smaidīdams un lepni paceltu galvu es iedrāzos čumā, stiepu pretī savu medījumu:

— Ņem, plūc nost spalvas, uzšķērd un vāri vakariņas! Paēdini mūs visus!

Māte paskatījās manī ar tādām dīvainām acīm. Es netiku gudrs: vai viņa nobijusies, vai par ko uzjautrināta ... Pievērsusies tēvam, kurš sēdēja pie pavarda un kuru es pirmajā mirklī nebiju ievērojis, viņa pamirkšķināja tam ar acīm un ska|i iesmējās. Tēvs nogāzās augšpēdus un arī kratījās smieklos.

Mani pārņēma dusmas un sarūgtinājums par tādiem nepiederīgiem smiekliem. Kas tad īsti bija noticis? Par ko viņi smejas? Es nekā nesapratu.

— Kas tad jums lēcies? — es nikni iesaucos. — Ņemiet ātrāk to ga|u!

Māte sāka vēl vairāk smieties un caur smiekliem tik tikko varēja izdvest:

— Tev taču nav nekā, nav nekādas ga|as ... Nu paskaties!

Es paraudzījos uz labo roku, kas dūrē cieši žņaudza putna kaklu: tiešām es turēju rokā . . . tikai putna galvu, bet pašas irbes nebija.

Arī es vairs nevarēju valdīties un, it kā piebalsodams tēvam un mātei, s^ku pilnā kaklā smieties, valstīdamies pa zemi.

— Nekad vairs nenes nomedītu putnu aiz kakla, tas ātri notrūkst, — tēvs pamācīja. — Ņem vienmēr aiz kājām vai spārniem . ..

Tā jocīgi beidzās manas otrās medības ar īstu bisi. Tā beidzās arī bērnība.

DIVI ŠĀVIENI

Karstā vasaras dienā vectēvs Girgens jāja ar briedi pie kaimiņiem ciemos. Uz muguras viņam karājās šautene, bet sānos pie jostas — mednieka nazis.

Visapkārt, kur vien paskaties, pletās zālains līdzenums ar pjavēju būdām, kur vakaros gāja īpaši trokšņaini: daži dziedāja, citi sasaucās ar kaimiņiem, citi skaldīja malku un kūra ugunskurus. Par medībām šais vietas nebija ko domāt: iztramdītie zvēri, protams, steidzās pazust pēc iespējas tālāk no cilvēku bara, tāpēc vecais Girgens, kas vēl vecuma dienās bijā kaislīgs mednieks, daudz neko apkārt nelūkojās un brīžiem pat aizvēra acis un snauda. Iespējams, ka viņš būtu pat cieši iemidzis, bet nolādētie, neciešamie dunduri nejāva viņam mieru, visu laiku vajadzēja atkauties, sitot sev pa vaigiem un kaklu. Arī briedim tie neganti uzmācās, iezīzdamies ar saviem dzeloņiem gan vēderā, gan sānos un: galvā.

Šķērsojis pļavu, Girgens iejāja biezā mežā, pēc tam — jaunaudzē. Šeit briedis pēkšņi apstājās un pagrieza galvu pa labi. Vecais pa paradumam veikli norāva no pleca šauteni. Tuvumā parādījās gurāns.

Girgens daudzkārt bija sastapis ce|ā stirnāžus, klaiņodams pa kalnaino taigu, un viņš no pieredzes zināja, ka jāšauj bez kavēšanās. Nolēcis no brieža muguras, vecais piespieda šauteni pie vaiga un izšāva. Gurāns augstu palēcās un nokrita.

Girgens pieskrēja pie nošautā zvēra un iedūra tam nazi sānos. Tad viņš piesēja briedi pie krūma un, aši salasījis klēpi žagaru, gatavojās kurt ugunskuru. To vajadzēja darīt vispirms, jo dunduri nedeva mieru ne viņam pašam, ne arī briedim.

Būdams piedzīvojis mednieks, Girgens nolika bisi sev blakus, un, tikko viņš uzvilka sērkociņu, lai aizdedzinātu žagarus, pēkšņi garām paskrēja kāds zvērs, sausie zari vien nobrīkšķēja. Girgens paķēra šauteni un izšāva tam pakaļ.

Krūmi traucēja vecajam saredzēt, kas tas par zvēru, kam šāvis. Taču to gan redzēja gluži skaidri, ka tas ievēkšķēdamies nogāzās.

Kad Girgens pieskrēja sava trāpīgā šāviņa upurim klāt, viņš ieraudzīja zemē bez dzīvības guļošu gurānu.

«Redz, stundas laikā divi gurāni rokā!» vecais nopriecājās.

Viņš noliecās pie gurāna un ieraudzīja tam sānos naža spalu.

— Kas tad tas par joku! — vecais brīnījās. — Tāds kā mans nazis!

Viņš izrāva to laukā, un tiešām tas bija viņa vecais nazis, ko vienmēr ņēma līdzi medībās. Vecais pat nobijās ... Pacēlis gurānu uz pleca, viņš devās pie sava ugunskura. Tur vairs neredzēja to, ko bija nošāvis iepriekš.

— Ēe, izrādās, esmu tikai gurānu apdullinājis! — vecais beidzot saprata. — Šis atjēdzās un laidās prom . . . Tomēr no manas otrās lodes neizmuka! — viņš vēl lepni nodomāja.

Kad vectēvs Girgens man to pastāstīja, es arī atcerējos līdzīgu gadījumu.

Nesen, atvaļinājuma laikā, biju aizbraucis uz dzimto taigu, kur kādā nelielā ezerā, netālu no mūsu apmetnes.

medīju un zvejoju zivis. Sā seklā ezera vidū ir neliela saliņa, kur bieži nāk ganīties a|ņi.

Reiz, paņēmis līdzi berdanku un mazkalibra bisi, es pēcpusdienā devos uz ezeru. Krūmos netālu no krasta iekūru ugunskuru, izvārīju zupu, paēdu vakariņas un gaidīju, kad sāks krēslot.

Vēl pirms saules rieta no meža izjāja jātnieks. Tas bija mans draugs burjats Badma, tikpat kaislīgs mednieks kā es. Sapinis zirgam kājas, viņš nāca pie manis.

— Uzņem kompānijā. Diviem naktī ir jautrāk.

— Kāda runa! Sēdies tik klāt! — atbildēju.

Kamēr Badma tukšoja zupas katliņu, es teicu:

— Mums par abiem ir divas berdankas un mazkalibra bise. Nav jēgas ņemt līdzi abas smagās berdankas. Kuru ņemsim līdzi — tavējo vai manējo?

Badma teica, ka labāk ņemt viņa berdanku, jo tā esot jaunāka un trāpīgāk šaujot.

— Ja šonakt ragainie nenāks atpūsties uz savu salu, tad no rīta ar mazkalibru pašausim brokastīm pīles, — viņš vēl piebilda.

Tā mēs arī izdarījām . .. Vēl gaismā pārbridām uz saliņu, atsēdāmies blakus garajā zālē, rūpīgi nomaskējāmies un norunājām, ka es skatīšos uz austrumu pusi, Badma — uz rietumiem.

Nebija pagājusi ne stunda, kad Badma piegrūda man ar elkoni sānos un čukstēja:

— Paskaties .. . ragainis!

Es palūkojos uz viņa pusi un tiešām ieraudzīju mierīgi nākam uz ezeru skaistu, ragainu milzi. Viņš nāca lēnām pa klajumu un bija labi saredzams. Solus piecdesmit no krasta alnis apstājās, tad, lepni pacēlis savu lielo galvu, paskatījās apkārt un sāka ēst zāli.

— Šauj priekšējā lāpstiņā! — es teicu draugam:

Noknakšķēja aizslēgs, bet šāviena nebija.

— Ko tu gaidi? — es dusmīgi vaicāju.

Vēlreiz noklaudzēja aizslēgs, bet šāviena tomēr nedzirdēju.

— Nu, velnu! — Badma lamājās. — Divas kļūmes pēc kārtas! Mana berdanka mūs iegāza!

— Ņem jaunu patronu! — es dusmās gandrīz kliedzu.

— Ātrāk! Šauj taču!

Bet arī trešoreiz šāviens nesprāga.

Pa to laiku alnis piesardzīgi pacēla galvu un devās gar krastu prom.

— Re, kļuva nemierīgs, sajuta mūs! Aizies! Ko tu gaidi?! — es mudināju Badmu.

— Visas patronas izmēģināju . . . nesit pušu! — viņš izmisis atbildēja.

Es nopukojos, piemetu savu mazkalibru pie pleca un, notēmējis starp priekšējām lāpstiņām, izšāvu. Alnis salēcās un pilnā gaitā drāzās prom no krasta ... Aizskrējis līdz meža stūrim, apstājās un atskatījās, it kā gribētu noskaidrot, no kuras vietas šauts. Es izlietoju šo brīdi, pārcēlu tēmēkļa rāmīti uz tālāku atstatumu un vēlreiz izšāvu. Alnis nogāzās zālē un sāka spārdīties.

— Re, Badma, kā jāšauj! — es lepni uzsaucu.

— Svied prom savu nederīgo berdanku un meklē nazi...

Badma noskaities un īgns iesvieda berdanku ūdenī, es pametu savu bisi uz saliņas, un mēs ar nažiem rokās devāmies pie ievainotā zvēra.

Mēs paguvām tam pieiet klāt līdz soļu trīsdesmit atstatumam un jau norunājām, kā dalīsim medījumu. Bet medījums mums par pārsteigumu pēkšņi pielēca kājās un pazuda biezoknī.

Mums cits nekas neatlika — vajadzēja iet atpakaļ uz saliņu pēc bisēm. Izvilcis berdanku no ūdens, es pie ugunskura to izjaucu un noskaidroju, ka belzeņa atsperei vairs nav spēka un belzenis, runājot mednieku valodā, sit pa tukšo.

- Te tev nu bija jaunāka! — es kaitināju draugu.

— Kas to varēja zināt... — Badma taisnojās.

Vajadzēja zināt! Tādu medījumu palaidām garām! . . .

Mēs tiešām to palaidām garām — no rīta izmeklējāmies pa taigas biezokni, bet neatradām.

RŪSGANA VILTNIECE

Savā mūžā visvairāk esmu medījis vāveres, nagaiņos zvērus un meža putnus un reti aizrāvies, dzīdamies pakaļ vilkiem un lapsām. Parasti, ieraudzījis viņu pēdas, svaigas. vai vecas, mierīgi eju tām garām, uzskatīdams, ka nav vērts tērēt dārgo laiku un patronas šo plēsoņu dēļ. Bet cik daudz pasaku, teiku, leģendu un nostāstu bērnībā esmu dzirdējis no piedzīvojušiem medniekiem par gudrās, viltīgās un blēdīgās lapsas nedarbiem!

Un tiešām, lapsa ir atjautīga, viltīga un gudra, kad tai nākas glābt savu dzīvību. Tai pietiek pacietības un saprāta, ar aizturētu elpu nekustīgi gulēt piecu soļu attālumā no garām ejoša apbruņota cilvēka. Viņa neparko nenodos sevi. Jūs neieraudzīsiet viņu, bet lapsa šai pašā brīdī, paslēpusies aiz koka, kriteņa, akmens vai sakārņa, jūs uzmanīgi novēro.

Un cik lapsa ir asprātīga, meklējot un iegūstot sev barību! Pieredzējuši taidzinieki apgalvo, — un tas acīm redzot ir tiesa, — ka viņa nekustēdamās guļot pie zaķu takas un pacietīgi gaidot neuzmanīgo šķielaci, kas nekā nenojauš. Līdzko zaķis parādās uz takas, lapsa strauji metas tam virsū — un sātīgas pusdienas nodrošinātas.

Reiz arī man iznāca interesanta un jocīga tikšanās ar lapsu ...

Mēs ar Badmu tai laikā dzīvojām un strādājām rajona centrā, un reiz sestdienā viņš piezvana man pa telefonu:

— Rīt ir brīvdiena. Vai neaiziesim pašaustīt irbītes?

— Kāpēc me, es jau tā kā taisījos. Atnāc pēc darba ...

Kilometrus astoņus no mūsu ciemata es zināju vietu, ko bija iecienījis neliels irbīšu bars, un pievakarē mēs devāmies turp, lai jau pirms tumsas atgrieztos mājās. Pēc veca mednieku paraduma katram gadījumam paņēmu līdzi katliņu, gabalu maizes, sāli, tēju un divas krūzītes.

Bijām nostaigājuši pa taigu vairākus kilometrus, bet mums par lielu sarūgtinājumu zināmajā vietā irbju nebija. Skaidrs, kāds būs tās izbaidījis.

Nepatīkami atgriezties mājās tukšām rokām, pie tam mēs bijām pamatīgi noguruši, un es ieteicu pameklēt irbes citā vietā un pēc tam mežā pārnakšņot.

Līdz saulrietam mēs klīdām pa taigu un beidzot uzgājām prāvu baru. Mūsu pacietība un pūles atalgojās ar uzviju, mēs sašāvām tik daudz irbju, ka nācās palauzīt galvu, kā tās aizstiept uz māju.

Apmetāmies kalnu upītes krastā, sakūrām ugunskuru, izcepām divas irbes un pēc brangām vakariņām tepat arī pārnakšņojām. Otrā rītā agri jo agri piecēlušies, mēs paēdām brokastis un taisnā ce|ā devāmies mājās.

Bija skaidra, saulaina diena. Ap pusdienas laiku iznācām līdzenumā, kas bija klāts retiem krūmiem un bedrēm izlauzto celmu vietās. Soļojām blakus un skali sarunājāmies, nemāz nepūlēdamies vērīgu aci aplūkot klajumu — lai tik aiznesam šo pašu bagāto medījumu savām saimniecēm. '

Nekādas patikas vairs nebija medīt.

Pēkšņi Badma kaut ko saskatīja un saspieda manu elkoni:

— Vilks!

Paskatījos norādītajā virzienā un ieraudzīju krūmu puduri, ko ietvēra ar pelnu kārtu pārklātas seklas, melnas bedres, un iebildu:

— Neredzu nevienu vilku.

Taču Badma jau pārlādēja bisi un piemeta pie pleca.

— Rau, aiz tā krūmiņa sēž! — viņš rādīja ar pirkstu uz vārpainās septiņvīres krūmu, pašu pēdējo pa labi.

Šai mirklī no krūma izlēca lapsa un pa galvu pa kaklu metās uz netālo uzkalniņu. To sasniegusi, nostājās sāniski un palūkojās uz mūsu pusi.

— Apstājās! Šauj! — es iesaucos.

Mēs izšāvām gandrīz reizē, bet abi bijām notēmējuši pārāk augstu. Lapsa uz pakalna stāvēja kā stāvējusi. Mērķēdams pārdrošniecei galvā, es izšāvu otrreiz. Šoreiz par savu nesasniedzamību tik ļoti pašpārliecinātais lapsa-kūmiņš nokrita un sāka raustīties pirmsnāves krampjos.

Mums nebija nekādu šaubu, ka bez irbēm pārnesīsim mājās arī lapsas ādu, un, uzmetuši plecos savas bises, sākām skriet uz pakalna pusi.

Aizelsies teicu draugam:

— Apsēdīsimies, Badma, atvilksim elpu, uzpīpēsim ... Cik te vairs tālu, kādi metri pieci. Tagad viņa mums neizspruks. Rau, aprimst spārdīties.

— Es tomēr, drošības labad, uzšautu vēlreiz, — Badma iebilda.

— Vai vērts velti tērēt šāviņu? — iebildu. — Redzi, jau izstiepusies.

Tiešām lapsa pēkšņi sastinga. Mēs apsēdāmies uz ciņiem, izņēmām no kabatām papirosus, aizsmēķējām.

ļ

— Zini, Vasilij, — Badma ierunājās, — atdod man to ādu, es uzdāvāšu sievai lapsādas apkakli.

— Lūdzu, ņem. Mums apkakles ir, — es labprāt piekritu. — Tikai tagad, redz, vasara, kažokādai, kā saka speciālisti, nav akota, noteikti sāks mest spalvu.

— Nekas, man svarīgi iepriecināt sievu ...

Mēs norunājām tūliņ lapsu nodīrāt, piecēlāmies un sākām kāpt uzkalnā. Bet šai pašā mirklī beigtā lapsa atdzīvojās un, ko kājas nes, metās uz meža stūri... Kamēr mēs atguvāmies no pārsteiguma un apjukuma, kamēr noskrējām pēc bisēm, kuras bijām atstājuši pie ciņiem, no lapsas ne miņas.

Badma pārskaities dusmās uzbruka man:

— Tu, tikai tu pie visa esi vainīgs! Kāpēc atrunāji šaut? Iedomājies, viena šāviņa žēl! Bet ādas tev nav žēl?!

Atspiedies uz bises, drūmi klusēju. Man nebija ko atbildēt uz drauga taisnīgajiem pārmetumiem ...

Lūk, kā apveda ap stūri divus vecus taidziniekus šī viltīgā kuplaste, veikli izlikdamās ievainota un pēc tam beigta.

Kā lai tad netic kaut vai mazliet vectēvu pasakām un leģendām par rudās kuplastes izmanību un viltību?

t

V. N. Ivanovs «AROMĀTISKA ZELŠANA»

Darbs nebija sarežģīts.

Tējas veikala «Aromātiskā zelšana» dibentelpā izbēra no lēzeniem groziem uz gludā lakotā galda dažādas tējas: sarkano, skābēto, skāņi smaržojošo vai zaļo ar sausu, smalku aromātu, vai ziedu tēju, kas sastāvēja no rožu, jasmīnu un tējas ziedu lapiņām. Sjan Li izlīdzināja lapiņu kaudzi un sāka tēju šķirot. Ar saviem tievajiem pirkstiņiem viņa bīdīja uz vienu pusi mazās ziedu lapiņas, uz otru pusi — lielākās; stiebriņus un lapu dzīsliņas viņa bīdīja trešā kaudzītē, bet smeltni — ceturtā.

Galda tumšajā spogulī atspulgojās citu meiteņu sejas: allaž jautrā smieklu mīļotāja 2un ITua ar uzraukto deguntiņu, jauniņā, bālā Cžu Ši un resnulītc Ljan Si: tā, nepaceļot acis no darba, varēja ar viņām sasmaj-dīties.

Galda lakojumā atspulgojās gandrīz visa «Sjan Gana» veikala iekšpuse: spīguļoja alvas vāzes ar labām tējas šķirnēm, porcelāns ar augstākām šķirnēm un dārgām tējām, skaistās, lakotās kastītes. Parastās tējas glabājās skārda bundžās apakšējos plauktos. Veikala plaukti bija ķiršu krāsā, izgreznoti zeltītām puķēm, kokā grieztiem pūķu tētiem un mākoņiem, kas atgādināja

mazus aplīšus rāmā ūdenī, kad tur krīt lietus piles. Kaktā, ziliem hieroglifiem rotātā porcelāna vāzē auga tējas'krūms. Galda virsmā atspulgojās arī griesti, sadalīti zilos kvadrātos ar sarkaniem ietvariem; kvadrātos bija attēlotas lidojošas dzērves ar sarkaniem knābjiem. Veikalā šķērsām līdz pašām durvīm stiepās ķiršu krāsas lete, gar to allaž grozījās baltzobaini pārdevēji, kamēr viens no viņiem izsvēra rokas svariņos dažus lānus lētas tējas kādai pircējai večiņai ar sudraba spraudi sirmajos matos.

Varēja redzēt, kā savā kaktā sēž veikala īpašnieks, vecais, resnais tirgonis Cjuaņs. Virs viņa noskūtās galvas nokarājās divas garas sloksnes ar uzrakstiem:

«Kalns dod sudrabu, bet krūmi kalnos — smaržīgu tēju.»

«Dzejnieka ota ir iedvesmas pilna, jo viņš brīžiem iebauda pa tasei smaržīgas tējas.»

Kā vienmēr, tā arī šodien saimnieka tuklajā rokā ir ota un viņš garlaikodamies velk uz dzeltena rīsa papīra skaistus hieroglifus. Re, iznācis hieroglifs «aņ», kas nozīmē pasauli, mierīgu dusu. Hieroglifs «šou» ir liels, trīsstāvains un izteic ilgus gadus. Tad veidojas «fu» — bagātība, un šai zīmei ir it kā divi lodziņi. «Li» nozīmē kārtību. Nu, tas ir vienkāršs hieroglifs.

Kaut arī laukā ir mirdzošs pavasara rīts, Cjuaņs Sļ-cņs ir drūms. Norūpējies. Un vainīga tā meitene Sjan Li! Nopircis «verdzeni» sev par nelaimi! Tur viņa sēž pie galda, smejas un steidzīgi kaut ko runā. Kopš tā brīža, kad viņa sāka iet vakarskolā, nemaz vairs nevar tikt galā. Jāmaksā alga, ko tu neteiksi — verdzenei algu! Runā, ka viņa jau iestājusies arodbiedrībā. It kā Cjuaņs Si-eņs — visu cienītais, bagātais Cjuaņs Si-eņs — vairs nebūtu saimnieks savā veikalā. Spiež, lai visus veikala darījumus viņš kārtotu vienīgi ,ar Valsts Tautas bankas

starpniecību. Ta taču nevar nekā nopelnīt! Viss redzams kā uz delnas!

Tējas veikals «Sjan Can» atrodas uz Burbuļojošā avota ielas jau vairāk nekā divsimt gadu. Veikala īpašnieka Cjuaņa tēvs, tēvatēvs un vecvectēvs sēdējuši pie šā paša galda. Un vairāk nekā divsimt gadu apkārtējo provinču zemnieki šim veikalam audzējuši nelielus, tumšzaļus krūmiņus, rindās dēstījuši tos pa kalnu nogāzēm karstajā saulē. Un trīs vai četras reizes gadā ievākuši lapiņas, tiklīdz tās atkal bija paplaukušas. Sarkanajai tējai lapiņas mīdija kājām, skābēja, žāvēja, karsēja; zaļajai tējai tās vienkārši žāvēja saulē; tad iesaiņoja svina papīros, vēl vienkāršos papīros un mašās; pēc tam nosūtīja pa kanāliem, pa dižo Janczi upi tirgonim Cjuaņam.

Cjuaņs sēdēja savā veikalā un zīmēja iecienītos hieroglifus, tāpēc ka vairāk par visu ilgojās pēc miera, laimes, bagātības, ilga mūža un lai nebūtu karu. Taču hieroglifi vienmēr neiznāca tik skaisti — te Sanhajā valdīja japāņi, te atkal visapkārt plosījās karš.

Pirms dažiem gadiem, kad vēl valdīja japāņi, pa Suičžou kanālu ar savu laivu Sanhajā iebrauca Czimiņa apriņķa zemnieks Cžou U-fejs un ieradās pie tirgoņa Cjuaņa. Šoreiz viņš tēju neatveda: japāņi bija izlaupījuši viņa ciemu, tējas nebija, nebija arī rīsa. Tējas vietā viņš bija atvedis uz pilsētu savu divpadsmit gadus veco meitiņu Sjan Li, kurai bija tik skaista sejiņa kā svaiga ola, tumšas žiglas actiņas, uz pieres līdzeni apgriezti melni mati, pakausī savīti garā pīnē ar sarkanu lentīti galā; viņa bija tērpusies svītrainās biksītēs un sarkanā jaciņā. Tirgonim Cjuaņam patika meitene, ļoti patika.

— Saimniek, palīdzi, nopērc manu meitiņu, — teica Cžou U-fejs un krita pie bagātnieka kājām. — Nav mūsu ģimenei ko ēst, nevaram meitiņu uzturēt!

Tirgonis pašķielēja uz meitenes pusi, nekā neteica, bet lēnam zīmēja hieroglifus: «de», kas nozīmēja labdari, «li» — kārtību un beidzot divreiz «ai cin» — mīlestība.

— Daudz es tev nevaru maksāt, — viņš nopūzdamies teica un pavicināja otiņu gaisā. — Nevaru. Nu, tomēr piecdesmit sudraba juāņu došu. Vecas draudzības dēj, he, he! Tu jau pats zini, kādi tagad laiki! Priekšsēdētājs Mao neieredz mūsu gomindāniešus. Kas tad notiks, ja Mao ņems virsroku? Baigi pat iedomāties ... Šis darījums jānokārto «aiz vēdekļa». Pa kluso. Nu, vienošanos mēs uzrakstīsim, tikai tā paliks pie manis, lai kādam citam neiekrīt acīs.

Vienošanos uzrakstīja pēc senām parašām:

«Vienošanās uz mūžīgiem laikiem par manas meitas Sjan Li pārdošanu. Pērnējais gads bija neražas gads, manai ģimenei nebija nedz rīsa, nedz naudas, un es, čžou ģimenes tēvs, vārdā U-fejs, skaidri apzinādamies savu rīcību, nolēmu pārdot mūsu meitu tirgonim Cjuaņam Ši-eņam, kas uzturēs Sjan Li un apiesies ar viņu tikumīgi. Mēs esam meklējuši padomu pie mūsu radiem, bet neviens no tiem nevarēja Sjan Li pieņemt par savu meitu, jo nebija rīsa. Tāpēc mēs pārdevām savu meitu un saņēmām par viņu piecdesmit sudraba juāņas. Pircējs var vest viņu savās mājās. Ja verdzene nokrīt no kraujas vai arī noslīkst jūrā vai kanālā; tad tā ir Debesu griba, pircējs par to neatbild. Ja verdzene būs spītīga un pēc saņemtā soda nomirs, arī tad pircējs neatbild.»

Pircēja zīmogs. Pārdevēja zīmogs.

Izrādījās, ka meitene tiešām ir spītīga. Kad tēvs bija to atvedis tirgoņa Cjuaņa mājā un, saliecis kaulaino muguru, bēdīgs gāja prom, meitene raudāja, kliedza, nolādēja savu likteni, un viņas vājās plecu lāpstiņas mežonīgi raustījās zem sarkanās jaciņas. Viņa kliedza,

Ka esot piemānīta, ka tēvs apsolījis tikai paradīt lielo pilsētu ...

— Oi oi, ai ai! — viņa raudāja. — Es te nedzīvošu! Es ielēkšu aka!

Tirgonis Cjuaņs tajā dienā nespēja pienācīgi jauki uzzīmēt nevienu hieroglifu: reizumis tuša kaut kā nelipa klāt pie otiņas, reizumis hieroglifi padevās šķībi un greizi. «Es cerēju, ka meitene mani iepriecinās vecuma dienās!» viņš domāja. «Ek, būtu jauki! Bet viņa sacēla tādu brēku! Ai, tas nav labi! Prom viņu uz virtuvi, uz virtuvi! Pagalam sudraba naudiņa. Tā meitene nav cienīga iekārot kunga mīlestību!»

Meitenei ierādīja vietu virtuvē, viņai bija jātīra pelni no pavardiem, un drīz vien tā izskatījās pēc «ogļu gara» — melnajā sejiņā mirdzēja vienīgi pērļu baltie zobi un niknas acis. Meitene sēdēja pie pavarda kā mazs, nikns vilcēns, bet, kad par stūrgalvību gribēja to sodīt, viņa sacēla tādu brēku, ka tirgoņa kaimiņi sāka uztraukties:

— Ai ai! Tas nav pareizi! Vairs nav tādi laiki, kad tā var pērt meiteni! Ej nu sazini, kas būs rītu!

Kad meitenei lika uzkopt istabas, viņa sasita smalkās druskās porcelāna vāzi, uz kuras bija uzgleznots ziedošs aprikozes zars, un neviens nevarēja pateikt, vai viņa to sasitusi nejauši vai apzināti. Tad tirgonis Cjuaņs galīgi pārskaities sūtīja Sjan Li veikalā tēju šķirot un iesaiņot. Darbs šeit nebija sarežģīts, bet veikalniekam izdevīgs — mazajai verdzenei nevajadzēja maksāt algu.

Pagāja laiks, Sjan Li paaugās, kļuva vēl spītīgāka un patstāvīgāka. Un kā viņa priecājās, kad Tautas Atbrīvošanas armija beidzot ieņēma Sanhaju un gomindā-nieši aizbēga. O, viņa nojauta, ko tas nozīmē! Milzīgo pilsētu atbrīvoja no vecās kārtības. Sjan Li pirmo reizi bez atļaujas aizskrēja no darba, visu dienu atradās hipodromā, kur pilsētas iedzīvotāji sagaidīja atbrīvotājus. Sjan Li pārnāca vēlu, kad bija beigusies iluminācija. Viņas acis mirdzēja, seja staroja, viņa dejoja pie savas meldru guļvietas un priecīgi sita plaukstas:

— Ai, ai, nu viss būs labi!

Pēc dažām dienām tirgonis Cjuaņs pasauca Sjan Li pie sevis. Tagad viņš varēja meiteni labi aplūkot un bija visai izbrīnījies: viņa priekšā stāvēja nevis «ogļu gars», bet jauna, skaista meiča, kuras seja bija dzidri balta kā jasmīna zieds un brūnās acis meta drosmīgas dzirkstis.

— Vai tu liki man atnākt, saimniek? — viņa vaicāja.

— Jā, jā, jā, — tirgonis Cjuaņs, laipni klanīdamies, nobēra. — Kā tad, liku, aicināju. Redzi, ir tāda padarīšana. Līdz šim tevi mūsmājās sauca par «verdzeni», tagad, he, he, he, tas vairs nav lādzīgi. Tagad tevi sauksim par «brāļameitu». He, he!

Un tūliņ ar otu viņš uzvilka hieroglifu «mei», kas nozīmē — skaista.

— Paldies, tēvoc! — Sjan Li bez apjukuma paklanījās. — Tātad turpmāk tu man maksāsi algu? Es taču neesmu vairs verdzene.

— Jā, jā, jā! — tirgonis Cjuaņs sacīja. — Protams, protams! Sākumā gan ne visai lielu algu, bet vēlāk — tad redzēsim, kā būs ...

Cjuaņs nu bieži ar vienu aci palūrēja uz lakotā galda pusi, kur strādāja meitenes. Drīz vien Sjan Li izteica vēlēšanos mācīties vakarskolā, un saimniekam vajadzēja piekāpties. Tad no arodbiedrības ieradās komisija, kas pārbaudīja algoto darbinieku dzīves apstākļus un paziņoja, ka strādniekus nedrīkst nodarbināt ilgāk par astoņām stundām, bet, ja nodarbina, tad jāmaksā virsstundas. «Kur tas ir dzirdēts?» tirgonis Cjuaņs pukojās savā prātā, un hieroglifi iznāca pavisam šķībi un greizi. Izrādījās arī, ka meitenēm strādniecēm pienākoties atpūtas dienas. Tas nekad vēl nebija piedzīvots. Tik dīvaina kļuva dzīve, ka varēja vai prātu zaudēt...

Savā pirmajā atpūtas dienā arī pati Sjan Li gandrīz vai prātu zaudēja — aiz priekiem. Kopā ar jautro Zun Hua viņa devās uz «Jautrības torni», kā,bija iesaukta kāda šanhajiešu atpūtas un izklaidēšanās māja. Zun Hua dzīvoja pilsētas rietumu daļā un parasti gāja šai brīnumu vietai garām. Abas meitenes bija tērpušās svētku drānās — zīda halātos ar košiem tuberožu ziediem pie apkakles, kājās mīkstas izšūtas kurpītes ar skaistām sprādzēm; viņas samaksāja nelielu ieejas maksu un iegāja pa augstos vārtos iebūvētām grozāmajām durvīm, virs kurām mirdzēja elektriski apgaismoti hieroglifi: «Da Ši-cze».

Ai, kas ļaužu bija šai milzīgajā sešstāvu mājā un mājas dārzā! Galerijās, arvien augstāk un augstāk, gandrīz vai pie pašiem stikla griestiem, kā bites dravā drūzmējās jauni ļaudis: meitenes, kareivji, studenti, strādnieki, veikalu pārdevēji, iestāžu kalpotāji. Un ziemas dārzi ar ziedošām puķēm! Kādi jocīgi greizie spoguļi! Kā visu skatītāju acu priekšā meitēne pamazām pārvērtās par ģindeni un atkal no jauna atdzīvojās! Kādi burvju mākslinieki! Katrā stāvā bija teātris, tajos rībēja bungas, čīkstēja vijoles, kauca stabules. Izrādīja dažādas lugas. Senatnīgajā teātrī teiksmainā kara dieviete Mulaņa cīnījās ar diviem mirdzošiem šķēpiem rokās, bet laikmetīgajā teātrī jauna meiča rūgti raudāja un strīdējās ar vecākiem tāpēc, ka tēvs viņai neļāva iet skolā, ka pēra viņu . . .

— Zini, Zun Hua, es esmu tāda pati kā tās abas meitenes, — Sjan Li domīgi sacīja. — Vai atceries, kā es cīnījos mūsu saimnieka virtuvē? Un kā uzstājos, lai

177

12 — Saules lietus

maini laiž vaikarskolā?! Cik es esmu laimīga, ka panācu savu!

No galerijas viņas lūkojās lejup uz plašo restorānu, kas bija pilns |aužu. Pēkšņi kāds nostājās viņām blakus.

— Sveicinātas! — pieklājīgi sacīja jauns cilvēks, kas šķita tā kā redzēts. Kad labāk ieskatījās, tad meitenes beidzot pazina, ka tas ir viens no arodbiedrības komisijas locekļiem, kuri bija atnākuši tējas veikalā «Aromātiska zelšana.» Jaunekli sauca par Cžan Go-čenu. Baltā apkaklīte krasi atdalījās uz viņa iedegušā kakla.

Sveicināts! — Sjan Li klusu atčukstēja, bet 2un Hua aizlika roku mutei priekšā, lai apvaldītu skaļos smieklus.

— Jūs arī te priecājaties? — Cžan Go-čens vaicāja un smaidīdams lūkojās uz abām meitenēm.

Sjan Li apjuka, viņas jasmīnu baltā seja viegli pietvīka, bet acis iemirdzējās ka zvaigznes.

— Jā, mēs arī.

— Vai nevēlaties ar mani tur lejā iedzert «aromātisko tēju»? — jaunais cilvēks sirsnīgi aicināja.

— Vai tēju, ko tik daudz esam izlaidušas caur savām rokām, bet nekad vēl neesam garšojušas? — Sjan Li, pēkšņi k|uvusi drošāka, pasmaidīja.

— Nu, tagad nogaršosiet. Tagad ir citi laiki, — Cžan Go-čens savukārt pasmaidīja un vaicāja: — Kā jums te patīk?

Meitenes kautri saskatījās. Sjan Li jau drošāk atbildēja:

— Nezinu, kā Žun Hua, bet es gan jūtos tā, it kā no debesīm būtu nokāpusi kāda burve, kas izpilda visas manas vēlēšanās! Burve visu zina, ko man vajag.

— Es neesmu burvis, bet arī zinu, ko jūs vēlaties! — Cžan Go-čens smaidīdams sacīja. — Brīvību un laimi. Vai nav tiesa?

— Tagad visi to vēlas...

Viņi nesteigdamies nokāpa lejā pa platajām kāpnēm, iegāja gaiši apgaismotajā zālē un atsēdās pie marmora galdiņa. Cžans pasūtīja tēju un pīrādziņus, ko smaidošā oficiante drīz vien pasniedza skaisti apvītas glazēs un sārtenos šķīvjos.

Ludzu! — Cžans viņas mudināja. — Neesi tik kautrīga, Sjan Li.

O, viņš zina pat, ka mani sauc! — meitene iesmejas.

— Vai pareizi nosaucu?

Ja, ta mani sauca bērnība. Saimnieks citu vārdu neiedeva ...

Bet skola?

Dienas skola neesmu gājusi, bet vakarskola vārdus nemaina. Vai tad mans vārds ir slikts?

— Sjan Li — Smaržīgā Bumbiere. Ļoti jauks vārds, — Cžans apliecināja. Un domīgi turpināja: — Tu runāji par burvi. Jā, ir tāda burve.

— Vai patiesi? — arī vientiesīgā 2un Hua beidzof ierunājās.

— Ja gan! — jauneklis ar pārākuma apziņu iesmējās..

- Tikai mūsu burve nelido ar mākoni un nejāj ar tīģeri.. Un šo brīnumdari sauc par Gunčandanu^10.

— Ā-ā, Gunčandana! — abas meitenes priecīgi iesaucās.

Cžan Go-čens viņām pastāstīja par Ķīnas Komunistisko partiju, kas drosmīgi vada tautu pa to pašu ce|ti, ko iet padomju tautas, lai Ķīnas meitenes būtu laimīgas, lai laimīgi būtu visi Ķīnas ļaudis.

Sjan Li klausījās un juta, ka sirds kļūst priecīga. Vēl nesen tirgoņa Cjiuaņa seja viņai bija šķitusi pasaulē visvarenāka, kas tā kā uzlecošs mēness biedē aizklāt vai visu apvārsni. Tagad tā kļuva arvien mazāka un mazāka, viņas uztverē debesīs nu spīdēja šī jaunā seja ar melnajām uzacīm un drošo, noteikto skatienu.

— Kāda laime, ka pasaulē dzīvo priekšsēdētājs Mao! — viņa klusiņām iesaucās. — Tā gribētos viņam pateikties!

Čžans vērīgi palūkojās meitenē.

— Tu to varētu izdarīt, Sjan Li, — viņš teica.

— Kā es to varētu?

— Tavs saimnieks tirgonis Cjuaņs tagad it kā dara visu, ko valsts no viņa prasa. Tomēr viņš ir apslēpts mūsu pretinieks. To var just. Ja viņam nebūtu bail, viņš tevi ieslēgtu kā putniņu būrī un it nekur neļautu iet...

— Tā tas ir, — meitene tikko dzirdami piekrita, vilkdama ar pirkstu pa galdu, kur bija izlijusi tēja. — Cjuaņs gribēja, lai es ... lai es ielaistos ar viņu ...

Brīdi viņi klusēja.

— Esmu pārliecināts, ka tirgonim Cjuaņam, tāpat kā lielākai daļai neapzinīgo tirgoņu, ir «pieci pārkāpumi»,— Čžans sacīja. — Vai esi dzirdējusi par tiem?

— Esmu gan, pa radio!

— Lai arī cik daudz tavs saimnieks pelnītu, viņam vienmēr būs par maz. Viņš droši vien sūdzas, ka visu laiku par maz ienākumu, ka jācieš zaudējumi?

— Jā, jā! Ha, ha, ha! — abas meitenes iesmējās. — Pareizi! Visu laiku viņš tā apgalvo.

— Un, lai iedzīvotos, viņš droši vien atļaujas šos «piecus pārkāpumus». Dod kukuļus tirdzniecības uzraugiem. Nemaksā nodokļus tik, cik pienākas, bet pēc iespējas mazāk ...

— Jā, jā! — Sjan Li iesaucās. — Pareizi! Es reiz dzirdēju, ka viņš lika mūsu rēķinvedim Fu Ljanam, lai tas uzrādot dienas ienākumus mazākus nekā patiesībā.

— Un nenodod naudu bankā?

— Jā! Viņš tirgū uzpērk sudrabu, sudrablietas un slēpj lādē. Saka, tā esot drošāk.

— O! Tu redzi, tirgonis Cjuaņs jau kaitē valstij. Kam viņš piegādā tēju?

— Armijai! Turklāt sliktu tēju. Viņām to atved sajauktu ar zāli. Reiz viņš lika rēķinvedim Fu Ljanam, lai sagatavo tasītē mazdrusciņ tējas, pēc tam abi smējās — lapiņu robiņi nebija asi, bet viļņaini. Tās nebija tējas lapiņas!

— Vai re! Jau ceturtais pārkāpums. Un kā viņš dabū zināt cenas, kādas armija maksā?

Pie viņa nāk Pārtikas ministrijas ierēdnis Go Li-njans. Tāds resns. Esmu redzējusi, ka, sarunājoties ar ierēdni, saimnieks raksta gan hieroglifus, gan skaitļus. Pēc tam abi iet uz restorānu.

— Tā, skaidrs ... — čžan Go-čens sacīja. Un, brīdi padomājis, turpināja: — Sjan Li! Tev dota iespēja atmaksāt ar pateicību priekšsēdētājam Mao par iegūto brīvību. Pakalpo tautai. Uzmani labi krietni savu saimnieku. Ko viņš dara? Mums jāzina viss. Mūsu vara sadarbojas ar tirgotājiem, bet ar godīgiem tirgotājiem, kas nekrāpj partiju. Krāpt partiju nozīmē krāpt arī tautu!

Sjan Li mūžā šī pirmā laimīgā, brīvā diena beidzās ar uguņošanu. No Atpūtas nama dārza sprakšķēdamas šāvās pret melnajām debesīm zilas, sarkanas un za|as zvaigznes, strūkloja gaisā krāsaini fontāni, griezās riteņi, koku galotnēs pacēlās un atvērās liesmu apņemtas lādes, no tām šķīda laukā ugunsspoži dārgakmeņi. Visbeidzot no blakus esošā desmitstāvu nama jumta gāzās lejā liels, ugunīgs pūķis, daudzkrāsainām zvīņām zvīļojot, š|ākdams no rīkles dūmus un sarkanas liesmas; nolidojis zemē, tas sadega starp kokiem spožās liesmās.

Kad Sjan Li pārnākusi pieklauvēja un, nokļuvusi virtuvē, piekususi nolikās savā guļas vietā, viņa ilgi nevarēja aizmigt, sīki pārdomādama sarunu ar Cžanu.

— Nu labi! — viņa cieši apņēmās. — Mēs tev, tirgoni Cjuaņ, neļausim krāpt tautu .. .

Šķirodama tējas lapiņas, Sjan Li tagad, lūkodamās lakotā galda spoguli, nenolaida acis no saimnieka un pirmo reizi ievēroja, ka tas gluži kā vilkatis ik pa brīžiem maina savu izskatu: te izliekas par godājamu vecu vīru ar pāršķeltai melonei līdzīgu apaļu micīti galvā, te atkal ka blēdīgs un viltīgs zirneklis cauru dienu vij vecā tējas veikala kaktā melnus timekļus. Sjan Li sāka piegriezt vērību arī apmeklētājiem, kas nāca pie saimnieka. Reizēm pie viņa ieradās tukls ministrijas ierēdnis, kas krekstēdams smējās, it kā viens viņam patīkami kutinātu vēderu; reizēm kāds hešans^11 ar noskūtu, apaļiem laukumiņiem izraibinātu galvu, kas tāda kļuvusi no degošām svecēm, kad viņu iesvētīja mūka kārtā; reizēm kāds ārzemnieks ar lielu degunu un viltīgi apkārtklīstošu skatienu. Tā veikalā «Aromātiskā zelšana» starp porcelāna vāzēm, dzejiskiem uzrakstiem un mirdzošām izkārtnēm tika pārrunāti un kārtoti kādi tumši pasākumi, kas nepārprotami vērsās pret tautas valsti ...

Jā, tirgonim Cjuaņam bija ko palauzīt galvu. Vajadzēja pasteigties, tirgoties tā, lai pēc iespējas, kamēr vēl var, saraustu vairāk sudraba: valsts tirdzniecība visu laiku turpināja strauji attīstīties, pārņemdama, uzsūkdama un apvienodama veikalus. Fu Ljaņs līda vai no ādas laukā cenzdamies. Viņš pat gribēja, lai veikals sūta pa tējnīcām un dzertuvēm ubagus, kas savāktu izlietotos tējas biezumus, tos nokrāsotu un, sajaucot ar labu tēju — pārdotu. Ierosinājums, protams, bija izdevīgs, bet kā tādā gadījuma lai saglaba vecās firmas labo slavu? Tirgonis Cjuaņs nevarēja izšķirties.

- Fu Ljaņ! — tirgonis Cjuaņs paklusām uzsauca.

Fu Ljaņ! Fu Ljaņ! — sāka klaigāt visi veikala darbinieki. — Saimnieks sauc! Ātrāk! Rikšiem!

Fu Ljaņs atskrēja aizelsdamies, pazemīgs un pakalpīgs.

— Nu, ko tu saki par izlietotās tējas vākšanu? — tirgonis Cjuaņs atkal jautāja viņam, uzvilkdams sarkanu hieroglifu «ca»: zāles stiebriņus, cilvēku un apakša koku; tas nozīmēja tēju.

Sjan Li, izdzirdusi šos pirmos vārdus, kļuva uzmanīga, pēc tam redzēja lakotaja galda virsma, ka abas sirmās galvas pieliecās viena otrai un sāka sačukstēties . ..

Nākamajā dienā tējas veikalā «Aromātiskā zelšana» ieradās cilvēki aizsargkrāsas svārkos ar tirdzniecības kontrolieru nozīmītēm pie krūtīm.

— Cjuaņa kungs, — Cžan Go-čens uzrunāja saimnieku, — mēs esam ieradušies tavā cienījamā uzņēmumā pārbaudīt tirdzniecības grāmatas.

Fu Ljaņs šāvās kā ķirzaka pie sava galda, bet tup jau stāvēja pusmūža cilvēks un, smaidot šūpodams galvu, pārlūkoja uz galda atstātās Fu Ljaņa piezīmes.

Vakarā, kad komisija bija jau aprunājusies ar visiem strādniekiem un kalpotājiem, pabeigusi pārbaudīt tējas veikala grāmatas un tirdzniecības operācijas, kad ar troksni bija aizlaistas aizviras, kā parasti noslēdza ieeju veikalā, tad vairs nedzirdēja rēķinveža Fu Ljaņa parasto dziedāšanu, kas katru vakaru tik līksmi skanēja visdažādākās toņkārtās, skaitiņu klaboņas pavadībā nosaucot dienas ienākumus.

Nesatricināmā kārtība, kas bija pastāvējusi divsimt gadus, tika pārkāpta pirmo reizi. Cžan Go-čens pateicās visiem kalpotājiem par valdībai sniegto palīdzību. Viņš runāja |oti klusi, jo «skaļa balss nav taisnīga». Smaidīdams viņš teica, ka sāktais darbs ir visai grūts, ka «viegli gan doties kalnos medīt tīģeri, bet grūti pateikt lielam cilvēkam taisnību acīs». Tomēr tas jādara, viņš piebilda un nobeidza ar parunu: «Ja tas ir vajadzīgs cilvēkiem, tad vajadzīgs arī tev.»

Noslēgumā viņš laipni sacīja tirgonim Cjuaņam:

— Saimniek Cjuaņ, vai neatnāksi rīt pie mums uz komisiju? Gribētos ar tevi parunāties!

Telpā, kur ieradās tirgonis Cjuaņs, nebija porcelāna, nebija alvas vāžu, dažādu pūķu un ilga mūža simbolu — dzērvju zilos griestu kvadrātos. Griesti un sienas te bija vienkārši izbalsinātas, virs galda pie sienas karājās sarkanais karogs ar piecām zvaigznēm, kā arī priekšsēdētāja Mao un Staļina portreti. Tirgonis Cjuaņs pirmo reizi dzīvē sēdēja šajā telpā, un uz viņu smaidot nolūkojās stiegraina auguma cilvēks pusmūža gados, kurš acīm redzot bija daudz karojis.

— Cienījamais tirgotāj Cjuaņ, kā tu mums izskaidrosi, ka tava firma iemaksājusi tikai pusi no paredzētā nodokļa? — viņš vaicāja.

Tirgonis Cjuaņs sēdēja, kā jau pienākas, ļoti cienīgi uz krēsla maliņas, grozīdams rokās melnu cepurīti.

— He-he-he! — viņš smējās. — Kļūda, kļūda, cienījamo biedri! Mana rēķinveža pārskatīšanās! Vecs vīrs! Vecs! Es jau gribēju viņu atlaist, bet iežēlojos! Neapzinīga nolaidība!

čžan Go-čens stāvēja pie galda, lūkojās uz Cjuaņu, aiz kura stāvēja arī Sjan Li.

— Tava brāļameita Sjan Li tomēr... Starp citu, vai viņa tiešām tava radiniece?

— Jā, jā, mana mirušā brāļa meita, — Cjuaņs atbildēja, lūkodamies grīdā. — Jā, ļā!

— Nu labi, — komisijas priekšsēdētājs turpināja.

Bet Sjan Li apgalvo, ka Fu Ljaņs izpildījis tieši tavus

norādījumus. Vai tā nebija?

Tirgonis Cjuaņs vēl zemāk nolieca galvu.

— Mums ir arī zināms, ka firma tirgojusies ar mazvērtīgu preci. Jūs piegādājāt armijai mazvērtīgu tēju un darījāt to, bez šaubām, lai personīgi iedzīvotos, nevis vispārējās labklājības labad. Tas viss ir pierādīts! Tāpēc tirdzniecības kontroles komisija uzliek firmai pirmoreiz naudas sodu. Bez tam jums jānokārto visi nodokļi par iepriekšējiem gadiem.

— Jā, jā, jā ... tas ir ... Cik daudz?

— Cik — to tev pateiks finansu daļā. Bet es tevi brīdinu: ja pārkāpumi turpināsies, tad veikals «Aromātiskā zelšana» kļūs par valsts uzņēmumu. Tev, godājamais, tad vajadzēs kļūt par kalpotāju. Veikala direktors būs īsts cilvēks... — Komisijas priekšsēdētājs palūkojās uz Cžanu, pēc tam uz Sjan Li un tikko manāmi pasmaidīja: — Tava mirušā brāļa meita ir vispiemērotākais cilvēks direktora amatam. Es nezinu, vai jums ir radnieciskas vai citas kādas attiecības, bet viņa ir savai tautai uzticama meita.

— Jā, jā, jā! — tirgonis Cjuaņs piekrita, kratīdams uz augšu paceltās, sažņaugtās rokas. — Jā, jā, cienījamais biedri, jā ...

— Saprotu, ka jums būs grūti, — komisijas vīrs piecēlās. — Priekšsēdētājs Mao šajā sakarībā saka, ka tie darbi, pie kā esam pieraduši, kļūs drīz vien mazsvarīgi un mums vajadzēs ķerties klāt pie tādiem darbiem, ko līdz šim neesam darījuši.

Pavasara diena bija silta un smaržīga kā pirmā vākuma tēja, kad Cjuaņs Si-eņs pedikapā^12 atgriezās mājās.

Veikalā bija tīri, svaigi, smaržīgi, pretī raudzījās tējas dieva Sennuna smaidošā seja. Uz zilās vāzes, kur glabājās dārgā tēja, tirgonis Cjuaņs nez kuro reizi lasīja senlaicīgās rāmās vārsmas:

No strauta čalojoša smeldams ūdeni.

Es vēroju, kā traukā uzšķīst tirkīzzaļas dzirkstis ...

Laba dzeja. Bet tā vairs nesatrauca kā agrāk, it ka būtu domāta kādam citam. Tirgonis Cjuaņs greizi pasmīnēja un palūkojās caur arku uz veikala dibentelpam.

Sjan Li sēdēja savā vietā pie lakota galda un ka parasti cītīgi šķiroja tēju. Darbs nebija sarežģīts, bet meitenes pakausis un pleci pauda spēku, neatlaidību un stingru apņēmību.

V. Ticiņins SEVIŠĶS UZDEVUMS

Autobāzes priekšnieks, salicis rokas uz muguras, nekustēdamies stāvēja pie loga. No loga plūda aukstums. Niknais sals bija iezīmējis stiklā brīnumainas eglītes, lapiņas un dzīsliņas. Tikai vienā vietā no cilvēka siltās elpas radies tumšs laukumiņš. Pa to elektriskās spuldzes gaismā varēja redzēt no sarkaniem ķieģeļiem celtas ga-ražas stūri. Spuldzes lielo abažūru klāja bieza, pūkaina sniega cepure.

Pie durvīm skaļi pieklauvēja. Autobāzes priekšnieks sarāvās, strauji pagriežas atpakaļ:

— Jā! Nāc iekšā!

Pa durvīm tūlīt ieplūda salti miglas vāli, plecīgs šoferis nesteigdamies tās aizvēra, ar skaudību pašķielēja uz kaktā rūcošo sārti nokaitušo krāsni, kas bija taisīta no dzelzs mucas, un nogaidīdams apstājās uz sliekšņa. Aukstie garaiņi, līzdami gar grīdu, sasniedza otru sienu, pacēlās un izzuda gaisā.

- Sēdies, Maksim. Jāparunājas, — teica autobāzes priekšnieks un parādīja uz ķeblīti. Šoferis panacās uz priekšu, pastūma ķeblīti tuvāk krāsns apaļajiem sāniem un atsēdās uz pašas maliņas.

Kādu mirkli autobāzes priekšnieks cieši lūkojās šofera muskuļotajā sejā ar plakano, it kā saspiesto degunu, spītīgo zodu un melnajām, it patālu vienu no otras stāvošām acīm.

— Tev, Maksim, būs jābrauc uz Oļhonas raktuvēm.

Šofera seja iedrebējās. Viņš pavēra sasprēgājušās

lūpas, gribēdams ko teikt, bet atkal tās cieši saknieba un klausījās tālāk.

— Jā, draudziņ, uz Oļhonu, — autobāzes priekšnieks turpināja. — Jāaizved pārtika. Zinu, tu teiksi: tagad, decembrī, ir stiprs uzledojums. Taču nav citas izejas.

* Raktuvēs aptrūcis maizes. Ziņo pa radio, ka otro dienu vārot pupiņas. Te tev nu bija Jaunais gads! — autobāzes priekšnieks rūgti pasmīnēja. — .Un tur ir sešpadsmit bērnu, sievietes... Aizsūtījām traktoru ar sliecēm, traktorists sasaldējis motora bloku un palicis stāvot pie Vilku lieknas. Burdovs ar savu mašīnu iestrēga uzkalā, tik tikko kājām atkūlās atpakaļ. Tu esi vienīgais, kas... Vakar «U-2» planēdams nometa vienu maisu miltu, bet šodien arī tas nav iespējams: visu taigu klāj migla. Meteoroloģiskā stacija ziņo, ka migla paredzama vēl divas nedēļas. Vai tu saproti, kāds stāvoklis? Tagad tā: tu esi komjaunietis, un tev tiek dots speciāls uzdevums. Tas jāizpilda par katru cenu. Par katru cenu! — priekšnieks vēlreiz atkārtoja. — Kaut arī mašīna būtu jāziedo. Vai skaidrs?

— Skaidrs.

Maksims piecēlās, uzbāza cepuri galvā un sāka mīņāties pie galda, — viņš izskatījās kā lācis ar saviem platajiem pleciem un ādas untēm kājās.

— Nikolaj Ivanič, es aizvedu sievu uz slimnīcu, viņai šodien vai rīt dzemdības, lūdzu painteresēties, lai viņai iedod mašīnu atbraukt mājās, šoferis lūdzoši sacīja.

— Vai Marusju? Jau tik ātri? — Nikolajs Ivanovičs iesaucās. Viņa sejā ievilkās sāpīgi vaibsti. — Kāpēc nesacīji agrāk? Tad taču tu nevari braukt. Paliec mājās. Kad atgriezīsies Jurčenko un mazliet atpūtīsies, sūtīšu viņu uz Oļhonu. Nekā nevar darīt. ..

— Nē, nē! — Maksims enerģiski iebilda. — Uzdevumu esmu saņēmis, jābrauc. Atkāpties nav manā dabā.

Šoferis atvēra durvis, bet atkal tās aizcirta un sacīja:

— Nikolaj Ivanič, ja nav par apgrūtināšanu, nododiet pēc tam uz Oļhonu radiogramu, kā Mašai iet, kas piedzimis ... Es aizbraukšu un tūliņ dabūšu zināt.

— Vari būt mierīgs, Maksim, — Nikolajs Ivanovičs attrauca. — Pats atvedīšu Marusju un telegramu nosūtīšu. Kad tikai tev nemisētos ceļā, tiktu līdz raktuvēm.

. .. Smagā mašīna, uzņemdama ātrumu, izbrauca uz ceļa. Garām pazibēja pārtikas noliktavas smagie vārti, degvielu bāzes benzīna cisternas, no guļbaļķiem celtās mājiņas ciemata nomalē, ieputinātas sniegā līdz pat izgriezumiem greznotajām palodām. Un tūliņ sākās taiga. Augstās, dzeltenstumbrainās lapegles stāvēja kā sastingušas. Maksims zināja, ka šai laikā visiem kokiem apstājusies sulu ritēšana. Tikai pavasarī koki attapsies no mēnešiem ilgā miega, sāks strauji augt, cenšoties izmantot īso ziemeļu vasaru. Kupenās bija redzamas zaķu pēdas kā ložmetēja šāviņu kārtas, bet visapkārt — ne mazākā trokšņa, ne skaņas. Viss dzīvais pazudis zem sniega. Bija paslēpušās pat baltās irbes.

Virs robotās taigas sienas atplaiksnījās tumšsarkans riets. Tas pletās un pamazām aizklāja pusi debess. Uz asinssārtā fona draudīgi pacēlās melnas lapegles un dižegļu asās galotnes. Tad no apvāršņa iznira pilns mēness. Zilgs, caurspīdīgs mirdzums ielija taigā, bet gaišāks nekļuva. Tumšās ēnas starp kokiem lēverainās nogāzēs, kas nolaidās līdz ceļam, kļuva vēl biezākas.

* *

*

Maksims saspringti lūkojās uz priekšu, reizumis ar ādas cimdu notīrīdams priekšējo stiklu. Nedrīkstēja palaist garām mednieku apmetni, pie kuras no galvena cc|a atzarojās ziemas autoceļš uz 0|honas raktuvēm. Ā, te jau apmetne klāt! Garām pazibēja līdz jumtam kupenās ieslīgusi baļķu būdiņa ar četrstūrainu loga caurumu, kur stikla vieta aizvilkta priekša marle. Šoferis strauji pagrieza stūri pa kreisi.

Tagad automašīnas riteņi ripoja pa neskartu, pūkainu sniega segu. Nebija vairs redzams automašīnu riepu skujainā raksta nospiedums. Motors sāka strādāt ar piepūli. Kabīnē k|uva siltāks. Sākās krauja pieeja kalnu parejai.

Krauja kļuva arvien stāvāka. Motors strādāja kaukdams. Izplūdes caurule kvēloja jau gluži sarkana. Taiga pašķīrās, palika lejā, aizmugurē. Tikai visdrošākie koki bija uzrāpušies šaja lielam akmens šķembām klātajā, kailajā sopkā, bet ledainais okeāna vējš bija nežēlīgi sakropļojis arī tos.

Beidzot klāt arī kalnu pārejas virsotne. Svilinošais ziemelis bija nopūtis visu sniegu no porainajiem, pelēk-zaļajiem briežu ķērpjiem, kas lieliem puduriem noklāja šķembas. Te pāreja sliecās lejup.

Bremzēdams automašīnu, šoferis ļāva tai slīdēt arvien zemāk un zemāk. Milzīgais mēness spīdēja tik neganti, ka Maksims izslēdza prožektorus. Mašīnas melnā ēna skrēja līdzi blakus, te stiepdamās garumā, te sarukdama.

Šoferis nemaz īsti nepaguva ievērot, kā gadījās nelaime. Zem riteņien/pazibēja dziļš izskalojums, kas nodevīgi bija slēpies zem sniega. Mašīnas priekšdaļa ietrie

cas plaisā, augstu palēkdamās uz stingrajam atsperēm. Tajā paša mirkli nožvadzēja atsperu balsts un ar visu spēku uztrieca gaisā smago kravas kasti. Kaut kas garš un tumšs pazibēja gar kabīnes logu, noslīdēja lejā pa nogāzi.

Maksims strauji nobremzēja, piepalīdzot vēl ar rokas bremzi. Pec tam izlēca no kabīnes. Gludas untu pazoles nejauki slīdēja uz ceļa. Tālu lejā, mēness spoži apgaismota, gulēja gara kaste. Maksims palūkojas uz mašīnu. Tur nokarājās pārtrūkusi virve. Izpluinītais gals sniedzās līdz riepām.

«Ek, velns parāvis! . . .»

Sals ka ar adatu sāpīgi iedūra vaigā. Šoferis mehāniski nolaida briežādas cepures garās ausis un satraukts apgāja apkārt mašīnai.

Ko nu lai dara? — Maksims skaļi pats sev jautāja.

Bija nokritusi kaste, kur iepakoti svētkiem paredzētie produkti: šokolāde, žāvēti augļi, konfektes, šķiņķis, desas, šprotes. Maksims atcerējās, ka večuks, noliktavas pārzinis, aiznaglodams kastes vāku, bija teicis: «Redz, viņi tur ir bez maizes, pārtiek no pupiņām, un tu tieši uz pašiem svētkiem ieradīsies.»

- Nu gan ieradīšos! ... — Maksims nikni sacīja Vārdi skanēja dobji un tūliņ sastinga saltaja gaisa.

Kaut ko vajadzēja darīt.

Motors vienmērīgi pukstēja uz maziem apgriezieniem. Maksims drebinādamies ierāva plecus, novilka cimdus un pabāza rokas zem siltā, vatētā motora pārsega.

— Vajadzēja notikt tādai nelaimei!

«Noiešu lejā, paskatīšos, ko iesākt. Varbūt kaut ko izdomāšu.»

Atstājis mašīnu pie tilta, Maksims aizgāja pa slideno ledu pie kastes. Tā gulēja netālu gluži vesela, stūros cieši

apkalta ar dzelzs stīpām. Šoferis nikni iespēra kastei ar kāju: «Guļ kā tāds desmit pudu smags vepris! Būs laikam jāuzlauž un produkti jāielādē mašīnā tāpat... Nē, tur pat lāpstu nav kur iebāzt, pilns līdz augšai. Viss saies čupā.»

Sāka salt kājas. Maksims tās padauzīja vienu pret otru. Ledus dīvaini iedimdējās. «Kas tas? It kā zem ledus būtu tukšums?» Paņemt cirvi un izcirst nelielu āliņģi bija acumirkļa darbs. Atklājās upītes sausā gultne ar baltiem gludiem oļiem . . .

Ziemeļos bieži gadās, ka pirmais sals vienā dienā iekaļ upi ledū. Pēc tam ūdens izsīkst, pazūd, virs sausās gultnes pārkārušās tikai ledusbruņas. Tā bija arī šeit.

Plānais ledus automašīnas svaru nebūtu izturējis. Pa to nevarētu atbraukt līdz kastei. Bet tieši ledus traus-lums iepriecināja šoferi.

Maksims, cītīgi strādādams ar cirvi, izcirta ledū vispirms vienu taisnu spraugu, pēc tam paralēli otru. Ledus iebruka lieliem gabaliem. Pēc tam viņš uzmanīgi ievadīja mašīnu šajā dziļajā tranšejā un piebrauca pa upes gultni līdz kastei. Tagad tā atradās vienā līmenī ar mašīnas bortiem. Nocirst apaļus kokus, pacelt ar sviru kastes galus un palikt apakšā bomīšus, tas jau bija pavisam vienkārši.

Pēc stundas kaste atkal atradās mašīnā, krustu šķērsu pārsieta, un tagad drošības dēļ ne vairs ar kaņepāju virvi, bet ar tērauda trosi.

Maksims atviegloti nopūtās un iedarbināja mašīnu.

Bija pagājušas vairākas stundas. īsā, pelēcīgā dieniņa vēl nebija paguvusi īsteni uzaust, kad jau atkal izdzisa. Austrumu pamale sāka skaidroties, parādījās tēraudpelēka, sastingusi debess svītriņa. Sals arvien pieņēmās.

Tagad Maksims brauca divtik uzmanīgi. Kaut kur

netālu sākās uzledojums. Ceļš iestiepās drūmā,- tumšā aizā. Vajadzēja ieslēgt prožektorus.

Ziemas ceļš pēkšņi izbeidzās. Priekšā visas aizas platumā stāvēja vaļējs ūdens. Šeit starp baltām sienām un stindzinošā salā bija dīvaini redzēt plūstošu ūdeni. Tas it kā vārījās, gaisā pacēlās garaiņu mutuļi. Prožektoru stari noslīka biezā tumsā.

Bija klāt kritisks brīdis. Maksims labi zināja, kas viņu gaida. Viņš aplika pakaļējiem riteņiem ķēdes, nolaida radiatora vatētā pārvalka malu, noņēma ventilatora siksnu, lai pasargātu sveces no šļakatām, un stingri nosēdās pie stūres, pastūmis cepuri uz pakauša.

Motors iekaucās. Mašīna traucās uz priekšu. Riteņi iegrima ledainajā ūdeni, tas priekšā sakūlās putās, tad iegrima pakāpieni, ūdens pacēlās līdz spārniem... Riteņi sāka nejauki buksēt, brizguļot ūdenī, taču, pateicoties inercei un ķēdēm, automašīna ar pēdējiem spēkiem izrāvās krastā, slapja, dreboša, it kā drudža kratīta, kā peldētājs, kas izglābies no slīkšanas.

«Izrāvos!»

. .. Ceļā pavadītā otrā diennakts jau gāja uz beigām. Maksima mugura bija stīva, sāpēja rokas. Turklāt visu laiku nomāca domas: «Kā klājas Mašeņkai? Pirmās dzemdības. Ārsts gan apgalvoja, ka viss būs labi. Bet viņi taču vienmēr tā saka. Tiesa, rūpējas jau tur labi, un Maša ir dūšīga. Tomēr... Ja nu pēkšņi komplikācijas, operācija .. .»

Tad Maksimam sāka nākt miegs. Cik labi būtu pagulēt kabīnē, neizslēdzot motoru. Tas tomēr bīstami: var nemanot nosalt, jau tā aukstums palīdis pat zem ādas kombinezona. «Vareni kniebj! Vismaz piecdesmit grādu. Bet tas arī nekas. Kaut tikai varētu aizkulties līdz Oļ-lionai.» Maksims iedomājās, kā viņa mašīnu ar tik ilgi gaidīto pārtiku ielenks raktuvju strādnieki, viņu sievas

un bērni . . . Tas uzmundrināja, jau možāk viņš piedeva gāzi.

Bet sals arvien pastiprinājās. Atkal migla sabiezēja. Prožektoru gaisma vairs nespēja izlauzties cauri. Ra diatora priekšā virmoja blāvs oranžkrāsas laukums. Likās, mašīna stāv uz vietas, bet ceļa sniegotais klajs pats skrien pretī, metas zem riteņiem. Reizumis neskaidri garām pazibēja retās ceļa zīmes ar tajās iespraustam zvil-nāja zaru ķepiņām. Sī zibēšana un motora vienmuļa du kona atkal dzina virsū snaudienu. Maksims visādi pulējās aizdzīt miegu — savilka labi augstu uzacis, iepleta redzokļus, grozījās sēdeklī, taču nogurumu bija aizvien grūtāk aizdzīt prom. Ik minūti bija jāplāta mute nervozās žāvās.

Pēkšņi Maksims kļuva uzmanīgs. Vienmērīgajā motora dūkoņā viņš saklausīja tikko dzirdamus sausus kniukšķus. Miegs viena mirkli bija prom. Par muguru pārskrēja drebuļi. «Vai tiešām kas noticis ar motoru?»

Jā, šaubu nebija. Kaut kas nav kārtība. Kniukšķi sadzirdami arvien biežāk. Tagad jau tie sekoja cits citam. Mašīna devās uz priekšu rāvieniem. Maksims drudžaini domāja: «Kur varētu būt vaina? Karburatora? Degvielas piedevē? Nē, motors nereaģē uz piesūci. Gaisma laba, dinamo darbojas. Tātad tur vaina nav, laikam nav ari akumulatora. Sveces? Tad motors ta neraustītos. Tātad aizdedze. Jameklē vaina pārtraucējā.»

Motors pēdējo reizi nopukstēja un apklusa. Pēc inerces mašīna vēl mazliet paskrēja un apstājas. Iestājās stindzinošs klusums.

Maksims sēdēja nekustēdamies, izjuzdams visā ķermenī pēkšņu nespēku. Ar piepūli viņš to pārvarēja, atvēra kabīnes durvi^ un tūliņ steidzīgi atkal aizcirta. Vienkārši neticami, cik briesmīgs sals! Likās, it kā no gaisa būtu izsūknēts skābeklis,, apkārt izliets kaut kas

lads, kas apdraud cilvēka dzīvību, kaut kas nāvējošs, bīstams.

Vajadzēja tomēr pasteigties. Elpu aizturējis ka pirms ieniršanas ūdenī Maksims izlēca no kabīnes. Straujām, noteiktam kustībām viņš pacēla motora vāku. Motors nedvesa pretī karstumu, benzīna un eļļas smaku. Tas bija tik tikko silts.

Maksims steidzīgi atgrieza skrūves: vienu . . . otru. Nolādēts! Trešā skrūve izslīdēja no raupjajiem cimdiem un nokrita zem mašīnas. Nekavēdamies ne mirkli, šoferis izņēma pārtraucēju. Vaina roka gan — bija izlēkusi āmuriņā fibra pēdiņa. Jaieliek jauna. Ātrāk, atrak! Kaut nu nenomestu zeme . . . Maksims norāva labās rokas cimdu. Sals tūlīt apsvilināja roku. Ar sastingušiem pirkstiem šoferis uzstūma niecīgo āmuriņu uz ass un steidzīgi iebaza roku cimdā. Ķermeni kratīja nepārtraukti drebu|i.

Atlika vēl aizgriezt trīs skrūvītes. Bet vispirms bija jaatrod tā, kas nokrita sniega. «Mierīgāk, mierīgāk!» — Maksims domās sevi apsauca. Viņš sameklēs skrūvi, ieliks pārtraucēju, iedarbinās motoru. Arvien spēcīgāk mācās virsu dīvaina apatija. Viņš dzi|i ievilka elpu, necenzdamies nomākt trīsas.

Maksims plašiem vēzieniem meklēja skrūvi zem mašīnas. Nē, tā nevarēs atrast. Janovelk cimdi. Šoferis novilka cimdus un grābstījās pa sniegu ar kailiem pirkstiem, kas tūliņ kļuva nejutīgi. Ienāca prātā, ka pirksti var nosalt, bet tas nepaguva aiziet līdz apziņai. Un tai paša mirklī pilnīgi skaidri bija sadzirdami sīki krakšķiem — radiatorā sāka sasalt ūdens. Tagad to vairs nevarēs izlaist.

Maksima sirdi sažņaudza bailes. Viņš izlīda no mašīnas apakšas, paskrēja dažus soļus, bet aizrāvās elpa. Saltais gaiss apsvilināja plaušas, krūtis plosīja necie-

sams kāss. Ienāca prātā: «Jāiekur ugunskurs!» Un tūliņ otra doma: «Nekas neiznāks. Sniegs līdz jostas vietai, bez slēpēm mežu sasniegt nevar... Bet varbūt, kamēr nav par vēlu, pamest visu, glābties, iet uz raktuvēm? Nedrīkst. Mašīna jāglābj, jānogādā jaudīm pārtika!»

Maksims devās atpakaļ pie mašīnas, atkal palīda apakšā. Nevarēdams gandrīz vairs rokas kustināt, ātri izrausa visu sniegu spuldžu gaismā un ieraudzīja skrūvīti, bet nespēja to satvert rokās. Tad, atvairīdams domu, ka pirksti būs jāamputē, saprazdams, ka viņš cīnās par savu dzīvību, Maksims ar abām nekustīgajām rokām saspieda skrūvīti un pacēla. Atgriezās pašsavaldīšanās, tas palīdzēja uz mirkli apspiest trīsas, un — skrūvīte iekrita spraugā. Izdevās tāpat ievietot abas pārējās.

Maksims vairs nejuta pirkstus, bet radiatora brakšķē-šana dzina viņu pasteigties. Nebija laika berzēt rokas ar sniegu. Tomēr, iebāzis cimdos, viņš sāka tās no visa spēka sist pa ceļgaliem, cenzdamies atjaunot asins riņķošanu. Veltīgi. Plaukstas palika stīvas.

Nometis cimdus, šoferis saspieda skrūvatslēgu starp abām sastingušajām rokām un uzlika uz skrūves galviņas. Nē, nekas neiznāca . . . Pēkšņi iešāvās prātā laba doma. Maksims uzspļāva uz atslēgas, un tā vienā mirklī piesala pie skrūves. Elpu aizturējis, šoferis grieza ciet skrūves, bet pirksti bija kļuvuši jau balti.

Skrūves aizgriezis, Maksims ar izstieptām rokām ielīda kabīnē, cieši acis samiedzis, nospieda ar kāju startera pogu. «Nu! ...» Motors nodrebēja, karburators izsita dzirksti, un motors pēkšņi sāka priecīgi dudināt.

[ Saspringtie nervi neizturēja. Maksims kā mazs bērns iešņukstējās, viņam kļuva ļoti žēl sevis.

Ar ceļgalu ieslēgdams ātrumu kārbas kloķi un stūri dilbos turēdams, šoferis iesāka braukt. Sniegs gurkstēja zem sastingušajām riepām, kas likās cietas kā čuguns.

Kad bija nobraucis vairākus kilometrus, Maksims saka sajust pirmos vieglos dūrienus rokās, pēc tam asas sāpes spieda grozīties sēdeklī. Bet arī šīs sāpes nespēja nomākt prieku: mašīna gāja, un rokas nebija nosaldētas.

Pēdējie četrdesmit kilometri aizjoņoja ātri. Lejā, šaurā ielejā, mirdzēja raktuvju ugunis. Automašīna uzbrauca uz ciemata 'galvenās ielas. Visapkārt čīkstēja un klaudzēja durvis. Ieraudzījuši prožektoru gaismu, no visām pusēm skrēja pretī ļaudis. Bija dzirdami jautri smiekli un saucieni: «Mašīna atbraukusi! Ma-šī-na-a!»

Maksims ar pūlēm izrausās no kabīnes un līgodamies pagāja dažus soļus pretī kalnračiem. Kāda sieviete vaļējā puskažociņā pieskrēja klāt šoferim, raudādama to apskāva un piespieda viņa galvu pie savām krūtīm. Sajutis neizsakāmi patīkamo mātes siltumu, kas plūda pretī no sievietes, Maksims iespieda galvu puskažociņa smaržojošā vilnā, lēnām slīga lejā un nokrita sniegā sievietei pie kājām, čukstēdams:

— Visu atvedu! Jāizlaiž ūdens no motora ... Un dodiet telegramu ... kā iet Mašai. ..

M. Sergejevs. FRIZIERE

1

Pie frizētavas stāvēja māliem notašķīts, plankumains motocikls ar izdauzītu prožektoru. Stikla vietā bija iestiprināts pelēks kartona gabals un tam pāri uzrakstīts šīs brīnummašīnas nosaukums — «Antilope gnu».

Vietējie iedzīvotāji, iedami gar frizētavu, saskatījās un teica cits citam:

— Atkal Nikolajs Cekins pie savas simpātijās uz-svaidzinās. — Un smaidīja, bet kas to lai zina, kas šajā smaidā slēpjas.

Kamēr Ņura sagatavoja skujamos piederumus, Nikolajs aplūkoja spogulī savu dubultnieku. Sim cilvēkam, kas lūkojās pretī no sudrabainā stikla, bija plata, kaulaina seja, — Cekinā ritēja burjatu asinis. Mazliet iešķības acis, tumši, kastaņbrūni mati un plats, strups deguns. Tiešām nebija nekā pievilciga, spilgta, skaista.

Ņura, sajaukusi putas, ieziepeja Nikolaja vaigus. Cekins nodomāja, ka viņam labi piestāvētu sirma bārda.

— Ziniet ko, —/viņš pēkšņi ierunājās, — pārnāciet dzīvot pie mums. Pie mums pakalnē, kur sākas meže-lis, — viņš pamaja ar roku MRS virzienā, — uzcelts

j.ilins kantoris, tur ir viena istabiņa. Varētu frizētavu iekārtot.

Nikolajam ir smalka un tada apbrīnojami maiga balss. Spriežot pēc tās, jauneklim jābūt brīnišķīga rak-slura cilvēkam.

Starp citu, visā ciemata bija zināms, ka Nikolaja brīnišķīgais raksturs un tenoriņš sagādā ne mazums nepatikšanu gan mehanizatoriem, gan priekšniecībai, gan Mašīnu apgādes kantora darbiniekiem.

Pārnāciet gan. Pie mums, MRS, cilvēki nekas, tīri labi... Citādi drīz vien visi vīrišķi apaugs ar vilnu kā lāči . . . Pielūkojiet, sāks par jums vēl sūdzēties, ka atraujaties no masām.

Ņura pasmaidīja, padraudēja puisim ar pirkstu un aizklāja viņam seju ar karstā ūdenī samērcētu salveti.

Komprese, lai mazāk runātu, — viņa paskaidroja un it kā izsmiedama piebilda: — Bet, starp citu, cilvēki arī pie mums nav slikti. Un, ja jums tiešām vajadzīga friziere, pieprasiet no Irkutskas.

Mehāniķis sajuta rūgtumu viņas vārdos, bet izlikās to nemanām. Viņš miedza ciet acis: tajās bija iekļuvis odekolons.

- Nu, kartībā, varat doties kaut uz paradi, — Ņura noņēma salveti, un Nikolajam kļuva žēl, ka viņas aukstas, maigās rokas, kas vāri smaržoja pēc ziepēm un krēma, tagad tik drīz viņam nepieskarsies. Viņai, protams, vienalga. Vai mazums frizierei klientu. Taču Ce-kinam bija sevišķi patīkami apmeklēt šo šauro istabiņu, un ikviens no šiem retajiem gadījumiem viņam ilgi palika prātā.

Viņš piecēlās un samaksāja.

Ņura steidzīgi nomazgāja skūšanas piederumus, noslaucīja galdiņu.

— Jāsteidzas, — viņa it kā atvainodamās sacīja, — klubā ir koncerts. Mana Vaļa šodien uzstājas.

2

Klubs bija tik pilns un gaiss tik smacīgs, ka aukstā migla, kas ieplūda Ņurai līdzi, pieplaka pie durvīm kā izbijusies un tūdaļ izgaisa. Visas vietas bija aizņemtas. Ņura, piespiedusies pie stenderes, pārlaida skatienu svēt-dienīgi trokšņainai, neparastai zālei.

Kāds sāpīgi iebikstīja sānos. Viņa dusmīgi atskatījās.

— Vai neredzi, tevi sauc, — sacīja kaimiņiene Feņa, kas bija nostājusies blakus, un viltīgi pamirkšķināja.

Ņura ieraudzīja, ka Cekins māj ar roku. Viņš bija atsēdies pie pretējās sienas.

— Nāciet šurp! — viņš sauca. — Te ir vietiņa!

Ņura pašķielēja uz kaimiņieni, bet tā jau bija aizmirsusi frizieri, aizrautīgi sarunājās ar plecīgu jaunieti — vidusskolas fizkultūras pasniedzēju. Feņa koķeti grozīja acis un pavisam nevietā smējās — viņai bija ļoti skaisti zobi.

Ņura spraucās caur krēslu rindām.

Pār skatuvi bija izstiepts plakāts ar uzrakstu uz tapešu papīra kreisās puses: «Sveiciens rajona skolēnu mākslinieciskās pašdarbības skates dalībniekiem.» Skatuves priekšā bija novietots garš galds, patiesībā trīs galdi, apklāti ar vienu kopēju sarkanas krāsas satīna drānu. Pie galda uz krēsliem un ķeblīšiem sēdēja žūrijas locekļi. Ņura lielāko daļu pazina, tie bija viņas pastāvīgie klienti. Rajona izglītības nodaļas vadītājs Petu-hovs, garš, kalsns burjats ar spurainām Ūsiņām kaulainajā sejā. Tam blakus Cibakovs — komjaunatnes rajona

komitejas sekretārs. Pašā celiņa malā sēdēja neliela auguma gaišmatis ar zilām acīm un priekšzīmīgi izgludinātā kareivju blūzē.

— Tas ir Antoša Firsovs, — Nikolajs pačukstēja Ņu-rai, — Komjaunatnes rajona komitejas otrais sekretārs. Nesen ievēlēts. Pirms tam kolhozā «Uzvara» vadīja klubu.

Spriežot pēc balss noskaņas, kā Cekins to pateica, Ņura saprata, ka viņš ļoti cienī jaunizvēlēto.

Priekšnesumus vadīja Natalija Aleksejevna, pamaza, melnīgsnēja skolotāja ar biezām bizēm, kas bija savītas pakausī kā kurvītis. Natalijas Aleksejevnas balsi atkal un atkal varēja dzirdēt uz skatuves, bet reizumis viņa pabāza galvu pa priekškara spraugu un par kaut ko sačukstējās ar Antošu.

— Prasa padomu, — Nikolajs paskaidroja. — Viņi nesen precējušies. Vārdu sakot — jaunlaulātie.

Koncerts nesākās laikā. Zālē jau paretam sita plaukstas. Beidzot pavērās tumšbrūnie aizkari, un koris dziedāja dziesmu par mieru. Sākumā dziedātājus nemaz neredzēja, viņus aizsedza marles aizkars, gaišzils kā pavasara debesis. Pie šīm debesīm peldēja papīra mākoņi, lidoja balti baloži, bet sānos plīvoja mazi karodziņi, kuros bija izgriezti burti, — dažādās valodās rakstīts tikai viens vārds: «Miers».

Kori apgaismoja spēcīgas elektriskas spuldzes (fizikas skolotājs bija varen centies), un caur gaišzilo marli varēja izšķirt pionieru formās tērptas meiteņu un zēnu rindas. Zāle saviļņojās ...

... Kad pieteica krievu tautas deju Vaļas Rikovas izpildījumā, Ņura «nodrebēja, saspringa. Nespēja paskatīties uz blakus sēdētājiem. Tikai skatuve acu priekšā, skatuve, pa kuru kā krāsains kamoliņš virpuļoja maza maza meitenīte, draiski piesizdama papēdīšus vai slīdē-

dama kā gulbītis no vienas skatuves malas uz otru, pēc tam, rokas sānos iespiedusi, ar komisku nopietnību paklanījās. Atkal dārdēja aplausi.

Pēc Va|as kāds skaitīja dzejoli. Garlaicīgi tas mocīja garās vārsmas. Ņura pat nedzirdēja.

Va|a, Va|a! Tu nemaz nezini, kādas jūtas esi pamodinājusi savas mātes sirdi, šīs jaunas sievietes sirdī, kura sēž blakus Nikolajam čekinam. Jā, kādreiz arī viņa dejoja. Un kā vēl! Tiesa, tas bija sen, ļoti sen. Ļoti . . .

i

3

Pie Manutkas upes bija «pļaviņa», kur mēdza sapulcēties padejot. Meitenes saradās no trim ciemiem. Puišu tikpat kā nebija. Četrpadsmitgadīgie tagad istākie kavalieri. No jaunekļiem saņēma tikai vēstules, apbružātus trīsstūrus ar zīmogu: «Armijas». Bija ceturtais kara gads.

Kaut kur Baltkrievijas purvos atdusējās labākais ciema bajānists Mitja Cerjomnihs. Viņa līgava Duņaša trīs dienas gauži raudāja, apkampusies ar Mitjas mati. Pec tam Duņaša devās uz četrdesmit kilometrus attālo rajona komiteju, pieprasīja, lai nosūta uz fronti. Nebija tādas nedē|as, kad kāds neraudātu par savu dēlu, brāli vai tēvu.

Bet jaunība paliek jaunība. «Pjaviņā» dejoja pie ba-lalaikas skaņām, dziedāja skumjas, meitenīgas dziesmas, runāja par darbu. Pēc pusnakts izklīda. Kam palaimējās, tie pa pāriem, citi tāpat pulciņos uz trim pusēm, un vēl ilgi varēja dzirdēt meiteņu smieklus, sarunas, dziesmas. Ja pie Manutkas tilta kāds iedziedājās:

Le^tenantu iemīlēju —

Izrādījās zaldātiņš.

Stilbtiņos es sapiņķējos,

Vaiņīgs bija tikāi viņš, —

t;id no otras puses kā bēdīga atbalss atsaucās sulīga, skumja balss:

Ziema, ja tu nebutu —

Aukstumu es nejustu.

Bet, ja kara nebutu, —

Mīļais dzīvs mans paliktu.

Vasaras beigās mājas pārnāca Pjotrs Nikanorovičs.

Gados vecākie viņu atcerējās ka jaunu, brašu puisi. Parasti viņš bija ģērbies zilā, izšūtā krekla un pelēkās koverkota biksēs, kas bija sabāztas hromādas zābakos. Garos, sarkanīgos matus sasprauda ar ķemmīti, lai neizjūk, — Pjotrs Cerjomnihs bija veikls dejotājs.

Viņš bija vecākais brālis ģimenē un aizgaja armijā trīsdesmit devītajā gadā, divus gadus ātrāk par Mitju. Tēvu un māti ar vēstulēm viņš nelutināja, bet pēkšņi četrdesmit ceturtā gada agrā pavasarī pienāca telegrama: «Guļu Irkutskā ievainots,» — un hospitāļa adrese.

«Pļaviņā» viņš parādījās negaidīti. Bija jau tuvu pusnaktij. Stāvēja, uz kruķiem atspiedies, tāds skumīgs.

Ņura viņu ieskatīja toreiz. Gan ari agrak, vēl maza meitene būdama, viņa pazina Pjotru Cerjomnihu. Pazina, bet nebija to sirdī ieslēgusi, par viņu jau nedomāja cauras naktis, jo tādu nebija iecerējusi savu izredzēto. Bet pēkšņi . . . Ņura lūkojās, ka par Pjotra Nikanoroviča seju slīd dzeltensārtā ugunskura atblāzma, apgaismodama te domīgas acis ar tumšām, platām uzacīm, ka$ bija gandrīz saaugušas kopā, te aso, uz priekšu pastiepto zodu ar bedrīti galā, un domaja par viņu; bija žēl Pjotra un nezin kāpēc arī sevis žēl.

Taja vakarā visi dejoja ka pa kāzām. Meitenes gluži pārmainījās: kustības kļuva līganas, nosvērtas, acis mirdzēja. Bet Ņurai bija skumji: viņa nebija piedzimusi ar skaistu seju, ari augums nebija padevies. Būdama parasti vienaldzīga pret savu ārieni, šoreiz juta, uztvērusi Pjotra Nikanoroviča vērīgo skatienu. Lai izbēgtu no šī skatiena, kas it kā ieurbās un vērtēja, viņa iegāja dejotāju pulkā. Neizprotams spēks grieza, nesa Ņuru, balalaikai trinkšķot vienmuļi kā ilgstošs lietus. Ņuru jau tā uzskatīja par labāko dejotāju visā apkārtnē. Tagad visi sastājās lokā, vērodami, cik apbrīnojami pievilcīga bija kļuvusi neizskatīgā meitene, piesarkusi, starojoša, it kā nupat būtu atradusi kaut ko lielu, dārgu, vajadzīgu.

. .. Kad bija novākta labība, ciemā sāka runāt par Pjotra Cerjomniha un Ņuras Rikovas kāzām.

4

Kāzas bija paredzētas sestdienā. Bet piektdienas vakarā Ņura pavisam bāla un sakritusies apstaigāja visus uzlūgtos. Neveikli mīņādamās pie durvīm, viņa izdabūja pār lūpām dažus vārdus.

— Kāzu nebūs, — viņa teica un, baidīdamās, ka nesāk raudāt visu acu priekšā, izskrēja pa durvīm. Pēc tam savaldījusies iegāja nākošajā mājā.

Tā viņa gāja pa ciemu, bēdu salauzta, novājējusi un ar tik bālu seju kā sniegs. Tā viņa apstaigāja visus un gandrīz neapzinīgi turpināja kustēties vēl arvien uz priekšu drudžainām acīm. Krita agrīns, slapjš sniegs, bija sakritis jau veselām kaudzēm, un Ņurai sala samirkušās kājas. «Lai,» viņa domāja, «lai salst!» Bija tāda sajūta, it kā būtu'slima, murgotu.

Ceļš pagriezās pa kreisi kalnup, un meitene gāja pa to. Kā spoža zvaigznīte pamirdzēja nogāzē ciema pēdējā

māja. Aiz muguras palika suņu rejas, gaisā trīsēja harmonikas treļļi, un kāda piepūlēta balss vilka:

Odziņa, kam karājies Nokaltušā kociņā.

Meitenīte, izraudies,

Mīlestība zaudēta.

Dziesma it kā ar pātagu uzšāva meitenei. Vējš plui-nīja mēteli, šaustīja kājas, līda aiz apkakles. Nebija nekādu domu galvā.

Sniegs priekšā kļuva dzeltens. Ēnu svītras sāka slīdēt un griezties ap nodzeltējušo eglīšu tievajiem stumbriem, kas bija iespraustas abās ceļa malās un brīžiem izskatījās kā biezos kažokos tērpti cilvēki, kas pacēluši roku, lai apturētu kādu garāmbraucošu satiksmes līdzekli.

Pa ceļu brauca mašīna. Jauns, gaišmatains šoferis, ieraudzījis meiteni, piebremzēja un atvēra durtiņas:

— Vai uz pilsētu? Sēdies, aizvedīšu.

Ņura iekāpa. Tikai ceļa pagriezienā uz Maskavas šoseju viņa iedomājās: «Bet kāpēc uz pilsētu?» — un nogurusi atbalstījās pret sēdekļa atzveltni.

5

No rīta pie frizētavas durvīm pieklauvēja.

— Vai te pie jums griež matus un skuj? — vaicāja kāda balss, kas Ņurai likās pazīstama.

— Jā gan, — friziere jautri atsaucās un atvēra durvis.

Uz sliekšņa stāvēja Antoša.

— Varbūt neesmu īstā laikā, nu tad atvainojiet. Jums te nav uzraksta par darba laiku ...

— Nekas, nekas. Pie mums vienmēr īstā laikā. Dažkārt, ziniet, pieceļ mazā gaismiņā. Protams, atvainojas un lūdz: «Pataisi nu jaunāku, braucam uz pilsētu.»

Ņura saprata, ka Antoša nav atnacis skūties: barda nav uzaugusi, un acīm redzot viņš skujas majas, — re, deniņos mati pavisam šķībi nošņāpti.

Antoša apsēdas uz krēsla spoguļa priekšā, jo cita krēsla nebija.

— Mums, Anna Petrovna, ir liels lūgums...

Ņura, stāvēdama Antošam aiz muguras, sastinga.

Sen viņa nebija ta uzrunātā. Tā mēdz but, dažu jau no mazotnes godina, bet citu līdz vecumam vārdā vien sauc vai arī tikai tēva vārda. Ka to izskaidrot: vai ta ir mīlestība pret cilvēku vai cieņas trūkums?

— Kāds tad ir šis lūgums?

— Stāsta, ka jūs labi dejojot.

— Kas nu par labumu, — Ņura nosarka, — tapat ka visi citi.

— Mēs gribējām jūs lūgt vadīt kluba deju pulciņu Saprotiet, notiks apgabala jaunatnes festivāls. Mušu rajons taču nevar palikt kauna. Stāstā, jus esot mācījusies. Neatsakieties vis.

— Es nu gan to nevarēšu. Dejotāji bēgs prom.

— Nebēgs. Tātad norunāts?

Un viņš izgāja, nemaz neļaudams Ņurai atjēgties.

«Ko lai es daru? Ko lai daru?» Ņura domāja. «Skriet paka|? Teikt, ka nevaru? Ka neesmu mācījusies?. .. Tas nebūs labi .. . Esmu taču mācījusies. Mācījusies . . .»

6

Jā, viņa kādreiz mācījās.

Pagātne cieši t^iras cilvēka sirdi. Sevišķi bēdas. Liekas, sen viss pagājis, sen aizmirsts. Bet pieskaries sirdij — un šķiet, gadi nav nekuj* aizlidojuši, nav tiem pāri

krājušās ne jaunas bēdas, ne jauni prieki. Sirds neaizmirst, sirds it neko neaizmirst.

. . . Šoferis atveda Ņuru līdz priekšpilsētai un izlaida ara pie kara noliktavas. Tikai tagad viņa saprata, kāda nelaimē nokļuvusi. «Nu nekas,» meitene domaja, «at-i adīšu darbu, un tad redzēsim. Galvenais — atrast darbu.»

Pilsētā viss bija svešs. Divstāvu koka mājas pamazam izbeidzās, sākas mūra savrupmājas, noslēpušas aiz euguna žogiem. Tad sākās četrstāvu kastes, un ielas kļuva plātākās, bet augstās mājas guļas pāri ietvēm un it ka spiedās ielai virsu no abam pusēm. Beidzot Ņura iznāca plašā laukuma, te sakās tīrs asfalts, un no sniega nebija ne vēsts. Bet no tā k|uva vēl aukstak.

No celtnes, ko greznoja divi akmeni cirsti bārdaiņi, kas atbalstīja smago, ar finieri aizsisto balkonu, skanēja kaut kada klaboņa un rūkoņa, šķindēja metāls. Garam sardzes namiņam iebrauca un izbrauca mašīnas. Ņura piegāja tuvāk un ieraudzīja ar tinti uz avīzes lapas uzrakstītu paziņojumu: «Vajadzīgi virpotāji, atslēdznieki un strādnieki dažādiem darbiem. Pieteikties kadru daļa.»

Ņura aizgaja uz noradīto adresi. Kalsns plikpauris večuks, palūkojies pa lodziņu, pasniedza lapiņu ar daudziem un dažādiem jautājumiem, un atkal pazuda.

- Man nav nekādās specialitātes ... — Ņura teica.

- Lieliski! Iemācīsim! — atskanēja večuka jautra balss, it kā šis apstāklis būtu to ļoti iepriecinājis.

«Cik labs cilvēks,» Ņura nodomāja un saka pētīt anketas jautājumus. Pagāja pusstunda, kamēr atbildēja uz tiem. Večuks ilgi un rūpīgi apskatīja anketu, tad paprasīja dokumentus. Ņura attapas, ka dokumentu nav. Neviena dokumenta . . . Viņa centās večukam kaut ko paskaidrot. Taču tas bija nepielūdzams.

— Saprotiet, mīļumiņ, šeit ir kara rūpnīca. Bet jums nav dokumentu. Kā es varu ... Tagad taču ir kara laiks.

Ņura tā staigāja līdz vakaram. Visur uzņēma ļoti laipni, bet visur viņa saņēma vienu un to pašu atbildi:

— Cilvēki ļoti vajadzīgi. Bet bez dokumentiem nevaram. Saprotiet — mēs ne-va-ram ...

Vakarā pilsēta kļuva zilga kā zilene. Māju logiem nolaidās priekšā aptumšošanas priekškari. Ielās bija vairāk gājēju: cilvēki steidzās mājās pie ģimenēm..Tikai Ņurai nebija kur iet. Viņai kļuva sevis tik žēl, ka nespēja vairs ne ko darīt, ne būt, un, apsēdusies uz ledaini aukstā trepju kāpiena pie smagām ozola durvīm, viņa sāka raudāt.

— Ziniet ko, cienītā. Raudāt jūs, protams, varat. Bet no trepēm jums būs jāpieceļas. Tas tik vēl trūka, ka jūs apsaldētos.

Ņura pacēla acis.

Vīrietim mugurā bija vatēts vamzis, uzvilkts virs balta uzsvārča, galvā ausaine ar vienu norautu saitīti. Seju gandrīz nevarēja saredzēt. Tomēr no balss, no tā, kā cilvēks runāja, mazliet svepstēdams, varēja noprast, ka viņš nav vairs nekāds jaunais.

— Saprotams. Jums ir bēdas. Bet kāpēc tā sēdēt salā un raudāt? Jāatrod draugi, jāizstāsta viņiem. Vai jums ir draugi? Jums nav draugu. Citādi viņi jums palīdzētu grūtā brīdī. Bet vislabāk vajadzētu iet mājās, likties gultā un nomierināties. Vai jums ir mājas? Jums māju nav...

— Kā jūs zināt? — Ņura tikko dzirdami jautāja.

— Ai meitenīt, nodzīvojiet manus gadus ... Vai jūs domājat — ja frjzieris, tad neesmu redzējis dzīvi? Ziniet ko. Man liekas, jums jāienāk šeit un jāapsildās.

Viņi uzkāpa pa trepēm yn iegāja frizētavā.

\

Ņura apsēdās nelielā zālē. Kādreiz telpa bijusi izraibināta bezgaumīgiem, bet grezniem veidojumiem. Tagad tie bija apdrupuši, saplaisājuši un apkvēpuši.

— Jefim Semjonovič, jūs gaida klients, — kāds pasauca no vīriešu zāles, un Ņuras pavadonis aizgāja.

Viņš atgriezās pēc pusstundas. Un iznāca kaut kā dabiski, ka Ņura izstāstīja vecajam frizierim visas savas nedienas. Jefimu Semjonoviču sauca vairākas reizes, bet viņš palaida garām savu kārtu un palūdza biedrus, lai tie uzskatītu, ka viņš uz laiciņu izgājis.

— Ziniet ko, — viņš beidzot teica Ņurai, — frizētava, protams, nav rūpnīca, kas izgatavo «Katjušas» vai kauču bērnu ratiņus. Tomēr tā ir ražošanas nozare. Varu jums piedāvāt apkopējas darbu. Tas ir viss. Jā, vēl arī maizes, pārtikas un rūpniecības preču kartītes. Bet nu gan tas ir galīgi viss.

Ņura sāka strādāt par apkopēju.

Viņa dzīvoja nelielā istabiņā pilsētas nomalē, ko iedzīvotāji sauca par «kalnu». Darbs bija vienkāršs, alga neliela. Viņa sildīja ūdeni, apmainīja skūšanas piederu mus, pēc darba slaucīja putekļus, mazgāja grīdas. Reizi nedēļā uz «Ziniet ko» lūgumu (Jefims Semjonovičs jau sen bija pieradis pie šīs iesaukas) mazgāja pārvalkus, salvetes, uzsvārčus. Dienā vēl varēja iztikt. Bet vakaros... Vakaros acu priekšā nostājās Manutkas augstais krasts, ugunskura gaismā no tumsas iznira seja ar bedrīti zoda galā. Tad gaudoja putenis, un kāda ierūsējusi balss skumīgi vilka:

Odziņa, kam karājies Nokaltušā kociņā.

Meitenīte, izraudies,

Mīlestība zaudēta.

Pēc tādiem brīžiem Ņura atnāca darbā drūma, strādāja ātri un klusi, gluži kā automāts. Dvēselē bija kaut

'

kas ta kā pārtrūcis, pārtrūcis un samudžinājies, to nevarēja atšķetināt, izlabot. . .

Reiz šādā vakarā pie viņas atnāca Jefims Semjono-vičs Bija sestdiena.

Ziniet ko, — teica vecais meistars, pārkāpis slieksni, šodien man, varētu teikt, ir jubileja. Jā. Sudrabkāzas. Atnācu jums pakaļ. Jums ir iebildumi? Nedrīkst būt iebildumu. Jā, starp citu, tiek rīkoti kursi. Meistaru kursi Darbu tie netraucēs.

Pēc mēneša Ņurd jau strādāja par frizieri, tiesa, ve--cāko darba biedru uzraudzībā. Bet vēl pēc mēneša viņai radās Vaļa.

Tas notika tā. No rīta Jefimu Semjonoviču kaut kur aizsauca, līdz pusdienai viņa nebija. Beidzot pārradās un kā parasti iesāka ar jautājumu.

— Vai zināt, kur es biju? Lai jūs teiktu ko teikdami, neuzminēsiet. Nupat biju pie bērniem. Ja, jā. Pie bāreņiem, kuru piederīgos nobendējis šis nolādētais Hitlers. Vai tad bērniem arī būtu jāiet bojā? Tik mazi vēl ...

«Ziniet ko» turpināja stāstīt, apģērba uzsvārci, ar rokas mājienu palūdza klientu, ieziepēja tam vaigus, un tas izskatījās pēc Jaungada sala veča.

— Un ko jūs domājat? Es paņēmu divus; dvīnīši: zēns un meitene. Svaigs kā gurķītis, — šie pēdējie vārdi attiecās jau uz klientu.

—- Vai es arī varu? — pašā vakarā Ņura iejautājās

— Ko tad?

— Nu, pieņemt vienu bērniņu .. .

. — Protams, tikai jums būs ļoti grūti.

— Nekas, kaut ākā jau galā tikšu.

Un kādā vakarā, — tas bija astotajā maijā, — Ņuras istabiņā ieradās Vaļa. Ņura dziedāja viņai dziesmiņas,

pieglauda sev klāt. Meitenīte grābstījās ar rociņām, kaut ko meklēja . . .

Muļķīte, — Ņura smējās, — tur taču nav nekā.

Ņura aizskrēja pēc piena. Visu vakaru ar saimnieces šujmašīnu šuva meitenītei autiņus. Neiznāca jau diezin cik labi, bet Ņurai patika. Aizmiga viņa vēlu naktī.

Un pēkšņi Ņura uztrūkās no 'neparasta trokšņa. Likās, visa pilsēta būtu pamodusies, un, kaut pie logiem j;iu klauvēja agrā rīta blāzma, visur mirdzēja spožas ugunis.

Ņura atvēra logu. Vējš papurināja aizkaru. Apkārt bija dzirdamas jautras sarunas. Pie durvīm pieklauvēja kaimiņiene:

Celieties! Celieties! Uzvara!

Uzvara. Cik daudz prieka un cik ari bēdu ta atnesa cilvēkiem! Mātes zaudējušas bērnus, bāreņi palikuši bez vecāku pajumta, — tiem šī diena bija reizē priecīga un arī rūgtuma pilna. Priecīga tāpēc, ka esam uzvarējuši, rūgta — ka mirušie neatgriežas.

Bet lai arī ko domātu cilvēks šajā gaišajā uzvaras stundā, viņš nespēj palikt viens ar savām domām. Sirds tiecas pie tiem, ar kuriem iets kopsolī četrus bezgalīgi garus gadus. Un cilvēki atstāja dzīvokļus, steidzās uz ielām. Ik brīdi viņu skaits pieauga. Visi traucās uz laukumu pilsētas centrā.

Ņura gāja pa ielām, un viņā raisījās un auga laimes sajūta. It kā būtu pamodusies no nelāga sapņa vai piecēlusies pēc slimības.

Ielas vidū sievietes «urāja» kareivi. Viņš jocīgi locījās un skaļi smējās, kad to svieda gaisā un atkal satvēra maigās, bet spēcīgās un drošās sieviešu rokas.

Ņura iespraucās pūlī un arī piedalījās šajā jautrajā nodarbībā. Pie zaldāta krūtīm šķindēja medaļas.

Tad viņa gāja tālāk. Salts vējš šaustīja krūtis, purināja matu sprogas, viņa grūstīja kādu, kāds grūstīja viņu. Kalsns plikpauris večuks, — varbūt tas pats, kas rūpnīcā nepieņēma Ņuru darbā, — staigāja ar paplāti, uz kuras atradās pudele. Arī Ņurai vajadzēja izdzert mēriņu.

— Dzer, mīļā, — vecītis mudināja, — no pirmskara dienām taupīju.

Ņura kļuva pārgalvīga.

Ieraudzījusi kareivi iznākam no šķērsieliņas uz laukuma, viņa strauji to apskāva, noskūpstīja un iesaucās*

— Meitenes, šurpu!

Pēc mirkļa zaldāts jau lidoja gaisā un saulē mirdzēja viņa zābaku apkaltie papēži.

Bet vakarā, kad darba biedri sanāca frizētavā, lai kopīgi atzīmētu svētkus, Ņurai atkal mācās virsū pagātne. Lai atgaiņātu uzbāzīgās domas, viņa kopā ar citiem dziedāja un domāja, domāja un dziedāja. Tad, it kā nomezdama sastingumu, sašūpoja plecus un palūdza:

— Nu, tagad čigānieti!

Un iesāka dejot.. .

7

— Ziniet ko, — Jefims Semjonovičs otrā rītā sacīja, — tāds talants nedrīkst aiziet bojā. Mūsu komunālo uzņēmumu darbinieku klubā jūs būsiet pirmā balerīna. Vai zināt, kas tur ir vadītājs? Nezināt. Fjodors Filipo-vičs Bekeša, tas ir vadītājs. Vai skaidrs?

— Ne visai. Kas man daļas par kādu tur Bekešu?

— Nevis par kādu tur, bet Nopelniem bagāto skatu

ves mākslinieku — pensionāru. Vai skaidrs? Nav laika te runāties, es apsolīju, ka pusdienas pārtraukuma laikā ieradīsimies. '

. . Ņuru pārsteidza gan lielā sporta zāle, kur mācījās dejot, saliekot kaktā paklājus, jo citā laikā tepat nodarbojas arī cīkstoņi; pārsteidza arī Nopelniem bagātais skatuves mākslinieks, kas izskatījās pēc veca aizkrā-eieša no Repina gleznas, kuras kopijas karājās visās pilsētas frizētavās.

Ja gribat k|ūt par Ulanovu, tad turieties, — Fjodors Filipovičs parasti sacīja, parādīdams kārtējās kustības. Lai gan viņš bija diezgan pasmags, tomēr braši paslēja rokas un piecirta kāju, it kā vecais dejotājs būtu jaunāks k|uvis, un kustības bija precīzas un skaistas. Tomēr viņš ātri nogura un, apsēdies malā uz soliņa, ilgi nevarēja atklepoties. Bet pa to laiku nākošās ulanovas un lepešinskas, atkārtojot dejas figūras, nolādēja visu pasauli un domāja, ka balerīnas dzīve nepavisam nav paradīze.

— Jā, būtu jūs pie manis atnākusi gadus desmit agrāk ... — reiz pēc nodarbībām viņš ieteicās un vaicāja Ņurai: — Cik jums tagad gadu?

— Divdesmit... drīz būs ...

— Jā, desmit gadu agrāk ... — Fjodors Filipovičs nopūtās, izklaidīgi pārvilka ar roku pa pliko galvas virsu, it kā tur būtu kuplu matu vilnis. — Nu, nekas. Mācīsimies tautas dejas... Jums, meitenīt, ir talants. Bet talants uzliek lielu atbildību.

Tagad Ņuras dzīve piepildījās ar veselu kaudzi neatliekamu pienākumu. Pēc darba viņa steidzās mājās pabarot Vaļu. Tagad viņa pelnīja diezgan labi un piemaksāja saimniecei par Vaļas uzraudzīšanu. Padzīvojusies un parunājusies ar meitenīti, viņa skrēja uz mēģinājumiem klubā vai uz koncertiem, bet mājās atgriezās vēlu, nogurusi . ..

Pagātne bija atkāpusies. Dažkārt gan tā vēl atgriezās sapņos, bet sirds vairs nesažņaudzās sāpēs un aiz-

vainojumā, tā bija kā norimusi vētra ar negaisu, kas tikko šaustījis zemi, pārgājis, un tikai tālumā vēl uzplaiksni nespodra rūsa.

Sevišķi palika prātā viena nakts. Koncertbrigāde atgriezās mājās no piepilsētas padomju saimniecības. Visi bija noguruši, tomēr apmierināti; vai nu tāpēc, ka bija silti uzņemti, vai arī tāpēc, ka nakts tik apbrīnojami zvaigžņota. Bija priecīgi ap sirdi, un likās, ka mašīna nevis lēkā pa grambām, bet lido, lido pretim negaidītam priekam, pretim kaut kam noslēpumainam un satraucošam.

Kāds iesāka dziedāt. Šķiet Jurijs Sņetkovs, Ņuras partneris:

Nakts ai tumšā, mēness paslēpies,

Tādā naksniņā kas gan ārā ies.

Sniegputenis aiztinis man ceļu,

Nespīd zvaigznes, vientuļa es eju.

Ari Jurijs dzīvoja «kalnā». Nāca abi no kluba nerunīgi, katrs domāja savu domu. Uz stūra atvadījās. Jurijs aizgāja, Ņura ilgi klausījās aizejošā soļos, tad lēnām tuvojās mājai. Tik labi bija dzīvot šajā pasaulē un tā negribējās iet iekšā. Ņura stāvēja, skatījās zvaigznēs un smaidīja.

Augustā sākās gatavošanās pašdarbības skatei.

Beidzot šis vakars bija klāt. Klubā saradās pilsētas komunālo uzņēmumu darbinieki ar savām sievām un vīriem. Pie sarkani klātā galda apsēdās pats pilsētas komunālās saimniecības pārvaldes priekšnieks, ko Ņura redzēja pirmo reizi, bet pa labi un kreisi — žūrijas locekļi.

Ņuru kratīja drebuļi. Viņai likās, ka tūlīt viss izšķīdīs lēveru lēveros, ka skatuve ielūzīs, uguns nodzisīs, deja sajuks un vispār notik$ katastrofa.

Tur stāv Fjodors Filipovičs un nepārtraukti ar lakatu slauka pliko pauri. Tur Jura Sņetkovs simto reizi rausta savu kreklu.

— Tūliņ tava kārta.

Aizkars aizvilkts, puiši stumj klavieres pie sienas, bet aiz priekškara skan programas vadītāja balss

— Brāmss. Ungāru deja.. . Izpilda 3 frizētavas meistare Anna Rikova un atslēdznieks — cauruļu licējs Jurijs Sņetkovs.

Reizē ar pirmiem akordiem atvērās priekškars, zem mūziķa veiklajiem pirkstiem iedzirkstījās deja — daž brīd skumja, satraucoši vijīga, te atkal dzirkstošas kaislības pilna. Uz skatuves divi dedzīgi, pašaizliedzīgi mi Jētāji, tie uz mirkli izšķiras, tad atkal atgriežas, nespe dami viens no otra novērst acis. Bet sākas muļķīga ķilda, bēdas tos izšķir un atkal saved kopā, atmirdz saule, iz gaist nejēdzīgās aizdomas, un atkal virpuļo deja arvien straujāk un straujāk, līdz pēkšņi apraujas visaugstākā ekstāzē.

Pēc koncerta pašdarbnieki sapulcējās mazā, šaurā istabiņā aiz skatuves. Tā bija gara un nemājīga, gar sienām pazemi grimēšanās galdiņi, nokrāsoti ar melnu eļļas krāsu kā skolas soli. Turpat karājās nezin kā še nokļuvis vecs un dārgs spogulis ar rieksta kokā grieztu tumši pulētu apmali. Uz galdiņiem mētājās papes kas tītes ar uzrakstu «Grims Prima» un uzacis krāsojošas sievietes siluetu uz vāka, tukšas vazelīna kārbiņas un ar sarkaniem, melniem un brūniem plankumiem notriepti vates kumšķi.

Tautas mākslas nama pārstāvis, neliela auguma pus mūža cilvēks, runāja diezgan gari un garlaicīgi, un va rēja saprast vienīgi to, ka Ņura no braukšanas uz Mas kavu vaļā netiks; bet par piedalīšanos apgabala skatē nav velti jātērē vārdi.

Tad nezin no kurienes uzradās pudele vīna, pēc tam vēl otra. Pilsētas komunālās saimniecības pārvaldes priekšnieks pamirkšķināja, un tika atnestas glāzes. Ielēja pa drusciņai, un pietika visiem. Uzsauca tostu mākslai, izdzēra.

Kāds pieklauvēja, tūliņ arī atsprāga vaļā durvis un istabā ievēlās maza, apa|a sieviete tumši zilos svārkos un adītā citrondzeltenā zīda jaciņā. Viņa piepeldēja pie Jurija Sņetkova, kas uztraucies bija uzlēcis kājās, un, ne vārda neteikusi, iecirta tam skanīgu pliķi.

Tas notika tik veikli, ka visi kādu mirkli sastinga.

— Kāpēc jūs tā darījāt? — Ņura sašutusi vaicāja.

— Viņa vēl prasīs, kāpēc? — sieviete, gražīgi rokas sānos iespiedusi, pievērsās Ņurai. — Un taisa vēl naivas acis. Kuce! Meitās būdama, iedzīvojusies bērnā — vēl viņai nepietiek ... Citu vīriem karies kaklā ... Bet es ar viņu ... — sieviete atkrita krēslā un ievaimanājās, — bet es jau varbūt ar viņu gadus desmit dzīvoju ...

Ņurai iesitās sārtums sejā. Viņa apsēdās un tādā kā ivešādā balsī jautāja nezin kam, drīzāk gan pati sev:

; — Kāpēc?... Par ko?...

Otrā rītā Ņura ar lielu piespiešanos aizgāja darbā. Sakumā vrņa gribēja pamest visu, aizbraukt, kur acis rāda. Tad atcerējās: viņai taču ir Vaļa. Meitenīte vēl maziņa, kur lai brauc ar viņu. Ņura stāvēja pie krēsla, grieza matus, skuva bārdas, bet domāja savas domas. Likās, ka meistari noraugās viņā pārmetoši. Un kaut gan ikviens izteica Ņurai savu līdzjūtību, šķita, ka noticējuši tai apaļajai nekauņai zilajos svārkos un dzeltenajā jaciņā. Pirmoreiz pēc daudzu mēnešu darba Ņura izbojāja kādam klientam frizūru, nogriezdama deniņos matus pārāk īsus. Atjēgusies gribēja kaut cik izlabot padarīto, bet cenšanās izrādījās veltīga. Klients, jauns

simpātisks tumšmatis, nebārās, tikai nelaimīgi pasmaidīja un aizgāja pie kases.

Krēsls kādu laiciņu palika tukšs. Sājā brīvajā brīdī mazliet nomierinājusies, Ņura sajuta uz sevi vērstu kādu drūmu skatienu. Negribot palūkojās sāņus. Blakus krēslā sēdēja cilvēks kareivja blūzē. Līdzās bija nolikti kruķi. Ņurai k|uva vēsi.

. . . Vakarā Pjotrs Nikanorovičs gaidīja viņu pie

izejas.

— Tātad tā mēs satiekamies ... — viņš paklusām ierunājās.

— Tātad tā .. .

— Nekā tu man neteici, pēkšņi pazudi.. . Visi prasa ... Es nemaz nezināju, ko lai domā.

— Ak nezināji gan?...

— Saprotu jau, apvainoju tevi. Bet vai tiešām viss jau mums beidzies?

— Viss beidzies ... Man tagad ir meita, Vaļa ...

Pjotrs Nikanorovičs nodrebēja, viņa seja k|uva

mulsa. Tad viņš pagriezās un aizgāja neatskatīdamies.

Ņura skrēja paka].

— Pjotr Nikanorovič! ... Petja. ... — viņa sauca. Viņš, jādomā, tramvaja dārdoņas un autobusu tauru troksnī nesadzirdēja Ņuras balsi.

— Piotr Nikanorovič . . . Petja .. .

Gājēji atskatījās. Ņura kādam uzskrēja virsū. Apstājās. Pēkšņi nodomāja: «Ko es daru?» — un lēnām gāja atpakaļ. Spuldzes ielu krustojumos un spožās vitrīnas pēkšņi bija k|uvušas tumšas. Sāpīgs apvainojums tirdīja sirdi. Bet apvainojumam, rūgtumam un bēdām izlauzās cauri kas tāds, ka Ņura satrūkās: ja Pjotrs ieradīsies vēlreiz, viņa ies tam līdz, lai notiktu kas notikdams.

Pie Darba 'pils Ņura apstājās, uzkāpa pa platām,

izmītām kāpnēm otra stāvā un iegāja Komunālo uzņēmumu darbinieku arodbiedrības pilsētas komitejas priekšsēdētāja kabinetā.

— Vai atceraties, — Ņura sacīja priekšsēdētājam, — jūs runājāt sapulcē, ka rajonā vajadzīgi frizieri?

— Atceros.

— Ziniet ... Es ... es esmu ar mieru ... Tas viss.

Antoša Firsovs ieradās vakara.

— Atnācu jums pakaļ, Anna Petrovna. Mēs nolēmām dibināt rajona festivāla māksliniecisko padomi.

Ņura lika meitai noslēgt durvis un pašai paēst vakariņas. Viņa bija ļoti samulsusi. Ilgi nevarēja dabūt roku piedurknē. Antoša pagriezās uz otru pusi, izlikās, ka neredz frizieres satraukumu, bet aplūko plakātus, ar kuriem bija noklātas visas sienas frizētavā. Te bija skaidriem burtiem iespiesta un sarkaniem zīmējumiem ilustrēta Apgabala lauksaimniecības pārvaldes instrukcija, kā jācīnās ar melnplauku un nezālēm, ūsains, pašapmierināts tēvocis aicināja apmeklētājus glabāt naudu krājkasē, bronzas krāsas fizkultūriete zilā sporta tērpā meta šķēpu, Nikolajs Kručkovs un AI la Larionova uzsmaidīja no kinoptakātiem. Visu to vainagoja zila plāksnīte ar melnu uzrakstu: «Nesmēķēt».

Beidzot Ņura uzvilka mēteli, apsēja lakatu.

— Esmu gatava.

Klubā jau gaidīja rajona izglītības nodaļas vadītājs Petuhovs, rajona komitejas sekretārs Cibakovs, Natalija Aleksejevna un Vēl daži citi.

— Te ir deju pulciņa vadītāja, par ko es stāstīju,

Antoša teica. 4

Visi paskatījās uz Ņuru. Viņai šķita, ka cilvēku sejās redzama vilšanās. Tieši tāpēc viņa vēlējās par katru cenu pierādīt, ka tie maldās, ka viņa spēs, spēs daudz ko iemācīt dejotājiem.

Natalija Aleksejevna piesēdās blakus Ņurai. Sēdes laikā, kamēr apstiprināja organizēšanas komitejas darba plānu, kamēr noskaidroja rajona iespējas, tikmēr abas sievietes par visu jau bija vienojušās.

— Es tikai baidos, ka viņi mani neklausīs

— Gan klausīs. Es palīdzēšu.

No tā laika viņas bieži bija redzamas kopā. Natafija Aleksejevna atnāca uz nodarbībām, apsēdās uz soliņa kaut kur kaktiņā un ilgi skatījās un klausījās. Otrā dienā viņa aizgāja pie Ņuras, ieteica, kas vēl būtu darāms, draudzīgi aizrādīja uz kļūdām, kopīgi izstrādāja pulciņa turpmākā darba plānu.

Dienas, kas līdz šim bija vilkušās gausi un vienmuļi, tagad lidoja, pēkšņi virpuļoja ar neredzētu ātrumu.

Ņura pat nepamanīja, kā kalni pārklājās ar zaļumu, kā tas pielavījās pie paša ciemata, aptvēra, piepildīja sētas. Bija sākusies vasara.

Vienīgi Nikolajs Cekins viņai to atgādināja, braukdams caur ciematu, neaizmirsa atvest puķu pušķi, ko bija saplūcis mežā MRS tuvumā. Tagad viņš ieradās reti Vispirms pavasara lauku darbi, mašīnu remonts un to sakārtošana siena pļaujai, pēc tam atkal pats karstākais darba drudzis pļavās un druvās paņēma visu Nikolaja laiku. Viņš bija kļuvis vēl melnāks, no deguna lobījās nost ade, un mati bija izbalojuši saulē.

Uz mēģinājumiem tagad Antoša nāca retāk Viņam bija tik daudz darba, ka Natalija Aleksejevna sūdzējās Ņurai:

— Arī naktīs dažkārt viņu nedabū redzēt

Tajā gadā rajonam vecaiņu aparšanas plāns bija palielināts pieckārtīgi. Katru dienu rajona centrā no trīsdesmit kilometru attālās dzelzceļa stacijas atbrauca pilnas automašīnas. Tās apstājās pie rajona komitejas, un nelielā, no baļķiem celtā māja, kas no vecuma pa pusei jau bija iegrimusi zemē, pildījās ar skaļām čalām, smiekliem un jokiem. Tad atskanēja komanda:

— Mašīnās iekāpt!

Pa visu rajonu aizviļņoja dziesma:

Neapgūtās zemes pāršalc dziesma aša, Iemītniekus jaunus tagad stepē redz.

Viena tada trokšņainā diena rajona izpildkomitejas priekšsēdētājs satika Ņuru.

— Biedre Rikova, ienāciet pie manis uz mirklīti.

Ņura gāja pa tumšo priekštelpu, pa šauro, garo un

tikpat tumšo gaiteni.

— Biedre Rikova, mēs te organizējam neskarto zemju apguvēju apkalpošanu viņu darba vietās. Rajona patērētāju biedrība nosūtījusi pārvietojamos veikalus, grāmatu tirgotāji — kolportierus. Pat bibliotēkas organizē avīžu un visādu grāmatu lasīšanu ... Bet jūs atpaliekat. Ļaudis sūdzas. Saka, — ierāvušies savās alās kā lāči. Tātad arī jums jāizbrauc pie plašākām masām ...

Ņura uzreiz atcerējās Nikolaja Cekina vārdus. Acīm redzot Nikolajs kaut kur saticis rajona izpildkomitejas priekšsēdētāju un ierosinājis šo «racionalizācijas» priekšlikumu.

— Par meiteni neraizējieties. Mēs viņu iekārtosim pionieru nometruē pie Natalijas Aleksejevnas.

— Tad jau labi. Es braukšu, — Ņura vienkārši pateica, — man nav daudz kp gatavoties.

9

Vakarā vagoniņš k|uva tukšs.

Puiši un meitenes aizgājuši uz kaimiņu ciemu, stāsta, tur atbraucis stiprinieks. No Irkutskas. Zobos paceļot trīsdesmit divus kilogramus. Bet galvenais — tur šovakar dejas.

Ieleja plaši izpletās starp sopkām, kas bija apaugušas ar bērzāju un ievām. Kaut kur rietumos, kur tikko bija aizgājusi dienā piepūlējusies purpursarkanā saule, pašā sopku pakājē vijās upe. No tās cēlās migla, izdzēsa vispirms koku galotnes, tad nosedza krūmus, zaglīgi tuvojās vagoniņam un, sasniegusi nelielu ugunskuru, dažus soļus atkāpās. Vēl pirms divām stundām bija neizturams karstums. Tagad — auksti.

Ņura ar resnu zaru bikstīja ugunskuru. Tas uzliesmoja spožāk. Un tomēr bija auksti. Negribējās celties, iet vagoniņā un apģērbties siltāk.

Nikolajs, kas sēdēja mazliet tālāk uz resna, apgāzta sakārņa, pienāca un uzmeta Ņurai uz pleciem savus svārkus.

- Paldies, — Ņura sacīja. — Tam tomēr nav nekādas nozīmes ... Es neesmu viena ...

— Vai jūs to sakāt par Vaļu? Vai tad viņa ir traucēklis? Jūs taču zināt, ko es par to domāju ...

— Jūs, vīrieši, visi esat vienādi .. . Apsolāt pusi pasaules. Kamēr panākat savu. Pēc tam pazūdat krūmos.

Nikolajs neatbildēja. Viņš sapīcis piecēlās. Un aizgāja. Aizgāja miglā, nepaņēmis Ņurai uzmestos svārkus.

Viņš atgriezās pēc pusstundas ar lielu žagaru klēpi. Uzmeta ugunskuram un klusēdams apsēdās uz sakārņa.

— Nedusmojieties, — Ņura atvainojās. — Es nedo-

māju jūs . . Jūs nepavisam neesat tāds, esat labs. Bet es esmu jauna . . .

— Nē, Ņura, jūs neesat ļauna. Vienkārši kāds ir jūs apvainojis . . Nekādi nevaru saprast, kurš tas varētu būt. .

— Bija viens .. . Gandrīz apprecējos ar to . . .

Ņura pēkšņi sajuta, ka runā par to gluži mierīgi, vienaldzīgi, kā par kaut ko nenozīmīgu.

— Ko viņš jums izdarīja?

Ņura atcerējās vakaru pirms kāzām. Viņa bija laimes pārpilna un pašai likās, ka ir vislaimīgākā pasaulē. Gribējās dalīties šajā laimē ar Pjotru, ar savu izredzēto. Viņa iegāja priekšiņā, apstājās, lai apvaldītu savas sirds pukstus.

Viņa jau nav tev piemērota, pavisam nav piemērota, — aiz durvīm bija dzirdama mātes balss. — Tu tāds ievērojams, varētu teikt, varonis ... Vai tev tagadiņ pēc tādas vien vajadzība. Reku, skolmeistariene būtu īstā, jebšu dakterīša . ..

Es jau pats, māmiņ, zinu, ka nav īstā. Bet nu vairs nav ērti Kāzas taču noliktas. Velns, ka sapinos ar to zīdaini.

— Izpiņķēties laukā nav liela māka.

— Nekas, padzīvosim un tad jau redzēsim . .. Vai priekšiņā neklaudzēja durvis?

Pēc tam Ņura gāja pa sētām. Iegāja mājās balta kā sniegs un tikko izdvesa: «Kāzu nebūs.»

Pēc tam bija stepe, vējš un sirdi plosoša dziesma:

( Odziņa, ko karājies Nokaltušā kociņā.

Meitenīte, izraudies,

Mīlestība 'zaudēta.

Ugunskurs tikko kvēloja. Uzlēca mēness un sašķēla miglu za|ganzeltītās strēlēs. Koki krēslā izskatījās kā siena kaudzes stepes vidū. No ciema atplūda reizēm ska-lakas, reizēm klusākas bajāna skaņas: valsis «Donavas viļņi». . .

— Antosa Firsovs spēlē, — Nikolajs teica, lai pārtrauktu nospiedošo klusēšanu. — Šonakt viņš gulēs kolhozā.

10

Pie frizētavas stāvēja dubļiem notašķīts raibs motocikls. Tas bija tas pats vecais IZ, tikai pelēkā kartona vietā ar šķībo šīs brīnummašīnas nosaukumu — «Antilope gnu» tagad laistījās jauns prožektors.

... Nikolajs aplūkoja spogulī savu seju. Tā bija kļuvusi vīrišķīgāka, vājāka, un acis arī citādas: nebija vairs tur šķelmības un valšķības. Nezin kāpēc tur bija iekļuvušas skumjas.

— Kārtībā, — Ņura noņēma salveti, — varat doties kaut uz parādi. Kaut gan, pagaidiet, iesim reizē.

Klubā bija tik pilns, ka ņēma elpu ciet. Bija sabraukuši pašdarbības dalībnieki no visa rajona. Sanākuši kolhozu priekšsēdētāji savējos «atbalstīt». Pie skatuves, tāpat kā iepriekšējo reizi, ar sarkanu satīnu pārklāts garš galds. Pāri skatuvei lozungs, atkal uz tapešu papīra kreisās puses: «Sveiciens rajona pirmā festivāla dalībniekiem!», bet mazliet augstāk uz sarkanas drānas Ļeņina vārdi: «Māksla pieder tautai».

— Biedre Rikova, nāciet šurp. — sauca no žūrijas, komisijas.

Sākās koncerts.

Ņuras satraukums auga ar katru mirkli. Viņa jutās kā skolniece, ko pirmo reizi eksaminē stingrs un sīku-

mains skolotājs. Mute kļuva sausa. Gluži tāpat kā toreiz komunāldarbinieku klubā. Viņa pasniedzās pēc ūdens karafes. Cibakovs pastūma glāzi. Bet pēc piecām minūtēm mute jau atkal bija sausa.

Beidzot pieteica burjatu tautas deju «Jurta» deju kolektīva izpildījumā.

No abām skatuves malām izslīdēja puiši un meitenes senatnīgos burjatu halātos: zilos ar sarkanu apmali. Jauniešiem rokās sarkanas un zilas lentas. Visa burjatu — ganu dzīve atspoguļojās šajā līganajā, ritmiskajā dejā: karstā saulē ganījās aitas un zirgu bari, katlā vārījās salamata^13, no aitu ādām šuva apģērbus, mednieki devās medībās ... Dejotāji sastājās lokā, centrā divi puiši pacēla rokās meiteni, bet no viņas rokām stiepās uz loka ārējo malu sarkanas un zilas lentas. Pa skatuvi griezās zila, dzīvības pilna jurta. Zālē šalca aplausi. Tad dejoja čardašu, ugunīgu moldāviešu deju, sibīriešu zvaigznīti.

Dejotāji netika prom no skatuves. Visi saprata, ka tā ir skate un nevis pašdarbības koncerts. Tomēr zāle sauca un sauca: «Bis! Vēl!»

Nikolajs raudzījās uz Ņuru. Arī viņai aplaudēja. Viņa samulsusi piecēlās, ar pirkstu bakstīja galdautu un smaidīja. No sejas bija pazudis parastais drūmums, — to ievēroja ne tikai Nikolajs, bet gan visi uzreiz ieraudzīja, ka šī friziere, velns parāvis, ir visai pievilcīga. It kā pavisam cita Ņura Rikova stāvētu cilvēku priekšā, nevis tā, ko rajonā pazina tepat astoņus gadus.

— Paldies jums, Anna Petrovna, — Cibakovs stiepa viņai roku, — lūk, šitāds paldies, — un viņš novilka ar delnas malu gan kaklu.

Pasludināja pusdienas pārtraukumu.

Ņura nogurusi un satraukta izgāja no kluba, ar skaļumu uzmeklēdama Cekinu. Viņi gāja blakus. Gāja un

klusēja.

Pretim nāca no slimnīcas Antoša Firsovs un Natalija Aleksejevna. Viņi uzmanīgi gāja pa dēļu trotuāru. Anto-sam rokās bija baltā, pūkainā sedziņā ietīts dēls. Sieva, pieķērusies Antošam pie rokas, kaut ko mīlīgi teica.

Vai redzi, — Nikolajs uzmanīgi saņēma Ņuras elkoni, — cilvēks piedzimis . . .

Cilvēks ... — Ņura jautri un domīgi atkārtoja un Nikolaja roku neatvairīja.

N. Osiņins. SAULES LIETUS

PAVASARIS

Pagalmā no sniega kupenas virzuļo urdziņa. Ari debesīs kaut kas virzuļo. Timkiņš zina: tur dzied cīrulis; bet var lūkoties, cik vien tīk — cīruli augšā saredzēt ! nevar. Vienīgi zila debess un, mazliet zemāk — balti mākoņi kā kūstošas kupenas. Arī saule, ieiedama mākoņos, izkūst un izplūst uz visām pusēm. No turienes arī skanēdama līst lejā neredzama saules straumīte.

Vajag tikai ilgāku laiku lūkoties uz augšu, tad viss sāk griezties apkārt. Un apveļas otrādi; debess vairs nav debess, bet plata jo plata upe ar stikla gultni, un pa šo upi peld gulbju bari...

Ja paliek pavisam kluss, tad var dzirdēt, ka zem tuvākās kupenas kāds kustas un grūši nopūšas. Kad pajautā mātei — viss ir ļoti vienkārši: sniegs kūst un sabrūk. Bet vecmāmiņa saka: tur paslēpies Sala vecis. Sten un pukšķ vecais, negrib šķirties no mūsu Sibīrijas, tāpēc tā nopūšas.

Ja klausa, ko māte saka, tad mākoņi ir tikai tvaiks, tāda Sala veča ar baltu bārdu un sarkanu degunu, kā to attēlo zīmējumos, arī nav, tas tā izdomāts ... Nu, lai nav, lai būtu izdomāts, — Timkiņš visu to zina arī pats, nav jau nekāds mazais bērns. Taču daudz interesantāk domāt tā, kā domā vecmāmu|a. Var klausīties un nenoklausīties, kad viņa sāk stāstīt par milzi Matveju, kas dienā uzaris septiņus kilometrus tīruma, vai par Dzīvības jaunavu, kurai ziemas vidū ziedējis dārzs. Vecmāmiņa zina dažnedažādus nostāstus par stipriem, gudriem un labiem cilvēkiem. Tīkas klausīties, un pašam gribas būt tādam kā Matvejs. Gribas atrast brīnumūdeni, ar ko aplaistīt laukus, lai kvieši izaugtu garāki par mežu.

Tad māmiņai nevajadzētu no agra rīta līdz vēlam vakaram braukāt pa stepi un gausties, ka šopavasar ievelkas sējas darbi...

Timkiņam tomēr vislabāk patīk teika par spulgacaino Pavasara jaunavu. Viņa klīst pa zemi kā brīnumdare, visu redz un visu zina. Kas saklausa viņas dziesmu, tas pats kļūst laimīgs un arī citiem atnes laimi.

Bet visiem nav lemts to dzirdēt.

Varbūt ka tas, kas patlaban trillina, nav nemaz cīrulis, bet kaut kur tālumā dzied Viņa, — tieci nu gudrs, kad tik daudz kas visapkārt notiek!

Bērni birst laukā no skolas un klaigā. Aiz ciemata rūc mašīnas — dodas uz lauku. Skanīgi kā stikls burbuļo urdziņas. No jumta pil palāses, bungodamas pa iedauzīto skārda mucu. Strazdi un zvirbuļi, vai pušu raudamies, cenšas cits citu pārkliegt. Un ko nu par to! Ik skaidiņa, ik salmu stiebriņš ūdens peļķē ir kā apsudrabots, mirgo, trīc, dzied dziesmu. Un tas viss saplūst kopējā pavasarīgā skaņu plūsmā. Kā lai tur saklausa Pavasara jaunavas balsi!...

PIRMAIS AICINĀJUMS

Tas sākās ziemā.

Sals naktī tā bija aizdarinājis logus, ka no rīta vajadzēja ar pirkstu stiklā «actiņas» izkausēt, bet dienā

Timkiņš sāka ievērot: saule dzen jokus. No jumta noka-rina lejā mirdzošas lāstekas, pārakmeņotajās kupenās ■izrok mazas aliņas, pārplūdina stepi — pat nevar paskatīties tālumā, un, kā vecmāmiņa saka, udcntiņš tiku tikām. It kā pavasaris jau būtu klāt un saulīte jau tiešām valdītu pār zemi. Labā, jocīgā saulīte: pavasaris tomēr vel krietni jāpagaida.

Timkiņš bija saslimis — tas ar viņu gadījās bieži. Vājas veselības dēļ rudenī pat skolā nelaida. Bet nu, kad pec nedē|as viņš pēcpusdiena iznaca lauka, tūliņ redzēja, ka pa slimošanas laiku šeit daudz kas mainījies. Mežs aiz upītes bija kļuvis tumšāks, biezāks. Sniegs vairs ta necirta acīs, tas bija it kā ar pelniem nobārstīts. Tālumā stepe gluži kā ar melniem ielāpiem noklātā un zilgana dūmakā (tīta. Vai tur salmu kaudžu paliekas dedzinātu? l āču pārāk lieli tie gunskuri un arī neož pec dūmiem, bet pavisam pēc kaut kā cita — bezgala patīkami elpot... Kas tas ir? Kāpēc tīkas un tīkas uzņemt sevī šo smaržu? Un liekas, ja |oti ļoti daudz to saelpotu, tad, ja tikai paceltu rokas, — uzlidotu gaisā kā putns! Un varētu lidot pār ciematu, pār mežu, pār stepi. Ka sapni . . .

Timkiņš ilgi lūkojās visapkārt izbrīna pilns, līdz k vēroja mājas pazvi|ii. Sniegs tur bija nokusis, ieslīdējis grāvītī, pazviļas augšējā mala jau bija nožuvusi un, saules sasildīta, mazliet kūpēja. Tad Timkiņš saprata.

— Vecmāmiņ! — viņš ieskrēja istabā. — Nāc ātrāk! No zemes nāk saules smarža . . .

Viņa iznāca līdzi pagalmā, bridi pastāvēja, pārlikusi delnu pār acīm. Smaidīja.

— Paod! ... Nu paod taču! Timkiņš nepacietīgi raustīja viņas brūno, dzīslaino roku.

— Jūtu, — Viņa klusu nopūtās. — Zemes māmuļa mostas.

Vai nu atlaidušās zemes un ūdeņu smaržas bija vainīgas, vai arī saule, kas ar katru dienu kļuva siltāk.:, bet Timkiņa modās kaut kas tāds, ko viņš rnekad agrāk nebija izjutis. It 'kā viņš būtu koks, kura stumbrā sakustējušas sulas. Kaut kur tiecās prāts, kaut ko gribēja, bet pats nezināja — ko. Dienas kļuva gaišākas un mocoša-kas. Pat naktīs nebija miera. Rādījās satraucoši sapņi. Un, kaut ari viņš tos tūliņ aizmirsa, tiklīdz atvēra acis, sapņu radītais nemiers nezuda.

Tagad viņš cēlās mazā gaismiņā. Pavadīja māti uz darbu līdz padomju saimniecības kantorim, pēc tam devās lauka no ciemata. Sagaidīt rītu.

Dzidra, tīra atausa gaisma, rotāja zemi kā svētkos, un redzēt varēja tālu tālu visapkārt. Pa nakti izčākstējušais ledus uz ceļa skanēja un bruka zem kājām. Šai brīdī šķita, ka arī gaiss ir sauss un trausls un var tāpat būt ass un skanīgs kā ledutiņš.

Timkiņš gaidīja, kad no meža pār koku galotnēm pabāzīs galvu saule. Vispirms tā tikai pamirkšķinās viņam ar mirdzošo aci, tad kļūs liela, spoža, it kā zemes malā būtu atvērušies zeltīti vārti. Kaut kur, aiz meža biezokņiem, aiz plašajām stepēm, kur, kā stāsta, viļņojot jauna jūra, tur pa saulainam takām staigā Pavasara jaunava. Varbūt viņa, brīnumdare, vilina pie sevis.

Reiz Timkiņš tā stāvēja, stāvēja un it nemaz nemanīja, ka sācis iet uz to pusi. Neatcerējās, kad bija pārgājis pār upīti, kaut gan ledū viscaur bija lielas, zaļganas plaisas un gar krastiem burbuļoja ūdens. Timkiņš atjēdzas, ka iet pa mežu. Rīts te bija īpaši krāšņs. Naktī šeit bija izrīkojies sals — katru zariņu atkal apvilcis ar sarmu. Un arī mežs it kā uz vienu roku ar salu. Dzirdams, kā aiz trejdeviņām zemēm gaiļi dzied, bet mežs noslēdzies klusumā, negrib ielaist nevienu skaņu savā valstībā. Aizdomīgi vēro katru Timkiņa soli, pēc ziemas vairs negrib pazīt — aizmirsis. Rau, drūma dižegle

aizšķērsojusi taku, lai viņš neiet tālāk. Un tur, aiz krūma, it kā lācis būtu sacēlies pakaļkājās... Nenobaidīsi vis! Tas tikai melns, sauss, ar visām saknēm izgāzts koks. Timkiņš no pagājušā gada te zina katru celmu, katru koku.

Te mežs it kā pašķīrās, atklāja plašu klajumu. Šeit jau bija pavisam sauss. Un, lai gan vēl nevarēja ierau- I dzīt ne zaļu zāles lapiņu, tomēr pēkšņi šķita, it kā uz 3 brīdi būtu pasmaržojusi rasa un zemenes. Timkiņš uz- ļ rāpās uz augsta celma. Mežs joprojām klusēja, bet koki — pat pasakā nemēdz būt krāšņāki! Ciedru priežu galotnes tinās bāli rožainā mākonī, ik krūmiņš apakšā— ļ zilganā sudrabā. Un ik zariņā, ik vismazākā skujiņā kā zalgojoši puteklīši gailēja simtu simtiem sīkas uguntiņas. Diena šorīt mirdzēja tik krāšņi, ka viss ikdienišķais izskatījās svētku rotā tērpies.

Timkiņš ilgi klaiņāja pa ciedrāju, pa reto, gaišo bērzu birzi, pa klusām, noslēpumainām pļaviņām, gar maziem, ziliem ezeriņiem ar ledainām maliņām. Redzēja, kā saule un vējš noņēma kokiem rotājumu — sals naktī velti bija tā pūlējies. Izdevās noskatīties, kā vāverīte mazgājās pēc brokastīm. Izdevās paklausīties, kā svilpo burunduks.

Pēkšņi aiz apšu jaunaudzes ietērgojās vista. Kā tā varēja te gadīties? Timkiņš devās uz to pusi, lai dabūtu zināt, kas tur īsti ir, bet aiz krūmiem viens pēkšņi sasita spārnus un ņēmās smieties! Uzreiz viss jaukums pagalam. Timkiņš ļekoja prom.

... Ar pūlēm tika atpakaļ.

Bija jau pusdienas laiks. Upītes malā rosījās zēni ar garām kārtīm. Kad ieraudzīja Timkiņu — sāka kliegt.

Nez no kurienes uzreiz atskrēja māte. Pūkainais lakats noslīdējis uz kakla, tumšās matu sķipsnas pielipušas pie vaigiem, — arī viņā laikam no kaut kā bēgusi?

— Nenāc! Stāvi turpat! — viņa sauca un skrēja uz

krastu.

Timkiņš tagad pats nebūtu gājis taisni: ledus kustējās un brakšķēja. Māte tomēr pārlēca pār melno ūdens svītru krasta malā, neskatīdamās uz kājām. Viņa bija vienā mirklī pie Timkiņa.

— Kāpēc tu gāji pāri?! — māte aizelsusies cieši satvēra viņa plecus.

Timkiņš apjucis raudzījās viņas nobālušajā sejā, viņas šaurajā, trīsošajā zodā ar brūngano dzimumzīmīti. Viņš mēģināja paskaidrot, bet māte nekā nesaprata, tikai prašņāja, kā nav noslīcis, kā nav bijis bail iet pāri upītei.

— Re, tev jau arī nebija bailes, — Timkiņš sacīja. Māte tā piespieda zēna galvu pie sava vatētā vamža,

ka tikko nenolauza viņam degunu. Tad noliecās un ielūkojās Timkiņam acīs:

— Ak tu manu, manu bezprātīti!

VECMĀMIŅA

Runāja, ka vecmāmiņa neesot viņam īsta. Nu lai arīl Timkiņam tik un tā nav par viņu nevienas labākas. Piekļāvies pie vecmāmiņas, viņš tieši tā sacīja:

— Tu man esi par visiem... visgardākā. Pat smaržo pēc avenēm. Pastāsti kādu pasaku.

— Vai tev nav gana? Vai diezgan jau neesi atklausījies! Pasaka paliek pasaka, tā jāsaprot, bet ticēt tai nevajag,;.

Vecmāmiņa tāpēc ir tāda saīgusi, ka Timkiņš bez viņas gājis uz mežu.

— Es jau arī neticu, — Timkiņš nopūtās. Tāpat vien . . . Vecmāmuļu, kas tur aiz tam sausajam apsītēm varēja tā smieties? Tieši kā mežainis!

— Droši vien irbīte. Kas gan cits. Pavasarī viņas ta tērgājas. Neej tur viens pats. Kad Carušas upīte ieies krastos, kad zemīte pavējosies, tad abi (kopā iesim papriecāties par meža tētiņu.

— Kāpēc mežu sauc par tētiņu?

— Tāpēc, ka tas ir dižs. Mežam ir zemes spēks.

Timkiņa lielākais prieks bija klaiņāt kopā ar vecmāmiņu pa miklām, ar vilku kārkliem un jāņogulājiem aizaugušām ieplakām, pa bērzājiem stepē vai pa mežu. Ak, ko visu tad var dabūt zināt no viņas, taisni nenoklausīties teiksmas un nostāstus! Vecmāmiņai bija tikai viena acs, otru bija fašisti karā izsituši, kad viņa vēl nedzīvoja Sibīrijā, bet Maskavas tuvumā. Bet, kad vecmāmiņa iziet laukā no ciemata, neviens nav tik redzīgs kā viņa. Viņas acij nenoslēpsies ne āpšu ala, ne dobums kokā ar vāveres ligzdu. Nav tādas zālītes, kurai viņa paietu garām neievērojusi. Un svarīgākais — viņa prata saredzēt visu to jaukāko.

— Vecmāmiņ, klau, vecmāmiņ, mājās tu neredzi adatā dziju ievērt, bet aiz upītes ieraugi katru rasas pilieniņu zālē. Kāpēc tas tā? — Timkiņš brīnījās.

— Tāpēc, ka cilvēks uz pasauli neraugās ar acīm vien, bet ar sirdi arī. Dažam pat abas acis ir kā zivij, redz tikai to, ko mutē var iebāzt.

— Un kādas ir man?

— Tev — kā spožas zvaigznītes, — vecmāmiņa pasmaidīja. — Kad būsi saprātā pieņēmies, tad visu būs fespējams noskatīties un visur spēsi ielūkoties: gan nedzīvajā akmenī,,gan cilvēka dvēselē.

Atkal nebija saprotams.

Māte saka: dvēsele esot izdomāta, bet par akmeni taču zināms — tas nav stikls, cauri redzēt nevar.

Kā tad var viņos ielūkoties?

— Tātad man tagad nav saprata? Ja? — Timkiņš nopūtās. — Māte jau teica, ka es esot bezprātitis.

— Viņa to saka tāpēc, ka tev sirsniņa pārāk jūtīga, uz visu atsaucīga kā sudraba stīdziņa.

Vecmāmiņa zināja visus stepes un meža noslēpumus; ar kokiem viņa sarunājās kā ar cilvēkiem.

— Par ko tā sačukstaties, staltie bāleliņi? — viņa garamiedama dažkārt uzrunāja trīs bērzus, kas auga mežmalā pie taciņas.

Atbildes vietā Timkiņš saklausīja tikai klusu čabē-šanu, it kā viens ārdītu sausu sienu.

Bet vecmāmiņa droši vien saprata ko vairak — viņas seja tā mirdzēja, klausoties lapu čaboņā.

— Nu, par ko tie sačukstas? ... — Timkiņš nepacietīgs vaicāja vecmāmiņai.

— Priecājas par brīnumdari saulīti.. . Bet jūs tur, dīkdienes, tikai pļāpājat, — viņa sacīja apsītēm, kas biezi ieauga arvien tālāk vecajā izcirtumā. — Jūs vajadzētu novākt, lai, rau, eglitēm neaizēnotu gaismu.

Bet lai arī ka vecmāmiņai patika mežs un stepe, tomēr Timkiņam viņa mēdza teikt:

— Visjaukākais, draudziņ, slēpjas cilvēkā. Bez cilvēka viss ir nedzīvs.

Un Timkiņš tiešām ievēroja: kad viņš klejoja viens pats pa mežu, tas bija drūms, nelaipns, arī pazīstamos laukos viņš jutās ka tuksnesī. Bet, kad gāja kopā ar vecmāmiņu vai ar citiem bērniem — viss kļuva dzīvs, viss priecājās par cilvēka balsi. Patīkami tad nolūkoties, kā upe uzsmaida saulītei, patīkami klausīties, kā varenās priedes — dziedones klusiņām dūc, kā ciedrpriedes baiju nojautās nezin par ko nopūšas.

Ja varētu saprast, par ko!

BRINUMSTIKLS

Timkiņš nez cik reižu bija gājis garām galdnieku darbnīcai un nebija ievērojis stikla gabaliņu, kas spīguļoja ceļmalas grāvī. Bet Jūlīte uzreiz ievēroja. Viņai vispār patika uzlasīt savām lellēm visādas lauskas un akmentiņus. Viņa pacēla arī stikla gabaliņu no dubļiem, noslaucīja piedurknē, pielika pie acīm, kas bija tādas pašas iezaļganas kā stikls, un sāka lēkāt:

— Ai, brīnumstikls, brīnumstikls!

Viņa jau sen bija ilgojusies atrast brīnumstiklu, un, re, laimējās. Timkiņš palūkojās caur stiklu un ieraudzīja, La visiem priekšmetiem bija it kā brīnumaini mirdzoša varavīksne apkārt.

Viņš ilgi lūdzās pavisam godīgi, lai Jūlīte dod viņam atradumu, jo viņš stāvējis blakus un arī redzējis, ka tas spīguļo. Taču Jūlīte neparko nepiekāpās, tāpēc cits nekas neatlika kā stikliņu atņemt.

Vecmāmiņa palūkojās lauskā gluži vienaldzīgi:

— Kas tad te nu par brīnumu?

— Vai tad neredzi? Viss mirdz!

— Bet kāda jēga tādai mirdzēšanai. . . Paskaties rūpīgāk. Uzpirkstenis kļūst greizs, kamols atgādina patvāri, bet, re, tu pats — kā melnais kurkulēns. Ja nav patiesības, kas tas par skaistumu? Tīra blēdība.

Timkiņš izņēma stiklu no viņas rokām. Jā, tas tiešām izkropļoja priekšmetus līdz nepazīšanai.

— Nu kas par to, — viņš teica. — Par Pavasara jaunavu arī nav taisnība, bet cik jauki.

— Par Pavasara jaunavu — tā ir pasaka, tātad izdomājums, — vecmāmiņa iebilda. — Laba pasaka ir tikpat kā patiesība/

Timkiņš, grozīdams stikliņu rokās, kļuva domīgs. Vai bija vērts tā dēļ Jūlītei pāri darīt? Kā lai tagad izlīgst?

— Vecmāmiņ, tu taču pati saceri pasakas?

— Dažreiz ari pati.

Iemāci man arī! Man jāizdomā brīnum brīnumaina.

— Iemācīt, draudziņ, to nevar. Bet iemācīties — var. Ielūkojies biežāk cilvēkos. Un ievēro, kas kurā cilvēkā ir pats galvenais. Viens, piemēra dē], ir sliņķis, pat iedams

gu| . . .

«Kā traktorists Zotja!» — Timkiņš nodomāja.

— ... Otrs atkal... lielībnieks. Padara par kapeiku, bet skan kā tukšs spainis, veldamies no kalna lejā.

«Kā brigadieris Jakovs Sčukins, ko nesen atlaida,» viņam vēlreiz ienāca prātā.

— ... Trešais grib, lai cilvēkiem būtu labāk, tāpēc viņam nav miera, par sevi nedomā, dienām un naktīm gatavs strādāt.

«Kā mana māte,» šoreiz Timkiņš izlemj bez šaubīšanās.

— Nu tad izdomā tālāko, — vecmāmiņa turpināja mācīt. — It kā būtu dzīvojuši trīs brāļi. Vecākais tikai pa mājām vien gorījās, sēdēja pie loga un kasījās. Vidējais pa ciematu blandījās, vienmēr lielījās cilvēku priekšā. Bet Vientiesītis strādāja tīrumā no agra rīta līdz vēlam vakaram . . .

— Ai vecmāmiņ, pagaidi, tālāk es mēģināšu pats .. . Pastāstīšu, ka Vientiesītis atrada brīnumstiklu, bet ierādās vecākie brāļi un tūliņ — atdod! Viņi bija ļauni, ū — kādi nejauki. Viņi paši gribēja redzēt skaisto.

— Sliktam cilvēkam arī brīnumstikls nelīdzēs, — vecmāmiņa pieskārās Timkiņa īsajam matu cekulam.

Sliktam cilvēkam allažiņ viss nošķiebsies greizi.

Stikla lauskiņu Timkiņš atdeva Jūlītei, bet, lai viņa nestaigātu sabozusies, apsolīja pastāstīt pasaku.

Kad bērni vakara pēc rotājām sasēdās uz baļķiem pie žoga, Jūlīte pieprasīja, lai Timkiņš izpilda solījumu.

— Un lai būtu pavisam briesmīga, — viņa cieši pieprasīja, pati jau iepriekš spiezdamās meiteņu bara vidū.

Bērniem Timkiņa pasaka par brīnumstikliņu nezin kāpēc tomēr nepatika.

— Ū-ū, nemaz nav briesmīga! — Jūlīte vīlusies sacīja. — Es zinu labāku . . . Reiz dzīvoja vecītis un vecenīte ...

- To esam dzirdējuši, — kāds viņu partrauca.

— Bet vai tad otrreiz tā nevar notikt? . . . Reiz dzīvoja vecītis un vecenīte . . .

— Tu esi nepraša!

— Kāpēc? Vai tāpēc, ka nepazīstu burtus? Vienu burtu zinu: bē-ē . . .

Timkiņš nosprieda: viņa pasaka nepatika tāpēc, ka pats nebija labais. Kā viņš apgājās ar Jūlīti? Tāpēc jau nošķiebās tik greizi un brīnumstikliņš izrādījās neīsts.

Vecmāmiņa vēlāk it kā joka pēc ieteicās, ka vēl jāpa-meklējot Pavasara jaunava, jāaizejot uz neizstāstīto pasaku zemi, lai iemācītos tās sacerēt.

Vai tiešām joka pēc? No vecmāmiņas dažreiz netiek gudrs, kur beidzas patiesība, kur sākas izdoma.

AVOTIŅŠ

Māte teica, ka Timkiņš esot viņai neizprotama būtne. Nu jau gan 'izdomā! Pati runā ar vecmāmiņu ta, ka nevar nekā saprast, bet viņš esot — neizprotams. Vecmāmiņa tai atbildēja:

— Ik cilvēks ir kā strautiņš, kam sākums meklējams avotiņā. No turienes viss rodas.

Nu, par cilvēku tas nav saprotams, bet par strau-ii 1,1 u — noteikti. Pagājušajā rudenī Timkiņš klaiņoja ar vecmāmiņu pa Irbenāju gravu. Tur nekad neizsīkst strautiņš. Lai ari kā ganāmpulks to būtu izbradājis, tik un tā no rīta, ja paskatās — tīrais ūdens atkal izlauzis sev ceļu. Un Timkiņš gribēja zināt, kur strautiņš sakas.

- Labi, iesim pameklēt, — vecmāmiņa piekrita.

Viņi gāja, gāja gar ūdens tercīti un aizgāja līdz pašam gravas galam. Un šeit, pie pašas nogāzes, za|ā, miklā pjaviņā strautiņš izbeidzās. Vecmāmiņa nezin kāpēc parakāja ar'roku zemi te vienā, te otrā vietā, atrada zāļu pļaujmašīnas izkapts zoba gabalu un sāka rakt bedrīti zem kropla bērziņa.

Ko tu meklē tajos dubļos? — Timkiņš brīnījās.

Taču viņa kā vienmēr zināja, ko dara. Izrādījās, ka zem kroplā bērziņa slēpjas avotiņš. Pēc tam Timkiņš vēl ilgi lūkojās, kā bedrītes dibenā mazs avotiņš urdzēdams attīrījās no gruzīšiem. Vecmāmiņa paskaidroja, ka te sākoties strautiņš. Te no zemes agrāk nemanāmi sūcies laukā ūdens, bet nu itam bija atvērts brīvs ce|š.

Kā tu zināji, kur avotiņš slēpjas?

Viņa pateica labu sakāmo. Par ko īsti — Timkiņš vēlāk nevarēja atcerēties. Mēģināja šodien pajautāt, bet vecmāmiņā pati bija aizmirsusi.

- Droši vien, — saka, — stāstīju par to, ka avotājā allaž aug spirgta zālīte.

Nē. Kaut kas līdzīgs gan bija, taču ne tā. Ek, vajadzētu aizskriet uz Irbenāju gravu, paskatīties, kā vecmāmiņas atrastais avotiņš darbojas, un padzerties no tā ūdeni. Ai, cik tur garšīgs ūdens! Bet kas nāks līdzi? No tās dienas, kad padomju saimniecībā ieradās lidmašīnas sēt mākslīgos mēslus, Kinzejs aizrāvies ar aviāciju. Sa-šiņš atkal visu laiku būvē kuģi un par citu ko negrib ne

dzirdēt. Jūlītei cauri zabaki, mājās spēlē ar lellēm oli-šus. Otrpus ceļa vēl dzīvo Zina Skvorcova, bet viņa ne ar vienu nedraudzējas. Allaž viena pati. Nevienu vārdu nevar no viņas izdabūt. Noliec galvu un klusē. Un; iedama visu laiku lūkojas zemē, it kā būtu ko pazaudējusi.

Pavasarī viņa nezin kāpēc sāka ik dienas skriet uz. kūti. Kas tur tik interesants — netiek gudrs. Ja pajautā viņai — tikai nošņaukājas, un tā ir visa atbilde.

Timkiņš tomēr dabūja zināt, kas tur slēpjas: šodien* viņš paklusām Ziņai sekoja līdz pat teļu kūtij. Tur uz durvīm uzraksts: «Nepiederošiem ieeja aizliegta.» Zina tomēr neliekas ne zinis par to, it kā viņa nebūtu nepiederoša. Timkiņš brīdi pagaidīja, pēc tam arī iespraucās pa durvīm.

Agrāk nekad viņš nebija ielūkojies teļu kūtī un tagad redzēja, ka te nemaz nav tik netīrs, kā bija iedomājies. Uz grīdas bija bieza kārta tīru pakaišu. Aizgaldos grūstījās un māva telītes, visas melnraibas, cita citai līdzīgas. Zina, uzvilkusi baltu halātu ar uzrotītām piedurknēm, dzirdināja vienu telīti no pudeles. Vairāki muļķīgi., labsirdīgi purniņi stiepās pie viņas no otras puses. Sevišķi neatlaidīgi pūlējās tikt pie Zinās kāds vērsēns ar melnu galvu un stūrainu pieri. Apvainojies, ka to neievēro, bullēns īsi un neapmierināti bauroja un mirdzināja savas dziļās acu dzelmes.

— Es tūliņ, tūliņ, Pērkon, — Zina pagriezās pret bullēnu. Un klusiņām vēl nez ko pateica.

Pērkons vairs nebauroja, tikai laizīdamies nepacietīgi kustināja galvu. Zina iepliķēja tam ar knupīti pa lūpām, pasmējās un ieskrēja dēļu būdā. «Tu mani kaitini? Nu labi!» Pērkons sāka no visa spēka grūstīt ar pieri aizgalda durtiņas, līdz tās atvērās. Izkļuvis no aizgalda, viņš pabizoja pa gaiteni no viena gala uz otru.

pec tam pieskrēja pie Timkiņa. «Kas tu tāds esi?» vaicāja bullēna izbrīna pilnie acu bezdibeņi.

Timkiņš pastiepa roku, lai noglāstītu teliņa stūraino pieri. «Kas labs tev tur ir?» Pērkons, nāsis iepletis, ostīja.

— Es neko nepaņēmu līdzi, — Timkiņš nezin kāpēc čukstēdams atbildēja. — Ja gribi, rīt atnesīšu tev zaļu zālīti? Neviens vēl nezina, bet es zinu, kur tā ir.

«Nāc, paskriesimies,» Pērkons palēcās.

— Ak tu resgali! — Zina sacīja, iznākdama ar spaini rokā.

Teliņš noprata, ka viņu bar, tāpēc skrēja pie Zinās salīgt mieru.

— Bet tu ej projām, — Zina bargi uzsauca Timkiņam.

Citā vietā Timkiņš ne par ko nebūtu viņai klausījis.

Iedomājies, kāda! Taču te vairs nebija tā klusā Zina ar nokārto galvu, te rīkojās saimniece, viņai bija jāklausa.

— Zina, man tev kas jāsaka. y

— Pagaidi laukā, es drīz nākšu.

Laukā Zina atkal bija tāda kā parasti, kā vienmēr. Lūkojās uz savām kājām un klusēja. Tikai tad, kad Timkiņš ierunājās par svaigu zālīti telītēm, Zina pacēla galvu.

— Nudien! ... — viņa iesaucās. — Jāaprunājas ar krustmāti Dusju.

Par telītēm runājot, Zina tā aizrāvās, ka aizmirsa savas kājas un netērzēja nemaz sliktāk kā citas meitenes.

Ceļā meiteni gaidīja garkājainais Tuziks un pinkainā Buļka, kas atgādināja lapsu. Zina suņiem nekā nedeva, bet viņi tāpat skraidīja tai apkārt.

— Kā tu proti viņiem tā izpatikt? — Timkiņš vaicāja.

— Es nemaz nepūlos to darīt! ... Nu diezgan, Tuzik,. nāc mierīgi blakām!

Un Tuziks, kas bija liels resgalis un nevienam

neklausīja, tiešām sāika paklausīgi soļot blakus. Tīrais brīnums: telēni saprot Zinu, suņi arī.. . Bet kā ar kaķiem?

Timkiņš pastāstīja Ziņai par Burvi.

Pavasarī Burvis bija sācis Kinzeja cāļus zagt. Kāds no zēniem ieminējās, ka runci vajagot pāraudzināt.] Burvi iekāva cāļu priekša un piesēja pagalmā kā niknu suni. Iznāca gluži labi. Runcis kļuva rāms, apgūlās uz baļķa un sāka pāraugt. Bet, tiklīdz bērni bija aizgājuši, Burvis pārkoda auklu, un Kinzejam atkal trūka viena cāļa.

Nu tad mēs tam runcim gan sadevām! Visu dienu viņš laizīja sānus.

- Jums pašiem vajadzēja sadot ... — Zina pēkšņi noskaitās.

— Ko tad lai dara ar tādu runci?

— Dodiet viņam saēsties, ielieciet kādu laiku būri kopa ar cāļiem, viņš pieradīs.

Pieradīs? Ko nu stāsti! Visus nokodīs!

Gribi saderēt? . . . Atnes. Es to pielikšu pie saviem inkubatora cāļiem.

Burvis ar cāļiem viena būri. To bija vērts redzēt. Atskrēja ne vien Saško ar Kinzeju, bet pat Jūlīte atslē-pēja ar mātes botēm kājās. Viņa paskatījās pār plecu un šausmās iekliedzās, it kā būrītī runča vietā būtu tīģeris un viņai pašai tur būtu cāļu vietā jātup.

Taču Burvis jau pašā sākumā uzvedās pavisam citādi, nekā varēja gaidīt. Ietupināts kastē, kurai viens sāns bija aizsists ar stiepļu sietu, runcis tūliņ ielīda kaktā. Bet cāļi ātri vien kļuva droši. Bezbēdīgākie drīz sāka lēkt runcim uz muguras un pat knāba purnā.

— Sadodiet viņam, sadodiet! — Jūlīte atriebīgi

spiedza. ,

Kinzejs izbrīnījies lūkojās te uz Burvi, kas bija kļuvis tik mierīgs, te uz Zinu*v

— Lieliski tu proti apieties ar dzīvniekiem!

— Ko nu, vai tad es protu, — Zina kautri aizsedza muti ar galvas lakatiņa stūri. — Krustmāte Dusja, tā nu gan prot pa īstam. Ja paskatās, kā strādā, — pat skaudība rodas. Tik labi viņai tas iznāk!

Te nezin kāpēc Timkiņam ienāca prātā vecmāmiņas sakāmais, ko viņa bija teikusi gravā:

— Ap avotiņu vienmēr zaļo zālīte, par īstu cilvēku stāsta viņa darbs.

PAVASARA SNIEGS

Nāca, nāca pavasaris, nogura nākdams, nolikās mazliet atpūsties, un tūliņ ziema sāk ausīties: vai nevar šī vēl atgriezties. Putenis sāk kulstīt ar savu balto asti melnos tīrumus. Laukā te auksts, te slapjdraņķis. Pat čaklie strazdi paslēpušies savās mājiņās. Redzams, nožēlo, ka par agru atlidojuši no siltajām zemēm.

Reizumis pa mākoņu starpām pabāza galvu saule, taču Timkiņam no tā bija maz prieka. Māti norīkoja darba uz tālo fermu, ko tagad sauc par Piejūras fermu, un viņa dažkārt nav mājās vairākas dienas no vietas. Viņai, protams, tur nekas nekaiš. Dzīvo jūras krastā, ar lidmašīnu lidojusi. Bet kāda dzīve var būt Timkiņam un vēl tādā laikā? Viņš gan lūdzās, lai māte ņem līdzi, bet kur nu! Atrunājās, ka pārguļot lauku apmetnē, ka ceļš turp esot slikts, ka nebūšot laika noņemties ar viņu. Vai tad trūkst ko izdomāt, ja grib tikt vaļā. Tā nu tagad atliek vienīgi ik pa brīžiem tīrīt logu, lūkoties, vai nenāk ...

Taču ieliņā tikai sniegs vien griezās apkārt...

Droši vien ir tā: ja ko ļoti ilgi gaida, tad tas pienāk pēkšņi. Tieši tā ieradās māte. Iedrāzās istabā kā viesulis, apskāva Timkiņu. Vaigi viņai auksti, no vatētā vamža tek ūdens.

— Vai neesi slims? Kur vecmāmiņa? Kā jūs te dzīvojat bez manis? — viņa steidzīgi dudināja, un pašai jau tūliņ viss bija skaidrs.

Timkiņš satvēra viņas slapjo roku, gribēja tai pieglaust savu vaigu, bet ieraudzīja, ka durvīs stāv kāds vīrietis ādas vamzī un ar garausainu ādas cepuri galvā. Bija neveikli izrādīt, svešam cilvēkam klātesot, ka tā ilgojies pēc mātes. Timkiņš tikai pieskārās ar zoda galu mātes sasarkušajiem pirkstiem.

— Nosalusi. Un slapja. Velc nost vatēto, — Timkiņš sacīja saīdzis un slēpdams acis no svešā.

— Man vēl jāaizskrien uz kantori . .. Nāciet iekšā, Filip Vasiljevič, — māte aicināja svešo. — Iepazīstieties ar manu dēlu, es drīz būšu atpakaļ.

Timkiņš nosprieda, ka svešais ir viens no tiem lidotājiem, par kuriem pirms kādas nedēļas māte bija stāstījusi. Viņu lidmašīnas sēja mākslīgos mēslus uz tīrumiem. Filipam Vasiljevičam bija plata, raupja seja ar retiem, ziliem punktiņiem uz vaigiem. Iesārta rēta vilka mutes kaktiņu blēdīgā smīnā.

— Vai garlaicīgi? — lidotājs vaicāja.

— Slikts laiks, — Timkiņš izvairīgi atbildēja.

— Dažreiz arī jauks laiks nesagādā prieku. — Filips Vasiljevičs to pateica tā, ka sākumā nevarēja saprast: kam tas jaukais laiks nesagādā prieku — Timkiņam vai pašam Filipam Vasiljevičam?

— Kas nu jums ko garlaikoties, tikai lido un lido, — Timkiņš sacīja.

— Vienam p/ašam arī debesīs nav nekāda prieka.

— Ņemiet kādu līdzi lidmašīnā.

Smaids lidotāja sejā kļuva skaidrāks, un nu jau droši varēja teikt, ka tas nav nemaz blēdīgs, bet vienkāršs urr labsirdīgs.

— Vai tu lidotu ar mani kopā? — viņš vaicāja.

— Vai jūs to nopietni sakāt?

— Viss atkarīgs no ta, kas tu esi par viru.

Kamēr māte bija kantori, viņi daudz ko pārrunāja:

gan par to, kā ziemājiem dod virsmēslojumu ar lidmašīnām, gan par jauno jūru, kuras krasta atradās brigādes apmetne un piemērots laukums, kur lidmašīnām nolaisties un pacelties. Bet lai par ko viņi runāja, vienmēr iznāca ta, ka visu laiku runāja arī par māti. Timkiņš-nebija vainīgs, Filips Vasiljevičs pats, mirdzinādams savu metālā zobu, laiku pa laikam teica: «Bet vai zini, ko tava māte sacīja?» Vai atkal: «Zini, ko viņa izdomājusi?» Pēc Filipa Vasiljeviča vārdiem iznāca, it kā viņa tur izrīkotu arī lidotājus.

— Ei nu, ei! — Timkiņš neticēja. — Un jūs viņai klausāt?

— Tā iznāk. Viņa tev ir ļoti stingra.

— Ai, nu it nemaz, viņa tikai ar nolūku tā izliekas, lai traktoristi klausītu . . .

Istaba bija karsts. Viņi izgaja laukā. Debess bija kļuvusi gaišāka, šur tur varēja redzēt zilas plaisas mākoņos. Vienīgi no kokiem lija retas lietus lāses. Tās pakšķēja sniegā kā čiekuri sūnā. Kaut kur tālumā lidoja dzērves.

— Dzirdiet, klīrina! — Timkiņš sastinga.

— Tev tik tā liekas! — Filips Vasiljevičs neticēja. Pēc tam labu brīdi stāvēja nekustēdamies, pagriezis cepuri nost no auss. — Tomēr tev ir gan dzirde! — viņš teica, kad beidzot bija saklausījis klīrināšanu. — Bet nu sacentīsimies, kas var tālāk redzēt!

Ogu kalniņā stāvēja nokaltis bērzs ar nolauztu galotni. Bērzu tikko varēja saskatīt. Bet Timkiņš saredzēja tā līko zaru, kas izskatījās kā rags pie pašas lūzuma 'vietas.

Filips Vasiljevičs piemiedza vienu aci, pēc tam otru:

— Tas nekas! Bet vai tu redzi, kas tur tup, tur — uz tā zara?

— Neredzu.

— Vabole. Tup un laiza kājiņas.

Viņi paskatījās viens otrā un sāka smieties.

— Bet es redzu vēl kaut ko! — Timkiņš iesaucās, paskatījies uz ieliņu.

— Es neskatīšos, bet uzminēšu, kas tur ir! *

Taču Timkiņš vairs negaidīja, kamēr Filips Vasiljevičs uzmin, bet skrēja, ko kājas nes, pie mātes.

Ir labi, ja saulīte mirdz debesīs, bet vēl labāk, ja tā mirdz tevī paša.

JURA

Timkiņš to ieraudzīja jau no auto kabīnes, kad viņi tuvojās brigādes apmetnei. Debess mala, kas bija redzama caur eglāju, pa kuru līču loču vijās ceļš, uzreiz nokrita lejā. Vienu mirkli šķita, ka mašīna traucas pa ļoti augstu kalnu. Viņš vēl nepaguva apjēgt, ka redz jūru, kad smagā mašīna pagriezās un piebrauca pie noplukuša lauku vagoniņa. Tam blakām stāvēja uz baļķu sliecēm dažas parvadājamas finiera mājiņas. Pukstēja traktors, vilkdams lielus ratus, piekrautus ar maisiem. Kādus simts metrus tālāk lēnām brauca pa zemi lidmašīna, tuvodamās degvielu mucām. Timkiņš tikai pameta skatienu uz to pusi. Filips Vasiljevičs vispirms viņu vilka uz krastu.

Jūra! Tā izpletusies, ka ietVer sevī ari debesis.

Pirmajā bridi Timkiņš redzēja tikai ūdeni. Ļoti daudz ūdens. Tuvumā jūra šķita iezaļgana, it kā būtu izlieta pudele pildspalvu tintes. Pa labi un kreisi bija grūti noteikt tās krāsu, jūra šķita izbalējusi saulē.

— Ko tā skaties, vai patik? — vaicāja Filips Vasil-jevičs, un pēc tā, ka viņa mutē jautri iemirdzējās metālā zobs, bija skaidrs, ka viņam pašam jūra patika.

— Nekas, — Timkiņš atturīgi atbildēja.

Lidotājs vairs nesmaidīja.

— Kā tā — nekas? Tu pats, brālīt, esi — tā nekas! — viņš ļoti-nopietni un tāpēc jocīgi apvainojās. — Kur tu atradīsi vēl skaistāku vietu?

Timkiņš gribēja pakaitināt draugu:

— Pie mums, Urmanā. Vai neesat redzējis?

— Nu, vai zini! — Filips Vasiljevičs norāva savu lidotāja cepuri no galvas, ar vienu grūdienu iegrūda smiltīs gulošo laivu ūdenī, it kā tā būtu viegla kā skaida. — Kāp iekšā!

Timkiņš vilcinājās, tad lidotājs noteica: «Hop!» — un vienā mirklī iecēla viņu laivā.

Viņi aizīrās aiz kailā, pelēkā zemes raga. Vi|ņi, kas krastā bija tikko manāmi, šeit, atklātā plašumā, viļņoja kā lieli, za|gani uzkalni. Laiva sāka šūpoties kā vieglas kamanas ziemā, braucot pa aizputinātu ceļu. Nelielā robainā uzkalniņa un spurainā eglāja dēļ nebija redzama ne brigādes apmetne, ne lidmašīnas, ne cilvēki. Jūra šķita vēl plašāka. Kļuva baigi no tās aukstā, tukšā klajuma, no tumšā bezdibeņa apakšā. Bet Filips Vasiljevičs, it kā nekas nebūtu bijis, īrās arvien tālāk no krasta. Protams, ja jau viņam nav bail pa debesīm lidot, tad jau te gan neizbīsies.

— Vai to tu esi redzējis sava Urmanā? Nu paskaties turp! — viņš sauca, laiku pa laikam pagriezdams laivu te uz vienu, te otru pusi.

Timkiņš paklausīgi lūkojās tur, kur rādīja lidotājs. Zem nogāzes akmeņos putoja ūdens, likās, ka tur peras pa ūdeni simtiem bērnu ar melnām galvām.

Reizumis pa jūras virsmu tālumā pārskrēja zilganas ēnas. Šķita, ka pa ūdeni aizdrāžas milzīgi vaļi un haizivis. Reiz laiva uzskrēja uz applūdināta krūma. Pa tā zariem mirdzēdams kustējās zivtiņu bars kā sudrabotas lapiņas noslēpumainā zemūdens dārzā.

Timkiņš atcerējās reiz jautājis vecmāmiņai, kā tāda jauna jūra radusies pie fermas, kur māte strādā.

— Cilvēks to radījis, — vecmāmiņa toreiz bija teikusi. — Cilvēka darbs visu ko iespēj: gan dārzus izaudzēt, gan jūru piepildīt. Aizsprostoja lielu upi, tā izplūda no krastiem.

Tagad Timkiņam šķita, ka tie cilvēki, kas cēluši aizsprostu, droši vien visi līdzīgi Filipam Vasiljevičam. Ar tādām spēka rokām, kādas ir viņaim, visu var paveikt!

Timkiņš, braukdams ar laivu, redzēja daudz interesanta, bet, kad piebrauca krastā, viņš tomēr sacīja:

— Pie mums Urmanā arī ir jauki.

— Kas tad tur jums ir?

— Daudz kas. Ir mežs un Carušas upe kalniņa pakājē. Un gar akača malu meldri. Kad rītos tur aizejam ar vecmāmiņu un kad brītiņu pastāv klusiņām krastmalā, tad izpeld mežapīles: plaukš plaukš. Un, kad tās paceļas gaisā, tad no spārniem krīt lejā iesārtas ūdens lāsītes kā mazas saulītes. Vai tas nav jauki?

— Acis tev redzīgas, — Filips Vasiljevičs nopietni

sacīja. — Taču to jauko, kas slēpjas lāsītē, tu, brāl, redzi tikai viens pafe, bet jūra ir visiem redzama. Un svarīgākais — tā kalpo cilvēkiem: griež mašīnas, dod gaismu. Vai saprati? 4

Saule lēca agri, bet cilvēki cēlas vēl agrāk: steidza pabeigt sēju, kamēr zeme nav izžuvusi. No agra rīta līdz vēlai naktij tīrumos norisinājās it kā kauja. Rūca automobili, līdzīgi tankiem žvadzēja traktori. Gaisā riņķoja lidmašīnas, kaisīdamas uz zemi pelēki dzeltenus mākslīgo mēslu mākoņus.

Timkiņš redzēja māti tikai īsus brīžus: reizēm tā ieskrēja finiera mājiņā, kur bija viņu gulta, bet visbiežāk Timkiņš satika viņu tīrumā. Dienas un naktis viņa atradās stepē. Mātes seja bija kļuvusi tumšāka, vēja aprauta, acis drudžaini mirdzēja. Kad ielūkojās acis — tajās it kā dega zila liesma, kas kveldēja viņu pašu, un citiem no tās kļuva karsti.

— Ieraujiet, ieraujiet, puiši! — viņa mudināja te vienā, te otrā vietā. — Kas tagad minūti nokavē, tas rudenī aizlaiž postā centneru graudu.

— No traktora vairs nevar nokāpt! — daži kurnēja. — Kādi mēs izskatāmies?

— Kā jau cilvēki, kā cilvēki, mani mīļie burkšķētāji!

Viņas dedzīgie, stingrie vārdi cilvēkus iekvēlināja kā

vējš ugunskuru, un viņi strādāja ar tādu kā niknu jautrību.

Visvairāk dabūja ciest jaunais traktorists Zotja, lempīgs puisis ar īsi apgrieztiem matiem un platu, labsirdīgu seju. Reiz māte viņu pārsteidza traktorā guļot. Viņa izrāva puisi no kabīnes un, kamēr tas samiegojies kasīja pakausi, pati sāka vadīt traktoru. Atjēdzies Zotja dzinās pakaļ, ielēca kabīnē un aši pieķērās pie stūres:

— Kāp laukā! ... Kāp laukā, kad saku!

Kamēr viņš plosījās, traktors apara veselu birzi.

— Uzkritusi mums kā nelaime! — Zotja rūca, kad viņa bija izkāpusi.

Tais dienās tīrumos negāja viegli. Neviens nedabūja kārtīgi atpūsties. Bet, jo ilgāk Timkinš ielūkojās cilvēku darbos, jo skaidrāk redzēja, cik viņi lieliski strādā. Uz to pašu Zotju varēja skatīties un nenoskatīties, kā viņš vadīja savu tērauda milzeni. Kad pakustināja vienu kloķi — traktors sagriezās, kad parāva otru kloķi — atkal gāja taisni. Arklu lemeši grieza zemi, it kā tā nebūtu zeme, bet melns sviests. Ka lai neienāk prāta vecmāmiņas pasaka par milzi Matveju. Vakar Zotja izdzina pirmo vagu plēsumā aiz eglāja, bet šodien jau apartajam laukam nevar galu saredzēt. Pat milzis Matvejs droši vien nebūtu vairāk paveicis.

Taču visjaukāk strādāja Filips Vasiljevičs. Kad viņš nelidoja, tad palīdzēja traktoristiem. Kur tik pieķērās klāt, viņa rokas veica visu it kā rotaļādamās. Ja laboja traktoru vai apmainīja kādu rezerves daļu — nevarēja nemaz manīt, ka viņš būtu piepūlējies. Lielie, smagie zobrati, pie kā citam cilvēkam bija ko noņemties un svīst, viņam paklausīgi iegūlās paredzētajā vietā, it kā pēc komandas «hop!». Gadījās, ka divi cilvēki nevarēja tikt galā ar ierūsējušu uzgriezni. Filips Vasiljevičs ar tāda kā burvja izskatu noteica «hop!» — un viena rāvienā iekustināja uzgriezni, bet pēc tam bez skruvatslē-gas, tāpat ar pirkstiem to viena mirklī atskrūvēja. Skatoties, kā viņš strādā, šķita, ka jāpaņem tikai rokas atslēga un jāiesaucas «hop!», lai arī pašam tikpat veikli tas izdotos. Timkinš pamēģināja — nē, neizdevās. Filips Vasiljevičs zobojās:

— Desmit gadus ar skruvatslēgu rokās jāatkarto vārdiņš «hop!», lai tas kļūtu par brīnumvārdu.

Nostrādājis bez ^tpūtas dienu un nakti, viņš tapat dzina jokus un mēļoja, it kā nekas nebūtu bijis.

— Vai tiešām jūs nepiekūstat? — Timkinš vaicāja.

— Vai esi dzirdējis pasaku par sliņķi Tarasiņu? Viņš tā gulējis, ka ķieģeļi uz krāsns piekusuši.

— Jūs tikai uz jokiem!

— Tas tāpēc, ka es strādāju. Tava māte ir vēl jautrāka. Darbam nepatīk garlaicība.

Ļaudis ar cienību par viņu mēdza teikt:

— Krietnam cilvēkam arī otra darbs stāv tuvu pie sirds.

— Spārnotā dvēsele aizlaižas! — Timkiņš dažkārt vēl dzirdēja [audis sakām. Viņš nodomāja, ka šāds apbrīna pilns teiciens varētu būt domāts tikai lidotajam. Bet reiz pie vakariņu galda krustmāte Sima, mazā apa|a virēja ar sviedraino seju, norūpējusies sacīja:

— Mūsu spārnotā dvēsele šodien nav nemaz ēdusi. No rīta agri aizlidoja un vēl nav atpakaļ. Kā cilvēks tā var izturēt!

— Bet krustmāt Sima, Filips Vasiljevičs tikko bija šeit, — Timkiņš iebilda.

Zotja, kas sēdēja viņam blakus pie galda, pasmējās:

— Kas viņš par spārnotu dvēseli? Tā iesaukta tava māte.

— Ko nu! Māte? — Timkiņš neticīgi palūkojās uz blakus sēdētāju. — Jūs pats plēšaties ar viņu .. .

Uz to Zotja vēl platāk izpleta smaidā savas plānās, sasprēgājušās lūpas:

— Kad dienu un nakti nedabū gulēt, tad jāpaplēšas. Bet uz tavu māti jau dažreiz gribēdams nevar dusmoties.

— Kāpēc viņu tā iesaukuši? — Timkiņš nerimās.

— Tāpēc, ka viņa lido pa tīrumiem, nu, tieši kā ar spārniem! — Zotja pabraucīja savu pakausi un jau nopietnāk piebilda: — Viņa ir uguns, ne laiks. Darbā dedzīga un pret cilvēkiem arī ātra.

Kad vēlu vakarā māte likās gulēt, Timkiņš pamodās. Viņa smaržoja pēc pusdienas tveices, pēc sausām pērnajām vērmelēm, pēc stepes vēja un varbūt vienkārši — pēc zemes.

— Zini ko, — Timkiņš, apskaudams viņas kaklu, klusiņām čukstēja, — dvēsele tomēr ir.

— Tu atkal sāc fantazēt?

— Ne jau tā dvēsele, tā izdomātā, bet īstā! Tā, par kuru visi runā. Tavai dvēselei ir pat spārni. Gribi saderēt?

— Nekā negribu, — māte pēkšņi iesmējās.

Timkiņš pēc mātes balss noprata, ka viņa tik daudz

nesmejas par to, ko viņš sacīja, bet vairāk par ko citu, droši vien par ikaut ko gaužām pārtīkamu.

— Kas tev ir?... Vai pabeidzāt sēt, vai ar Zotju salīgi mieru?

— Nekā tu nesaproti.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka es pati arī nesaprotu.

Te tev nu Tija!

Bet saka — Timkiņš esot nesapraša!

JŪRA SAPŅO

Šodien jūra bija laipna, maiga un visu dienu gaiši zila. Pievakarē tā pietvīka, palaida vaļā savas zeltotās pīnes — posās uz dusu.

Rāmi vilnīši, sačukstēdamies ar smiltīm, plūst uz krastu, žūžo šūpļa dziesmu. Pat pie stāvās klinšu nogāzes, kur lejā vienmēr ir putas un šļakatas, šoreiz ir zilgi un mierīgi kā pie nfekustīga dzirnavu rata.

. . . Diena izdzisusi. Brīnumdare saule aizripojusi aiz tālajiem siliem. Klusums kļuvis saltāks un dzidrāks, it

kā ledū iekalts, vienīgi lakstīgala visu laiku klaudzina pa to ar savu stikla veserīti.

Nakts pielavījās klusām un zaglīgi ar savām melnajām, pūkainajām burām un ar tumši zilo jūras dzelmju ūdeni aplēja ugunskuru apvāršņa malā. Jūra ietinās dūmakainā segā. Nolikās dusēt. Bet varbūt izliekas, viltniece, gaida, lai citi vispirms aizmieg?. ..

Tad iznira kā nāra Mēness jaunava, izstiepa savu sudrabaini zvīņaino asti, pasvieda debesīs sauju dārgakmeņu un palaida vaļā savas burvestības. Nu viss viņas varā: jūra, debess un Timkiņš ...

Blakām uz baļķa gala sēž māte un klusē, arī Filips Vasiljevičs klusē. Viņu sejas ir bālas, nekustīgas, kā no krīta, bet acis noslēpumainas un it kā dziļi dobumos paslēpušās. Arī viņi ir apburti.

Nē, viņi nesēž krastā, bet klusi peldošā kuģī. Tas šūpojas uz ūdens augšā — lejā, augšā — lejā. Kas to vada un kurp tas peld — nav zināms. Timkiņš vienīgi zina, ka tas dodas tālos tālumos, varbūt neizstāstīto pasaku valstībā. Droši vien tāpēc viņiem patlaban baigi un tīkami, un reizē priecīgi.

Māt. . . Māmiņ! — Timkiņš čukst, piekļāvies pie viņas siltās, vingrās rokas.

Nezin kāpēc viņa nodreb, it kā no miega iztraucēta, noliek zēna galvu uz saviem karstajiem ceļiem.

— Kas ir, manu mīļumiņ?...

No viņas satrauktā čuksta Timkiņš secina: tagad matē spēj viņu saprast. Bet kā lai pastāsta? Viņš aizver acis, lai sakoncentrētu domas. Taču tas, ko viņš redzējis, tomēr neizgaist, bet vēl spilgtāk nostājas acu priekšā kā pēkšņa zibens gaismā. Nepaceldams plakstiņus, viņš redz, kā dzeltenie un zilgie gaismas plankumi virs ūdens te uzliesmo, te atkal izdziest, kā zemūdens dārzā rotaļājas zivtiņas. Viņš redz zaļganpelēko līdaku

ar lielām acīm, kura paslēpusies ēnā zem stāvā krasta. Viņš dzird, kā apklususi lakstīgala čabinas, lēkādama ar savām kājiņām pa zaru. Tagad Timkiņš var dzirdēt un redzēt visu, ko vien iedomājas. Vienīgi kuģim jābrauc uz priekšu, jābrauc .. .

— Tālāk, tālāk! — viņš tikko spēj izdvest.

Māte un Filips Vasiljevičs nesaka ne vārda. Timkiņš 1 tomēr nez kāpēc zina, ka viņi sarunajas. Ne jau ar vār- 3 diem, bet ar acīm vai vēl kā citādi, ka droši vien saru* ļ nājas apburtie. Tikai Timkiņš pagaidām vēl nevar sa- 1 prast, par ko ...

Kaut kur no tālienes atplūst dziesma kā vēsa strau- ļ mīte no avota. Vai tā tikai nav Pavasara jaunava?

«. . . Savu laimi esmu atradis, man citas vairs neva- ] jag!» ieskanas Timkiņa sirdī. Jeb vai to būtu teicis Filips Vasiljevičs? Tātad tomēr var saprast, ko runā apburtie?

— Bet ja nu pēkšņi tas, kas patlaban mums liekas drošs, izrādās ... ir mēness tiltiņš uz ūdens, — domīgi saka māte. — Brīdi pamirdzēs, iepriecinās un — pagaisīs.

— Nē! Negaisīs.

— Bet man ir bail. Pēc gaismas tumsa vienmēr ir baismīgāka.

Timkiņš klusiņām smejas par māti: «Ek, un esot pieaugusi! Ko tur baidīties, ja blakām tāds cilvēks kā Filips Vasiljevičs!»

Viņš pats to apliecina:

— Nebaidieties. Vajag ticēt sev. Iesim no paša sākuma kopīgu ceļu.

Par ko viņš runā?. . . Ahā, nu, protams, jābrauc pa jūru kopā! Kur tacf ir vecmāmiņa? Viņa zin ceļu uz neizstāstīto pasaku zemi.

Māte sakustas un atkal nodreb. Timkiņš sāk apjaust, ka pasaulē norisinās kas neparasts. Vajadzētu atvērt salipušos plakstiņus, lai redzētu. Taču viņš var saprast visu arī tāpat.

— Arī tu esi ... neprātis! — māte atkal runā. It kā neapmierināta. Bet nē, tā tikai izlikās. Par ko gan šai bridi cilvēks var būt neapmierināts!

Mēness dara savus brīnumus, kļūst arvien blāvāks un blāvāks. Virs galvas čab lapas. Bet jūra snauž. Jūra sapņo ...

SAULES LIETUS

No rīta bija skaidrs, bet ap pusdienas laiku debesis kļuva dūmakainas. Saule bija nespodra, it kā tīmekļiem pārklāita. Gandrīz nemaz nejuta vēja. Jūra gulēja klusa, miglaina, domās iegrimusi. Tās klusumā un bezdelīgu neprātīgajā ziboņā bija kaut kas satraucošs. Tāpat māte kaut kur skrēja, atgriezās, atkal pazuda. Arī Timkiņš bija nemierīgs: drīz vajadzēja ierasties automašīnai, kas viņus vedīs atpakaļ pie vecmāmiņas. Bet mašīnas nav un nav ...

Gaiss kļuva smacīgs un valgs kā miklā mežā. Virs jūras pacēlās smags, pinkains mākonis. Pār brigādes apmetni nolaidās drūma krēsla.

Pēkšņi mežonīgi iesvilpās vējš. Tas drāzās pār zemi, gatavs visu nopostīt, apgāzt, izraut ar saknēm. Vieglā finiera mājiņa sāka kratīties kā smagā automašīna, braucot tukšā pa akmeņainu ceļu. Mākonis kā ragana cirta pa zemi ar ugunīgu milnu. Tūliņ kaut kur blakām sagruva, sašķīda gabalos kāds milzīgs akmens un dārdēdams vēlās uz jūru, pa ceļam visu raudams sev līdzi. Timkiņš instinktīvi satvēra mātes roku. Gāzās lejā lietus, šķita, ka ūdens straumi logā šļāktu ugunsdzēsēju šļūtene. Kaut kas spalgi ietriecās mājiņas sienā, stikla

gabali bira kā krusa. Nez kas vēl butii noticis, ja nebūtu ieradies Filips Vasiljevičs.

— Avārija! — viņš iesaucās pie durvīm, ieraudzījis izsisto loga rūti. — Klausīt manai komandai: ekipāžām palikt savās vietās!

Dažās sekundēs «avārija» tika likvidēta ar mātes : vatēto vamzi. Ar Filipa Vasiljeviča ierašanos vētra uz- | reiz pierima un mājele, kaut arī vēl joprojām drebēja* tomēr nu jau droši turējās savā vietā.

Paskatījies uz māti, Filips Vasiljevičs jau citādā balsī, sacīja:

— Vai cietušo nav? Varbūt kādam vajadzīga palīdzība?

Māte smaidīja tā, kā pēdējā laikā bieži mēdza smaidīt — pa visu seju, no viņas acu zilgmes mirdzēja pat. melnās skropstas.

— Manuprāt, cietis ir tikai viens: mūsu drosmīgais komandieris .. . Kur jūs savu elkoni esat nobrāzis?

— Uzrāvu pie dēja.

— Jūsējie visi aizlidojuši, — māte sacīja* nobrāzumu' ieziezdama ar jodu. — Kāpēc jūs palikāt?

Droši vien jods darīja stipras sāpes, tāpēc viņš tik: bēdīgi paskatījās uz māti.

— Esmu pielipis ... pie zemes, nav spēka atrauties. Vai jūsu mašīnā atliks arī man vieta?

Māte palūkojās uz viņu kaut kā noslēpumaini un teica; tieši tā, kā vecmāmiņa mēdza teikt:

— Ja jau sirdī vieta atradusies, tad par ciešu nebūs.

Kad lietus gāze pārgāja, Filips Vasiljevičs aicināja

iet laukā. Māte nenāca, bet Timkiņš ne no kā nebaidījās, kad bija kopā ar Filipu Vasiljeviču.

Vējš aizdrāzās friākonim paka]. Varēja redzēt, ka negantniekam spēka tiku tikām gan zaru nolauzt apsei, kas auga pie mājiņas, gan jūru satrakot.

Atkal aizgranda pērkons — šoreiz nebēdīgi, jautri* it kā neredzams milzis tur būtu aizauļojis diži lielos ratos, nemeklēdams ceļa.

— Redziet, kur urdziņa tek! — Timkiņš iesaucās — Mums ar vecmāmiņu patīk urdziņās lūkoties.

— Urdziņa kā jau urdziņa, — Filips Vasiljevičs attrauca. — Bet ar sirdi pieķerties vajag diženajam. Piemēram, tādam kā jūrai. Vai debess plašumam! Man vēl patik kalni. Tādi augsti, ar baltām cepurēm. Tālu var tos redzēt. Arī cilvēkus vajag iemīlēt lielus, īstus, tādus kā tava māte.

— Vai tad māte ir liela?

— Joks tu tāds! Cilvēku neskata pēc auguma, bet pēc viņa spējām. Ne velti viņa iesaukta par spārnotu dvēseli.

— Tātad jūs viņu mīlat?

Filips Vasiljevičs pasmējās, iesaucās «hop!» un uzsvieda Timkiņu augstu augstu gaisā. Likās — vēl mazlietiņ, un kājas būtu vai mākoņus skārušas.

— Vai baigi?... Es vēl augstāk tevi uzšūpošu!

— Nē! — Timkiņam aizrāvās elpa. — Nebaidos!

— Pareizi, dēliņ! Mēs abi līdz pat zvaigznēm aizlidosim.

«Dēliņ?. . .»

Saule visu laiku slēpās un slēpās aiz pelēkā mākoņa malas, nu pēkšņi pašķīda, it kā tur zelta maiss būtu pasprucis vaļā. Un mirdzums tāds, ka pat caur brīnum-stiklu tādu neredzēt! Spīd saule un līst lietutiņš, — krīt tieši lejā kā zibošas dzirkstis, un liekas, līst lejā pati saules sula.

Dzīvības ūdens! Tver to ar vaļā atvērtu muti, ar paceltām riekšavām! Tajā slēpjas gaisma un milža spēks!...

P. Proskurins. SASTRĒGUMS

Untumainā Igreņas upe brāzmaini vēla savus ūdeņus uz juru. Šis troksnis satrauca nakts klusumu: taiga, kas kā stāva siena sākās jau no pašiem upes krastiem, viegli dunēja.

Tihons sēdēja uz liela klintsbluķa un lūkojās pāri eg|u smailajām galotnēm uz apa|o mēnesi. Blakus bija nolikts garš, parocīgs ķeksis. Sīki vilnīši reizumis atvēlās pie pašām kājām. Metrus piecpadsmit no krasta, aiz Tihona muguras, stāvēja balta telts. Tai blakus kūpēja ugunskurs. Dūmi kā taisns, augšgalā mazliet izplūdis stabs pacēlās augstu pār taigu.

Tihons skatījās uz mēness apmirdzēto Igreņas līmeni un pīpēja. Šonakt bija viņa reize dežurēt.

Koki plūda lejā maz. Reizumis baļķi švīkstēdami uzlīda krastā līdz klintsbluķim. Tad Tihons piecēlās, atgrūda tos ar ķeksi prom un atkal atsēdās. Kūpināja paštaisīto smēķi, garlaikojās, un pamazām prāts kļuva nemierīgs. Vainīga bija vientulība, nakts, bezdarbība un Igreņas nerimtīgā čalošana.

Pusnaktī pludināšana apstājās pavisam. Nenāca vairs lejā pat atsevišķi baļķi. Tihonam kļuva pavisam garlaicīgi. Mute bija rūgta no mahorkas dūmiem; plostnieks

nospļāvās un sāka staigāt pa krastmalu. Satraukti dīkdami, viņu pavadīja odi. Zem kājām čirkstēja sīkie oļi. Brīžiem virs ūdens, sidrabaini mirdzēdama, pazibēja kāda zivs: bija sācies ketlašu nārsta laiks. Dabas lielais noslēpums — savas dzimtas turpināšanas dziņa ar neatturamu spēku vilka lasi uz upes augšteci, uz turieni, kur tas bija izšķīlies no ikriem.

Tihons nemierīgi nopūtās. Apstājies pie klintsbluķa, viņš paņēma ķeksi un ietrieca to stāvus smiltīs. Kaut kur pie pašas sirds pēkšņi atkal iesmeldzās. Plostnieks nolamājās, steidzīgi uztina smēķi un sāka kāri vilkt sīvos dūmus, cenzdamies nomākt nepatīkamo sajūtu.

Maiga vasaras nakts nolaidās pār taigu, pār sopkām un upi. Varenā daba nelikās zinis par Tihonu, par viņa sasāpējušo dvēseli. Plostnieks iemeta nepabeigto smēķi upē un aši devās uz telti. Viņam likās, ka taiga nopūstos:

«Ai Tihon, Tihon!»

* *

*

Pēc brīža plostnieks jau atkal sēdēja uz klintsbluķa. Tagad viņam rokā bija spirta pudele, bet pie kājām uz papes gabala — maizes rika, sīpols un žāvētas zivs mugura.

Tihons atkorķēja pudeli un iedzēra. Lēnām, pa vienam diviem malkiem. Uzdzēra virsū ūdeni, pasmeldams ar sauju no upes. Dzēra un sajuta, ka grūtsirdība izgaist.

Tihons zināja, — jāieņem vēl daži malki, un atmiņā uzpeldēs pagātne.

«Ai Tihon, Tihon!» — šķita, atkal dveš taigas biezokņi. Viņš nesaprata, ka tas ir paša dvēseles kliedziens. Plostnieks, zobus sakodis, kliusu iestenējās un steidzīgi pielika

pudeli pie lūpām. Steigā iekamptie malki apsvilināja mēli un rīkli, viņš uzdzēra ūdeni un sāka grauzt sīpolu. Ķermenis kļuva smags, sāka tirpt rokas.

Gar upes malu aizlaidās meža pīļu bars. Tihons pacēla galvu. Ieklausījies spārnu švīkstēšanā, viņš nodomāja: «Laimīgās .. .» Un it kā sastinga uz mēness gaismas apmirdzētā klintsbluķa.

Pēc ilgāka pārtraukuma pa upi atkal sāka plūst lejā koki. Bet dežurējošais plostnieks vairs nekam nepiegrieza vērību. Viņš bija iegrimis pagātnes atmiņās. Aizgājušo atcerēdamies, viņš reizē centās saprast: vai toreiz darījis pareizi? Ja pareizi, kāpēc tad neizgaist šīs atmiņas? Kāpēc sirds tā smeldz kā veca, nesadzijusi rēta sliktā laikā?

Tihonam garām pa upi slīdēja arvien vairāk un vairāk baļķu.

* *

*

Tas notika sen. Tajā slavas pilnajā vasarā, kad, sagrāvuši fašismu, dzimtajās mājās pārradās cīnītāji. Atgriezās ar ordeņiem, ievainojumiem un rētām, no galvas līdz kājām pulvera dūmu apkvēpināti. Neraugoties uz briesmīgajiem, grūtajiem gadiem, viņi joprojām bija spēcīgi un ilgojās pēc parastā darba. Atgriezās kā uzvarētāji, kā varoņi. Bet pēc necilvēcīgajām mokām frontes ugunīs dažus gaidīja smagi pārbaudījumi arī mājās. Ko nozīmē karš, laikam gan kļūst īsti skaidrs tikai tad, kad tas beidzies.

Kopā ar desmitiem tūkstošiem citu karotāju dzimtajā kolhozā pārradās/vecākais seržants Tihons Markušins. No stacijas līdz ciemam bija jāiet divdesmit kilometru. Kādiem vārdiem lai izsaka, ,ko jūt kareivis, kas četrus gadus skatījies nāvei acīs un beidzot atgriežas mājās? Kas beidzot atkal apzinās, ka pasaulē bez bumbu sprā' dzieniem, nāvīgā noguruma pēc kaujām un pārgājieniem ir vienkāršs, cilvēcisks darbs, mīlošas sievietes glāsti un siltums?

Kareivi, kareivi.. . Labāk tev neatgriezties dzimtajā ciemā . . . Tihona sieva, skaistule Olga, aizbraukusi līdzi citam. Pametusi pieci gadi veco dēlēnu. Līdz šim brīdim Tihons bija pārliecināts, ka nav pasaulē nekā briesmīgāka par tuvcīņu. Otrā dienā, aizbraucot no dzimtā ciema, viņš nedomāja, vai dara pareizi vai nepareizi. Aizbrauca uz visiem laikiem un mazo Fedju paņēma līdzi.

Pēckara ceļu kņada paņēma savā varā karavīru. Šķērsojis Urālus, viņš braukāja tālāk pa Sibīrijas un Tālo Austrumu ceļiem. Braukāja, kamēr pieklusa smeldzošais apvainojums. Tas gan pierima, bet nepazuda bez pēdu.

Tihons iau desmito gadu pludina kokus pa Igreņas upi. Dzīvo kopā ar savu pusaudzi dēlu, par sievu vairs nedomā. Bet laiku pa laikam uzliesmojošo rūgtumu noslāpē ar spirtu. Tas iesakņojies, kļuvis par paradumu. Viņš gan daudzkārt bija nosolījies dzeršanu atmest kaut vai dēla dēļ. Taču nespēja. Bet dēls vairs nebija zēns: viņam jau astoņpadsmit gadu.

Tihons nopūtās, ar roku sagramstīja pudeli pie kājām un ievilka malku.

Mēness lēnām slīdēja uz vakariem. Debesis austru-mos sāka viegli bālēt. Kļuva stipri vēss. Platā svītrā pāri upei plūda migla.

Tihons atkal pielika pudeli pie mutes un aizmeta projām: tā bija tukša.

Plostnieka galva kļuva smaga. Smadzenes bija kā svina pielietas. Laizdamies grūtā, murgainā miegā, viņš 'vēl iedomājās, ka tepat netālu ir Fedja. Guļ teltī. Vakar atbraucis ar kuteri, lai atvadītos no tēva. Drīz viņš dosies uz eksāmeniem ģeoloģijas institūtā . . . Izaudzis krietns zēns ...

Un plostnieks, laizdamies miegā, pasmaidīja.

Krastmalā pie klintsraga sāka aizķerties koki, veidojās sastrēgums. Straume rotaļājās ar baļķiem kā ar sērkociņiem. Sagrūda tos kaudzē citu uz cita, uzslēja stā vus, izveidoja tiešām neiedomājamu mudžekli. Sastrēgums auga ik mirkli.

Fedja pamodās agri. Saule vēl nebija uzlēkusi, bet apkārt jau pavisam gaišs. Pludināšanas uzraugi, kas bija strādājuši vakar no agra rīta līdz tumsai, vēl gulēja

Jauneklis apģērbās un uzmanīgi, lai gulētāji nepa-mostos, izgāja no telts. Tūliņ viņu apstāja odi. Atkaudamies no tiem, Fedja tīksmi izstaipījās un nievās uz krastmalu.

Tas bija slaids, spēcīgs jaunietis, dzimis ziemeļnieks. Viņam bija tēva uzacis — tumšas un biezas, bet pelēkas acis stāvēja patālu viena no otras. Gaita stingra, noteikta un sparīga. Tā iet cilvēki, kas no bērnu dienām pieraduši pie taigas un lieliem pārgājieniem.

Fedja devās uz krastu, pirms aizbraukšanas viņš gribēja pabūt kopā ar tēvu, — gāja un kaut ko domā dams smaidīja. Soļus lika klusi, cenzdamies pieiet nemanot. Pēkšņi viņu pārsteidza spēcīgs, ilgstošs brīkšķis.

Kad Fedja atskrēja krastmalā, viņam aizrāvās elpa. Klinšainajā līkumā, viegli šūpodamies, pacēlās milzīgs, divi trīs tūkstoš'kubikmetru liels sastrēgums. Ieraudzījis, ka uz klints bluķa, čokurā sarāvies, guļ tēvs, Fedja drāzās turp. '

«Atkal dzēris ... Dežūras laikā!»

Satvēris tēva plecu, viņš no visa speķa purināja, bet velti. Tihonam tikai gurdi klanījās galva ...

Fedja palaida vaļā tēva plecu un atskatījās. Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka sastrēgumam tuvojas lielā kaudzē sagrūdusies koku masa. Puisis, izaudzis plostnieku vidū, labi pārzināja pludināšanas darbus un tāpēc tūliņ aptvēra, ka peldošie koki ar visu spēku trieksies pašā sastrēguma vidū. Ja tādam triecienam mazliet palīdz no krasta, tad lielākā daļa sastrēguma var aizpeldēt pa straumi. Žēl, ka nevar aizskriet pie teltī guļošajiem pludināšanas uzraugiem. Nepagūs atgriezties ... Un kamēr viņi samiegojušies aptvers ...

Paķēris tēva ķeksi, jauneklis skrēja pie sastrēguma. Viegli pārlēkdams no baļķa uz baļķi, viņš drīz vien bija metrus trīsdesmit no krasta, apstājies tur, kur, pēc viņa domām, daļa sastrēguma atdalīsies, viņš sagatavojās rīkoties.

Aiz smailās sopkas virsotnes parādījās saules maliņa. Pelēkā migla uz upes kļuva bālgani zaļa. Sastrēgums aizņēma kādu trešo daļu no upes, un tā īpaši neapmierināti un nikni mutuļoja.

Saspringtās gaidās pagāja dažas minūtes. Tad atskanēja brīkšķis, sastrēguma lejas galā ūdens sāka mutuļot vēl spēcīgāk. Zem kājām sakustējās baļķi, slējās gaisā. Fedja steidzīgi atkāpās uz krastu, visā spēkā grūda ar ķeksi. No piepūles metās tumšs gar acīm.

Smagi un grūti, kā negribot sastrēgums salīgojās, sāka slīdē! uz priekšu, atņirgdams stāvu saslieto baļķu zobus. Jauneklis labu brīdi neievēroja, ka sastrēgums izirst citādi, nekā viņš bija cerējis. Bet sajutis, ka sastrēgums sāk kustēties, Fedja atskatījās. Un tūliņ metās prom uz krastu. Pēkšņi baļķi zem kājām sāka spraukties stāvus. Jauneklis centās noturēties, bet pēc jauna,

sevišķi spēcīga grūdiena zaudēja līdzsvaru. Caur saštrē- 1 gumu spraukdamies, drausmīgais spēks iztrieca ba|ķi no kāju apakšas. Krizdams ūdenī, Fedja iekliedzās:

— Tē-ēt! Tēt!

Vieglā, trauksmīgā kaija, kas lidoja gar krastmalu, sacirtās sānis un kā bulta uzšāvās gaisā.

* *

*

«Tē-ēt!»

Tihons stulbi atvēra acis un saslējās.

— Tfu, velns! — viņš nolamājās, sajuzdams, kā sirds sit nevienādi un ļoti strauji. — Tad nu gan sapnis . . . Kas tik viss nerādās dzērumā! Va velns!

Bet sirds nespēja nomierināties; gaisā it kā vēl joprojām turpināja skanēt tikko dzirdētais dēla kliedziens, tik sāpīgs un pilns nāves baiļu.

Tihons piecēlās. Meklēdams ķeksi, palūkojās apkārt. Un tā nobālēja, ka līdz šim nemanāmie rūsganie bārdas rugāji uz vaigiem uzreiz likās pavisam tumši. Tajā vietā, kur stāvēja ķeksis, smiltīs bija dziļi iespiestas nelielu ādas zābaku pēdas. Neviens plostnieks te ādas zābakus nenēsāja.

Un pēkšņi viņš atkal, un nevis pa miegam, bet īstenībā sadzirdēja kā vaidu, kā kliedzienu. Plostnieks nodrebēja. Viņš pazina šo balsi. Šausmās viņš raudzījās uz sastrēguma atliekām klinšainajā krastmalā. Kā prātu zaudējis, Tihons skrēja pa krastmalu caur biezām mež rozīšu audzēm uz to pusi, no kurienes atskanēja kliedziens. Viņš bija aizmirsis, ka varēja iesēsties laivā. Aizmirsis, ka priekšā ir klintis. Neapjēgdams, ko dara, līda pilnīgi stāvajā kraujā. Pēc brīža rokas un seja bija vienās asinīs. Mēma izmisuma pilns viņš novēlās klints pakājē ar seju oļos.

Briesmīgs tukšums pārņēma apziņu. Tas pletās arvien plašāks, kļuva stindzinošs. Laiks šķita apstājies. Vienīgi apziņas dziļumā vēl skanēja dēla balss. To nespēja apslāpēt pat Igreņas bargā, ņirdzīgā dārdoņa.

* *

*

Tihons, izdzirdis satrauktas balsis, pacēla galvu. Apkārt stāvēja piketētāji, visa viņa brigāde. Ieraudzījuši Tihona seju, viņi apklusa. Tie bija nopietni, vīrišķīgi un spēcīgi vīri, Tihons viņus ļoti labi pazina. Ne vienreiz vien tie bija skatījušies nāvei acīs, ne vienreiz vien izrāvuši cits citu nāvei tieši no zobiem.

Līgodamies Tihons uzrausās uz ceļiem, pēc tam piecēlās kājās.

— Draugi. .. šonakt esmu nogalinājis savu dēlu ...

Visjaunākais piketētājs nodrebēja, izbijies atmāja ar roku. Bet neviens nebilda ne vārda.

Ar pūlēm kustinādams uz akmeņiem saskrambātās lūpas, Tihons vēl kaut ko teica. Atbildes vietā joprojām nomācošs klusums. Tas bija spriedums, kas pasludināts bez nevienas skaņas.

Tihons pārlaida skatienu biedru nopietnajām sejām un, kājas pa oļiem šļūkādams, aizvilkās uz telti. Viņam pagrieza ceļu. Pēc tam pavecāks plostnieks, kam bija ielauzts deguna kauls, teica:

^ — Miška, iedarbini motorlaivu. Jāpameklē. Un jāpa

ziņo reidam ... Varbūt kaut kur lejgalā uztver . . . Eh ...

Viņš saniknots rupji un skaļi izlamājās.

Tihons apstājās, bet neatskatījās. Pastāvēja un vilkās tālāk.

Satvēris rokās degošo galvu, viņš lēnām apsēdās zemē pie telts. Vienu niecīgu mirklīti viņa smadzenēs kā apžilbinošs zibens uzplaiksnīja pagātnes tēlu, domu un notikumu drūzma. Pēkšņi Tihons izjuta visu savu ciešanu un apvainojumu niecīgumu, ko bija gribējis noslīcināt spirtā. Kas gan tas bija, salīdzinot ar dēla nāvi? Viņš pazina Igreņas upi šajā vietā un negribēja sevi mierināt ar veltām cerībām ...

Plostnieks stenēja smagās dvēseles sāpēs, galvu cieši satvēris rokās, it kā gribēdams to saspiest. Viņš nedzirdēja nezin kāpēc tik ātri atgriezušās motorlaivas sprakšķus, nedzirdēja skaļās, satrauktās piketētāju balsis krastmalā. Nedzirdēja, ka pienāk pie viņa mūsainais mo-torists Miška. Tas dabūja trīs reizes ierunāties, iekams Tihons pacēla galvu. Motorists, ieraudzījis viņa acis, negribot atkāpās un uz brīdi pat piemirsa, kāpēc te nācis.

— Ko tu gribi? — Tihons vaicāja, skatīdamies nezin kur pāri motorista galvai.

Miška steidzīgi izgrūda:

- Fedjka . .. Tavs Fedjka dzīvs! Izzvejots ar kuteri . .. Aizvests uz Igreņsku ... viņam kaut kas ar kājām ... Varbūt...

Motorists norija nākošo vārdu un ar puspavērtu muti palika stāvam: plostnieks raudāja. Raudāja šis Tihons Markušins, kura spēku un izturību daudzināja pa visu Igreņas upi!

Motorists, neveikli paminējies, piegāja pie Tihona un, lūkodamies zemē, aizskāra tā plecu.

— Timofejič... nomierinies. Viss taču beidzās labi. Brauksim uz Igreņsku, es tevi vienā rāvienā aizraušu.

Un vēlreiz nācās pabrīnīties mūsainajam motoristam, kad Tihons iznesa no telts vairākas pudeles ar spirtu un citu pēc citas sadauzīja pret lapegles stumbru.

«Aiziet manta 'postā,» motorists nodomāja ar tādu kā mazu nožēlu; gribēja iesmieties, bet laikā atguvās, ka smiekli šeit būtu nevietā.

J. Šamšurins. SVEŠA ZEMĒ

Trīssimt piecdesmit tonnu tilpuma šoneris «Nord» lēnām un uzmanīgi dodas uz priekšu. Kuģa komanda ir pirmo reizi šajā tālajā, nomaļajā un tuksnešainajā vietā. Līkumainais kuģu ceļš nezināms. Visu laiku jāmēri dziļums. Masta galā dežurē matrozis. Viņš laiku pa laikam noliecas un sauc:

— Sēklis pa labi! .. . Sēklis pa kreisi! . ..

Diena padevusies saulaina un bez vēja. Līča zaļganie ūdeņi šodien mierīgi. Tikai virs daudzajām sērēm un sēkļiem ūdens visu laiku ņirb. Pie apvāršņa izstiepusies nolaidenu kalnu virkne, it kā pa tuksnesi ietu gurda kamieļu karavāna nokārtām galvām.

Te ir Amerikas kontinenta galējie ziemeļi.

Bens Aldrigs pašķielē uz izklāto karti, kur ar krāsainu zīmuli ievilkts kuģu ceļš, un pagriež stūri. Bens ir gara auguma. Viņam platas, muskuļotas krūtis un spēcīgas rokas. Sārta, mezglaina rēta stiepjas no virsdegunes pāri pierei un pazūd matos. Pagājušā karā, kad viņi izcēlās Normandijas piekrastē, vāciešu šāviņa šķemba viņu bija trāpījusi dažus metrus no desanta baržas.

Locis, atlaidies uz paklātā kažoka, snauž, uzticēdams Aldrigam vadīt šoneri pa šīm maz izpētītajām vietām, kur dzīvo daudz eskimosu cilšu.

Kāda amerikāņu kompānija uzdevusi noorganizēt šeit faktoriju.

Nākošās faktorijas priekšnieks Oto Kreikrofts guļ kajītē savā kojā. Tas ir pusmūža vīrs ar iesirmiem matiem un izblīdušu seju, kurā īpaši izceļas prāvs deguns ar lielām nāsīm. Viņš lasa Amundsena piezīmes par braucienu pa Ziemeļrietumu ceļu. Lasīšana Kreikroftam acīm redzot sagādā maz prieka. Viņš nicīgi viebj lūpas, rauc pieri un kaut ko murmina. Beidzot sapīcis nomet grāmatu uz grīdas un strauji pieceļas sēdus.

— Šķiet, ka šis norvēģis bijis īsts idiots! — viņš iesaucas dzēlīgā niknumā. — Ko tu neteiksi, pret sarūsējušu naglu varējuši iemainīt roni vai baltā lāča ādu! Un viņš runā par godīgumu, par civilizāciju. Muļķis! Viņš taču varēja iedzīvoties bagātībā. Un kā vēl? Ar tukšām konservu bundžām! . . . Bet nav ko spriedelēt par muļķībām. Kas par kultūru! Jātirgojas!

— Mister Kreikroft, nevajag aizmirst, ka tas noticis •pirms gadiem četrdesmit. Toreiz eskimosi bija vēl ļoti naivi. Tagad te apkārt ložņā kanādieši.

— Kaut viņi aizrītos, tie tavi kanādieši, — Kreikrofts turpina skaisties un sirdīgi izdauza pīpi. — Es nebūtu amerikānis, ja viņi man neatdos daļu no sava guvuma. Vai tev tas skaidrs, Džuel?. . . Ar mežoņiem jāprot apieties. Esmu iemācījies ar tiem tirgoties. Paldies dievam, esmu pabijis gan Malajas džungļos, gan Āfrikas sa-vanās...

— Par afrikāņiem es nezinu, — Džuels vienaldzīgi atbild. — Mans darba lauks ir ziemeļi. Es te klimstu jau no bērna kājas. — Viņš uzmet plecos vaska drānas mēteli un paskatās pulkstenī. — Sājos platuma grādos ir gaišs visu nakti. Bet nu laiks gatavot vakariņas.

Mainījās sardze. Aldrigs iegāja savā nelielajā, tīrajā kajītē, kur saimniekoja viņa sieva Marta, gaišiem kupliem matiem un zilām, mazliet uz āru izspiestām acīm, ģērbusies siltā vilnas svīterī un rūtainos vadmalas svārkos. Bija paredzēts, ka viņa strādās faktorijā savā specialitātē — par ārsti. Kreikrofts bija Martu pieņēmis tikai tāpēc, ka viņa bija ar mieru strādāt par zemāku algu, lai būtu kopā ar vīru. Taču tāds cilvēks kā Aldrigs šajā ekspedīcijā vairāk nekā nepieciešams. Viņam piemita apbrīnojami neizsīkstoša enerģija, izturība un atjautība. Galvenais tomēr tas, ka Bens savu jaunību bija pavadījis ziemeļos. Viņš labi pazina zvērādas, jo tēvs bijis ādu uzpircējs. Turklāt Aldrigs diezgan labi prata eskimosu valodu. Skatoties uz Bena ādas krāsu, nebija grūti pateikt, ka viņa dzīslās tek krietni daudz indiāņu asiņu.

Bens bija iepazinies ar Martu, gulēdams hospitāli. Viņi iemīlēja viens otru. Bet pēc kara, pēc Vācijas kapitulācijas iekārtoties darbā nebija tik viegli. Kad Aldrigs izstaigājās, meklēdams darbu, visur saņēma nievājošu atbildi: «Krāsainiem pie mums vairs darba nav!»

Trūkums spieda precēto pāri doties šai riskantajā ceļojuma, kas solīja ienākumus un deva iespēju cerēt uz labāku nākotni. Tiesa, Marta baiļojās, bet Aldrigs mierināja:

— Mēs atgriezīsimies Amerikā bagāti un varēsim iekārtot savu dzīvi pēc patikas, — viņš bieži teica Martai.

Pie kajītes durvīm pieklauvēja un ienāca Kreikrofts, smagi celdams garos gumijas zābakos autās kājas. Viņš piegāja pie galda un atkrita uz čīkstošā krēsla. Priekšniekam patika pusdienot pie Aldrigiem. Te vienmēr bija mājīgi, kā to prot iekārtot vienīgi sievietes.

— Tā, drīz mūsu brauciens būs galā! — Kreikrofts Ielēja glāzē vīnu un pievilka tuvāk šķīvi.

— Bailes par to pat domāt! — Marta attrauca. — Mēs taču paliksim gluži vieni.

— Toties atgriezīsimies ... — un sarunu biedrs izteiksmīgi uzsita pa savu kabatu. — Cilvēks bez naudas nav nekas. Tikai dzīva būtne, kas jūt, domā, kustas, bet bez jebkādas vērtības. Nulle! — viņš salika kopā īkšķi un rādītāja pirkstu, kas bija gandrīz līdz pašiem nagiem apauguši ar īsiem, rūsganiem matiņiem. Tad, nolicis sāņus karoti, noslaucīja ar salveti taukainās lupas.

— Kad tu, Aldrig, klīdi pa Baltimoras ielām, vai tu sevi uzskatīji par cilvēku?

— Lai dievs nedod vēlreiz piedzīvot bezdarbu!

Tāda ir dzīve! — Kreikrofts pasmīnēja. — Tev neatvērās pat visdraņķīgākā restorāna durvis, jo tev neturējās tas, ko sauc par centiem. Bet, ja tev makā ir nolādētie dolāri, — lai velns tos būtu parāvis! — tad tu esi kungs! Visi klanās tavā priekšā! Protams, ja tavi kauli apvilkti ar baltu ādu.

— Atjaujiet! — Marta smaidīdama iebilda. — Man* šķiet, jūs velti tā dievināt naudu. Bez tās ir vēl daudz: kas cits, piemēram, sirdsapziņa, morāle...

— Ha-ha-ha! — Kreikrofts no visas sirds iesmejas, atliecis galvu tā, ka kļuva redzams viņa smailais, kustīgais gāmurs. — Mīļā Marta, jūs esat naiva kā gadu veca meitene. Sirdsapziņa — ta ir nauda! Jā, ja! Es nepārspīlēju. Kam daudz dolāru, tam sirdsapziņa tīra, tas ir svēts kā pats pāvests. Ņemiet vērā: kas domā vispirms par sirdsapziņu un pēc tam par naudu, tam laimi neredzēt kā savas ausis. Vai nav tiesa?

— Jums taisnība, — Aldrigs domīgi atteica. — Mūsu gadsimta emblēma ir naudas zīme.

— Lūk, tas sakrīt ar manām domām! Uz bagātību ved tūkstošiem ceļiK Tikai viena nelaime: visi nesasniedz mērķi. Un ņemiet vērā, kundze, — Kreikrofts pievērsās Martai: — Tikai tas kļūs visspēcīgs un varens, kas ne-doma par sirdsapziņu, bet bez žēlastības pārkož rīkli savam tuvākajam . v Rupji teikts? Ak vai, tāds ir dzīves Jikums. Kas sapņo par bagātību, tas stingri ievēro šo nerakstīto likumu. Par nožēlošanu, Amerikā visi grib kļūt bagāti. Tas ir karš bez frontes līnijas, bez ieroču dārdiem, taču visnesaudzīgākais karš. Ja sapņojat par labu dzīvi, tad nežēlojiet nevienu, citādi jūs pārsviedīs par bortu kā šo papīra vīkšķi.

Viņš saņurcīja savos īsajos, resnajos pirkstos tukšo cigarešu paciņu un ar knipja sitienu izmeta pa atvērto .iluminatoru.

Kreikrofta pašpārliecība un aizbildnieciskais runas veids šķita sakām: «Klausiet mani un mācieties, kā vajag dzīvot!»

— Mūsu stāvoklī grūti jums nepiekrist, — pēc ilgākām pārdomām Marta atbildēja. — Bet kāpēc tik ciniski .atkailināt dzīvi. Taja jau tā ļoti maz saldmcs! Es vēlētos padzīvot kaut īsu brīdi bez mūžīgajām rūpēm par maizes kumosu.

— Borta kreisajā pusē redzama māja! — atskanēja sardzes vīra balss.

Pēc pusstundas Kreikrofts, apbruņojies ar karabīni, izkāpa krastā divu matrožu pavadībā.

Nelielā uzkalnā pret zilajām debesīm pacēlās divi masīvi koka krusti. Blakus apaļam ezeriņam, kas izskatījās kā polārās pūces acs, atradās vientuļa, pie zemes pieplakusi mājiņa bez jumta, ar satrunējušām sienām. Durvis, darinātas no bieziem, neaptēstiem dēļiem, bija atstutētas ar koka sprunguli. Netālu mētājās salauzta ragavu sliece ar jēlmītas ādas siksnas atliekām.

Pakalnē bija saaugusi mežonīga zāle. Kroplīgos polāro kārklu krūmus nežēlīgais sals piespiedis pie zemes, — tie stiepa savus nīkulīgos zariņus uz visām pusēm, bet pacelties augstāk nespēja.

Nekas neliecināja, ka te vel nesen būtu dzīvojis cilvēks.

— Pamests miteklis, — matrozis vīlies noteica, pieiedams pie būdiņas. — Kāda bēdīga zeme! Tikai purvi, un ezeri.

Kreikrofts ar zābaka purngalu paspēra sprunguli nost, atvēra durvis un ielūkojās būdiņā; pretī sitās rūgtena dūmu un pelējuma smaka, ko izdvesa nokvēpušās sienas. Mājā bija tumšs: Tikai pa atvērtajām durvīm ielauzās saules staru kūlītis un, palīdis zem šķirbainajām nārām, apmirdzēja tīmekļa bārkstis, kas bija apvijušās ap bālu,, viegli iezaļganu stiebriņu.

— Redzams, jau sen aizbraukuši.

Kreikrofts iegāja būdā un vērīgi aplūkoja kaktā stāvošo dzelzs krāsni ar izdegušiem sāniem. Krāsnī bija bieza kārta vecu pelnu. Brīdi padomājis, viņš droši satvēra skārda dūmvadu un ar troksni izrāva to laukā.

— Varbūt noderēs, — viņš, it kā attaisnodams savu rīcību, noteica.

No dūmvada cauruma vēl ilgi krita zemē sodrēju plēnes.

— Vai re, sērkociņi! — Kreikrofts brīnījās, paņemdams no plaukta kastīti, kas atradās blakus sveķainu skaidu kaudzītei.

— Laikam būs savilguši?

Viņš uzšķīla uguni šķiltavās un pielika pie atvērtās kastītes. Sērkociņu galviņas acumirklī uzliesmoja, šķaidīdamas uz visām pusēm dzirkstošas ugunsmēlītes.

Kreikrofts, pasviedis dūmvadu plecā, devās atpakaļ uz šoneri. Atsizdamies pret šautenes stobru, dūmvads drebulīgi darkšķēja. Purvainajā zemē palika melna sodrēju svītra.

— Bet jūs paņemiet durvis! — Kreikrofts uzsauca matrožiem. — Celsim noliktavu, noderēs.

Neparasta trokšņa iztraucēta, kaut kur starp ciņiem iekliedzās tilbīte. Pēc brīža atkal iestājās klusums. Nogājis kādu pusjūdzi, Kreikrofts bija pamatīgi piekusis. «Kāda velna pēc man tas dūmvads vajadzīgs?» viņš nodomāja, atbrīvodamies no nastas, un, smagi pūzdams, meklēja sausāku vietu, kur apsēsties, bet visapkārt bija tikai mitra sūna. «Konservu bundžu mums diezgan, no tām pagatavosim dūmvadu.»

— Kāpēc jūs tā darījāt? — sacīja Aldrigs, noklausījies priekšnieka skopo stāstījumu. — Jūs esat pārkāpis nerakstītu likumu. Tas ir ...

— Ben, jūs runājat blēņas! — Kreikrofts viņu pārtrauca. — Kādi te var būt likumi!

— Es tā nebūtu darījis. Citu tautu parašas jāciena,

— Eskimosi jāciena? Jūs mani izsmejat? — Krei-krofts nievājoši pasmaidīja. Smaids bija īpatnējs. Seja nemainīja sastingušo izteiksmi, tikai lūpu kaktiņi notrīsēdami mazliet pavilkās uz augšu.

«Tu jau pats esi pa pusei mežonis!» viņš nodomāja par Aldrigu un novērsās.

Kapteinis Harijs ļoti steidzās. Līdz navigācijas beigām vajadzēja tikt ārā no šīs nemīlīgās vietas. Pēc dažām dienām izkraušana beidzās. Labi patālu līcī, uzkalna pakājē patvērusies no ziemeļu vējiem, pacēlās baļķu māja. Šoneris, salutēdams ar savu karogu, devās atpakaļceļā. Četri cilvēki klusēdami nolūkojās šonerim pakaļ, līdz tas nozuda aiz zemes raga.

— Tā, nu esam palikuši vieni! — Kreikrofts pārtrauca nospiedošo klusumu.

— Es esmu ziemeļnieks. Kopš bērnības te klaiņoju. Man nav ko pierast.

— Taisnība, vecais Džuel! — Aldrigs uzsita viņam uz pleca. — Pie velna gaušanos!

. . . Kreikrofts sava mazajā istabiņā skuva bārdu. Apdullinoši skaļi kliedza radio. Džuels iebāza izspūrušo galvu durvju sprauga. Spoguli pazibēja viņa seja. Priekšnieks, redzēdams tās izteiksmi, tūliņ noprata, ka strādnieks ir par kaut ko norūpējies.

— Mister Kreikroft! — Džuels iesaucās. — Liekas, mūs pagodinājuši ar apciemojumu eskimosi.

— Ali right!

— Nav mana darīšana, bet esmu dzirdējis, ka eskimosi protot kost!

Kreikrofts saprotoši pakustināja uzacis.

— Brīdini Aldrigu!

Ātri noskuvies, priekšnieks iebāza kabatā divus revolverus un izgāja ārā. Aldrigs un Marta jau stāvēja pie noliktavas.

Bcn, vai tu neesi aizmirsis paņemt ieroci? — Kreikrofts jautāja. — Tie taču ir^mežoņi, bet polismeņu šeit nav.

Es domāju, ka eskimosi nav gangsteri. Kāpēc no viņiem jābaidās?

Vīrieši devās pretī ciemiņiem. Uzkāpuši pakalnā, viņi apstājās, ieraudzīdami nelielu grupu ādās tērptu cilvēku; tie tuvojās, strauji rokas plātīdami un rādīdami uz zvaigžņoto karogu, kas plīvoja uz faktorijas jumta.

— Saki viņiem, — Kreikrofts paklusām teica Aldri-gam, — ka mēs esam viņu draugi un vēlam tiem visu labāko. Un ka mums ir daudz preču, kādas viņiem vajadzīgas.

Aldrigs pagāja soli uz priekšu un skaļi atkārtoja teikto eskimosu valodā. Visiem par lielu izbrīnu, kāds no iedzimtajiem atbildēja diezgan pareizā angļu valoda, ka vietējie iedzīvotāji zinot — baltie cilvēki atbraukuši tirgoties.

Kreikrofts plaši atvēra noliktavas durvis pirmo pircēju priekšā un, kā masku uzlicis sejai saldu smaidu, ar viesmīlīgu žestu aicināja iekšā. Tirgošanās sākās ar vecu, pārbaudītu paņēmienu — katram apmeklētājam tika izsniegta glāzīte stipra viskija.

Aldrigs sīki paskaidroja, kāda cena vienai vai otrai precei skaidrā naudā un cik tas iznāk, rēķinot lapsu ādās.

— Pasaki viņiem, — ieteica Kreikrofts, — ka mēs varam dot pa medību sezonas laiku slazdus, bet pavasarī tie jāatved atpakaļ un par lietošanu jādod divas lapsu ādas. Tāpat varam dot uz nomaksu citu preci, tikai, ja laikā visu nesamaksās, mantas tiks atņemtas.

Eskimosi bija ļoti atturīgi, vērīgi aplūkoja izliktās preces un kratīja galvas. Bet Kreikrofts visu laiku runāja un runāja, Aldrigs tikko spēja pārtulkot. Faktorijas priekšnieks cienīgi paziņoja, ka tik lielisku preci par tik lētu cenu viņi nekur citur nedabūšot. Eskimosi varot justies faktorijā kā savās mājās. Kam neesot lapsādu vai briežādu, tiem viņš, Kreikrofts, varot dot arī uz parāda, protams, tikai iznākšot maksāt mazliet dārgāk. Bez tam faktorijā esot ārsts, cilvēks, kas ārstējot slimniekus. Ja kāds eskimoss saslimstot, to varot atvest pie ārsta šeit vai arī ārsts varot aiziet pie viņiem, un par to būšot |oti maz jāmaksā.

Kamēr eskimosi aplūkoja balto cilvēku dzīvojamo māju, Kreikroftam iešāvās prātā pieņemt kādu iedzimto darbā. Tas pievilks viņa cilts locek|us un būs arī neuzbrukšanas garantija.

Viņš izraudzījās kādu jaunekli ar atklātu skatienu, kas sajūsmināts aplūkoja neredzētās mantas. Darījums tika noslēgts, un jaunais eskimoss Umiktualu labprāt palika faktorijā.

Pēc dažām dienām līča lēzenajā krastmalā pacēlās

273

18 — Saules lietus

vesela pilsētiņa no sniega būdām — iglu. Tirdzniecība ritēja raiti. Kreikrofts, priecīgi rokas berzēdams, smaidīja:

— Sefte vārās!

Tikai par vienu viņš bija norūpējies — pietrūks ruma un viskija. Izrādījās, ka eskimosi bija jau pazīstami ar amerikāņu civilizāciju un pirmām kārtām — ar «uguns ūdeni». Vajadzēja paaugstināt cenu.

* *

♦

Vecais Ugpi bija ļoti uztraucies. Nemaz nepalūdzis, kā parasts, pīpei tabaku no Džuela, tūliņ iegāja bez atjaujas pie Kreikrofta, lai gan eskimosiem tas bija stingri noliegts, un lūdzoši teica:

— Priekšniek, tu esi stāstījis netčiliem^1, ka tev ir cilvēks, kas slimus darot veselus. Man mājās guļ bērniņš. Angekoks^14 [15] atteicās ārstēt. Es došu tev trīs lapsādas un vislielāko baltā lāča ādu, tikai dari tā, lai mans puisītis būtu vesels.

Kreikrofts, sabāzis rokas bikšu kabatās, caur pieri lūkojās uz veco. Baltā cilvēka lielais, neveiklais stāvs izrādīja neslēptu neuzticību netālu no durvīm stāvošajam melnīgsnējam, ādās tērptajam cilvēkam.

— Labi! — Kreikrofts caur zobiem izgrūda. — Al-drig, saki viņam, ka baltais angekoks daudz varenāks par eskimosu angekoku. Būs jāsūta Marta. Droši vien kāda nieka slimība.

— Ei tu, — viņš uzsauca eskimosam, — vispirms jāsamaksā!

Ugpi aplaimots sāka māt ar galvu, smaidīja un steidzīgi izmetās pa durvīm. Pēc mirk|a viņš jau atgriezās, nesdams lāča ādu un kuplas lapsādiņas. Vecais eskimoss zināja, ka atnācēji nekā nedara par velti.

No rīta agri Marta ar Umiktualu izbrauca uz eskimosu apmetni. Laiks bija silts. Marta, neskatoties uz vīra mudinājumu, neuzģērba smago dubultādu kažoku.

— Es jau noslāpšu tajā, — viņa smiedamās atteicās.

Faktorija pazuda aiz apvāršņa. Vēl bija redzami

skursteņu dūmi, kas pacēlās stāvu gaisā, un šķita, ka pelēkie, lēni gaistošie stabi atduras debesīs, atbalstīdami varenos mākoņus tālumā. Suņi vilka ragavas bez piepūles.

Tagad, kad faktorija bija tālu, Martu biedēja plašie sniega klajumi un tundras bezgalīgais, neviena netraucētais klusums. «Vai dieniņ,» viņa domāja, «es taču esmu pilnīgi mežoņa rokās. Kas lai zina, kas tam var iešauties prātā? Kaut ātrāk varētu atgriezties mājās!»

Sieviete ar bailēm un cerībām skatījās braucēja platajā mugurā. Mudinādams suņus, tas vadīja pajūgu pa viņam vienam zināmu ceļu, sērīgi dziedādams un reizumis ne visai skani iekliegdamies, kad kamanas palēcās grambās. Nezin kāpēc Martai kļuva skumji. Varbūt no-eskimosa dziesmas?

— Vai mēs drīz būsim galā? — sieviete pārtrauca ieilgušo klusumu.

Miks, kā Umiktualu sauca baltie, pagrieza pret Martu savu tumšo seju ar melnām, spīdīgām acīm. Viņa skropsitas, uzacis, ādas cepures mags — viss bija pārklāts ar sarmas rakstiem. Viņš izskatījās uzticams un labsirdīgs. Martai likās, ka Miks tūliņ pasmaidīs un pasacīs kaut ko uzmundrinošu. Un tiešām viņa lūpas pavērās smaidā, atsegdamas baltos, vienādos zobus.

— Divas dienas būsim braukt, — viņš atbildēja, rū- ! pīgi izrunādams svešos vārdus. Baidīdamies, ka Marta nesapratīs, Miks izstiepa divus pirkstus.

Norietēja saule, atstādama milzīgu zelta staru vēdekli, kas drīz vien apdzisa un pazuda aiz apvāršņa, it kā to būtu kāds sakļāvis. No mākoņiem izspraucās zvaigžņu pērlītēm izšūts debess gabaliņš. Mirkli pazibēja ziemeļblāzmas strēle un atkal pazuda. Kļuva tumšs.

Kaut kur no sāniem uzpūta vējiņš, sagrieza sniegu zem čīkstošajām sliecēm un aiztrauca tālāk. Bet drīz atdrāzās jauna, stiprāka brāzma. Umiktualu piecēlās kājās un norūpējies atskatījās. Eskimoss sniega vētras nebīstas, bet te bija svešzemes sieviete. Par to viņš baidījās.

— Tomēr būs vētra, — Miks ieteicās un, spalgi klaigādams, dzina pajugu uz priekšu.

Bet vējš, it kā braucējiem pakaļdzīdamies, sagrieza sniega vērpetes, pacēla tas, savirpuļojot sniega pārslās kā necaurredzamu, platu aizkaru.

Caur šo miglaino plīvuru vairs nevarēja saredzēt suņus. Šķita, tie vaukšķ kaut kur tālu tālu. Kādā vietā ragavas pēkšņi palēcās, strauji sazvēlās uz sāniem, un Marta ievēlās dziļajā sniegā.

Uzreiz kļuva tik kluss, ka sāka džinkstēt ausīs. «Viena palikusi! Braucējs jau prom!» ienāca prātā. Marta steigšus pielēca kājās, mute bija pilna cieto sniega graudiņu, un, elpu tvarstīdama, viņa bailēs iekliedzās.

— Kāpēc tu raudi? — Miks mierīgi vaicāja. — Nāc, sēdies!

Kā akla, pastiepusi rokas uz priekšu, viņa devās balss vtrzienā.

— Nevajag baidīties! — braucējs aizrādīja, nopratis, ka sieviete uztraukusies. — Drīz brauksim gar līci, tad būs ezers, tur ir māja . . . Sen senim uzcelta. Tur eskimosi vienmēr iegriežas. Tur mēs paēdīsim, pabarosim suņus.

Nemanot pajūgs uzbrauca uz ledus. Miks klusēja. Marta domāja, ka viņš snauž.

— Vai auksti? — braucējs pēc brīža pavaicāja.

- Liekas gan, — Marta atbildēja un juta, ka drebuļi kā skudriņas pārskrien pa muguru.

— Kāpēc negribēji ģērbties siltāk? Tagad būs jāskrien.

Sieviete neveikli skrēja līdzi pajūgam, cenzdamās neatpalikt. Skriet bija grūti. Sniegs juka zem kājām, nežēlīgi asais vējš ņēma ciet elpu.

— Vai sasildījies?

Sieviete purināja galvu.

— Tad skrien vēl!

— Vairs nevaru! — viņa sacīja, sajuzdama, ka ikviena neuzmanīgāka kustība dara sāpes. Zobi klabēja. Ienāca prātā, ka būs jānosalst, un kaut kur zemapziņā neskaidri pavīdēja Bens un tālie dienvidi, kur pavadīta bērnība un kur nav ne ziemas, ne sala. Marta iešņukstējās.

- Diemžēl, tu esi galīgi pārsalusi, — Umiktualu pavisam uztraucies teica.

Viņš apstādināja suņus, skatījās uz drebošo, sarāvušos sievieti un kaut ko pārdomāja. Tad apņēmīgi sāka vilkt nost savu virsējo anoraku^16.

— Velc mugurā! Būs labi. Sasildīsies. Ja nosalsi, vīrs prasīs, kāpēc tā notika.

Miks palīdzēja Martai uzvilkt anoraku. Tad iesēdināja viņu ērtāk ragavās un pats tikai novalkātā briežādas apakšējā anorakā saka skriet blakus priekšējam sunim.

Mazliet sasilusi, Marta ieslīga snaudā. Viņa pamodās no pajūga vadītāja klaigām. Ieraudzīja neskaidri vīdam mājiņas kontūras. Neviļus viņa atviegloti nopūtās, iedomājoties iekurinātu krāsni. Kāda laime! Tūliņ viņi paslēpsies no nelāgās sniega vētras.

Nolēkusi no ragavām, Marta paskrēja garām nogurušajam Mikam un drāza pa irdeno sniegu tālāk.

Pakalnā vientuli stāvēja divi sašķiebušies krusti, bet Marta tos neievēroja. Viņa domāja tikai par atpūtu. Pie ieejas būdiņā sieviete neizpratnē apstājās. Durvju nebija, tās acīm redzot atrāvis vējš un paslēpis dziļi zem kupenām. Iekšpusē gandrīz līdz pašai augšai bija sadzīts ciets, it kā noblietēts sniegs. Vējš ska|i svilpoja jumta caurumā. Pa mājeli griezās un dejoja sniega pārslas. Bet kur tad krāsniņa, par ko bija stāstījis Miks?

— Te bijuši baltie cilvēki! — dusmīgi kliedza Miks. — Kāpēc izlauzuši durvis? Kāpēc salauzuši krāsni?

Marta klusēja. Viņa nezināja, ko atbildēt. Briesmīga priekšnojauta iedzēla sirdī.

— Ko nu darīsim? — Miks jautāja.

— Jābrauc! — Marta atbildēja. — Noteikti jābrauc. Tev jāaizved... mans vīrs samaksās. Viņš dos bisi, daudz patronu . ..

— Sieviete, tu runā aplam! — Miks asi atbildēja. Taču tūliņ atkal savaldījās, rāmi piebilda: — Suņi pavisam noguruši, jābaro. Pagaidi mazliet.

Viņš aizgāja. Marta dzirdēja, ka suņi nepacietīgi smilkstēja, prasīdami ēst. Sākumā viņa gurdi atspiedās pret sniegiem aplipušo sienu, tad atsēdās un sāka snaust, nejuzdama, ka sals veikli pazogas zem apģērba. Šķita, nez no kurienes atplūdis siltums smeldzoši izplatās pa visu ķermeni. Pagaisa sapostītā būdiņa, negaudoja vairs sniega vētra, kaut kur skanēja zvaniņi, un debesīs kvēloja saule.

Miks pamodināja Martu.

— Gulēt nedrīkst! — viņš pārmetoši kratīja galvu. — Nosalsi. Redzēsi skaistu sapni un nosalsi.

— Somā ir spirts. Atnes! — Marta gurdi sacīja. Umiktualu nosēdās blakus sievietei, nolieca galvu

sev uz ceļiem. Marta, pārvarot mokošo nogurumu, atgrieza pudeles vāciņu, ielēja tajā smirdošo šķidrumu un ar riebumu izdzēra.

— Ņem! — viņa pasniedza pudeli vedējam.

Miks izdzēra visu. Pēc ilgākas klusēšanas viņš skurbā balsī teica:

— Mūsu Kačkočneli cilts lielais angekoks man teica: «Neej kalpot amerikāņiem, viņi nes postu.>

Bet Marta nekā neatbildēja, viņa gulēja.

Tādā stāvoklī tos atrada eskimosi, kas netālu medīja roņus. Pavadonis bija miris. Sieviete vēl izrādīja dzīvības zīmes...

*

*

*

— Mister Kreikroft! — Aldrigs pievēra durvis un klusākā balsī turpināja: — Atnācu pēc padoma ... Marta pašreiz ir pie samaņas. Viņai nosaldētas kājas un rokas. Saka: nekavējoties jāizdarot operācija. Jāamputē ... — viņš ar grūtībām nočukstēja.

Kreikrofts klusēja. Viņš sēdēja, ar krūtīm uzgāzies uz galda, un cītīgi aplūkoja savu spalvaino roku lielās, resnās delnas.

— Uz kurieni lai viņu ved šajā ledus valstībā? — Aldrigs vaicāja, nervozi lauzīdams pirkstus.

Priekšnieks pacēla acis un skatījās nez kur pāri Al-driga galvai.

— Velns parāvis! — viņš nolamājās. — Mūsu laikos aizvedis vai uz pašu elli, ja tik būtu nauda.

Kreikrofts strauji piecēlās, piegāja pie plaukta un paņēma karti.

— Līdz tuvākajam aerodromam ir daži simti jūdžu, — viņš iegrūda smaili noasināto zīmuli zaļa punktā uz kartes. — Bet no turienes tikai dažas stundas ko lidot, protams, ja izdevīgi laika apstākļi.

Viņš noliecās pie kartes vienaldzīgs, nesatricināms, reizumis raukdams pieri. Aldrigs saspringti vēroja viņa sejas izteiksmi.

— Bet šis prieks maksā daudz naudas. Turklāt, -Kreikrofts paskatījās ar savām pelēkajām, stingajām acīm tieši Aldrigā, — turklāt, — viņš novilka, it kā nevarēdams izšķirties, — vai vērts vairs vest? Ka jums šķiet, Aldrig? — pāriedams uz «jūs», viņš nobeidza.

— Kā citādi! — Aldrigs pārliecinoši atbildēja.

- Viņa taču mirs, ja neizdarīs operāciju!

— Vai tas arī nebūtu labāk?

— Mister Kreikroft, patlaban man nepavisam nav prātā joki! — Aldrigs draudoši piecēlās.

— Apmierinieties, jaunais cilvēk! — Kreikrofts piegāja viņam cieši klāt. — Es arī nemēdzu jokot. Runāšu ar jums kā vīrs ar vīru. Jūs esat bijis karā un esat iemācījies skatīties patiesībai acīs. Ko jūs iesāksiet ar sievu, kurai nav roku un kāju? . . . īpaši ja ņem vērā, ka brauciens un ārstēšanās prasīs vismaz pusi no jūsu gada ienākumiem, ja ne vairāk .. . Atkal atrasties uz ielas, atkal blenzt reklāmās? Kā tev tas patīk, Ben!

— Es zinu tikai to, ka dzīvība ir vērtīgāka par naudu! — Aldrig^ atcirta un, aizmirsdams cepuri, izgāja ārā.

Kreikrofts, palicis viens, sāka lieliem soļiem staigāt pa istabu.

— Visi aiziesim uz viņpasauli, — viņš rūca. — Cilvēkam nomirt, — tad nu gan liela bēda! Gvajānā no tā nekļūs aukstāks un šeit siltāks arī ne. Dievs tevi pārmāca par to, ka esi sapinusies ar sarkanādaino. Tā tev ari vajag! — viņš ļauni piebilda.

... Sienas pulkstenis vienmērīgi tikšķēja. Aldrigs nekustīgi gulēja neuzklātā gultā. Domas mudžinājās sakarsušajā galvā kā izrisis dziju kamols. «Vajadzīga nauda ... Kā lai dzīvo bez naudas? Vai tiešām esmu tikai tāpēc dzimis, lai klīstu apkārt bez darba kā vazaņķis suns? Kāpēc Amerikā vienkāršiem cilvēkiem tik grūti dzīvot? Kas mūs tā nolādējis?»

Arī Marta negulēja. No cieši sakniebtajām lūpām reizumis izlauzās apspiests vaids. Viņai šķita, ka vīrs gui, un viņa centās to netraucēt.

«Ko lai daru?» Aldrigs izmisis domāja. «Nodzīvot šeit divus gadus un palikt kā līdz šim nabagam? Un vēl ar kropli...»

Viņš bija redzējis hospitālī šādus dzīvus cilvēka ķermeņa gabalus. Daudziem dzīve bija tikai mokas. «Varbūt tiešām nāve būtu labakā izeja? Varbūt. .. varbūt! ...» deniņos uzmācīgi pulsēja. Viņš pagriezās uz otriem sāniem un smagi nopūtās.

Marta pacēla galvu, klusi vaicāja:

— Vai tu neguli, Ben?

— Vai es varu gulēt, Marta? ... Pie visa vainīgs Kreikrofts. Kāpēc viņš tevi sūtīja?

— Nē, Ben, tas nav tiesa. Tāds ir liktenis.

«Liktenis?» viņš domās atkārtoja. «Nē, ne jau liktenis. Tomēr nav izejas.»

Aldrigs piecēlās, uzmeta plecos mēteli un vienā paņēmienā izdzēra glāzi ūdens.

— Kā ar pajūgu? Vai tu sarunāji?

«Jasaka taisnība,» Aldrigam ienaca prata: «Dzimtenē viņu sagaida vēl sliktāka nāve, bada nāve...»

Bet, ieraugot žilbinoši baltās saites, kas līdz elkoņiem sedza sievas rokas, viņam pietrūka drosmes teikt patiesību. Marta, acis nenovērsusi, raudzījās uz vīru, nojauzdama, ka viņš ir apmulsis.

— Eskimosi aizgājuši roņu medībās, ne par kādu cenu nepārdod suņus. Bet mūsu pajūgs nav piemērots tik garam ceļam. Varbūt pēc nedēļas stāvoklis mainīsies ... — Sie meli viņam prasīja milzīgu piepūli.

Dienas vilkās vienmuļi un mokoši, Aldrigam dažreiz likās, ka viņš zaudēs prātu. Gultā, sāpju mocīta, gulēja Marta. Gangrēna lēnām, bet neatturami izplatījās tālāk. Bens sajukušiem, nesukātiem matiem sakumpis sēdēja pie guttas; viņš oda pēc degvīna.

— Vai suņu vēl nav?

— Eskimosi nav atgriezušies. Stāsta, tuvumā roņu neesot, mednieki aizbraukuši tālāk.

Aldrigs centās neskatīties uz sievu, baidīdamies sastapt viņas skatienu. Marta, ieklausījusies viņa balss noskaņā, pēkšņi saprata, ka nav vairs ko cerēt. Tas jau bija sagaidāms.

— Jā, — viņa teica, — Amerikā arī veselai sievietei neklājas viegli, ko darīšu es, ja palikšu dzīva? ... Ja tu mani aizvedīsi, tad aizbrauksi no šejienes tikpat nabags, kā atbraucis. Ai Ben, kaut tu zinātu, kā negribas mirt!

— Marta, tā nerunā, es tevi lūdzu!

Aldrigs maigi pārvilka ar roku pār viņas izspūrušajiem matiem. Tad noliecās uz viņas pagalvja . . . Caur sala aizvilktajiem logiem spiedās iekšā skopa rīta gaisma. Aldrigs sēdēja nekustēdamies. Likās, viņš guļ vaļējām acīm.

— Ben, man ļoti grūti . . . Pasniedz heroīnu. Tas atņem ciešanas. Un tu labāk ej uz noliktavu, citādi Kreikrofts dusmosies ...

Aldrigs paklausīgi izpildīja sievas lūgumu.

Viņš pārnāca tikai pusdienas laikā. Istabas bija aukstas. Džuels bija aizbraucis pēc svaigas gaļas, nebija vēl atgriezies, — kas lai būtu kurinājis. Aldrigs, cenzdamies netrokšņot, iegāja savā istabā. Sieva gulēja. Puspievērtās acis raudzījās pretī saspringti, bet kaut kā nedabiski. Aldrigam šķita, ka Martas acīs sastindzis neizteikts pārmetums. Viņš steidzīgi novērsās.

— Martas vairs nav, — Aldrigs aizsmacis sacīja priekšniekam, kas savā istabā sēdēja pie galda.

Kreikrofts piecēlās kājās un pārmeta krustu. Pēc tam ielēja glāzē rumu.

— Izdzeriet, tas jūs nomierinās! ... Jums, Aldrig, ir stipri nervi. Tādus cilvēkus es cienu. Ar nākošo mēnesi es pielikšu pie jūsu algas divus dolārus nedēļā ...

Aldrigs nodrebēja. Viņš sažņaudza dūres un atvēzējies iesita Kreikroftam ...

* *

*

Pa bezgalīgo, sniega klāto tundru lēni soļoja cilvēks. Mugurā viņam bija roņādas jaka, galvā ausaina cepure, kājās — eskimosu zābaki. Nelielā mugursoma netraucēja viņa vienmērīgo, nesteidzīgo gaitu.

Uzkāpis pakalna smailajā virsotnē, Aldrigs apstājās un, atspiedies uz bises, ilgi lūkojās tālumā. Apvāršņa malā pacēlās pelēka kalnu grēda. Kaut kur tālu, dienvidos, atradās viņa dzimtene. Visu laiku viņš domāja par savu zemi. Aldrigs zināja, ka tūkstošiem tādu kā viņš klīst pa Ņujorkas un Čikāgas ielām. Šī naidīgā, tik nejēdzīgi iekārtotā pasaule sākumā viņam atņēma ticību

nākotnei, pēc tam izmeta nez kur pasaules malā un beidzot atņēma pēdējo — mī|oto dzīves draugu. Tagad viņš gāja viens pa nedzīvo ledus tuksnesi, bet viņam bija radies mērķis ...

Aldrigs atcerējās kāda pazīstama kareivja vārdus:

— Dolāri ir tie, kas daudzus noved postā. Mēs no bērnu dienām esam mācīti tos pielūgt kā dievu. Bet esmu pārliecināts, ka amerikāņi drīz sapratīs: nauda nenosaka dzīves jēgu. Ir daudz augstāki ideāli.

Stāstīja, ka tas kareivis esot komunists. Aldrigs labprāt vēlētos, kaut šis vienkāršais, sirsnīgais puisis būtu patlaban blakus. Viņš tik vienkārši un saprotami visu paskaidroja.

— Bet gan es tikšos ar viņu, noteikti tikšos! — Bens sevi mierināja.

Rietošā saule, paraudzīdamās pa mākoņu spraugu, saviem spožajiem stariem maigi pieskārās Aldriga sejai, it kā uzmundrinot nogurušo cilvēku:

«Nepadodies! Cīnies par labāku nākotni! Vēl dzīvē viss nav zaudēts.»

Aldrigs, mazliet atpūties, soļoja tālāk. Viņš neatlaidīgi gāja uz priekšu, apbruņojies ar naidu pret tiem, kas viņam bija mācījuši ienīst.

SATURS

S. Zaligins. Pirmais solis .... S. Agišs. Kārtība sākas no sliekšņa .

M. Sirova. Lēciens.......

G. Ķungurovs. Gombo un Tumurs . . G. Ķungurovs. Spoguļkarpa ....

G. Hodžers. Skolotāja......

J. Sestakova. Okeāna dvēsele . . . /. Galčenko. Uz «baltā plankuma» . .

V. Dokoļevs. Taigas mednieka stāsti . V. N. Ivanovs. «Aromātiskā zelšana» . V. Tičiņins. Sevišķs uzdevums . . .

Ai Sergejevs. Friziere......

N. Osiņins. Saules lietus.....

P. Proskurins. Sastrēgums .... J. Samšurins. Svešā zemē.....

РАССКАЗЫ СИБИРСКИХ ПИСАТЕЛЕЙ На латышском языке

Латвийское государственное издательство

SAULES LIETUS Tulkojis A. Talcis Redaktore V. L ā c e Maksi, redaktors A. Jegers Tehn. redaktors J. C a k š s Korektore R. Ezeriņa Nodota salikšanai 1960. g. 29. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1960. g. 28. oktobrī. Papīra formāts 84x108'/«. 9,i9 fiz. iespiedi.; 15,07 uzsk. iespiedi.; 12,76 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 5 rbj. 80 kap., no 1961. g. 1. 1 — 58 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīga. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 13558-D1665. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 1. tipogrāfijā «Cīņa» Rīga, Blaumaņa iela 38/40. Pasūt. Nr. 6695.

K2

1

A r g a 1 s — kurināmais no lopu mēsliem.

2

A r a t i — gani Mongolijā.

3

Balai — muļķis, atpalicis.

4

T a 1 a — ēdiens no jēlas zivs. /

5

Kajurs — pavadonis ar briežu vai suņu pajūgu.

6

Slikti.

7

Sveiks, draugs! Pastāsti, kas jauns!

8

Cuma — telts, mājoklis Sibīrijas kautam.

9

— Saules lietus

10

Tā Ķīnā sauc Komunistisko partiju.

11

Hešans — budistu mūks. *

12

Velosipēds ar piekabināmiem ratiņiem.

13

Salamata — miltu putra ar taukiem.

14

N e t č i 1 i — eskimosu dzimta.

15

Angekoks — šamans, burvis.

16

Anoraks — adas apģērbs ziemai.

Content

Talcis Apkopojis Ādolfs Saules lietus. Sibirijas rakstnieku stāsti

S. Zaligins. PIRMAIS SOLIS

S. Agišs. KARTĪBĀ SAKAS NO SLIEKŠŅA

M. Sirova. LĒCIENS

G. Kungurovs. GOMBO UN TUMURS

G. Kungurovs SPOGUĻKARPA

G. Hodžers SKOLOTAJA

J. Šestakova OKEĀNA DVĒSELE

I. Galčenko UZ «BALTA PLANKUMA»

V. DOKOĻEVs. TAIGAS MEDNIEKA STĀSTI

V. N. Ivanovs «AROMĀTISKA ZELŠANA»

V. Ticiņins SEVIŠĶS UZDEVUMS

M. Sergejevs. FRIZIERE

N. Osiņins. SAULES LIETUS

P. Proskurins. SASTRĒGUMS

J. Šamšurins. SVEŠA ZEMĒ

SATURS

1