Birze Miervaldis

Smilšu pulkstenis

Miervaldis Birze

Smilšu pulkstenis

Stāsts

PRIEKŠVĀRDI

Vairākus gadus abi ar ārstu Egli strādājām vienā sanatorijā, tādēļ domāju, ka viņu pazīstu. Kad Egle no sanatorijas «Arona» bija šķīries, es vēl vairākkārt viņa darba un dzīves gaitas pārrunāju ar daudziem sanatorijas darbiniekiem, tāpat ar tēlnieku Murašku un citiem, ar kuriem viņš bija saskarē 1962. gadā, jo aprakstītie notikumi norisinājās tā gada vasarā. Tā radās šis darbs, kuru varbūt labāk būtu nosaukt nevis par stāstu, bet gan «pārdomas un atceres par ārstu Egli». Tad literatūras zinātāji man aizrādīja, ka literatūrai pilnīgi pietiekot ar vecajiem žanra apzīmējumiem. Es paliku pie apzīmējuma «stāsts», kaut arī darbā notikumi nav savirknēti pēc svarīguma kāpjošā secībā, kā tas labā stāstā pieklājas, jo ārsts Egle nerīkojās tā, lai, viņa dzīves gaitas aprakstot, literātam iznāktu jau gatavs stāsts. Eglēm prātā bija svarīgākas lietas, piemēram, prettuberkulozes preparāts F-37 un slimnieces Lazdas veselība.

Otrkārt, šai viņa dzīves posmā nav neviena īpaši liela notikuma. Viss pagājušajā vasarā norisinājās dabiskā secībā, tāpat kā, teiksim, jūlijā sanatorijas «Arona» parkā uzzied mazās pasteļkrāsu dālijas, un rudenī tām pēdējie ziedi arvien nosalst — dažu gadu ātrāk, dažu vēlāk. Nav še aprakstīta nāve, tikai aiziešana no dzīves. Treškārt, esmu šo to izlaidis, nav pieminētas daudzas detaļas, kuras it kā būtu nepieciešamas īstā stāstā darbības vietas un cilvēku raksturošanai. Tā, piemēram, rakstīdams par slimiem cilvēkiem, esmu izvairījies attēlot pašas ļaunākās slimības ainas. Domāju — tādēļ neviens neapšaubīs, ka nāve bieži vien ir drausmīgs notikums, ja arī še neesmu aprakstījis, kā slimnieks cīnās, lai plaušās iekļūtu vēl kaut viens elpas vilciens, lai apziņa, tātad dzīve, tiktu saglabāta kaut mirkli ilgāk. Mediķi varētu pārmest, ka no medicīnas viedokļa tas nav īsts stāsts, jo medicīniskās problēmas nav aprakstītas precīzi. Taisnība, tā ir. Neesmu, piemēram, sīki izstāstījis, kādi izskatās leikocīti, cilvēkam slimojot ar moderno staru slimību, un kā mirgo apaļās spuldzītes Geigera skaitītājā, kad tās signalizē, ka uztverts radioaktīva atoma raidīts signāls. Spuldzītes tad atgādina kuģu iluminatorus naktī. Ceru — grāmatu lasīs ne tikai mediķi, un joprojām domāju, ka cilvēks pats ir svarīgāks pai viņa radītajām lietām. Tāpēc saku, ka rakstīju «atceres un pārdomas par ārstu Egli».

Kāds kritiķis man aizrādīja, ka, rakstīdams par staru slimību, es esot pieskāries mūsdienu literatūrā jau bieži sastopamam tematam, tātad atkārtojoties. Varbūt. Bet man jāpiebilst, ka arī pati slimība vairs nav izcils retums. Pirms piecdesmit gadiem, kad mans tēvatēvs no Trikātes uz Rīgu trīs dienas kūlās ar zirgu, nakšņodams krogu stadulās uz salmu klājiena, tad stāsts par autokatastrofu liktos tīšām sadomāts notikums. Bet šodien vienās pašās Savienotajās Valstīs auto katastrofās nositušies vairāk, nekā Amerika zaudējusi visos karos. Ko lai dara, cilvēks reizēm izlaiž no pudeles tādus garus, kurus pašam tad dažkārt grūti savaldīt.

Vēl jāpiezīmē, ka ārstu Egli es stāstā bieži dēvēju par «dakteri Egli», kaut gan šāds tituls nav nedz juridisks, nedz medicīnisks. Tomēr tādu uzrunu bieži vien lieto pat izglītoti ļaudis, nevienam ļaunumu ar to nesagādājot. Vārds tiešām ir neoficiāls, tas nav sastopams pat pareizrakstības vārdnīcās.

Tagad atcerēsimies, kā tas viss notika.

Tuberkulozes sanatorija «Arona» atrodas liela zālāja vidū, bet zālāju apjož vecs mežs. Mežā priedes ir paretas, tādēļ vietām arī kādai bērza un liepas galotnei izdevies izlauzties tik augstu, lai redzētu sauli dienā un Greizo Ratu braucienu naktī. Šur tur aug pa lazdai, kuras nekad nepagūst nogatavināt riekstus tā, lai tie paši izveltos no zaļajām ligzdām: lazdu parkā par maz, bet nepacietīgo riekstotāju par daudz. Dienu un nakti priedes stāv, savas skujainās zaru rokas izpletušas, un sargā sanatoriju no asām vēja brāzmām. Uz skujām un bērzu lapām nogulst arī tie putekļi, kuri nāk no Rīgas ceļa puses, un gaiss ap sanatoriju, īpaši rītos, ir tīrs un svaigs kā rasā nokritis ābols.

Sanatorija pati ir dzeltena celtne, platiem trīsviru logiem. No loga uz logu stiepjas sarkanas neapmestu ķieģeļu joslas, un tās jau pa gabalu rāda, ka celtnei trīs stāvi. Blakus parādes durvīm pie sienas piestipri-

nāts bronzas cilnis: žēlsirdīgā māsa mierinot uzlikusi roku uz noliektas slimnieka galvas. Cilni pirms kara bija dāvinājis kādreizējais sanatorijas slimnieks — tēlnieks. Dilonis agrāk bieži apmeklēja mākslinieku darbnīcas, darbus nepirka, tikai steidzināja māksliniekus pašus.

Tai maija dienā, kurā sākām stāstu, sanatorijas balkonā, kā parasts tā sauktajās klusajās stundās, no pulksten diviem līdz četriem, atlaidusies atpūtas krēslos, gulēja slimnieki. Tikai divi sēdēja un raudzījās uz zālāju, kur pāris vietās, ziedus kā koši sarkanas lūpas pret sauli pavērsušas, kaut ko gaidīja tulpes.

Viens no abiem, liels un plecīgs vīrs pabiezām lūpām, kuplām uzacīm, bet plāniem matiem, aizdedzināja cigareti un teica kaimiņam:

— Es jaunnedēļ braucu mājās.

Lielais piemiedza acis, lai tanīs nekostu tabakas dūmi.

Bet viņa kaimiņš, garš, kaulains tumšmatis nokrekstēja:

— Es šonedēļ tikai atbraucu.

Viņš izskatījās tāds, par kuriem agrāk teica — «diloņa kandidāts»: vāju, bālu seju, uzrautiem pleciem. Vājās sejās deguni liekas lielāki, tā arī viņa izliektais deguns atgādināja tādu, kādu karikatūrās piedēvē Baltijas baroniem.

Plecīgais kaimiņa balsī saklausīja raizes un nedrošību, tādēļ piebilda: — Gan dakteris

Egle ari tevi izārstēs. Ārsti gan no tuberkulozes ne velna nejēdz, bet viņiem ir zāles. — Plecīgais izpūta dūmus, paraudzījās uz tulpēm zālājā un teica: — Dzīvot ir skaisti.

Vājais ar plaukstu aizklāja muti un aizraudamies klepoja: — Dzīvot ir skaisti...

Plecīgais roku ar cigareti ērti pārlika pāri balkona margām. To lejā pamanīja, un jau pēc minūtes, klusiem soļiem pienākusi, viņu priekšā stāvēja vecākā māsa Gārša. Viņa neteica neviena vārda, tikai ar skarbajām, brūnajām acīm raudzījās smēķētājos.

Lielais vīrs nobijās no mazās, kalsnās sievietes un iegrūda roku ar cigareti halāta kabatā.

Tad māsa Gārša mierīgi pateica: — Va-guli, jūs dedzināt savas plaušas un valsts svārkus. Es ziņošu dakterim Eglēm.

Vagulis saslapināja mutē pirkstu un nodzēsa cigareti.

— Es drīz braukšu mājās, — viņš pus-čukstus, lai neatmodinātu guļošos slimniekus, taisnojās. Viņa čuksti tomēr bija skaļāki par Gāršas balsi. — Man ... atkal jāpieradinās smēķēt, man tāds darbs. Es esmu plostnieks, un uz upes daudz odu.

Nopietni domātie vārdi izklausījās kā joks, bet Gārša nepasmaidīja. Viņas seja, * varbūt arī pūdera dēļ, šķita mazliet stinga, tāda, kuru smiekli it kā apvainotu. Gārša aizgāja, bet Vagulis izvērsa uz āru sagruz-dušo kabatu.

— Egle ķīvēsies. Pēdējā laikā kļuvis nervozs. Runā, ka pats vairs nesmēķējot, — tāpēc.

«Cilvēks, ja grib, var soļot klusi, tā, lai nemodinātu citus,» Gāršai bija mācīts māsu skolā pirms divdesmit četriem gadiem. To viņa ne tikai atcerējās, bet arī ievēroja. Tā, nevienam nedzirdot, viņa jau bija izgājusi cauri gaitenim un pieklauvēja pie durvīm ar uzrakstu «Galvenais ārsts». Neviens neatbildēja. Viņa pavēra durvis, jo vecākā māsa ir sanatorijas saimnieks, un viņai ne tikai tiesības, bet pienākums ieskatīties katrā stūri, vai kaut kur ar pirkstu putekļos nevar ierakstīt aizmāršīgās kopējas vārdu, tāpat jāpaceļ gultas sega un itin nekautrīgi jāpainteresējas, vai smagāk slimajiem apmazgātas kājas.

Galvenā ārsta Egles kabinetā nebija, tur atradās tikai viņa biedri — meitene ar jēru un klusējošais, kā to sauca Egle. Ģipša meiteni, kura turēja klēpī jēru, kādreiz uzdāvināja tas pats skulptors, kas veidoja cilnī žēlsirdīgo māsu pie sanatorijas durvīm. Klusējošais stāvēja kaktā un bija pārklāts ar baltu palagu, jo skelets nemediķiem atgādina nāvi, kaut patiesībā kalpo dzīvei — pie tā mācās topogrāfisko anatomiju. No sienas uz māsu Gāršu noraudzījās bārdainu vīru fotogrāfijas. Arī tās zināja tikai savas ievērojamās biogrāfijas, bet ne to, kur šobrīd atrodas Egle.

Egle tai brīdī aizelsies steidzās cauri

/

Rīgas aerodroma uzgaidāmajām telpām. Rokā viņš turēja zilo vizbulīšu pušķi.

Skaļrunis grūti saprotamā izrunā ziņoja: «Maršruts Rīga — Simferopole,» — un Egle skrēja uz lidlauka barjeru.

Jā, tur viņa sieva Herta pašlaik jau atsveicinājās no pavadītājiem — dēla un Egles māsas.

Egle sniedza vizbulītes un satvēra sievu aiz pleciem. Kā jauns mīlētājs viņš vērās sievas platajās, zilajās acīs, kurās arvien cerēja atrast sapratni un mīlu. To viņš sevišķi meklēja šodien.

Arī Herta pasmaidīja, pasmaržoja vizbulītes, bet sajuta tikai to, ka viņas pašas plauksta smaržo pēc Zelta lotosa ziepēm. Tad viņa teica:

— Vecums, vai ne? Agrāk mēs ieradāmies vismaz desmit minūtes pirms laika.

Hertas pazemā balss skanēja bez pārmetuma un pieklājīgi. Viņa paraudzījās, kur meitene ar «laiviņu» galvā jau pavēra barjeru.

Egle vēl centās uztvert sievas skatu. — Piedod un nedusmojies. Jau šovakar tu redzēsi Melno jūru, tā ir tik zila...

— Līdz šim gan mēs visur braucām kopā.

Egle satvēra sievas roku, kura turēja ne-

' smaržojošās vizbulītes.

— Es baidos lidot.

— Tātad pats tu baidies lidot, baidies nosisties, bet man nopērc biļeti! Es jau

iepazinos ar nākamajiem kaimiņiem, — Herta pamāja uz pilnīgas dāmas pusi. — Pie Melnās jūras ziedot magnolijas.

Egle viņas roku neatlaida. — Es priecājos, ka tu atpūtīsies, bet man ļoti gribētos ar tevi būt kopā, ar tevi parunāties, — viņš teica.

Herta atvilka roku un paņēma ceļa somu.

— Pēdējā laikā gan tu vairāk runājies laboratorijā ar jūras cūciņām.

— Es gribu laboties.

Meitene pie barjeras sauca: — Pasažierus lūdzu sekot man, pavadītāji paliek!

Herta ar lūpām pieskārās vīra vaigam, tad, jau aizejot, sauca:

— Kad pārbraukšu, izrunāsimies diezgan. Viņa paspēja noskūpstīt arī dēlu. Dēls Jānis, saukts Janelis, kā jau tas mūsu dienās parasts, bija izaudzis lielāks par vecākiem.

— Tev, Janeli, laimīgi izkrist gala eksāmenos!

Sniedzot kontrolierim biļeti, viņa pamācīja sirmo Egles māsu:

— Un savu brāli uzbaro, palicis vājš. Un gaidiet mani mājās!

Kad pasažieri pa betonēto lauku jau gāja uz lidmašīnu, Egle redzēja, ka viņa sieva ceļa kostīmā, lokana un slaida, priecīgi vicināja zaļo ceļa somu un izskatījās pavisam jauna. Bet viņš vecs, un tādēļ atbalstījās uz dēla pleca.

Viņi visi trīs palika stāvot, kamēr no aerodroma viņa gala gaišā uzšāvās sudrabaini balta lidmašīna. Tā piekļāva korpusam skrie* tules, tāpat kā vanags lidojot pievelk kājas, un izzuda aiz Daugavas.

«Lidmašīna ir viens no skaistākajiem priekšmetiem, ko cilvēks radījis,» nodomāja Egle. «Lidmašīna ir ilgas aizsteigties tālu pasaulē, lidmašīna ir trauksme redzēt visu, būt visur, lidmašīna ir drosme būt vienam virs mākoņiem, pie Visuma robežas, kur viss liekas bezgalīgs mākoņu kalnu tuksnesis — pie mūžības zilās robežas, un lidmašīna pati ir skaista kā dzērve, kādu to redzam rudens debesu dzidrumā slīdam augstu un tālu.»

Tad viņi iesēdās Egles «Moskvičā» un brauca cauri Rīgai uz mājām. Pa ceļam Egle iegriezās Sarkanarmijas ielā un apstājās pie slimnīcas dzeltenā ķieģeļu žoga.

— Man te kaut kas jāpaņem, — viņš teica Janelim, vērdams kaltos dzelzs vārtiņus.

Egle iegāja laboratorijā. Pie lodziņa, pa kuru varēja redzēt tikai dežurantes balto cepurīti, viņš jautāja:

— Vai te nav kas atstāts dakterim Eglēm?

— Jā. Laboratorijas vadītāja lika nodot vēstuli.

Egle paķēra vēstuli. Vispirms viņš to / iegrūda žaketes ārējā, bet tad tūlīt pārlika iekškabatā. Likās, ka ar šo pašu brīdi viņam jāvairās no ļaudīm, it kā aploksnē būtu kāds noslēpums, kuru nedrīkst uzzināt neviens. Viņš izsteidzās pagalmā, paslēpās

\

liepu ēnā, atvēra aploksni un izņēma no tās vienu pašu baltu lapiņu. Tas bija parastais asins analīzes formulārs.

Egle lasīja. Lasot viņa seja it kā nogura un stāvās rievas pār vaigiem kļuva dziļākas. Tad viņš analīzi iebāza kabatā.

— Jums nokrita aploksne, — aizrādīja vārtu sargs.

Egle neatskatījās. Kāda vērtība vienai aploksnei? Viņu uzskatīs par nevīžu, kas mētā apkārt nederīgus papīrus. Un tad? Vai tagad nav vienalga, par ko viņu uzskata! Šoreiz viņš nevarēja sevi piespiest aploksni pacelt. Tā palika uz bruģa slimnīcas vārtos, balta, kā jau papīrs, kad viņš gāja uz mašīnas pusi.

Visa pasaule šķita kļuvusi citāda nepilnas minūtes laikā, kamēr viņš analīzē izlasīja, ka viņa asinīs balto asins ķermenīšu atkal mazāk, ka samazinājies arī trombocītu skaits. Ja asins sastāvs tāds, tad cilvēks var noasiņot pat no pārgriezta pirksta. Viss pasliktinājies, kaut gan viņam nesen atkal un atkal pārlēja labas veselu cilvēku asinis. Hroniskā staru slimība iznīcina viņa asinis lēni, bet neatturami.

Egle gausi pacēla roku un ar pirkstu galiem pabraucīja pieri, kā to pēdējā laikā darīja bieži. Galva atkal sāpēja, un braukot sāpes it kā mazinājās. Kreisajos deniņos, kur mati bija tālu atkāpušies, viņš sataustīja cietu rētas vīli. Bērnībā viņš no stāvas kraujas laidās ar ragaviņām. Pa irdeno

/

/

/

/

/

sniegu tās nogriezās uz meža pusi. Apstādināt vairs nevarēja. Mazajam Egles puikam tad atlika tikai gaidīt, pret kuru koku atsitīsies ragaviņu gals, un cerēt, ka varbūt izdosies izlocīties starp garām zibošajiem koku stumbriem. Neizdevās. Šodien bija tāpat — atlika tikai gaidīt, pret kuru koku atsitīsies ragaviņu gals. Un kuru dienu tas notiks.

Visu šo pusgadu, kopš kļuva neapšaubāmi skaidrs, ka mocošā noguruma, galvas sāpju, vemšanas un citu sāpju cēlonis ir veca staru slimība, viņš kā ārsts gan zināja, ka šī slimība reti ārstējama, bet, kad laboratorijā viņam cirta pirkstā adatu, lai paņemtu asins pilienu analīzei, tādās reizēs viņš bija tikai slimnieks, un kā slimnieks — cerēja.

Šodien, analīzi lasot, Egle atkal bija tikai ārsts. Viss ir laika jautājums. Tas var ilgt dažus mēnešus, dažus gadus vairs ne.

Garām gāja divas meitenes. Viena smējās. Egle pamanīja, ka tai sarkanbrūni mati. Pie zaļā mēteļa atloka piesprausta gliemežvāka lieluma koka broša. Kādēļ meitene smējās? Kā var smieties, ja viņam, Eglēm, dzīvot atlicis tik maz? Egle sajuta smeldzīgas sāpes sirdī. Sirdij nepietika asiņu, tādēļ dur, — to viņš zināja. Zināšanas nepasargāja 1 no sāpēm. Meitene, kas aizklidzināja uz augstajiem papēžiem, laikam priecājās par strazdiem, kuri vīteroja slimnīcas liepu zaros. Varbūt panākt meiteni, stingri pateikt: «Nesmejieties, man atlicis maz laika dzīvot!»

Varbūt nostāties Ļeņina ielas vidū, apturēt visus auto, motociklus, velosipēdistus un pateikt: «Apstājieties, kā jūs varat mierīgi braukt, ja manis pēc dažiem mēnešiem vairs nebūs?»

«Idiots, tas taču attiecas tikai uz mani,» Egle nosirdījās un aizcirta auto durtiņas.

Viņi izbrauca no Rīgas. Eglēm atkal likās, ka viss, ko viņš redz, ir kļuvis citāds, katra lieta ieguvusi jaunus, asus apveidus. Nebija vairs tikai priekšmetu plūsmas, ko uztver acs, bet tagad cita citai sekoja atsevišķas lietas, katra ar savu vēsturi un biogrāfiju. Mēs ievērojam pat katru koka lapu, kad zinām, ka redzam to pēdējo reizi. Katrs koks alejā vairs nebija tikai koks citu koku vidū, bet šodien pārvērties par bērzu, kurš uzaudzis mežā, viens pats izspraucies no zemes starp kritušām lapām un vīteņiem blakus kādai bērzlapei, tad izrakts, atvests šurp, iestādīts un tagad dzīvo Vidzemes šosejas malā. Nebija vairs tikai braucēju straume, bet atsevišķas mašīnas, kuru vadītāji, šķita, noraudzījās uz Egli un redzēja, ka viņš ir uztraucies. Eglēm kļuva kauns, ka viņš laikam nespēj noslēpt savu sabrukumu. «Tas nav vīrišķīgi! Par sāpēm uzzina no vaidiem, tādēļ klusē,» viņš sev noteica.

Argales ciems un sanatorija atradās kilometrus trīsdesmit no Rīgas. Ciema centrs bija veca muiža, no kuras izstaroja piecas ozolu, liepu un kļavu alejas. Garajā kroga stadulā, kuru sedza nomelnējis, zaļiem sūnu

■ . / - ' spilventiņiem klāts dakstiņu jumts, bija

ierīkotas meliorācijas stacijas darbnīcas. Aleju stūrī aiz kļavu rindas cēla trīsstāvu namu stacijas darbiniekiem. Ceļu brīdi aizsprostoja auto piekabe ar baltiem ķieģeļiem.

— Vai man te būs jāgaida līdz vakaram! — skaļi sirdījās Egle, bet tad tūliņ atjūdzās, ka nav zināms, vai viņam vairs kur jāsteidzas, atmeta ar roku un gaidīja, kamēr traktors pukstēdams piekabi aizvilka pāri grāvim. Tad viņš nogriezās pa savu aleju.

Egles māja bija celta no sarkaniem ķieģeļiem, stāvu jumtu, kādas ceļ vācu ciemos. Kādreiz te esot dzīvojis muižkungs, bet nu jau divdesmit piecus gadus tanī dzīvoja sanatorijas direktori, patiesībā — gandrīz Egle viens pats. Ceļa pusē, aiz ceriņu un mežrožu žoga, plauka ābeles, pie sīkrū-tainās stikla verandas pamatiem ziedēja narcises. Aiz mājas sākās tīrumi, tad nogāze, pļavas, līdz pat Dzelves upei, pareizāk, upītei, kurai tikai pavasaros un rudeņos nevarēja pārlēkt pāri.

— Janeli, iebrauc garāžā, — Egle izkāpa.

Janelis žigli pārsēdās pie stūres. Ar auto

viņš drīkstēja braukāt tikai tepat ap mājām, jo Janelim vēl nebija auto vadītāja 1 tiesību.

Cauri verandai Egle iegāja hallē, kuras mājīgi zemos griestus rotāja smagas, brūnas koka sijas. No halles kāpnes veda uz gu-

ļamistabu. Egle nekāpa augšup, bet iegāja darba istabā.

Viņš nosēdās pie melna ozola rakstāmgalda. Klusums. Uz galda virsmas trīsēja mīkstas ēnas — pavasara vēsma aiz loga šūpoja vecās vīnstīgas, šad tad piesizdama tās rūtīm. Egle aplaida skatu istabai, kurā viņš ienāca pirms gadsimta ceturkšņa, bet kura nu drīz būs jāatstāj. Pirmo nopirka šo, tagad vecmodīgo rakstāmgaldu ar skapīšiem. Tad istabā ieradās divi līdz griestiem augstie grāmatplaukti, sākumā pustukši. Tagad grāmatas tanīs vairs nebija saliktas, bet sabāztas. Tikai plauktu virsu pie griestiem aizņēma māla svečturi, ķeburaini glazēti zirdziņi un citi Latgales daiļ-nieku darinājumi silti zaļās un brūnganās nokrāsās. Pašā stūrī zodu uz plaukta malas balstīja galvaskauss, kura acu dobuļi raudzījās kaut kur pāri istabai. Ar tā palīdzību Egle reiz apguva anatomiju. Viņš vēl atcerējās, ka niecīgs caurumiņš deniņu kaulā saucās apertura externa canaliculi nervi petrosi superficialis major is. Šie septiņi vārdi droši vien visus šos trīsdesmit gadus pēc anatomijas eksāmena aizņēma vietu kādā smadzeņu rievā. Viņam šie vārdi trīsdesmit gados nebija ievājadzējušies. Cilvēks iemācās daudz ko lieku, jo nezina, ko īsti viņam dzīvē vajadzēs. Jāsaka, lai Janelis mācās uzmanīgi, neko lieku.

Plauktu priekšā zviln ar melnu ādu apvilkts dīvāns, divi ādas klubkrēsli un zems

galdiņš ar radiolu. Vecmodīgi, bet solīdi un ērti. Krēsli ieradās reizē ar Hertu. Kara laikā viņi gudroja, vai no klubkrēslu ādas nevarētu izgatavot kurpju virsas.

Egle satrūkās — uz galda kāds bija nolicis kafijas tasi. Māsa, kura jau gāja uz durvīm. Redzēja tikai viņas uz muguras sakrustotās priekšauta saites un sirmo matu pīni pakausī. Māsa piederēja pie tiem cilvēkiem, kurus nepamana, kad viņi ir mājās, bet pamana, ja viņu nav.

Egle izdzēra kafiju. Kafija ir garšīga, un kofeīns varbūt palīdzēs celt viņa asins spiedienu. Varbūt. Katrā ziņā tas ir patīkami un nekaitē. Galds nu jau bija kļuvis melns. Pulētajā virsmā vietām jauta tikai vāju gaismas atspulgu, kā nakti ūdensrozes virs dzelmes.

«Kādēļ tu domā par galdu, par kafijas smaržu, — neizvairies, ir taču jāizlemj, kā izlietot atlikušo laiku,» domāja Egle. «Ir dzirdēts, ka līdzīgos gadījumos rīkojas divējādi: vai nu cenšas izbaudīt visus iespējamos šīs zemes jaukumus, nepaļaujoties uz paradīzi, vai arī... vai arī — dzīvo kā parasti un gaida. Ko darīt man? Izbaudīt un izredzēt visu? Jānoskaidro jēdziens «izbaudīt». Bieži ar to saprot rožainas naktslam-piņas gaismu, atsegtus palagus un skūpstus / uz tās vietas, kuru parasti sedz krūšturi, un tā tālāk. Man tas vairs neder. Redzot vijīgu sievietes vidukli, es neesmu novērsis skatu un raudzījies mākoņos, un, dzirdot sievietes

smieklus, kuri bieži vien izklausās noslēpumaini aicinoši, es neesmu aizbāzis ausis, bet šodien man ir ģimene — sieva un dēls. Man nav patikusi paģiraina rīta gaisma svešā guļamistabā. Svešas guļamistabas ir skatuves, kuras atšķiras tikai ar dekorācijām. Un galvenais — gribu palikt godīgs pret Hertu. Kamēr esmu dzīvs, man būtu nepatīkami apzināties, ka pēc nāves man var ko pārmest. Tā tas tiek izdomāts ar prātu.

Baudu sniedzot arī alkohols. Katru dienu piedzerties? To varētu izturēt tikai divas trīs dienas. Visu mūžu labprāt esmu dzēris alu, īpaši, kad tas vēl glāzē noslēpumaini čaukst, stāstīdams par miežu lauku un par zvlņaino apiņa galvu, kura vasarā slēpjas kaut kur upmalas alkšņa galotnē. Es labprāt esmu dzēris vīnu, kad tas, labi izdzesēts, nosvīdina glāzi un iedzerts rada siltu omulību, kad negribas dusmoties ne uz vienu. Bet tagad? Lai aizmirstos?

Kādreiz ātrumā var neatcerēties dzimšanas datumu, bet nevar aizmirst to, ka reiz būs jāmirst, īpaši, ja tas paredzams drīz. Neder. Klausīties mūziku? To es noteikti darīšu, bet tas nepiepildīs dienas. Braukāt apkārt, krājot priecīgi raibās viesnīcu malkas uz koferu sāniem, skatīties saules lēktus virs neredzētiem kalniem un saules rietu atspulgu neredzētos ezeros? Es esmu noguris, pēc nedēļas vairs nespēšu rītos izkāpt no gultas. Nē. Baudīt dzīvi man neder. Bet

ko tad? Mierīgi gaidīt šai istabā, vakaros noraugoties, ka mežvīni kā melnas mežģīnes pieauž logu, un tad nīkt vienam kā šovakar?

Būtu kaut pele kaktā skrubinājusies, manis pēc, lai viņa rīko kaut midzeni dīvāna polsteros, tad es zinātu, ka neesmu viens, jo es ilgi būšu viens. Māsa guļ. Ja-nelis guļ.»

Pele neieradās, un Egle nepaspēja izdomāt, ko darīt.

Viņš uzkāpa guļamistabā. Gulēdams izstiepa roku un ieslēdza radio, kas atradās uz naktsskapīša. Tumsā iemirgojās skala un staciju nosaukumi. Gaismas atspīdums no skalas krita uz pretējo sienu. Egli pārņēma sajūta, it kā viņš būtu viens no klausītājiem koncertzālē. Šai zālē sēdēja cilvēki un skanēja mūzika.

Bet pēc diviem naktī diktori cits pēc cita novēlēja labu nakti, atskanēja valstu himnas, un aparāts kļuva kluss. Kā koncertzāle naktī, kad nodzisušas lustras, un tikai spuldze no ielas apgaismo krēslu sarkano samtu.

Vienā vietā atskanēja džezs kā pēdējais maršs pirms kroga slēgšanas. Egle negribēja krogā palikt pēdējais. Viņš aizgrieza tālāk. Tagad aparāta klusā skala bija kā apgaismota stacijas uzgaidāmā telpa naktī, kad / neviens vilciens vairs neiet un tā ir tik pamesti tukša.

Tā Egle nebija izdomājis, kā rīkoties rīt, parīt un citās atlikušajās dienās. Viņš iedzēra

miega zāles. Kad kaut kur no tīrumiem pa pavērto logu ienāca miegs un līdz ar miegu tāds kā viegls vīna reibums — tāds, kas aizdzen raizes, Egle, pat it kā sevī smaidot, nodomāja: «Es ieņēmu miega zāles, bet

aplam — ja laika atlicis maz, tad drīzāk jāmeklē zāles, kuras miegu aizdzen!»

Kad Egle jau gulēja, loga pusē aiz apmetuma sāka skribināties pele.

*

Otrā rītā Egle pamodās vēlu. No guļamistabas viņš izgāja uz balkona un pārlaida skatu nogāzei, kura noslīdēja līdz Dzelves upītei. Alkšņi un bērzi upes krastā bija svaigi, gaiši zaļi, it kā no rīta tai pašā upītē nomazgājuši lapas. Rudenī bērzi pat apmākušajās dienās būs spilgti, liesmaini kā lāpas. Pavasaris glezno ar pasteļu, rudens ar eļļas krāsām. Zālē zem upmalas alkšņiem un ievām bija izkaisīti balti punktiņi. Tie nebija nobirušie ievas ziedi, bet pēdējās šī pavasara baltās vizbulītes.

«Agrāk es pāris dzeltenu kļavas lapu arvien glabāju zem rakstāmgalda stikla. Tikai — šorīt nevajag domāt, ka es laikam vairs neredzēšu dzeltenu kļavas lapu. Ko darīt? Paziņot ministrijai, ka esmu slims, lai meklē jaunu galveno ārstu? Tā būs jādara, bet šodien paredzēta galvenā ārsta vizīte, tanī jāpārbauda ārstēšanas plāni, no

jaunajiem slimniekiem jāizmeklē tādi, kuriem varētu pielietot jauno preparātu F-37. Ārsti jau tur ir — Bērsons, Miklāvs un vēl jauniņā Ābola, kura vecāku slimnieku priekšā sarkst, bet par F-37 atbildīgs esmu es. Atlūgumu iesniegšu pēc dažām dienām.»

Lejā hallē viņu gaidīja brokastis. Baltmaizes garoza ievainoja smaganas, pēdējā laikā tās bieži asiņoja. Būs jāēd kaut kādi biezeņi kā mazam bērnam vai vecam večukam.

Savādi, šorīt viņš jutās vājāks. Arī pēc kafijas tases vēl viegli reiba galva. Laikam vainīga vakardienas analīze. Ja analīzē, kaut viltotā, būtu rakstīts, ka leikocītu vairāk, iespējams, viņš justos labāk. Medicīnā vēlama dubultā grāmatvedība — ne visiem vajadzīgs teikt taisnību. Ārstiem arī patiesība kā medikamenti jāizsniedz noteiktās devās.

«Man uzticējušies — patiesība pateikta visa. Būtu muļķīgi, ja es nevarētu to panest. Bet galva tādēļ nereibst mazāk,» prātoja Egle.

Egle atcerējās, ka pagajušaja gadā Siguldā nopirka spieķi, lai būtu vieglāk izkāpelēt pa Gaujas stāvajiem krastiem, pa šaurajām takām, no saknes uz sakni. Tagad spieķis vajadzīgs, lai ietu pa līdzenu vietu. Halles * stūrī, netālu no kamīna, stāvēja klavieres. Janelis reizēm uz tām mācījās spēlēt lipsi un sambu. Tagad Janelim tuvojās eksāmeni un klavieru vāku neviens vairs neatvēra.

No klavieru aizmugures rēgojās dzeltens Siguldas spieķa gals, kurā ar karstu stiepli bija iededzināti kādi raksti. Spieķa gals ar zirnekļa tīkliem bija pieausts pie sienas. Kad Egle ņēma spieķi, tīklu saimnieks gar sienu noskrēja lejā un pazuda zem klavierēm. Ar spieķi tagad jāsadraudzējas, jāiemanās to pareizā taktī atbalstīt pret zemi.

Pie garāžas durvīm pavasara rīta saulē sildījās plušķis, kuram virs acīm bija divi gaiši laukumiņi. Viņš metās Eglēm pretī, bet tad aprāvās, ieraudzīdams spieķi. Suņi bez stāstīšanas zina, kādam nolūkam reizēm kalpo spieķis.

Egle noglaudīja suni. — Sveiks, Četiaci! Labs tu esi, bet muļķis.

Suns ierējās.

— Neesi? Tad saki, kā sauc tavu tēvu!

Suns nolaida ausis, jo tik garus teikumus

nesaprata.

— Tātad nezini. Tu daudz ko nezini. Es zinu daudz, arī to, ka reizēm nezināt ir labāk. — Egle nopūtās, garāžas durvis verot.

Pa aleju viņš aizbrauca līdz ciema centram, līdz kastaņiem, kuriem nupat sprāga pušu īkšķa lielie, sveķotie pumpuri, garām kādreizējai pilij, tagadējai skolai, iegriezās citā alejā un nonāca pie sanatorijas.

Kabinetā Egle pamanīja, ka ģipša meitenei pie kājām nolikta vāzīte ar purenēm. Viņš parakstīja uz rakstāmgalda zaļā tūka noliktos papīrus: zīmes, lai saņemtu siļķes, gaļu un piparus. Cik viņš desmit gados nav

iztērējis ne tikai tintes, bet arī laika, šādus papīrus parakstīdams! Lai tos parakstītu, taču nemaz nebija jāstudē cilvēka anatomija, fizioloģija, iekšķīgās slimības. Ko tur žēloties, atgūstams šis laiks vairs nebija.

Rakstāmgaldā viņš sameklēja analīžu žūksni un pievienoja tām vakardienas lapiņu. Pie viena viņš pāršķirstīja šo savu pēdējā pusgada biogrāfiju. Tikai divas reizes pēc atkārtotas asins pārliešanas bijusi uzlabošanās. Egle pagrieza galvu uz platā loga pusi. Tepat blakus logam nekustīgs stāvēja rievains priedes stumbrs, bet tālāk, līdz pat meža parkam, stiepās saulains maurs. Kad uzcēla sanatoriju, maura vietā bija līdums, ap lielo priežu celmiem vasaras teicē smaržoja avenāji, uz celmiem saulē sildījās ķirzakas. Brīvajos brīžos ari viņš atraka dažus celmus, cirta saknes, un vakaros muskuļi sāpēja no darba. Tagad arī muskuļos jūt sāpes — ne tikai vakaros vien. Šoreiz sāpes nepāriet arī pēc atpūtas.

Domās iegrimis, viņš nedzirdēja, ka pie durvīm pieklauvē. Tikai kad māsa Gārša pavēra durvis, viņš satrūkās, iegrūda analīžu žūksni atvilktnē un uzkliedza, skaidri un ļauni izrunājot vārdus:

— Pieklājīgi cilvēki klauvē!

Māsa Gārša pirmo reizi dzirdēja Egli uz-' kliedzam. Viņas tumšās acis pārsteigumā vērās Eglē, tad seju pārklāja dusmu vai kauna sārtums, kuru manīja pat zem pūdera kārtas*

— Atvainojos, bet pieklājīgi cilvēki arī nekliedz. Es savā mūžā vēl neesmu klauvējusi ar dūri ne pie vienām durvīm. Esam gatavi vizītei. Atvainojos, ka iztraucēju jūs...

Egle savaldījās un, jau zobojoties par sevi, savilka lūpas smaidā.

— Iztraucējāt, draudu vēstuli lasot.

Gārša pasmaidīja, viņa prata arī pasmaidīt, un klusu teica: — Es nezinu cilvēka šai pasaulē, kurš gribētu jums draudēt!

Egle, pārsteigts par siltumu Gāršas balsī, norādīja ar pirkstu uz griestiem. — Bez šīs ir vēl viņpasaule, māsa Gārša. — Viņš piecēlās. Gārša pasniedza fonendoskopu un pamanīja, ka Egle no drēbju pakaramā noceļ spieķi.

Gaitenī viņus_ gaidīja nodaļas vadītājs Bērsons, ārste Ābola un smaidošā māsa Krūze ar slimību vēsturu un rentgeno-grammu klēpi. Egle sniedza Bērsonam roku. Bērsons nesapratnē paraudzījās uz Egles spieķi. Likās, ka viņam, spēcīgam, sportiskam, grūti saprast, kādēļ cilvēks lieto spieķi, kaut arī paša kareiviski īsi apcirpto matu deniņos redzēja pāris sidrabaini sirmus matu starus.

Māsa Krūze bija skaista, modernās matu šķipsnas stīvinātā cepurīte slēpa tikai pakausī. Viņas smaids šķita nevainīgs kā septiņus gadus vecai meitenei, kura nav izēdusi ievārījumu. Viņa nekad neaizmirsa ielūkoties sarunu biedra acīs, it kā

gaidīdama, ka tas izsauksies: «Cik jums šodien svaiga sejas krāsa!» Tas liecināja, ka viņa pati ari zina, ka ir skaista. Septiņu gadu vecumā to vēl nezina. Viegli gurnos šūpodamās, viņa pagājās pirmā un atvēra slimnieku istabas durvis. Tā sievietes parasti šūpojas, ja valkā ļoti augstus papēžus. Varbūt augstpapēžu kurpes taisni tādēļ domātas. Egle pamanīja, cik viņa ir sievišķīgi pievilcīga, un saprata, ka māsas Krūzes dzīvīgums pretstatā paša nogurumam viņā rada antipātijas. «Tas ir netaisni, subjektīvi, tas jāizbeidz. Slimīgs, vājš ārsts līdzīgs mācītājam, kurš aicina tikai klausīties uz viņa vārdiem un neraudzīties uz darbiem,» Egle nodomāja.

Gaišajā istabā atradās trīs gultas, galds un niša ar spoguli un izlietni. Pirmajā gultā virs segas bija atlaidies plikgalvis ar sirmu bārdiņu. Māsa Krūze pasniedza ārstei Abo-lai viņa slimības vēsturi; jaunā ārste kā kārtīga skolniece atšķīra vēsturē pēdējo pierakstīto lappusi, sniedza to tālāk Eglēm un referēja:

— Slimnieks Zemgalis. Iestājies 20. februārī ar diagnozi hroniskā fibrozā ...

Egle ērti atsēdās uz Zemgaļa gultas, paskatījās uz slimnieku un tad pa savai para-šai parādīja labu omu: viņš puiciski samiedza vienu aci kā monokli turot, un sāka šķirstīt rentgenogrammas.

— Zemgalis, kā tad es Zemgali nepazīstu. Zemgalis ir daļa no manas biogrāfijas. Mēs

taču kopā strādājam jau vairāk nekā divdesmit gadu.

Zemgalis pārsteigts pakustināja bārdu. — Kopā strādājam?

— Nūja, pret tuberkulozi.

— Tā gan, — vecais piiecīgi iesmējās.

— Bet nu mēs šķirsimies ... pavisam.

Gārša, kura tai brīdī vilka ar pirkstu pa

skapja augšu, putekļus meklēdama, atgriezās un uzmanīgi ieklausījās.

Egle uzsita Zemgalim uz pleca. — Jā. Parīt jūs brauksiet mājās. Uz neatgriešanos. — Egle šur tur rentgenogrammā piegrūda ar zīmuļa galu. Zemgalis arī raudzījās uz melno filmu, bet, neko nesaprazdams, tikai piekrītoši klanīja galvu. — Te, kaļķu perēkļos, baciļi iemūrēti kā riekstu čaumalā un ārā vairs netiks nekad. Pirmo reizi, trīsdesmit devītajā, te bija mazs pleirīts.

— Jā, te. — Zemgalis droši pielika pirkstu pie ribām, jo savas krūtis viņš pazina labāk par rentgenogrammu.

— No kara jūs atgriezāties ar ordeņiem un diloni, — Egle uz filmas parādīja jaunu vietu.

— Neba jau es vien.

— Mierinājums jau liels, bet dilonis jums palika.

— Jūs mani gāzējāt un operējāt te, — Zemgalis atkal pielika roku pie krūtīm. Arī viņš zināja savas tuberkulozes biogrāfiju. Tā ar gāzējamo adatu un skalpeli bija uzrakstīta uz viņa ādas.

— Jūs apmeklēja sieva, viņa no Rīgas pusceļu nāca kājām, jo autobuss toreiz vēl negāja.

— Bet tad jūs likāt iejūgt sanatorijas zirgu, un pusceļu līdz Rīgai viņu aizveda ar drošku.

— Jā, tas nu ir pagājis. — Egle atdeva papīrus Abolai.

Zemgalis tad steigšus no pagultes izvilka groziņu, pītu no baltām klūdziņām.

— Tas jums, dakter, par piemiņu.

Egle paņēma un plati pasmaidīja. — Paldies! Rudenī ar to es iešu brūklenēs. Nu tad — sveiki! — Viņš cieši paspieda Zemgaļa roku.

Pa kreisi no loga gulēja Vedings. Ar cietēja izteiksmi bālajā sejā, no kuras izslējās lielais, kumpais deguns, viņš stīvi raudzījās griestos un izlikās, ka istabā ienākušos ārstus nav pamanījis. Egle tad atcerējās, ka sastapis daudzus slimniekus, kuri, sanatorijā ieradušies, dusmojās uz ārstiem, it kā noslēpumainā kārtā taisni šie ir vainīgi pie viņu slimības.

Egle piegāja pie Vedinga gultas un arī savilka drūmu seju. Vedings bija cerējis, ka ārsts sāks viņu mierināt, tādēļ ar acu kaktiņu nesapratnē pašķielēja uz Egli.

Ābola lasīja vēsturi. — Vedings. Iestājies pirms nedēļas. Izsēja. Depresīvs garastāvoklis. Nepamatoti runā par miršanu.

Māsa Krūze mīļi pasmaidīja. — Sanatorijā vajadzētu biežāk rīkot deju vakarus.

— Dažas slimības taisni ceļas no pārmērīgas dejošanas, — Egle atcirta un tūliņ nožēloja, ka atkal nav savaldījies un apskaudis tos, kuri vēl dejo. Tad viņš paskaidroja:

— Depresīvs garastāvoklis. Latviešu valodā to izsaka citādi: nokārts deguns.

— Egle paņēma spēļu kārtis no Vedinga skapīša un ar profesionāla zīlētāja plašo metienu tās turpat izklāja. Kļuva redzami daži bārdaini pīķi un krusti. — Taisnība gan — melns vien rādās.

Vedings žigli piecēlās sēdus, uzmeta skatu kārtīm un tad atkal atkrita uz spilveniem. — Nē, tur bija arī sirds dāma.

— Sirds dāma attiecas uz Zemgali, viņam kādreiz bija gaiši mati, — iebilda Egle.

— Nē, jo tās ir manas kārtis.

Egle juta reiboni, un viņš atsēdās pie Vedinga gultas.

— Es jums pastāstīšu stāstiņu no zvēru dzīves. Reiz dzīvoja divas vardes — pesimistiskā un optimistiskā. Abas iekrita krējuma podā. Pirmā saka: «Izrāpties nevar, es laižos dibenā.» Un tā arī darīja. Bet otrā tikmēr kuļinājās pa krējumu, kamēr tas pārvērtās par sviestu. Tad varde atspērās pret sviestu un izlēca ārā.

Egle piecēlās. Vedings negaidīti skaļi iesmējās, tad, no smiekliem nobijies, atkal savilka drūmu seju.

— Dakter, palūgšu vairāk smalkjūtības. Es jau neesmu varde.

— Pareizi, tāpēc krējumā jūs nenoslīksiet. Jūs dzīvosiet! — Egle piegāja pie trešās gultas, vēl atkārtodams: — Jūs dzīvosiet!

Trešajā gultā zvilnēja lielais plostnieks Vagulis.

— Skaidrs, ka dzīvosim, — viņš skaļi atsaucās Egles vārdiem.

Egle pamanīja cigarešu kārbiņu uz Va-guļa skapīša. Viņš norādīja uz tām. — Jums ari drīz jābrauc mājās, bet ja jūs tā smēķēsiet ...

Vagulis cigaretes iegrūda kabatā un tad piemiedza acis kā liels runcis. — Vai jūs saprotat, ka slimnieks nervozē un tad gribas uzpīpēt. Bet es jums piedodu — kur nu jums, veselam, to saprast.

Šis Eglēm bija grūtākais brīdis visā vizītes laikā. Viņš zināja, ka Vaguļa plaušās tuberkuloze ir izdzijusi. Lielais plostnieks atkal uzvilks gumijas zābakus un, saujās saspļāvis, aiz spēka un dzīvesprieka pārpilnības plecos svārku vīlēm irstot, gāzīs upē baļķus un sies plostus. Vidū bērzus, malās priedes, jo bērzi vieni paši grimst, un tad brauks pa upi uz leju, bet viņš, Egle, no sanatorijas neaizies nekur. Un nu slimajam jāmierina veselais! Nežēlīgs paradokss. Eglēm gribējās izskriet no istabas, ieslēgties kabinetā, bet, sāpošo pieri taustīdams, viņš atbildēja: ' — Taisnība, veselam to nesaprast. Tikai

smēķējiet mazāk.

Gaitenī pie durvīm uzticīgi kā suns viņu gaidīja dzeltenais Siguldas spieķis.

— Eidi, kas tev šodien ir? — jautāja Bēr-sons un norādīja uz spieķi.

— Es atcerējos, ka manos gados jāslimo ar reimatismu, — atteica Egle. Runājot viņš pārāk uzmanīgi pētīja spieķa galu. Māsa Gārša nodomāja, ka viņš melo.

Pēc vizītes, ejot gar rentgena kabinetu, Eglēm uznāca sāpes sirds apvidū, un viņš iegāja kabinetā, lai mazliet atpūstos. Kabinetā neviena nebija. Logus līdz pusei aizklāja melnas žalūzijas. Egle nosēdās uz grozāmā ķeblīša aparāta priekšā. Tas bija kā jātnieka segli — pierasti un iesēdēti gadu gadiem. Puskrēslā mirgoja niķelētie aparāta stieņi. Eglēm šķita, ka tā ir ņirdzīga iobota seja. Viņš šim robotam draudēja ar spieķi un domās pārmeta:

«Pa divdesmit pieciem gadiem tu esi mani saēdis.»

«Es tevi šurp ar varu neatvilku.»

«Bet man bija jāskata slimās plaušas,» iebilda Egle.

«Iznāk, ka tuberkuloze tevi saēda.»

«Es ar diloni neesmu slimojis.»

«Tad laikam slimoja citi.»

Lai sāpes neatjaunotos, Egle strīdu pārtrauca un gāja prom. Durvis atverot, ielauzās spilgta dienas gaisma un robota niķeļa seju pārvērta par vienkāršu rentgena aparātu, kura ekrānu sedza melna drāna.

Pēc tam Egle aizbrauca uz mājām. Analīžu un izziņu žūksni viņš no sanatorijas paņēma līdz un mājās noslēpa rakstāmgaldā,

nolemdams, ka analīzes vairs nelasīs, citādi tās traucēja dzīvot. Cilvēks mūsu valstī dzīvo caurmērā sešdesmit deviņus gadus, bet zārku istabā neglabā nevienu gadu, kaut ari šī pēdējā gulta visumā ir nepieciešama.

Mājās bija tikai māsa. Viņš izdzēra kafiju un aizbrauca atpakaļ uz sanatoriju, lai nejustos viens.

*

Vakarā, kad Bērsons ieradās uz naktsde-žūru, Egle sēdēja ārstu istabā. Uz negato-skopa spožā, zaļgandzeltenā ekrāna, kurš izstaroja dīvainu gaismu — kā tūkstoš jāņtārpiņu atvasaras naktīs, viņš skatīja dienā uzņemtās rentgenogrammas. Te ir tikai pelēcīgas, bālas un netīri melnas ēnas. Nekā skaista, tomēr aiz šīm rentgenogrammām slēpjas cilvēks, vai nu jauneklis ar iekritušām krūtīm, izdilušu seju, bet lieliem nodomiem, vai arī skaista sieviete kā atdzīvināta antīkā skulptūra — elastīgiem muskuļiem un sārtu miesu. Un katram bez miesas vēl ir savas rūpes, sava mīla, sava dzīve.

— Man dežūra, — teica Bērsons. Viņš sparīgi nometa žaketi, uzlocīja krekla piedurknes, it kā ar savām muskuļainajām rokām uz cīkstēšanos gatavojoties. Kad viņš ņēma ķiteli, Egle nolika rentgenogrammas.

— Ej mājās, man māja tukša, es dežurēšu.

Bērsons tāpat kreklā atsēdās Eglēm pretī un neziņā pārbrauca ar plaukstu saviem kareiviski īsajiem matiem. — Nopietni, vai?

— Vai tad es neizskatos nopietns?

— Tu drīzāk izskaties slims. Tev sāk veidoties pliks pakausis.

— Uz gudras glavas mati neaug. Bet kāpēc tu savā četrdesmit sestajā dzīvības gadā esi izveidojis gandrīz tādu pašu frizūru kā mans Janelis?

— Viltība. Es deniņos atradu trīs sirmus matus. No sirmiem matiem vīrietis var izglābties, tos nogriežot. — Bērsons nolaida uzlocitās piedurknes. — Labi, tad es tieku uz partijas sapulci.

— Tu sen esi partijā?

— Tev, kā iestādes vadītājam, gan mana biogrāfija bija jāzina no galvas. Trīsdesmit devītajā mani no mediķu ceturtā kursa iesauca armijā. Tad ar latviešu strēlnieku korpusu es nokļuvu Savienībā. Strādāju, un četrdesmit ceturtajā mani uzņēma partijā.

— Kādēļ?

— Kādēļ? Partijas uzdevums toreiz bija sasist fričus. Mans uzdevums arī.

— Un tagad?

— Pēdējie lēmumi: pēc malārijas tuberkuloze ir ienaidnieks numurs viens. Man arī... Nu tad paldies par dežūru!

— Saki paldies manai sievai. Ja viņa būtu mājās, es nenāktu, — Egle pavicināja telegrammu. — Pie Melnās jūras ziedot mag-nolijas.

— Oho, magnolijas! — Bērsons atzinīgi atsaucās. — Tomēr tādas tulpes kā man viņiem nav. Vienas tagad rmn ir gandrīz melnas kā raganas kaķis.

Kad Bērsons bija aizgājis, Egle savā kabinetā uz rakstāmgalda izrindoja trīs vitamīnu kārbiņas. Kārbiņas bija no lakota kartona, krāsainas un glītas. «Ja šīs zāles būtu iesaiņotas avīžu papīrā, dažs labs neticētu, ka tās palīdz,» Egle nodomāja. Viņš iedzēra četras tabletes. Tad viņš piezvanīja uz māju, gribēdams uzzināt, vai Janelis jau pārnācis. Janelis atsaucās.

— Man kaut kur uz galda ir divi žurnāli «Tuberkulozes Problēmas». Paskaties, dēls, un atnes, — Egle lūdza.

Nolicis klausuli, Janelis tīkliņu ar basketa bumbu pa roku galam nometa kaktā un pārskatīja uz galda noliktās grāmatas. Uz virsējās vāka plati smaidīja kareivis Sveiks. Vajadzīgo žurnālu nebija. Viņš izraustīja rakstāmgalda skapīšu atvilktnes. Vidējā bija aizslēgta. Janelis cienīja tēva parašu — nekad nerakņāties pa Janeļa istabu, un viņš arī nekad neaizskāra tēva atvilktnes. Neaizslēgtas vai neapsargātas atvilktnes esot daļa no cilvēka brīvības, teica tēvs. Tas nebija labi saprotams, bet Janelis tad bija drošs par savām atvilktnēm. Tomēr iespējams, ka ^ēvarri žurnāli ļoti vajadzīgi.

Virpotā koka kausā, no kura slējās asināti zimuļu gali, glabājās arī rakstāmgalda atslēgas. Janelis atvēra atvilktni, nodomādams, ka vecākiem taču jābūt skaidrībā par to, ka pasaulē nav puikas, kas nezinātu, kur glabājas mājā lietojamās atslēgas.

Atvilktnē uz papīriem gulēja melns revolveris — mazs, to varēja paslēpt pat saujā. Tēvs šīs šķiltavas atveda no Leipci-gas. Janelis divas reizes ar tām izšāva. Tās bija labas šķiltavas, tikai par lielām. Zem šī spēļu revolvera atradās analīžu žūksnis. Virsējā kādi cipari bija pasvītroti ar sarkanu zīmuli.

Tas pievērsa Janeļa uzmanību. Analīzes — ar Eduarda Egles vārdu! Tātad tēva. Sarkanās svītras zem trombocītu un leikocītu skaita. Leikocīti — 1160! Janelis tagad uzmanīgi pārlasīja analīzi, pārlasīja arī citas Maskavas Hematoloģijas institūta šai ziemā izdotās izziņas. Izziņas, ka viņa tēvam vairākkārt pārlietas asinis.

Janelis ar rakstāmmašīnu bija pārrakstījis tēva zinātniskos darbus, lai nopelnītu boksa cimdus un slaloma slēpes. Pārrakstīdams viņš ievēroja, kāda ir normāla asins aina. Ar sarkano zīmuli pasvītrotās nebija normālas asins ainas. Un mājās līdz šim arī neviens nebija zinājis, ka tēvs ziemā ārstējies Maskavā. Visi zināja, ka uz Maskavu viņš aizbrauca zinātniskā komandējumā, ne ārstēties.

Janelis steigšus pārmeklēja lielos grāmatu plauktus un noklāja ar grāmatām visu galdu. Tur bija tabulas ar kiāsainiem asinsķermenīšu attēliem; sārti, violeti, zili veidojumi kā bezformīgas amēbas. Tur bija arī tabulas par asins sastāviem dažādās slimībās.

Janelis atsēdās pie tēva rakstāmgalda un atbalstīja galvu abās rokās. Jauns cilvēks nevar ilgi uz vietas nosēdēt. Viņš pietrūkās, meklēja plauktā vēl, bet vairāk grāmatu par asinīm tur nebija. Tā grāmata, kurā rakstīts, ka tādas asinis, kādas ir viņa tēvam, būtu arī veselam cilvēkam, neatradās.

Janelis paķēra klausuli, lai zvanītu un jautātu tēvam, bet tad kā negribot to nolika. Kādēļ tēvs līdz šim nebilda ne vārda? Tēvs ir slēpis. Tēvs neteiks, viņš kaut kā izlocīsies. Patiesība jānoskaidro citādi. Janelis norakstīja analīzes. Rakstot nolūza divi zīmuļi.

Tad viņš piezvanīja uz sanatoriju. — Ārsts vizītē, — atbildēja sanitāre. — Pasakiet, ka žurnālus neatradu, — teica Janelis.

Un tad Janelis paskatījās pulkstenī. Jau deviņi! Viņš izskrēja no mājas un rikšoja prom pa aleju. Viņu panāca Četracis. Jane-lim nebija laika suni patriekt atpakaļ.

Viena aleja no Argales ciemata gāja uz Dzelves upes pusi. Pāri upei veda tilts ar koka margām. Brūnā krāsa no margām , šķita nolupusi. Patiesībā tā nebija nolupusi, bet nogriezta — margas greznoja dažādos rokrakstos griezti iniciāļi, datumi un burti. No uzrakstiem varēja spriest, ka vidusskola Argalē pastāv no 1948. gada un ka tai gadā

droši vien ari celts tilts, jo vecāku uzrakstu nebija.

Uz šī tilta pavasara vakara krēslā stāvēja meitene, tieva un stūraina. Meitenei droši vien bija stingri vecāki, jo viņa vēl nēsāja bizi. Brīvprātīgas bizes mūsu laikos nav. Meitene bieži skatījās pulkstenī un dusmīgi mētāja bizi pāri plecam.

Pa alejas krēslu kāds nāca. Meitene vairs nemētāja bizi, bet ar savām stārka kājām soļoja nācējam pretī. Tomēr uz tilta iznāca otra meitene, un pirmā sirdīgi piesita kāju kā stirnu buks.

— Vai tu gaidi? — jautāja atnācēja.

— Nē, es vairs negaidu. Es jau negribu palikt vecmeitās, — smalku balsi atsaucās pirmā, un abas aizgāja prom, kaut gan vecmeitas vecums viņām bija vēl ļoti tālu, jo nebija sasniegts pat meitas vecums.

Pēc piecām minūtēm uz tilta uzskrēja treniņa tērpā ģērbts puisis. Viņam sekoja suns.

Janelis bēdīgs pateica sunim: «Nav,» — bet suns par to priecīgi pavicināja asti.

Kad viņi soļoja atpakaļ uz māju, Janelis domāja gan par to, vai tēvs ir slims vai ne, gan ari par to, ka nokavējis tikšanos ar meiteni.

Tovakar Egle vēl gribēja pastaigāt pa sanatoriju. Viņu pavadīja dežūrmāsa, un turpat gadījās ari Gārša, kura savukārt pārbaudīja sanitāres.

Vienā istabā gulēja slimnieks Alders, kas

pirmajā acu uzmetienā līdzinājās Vedingam un tāpat drūmi lūkojās griestos. Bet Egle starpību pamanīja. Vedings bija tikai bāls, bet šis pelēcīgi dzeltens kā siers. Pirmīt Ve-dinga skatā varēja lasīt, ka viņš grib, lai arī citi redz viņa ciešanas, turpretī Aldera acīs reizēm pavīda nenoslēpjamas bailes, īpaši tad, kad viņš klepojot pierāva zodu ceļiem. Pēc klepus viņš ar mezglainiem pirkstiem noskrūvēja krēpu pudelītes vāciņu un tad bažīgi skatīja pudelīti pret gaismu.

Šai istabā Egle nemēģināja slimo mierināt ar smaidu un pamanāmu optimismu. Alders ar Egli pazinās jau gadus divdesmit. Viens redzēja, otrs juta, kad melo. Egles priekšrocība gan bija tā, ka viņš medicīnu kādreiz tika studējis, nevis apguvis pašmācības ceļā, un viņš vēl zināja arī citas, ne tikai plaušu slimības.

— Nu, kā šodien? — jautaja Egle. — Aizvakar mums bija nedaudz asinis.

— Šodien labi... svaigu vairs nav, — vienā paņēmienā nočukstēja Alders, rādīdams, ka elpas vēl diezgan, ka vienā paņēmienā var izrunāt piecus vārdus. Viņš tīšām runāja čukstus, lai skaļi runāti vārdi nesatricinātu arī krūtis un varbūt neatrautu asiņojošas brūces.

Bet Egle jau tāpat zināja, ka stāvoklis nopietns. Izplūdušās asinis plaušās var radīt jaunu izsēju, var rasties plaušu karsonis. Alders bija kā cilvēks, kurš pa aizzāģētu

laipu soļo pāri aizai. Pie tam viņš pats zināja, ka laipa ir aizzāģēta.

«Smagi slimie sadalāmi divās daļās: tie, kuri nemelo, kad klājas grūti, un tie, kuri melo,» Egle domāja. «Kādēļ melo? Atkal divas grupas: vieni grib apmānīt sevi, otri grib apmānīt citus. Vēl ir vieni — kuri kaunas, ka slimība uzveic viņus, nevis otrādi, un melo tādēļ. Vai tie nav stiprie?»

— Nav pirmā reize. Pāries, — beidzot teica Egle, atsēdās uz palodzes un sāka šķirstīt Aldera slimības vēsturi, kura bija bieza kā tiesu aktis. Noziedznieks, kuru sauc par tuberkulozi, šoreiz izies sveikā.

Slimības gaitas apraksti, temperatūras lapas, analīzes un izziņas. Pirmie ieraksti uz gluda, laba papīra 1940. gadā, kad astoņpadsmit gadu vecajam puisim atrada svaigu tuberkulozi un viņu sāka gāzēt. 19^1. gads... Aldera gultā iegūlās vācu zenīt-artilērisfs ar sašautām ribām. Te ir rupjš, pelēks papīrs, kādā agrāk tina siļķes, — temperatūras lapa no 1945. gada, kad trūka ne tikai papīra, bet ari siļķu. Aldera atgriešanās sanatorijā. Nu jau tuberkuloze ar audu sabrukumu. Uzlabošanās, atkal uzliesmojums, un tā līdz šai dienai. Pēc kara tadas zāles, kādas ir šodien, vēl nebija izgudrotas. Alderam izņēma septiņas ribas. Labais plecs no operācijas uzrāvies augstāk, bet tuberkuloze tomēr pamazām saēda plaušas. Tā Alders visus pēckara gadus ceļoja no slimnīcas uz slimnīcu, no sanatorijas uz

sanatoriju, un reizēm kādu pusgadu, kad neizdalījās baciļi un neparādījās asinis, arī pavadīja mājās. Mājas ari tad paliek mājas, ja tu tur esi dzimis un iegriezies kaut reizi gadā. Slimnīca nav mājas, kaut arī tanī esi nogulējis desmit mēnešus gadā.

Tā ir veca tuberkuloze, ar to vēl reizēm mirst. Aldera baciļi ir pieraduši pie visām zālēm, tās nepalīdz, un tādu zāļu, kuras spētu ataudzēt iznīkušos plaušu audus, vēl pasaulē nav.

— Jūs par daudz lasāt medicīniskas grāmatas. — Egle paņēma no galdiņa žurnālu «Zeitschrift fūr Tuberkulose». — Medicīniskās grāmatas, tāpat kā agrāk bībeles, vajadzētu drukāt tādā valodā, lai saprastu tikai tie, kam tās domātas. Jūs izlasāt un tad tik domājat — vai man nav tādi vai tādi simptomi. Lasiet Sveiku. Lasiet, ko O'Hen-rijs raksta par amerikāņu blēžiem. Tas pret tuberkulozi palīdz vairāk nekā šis «Zeitschrift». Mēs jums sāksim cikloserīna kursu.

— Jā, cikloserīnu es neesmu ilgi saņēmis. Vai tas taisnība ... ka jūs iešot atvaļinājumā? — Alders nočukstēja un ar drudža slimnieka mirdzošajām acīm cieši paraudzījās Eglē.

* Egle kļuva uzmanīgs. «Jā,» viņš gribēja teikt, «man arī laiks atvaļinājumā.» Taču Alders gaidīja citu atbildi.

— Nē, tās ir baumas. Mēs abi paliksim sanatorijā. Lai atvaļinājumos iet citi. Mēs

esam dzelzs inventārs, — un viņi abi pasmaidīja.

— Jūs neguliet tikai uz muguras vien, — Gārša klusu pamācīja. Viņas balsī tagad nebija nekā no atraidošā skarbuma. Viņa pārbaudīja, vai gulta saklāta pareizi, vai palagos nav kroku.

— Es zinu, tad var rasties izgulējumi. Decubitus, — Alders nočukstēja izgulēj urnu latīnisko terminu.

— Jūs daudz zināt, — piekrita Gārša.

— Ja ilgi slimo, tad nepieciešams daudz zināt, — atbildēja Alders.

Gaitenī Egli atkal gaidīja dzeltenais spieķis.

— Vai nevajadzētu paziņot, lai atbrauc viņa piederīgie? — jautāja Gārša.

Egle ar smagu skatu paraudzījās māsā. Viņi abi saprata šī jautājuma nozīmi. Jāparedz slimības iznākums. Piederīgajiem nebūtu vēlams atbraukt par ātru, bet viņi nekādā ziņā nedrīkstēja atbraukt par vēlu. Tā būtu kļūda, kuru labot nevarētu neviens.

— Vēl pagaidīsim.

Viņi uzkāpa stāvu augstāk. Jau pirmajā istabā bija redzams, ka še mājo sievietes: balto sanatorijas salvetu vietā naktsskapīšus sedza krāsainas un izrakstītas sedziņas, turpat bija māla krūze ar gaiļpiešiem un ģīmetnes. Mazgājamā nišā uz izlietnes atradās dažādas pudelītes, jo bez pudelītēm vai krēmu kārbiņām sievietes tualete nav iedomājama. «Vedingam pie gultas bija kārtis,

bet Vagulim cigaretes,» atcerējās Egle. «Sievietes tomēr ir maigāki radījumi.» Viena ģīmetne rādīja pazīstamu seju. Tāds varētu izskatīties Alders pirms gadiem pieciem, protams, ar provinces fotogrāfa palīdzību, kurš sejā necieš asas ēnas, bet visu gādīgi nogludina un noapaļo.

Viena sieviete gulēja, otra uzkumpušu muguru sēdēja pie loga un adīja zilu cimdu. Ar «tīfa» frizūrā izplūkātiem matiem, pūdera kārtu un lūpu zīmuli viņa bija centusies aizstāt to, ko tuberkuloze bija izsūkusi no viņas sejas. Tikai acis, lielas un izbrīnījušās, bija jaunas, kā meitenei. Viņas patieso vecumu varēja noteikt tikai pēc slimības vēstures.

Tīrā istaba, adīklis, rīta kurpes ar apaļu pušķi — tādu istabu varētu atrast arī atpūtas namā.

— Dāle, — teica Gārša.

Egle mājīgo noskaņu izjauca. — Parādiet kāju, — viņš teica adītājai.

Adītāja pacēla kāju uz gultas malas. Egle stipri iespieda īkšķi virs potītes. Tad ar pirkstu viņš glaudīja spiediena vietu un zem kaprona zeķes atrada bedrīti pietūkušajā miesā.

— Mazāk, seklāk, — viņš teica. — Sirds 4 velk labāk.

— Jā, — aizsmakušā smēķētāja balsī teica Dāle. — Trešā stāvā es tagad uzkāpju bez apstāšanās.

— Jūsu tuberkuloze pašlaik ir mierīga, — Egle skatīja rentgenogrammu.

— Ko tad nu vēl. Divpadsimt gadu tā bija nemierīga.

Egle zināja, ka Dāle bija slimojusi visus pēckara gadus. Tuberkuloze beidzot aizgājusi, atstājot sakropļotas krūtis, kumpu muguru, un aiznesusi līdzi jaunību un sievišķīgās cerības.

— Mēs pabeigsim strofantīna injekcijas, un tad brauksiet mājās.

Dāle nolika zilo cimdu. — Direktor, lūdzu, atļaujiet man apmeklēt septiņpadsmito istabu, — viņa lūdza un novērsās kā kaunēdamās.

— Jā, varat apmeklēt, kad vien gribat, — piekrita Egle un izgāja.

Gārša vēl palika istabā. — Kad jūs iesiet pie Aldera, vispirms ienāciet pie manis māsu istabā. Es jums iedošu dzērvenes. Pavasarī salasīju purvā uz ciņiem. Tās ir sulīgas un gandrīz saldas.

*

Otrā dienā, no skolas pārnācis, Janelis uzvilka iemīļoto gaišzilo treniņa tērpu un aizskrēja uz sanatoriju. Viņš vispār vairāk skrēja nekā gāja soļiem, jo basketbolistu treniņā meža skrējieni nepieciešami. Tikai nonācis sanatorijas parkā, viņš sāka iet garu, ašu soli.

Gaišzilo sportistu uzreiz ievēroja slimnieki, kuri sēdēja saulainajā sanatorijas sienmali. Tādu viņu pamanīja arī māsa Gārša, kas nāca pretī. Viņa izlikās Egles dēlu neredzam, bet tas sveicināja un apstājās viņas ceļā.

— Vai sanatorijā ir kāds no ārstiem? — Janelis jautāja.

— Dežūrārste Ābola.

— To es vēl nepazīstu.

— Ko jūs vēlaties?

— Man vajadzīgs ... padoms.

— Jūsu tēvs pats ir ārsts.

— Man... taisni par viņu. Tikai nesakiet nevienam!

— Par viņu? — Gārša panāca soli tuvāk.

— Kas noticis? Viņš aizbrauca uz ministriju. Janelis pasniedza norakstītās analīzes.

— Te ir viņa asinis.

Gārša pārlasīja analīzes un tad uztraukta, ar lielām acīm vērās uz augšu Janelī.

— Un ... ko viņš pats?

— Viņš nav stāstījis. Viņam tikai sāpot galva un asiņojot caurais zobs. — Janelis stāstot neapzinīgi braucīja pieri, kā to pēdējā laikā mēdza darīt tēvs.

Gārša noņēma cepurīti, it kā uz brīdi pārtraukdama savu tiešo māsas pienākumu pildīšanu. Slimnieki pirmo reizi redzēja, ka / virsmāsai mati tumši brūni, paīsi un viļņaini. Bez cepurītes viņa vairs nebija virsmāsa Gārša, bet uztraukta sieviete.

— Ieiesim ārstu istabā, aprunāsimies, zva-

nlsim Bērsonam. — Viņa paņēma Janeli pie rokas, aizmirsdama, ka viņš nav slimnieks, un abi iegāja sanatorijā.

Sienmali slimnieki skaļi sita pret galdu domino kauliņus. Vagulis, Vedings un divas sievietes. Sitienu ritms izjuka, kad Gārša paņēma Janeli pie rokas. Viena spēlētāja pie sevis noteica:

— Tik jaunu puisi...

Vagulis nekavējoties atsaucās: — Kad jūs pati būsiet vecāka ...

— Nepieklājīgais! Es nebūšu veca.

Atskanēja Vedinga bēdīgais klepus:

— Mēs neviens nebūsim veci.. .

Vagulis ar spēku uzsita kauliņu. — Ko pļāpā! Es gan būšu vecs, mirt pirms laika netaisos.

Janelis atstāja analīzes Gāršai.

Pēc stundas ārstu istabā ienāca Bērsons, žaketi uz pleciem uzmetis. Pa paradumam viņš spēcīgi nometa žaketi un svilpodams uzlocīja krekla piedurknes. Tad ienāca Gārša. Bērsona straujums saplaka kā skolniekam, skolotājai klasē ienākot.

— Dakter, jūs taču kaut ko saprotat no asins slimībām? — Gārša cieši paraudzījās Bērsonā.

— Katrs ārsts kaut ko saprot no medicīnas. Tikai slimnieki reizēm domā, ka tā nav.

Gārša viņam pasniedza Janeļa atnestās analīzes. Bērsons izlasīja un tad bezkaislīgi konstatēja: — Paskaties, kā no asins

slimību grāmatas. Hroniska aleikēmija? Es personīgi tad labāk izvēlētos tuberkulozi.

— Tās ir Egles asinis.

Bērsons atkal uzvilka žaketi. — Jūs jokojat. Tas te — tas ir svešs rokraksts, tās nav mūsu sanatorijas blankas.

— Tās slepus norakstījis Janelis. Ar tādām lietām nejoko.

Bērsons atsēdās, vēlreiz pārskatīja analīzes un tad klusu, vairāk pie sevis, noteica: — Jā, attiecībā uz galveno ārstu jūs esat nopietna. — Parasti viņš runāja noteikti kā futbola tiesnesis, bet nu viņa balss skanēja nedroši un izklaidīgi. Viņš vēl nevarēja visu aptvert.

— Tam nu šoreiz nav nekādas nozīmes, — Gārša atteica. — Vai tiešām to būtu izdarījis rentgens? Pēc kara šis bi ja vienīgais aparāts visā apkārtnē un Egle vienīgais skatītājs.

Bērsons vēl cilāja analīzes. — Jā ... Šīs slimības ir medicīnas vājā vieta. — Tad viņš apņēmīgi pacēla savu noteikto zodu. Pelēkajās acīs atkal bija tas asais skats, kāds redzēts hipnotizētāju portretos, — šķiet, acis seko līdz, kamēr vien jūs esat istabā, kaut arī esat pagriezies ar muguru pret tām.

Tai dienā, uz Rīgu braukdams, Egle pārdomāja, kas būtu izdevīgāk: no galvenā ārsta pienākumiem atteikties uzreiz un aiziet pensijā vai arī pagaidām kādu laiku

paslimot ar darba nespējas lapu kabatā, kamēr nokārto invaliditāti. Pensiju tāpat uzreiz viņš nesaņems, vispirms jāiziet komisijas un jāsavāc stāža papīri. Viņam ir divi labi uzvalki, viens no tiem tumšs, derīgs visur, mēdz teikt, kā krogā, tā baznīcā. Viņa darbā un gados drānas nenovalkājas, tikai iziet no modes. Varbūt vajadzētu nopirkt vienīgi jaunu kaklasaiti. Viņš nesmēķē jau pusgadu, tur arī nauda vairs netiek izdota. Apēst, — ko viņš var apēst? Negaršo nekas. Viņš pērk tikai vitamīnu tabletes un benzīnu. Bet nauda vajadzīga ģimenei. Herta savā laboratorijā atgriezīsies tikai pēc mēneša, algu pēc atvaļinājuma sagaidīt ir grūti, un Janelis beidz skolu. Izlaidumam vajadzīgs melns uzvalks un viss, kas ar to sakarā, — tā tas ir pieņemts. Tādēļ no darba jāaiziet pamazām. Arī tādēļ.

Ministrijā pirms kolēģijas sēdes viņš uzrakstīja iesniegumu, ka dosies garākā slimības atvaļinājumā, ka sanatorija jāpārņem citam. Iesniegumu viņš domāja nodot ministram pēc sēdes un personīgā sarunā ieteikt Bērsonu par savu vietnieku.

Sākās sēde. Egle pie statīva piesprauda projektu ruļļus. Bez tam tur bija vairāki lieli akvareļi, kuros bija attēlotas paredzamās celtnes sanatorijas parka lielo koku paēnā. Tos, šķita, drīzāk izgatavojis kāds jūsmīgs gleznotājs, nevis lietišķs arhitekts, bet tie uzreiz piesaistī ja sēdes dalībnieku uzmanību. Celtņu grupa ar plašajiem logiem

zālāju vidū šķita ļoti skaista. Tādā gribētos atpūsties katram, kam dzīvoklī maz saules. Šos zīmējumus Egle bija licis speciāli pagatavot, lai arī tie būtu kā arguments, kas ļautu vieglāk pārliecināt neticīgos.

Ar garu rādāmo koku Egle rādīja te vienā, te otrā zīmējumā. Pelēksvītrainā uzvalkā, baltā virskreklā, enerģiskiem žestiem — Egle pašlaik atgādināja jaunu zinātnieku, kas aizstāv savu disertāciju.

Starp citu, viņš teica: — Redzat, te domātas jaunā korpusa atklātās verandas. No ziemeļiem tās sargās birzs.

— Vēl jau nav, — kāds piezīmēja.

— Pēc dažiem gadiem būs. Mēs pirms gada iestādījām. Arvien vairāk ārstēsim ar tādu lētu medikamentu kā svaigu gaisu, kuru sakarā ar sliktām sanatoriju celtnēm esam aizmirsuši. Tā. Mazliet skats nākotnē. Nākošais — te ir domāts korpuss hroniķiem, mūsu bēdīgajam pagātnes mantojumam. Aiz meža joslas. — Egle noslaucīja sviedrus, jo saule pāri zaļi klātajam sēžu galdam bija sasniegusi arī viņa projektus un apgaismoja tos siltāk un spožāk par elektriskajām spuldzēm. — Mums jācenšas izolēt tos, kuri izdala baciļus. Nebūs baciļu izdalītāju, nebūs jaunu slimnieku. Tēlaini izsakoties, šo-

/ dien tuberkulozes nebūtu, ja mūsu senči būtu lietojuši spļaujamos traukus. Nobeigumā gribētos uzsvērt — komunisms un tuberkuloze nav savienojami jēdzieni. — Tad, mirkli pagaidījis, viņš draudzīgi uz-

smaidīja ministram. — Tādēļ dodiet naudu, lai mēs varētu jau šogad likt pamatus.

Viņš pieslēja pie statīva rādāmo koku un paņēma savu spieķi. Pieskaroties spieķim, viņš atcerējās, ka ir slims, ka nedrīkst ilgi runāt, un apsēdās.

Galda galā piecēlās ministrs. — Ļoti iespējams, ka līdzekļus sameklēt izdosies.

Kad Egle novāca savus projektus, pie viņa pienāca pāris paziņu. — Tev jau saplānots vai divdesmit gadiem. Vai tad tu tur domā mūžīgi dzīvot?

— Un kas man var aizliegt mūžīgi dzīvot? Dodiet tikai naudu!

Iznācis uz ielas, Egle atcerējās, ka nav atstājis ministram iesniegumu par slimības atvaļinājumu. Negribējās atkal kāpt divus stāvus, un viņš nolēma to nodot nākamajā reizē.

No ministrijas viņš brauca uz tuberkulozes institūtu. Pa ceļam piestāja Vaļņu ielā un iegāja kafejnīcā, kur laiciņu bija jāgaida, kamēr atbrīvosies kāds no nemājīgajiem dzelzs stieņu krēsliem. Gaidot Egle prātoja, kādēļ gan kafijas dzeršana nupat kļuvusi modes lieta, jo kafijas dzeršana pati taču esot izgudrota jau sen — Abesīnijā 15. gadu simtenī. «Un kādēļ kafiju dzer tu pats?» viņš sevī pasmīnēja. «Šī nav sliktākā modes izpausme ... Pie tam man zems asins spiediens.»

Kafiju dzerdams, viņš šaubījās, vai būtu vairs nozīme braukt uz tuberkulozes insti-

tūtu. Kafija radīja patīkamu siltumu un ilgas pēc ērtā klubkrēsla mājās. Labāk likties gultā, tā varbūt varētu sevi saglabāt kādu dienu ilgāk. Darbs laboratorijās ar preparātu, kuru pagaidām sauca par F-37, ir visumā pabeigts. Farmakoloģijas komiteja atjāvusi to pielietot cilvēkiem. Tur pagājis pāris gadu.

Kādēļ pirms pieciem gadiem viņš uzmeklēja tuberkulozes institūtu? Dzelves krastos ievas taču ziedēja skaistāk nekā spuldzes Daugavā! Līdz tam Egle bija apguvis parasto tuberkulozes ārstēšanu, savā laikā iemācījies arī operēt, jo pirms gadiem, kad trūka iedarbīgu zāļu, reizēm palīdzēja tikai nazis un stangas, ar kurām izknieba ribu galus. Tagad gan viņš vairs nespētu nostāvēt pāris stundu pie operāciju galda, mirkdams sviedros kā grāvracis. Starp citu, ari grāvraču vairs nav, ir ekskavatoristi. Sakarā ar operāciju pieredzi viņš ieguva medicīnas zinātņu kandidāta grādu un līdzstrādnieka vietu institūtā. Tad parādījās jaunie medikamenti. Bet jau pēc trim četriem gadiem kļuva skaidrs, ka daļa baciļu pie medikamentiem pieraduši un tie reizēm vairs nepalīdz. Baciļiem nav smadzeņu, bet primitīvā dzīvības forma atkal uz brīdi izrādījās vil-, tīgāka par cilvēku. Tā nedrīkstēja palikt, kādēļ tad cilvēkam dots prāts! Četrus gadus Rīgas ķīmiķi citu pēc cita izveidoja daudzus, vecajiem medikamentiem līdzīgus, tomēr mazliet atšķirīgus savienojumus. Arī

rožu audzētāji ik gadu izveido jaunas šķirnes. Katra nedaudz atšķiras no citām, — kaut vai ar to, ka zied vienu dienu ilgāk. Rozes ir vajadzīgas. Tomēr, ja Eglēm liktu izvēlēties vai nu jaunu, smaržīgu rožu šķirni, vai jaunu prettuberkulozes līdzekli, viņš izvēlētos pēdējo. Viens no tiem jau derēja. Medikamentu ķīmisko formulu piecstūri un sešstūri pārklāj veselas lapas. Šīs formulas ir iedarbīgākas par jebkurām viduslaiku burvju figūrām, kaut gan rakstītas ar parastu tinti uz parasta papīra. Aprakstīt tās sīkumos būtu pārāk sarežģīti. īsi — pēc četriem gadiem par visiem kopā bija radīts un pārbaudīts preparāts, kuram piemita vairāku jau zināmo preparātu īpašības un kuru neaizturēja rētaudi. Cieti kā skrimšļi tie īpaši daudz izveidojušies plaušās ap vecajiem tuberkulozes perēkļiem. Pirmajai partijai Egle ierosināja molekulā ievest arī radioaktīvus atomus, lai redzētu, kur jaunās zāles paliek ķermenī. Bija pamats cerēt, ka šis preparāts ilgāk par citiem noturēsies plaušās, neļaudams dzīvot tiem baciļiem, kuri atrodas tajās. Mēģinājumi ar dzīvniekiem norisinājās sekmīgi. Tomēr vismaz vienam cilvēkam vajadzēja būt pirmajam, lai vispirms pierādītu kaut vai to, ka šis preparāts nav kaitīgs. Katru jaunu medikamentu viens cilvēks lieto pirmais. Tā tas bijis agrāk, tā tas ir šodien. Egle katru dienu veselu mēnesi dzēra dzeltenās tabletes. Vēlāk viņam pievienojās trīs studenti.

Un tikai pēc tam Egle uzzināja, ka ir slims, jo šai laikā bija jāizdara biežas asins analīzes. Tagad norisa pēdējie mēģinājumi, lai noteiktu, kā preparāts iespaido organisma vitamīnu saimniecību. Viņam uzdots «Aronā» izmeklēt slimniekus un kā pirmajam — sākt. «Aronā» ir vairāki slimnieki, kuriem vecās zāles vairs nepalīdz. Vienu no tiem sauc par Kalēju. Tam ir divi bērni.

Egle izdzēra kafiju un nolēma, ka šodien vēl aizbrauks līdz institūtam. Jāpaņem F-37. Vismaz tiem slimniekiem, kuriem līdzšinējās zāles vairs nepalīdz. Ja F-37 palīdzētu, tad gaidīšana būtu grēks.

Atbraucis institūtā, Egle izgāja cauri vivā-rijam. Cits aiz cita te rindojās stiepļu sietu būrīši. Kā kažokzvēru audzētavā. Dzīvnieki kalpo cilvēkam ne tikai kā kažokzvēri. Šeit tie izpilda cilvēka modeļa vietu.

Balti brūnraibās jūras cūciņas savā nodabā rīkojās gar burkāniem un kāļiem.

Tās aplipināja ar cilvēku tuberkulozi, tām deva cilvēku medikamentus, tās aizgāja bojā ar cilvēku tuberkulozi, un reizēm tās no cilvēku tuberkulozes izārstēja.

Laborants no kāda būrīša izņēma cūciņu ar izstieptām ķepiņām. Būrītī palika apgrauzts, oranžs burkāns.

— Mirusi, — teica Egle.

Laborants veikli ap katru kāju apmeta auklas cilpu un jūras cūciņu piestiprināja sekciju galdiņam. — Nē, beigta, — atbildēja laborants. — Mirt prot tikai cilvēks.

— To es vēl nezinu. Šī ir no kontrolgru-pas bez vitamīnu piedevas. Citas ir dzīvas. — Kāda cūciņa saslējās sēdus kā vāvere un, raustot purniņu, ošņāja gaisu. — Pat ļoti dzīvas, — piezīmēja Egle.

Laborants uz pirkstiem izlīdzināja gumijas cimdu krokas un ar grieznēm pārdalīja beigtajai ādu — taisnā līnijā, kā veikalā drānu griežot.

— Jāsaskaita reiz, cik simtu jau iet uz F-37 rēķina. Un pieminekļa viņām vēl nav, — par kaut ko citu domādams, prātoja Egle un šķirstīja piezīmes.

— Kas šīm cels, nav piederīgo. — Laborants atdalīja plaušas kā desas gabaliņus īkšķa lielumā un ielika tās stikla šālītē. Viņi darīja katrs savu darbu.

Vivārijā ienāca institūta direktors Gau-jers, liels, pilnīgs vīrs sirmiem, viļņainiem matiem un melnām, stingrām acīm. Viņš vienīgais institūtā valkāja priekšā pogājamu ķiteli, tā ka bija redzama arī viņa kaklasaite.

— Man steidzīgi vajadzīgas cūciņas. Viss kārtībā, bet derētu vēl viena kontroles sērija sakarā ar vitamīniem barībā, — teica Egle.

— Zinātnē ar steigu... — šaubijasdirek-tors.

— Bet man jāsteidzas, jo ... jo tuberkuloze arī neguļ. Man ir daži slimnieki, kuriem varbūt tikai šis preparāts palīdzēs. Mēs visi steidzamies. Tu arī uz Maskavu vairs

nebrauc ar zirgiem kā Pēteris Lielais, bet sēdies lidmašīnā. — Egle grieza pa gaisu savu dzelteno Siguldas spieķi.

— Vai tu pēdējā laikā neesi kļuvis nervozs? — apjautājās direktors.

— Jā, es nesen atmetu smēķēšanu.

Uz māju braucot, Egle aptaustīja kabatu, kurā glabājās tūbiņas ar dzeltenajām F-37 tabletēm, kas, tāpat kā ftivazīds, viegli smaržoja pēc vaniļas. Uz Vidzemes šosejas viņš uzspieda līdz astoņdesmit pieciem, bet tad kāds uz pieres platmales vietā uzmauca it kā dzelzs cepuri un ceļmalas baltie bērzu stumbri saplūda baltā sienā. Egle atlaida gāzes pedāli un brauca tā, ka viņu apdzina pat motorolleri un mopēdi. Viņš baidījās, ka neuznāk ģībonis, un tad varētu ieskriet kokā. «Būtu žēl, ka Janelis saņem mantojumā sadauzītu mašīnu,» viņš nodomāja. Sakarā ar lēno braukšanu viņu pat apstādināja autoinspektors, lai pārliecinātos, vai vadītājs nav iereibis. Pārlieku lēna braukšana mūsu laikos uzkrīt vairāk nekā neprātīga joņo-šana.

«Un tomēr es tos trīsdesmit kilometrus nobraukšu minūtēs četrdesmit,» domāja Egle. «Kājām ejot, ceļš ilgtu sešas stundas, ar zirgu apmēram četras. Salīdzinājumā ar , mana tēva laikiem katrā braucienā es ietaupu vismaz trīs stundas. Mēs visi ietaupām ļoti daudz laika, katrs cilvēks ietaupa gadus.»

Priekšā smagā mašīna ar piekabi veda

riepas. Šoferis laikus nepiebrauca labajā pusē, un Egles roka pati nekavējoties atrada signāla pogu, lai brīdinātu šoferi.

«Tātad mums laika vēl nav diezgan,» domāja Egle, kad izdzirda pats savas mašīnas signālu. «Mēs steidzamies un steidzamies. Kā mēs izlietojam ietaupīto laiku? Ja mēs sakrājam kapeikas un rubļus, tad mēs kaut ko nopērkam, piemēram, mēteli, televizoru vai elektrisko bārdas skujamo, kas, starp citu, arī ietaupa laiku. Žēl, ka neesmu konstatējis, kur izlietots ietaupītais laiks. Varbūt esmu to atkal izšķiedis kā dzērājs, uz letes kapeiku vietā uzmetot ietaupītās minūtes.»

Egle iebrauca mašīnu garāžā. Garāžas galā bija piestiprināts basketbola grozs. Ja-nelis savas minūtes, kuras vēl netaupīja nemaz, pavadīja, šai grozā mētājot bumbu, kā to norādīja visapkārt cieti kā kuls nomīdītā zeme.

«Tātad, braucot ar auto, esmu ietaupījis trīs stundas. Šoreiz gan tās nogulēšu.»

Atgūlies viņš blakus uz Hertas gultas attina jaunās sanatorijas projektus, jo ienāca prātā, ka te vēl derētu viens baseins, kura malas būtu izliktas ar kārtainu plienakmeni. Ūdens atdzīvina katru ainavu. Ūdeņi, tāpat kā cilvēka seja, rāda gan priekus, gan bēdas: apmākušās rudens debesu asaras, jūlija saules smaidu zilgmē, uztraukumu pavasarī ar ņirbošajiem vilnīšiem, kā meitenei uz

pirmo satikšanos ejot. Baseinā varētu iedēstīt rožaini baltās ūdensrozes, kādas aug Burtnieku parka dīķī. Ziedi ir lieli, kā kopā saliktas sievietes plaukstas. Par to jāapspriežas ar arhitektu, jo viņš pats bija studējis tikai medicīnu.

Pēc laika sāka grabināties pele un viņš aizmiga.

Nākamajā rītā, kad Egle hallē dzēra kafiju, vēl samiegojies, rūtaino kreklu greizi pogādams, ienāca Janelis. Egle ērti atlaidās klubkrēslā un uzmanīgi paraudzījās dēlā. Tāds viņš kādreiz bijis pats, un tāds varbūt būs tas, kas atkal sauksies par Egli. «Jane-lim ir simt septiņdesmit pieci, man tikai simt septiņdesmit divi centimetri. Visumā bērni tagad izaug lielāki par vecākiem. Labāka pārtika un vieglāka bērnība. Piecos no rīta viņš vēl guļ zem vatētas segas, bet es toreiz mērcēju pastalas aukstā rasā, lai tās, govis dzenājot, negrauztu kājas. Viņš nemaz nezina, kas ir vājpiens, bet es nezināju, ka pasaulē ir saldējums. Acis gan mums ir vienādas. Mēdz teikt — skaidras, es vecumā brīnoties kā bērns. Pierē dzīve viņam vēl nav ievilkusi tās divas stāvās un pārlieku dziļās grumbas. Zods varēja būt īsāks kā / man, tā viņam. Ne katrreiz tas nozīmē enerģisku raksturu. Ja tas tā būtu, tad stipru raksturu varētu izveidot ar kosmētiskas operācijas palīdzību. Vecumā, kad nebūs

vairs savu zobu, zods izstiepsies vēl vairāk uz priekšu.»

— Tēti, tu pasaki, kā tev ar veselību! — Janelim balss jau rupja.

Eglēm kafija vairs negaršoja. «Viņš zina. Vai visu?»

— Kam tu tā jautā?

— Es nejauši atradu tavas analīzes. Es meklēju žurnālus ...

— Tu neesi ārsts, tev grūti visu saprast.

— Es ... Gārša iedeva Bērsonam.

Tā. Nu tiks izdaudzināts pa visu Argali, ka Eglēm jāmeklē zārks. Ja viņš sanatorijā redzēs kaut vienu līdzjūtīgu skatu, tad gan viņš vairs nevarēs strādāt! Līdzjūtīgs skats būs līdzīgs kapličas zvanam, un nav nekādas vajadzības klausīties to pašam, jo pašam tas arī nav domāts.

— Tā! — Egle dusmīgi piecirta ar spieķi.

— Tu jau pats nestāstīji... tas nav pirmo dienu.

Taisnība, viņš nestāstītu, bet tagad viņš stāstīs.

Egle raudzījās dēlā un uzlika pirkstu uz lūpām. — Runāsim klusu. Citiem tas nav jāzina. Redzi, no mums abiem ārsts esmu es. Tā. Jā, esmu slims, bet, kā pats redzi, es eju uz darbu. Vai nopietni slims strādā? Tu zini, ka ne. Izziņās bija arī rakstīts, ka esmu ārstējies, vai ne? Tātad. Neteikšu, ka esmu vesels, zināma mazasinība ir, bet institūtā darbs būs pabeigts, vasarā ņemšu garu

atvaļinājumu, ēdīšu zemenes, un viss būs kārtībā.

Janelis arī pats ļoti gribēja ticēt, ka tēvs kļūs vesels. Viņš pasmaidīja. Egle turpināja:

— Tikai nevienam ne vārda. Sievieši uztraucas par niekiem. Ja man no rīta līdz vakaram būtu jāklausās: «Tu esi slims, ēd putriņu, neapsaldējies, uzvelc garās apakšbikses,» — tad gan es saslimtu pa īstam. Starp citu, es vakar ministrijā dabūju jaunas zāles. — Egle izņēma tos pašus vitamīnus, kurus lietoja jau mēnešiem ilgi, un iedzēra. Janelis taču kārbiņu neredzēja. — Nokavēsi skolu. Ģērbies! Līdz skolai varēsi sēdēt pie stūres.

To Janelis negribēja palaist garām. Viņš aizskrēja meklēt skolas bikses.

♦

Vakarā, kad Egle jau gribēja doties uz mājām, kabinetā ienāca Bērsons un, ne vārda neteicis, nosēdās krēslā pie galda pretī Eglēm. Pēc mirkļa ienāca Gārša un palika stāvam pie durvīm. Arī viņa neteica ne vārda, bet izlikās mainām dvieļus pie izlietnes. Egle saprata, ka būs nopietna sa-/ runa, un apbruņojās ar greizu smīnu.

— Kā uzzinājāt no Janeļa, tā tūlīt stāstījāt Bērsonam. Jūs esat ļoti sievišķīga, — viņš uzbruka Gāršai.

Gārša pacēla acis. — Ja jums no zobošanās klust labāk, lūdzu .. .

Bērsons likās pētām savas rokas. Viņš redzēja tikai parastos, ar jodu krāsotos ārsta pirkstu galus. — Kā tu ielaidi tik tālu?...

Eglēm pārgāja aizstāvēšanās prieks, jo neviens neuzbruka. Viņš pataustīja durno pieri.

— Tā ir iznācis. Muļķīgi. Sanatorijā es strādāju divdesmit piecus gadus. Un gandrīz katru dienu ar rentgenu, īpaši sākumā, kamēr mēs bijām divi dakteri vien, un rentgens ir tuberkulozes ārsta trešā acs. Ne jau katrreiz es vilku cimdus un apkāros ar svi-noto priekšautu. Toreiz likās, ka tie traucē. Reizēm steiga, reizēm nolaidība. Un kas pirms kara pārbaudīja, vai rentgena dakteris arī pats cieš no stariem? Kaitīgos izsta-rojumus kabinetā pirmo reizi pārbaudīja 1947. gadā. Tas ir saklājies pamazām. Ziemā es jutos noguris, bet domāju, ka no darba, daudz jēdzos ar bioloģiju, lai varētu izmēģināt F-37. Un tad pats lietoju preparātu ar iezīmētiem atomiem. Domāju, ka ne, bet nav arī izslēgts, ka tas deva grūdienu — uz ļauno pusi. Vienam vajadzēja mēģināt pirmajam. Lietojot preparātu, biežāk bija jāpārbauda asinis. Tā atrada. Ziemā es biju arī Maskavā, tur diagnosticēja hronisko staru slimību. Tā progresēja. Ārstējos jau...

— Mēs domājām, ka jūs esat komandējumā, — ieteicās Gārša.

— Biju arī komandējumā. Pārlēja asinis. Reizēm labāk, bet nupat...

— Un tu joprojām strādāji, tu vēl gāji pat rentgenā, — Bērsons pašūpoja galvu.

— Rentgena kabinets tagad ir pārbaudīts un drošs.

— Tavā stāvoklī droši ir tikai gultā.

Egle atkal sasparojās un piemiedza aci,

kā monokli turot.

— Es arī esmu ārsts. Mēģināsim... notikušajam atrast savu jēgu. — Ar spieķi rokā viņš piegāja pie sienas, kur stāvēja bārdainu vīru ģīmetnes. Viņš piedūra spieķa rokturi pirmajam bārdainim un runāja tīši skolmeistariskā balsī:

— Kohs. Atklāja tuberkulozes bacili. Līdz tam ārsts ar diloni cīnījās it kā pa tumsu. Neredzamam pretiniekam nevar trāpīt. Līdz tam bija tā, it kā kādu vajadzētu piekaut tumšā istabā. — Egle pavicināja spieķi. — Te ir Forlanini, kurš ieveda plaušu gāzē-šanu. Cik dzīvību izglābis šis itālietis, ar parasto gaisu saspiezdams plaušu caurumus! Te ir trešais bārdainis — Pavlovs. Viņa pētījumi par nervu sistēmu pierādīja, ka jāārstē ne tikai slimība, bet arī slimais cilvēks ... Gudriem ir bārdas.

Bērsons nervozi aizsmēķēja. Viņš negribēja samierināties un arī nesamierinājās ar domu, ka cilvēks, kas tur stāstīja par Forlanini, noteikti vairs nebūs, nebūs jau pēc gada, kad te uz galda atkal vāzē būs ieliktas dzeltenas, sulīgas purenes. Bērsons

skaidri atcerējās, kā Egle turēja viņa roku, kad viņš izdarīja pirmo dūrienu, gaisu slimajās plaušās uzpildot, gluži kā skolotājs, puikam pirmās rakstu zīmes velkot.

— Tas viss sen zināms, — viņš centās pārtraukt Egli.

Tad Egle vilka ar spieķi no vienas ģīmetnes uz otru.

— Bet starp šiem ir simti tādu kā tu un es. Un dažiem iziet plāni.

— Eidi, neapvainojies, vai tā nav nevajadzīga varonības izrādīšana?

Egle atgriezās pie galda un nolika spieķi.

— Es neesmu varonis, drīzāk vieglprātis. Ne velti pasaulē jau sen ir teikas par gariem, kuri jātur ieslodzīti. Es kā puika spēlējos ar uguni, sak, vai tik traki būs. Un tagad ir par vēlu ...

Kabinetā atradās vēl trešais cilvēks. Gārša, turpat pie durvīm stāvēdama, negaidīti un kvēli iesaucās:

— Nē, nav par vēlu!

Egle iedzēra tableti.

— Jūs taču redzat, ka es gribu kļūt vesels. — Tad, novērsdams skatu uz priedes stumbru aiz loga, piebilda: — Tikai, lūdzu, par manu slimību nevienam ne vārda. Man būtu ļoti grūti, ja uz mani raudzītos ar līdzjūtību, ja uz mani raudzītos kā uz... kā uz dzīvu mironi.

— Aizmirsti pēdējo vārdu! — Bērsons uzsita ar dūri. — Leikocītus tev sameklēsim!

G5

5 - 4210

— Tu esi ļoti pārliecināts, — Egle savilka greizo smīnu.

— Jā, un es pārliecināšu tevi arī.

Bērsons ar Gaišu izgāja.

Egle pacilāja melnu īkšķa lieluma etviju, kuru viņš pats te nolika uz galda jau 1937. gadā, kad ieradās šai kabinetā. Etvijā atradās smilšu pulkstenis — stikla caurulīte ar iežņaugu vidū. Caurulītē iebērtas rūpīgi izsijātās un izkarsētas smiltis, un gali aizkau-sēti. Ja pulksteni nostādīja stateniski, smiltis no augšas cauri iežmaugai trīsdesmit sekunžu laikā izbira caurulītes apakšējā daļā. Agrāk šādus smilšu pulksteņus lietoja, skaitot slimnieka pulsu. Saskaitīja pulsa sitienus, kamēr iztek smiltis, un tad skaitli pareizināja ar divi, dabūjot sirds sitienu skaitu minūtē. Kādreiz tādi lietoti senajā Romā laika mērīšanai un arī katoļu baznīcā, lai īstā laikā noskaitītu lūgšanas. Tagad retumis smilšu pulksteņus vēl atrod virtuvēs, smiltis tiem iztek tik ilgā laikā, kamēr izvārās ola. Kad Egle beidza fakultāti, viņa jauneklīgā seja ar panaivajām acīm šķita par daudz jauna, lai ticētu, ka viņš jau ārsts, kuram dotas tiesības uzklausīt cilvēka veselības noslēpumus. Viņš tad nopirka šo smilšu pulksteni un ar to skaitīja pulsu, jo cerēja, ka šī izdarība modinās 4 pacientos lielāku uzticību. Pārnācis uz sanatoriju, viņš pulksteni nolika uz galda, jo nu viņam pacienti ticēja tāpat un te ārstu viņi nevarēja izvēlēties.

Egle raudzījās, kā smiltis sīkā straumītē izbira cauri sažmaugai. Tad viņš pavērsa pulksteni otrādi. Atkal smiltis no augšējās daļas tecēja uz apakšējo. «Tāpat ir dzīvē,» Egle iedomājās. «Dienas aiztek, kāda roka pulksteni pagriež otrādi, un atkal dienas rit, dzīve turpinās. Dzīve neapstājas. Bet, redzi, smiltis tek nepārtraukti. Laiks aiziet! Jāsteidzas! Lai rīt varētu steigties, tad šodien atpūtīšos.» Viņš paņēma spieķi.

Pie mašīnas Egli panāca Bērsons. — Es tevi pavadīšu. — Viņi iekāpa mašīnā un iebrauca prožektoru radītajā gaismas tunelī zem alejas ozolu zariem. Tumsa zari likās zemāki.

— Tu laikam gribi, kā saka, man stāvēt klāt, teiksim, lai es izmisumā nemeklētu cilpu. Jā? — Egle ironizēja.

— No pašnāvības pasargāt nevar. Centīgs pašnāvnieks noslīcināsies pat mazgājamā bļodā, un mazgāties nevar noliegt nevienam. Es runāšu bez saudzības. Kā ar mediķi. Man tāds iespaids, ka tu pat mazliet it kā lepojies, ka esi slims. — Bērsonam nebija viegli teikt nepatiesus vārdus, bet ar tiem viņš gribēja sākt Egles ārstēšanu.

Egle uztraukumā piemina gāzes pedāli. Tas ir moderns dusmu un satraukuma parādīšanas veids. Mašīna salēcās, bet tūliņ bija jāpiebremzē, jo pretī brauca motocikls. Egle nodzēsa lielās ugunis, lai neapžilbinātu pretimbraucēju. Pustumsā bija jā vairās no

grāvja, un viņa dusmas par Bērsona vārdiem pārgāja.

— Es?

— Ja, ir jau skaisti stāstīt par Kohu un Forlanini, bet pašam ...

— Jā, — Egle, pēc brīža saņēmies, piekrita, — es laikam plātījos gan. Bet, kā lai saka, tā ir mana stāvokļa interesantā puse, nē, tas ir veids, kā sevi savaldīt, lai neraudātu balsī. Plātīties ir labāk nekā raudāt.

Vasaras nakts puskrēslā gar Egles mājas pamatu redzēja tikai baltās atraitnīšu sejiņas, kuras te bija nostājušās noziedējušo narcišu vietā. Četracis gulēja pie kāpnēm un sveicinot pavicināja asti. Augšējā stāvā aiz aizkara vienā logā dega uguns.

— Atkal mājās ir tikai māsa, un viņai ir pašai sava — aizgājusī pasaule. Mani viņa klausās nedzirdēdama, — nopūtās Egle. — Ienāc, uzsmēķē, lai es pēc dūmiem jūtu, ka mājās ir vēl kāds.

Viņi iegāja Egles kabinetā. Egle no rakstāmgalda izņēma cigaretes, kuras tur glabāja viesiem, un šķiltavu-pistoli.

— Tev taču ir tavējie, — Bērsons aizsmēķēja.

Egle dusmīgi nometa šķiltavas. Tās aizslīdēja pa pulēto galda virsmu un nokrita ' zemē.

— Manējie? Paaudzies, apprecies, nodzīvo gadus divdesmit, un tad tev pienāks tāds pats vakars kā šis.

Uz paplātes bija uzlikta pudele alus, ola, cukurs. Egle samaisīja olu ar cukuru un pielēja alu. — Sievai tagad jābūt pie Melnās jūras. Janelim taisni šovakar ir svarīgas sacīkstes. Starp citu, es nupat iedomājos, ka cita viņš arī pagaidām neprot.

Te Eglēm no pirkstiem izslīdēja karotīte. Viņš vēl paspēja aiziet līdz dīvānam. Bēr-sons metās pie Egles, atrāva viņa apkaklīti un uztaustīja pulsu.

— Reibonis... un briesmīgas sāpes. Visur. Asins vadi ir trausli. Asins izplūdumi, — nočerkstēja Egle un atvēra acis. Bērsons no kabatas izņēma pretsāpju tabletes. Egle pakratīja galvu.

— Analgīns vairs nepalīdz. Es domāju par morfiju. Manā gadījumā ...

— Dakteris Egle reiz teica studentam Bērsonam: «Morfijs ir bezcerība.» Ja tev cerību nav, man ir. No manis morfiju tu nedabūsi.

— Tad dod man divas tabletes.

Egles galva balstījās uz melnā dīvāna malas. Bērsons sēdēja blakus, raudzījās bāli pelēkajā sejā un domāja, ka pats, neraugoties uz piecpadsmit gadu ilgo praksi, ir vājš ārsts, — viņš gan bija pamanījis, ka Eglēm reizēm asiņo smaganas, taču apmierinājās, kad Egle asinis izskaidroja ar cauru zobu. Viņš zināja, ka Eglēm bija sāpes vēderā un citas sūdzības, kuras Egle nevarēja noslēpt, bet tomēr nebija pratis simptomus saistīt diagnozē. Tā ir veca nelaime — ārsti

neuzskata, ka viņi paši varētu nopietni slimot. Sacīkšu braucēji līdz pat katastrofai domā, ka grāvja dziļumu mērī tikai iesācēji.

Egle pavēra acis, skaidri paskatījās Bēr-sonā un greizi pasmaidīja — to īpašo smaidu, ar kuru kaut ko gribēja slēpt. Bērsons ievēroja, ka Egles sejā krunkas kļuvušas dziļas un degunā it kā izcēlies kupris. Tā tas ir, ja cilvēks novājē.

Egle jau zobojās par sevi un savu vājumu, kuru bija parādījis otram. — Tagad tu pats redzi, ka nav labi, ja cilvēks ir viens. Tev ir četrdesmit pieci vai seši. Precies. Es te pirmīt burbulēju niekus. Es zinu, ka tu Gāršai nes puķes no sava slavenā dārziņa.

Bērsons sarāvās un piecēlās. — Ja jau tu vari zoboties, tad tev atkal ir labi. Guli tepat, te pie rokas ir telefons.

Egle palika guļot uz dīvāna. Blakus līdz pat griestiem slējās plaukts, pilns ar grāmatām. Pašā augšā redzēja pelēcīgu kaulu. Tas bija galvaskausa žoklis.

Vajadzētu strādāt, būtu jāapkopo ziņojumam visi materiāli un secinājumi par F-37. Doma pagaist kā nebijusi, ja par to nav rakstiskas liecības. Bet tagad laiciņu mierīgi jāguļ, citādi strādāt vairs nevarēs nemaz. Tas jau ir cilvēka dabā — gribas strādāt tad, kad nav spēka, bet, kad spēka diezgan, ' tas kā putas no alus glāzes reizēm izlīst zemē veltīgi.

Tērpusies rīta svārkā, ienāca māsa. Sirmie mati bija sapīti bizītē. Cik nu vairs tā

bizlte vecai sievai liela, tāda pati kā mazam skolas skuķim.

— Kādēļ tu neko nesaki? Bērsons gāja projām un man pateica, ka tev esot grūti.

— Man vairs nav grūti.. . Kur ir Janelis?

— Es pievakarē liku saskaldīt malku, bet viņam bija jāiet uz sacīkstēm.

— Klausies, Kristīn, — es taču tev neko parādā neesmu palicis?

— Man? Man desmit gadus netrūkst nekā, un nu tu jautā par parādu! Kāpēc tu tik savādi runā?

— Redzi, man jānokārto visi rēķini. Kas te mājās būtu nokārtojams, ja man, piemēram, būtu jābrauc garā komandējumā uz ilgu laiku?

— Jumtā ir saplīsušas divas šīfera plāksnes, tur atkusni sūksies iekšā ūdens un pūdēs jumtu.

— Bet ar cilvēkiem, te mūsu attiecības...

Māsa samaisīja alu ar sacukuroto olu un

pasniedza glāzi Eglēm. — Par attiecībām es nezinu spriest. Izdzer alu, no alus nāk miegs. Atstāj vaļā guļamistabas durvis. Ja kas ir, pasauc!

Māsa izgāja. Egle atkal bija viens. Māsa bija laba, bet viņi nesapratās. Četras pamatskolas klases. Rentnieks Egle varēja izskolot tikai dēlu. Varbūt tas nebūtu galvenais, bet viņai bija noslēgts raksturs. Visu mūžu nodzīvojusi ar savu mežsargu un sarunājusies ar kokiem mežā. Tagad viņa dzīvoja atcerēs par savu dzīvi.

Kamēr pele vēl neveda vezumu ar miegu, vajadzētu ar kādu aprunāties. Viņš nosēdās pie melnā galda un nolika uz tā papīra lapu.

Pārliekušies pāri margām, uz tiltiņa stāvēja Janelis un meitene, kuras mati pat nakts krēslā atvizēja zeltaini gaiši. Viņi neko nerunāja, tikai raudzījās dzelmē, kuru apņēma kalmes. Viņi domāja, ka atklājuši kaut ko jaunu, ka neviens nekad vēl nav zinājis, cik aizraujošs piedzīvojums ir divatā stāvēt uz tilta. Tad viņi sadevās rokās un iegāja alejā.

Egle rakstīja: «Ja katrs aizejot paspētu izstāstīt visas svarīgākās atziņas, kuras ieguvis dzīvē pats, iespējams, ka mēs dzīvotu laimīgāk, kļūdītos mazāk, jo dzīve savā ziņā ir kļūdu un kļūdu labojumu virkne. Biogrāfijas atšķiras ar kļūdu skaitu un lielumu. Dažam tās ļoti sīkas. Nekļūdīgu nav. Starp neizdevušos eksperimentu un kļūdu reizēm grūti novilkt robežu. Protams, nepieciešams, lai tie, kuriem visu to stāsta, mums uzticētos. Nelaime, ka mūsu mantinieki bieži vien uzskata par pienākumu / kļūdīties paši un mācīties tikai no savām kļūdām.»

Tai brīdī Egles mantinieks ienāca hallē klusītiņām — basketbolista kedas labi slāpēja soļus. Egle nebūtu pat dzirdējis, bet

Janeli nodeva Četracis, kurš priecīgi

iesmilkstējās.

— Janeli, ienāc! — Egle sauca.

Janelis ienāca, atsēdās, turēdams uz ceļiem tīkliņu ar basketbola bumbu. Bumba bija viņa alibi un bruņas.

— Kur tu biji?

— Mēs spēlējām ar Cēsu komandu. 56 pret 50.

— Salikāt gan... Tu pirmīt nesaskaldīji malku.

Janelis atviegloti uzelpoja. — Man bija jāsteidzas. Rīt es saskaldīšu veselu steru. — Pēc tikšanās ar meiteni viņā bija ļoti daudz spēka, un viņš būtu ar mieru skaldīt jau šovakar.

— Pēc nepilna mēneša tu beigsi skolu. Ko tu domā darīt pēc tam?

Eglēm šis jautājums likās ļoti svarīgs, bet Janelis mierīgi paraustīja plecus, it kā tēvs būtu jautājis, kādu filmu šovakar rāda Ar-gales kino.

— Es padzīvošu mājās un padomāšu.

— Bet, teiksim, ja tev mājas nebūtu, kur padzīvot?

Janelim šķita, ka tēvs joko. — Bet kā tad mājas var nebūt?

— Man, piemēram, nebija. Tēvs katru gadu ceļoja uz jaunu māju. Par tādām jakām no smalkas vilnas un kaprona zeķēm es pat nesapņoju.

Janelis dziļdomīgi sarauca pieri, tā ka

sakustējās viss matu ezītis. — Toreiz vispār nebija kaprona.

Egle neviļus pasmaidīja. — Tavos gados es biju tikpat asprātīgs. Dzīve nav tikai basketbola spēle. Starp citu, arī vislabāk atalgotie basketbolisti karjeru beidz ap trīsdesmit gadiem. Jāstrādā ir visiem. Tu taču negribēsi dzīvot, visu laiku kaut ko gaidīdams no citiem. Sākumā no vecākiem, tad no valsts ...

— Es? No citiem? Nekādā ziņā ne!

— Nu, redzi! Janeli, es... izveseļošos ātrāk, ja man ne par ko nebūs jāuztraucas un jāraizējas. Apsoli, ka tu pēc vidusskolas beigšanas atpūtīsies un tad sāksi kaut ko strādāt. Kas tev patīk, bet strādā, pēc tam, ja gribi, mācies. Tad es jutīšos mierī-gāks.

— Es jau strādāšu, bet uz aci nevar iz-domāt, ko.

— Labi, es tev ticu. Lai tad būtu vīru valoda: solīts — pildīts!

Janelis piecēlās. Tēvs pie galda likās pavisam sakņupis. Janelim bija tēva žēl, un tādēļ viņš sevī nosolījās strādāt.

Tai vakarā slimniece Dāle beidza adīt zilos cimdus. Viņas pašas rokai tie bija par lieliem. Cimdus viņa nolika koferī, jo tie valkātājam būs vajadzīgi tikai ziemā. Dāle uzkrāsoja lūpas. Pēc tam likās, ka tās mērcētas biešu sulā. Viņa uzāva kurpes ar pa-augstiem papēžiem, jo tanīs kājas ar satūkušajām potītēm izskatījās slaidākas. Tad Dāle nokāpa stāvu zemāk.

Māsu istabā Gārša kā grāmatvedis ar kauliņiem pie rokas šķirstīja medikamentu sarakstus un temperatūras lapas, kurām gareniski pāri stiepās zilas un sarkanas līknes. Vietām tās uzsita vilni. Tas bija tuberkulozes vilnis, un slimnieks tad palika gultā.

Gārša nevaicādama izņēma no rokasso-mas brūna stikla burku, kādā glabājas zāles, kurām nedrīksj; piekļūt gaisma. Gārša sniedza burku Dālei. Caur tumšo stiklu dzērvenes šķita melnas.

— Ja iespējams, nepalieciet ilgāk par desmitiem, — Gārša lūdza.

Bet Dāle domāja par ko citu.

— Viņam ir tikai brālis. Tas dzīvo pie Daugavpils.

— Es zinu.

— Vai jūs... rakstījāt brālim? — klusu, piesmakuši jautāja Dāle.

— Nē, ārste Ābola domā, ka nav steidzīgi, ka nav vajadzīgs. — Gārša cieši paraudzījās Dālē un piebilda: — Esiet mierīga!

Viņas abas zināja, ko nozīmē rakstīt brālim.

Nesdama burku un ziedošu pīpeņu sauju, Dāle pavēra septiņpadsmitās istabas durvis. Jūnija vakara krēslā izdalījās baltais pagalvis un atmestie palagi. Aldera kaimiņš piecēlās un izgāja. Viņi palika vieni.

— Tu! Gaismas nevajag, — nočukstēja Alders.

Viņi abi nevēlējās spilgtu gaismu, jo gaisma nesaudzīgi parādītu bālu seju, drudzī iekritušas acis, mokošu elpošanu, kad pat pleci kustas līdz, velkot plaušās gaisu. Tā parādītu spilgti izkrāsotas lūpas, un lūpu krāsai arī bija kaut kas jāslēpj.

— Es tev atnesu dzērvenes.

Dāle izbēra dzērvenes un pārkaisīja tām cukuru. Viņa sakārtoja saburzīto naktsska-pīša pārsegu, sarindoja uz tā zāļu glāzītes, pie izlietnes apmainīja krūzē ūdeni. No palodzes viņa noņēma skābekļa spilvenu ar garo pievadu, ko smokot tur pie mutes, un tā vietā nolika krūzi ar pīpenēm, kuru ziediem bija dzeltens vidus un baltas ziedlapas apkārt. Tādu reizēm bērni zīmē sauli. Nu te vairs nebija sanatorija, bet mājas, sestdienas vakars savās mājās. Pa logu redzēja parka zaļo krēslu un pīpeņu ziedlapiņu gaišo vainagu. No lauka nāca smaržīga meža vēsma, tikai to pārmāca hloramīna sausā smarža. Ar hloramīnu bija mazgātas grīdas, un hloramīns atradās spļaujamā traukā.

Dāle atsēdās pie gultas un izcēla kājas no augstpapēžu laiviņām, jo tās spieda pietūkušās pēdas. Viņa nolika savu plaukstu uz Aldera plaukstas un sajuta lipīgu sviedru miklumu.

AJders pamāja uz loga pusi.

— Pīpenes Vidzemē sauc arī par baltajām puķēm. — Viņš runāja lēni, lai Dāle nesa-

justu, ka bieži jāatvelk elpa. — Pirms kara uz ielām vāca ziedojumus cīņai pret tuberkulozi. Katram ziedotājam pie krūtīm tad piesprauda papīra balto puķi. Es toreiz neziedoju, jo man nebija naudas.

— Es vairs lāgā neatceros — desmit gadu vecs skuķis. Bet vai tu atmini, kad es pirmo reizi ierados «Aronā» pēc kara, vecie slimnieki man jautāja, vai es zinot, ko nozīmē burti «tbc». Tuberkuloze, es teicu. Nē, man atbildēja: «tbc» nozīmē — te beidzas ceļš.

— Tā bija.

— Bet mēs abi pēc tam jau dzīvojam sešpadsmit gadu, — mierināja Dāle. — Egle tagad staigā ar spieķi. Viņš izskatās slims.

Alders ar brīvo roku pataustīja pagalvi.

— Man te ir žurnāls. Tur rakstīts, ka Egle ar F-37 esot izārstējis jūras cūciņas. Es pats gribētu būt jūras cūciņas vietā.

— Egle nesaslims, viņš zina, ka nedrīkst pamest sanatoriju.

— Man šodien asinis vairs nebija nemaz.

No gaiteņa atskanēja klusa mūzika. Re-

produktors atskaņoja dziesmu par Rīgas tiltiem. Viņi brīdi klausījās, raudzīdamies uz pīpeņu pušķi logā.

— Atceries, nu ir pagājuši taisni desmit gadi, kad mēs vakarā satikāmies lejā uz Dzelves tilta, — čukstēja Alders.

— Mēs toreiz nokavējām gulētiešanu. Gārša pateica Eglēm, un mēs dabūjām rājienu.

/

— Togad es teicu, ka mums vajag apprecēties, jo man viena plauša bija gandrīz vesela. Labi, ka mēs to neizdarījām.

— Mums nebūtu bērnu. Man aizliedza ... bērnus. Ja arī bērns būtu, tad bez mātes.

Alders piecēlās sēdus un izklepojās. Dāle pagalvi uzlika augstāk, un pēc klepus Alders palika sēžam. Viņa pacēla krēslu uz galvgaļa pusi, lai varētu turēt Aldera roku kā iepriekš.

— Viss manis dēļ. Es braukāju no sanatorijas uz sanatoriju, un mēs nevarētu dzīvot kopā, — Alders sūdzējās.

— Tu neesi vainīgs. Ja kara laikā tevi neaizdzītu no sanatorijas, tu šodien te negulētu. Ja toreiz būtu tādas zāles kā tagad, man nebūtu izsējas.

— Mēs esam piedzimuši par agru.

Gaitenī atskanēja soļi. Viņi saprata, ka

slimnieki dodas uz savām istabām, jo tuvojas miega stunda. Viņiem vēl jāparunājas, kamēr vienatnē. Vientulība tādā veidā sanatorijas istabās zagta jau desmit gadu. Sanatorijā ir sliktāk nekā viesnīcā. Viesnīcā drīkst aizslēgt durvis, šeit ne.

Abi pagrieza galvas uz loga pusi un domāja, kā viņi staigātu pa parka celiņiem, staigātu kaut vai ļoti lēni, tad nepietrūktu arī elpas. No smilgām vakara rasas piles bir-1 tu uz kurpēm, un tās tad apliptu ar smiltīm.

— Es nebraukšu mājās, kamēr tev nebūs pārgājis uzliesmojums. — Dāle nosēdās uz gultas malas un nolieca vaigu pie Aldera.

— Tev beidzas ārstēšanās termiņš.

— Es izdomāju, ka mani paturēs.

Alders uzlika plaukstu uz viņas krūtīm.

— Tu esi droša!

— Par ko lai es baidītos? — Dāle brīnījās. — Par to, ka mēs neesam precējušies? Man jākaunas par to, ka esam slimi? ... Nē!

Istabā būtu klusa jūnija nakts ar pamodušās vasaras smaržām, ja grīda nebūtu mazgāta ar hloramīnu.

Pie durvīm pieklauvēja.

— Tas ir kaimiņš ... Mēs kādu reizi aiziesim uz Dzelves tiltu. Šovasar gan es nepeldēšos.

*

Tā pagāja vēl dažas dienas. Kādu rītu Egle pie sanatorijas sastapa lielu, pelēku «Ikarus» tipa autobusu. Tas bija tuberkulozes dispansera fluorogrāfs — pārvietojamais rentgena aparāts, ar kuru daždien izdarīja pat četri simti plaušu uzņēmumu.

— Kādēļ jūs nebraucat, saule jau gabalā? — Egle uzsauca rentgena tehniķim.

— No jūsu sanatorijas vajadzēja braukt līdz dakterim, bet neviena nav. Tepat uz meliorācijas staciju.

Pienāca Gārša. — Bērsonam izejamā diena pēc naktsdežūras. Ābola ar Miklāvu pie slimniekiem. Dispansers nav saskaņojis ar mums.

)

Egle pieķērās pie roktura, lai kāptu autobusā blakus šoferim.

— Es braukšu.

— Jums vispār vajadzētu atpūsties, — klusu iebilda Gārša un, rokas priekšauta kabatās salikusi, raudzījās Eglē. Egle izvairījās viņas brūno acu ciešā skata.

— Nē. Varbūt tur atrodam kādu jau slimu. Tad, ja es strādāju, man nav jādomā ... par atpūtu. Vajadzētu tādas zāles, lai es visu laiku varētu strādāt.

— Visu pasauli jūs nevarat izārstēt.

— Bet vienu pagastu varu. Un, ja ne pagastu, tad vismaz vienu cilvēku. Vai tas nav svarīgi? Ja būtu tāds dakteris, kas izārstē tikai mani vienu, es būtu ļoti laimīgs. Braucam!

Šoferis padeva roku, un Egle iekāpa augstajā mašīnā.

Gārša ar skatu pavadīja pelēko veselības autobusu, kurš, atstājot lielo riepu grubuļainos iespiedumus uz grantētā ceļa, pazuda parkā. Viņa ar skatu pavadīja darba biedru — ārstu Egli. Viņas māte savā laikā tā noskatījās, kā aizgāja tēvs, pārlicis pāri plecam izkapti, agri no rīta, kad arī vasarā zāle no rasas ir balta kā sarmā.

Pa vienu no liepu alejām viņi piebrauca pie kādreizējās Argales pils, kurai no dzelteniem ķieģeļiem bija uzmūrēts trešais stāvs, apjumts ar sudrabpelēku cinkotu skārdu. Tagad tā bija skola. Kā jau vecā kultūras centrā pieklājas, netālu atradās gaiu garais

\

ceja krogs. Kroga biezajās sienās bija izlauzti lieli logi, lai meliorācijas stacijas darbnīcām pietiktu gaismas. Turpat aiz garās celtnes sākās pļaviņa, tīra un gluda, kurā nesaudzīgie traktori nebija iebraukuši nevienu sliedi. Pļaviņas vidū, samīdītā kā klons, zāle neauga, jo te notika ciema deju vakari. Šoreiz deju laukumam apkārt jau pašā dienas vidū sēdēja ļaudis — gan tādi, kuri varētu dejot, gan tādi, kuri vairs tikai stāstīja, ka agrāk tādu deju kā fokstrotu un tango neviens jauns un kārtīgs cilvēks nav pazinis.

Visi gaidīja izsludināto rentgena pārbaudi. Onkulis ar mūsu laikos reti sastopamu, patiesi lielu un sirmu bārdu teica kaimiņam: — Tagad gan slimo vairāk nekā manās jaunās dienās.

— Jā, toreiz bija tā: kas mira, tas nomira, kas nenomira, tas palika dzīvs, — kaimiņš piekrita.

Fluorogrāfa autobuss iebrauca deju laukumā. Kamēr rentgena tehniķis sarīkoja strāvas piegādi, Egle izkāpa no autobusa Pienāca melioratoru direktors — plecīgs vīrs galifejās un šofera cepurē.

— Kas jauns jūsu mājās? — Egle jautāja

— Dabūjām jaunas mašīnas, bet fabrika pagaidām tās izlaiž bez vadītājiem, — kur tu tos tagad rausi. Es gan nupat lasīju, ka viens itāliešu profesors gandrīz izaudzējis mākslīgu cilvēku.

RJ

6 - 4210

— Uz zinātni šai ziņā nepaļaujieties! Rīkojiet biežāk kāzas, — pamācīja Egle.

Turpat kāds puisis ar kupliem Tarzāna matiem gribēja izlikties asprātīgs.

— Dakter, kā tas ir no medicīnas viedokļa — vai dejot ir veselīgi?

Egle nelikās apvainojies.

— Tas atkarīgs no diviem faktoriem: vai dejot prot, un vai nav varžacis. Tad atļauts divas reizes nedēļā pa trim stundām. Ja vairāk, tad var saslimt ar lielu sirdi un aknām.

Medmāsa iznāca uz autobusa kāpnēm un sauca:

— Sākam. Kolhoznieki pirmie, tiem tālāk mājas.

Lielmatainais atkal piebilda:

— Pareizi, lai govīm nesaskābst piens.

Pie autobusa sastājās rinda.

Autobusā rentgena tehniķis visiem pamācīja:

— Izģērbties līdz pusei.

— Vai kreklu arī? — jautāja kāda sieva. Rentgena tehniķis bija novērojis, ka vecāki cilvēki ir kautrīgāki un kreklu labprāt atstāj mugurā.

— Ja nav pogu, varat atstāt.

— Man ir linu krekls. Vai stari ies cauri? — tā pati pētīja.

— Šim aparātam ir stipri stari, tikai vilnas drēbei neņem cauri, — tehniķis paskaidroja ar nopietnu seju.

Labu brīdi atskanēja tikai divi teikumi: — Lūdzu, šeit! — Pacients tad iegāja soli

\

platā kabīnē. Kabīnes durvis aizvērās. — Ieelpojiet! Aizturiet elpu! — Tad vienu sekundes desmitdaļu skanēja aparāta troksnis, uzņēmumu izdarot.

— Nākošais!

Viss norisinājās ar slīdošās lentes lietišķību.

Ārpusē rindā Egle ievēroja divus jauniešus — pamazu meiču ar linu krāsas matiem un staltu puisi. Rindā viņi stāvēja patālu viens no otra. Egle viņus ievēroja tādēļ, ka jauniešus it kā saistīja neredzama saite. Viņi vairākkārt neviļus saskatījās, bet atkal tūlīt novērsās. Meitene tad nodūra galvu un plucināja mutautiņa stūri, kā to vēl reizēm dara lauku meitenes. «Sirdslietas,» sevī diagnosticēja Egle.

Fluorogrāfs joprojām darbojās kā konveijers. «Ieelpojiet! Aizturiet elpu!» Slēdža troksnis un «Nākošais!».

Tas neatgādina medicīnu. Cilvēks nav metāla gabals, kuru laiž cauri štancēm. Un tomēr bez šīs slīdošās lentes mēs nevarētu gadā apskatīt četrdesmit tūkstošu plaušu pāru. Un, ja tikai piecās sešās atrastu svaigu tuberkulozi un to izārstētu, tad — lai dzīvo šī mašīna!

Aiz rentgena aparāta autobusā atradās tumša telpa, kurā rentgena tehniķis jau bija attīstījis pirmās filmu lentes. Egle iededza negatoskopā bāli zaļgano gaismu un caur palielināmo stiklu skatīja plaušu uzņēmumus. Te, lūk, viņš noderēja! Gadu desmitiem

ilgi trenētā acs šajos krūšu kurvja moderni grafiskajos attēlos ātri atrada tās vietas, kuras liecināja, ka te vai nu ir bijusi, vai arī perinās slimība, kura laikus jāārstē. Skatīdams Egle aizmirsa visu, viņš juta apmierinājumu, pat lepnumu, ka viņam ir tik redzīga acs, kura vienaldzīgi pelēko līniju mudžeklī prata izlasīt slimības, līdz ar to daļēji cilvēka biogrāfiju.

Tad viņš iznāca rentgena telpā. Tur patlaban grozījās meliorācijas stacijas puiši. Viņi savilka bicepsus un rādīja muskuļu spēles zem brūni iedegušās ādas, likās droši un skaļi. Egle tūliņ saprata, ka skaļums ir neīsts. Puiši, kuri ar traktoru rāva un gāza apkārt pārdesmit gadus vecus bērzus, it kā tie būtu tikai zemē iespraustas slotas, — šie paši stiprinieki, stāvot aiz niecīgā rentgena aparāta ekrāna, sirdī juta vieglas baiļu trīsas. Kāds velns to zina, ko šis neredzamais staru kūlis uztaustīs šķietami spēcīgajās plaušās, kurām priecīgos vakaros dažkārt pietika spēka, lai uzmodinātu no miega visu ciemu ...

— Lai paliek trīsdesmit septītais un simt piecdesmit sestais, — teica Egle.

Drīz Egle un trīsdesmit septītais numurs divatā sēdēja autobusa stūrī pie reģistrāci-, jas galdiņa. Trīsdesmit septītais bija garš, bet vēl taisns, sirms vīrs, kuram bārdā sirmās šķipsnas jaucās ar melnajām, atgādinot samaisītu, no dažādiem jēriem cirptu vilnu.

— Jūs trešdien atbrauciet uz «Aronas>>

sanatoriju. Vēlreiz paskatīsim jūsu plaušas, — Egle runāja, skatīdamies ārā pa autobusa logu. Varēja redzēt, ka ļaudis aiziet pa aleju un saulainajā, liepu ielenktajā deju laukumā uz soliem vēl sēž tikai pulciņš jauniešu, kuriem vairāk laika un svarīgākas sarunas.

Bet vecais tikmēr uzmanīgi pētīja Egli.

— Vai tad dilonis, vai?

— Dilonis vecu gaļu neēd.

— Tad vēzis, vai? Žurnālā bija rakstīts, ka veciem, ja nav dilonis, tad ir vēzis.

Nu Egle cieši paraudzījās vecajā.

— Es to neesmu teicis.

— Bet jūs neteicāt, ka man nav vēzis.

— Nav jau plaušās tikai dilonis vai vēzis. Es tikai saku, ka pamatīgāk jāapskatās.

Vecais jau arī neuztraucās.

— Man ir septiņdesmit septiņi gadi. Atdotu jau karoti citam, bet vēl vajadzētu vismaz pusgadu, jo dēla sieva gaida jaunumus. Ja būs puika, tad, tad ... būs vietnieks.

— Varat būt mierīgs. Tagad pat vēzi ārstē.

— Pa radio arī tā saka.

Egle piesita ar spieķi pie grīdas. Neskanēja, jo grīdu klāja linolejs.

— Tāpēc es jums saku, ka jūs dzīvosiet! Var būt, ka gadās vēl aizlidot uz Mēnesi un apskatīties, kāda izskatās Argale no augšas.

Vecais priecīgi pataustīja bārdu. — Dūša jau man ir.

— Dūša ir galvenais. — Egle sniedza vecajam roku.

Tad viņš redzēja, ka vecais zem rokas ar sievu iegāja alejā kaut ko stāstīdams. «Šīsdienas caurskate viņu dzīvē ir bijis ievērojams notikums. Šovakar mājās tiks sīki pārrunāts, kā klaudzējis aparāta slēdzis, un sieva varbūt pat teiksies jutusi starus ejam cauri ādai. Sievietes jau arvien jūt smalkāk. Kaut es viņa plaušās neatrastu vēzi. Viņam vajadzīgs vismaz pusgads. Ja arī būtu bijis vēzis, mēs viņam iedosim dūšu pusgadam. Un man — kas dos dūšu man? Ja nedos neviens, ņemšu pats!»

Eglēm pretī nosēdās simt piecdesmit sestā. Irēna Lazda. Ahā, tā bija mazā, kautrā meitene ar gludajiem, taisnajiem linu matiem, kuri atdūrās uz pleciem. Viņa atkal plucināja mutautiņu.

— Trešdien atbrauciet uz sanatoriju, vēlreiz apskatīsimies, bet man liekas, jums būs jāārstējas.

Meitene neticīgi paraudzījās caur pieri. — Man?

— Jums ir svaiga tuberkuloze kreisajā plaušā.

— Man?

— Bet tā ir pilnīgi izārstējama. Mums ta-1 gad ir tādas zāles. Piemēram, F-37.

— Man? ... — Meitene, liekas, vēl nesaprata, ka ar tuberkulozi var saslimt katrs.

Egle nolēma vairs neminēt vārdu «tuber-

kuloze». Ne jau katrs saprata, ka mūsdienu tuberkuloze nav veco laiku dilonis, jo diloņa jēdziens saistījās ar drudža rozēm vaigos un zārku istabas vidū.

— Vai jums pavasar! nav bijusi kāda slimība, teiksim, gripa?

— Govīm bija daudz piena, citas nāca slaucamas, ūdens jānes no dīķa. Es slaucu, jutos nogurusi, bet tas no darba ...

— Tad laikam ir bijuši lieli pārdzīvojumi.

Egle paskatījās filmu un šķelmīgi piebilda:

— Jā, es redzu, sirds ir cietusi...

Meitene nodūra acis, jo tanīs ieriesās

asaru pērles. — Jā ...

— Jūs neesat pirmā, kurai pavasaris ... atstāj iespaidu uz plaušām. Redzat, cik nepateicīgs ārsta liktenis, — citi mīlē, bet mums pēc tam jādziedē rētas.

Nu meitene galvu nolieca pavisam, gludie mati pašķīrās un aizsedza seju. Mutautiņš tika pacelts pie sejas.

«Sievietes laikam no visiem pasaules mutautiņiem izlieto trīs ceturtdaļas,» nodomāja Egle. Tad teica:

— Neraudiet! Bez veselām plaušām nevar mīlēt. Izārstēsim! Es jums apsolu!

Meitene pacēla galvu.

Kad arī šī aizgāja pāri deju laukumam uz alejas pusi, Egle satrūkās: bet ja nu ārstēšana ilgst veselu gadu?

Tad to pabeigs Bērsons. Ja nebūs

Bērsona, ārstēs Ābola vai kāds cits. Smilšu pulkstenis tiek apgriezts otrādi. Smilšu, tāpat kā laika plūsma neapstāsies.

Citu rītu Egle, pie sanatorijas piebraucis, atrada jau priekšā gaziku. Uz platajām kāpnēm, kurām blakus pie sanatorijas sienas bija piestiprināts cilnis ar žēlsirdīgo māsu un slimnieku, stāvēja Vagulis ne vairs pelēkajā halātā, bet rūtainā vasaras kreklā. Viņš svieda koferi, un kāds gazikā to uzķēra. Lielais plostnieks aplaida skatu apkārt, ar galvas mājienu vēl sveicināja sanatoriju, slimniekus un tad kāpa lejā. Eglēm viņš labvēlīgi sniedza roku.

— Atvainojiet dakter, ka es reizēm.,, smēķēju un biju nervozs.

— Man vāja atmiņa, tādus gadījumus neatceros. — Nu tad — uz neredzēšanos!

Vagulis pārsteigumā iepleta savas allaž piemiegtās acis un nu līdzinājās runcim, kurš ieraudzījis peli.

— Kādēļ tad jūs negribat vairs mani redzēt?

— Jūs esat vesels un vairs pie mums neiegriezīsieties. Lūk, tā!

— Ak, no tāda viedokļa, — Vagulis pasmējās.

9 Viņš ilgi nevarēja ielocīt augumu mazajā mašīnā. Kad tā, spalgi ieiūcoties, salēcās uz priekšu, ārā vēl palika Vaguļa plauksta, kura kā ar airi māja sveicienus. Un visi, kas stāvēja sanatorijas priekšā, māja pretim.

«Ari Vagulis aizbrauca. Mēs abi ar Alderu paliekam. Mēs esam sanatorijas dzelzs inventārs,» nodomāja Egle. Iedams cauri atpūtas telpai, viņš pamanīja, ka Gārša rājas ar garo Vedingu. Vedings sēdēja ērtā krēslā zem palmas zariem un lāpīja salūzušu papirosu.

«Viņš ir taupīgs, mūsu laikos salūzušus papirosus met projām. Lāpīšanā patērētais laiks ir dārgāks par papirosu. Viņš strādā operā par grāmatvedi,» atcerējās Egle.

— Veding, jūs ejat Vaguļa pēdās! — pārmeta Gārša.

— Nē! Vagulis smēķēja daudz, kļuva vesels, nupat aizbrauca, bet es smēķēju maz un esmu tepat. — Viņš tad pamāja, kur blakus, otrā krēslā, bija atlaidusies meitene ar linu krāsas matiem un lasīja žurnālu. — Redziet, slimniece Lazda nesmēķē, bet tāpat slimo ar tuberkulozi. Vai tad šinī pasaulē kaut kas ir saprotams un loģisks? — viņa šaurās lūpas zem izliektā deguna savilkās greizā smīnā.

«Tas ir konsekvents pesimists. Izturīgs pesimists,» Eglēm kļuva jautrāk. Arī Gārša negaidot iesmējās un sirsnīgi paraudzījās Vedingā.

— Veding, tai dienā, kad jūs nesmīnēsiet, bet pasmaidīsiet, jūs kļūsiet vesels.

Vedings samulsa.

— Tik lētām zālēm kā smaidam es

neticu, — bet papirosu viņš tomēr iemeta paplrkurvī.

Egli kabinetā gaidīja divi vīrieši, akurāti un moderni ģērbušies, un viena sieviete. Tie bija tā sauktās «Aronas» biedrības biedri.

Šī biedrība nekur nebija reģistrēta, tai nebija ne statūtu, ne biedru naudu. Tā radās ap piecdesmitajiem gadiem, kad vasaras un ziemas brīvlaikos te ārstējās daži studenti. Izveseļojušies tie reizi vasarā ieradās apciemot Egli un svētīja laimīgu tikšanos Dzel-ves krastā. Divi no viņiem nu bija arhitekti. Pagājušajā gadā tie piedalījās «Aronas» jauno celtņu projektēšanā. Tagad viņi bija ieradušies, lai apspriestu projekta labojumus.

Arhitektam ar Ūsiņām Egle kādreiz gāzēja plaušu. Labi pašūtā uzvalka pleca polsteris slēpa iekritušas krūtis un zemāku plecu.

Viņi izpleta uz galda projektu ruļļus, atvēra duci žurnālu dažādās valodās un sāka strīdēties. Strīdējās arī sieviete, arī viņa reiz slimoja un tādēļ uzskatīja sevi par līdztiesīgu strīdēties. Pašlaik viņa strādāja finansu ministrijā un viņai bija kāds sakars arjveselības aizsardzības finansēšanu.

Usiņotais arhitekts atgāzās krēslā un ātri aizsmokošā balsī žēlojās: t — Mēneša laikā es nevaru. Tā es dabūšu diloni.

Egle svārstīja smilšu pulksteni un samierinoši smaidīja.

— Citādi mēs nedabūsim nākošā gada

titulsarakstā. Uztaisiet gan! Ja ne, tad es palūgšu jūsu dispansera vadītājam, lai jūsu plaušās atrod vienu svaigu perēkli un nosūta pie mums. Tad laika strādāt jums pietiks.

— Mani perēkļi ir cieti kā šķiltavu krami.

— To, mīļais, zina tikai dakteris. Ar medicīnu nejokojiet.

— Labi. Draudu priekšā es piekāpjos. Tad jūs nokārtojiet ar institūtu, lai mani atbrīvo no citiem darbiem.

— Tas nebūs grūti. Dakteris Bērsons ir bijis ārsts institūta direktora pulkā.

Iejaucās sieviete.

— Jūs par daudz paļaujaties uz blatu.

Egle nevainīgi iepleta acis.

— Uz blatu ne. Tikai uz bijušajiem un iespējamiem slimniekiem. Un kurš var galvot, ka nesaslims? Pat autoinspektors ne, bet par viņu lielāka priekšnieka vairs nav, jo autoinspektora lēmums nav pārsūdzams.

Sieviete iesmējās.

— Naudu mēs meklēsim.

— Meklējiet gan! Redzat — es varbūt nākamajā gadā iešu pensijā, tādēļ gribas visu nokārtot.

— Jūs pensijā? Nevaru iedomāties, ka jūs sēdētu mājās.

— Tagad pensionāri mājās nesēž, bet palīdz ar padomiem. Pensijā man galvenais — lai es varētu no rītiem ilgi gulēt. Tagad es jūs aizvedīšu uz Rīgu.

yi

Rīgā Egle nodeva asins analīzi un pēc tam iegriezās saldējuma kafejnīcā pašā pilsētas centrā, jo jutās noguris. Citiem viņš atpūtu parasti ieteica ārpus pilsētas lauku klusumā, kur dzirdama tikai bišu sanoņa. Pats viņš šoreiz atpūtu meklēja troksnī. Egle sūca kafiju, un taisni ļaužu čala un automašīnu troksnis aiz loga viņu nomierināja.

Par slimību pašlaik nebija jādomā. Varbūt savilkt zināmu bilanci?

To gan parasti dara gada beigās. Pretī kafejnīcai, Komunāru laukumā, liepu lapotnēs pašlaik vēl tikai redzēja gaiši zaļus ziedu pumpurus. Gada beigas vēl tālu. Egle kabatā sataustīja salocītu papīru. Tas bija lūgums, lai viņam nekavējoties piešķir atvaļinājumu veselības uzlabošanai. To vajadzētu pārrakstīt, papīrs kabatā jau saburzījies. Aizvakar slimnieku grupai sāka pielietot F-37. Arhitekts apsolīja sagatavot projektu. Sabiedriskā puse it kā būtu kārtībā. Nē, nav. Vēl naz zināms, kā klāsies Vedingam, Lazdai un citiem, kuri lieto šo F-37. Ja cerības nepiepildās, tad jādomā, jādomā atkal...

Pie galdiņa apsēdās divi jaunekļi. Smalkā, gumijotā auduma mēteļus viņi nenovilka, lai citi redzētu, ka mēteļiem ir uzpleči un ' uz krūtīm piestiprināti četri misiņoti riņķīši. «Ja es tā darītu, tas būtu ākstīgi, bet man jau pāri piecdesmitiem. Viņu vecumā tas ir tikai moderni. Kādēļ vajadzīgi uzpleči? Zem

tiem var izmaukt fotoaparāta siksnu un cimdus. Cimdus gan viņi nevalkā, tiem ir pietrūcis naudas. Man ir kurpes ar biezām porainas gumijas zolēm. Lietus laikā kājas nesamirkst, un mani nemoka iesnas. Pirms desmit gadiem biezas zoles jau pašas par sevi liecināja, ka valkātājs ir paviegls cilvēks. Uzskati mainās. Interesanti, cik platas būs vīriešu bikses pēc pieciem gadiem?»

Egle atkal iegrima domās, un viņa roka neviļus stumdīja kafijas tasi. Veselīgie puiši, kaunēdamies no vienkāršas, neraudzētas vīnogu sulas, dzēra vīnu. Egle, kas sēdēja pretī, viņiem šķita smieklīgs, jo, pastiepis izkaltušo kaklu, stīvi raudzījās ārā pa logu un muļķīgi grūstīja savu kafijas tasi. Puiši priecīgi sasmaidījās un piegrūda viens otram ar elkoni. Egle to pamanīja un at-ģidās.

Viņš juta, ka uz brīdi izmucis pats no savas kontroles. Ir liela māksla arvien uz sevi paskatīties no malas. «Labi audzināts cilvēks to dara visu mūžu. Tātad labā audzināšanā apgūst mākslu uz sevi paraudzīties no sāniem. Tas reizēm ir grūti. Mani ievainojuši ļauni gari, kurus sauc par rentgena stariem. Šos garus izsaucis cilvēks pats, bet reizēm vēl neprot tos pilnīgi savaldīt. Cilvēks izsaucis daudzus garus, kuri snauduši no mūžu mūžiem, iekausēti rūdās un ierakti kilometriem dziļi zem klinšu kraujām, noslēpti zibeņos un vizmojošās ziemeļu blāzmās, bet cilvēks savaldīt vēl visus nespēj. No radioaktīvajiem izstaroju-miem katru gadu saslimst un mirst cilvēki, kuri varētu ari nemirt, ja cilvēks nebūtu tik gudrs un neprastu sašķelt atomu. Bet es pats, piemēram, balsotu pret rentgena aizliegšanu,» sprieda Egle.

Pie durvīm, pagriezies ar muguru pret viņu, stāvēja pamazs, plecīgs vīrs sprogainiem deniņiem, no kura sākumā redzēja tikai melnu velvetona žaketi un bereti. Tad ienācējs pagriezās, pamanīja Egli un tūliņ, galdiņus grūstīdams, metās pie viņa.

Egle pazina veco draugu. Draugs uzlika roku viņam uz pleca un, biezās uzacis virs apa]ā deguna savilcis, uzmanīgi vērās Egles sejā.

— Tu esi nostrādājies tik vājš, ka vairs ne pazīt. — Tad viņš noņēma bereti.

— Bet tu esi nodancojis matus, — atbildēja Egle.

— Mati man nav vajadzīgi. Es tagad varu nopirkt cepuri. Ko tu sēdi te, aiziesim pie manis, aprunāsimies par jaunību.

Egle aizgāja draugam līdzi parunāties par jaunību.

Pie blakus galdiņa divas sievietes nolika paceltās kafijas tasītes. Vecākā satraukta teica draudzenei:

— Tas ir tēlnieks Muraška. Kad gāju sko-1 lotāju institūtā, es vienreiz sēdēju viņam

par modeli.

Otra mierīgi ieņēma kafijas malku. — Katrs jaunībā ir bijis smuks.

Muraškas darbnīca atradās pie Giīziņ-kalna kādā sētas mājā. Egle ienāca pazīstamajā telpā ar stiklotajiem griestiem. Dažus mirkļus viņš klusēdams stāvēja pie durvīm un aplūkoja šo savādo pasauli. Skulptūras — gan baltas, gan pelēcīgi apputējušas šķita kā dzīvas būtnes, kas, tikai paklausot kādam burvju mājienam, uz mirkli sastingušas un nu ieklausās sevī. Kad šie divi apmeklētāji aizies, darbnīca atdzīvosies. Tur bija arī tās sievietes biste, kura pati sēdēja kafejnīcā. Tērpies melnajā velvetona svārkā un kā puika uzslavu gaidīdams, te stāvēja pats burvis, kurš pirms gadiem tagad jau pavecajai dāmai bija piešķīris mūžīgu jaunību. Jaunā sieviete ar rezignētu smaidu raudzījās ārā pa logu garām trīsstāvu mājas jumtam. Uz jumta vējš bija atrāvis brūni aprūsējušu skārda plāksni. Sieviete to neredzēja, viņa raudzījās uz Grīziņkalna liepām, kuras tur kalna galā pacēlās pāri visam kvartālam. Arī šīs liepas nekad nenoveco, jo zem tām tiekas jauni ļaudis. Otrā kaktā, vaigus piepūtis, uz akmens sēdēja nebēdnīgs puika. Viņa bronzas dubultnieks parkā, baseina malā, no piepūstajiem vaigiem laida ūdens strūklu. Kāda māte bija cieši piespiedusi granīta sagšām klātu bērnu. Sasprindzinājis muskuļus, puskails ģipša vīrs strādāja ar pneimatisko urbi, uz ienācējiem pat neparaudzīdamies, it kā viņam vēl šodien būtu jāsaskalda klints, lai citiem nolīdzinātu ceļu. Pie sienas uz papīra lapām sievietes

radīja kailas muguras, pamezdamas skatus pāri plecam, jo no sava kailuma viņas tur nekaunējās, zinādamas, cik tas skaists un pievilcīgs. Un turpat stāvēja sarūsējušām stīpām apstīpota pusmuca ar pelēcīgiem māliem, nomests izbalējis virssvārks un mirte cilvēka augumā, elektromotors un gumijoti kabeļi. Slinks kaķis pacēla galvu no tahtas, bet, saimnieka nebīdamies, turpināja sildīt viņa guļas vietu.

Egle juta, ka viņa sejā atplaukst smaids, it kā būtu ieradies senu draugu pulkā.

— Šai istabā var aizņemties, — viņš teica.

— Šeit? Un no manis? — Muraška bija patiesi pārsteigts un izvērsa uz āru tukšās bikšu kabatas.

— Jā, dzīvesprieku.

Muraška iesmējās savus basista smieklus un sāka staigāt pa darbnīcu, jo ilgāk uz vietas nostāvēt viņš varēja tikai tad, kad no pelēcīgajiem, staipīgajiem tēlnieku māliem kaut ko lipināja.

Te uzreiz viņš apstājās un pamāja uz skeletu, kurš neievērots nīka krēslainā kaktā.

— Dzīvesprieku? Jā, tās mantas man ir pilni kakti. Atceries, šito tu man pa kauliņam vien iznesi no anatomikuma, kad mēs abi mācījāmies.

Egle paraudzījās uz skeleta acu dobumiem, kuri it kā dziļdomīgi raudzījās ārā pa logu un itin nekā neizteica.

— Es ceru, ka viņš man piedos.

— Tagad es tev parādīšu savu jaunāko dēlu.

Muraška piegāja pie apklātas skulptūras telpas vidū. Viņš atvilka segu, atgrūda bereti pakausī, iespieda rokas sānos un, kā uzslavu gaidīdams, paraudzījās Eglē.

— Tu domā, ka es protu tikai smieties? Man ienāca prātā, ka dzīve nav tikai rožu dārzs, bet arī cīņa, kurā uzvaram mēs.

Egle paraudzījās uz pusotra cilvēka auguma lielo skulptūru un uzreiz redzēja, ka Muraška prot ne tikai smieties. Eglēm bija sajūta, it kā viņš būtu saticis paziņu. Viņš Muraškam nebija pozējis, bet šis te tomēr bija Egles dubultnieks. Egle lēnām apgāja apkārt skulptūrai, vietām apstādamies, lai ar savu dubultnieku iepazītos pamatīgāk.

Spēcīgs jauneklis centās atrauties no zemes, tiekties augšup, bet te viņu saistīja kājas, it kā iestigušas neaptēsta akmens bluķī. Rupjais, smagais akmens viņu saistīja un vilka atpakaļ pie zemes. Atmestajā galvā, sarauktās pieres grumbās lasāms dvēseles un visu spēku sasprindzinājums. Cīņa ar trulo akmeni, kurš tiecas sevī ievilkt augumu, ir izmisīga. To rāda sakrustotās rokas, kuras satraukumā žņaudz plecus.

Muraška uzreiz pamanīja, ka Egle ir nopietns, pat uztraukts. Lepns, ka jaunais darbs izraisījis draugā pārdzīvojumu, viņš nopietni paskaidroja:

— Darba ideja ir tāda: bez cīņas, var

teikt vispārīgi — bez cīņas ar ... ar plašo jēdzienu «liktenis» nav tiesības padoties.

Egle savaldījās un atsēdās ērtā, ar meldriem izpītā Piebalgas krēslā.

— Jā, tavs akmens dēls ir varenāks par tevi pašu. Ja man būtu daudz naudas, es tādu sev pasūtītu kapa pieminekli.

— Pagaidi, izcirtīsim to akmenī, tad tik tu redzēsi!

— Jā, labi, ka es tevi satiku, — Egle atcerējās, raudzīdamies uz pliko ģipša puiku ar piepūstajiem vaigiem. — Vai tu kaut ko nevarētu dot sanatorijai? Mēs būvēsim jaunu solāriju, tas ir, sauļošanās un gaisa terapijas paviljonu, tur būs arī baseins un skaists dārzs.

— Un skaistā dārzā tev vajadzīgas skaistas sievietes?

-— Var būt kaut sievietes, akmens sievietes kaitēt nevar.

— Vai jums... nauda būs, teiksim, akmenim?

— Vai šefības kārtā tu nevari?

Muraška dziļdomīgi paraudzījās uz savas

sandales purngalu.

— Var arī šefības kārtā, bet tad tu pasaki manam kurpniekam, lai man šefības kārtā piesit pazoli.

— Poēzija un proza. Esi taču mākslinieks, — Egle nopūtās. — Taisi tik augšā. Tikai labi! Tad darbus no tevis atpirks Kultūras ministrija un mēs no ministrijas izplēsīsim sev, droši. Biauc lidz, parādīšu to dārzu!

Muraška paņēma fotoaparātu un tukšā ķilavu kārbā ielēja kaķim pienu.

Egles «Moskvičs» stāvēja Iekšrīgā. Pa ceļam viņi apstājās pie pelēcīgi zaļas, paplukušas mājas ar mansarda jumtu. Jumta izlaidumā starp sodrējos nosūbējušām šīfera plāksnēm uz Pārdaugavu raudzījās sešrūšu lodziņi.

— No trīsdesmit trešā līdz trīsdesmit piektajam, — Muraška pamāja uz sešrūšu lodziņa pusi.

— īres parāds samaksāts no pirmās daktera algas.

Logs pavērās, parādījās jauneklis zilā kreklā, ar nelielu bārdiņu un izklaidīgi, acis pūtinādams, raudzījās pāri jumtiem. Šķita, viņš nupat piecēlies no galda, kur palikusi grāmata ar formulām, un atstiepj nolīkušo muguru.

— Jaunatne diezgan bieži dzīvo bēniņos, — prātoja Muraška.

— Tas ir pareizi. Viņiem veselas sirdis, vieglāk uzkāpt. Pa katriem desmit gadiem pārvācas vienu stāvu zemāk. Es tagad dzīvoju otrajā stāvā.

— Tad līdz ielas bruģim tev vēl divdesmit gadu, — iesmējās Muraška. — Iesim tālāk.

Turpat blakus pagraba logā vīri lāpstoja akmeņogles.

— Būdams pēdējā kursa students, tu te ārstēji sētnieka meiteni.

— Viņai ari bija dilonis. Es viņai skaitīju pulsu ar smilšu pulksteni un ārstēju ar cerībām. Uz sanatoriju viņa neaizbrauca, jo nebija naudas, un Sarkanais Krusts visus par brīvu nevarēja ārstēt.

Blakus ogju pagrabam kāpnes veda uz smagām durvīm. Virs tām bija uzraksts «Šautuve».

— Kā vecos laikos. Iesim šaut, — aicināja Muraška.

Šautuvē aiz letes, bieza mūra ailē, varēja redzēt dīvainu ainu: tur uz kātiem bija piestiprināti pelēki, aplupuši skārda zaķi, omulīgi velni, ar astēm trapecēs iekārušies pērtiķi un melni medņi. Attiecīgajā punktā trāpīti, tie apgāzās, pierādīdami šāvēja taisno roku.

— Atceries, kad vēl šāva uz godalgām, tevi lūdza, lai nešaujot, jo tu izņēmi visas šampanieša pudeles, — atgādināja Muraška.

— Ārsta roka, — Egle lepni ielika īkšķi vestes kabatā.

Trīs puikas bija aizņēmuši visas trīs šautenes. Egle pamirkšķināja Muraškam, tad bargi iesaucās:

— Sanitārā kontrole! Vai jums rokas ir tīras? Parādiet!

' Uzvarēja skolā iegūtais reflekss. Puikas mirklī aizmirsa, ka te nav klase, ka vīrs platmalē nav skolotājs, tūlīt nolika šautenes un pavērsa augšup plaukstas.

Muraška pievāca šautenes.

— Jums vēl visa dzīve priekšā. Mazliet pagaidiet!

Egle tēmēja. Šautenes stobrs manāmi trīcēja. Puikas aizmugurē atriebīgi ar pirkstu rādīja no augšas uz leju, līdzi stobra kustībām.

— Velnam, — Egle vispirms teica un tad nospieda mēlīti. Apgāzās tintes pudelīte, kura bija nolikta zem velna.

— Rikošete.

Egle juta, ka no piepūles un kauna apkaklīte sviedros pielipusi kaklam.

— Es vairs nekad nešaušu. Nav vairs tās šautenes, kas toreiz.

Muraška tad mierīgi pagriezās ar muguru pret zvēriem, pārlika šauteni pār plecu un, spogulītī raudzīdamies, sāka tēmēt.

— Tā tu netrāpīsi, tāpat kā es, — Egle atdzīvojās un pats dusmojās, ka viņu jau iepriekš pārņēmis cilvēcīgs prieks par otra neveiksmi. — Es deru ... uz pudeli šampanieša.

— Tad es noteikti trāpīšu, — Muraška laipni apstiprināja. Viņš šāva un pats komentēja: — Zaķis pagalam. Pērtiķim pa asti. Pēdējais velns beigts!

Egle nopirka šampanieti, un pie Doma baznīcas viņi iekāpa mašīnā.

Pa ceļam uz sanatoriju viņi apstājās pie Dzelves tilta, kur uz koka margām bija iegriezta Argales vidusskolas īsa vēsture.

— Te arī ir kaut kas no mūsu jaunības, — atcerējās Egle.

— Jauni cilvēki bieži stāv uz tiltiem, — piekrita Muraška.

Upe te bija kā mazs ezeriņš, no kura, gaitu tālāk turpinādama, tā atkal kā šaura upīte ieslēpās alkšņainos krastos. Zem tilta dzelme bija dziļa un mierīga. Ūdens tecēja gandrīz nemanāmi, tādēļ pievakara sārtie mākoņi un divu vīru sejas atspoguļojās skaidri, viļņu neizlocītas un nesašķiebtas.

— Te mēs reiz pliki lēcām uz galvas, — atcerējās Muraška.

— Jaunībā es biju spiests muļķības darīt pats. Tagad man ir dēls, — piezīmēja Egle.

— Un pēc tam muļķības darīs tavs dēladēls.

— Un pēc tam mazdēla dēls. Braucam!

Dzelves krastā auga kalmes, bet dziļāk —

ūdensrožu platās lapas. No vienas lapas ūdenī ielēca varde. Pāri mierīgajam līmenim aizslīdēja viļņi, cits aiz cita, norimdami dzelmes otrā krasta kalmju gaišzaļajā sienā. Viļņi ilgi slīdēja cits aiz cita. Tad atkal ūdensrožu lapas palika mierīgas.

Vispirms viņi apstaigāja paredzamās jaunceltnes vietu, un Muraška daudz fotogra-* fēja. Tad abi devās uz Egles māju.

Egles mājā, cauri verandai iedams, Muraška ka rungu turēja aiz kakla pudeli. To pamanīja Egles māsa, un, kad draugi bija

nosēdušies kabineta dziļajos krēslos, viņa neaicināta nolika uz galda paplāti ar glāzēm un zemeņu šķīvi.

Gaismu viņi vēl neiededzināja. Reti novakara stari izlauzās cauri ābeļu zariem, mežvīna stigu audumam loga priekšā un apgaismoja daļu no galda virsmas. Dziļos krēslus un grāmatu plauktu jau klāja vāra krēsla, it kā tie būtu pārsegti ar ļoti caurspīdīgu, bet melnu marles audumu.

Pēc pirmā vīna malka Egle izrindoja uz galda savas glītās zāļu pudelītes un iemeta mutē dažas tabletes.

— Kādēļ? — jautāja Muraška.

— Ilgai dzīvošanai.

— Un tad tas? — Muraška pacēla glāzi.

— Abi izlīdzinās. Prozit! — Egle tabletēm uzdzēra ūdeni.

Muraška aizsmēķēja. Egle arī izstiepa roku pēc cigaretes, bet tad to atrāva.

— Tev ir raksturs, kaut pavājš, tomēr raksturs, — pasmējās Muraška.

— Nav! Raksturu es pierādītu, ja nekad nebūtu smēķējis, arī agrāk.

Egle izvilka mutautiņu un pielika to pie lūpām. Uz mutautiņa palika tumšs traips. Krēslā neredzēja, vai tas sarkans. Tas bija tikai tumšs.

— Atvaino, man tāda pēkšņa iedoma,— ieteicās Egle. — Ho tu darītu, ja zinātu, ka pēc pusgada tev jāmirst?

Muraška savā mūžā bija dzirdējis dažādas dīvainības. Šī nebija neparastākā. Ja Egle

apgalvotu, ka viņam ir tik daudz naudas, ka var nopirkt kuģi, tad gan būtu ko brīnīties. Viņš ieņēma krietnu vīna malku.

— Es savu ģipša skulptūru tūliņ izcirstu granītā. Tur man pusgadam darba diezgan.

— Pareizi! Jāpabeidz skulptūra, — Egle noteica pie sevis. Tad viņš pacēla radiolas vāku un atvēra skaņu plašu skapīti. Viņš pacilāja atsevišķu kaseti kā nezinādams, vai to atvērt.

— Kas tas? — Muraška jautāja.

Egle atvēra kaseti.

— Te ir tāda kā muzikāla autobiogrāfija. No katra gadu desmita pa vienai platei. Zini, man šovakar gribas papļāpāt, vienkārši — runāt. Tu esi viesis, un kaut pieklājības dēļ tev būs jāklausās. Parasti nav neviena, kas klausītos. Šis ir Fučika maršs «Gladiatoru uznākšana».

Viņš uzlika plati. Skanot brašajam mili-tārmaršam, Egle stāstīja, vīna glāzi cilādams:

-Šo maršu es atcerējos, jo to spēlēja ugunsdzēsēju ballēs, kad es vēl gāju ganos. Balles notika Dzelves līcī. Kokos karājās lampioni kā krāsainas papīra ermoņikas. Vakaros tanīs dega eglīšu svecītes. Blakus muzikantu estrādei pie bufetes ugunsdzēsēji , dzēra alu, ar pudelēm takti sizdami, un tādā veidā palīdzēja diriģentam. Mans tēvs tepat Argalē bija rentnieks. Vakarā sadzinu cūkas aplokā un tāpat pastalās laidos uz balli. Toreiz man šis maršs likās augstākais mākslās sasniegums. Es svilpoju līdz un sapņoju mācīties vai nu par diriģentu, vai par ugunsdzēsēju, jo ugunsdzēsējiem bija spožas ķiveres un skaisti cirvīši. Šodien neesmu ne diriģents, ne ugunsdzēsējs. Sapņi nav piepildījušies, — pasmīnēja Egle, plikos deniņus glaudīdams.

— Es gan tai vecumā gribēju iestāties telefonistos, jo tiem ir daikti, ar ko var uzkāpt katrā stabā. Bērnībā katrs nodarbojas ar kokos kāpšanu, lai pierādītu savu pērti-ķisko izcelšanos. Man patika valsis «Zaļais mežs», jo esmu mežsarga dēls.

Egle apmainīja plates.

— Nākamo izlaidīsim. Tas ir valsis «Gribas dejot». Tas stāsta par vidusskolu, kad man bija neērti īso svārku piedurkņu dēļ, bet tomēr es dejoju.

Saule bija noslīdējusi aiz dārza žoga eglēm. Dārza zaļums kļuva tumšs. Istabas krēslā gaišas bija sejas, rokas un Egles baltais krekls. Krekls bija ievērojami gaišāks par seju.

— Katram vecumam savas bēdas, — teica Egle, kad sāka skanēt Gļinkas «Šaubas».

Dziļš alts dziedāja par skumjām, par šaubām. Melodiju atkārtoja čells. Ja ari šai skumīgajai dziesmai nebūtu vārdu, katrs saprastu, par ko viņa stāsta.

— Es toreiz studēju medicīnu. Mana tagadējā sieva mācījās Sarkanā Krusta žēlsirdīgo māsu skolā. Dažu labu pavasara rītu, nakti nosēdējis pie terapijas grāmatām, es

no Iekšrīgas diedzu uz Grīziņkalnu. Staigāju gar skolu un attiecīgajā logā metu iekšā ceriņu zarus. Uz ielas bija tikai sētnieks un agrie zvirbuļi, kuri kopīgi tīrīja ielas. Zvirbuļi neko, bet sētnieks mani noturēja par «šaubīgu personu» un draudēja ar slotu. Es reizē mīlēju, reizē šaubījos, reizē priecājos, reizē skumu, izpildīdams visu mīlestības rituālu. Kā redzi, toreiz es biju ļoti darba spējīgs. Un kā algu ieguvu atziņu, ka lielāko prieku cilvēkam var sagādāt otrs cilvēks.

— Jā, ja atrodas skaists modelis, tad darbs veicas. — Muraška atkal aizsmēķēja.

Egle ar roku gaiņāja dūmus uz atvērtā loga pusi.

— Cik tu esi bezkaunīgs. Vai tad mākslā attēlo tikai skaistus cilvēkus? Ielej vēl! Man taču kādam viss jāizstāsta.

Iesīcās pirmie odi. Sirdīgi un neatlaidīgi. Lielajā istabā tie jutās kā sīki putekļi un ar skaļu balsi sevi drošināja.

Egle uzlika nākamo plati.

Atskanēja biedinoši akordi, vēstīdami, ka gaidāma cīņa. Melodija kļuva arvien satrauktāka.

— Kaut kas nopietnāks, — teica Egle. — Dzīve nav tikai mīlestība. Bēthovena

/ «Egmonts». — Egle atbalstīja galvu uz krēsla stingrās, gludās ādas atzveltnes.

— Šo plati atstāstīšu sīkāk. Tā manā dzīvē ir svarīga, jo stāsta par četrdesmito un četrdesmit pirmo gadu. Bija mainījusies

valsts iekārta. Tuberkuloze palika, un es paliku ārstēt tuberkulozes slimniekus. Tai dienā, datumu atceros vēl šodien, tas bija 24. novembrī, vēl tikai trīsdesmit gadus vecs, ar visiem matiem, es sēdēju savā kabinetā. Toreiz tu vēl nebiji uzdāvinājis ģipša meiteni ar jēru un pie sienas trūka Pavlova, ar kuru iepazinos vēlāk. Telefona aparāts nebija no melnas plastmasas, bet ar niķelētu dakšiņu.

Man pasniedza jaunāko pastu. Atsūtīts komisāru padomes dekrēts — ārstēšana ir bez maksas! Tas bija «Egmonta» uvertīras cienīgs notikums. Es skrēju pa gaiteni un vicināju šo dekrētu. Toreiz vēl varēju paskriet. Sanatorijas priekšā ieķēros pavadā zirgam un apstādināju drošku, kura izrakstītos slimniekus veda uz staciju. «Atpakaļ, par sanatoriju nav jāmaksā!» es saucu. «Mītiņš!» Toreiz mītiņi bija modē. Zālē nolasīju dokumentu un teicu: «Padomju

vara — tas ir sākums uzvarai pār tuberkulozi, un es esmu pret tuberkulozi!»

Egle apklusa, bet «Egmonta» uvertīra vēl skanēja. Likās, ka mūzika attēlo cīņas izšķirošo posmu. Pa ielām traucās ļaužu pulks, pa priekšu viņiem nesa cīņas karogu.

— Mans prieks bija īss, — turpināja Egle. — Es tev pastāstīšu tikai par vienu četrdesmit pirmā gada jūlija dienu. No rīta pie sanatorijas durvīm stāvēja opelis, nokrāsots pelēks, kā visas vācu mašīnas. Līdz tam mani slimnieki, kuri, karam sākoties, nebija

paši aizbraukuši pie savējiem, gulēja samērā mierīgi, jo fronte pārskrēja sāņus. Vienīgi viņus mocīja apziņa, ka vācieši atkal ir klāt, un neziņa par savējiem. Ēdām vēl vecās rezerves.

Kā saimnieks es torīt atvēru sava kabineta durvis un turpat pie durvīm apstājos — redzēju, ka neesmu vairs saimnieks. Blakus vecajam telefona aparātam uz galda augšpēdus gulēja vācu virsnieka cepure, un tajā bija ielikti brūni zamša cimdi.

Manā krēslā sēdēja jauns, skaists cilvēks vācu leitnanta formā, spīdīgi saeļļotiem matiem un melnās acenēs. Viņš vienaldzīgi paskatījās uz manu pusi, it kā durvis būtu pavērusi tikai vēja pūsma, izlikās mani nepamanījis un turpināja strādāt. Viņa priekšā gulēja visu slimnieku slimības vēsturu kaudze. Virsnieks ātri lapoja vēstures un šķiroja tās divās daļās. Beidzis viņš vēlreiz paskatījās uz manu pusi, šoreiz mani pamanīja un teica: «Jūs laikam esat ārsts?» — «Šīs sanatorijas direktors,» es atbildēju. Tad viņš ar plaukstu uzsita lielākajai slimības vēsturu kaudzei. «Šiem jāatstāj sanatorija divu stundu laikā.» — «Bet gandrīz visi ir smagi slimi, kuri, karam sākoties, nevarēja aiziet,» uztraucies saku. — «Pēc divām 4 stundām viņu gultās tiks ievietoti mūsu ievainotie.» Viņš aizgāja.

Pēc divām stundām pa parka celiņu uz lielceļa pusi soļoja rinda nogurušu cilvēku, ātrumā apvilkuši saburzītās drēbes, ar kofe-

riem pie rokas. Bālas sejas un klepus. Ja nezinātu, kas viņi ir, tad varētu domāt, ka viesi pēc nakts dzīrēm nonīkuši un saburzīti atgriežas mājās. Liela daļa no viņiem izstaigāja pa Latviju kājām, jo vilcieni tad pārvadāja tikai karaspēku. No viņiem pēc kara saticis esmu maz. Viens, vārdā Alders, pašlaik guļ sanatorijā.

Ar to šī diena vēl nebija galā. Pēc pāris stundām tiešām ieradās sanitāro mašīnu kolona. Sanatoriju sadalīja divās daļās. Mēs nu bijām iebūvieši paši savās mājās, kā saka Rainis. Bet arī ar to diena vēl nebija galā. Vakara pusē ar divām droškām sanatorijā ieradās grupa vīru aizsargu formās. Viņi man nejautāja neko un iegāja sanatorijā. Es viņus satiku tikai uz kāpnēm, kad tie veda projām divus jaunus puišus vēl slimnieku halātos. Abiem rokas bija sasietas. Uz kāpnēm es nostājos pretī. «Tie ir mani slimnieki!» — «Tie ir marksisti un komunisti,» man atteica. — «Viņi ir jauni zēni un slimi.» — «Tie nav nekādi slimnieki. Viens ir komsorgs, otrs komjaunietis. Lai tagad atbild.» Mani nogrūda no kāpnēm. Aizsargi bija man pazīstami pagasta ļaudis. Ar tiem trīs gadus biju sarunājies kā ar cilvēkiem, biju ārstējis viņu piederīgos, reizēm izpildīdams arī rajona ārsta vietu. «Tagad reiz viss ies pēc likuma,» man viens no viņiem pateica. «Par halātiem nebēdājieties, tos jūs dabūsiet atpakaļ.» — «Es viņus izārstēšu, tad runāsim tālāk,» es vēl

mēģināju novilcināt. — «Tā būs veltīga zāļu šķiešana,» man pateica, un viņus aizveda prom. Viens zēns vēl ipsaucās: «Paldies, dakter,» — bet otrs lūdza: «Dakter, palī

dziet ...» Es gāju viņiem pakaļ līdz mežam, kur gaidīja vēl divi pajūgi. «Es kā ārsts esmu atbildīgs... Es galvoju par viņiem!» sacīju. Garais dzirnavu īpašnieks Pumpurs, kas todien bija tērpies kā īsts karavīrs — stilbtiņos un rupjos šņorzābakos, atgriezās un pateica: «Doktor, ejiet atpakaļ, citādi man būs jāgalvo par jums.» Viņš runāja, balsi nepaceļot, jo bija studējis tautsaimniecību un izglītots.

Pēc pusstundas dzirdēju šāvienus. Vēlāk mežā mēs atradām vairākas aizkaltušas eglītes. Tās varēja izraut ar roku, jo uz smilšu kopiņas tās bija tikai iespraustas.

Nošautie bija marksisti, kā toreiz mēdza teikt. Tātad par ideju. Bet ideju taču nevar nošaut ar lodi un aprakt mežā! — Egle apturēja radiolu.

Brīdi abi klusēja, it kā vēl redzētu aizkal-tušās eglītes, kuras varēja izraut ar roku. Tad Egle iededza gaismu un viņi ieraudzīja, ka pudele izdzerta.

— Kādēļ tu man stāsti taisni drūmākās vietas? — nopūtās Muraška.

* — Tādēļ, ka tās svarīgas manā biogrā

fijā ... Kāds pa tumsu izdzēris mūsu vīnu.

Egle aizvāca resno šampanieša pudeli, tad no grāmatu plaukta izņēma divas biezas vārdnīcas. Aiz tām parādījās plakana

blašķe. No grāmatu plaukta augšas, kur stāvēja arī galvaskauss, Egle nocēla divas māla krūzītes.

— Medicīniskais spirts plus aqua fonta-nea.

Viņš ielēja malku Muraškam un sev uzpirksteņa tiesu.

— Un pēc kara man grūti bija ticēt, ka ļaudis ir tikai labi. Joprojām uzskatīju, ka mans pienākums ir palīdzēt cilvēkiem, ka man jātur svēts solījums, kāds minēts manā ārsta diplomā, — palīdzēt sirgstošam cilvēkam. To es darīju, pats sev atgādinādams: palīdzi citiem, bet pats tu esi tikai skalpelis medicīnas rokās, vairāk nekas. Redzi, drīz pēc kara man ministrijā kāds atbildīgs biedrs jautāja: «Tātad jūs visu vācu laiku strādājāt sanatorijā un skaitījāties galvenais ārsts?» — «Jā.» — «Tātad jūs bijāt okupantiem derīgs?» — «To jautājiet okupantiem un slimniekiem, kam es biju derīgs,» es atcirtu. — «Man nav jājautā, to norāda fakti. Pagaidām strādājiet!» Es aizgāju kā izpliķēts un tāds jutos vēl daudzus gadus. Tad es ieliku kasetē šo plati. — Egle no kasetes izņēma pēdējo plati.

Atskanēja mūzika, kura šķita kā nepārtraukta melodija. Tanī nejuta cīņas trauksmes kā «Egmontā», neplīvoja trauksmaini cīņas karogi, tanī nedzirdēja smeldzošas skumjas vai aicinājumu kā Gļinkas romancē. Viss te bija skaidrs, dzidrs kā cīruļu treļļi virs pavasarīgas birzs.

m

— Klausies, tas ir Bahs. Tā ir mūzika par sevi. Pirms diviem gadiem biju Leipcigā. Tomasa baznīcā uz grīdas ir plāksne, uz kuras rakstīts: «Johans Sebastjans Bahs.» Tovakar bija arī koncerts. Klausījos Baha mūziku un skatījos uz gotiskajām velvēm, kuras, kā mēdz teikt, atgādinot lūgšanā saliktas rokas. Starp citu, es mūziku ne tikai dzirdu, bet arī redzu. Tai brīdī man likās, ka esmu atgūlies meža malā un lūkojos uz eglēm, kuru zari pārliekušies man pāri. Egļu galotnes no manis attālinās un sniedzas debesīs. Visapkārt ir miers. Tāpat šī mūzika tiecas debesīs. Es iemīlēju šo mūziku. Tā ir mūzika par sevi.

— Tādas nemaz nav, — Muraška smaidīdams glaudīja savu sprogaino matu apņemto pakauša plikumu. — To radījis cilvēks. Tā radīta cilvēkiem, nevis debesīm.

Egle brīdi domāja, atkal deniņus masēdams. — Varbūt tev arī sava daļa taisnības. Toreiz mežā, kur palika mani slimnieki, atradu vairākas dzeltena misiņa patronu čaulītes. Tad es iedomājos, ka līdz tam nemaz nebiju piegriezis vērību, it kā pat nezināju, ka pasaulē ir patronas, ar kurām nošauj cilvēkus. Tikai nesen, atkal visu to atceroties, man ienāca prātā, ka arvien esmu t bijis dakteris, bet vai tas nav par maz? Ārsts nav veselības avots, pie kura tikai padzeras. Avots nav cilvēks. Ārsts ir cilvēks. Medicīna nav visa dzīve.

— Tev tomēr ir bēdīgs prāts, — konsta-

tēja Muraška. — Kad man bēdīgs prāts, es dzeru vīnu un sadauzu sešus šķīvjus. Fajansa, lētākos. — Muraška pacilāja šķīvi, uz kura atradās zemenes.

Egle pasmaidīja.

— Sešu šķīvju man nav, dauzīšu tevi.

— Lai iet! Drauga labā upurēties nav žēl.

Viņi pacēla mazās māla krūzītes.

Muraškas apciemojums Egli ļoti iepriecināja. Šai brīdī viņš aizmirsa, ka sāp galva. Bet Muraška drīz vien ar melno bereti apsedza galvas plikumu.

— Es vēl noķeršu autobusu. Man rīt agri nāks modelis.

Egle paņēma spieķi un pavadīja Murašku pa aleju līdz ciemata centram, kur pretī meliorācijas stacijai atradās auto piestātnes palievenis. Kad autobuss aizgāja, Egle palika stāvam spuldzes gaismas lokā. Arī ceļa otrā pusē dega spuldzes virs meliorācijas stacijas vārtiem. Tur pagalmā ap traktoriem rosījās kādi vīri, bet Egle tos nepazina. Mājās Janelis guļ, nevar to modināt tikai tādēļ, lai parunātos par dzīvi, jo tā Janeli šodien neinteresē, viņu interesē rītdienas eksāmens fizikā.

Vīns un pāris malku atšķaidītā spirta atnesa nevis nogurumu un miegu, bet Eglēm tagad vēl gribējās ar kādu parunāties. «Iereibis,» viņam ienāca prātā. Ja jau iereibis, tad arī jārīkojas kā tādam.

Viņš nogriezās pa aleju, kura veda uz sanatoriju. Šīs alejas malā atradās divas

mājas, kurās dzīvoja personāls. Gar pašu seju aizšāvās kaut kas melns. Tas ir sikspārnis. Sikspārnim esot pašam savs radiolokators. Tādēļ tas tumsā nekad neapdauzās. Ja tāds būtu arī cilvēkiem, tad iereibušie nekad nedabūtu zilumus, tumsā saduroties ar stabiliem priekšmetiem, tādiem kā stabi. Labi, ka nav, jo tad dažs labs dzertu vairāk.

Soļus desmit no alejas, aiz pusaugām ābelītēm un jasmīnu krūmiem, atradās māja, kur jumta istabas logā dega uguns. Šai istabai mājīgumu piešķīra ieslīpā siena, pie kuras bija novietota tahta. Tur vēl atradās plaukts, piebāzts ar grāmatām, ar liesmainu bērzu finierēts drēbju skapis liektām durvīm, kādus gatavoja pirms gadiem desmit. Pie loga stāvēja balts divstāvu puķu plauktiņš. Plauktiņu aizņēma spuraini kaktusi. Liela fuksija aizklāja vai pusi loga ar saviem nokarenajiem zariem. Zari bija aplipuši ar pumpuriem, no kuriem ziedi rādīja baltus deguntiņus. Gaisma caur griestu lampas vaskoto abažūru krita uz galdiņu tahtas priekšā.

Pie galdiņa stāvēja māsa Gārša. Ar saviem paīsajiem, tumšajiem matiem un plato dzintara aproci viņa šķita pavisam citāda nekā sanatorijā. Sanatorijā ar balto cepurīti / bija virsmāsa, bet te sieviete vaļīgā mājas kleitā ir nedomāja meklēt putekļus uz palodzēm vai skopi skaitīt zāļu tabletes.

Istabā vēl bija Bērsons. Likās, ka istabas

mājīgums apņēmis arī viņu, un viņš vairs nebija straujais, kustīgais Bērsons, kurš sanatorijā uz visām pusēm meta savu hipnotizētāja skatu. Viņš stāvēja neparasti mierīgs. Izskaidrojums bija vienkāršs: viņš sniedza Gāršai rožu pušķi. Nav zināmi gadījumi, ka cilvēks tādā brīdī lēkātu uz vienas kājas vai kasītu aiz auss.

— Dakter, kāpēc? ...

— Jums, vienkārši jums. Man puķu audzēšana sagādā prieku, bet ziedi, ja tos laikā nenogriež, novīst bez mērķa, tos redzētu tikai es viens pats. Šīs rozes saucas «Night» — latviski tas būtu «Nakts». Redzat, ir jau arī gandrīz melnas.

Gārša paņēma puķes un ielika tās vāzē uz loga blakus fuksijai.

— Man neērti. Ar puķēm jūs mani apgādājat jau otru gadu.

— Puķes drīkst...

•— Paldies! Sēdieties!

Bērsons apsēdās pie galdiņa, kur uz Unu sedziņas bija nolikta kafijas kanna un divas tasītes.

— Es dzeru kafiju, kā jau veca meita. — Gārša ielēja kafiju otrā tasītē.

— Jūsu kafija ir ļoti garšīga.

— Vai ne! Vakari reizēm ir gari. Kafija tos īsina.

Gārša paņēma adīkli. Saruna pieklusa. Dzirdēja tikai troksni, kad Bērsons uz tasītes atlika karotīti. Viņš paraudzījās uz loga pusi.

— Jūsu fuksiju vajadzētu pārstādīt. Es...

Uz kāpnēm atskanēja soļi.

— Tas nevar būt pie manis. — Gārša turpināja adīt. Pie durvīm tomēr kāds pieklauvēja.

Gārša atvēra. Istabā mazliet iereibuša cilvēka vaļībā ienāca Egle. Uzskatījis Bēr-sonu, viņš atspiedās uz spieķa.

— Atvainojos par traucējumu! Man tikai gribējās papļāpāties. Es atkal iešu.

— Jūs netraucējat, nemaz netraucējat! — iesaucās Gārša un no Egles rokas izņēma spieķi un platmali. Katram bija redzams, ka viņa nemelo.

Bērsons piecēlās.

— Man gan jāiet mājās. Rīt operācija. — Un katram bija redzams, ka viņš nerunā patiesību. Gārša nemēģināja atturēt, bet sniedza viņam roku.

— Es kādu dienu pārstādīšu jūsu fuksiju, — Bērsons atvadoties piebilda, lai būtu pateikts vēl kāds vārds.

Egle pacilāja adīkli.

— Kas tas būs — gailim bikses?

— Nē, kafijas kannai kleita, — Gārša pasmējās.

Egle neaicināts atsēdās un sniedzās pēc kafijas, tad padomāja un lūdza glāzi ūdens. Eglēm ūdeni dzerot, Gārša pamanīja, cik 9 viņa seja šodien sakritusi. Ja nebūtu kārtīgā vasaras uzvalka, tikpat kārtīgi sasietās kaklasaites un gludi atsukāto matu, tad tā būtu ļoti slima cilvēka seja ar stāvām krunkām

no vaigiem uz mutes kaktiņiem. Tikai acis vēl bija skaidras, bez slimības noguruma, tās glabāja nepārtrauktu intelekta dzirksti. Reizēm pamana tikai šo skaudro dzirksti un slimību neredz.

— Jums vajadzētu atpūsties un atpūsties. Jūs zināt, Bērsons katru brīdi gaida no Maskavas ziņas par jauno operāciju. Cerības...

— Vai tad es negribu cerēt! — Egle iesaucās, bet tad stāvās krunkas ap lūpām savijās ironiskā smaidā.

— Šovakar runāsim par kaut ko citu, piemēram, par veciem laikiem. Es jau šodien visu dienu runāju par veciem laikiem.

Viņš piegāja pie grāmatu plauktiņa, uz kura bija noliktas arī dažas piemiņas lietiņas. Egle pacilāja no koka grieztu šuneli, kurš, vienu ausi noliecis, ar jautru, zili iekrāsotu aci raudzījās dakterī.

— Slimnieka Ermansona darbs, — atcerējās Egle. — Es viņam kādas astoņdesmit reizes atvilku strutas no plaušu plēves. Zināt, kāpēc es atceros skaitli? Tāpēc, ka vienu dienu, kad pielieku punkcijas adatu viņam pie sāniem, Ermansons saka: «Šodien man jubileja — septiņdesmit piektais dūriens. Iedodiet man špicglāzi spirta, tad man jubilejas dienā būs vieglāk.» Redzat, īsti tuber-kuloza jubileja. Spirtu es viņam iedevu.

Gārša turpat paņēma fotogrāfiju. Tanī bija redzami divi jauni cilvēki, vaigus viens otram piespieduši. Tādu pozu fotogrāfi uzskata par obligātu laulātiem draugiem.

— Te viņš ir. Tā otra ir mana māsīca. Jūs viņai izņēmāt piecas ribas. Tās viņa atstāja sanatorijā. — Gārša pavēra koka lādīti, kurā gulēja sažuvuši kaulu gabaliņi. — Viņi sanatorijā iemīlējās.

— Jā, arī sanatorijā mīl, — piekrita Egle.

— Man likās, ka jūs to nekad neesat pamanījis.

Gārša atlika koka lādīti atpakaļ un no sāniem nedroši paraudzījās Eglē. Ja Egle tai brīdī būtu skatījies uz viņu, tad viņa gan šos vārdus nedrīkstētu teikt. Bet Egle diezgan pašapzinīgi savilka savu greizo smaidu.

— Es visu pamanu.

— Nē, tomēr ne. — Gārša brīdi svārstījās, tad no plaukta izvilka biezu grāmatu oranžā iesējumā.

— Tā ir 1937. gadā izdotā Puškina «Izlase», — Egle pazina.

— Jā. — Gārša lēni un uzmanīgi pavēra vāku. — Māsu skolā mēs ar Hertu gulējām blakus. Jūs viņai vairākkārt pa logu metāt ceriņu zarus. Reiz viens zars nejauši iekrita man. Es to paturēju. Šie ceriņi ir vairāk nekā divdesmit gadus veci...

Gārša pacilāja sakaltušo zaru un uzmanīgi, lai pagalam izbālējušās ziedlapas nenokristu un kaut no dziļākas elpas nesabirztu putekļos, kādos sairst visi sausi ziedi, atkal atlika grāmatā. Viņa brīdi stāvēja ar muguru pret Egli, jo nu arī viņas drosme bija galā.

Egle izbrīnījies pacēla galvu un skatījās

ārā pa logu, it kā tur būtu ieraudzījis kaut ko pavisam jaunu, ne tikai fuksiju ar nokarenajiem zariem. Viņi klusēja, bet Eglēm bija tāda sajūta, ka Gārša vēl kaut ko stāsta par ilgi glabāto ceriņu zaru. Diezgan par to!

— Nu mēs esam izrunājušies. Par visu. Nu es iešu, — Egle teica.

«Mēs sarunājāmies tikai minūtes desmit, bet tiešām esam izrunājušies par visu, pateikts negaidīti daudz,» Egle nodomāja.

Gārša atgriezās un paraudzījās Eglē.

— Es negribētu, es negribu, bet man arī jāsaka... nu jums jāiet.

Egle ņēma spieķi.

— Ar labu nakti, māsa Gārša!

Ja jau viņa pateikusi tik daudz, tad lai... lai kaut viens mirklis paliek, ko glabāt visam mūžam! Gārša cieši saņēma Egles roku un piespieda to pie vaiga.

— Atļaujiet man reiz nebūt māsai Gāršai! — viņa lūdza. — Un kaut brīdi neesat dakteris Egle.

Egle atvilka roku un apņēma Gāršas plecus. Pie viņa zoda pieskārās mati, un viņš juta to smaržu.

— Mēs ilgi bijām kopā. Piemini mani ar labu. Es gan reizēm klaigāju, bet...

— Nē, jūs kļūsiet vesels!

Egle atjēdzās, ka atkal kaut ko pateicis par slimību, un, kaunēdamies par savu vājuma brīdi, teica:

— Zināt, nav labi, ja cilvēks ir viens. Kā

es šovakar... Dakteris Bērsons jau divus gadus nes jums puķes. Bērsons ir labs cilvēks un puķes...

Gārša nodūra galvu.

— Es pati zinu, kurš ir labs, tik veca jau esmu.

Kad uz kāpnēm bija aizskanējuši Egles soļi, viņa piegāja pie loga. Kā nopļauta pļava smaržoja nakts. Alejā uz grants čirkstēja Egles soļi. Tad izgaisa arī tie. Gārša ielēja sev kafiju un sēdēja ilgi.

Otra kafijas tasīte uz viņas galda palika tukša.

*

Nākamajā rītā Egle pamodās agri, jo spilgta saule caur sīkrūtaino balkona logu raudzījās tieši acīs. Vienai rūtij pa plaisas vietu stiepās pāri varavīksnes svītra, — gaismas stari te sadalījās kā prizmā. Viņš nogāja lejā. Pienenes mauriņā vēl nebija atvērušas zeltainos ziedus. Uz kāpnēm tupēja kaķis un glūnēja uz baložiem, kuriem māsa bija nobērusi maizes drupačas. Egle ar spieķi aizdzina kaķi.

— Skic, vai tu esi neēdis!

— Kaut paēdis, kaķis paliek kaķis, — pamācīja māsa.

Egle ilgi nebija redzējis rītu mežā.

Te, slaidu soli skriedams, viņu panāca Janelis.

— Kur tu? — pārsteigts jautāja Egle. — Jauni ļaudis no rītiem labprāt guļ. Rīta skaistums veciem, vakara skaistums jauniem.

Janelis atbildes vietā pārpogāja rūtaino kreklu, bet rūpēs sarauktajā pierē, kurā grumbas pavisam negribēja turēties, Egle lasīja, ka Janelis noraizējies par viņu: ja nu tēvam vienam pa mežu staigājot, gadās pakrist ...

«Raizēties par otru — tas ir tas pats, kas mīlēt,» Egle nodomāja, un viņam kļuva silti.

Pa labi no Dzelves tilta pa upmalas ceļu viņi iegriezās mežā.

Meža pļaviņā cauri sudrabainajam rasas klājam stiepās tumši zaļa svītra.

— Vai tu neesi pa pļavu nācis mājās? — Egle jokoja.

— Nē, te staigā aļņi.

— Kā tu to zini?

— Es arī staigāju pa mežu, kad mācos.

«Droši vien viņi mācās vai staigā divatā.»

— Vai Bērsonam atbilde no Maskavas vēl nav pienākusi? — jautāja Janelis.

— Laikam nav. Bet būs labi. Man smaganas vairs tikpat kā neasiņo.

Egle kā puika ar spieķi no lielajām smilgām trauca nost rasu.

— Paga, salasīsim pulkstenīšus, — Egle norādīja uz zilajiem pulkstenīšiem, kuri pacēlās pāri zālei. — Pēc pāris nedēļām nāks vīri ar izkaptīm, tad pļavas ziedu vairs nebūs.

— Pagaidi, tu daudz nelokies. — Janelis pērnās lasīt ziedus.

Egle tomēr gribēja noplūkt pāris pīpeņu, ko ielikt svārku atloka pogcaurumā. Viņš noliecās, pastiepa roku, bet tad sastinga.

Puķes kātam blakus kā melna stikla zīlīte pamirdzēja acs. Tur bija galvu izcēlusi odze un vēroja viņa roku.

Egle zibenīgi atrāva roku un soli atkāpās. Kamēr Janelis meklēja koku, čūska aizlocījās un pazuda cinī.

Egle lielīgi uzsita Janelim uz pleca.

— Tu redzēji, ka es nobijos?

— Visi jau bīstas no čūskām, — Janelis nesaprata.

— Jā, bet es ļoti nobijos. Tas nozīmē, ka es gribu dzīvot. Un, kas grib, tas arī izdzīvo.

Abi smaidīdami aizgāja pa meža ceļu, vairīdamies no garākajām smilgām, uz kurām kā savērtas turējās rasas piles.

Vēlāk, kad Egle jau bija aizbraucis uz sanatoriju, Janelis staigāja pa halli, vicinādams grāmatu un skaļi runādams:

— Kas ir grūtākā valoda pasaulē? Latviešu valoda, jo jūs domājat, ka protat, bet es jums pierādīšu, ka neprotat vis.

— Ko tu muldi, — Egles māsa atlieca muguru. Viņa ar smago grīdas tīrītāju spodrināja parketa dēlīšus.

/ — Es nemuldu, tā teica skolotājs, un man

rīt jāraksta domraksts. Trešās konjugācijas pirmās grupas atgriezeniskajiem darbības vārdiem darāmās kārtas īstenības izteiksmes

vienkāršās tagadnes trešajā personā ir galotne ...

— Nu tu muldi taisni briesmīgi, — brīnījās Egles māsa.

Kabinetā iezvanījās telefons. Viņa iegāja un tad zobgalīgi aicināja:

— Ar tevi vēlas runāt kāda sieviete.

Janelis paņēma klausuli. Priecīgi satraukta

sievietes balss stāstīja: — Dakteris Bērsons šodien saņēma vēstuli no Maskavas, no Hematoloģijas institūta. Tur attīstīta jauna metode staru slimības ārstēšanai. Kāda operācija. Bērsons saka — cerības esot labas.

Janelis pa roku galam nometa klausuli, izsteidzās hallē, paķēra no Kristīnes grīdas spodrināmo, sāka enerģiski bīdīt krēslus un rīvēt grīdu.

— Tātad meitene tevi iepriecinājusi. Vispirms gan noliec eksāmenus un tad interesējies par sievietēm, — pamācīja Kristīne.

— Tā nebija sieviete, tā bija māsa Gārša.

Bērsons tai laikā ar vēstuli rokā steidzās pa sanatorijas gaiteni. Kāja aizķērās aiz putekļu sūcēja caurules.

— Kādēļ jūs nepievācat cauruli? Vai neredzat, ka es steidzos! — viņš uzsauca kopējai.

Kopēja, galvu nepaceldama, atbildēja:

— Sanatorijā nesteidzas, to dara ārpuse.

— Nē, steidzas visur, arī sanatorijā! —

atcirta Bērsons, bet jau pēc pāris soļiem viņu apturēja sauciens:

— Dakter!

Pret palodzi atspiedies, stāvēja slimnieks Vedings, ar īpašu šiku košļāja zīmuļa galu un vicināja žurnālu ar krustvārdu mīklu.

— Doktor, sakiet, lūdzu, — kas tas ir, jūs skaitāties vairāk izglītots, «ilgstošs prieka un pacilātības stāvoklis» ar pieciem burtiem?

Bērsons nedomādams atteica:

— Varbūt — laime?

Vedings piedūra zīmuli un izskaitīja burtus.

— Kaut laimes nav, tomēr iznāk.

— Laime, piemēram, ir veselība. Kad būsiet vesels, tad jūs zināsiet, kas ir laime, — Bērsons iebilda.

— Tad man būs jāiet darbā. Tas būs liktenis.

Tomēr pat Vedinga konsekventais pesimisms šodien nespēja sabojāt Bērsona omu. Smaidīdams viņš pavēra Egles kabineta durvis.

Egle, ērti krēslā iesēdies, negatoskopā aplūkoja rentgenogrammas. Neatskatījies viņš iesaucās:

— Tikai kaulainā nāk bez klauvēšanas. Ir gan tikumi...

— Bet es esmu dzīvība!

Egle atgriezās.

— Kas tu, diegs, par dzīvību.

Tā kā Bērsonam bija stāstāmas svarīgas lietas, viņš lieliem soļiem mērīja istabu, ro-

kas aiz muguras salicis. — Nu, taisies uz slimnīcu! Raksta tev pazīstamais profesors Dubnovs. Tu būsi viens no pirmajiem, kam pielietos jauno metodi. Operācijas būtība jau tev skaidra.

— Pirms gada to izmēģināja pie suņiem un pērtiķiem, — atcerējās Egle.

— Pirms gada tu F-37 devi tikai jūras cūciņām.

— Tu gribi paķert mani uz jūtām,— Egle greizi pasmīnēja.

— Tātad no veseliem cilvēkiem ņem kaulu smadzenes, vai no krūšu kaula, vai no ciskas kaula, vai no ribas, un pārstāda tās tev tavu nogurušo kaula smadzeņu vietā, kuras vairs nerada asinis, cik vajadzīgs. No vairākiem donoriem. Jaunās kaula smadzenes ierosinās tavas nogurušās, un tās ražos leikocītus, cik uziet.

— Pasakām parasti labas beigas.

Bērsons apstājās un cieši paraudzījās Eglē.

— Tu zini gadījumu no zvēru dzīves?

— Ir dažādi. Kuru?

— Par divām vardēm krējuma traukā. Optimistisko un pesimistisko.

— Diemžēl zinu.

— Nu tad!

Egle negatoskopā izslēdza gaismu. Zaļgani mirdzošais ekrāns kļuva par vienkāršu pienstiklu.

— Ir statistika frančiem, amerikāņiem ... — Egles seja sagura un kļuva pelēka, kā arvien, kad vairs nevarēja izvairīties no tie-

šas sarunas par paša slimību. — Man sāpju pietiek. Es esmu ļoti noguris. Pagaidīsim! Tik noguris, ka nevaru izšķirties. Parunāsim rit!

Pēc tam Bērsons runāja par operāciju katru dienu. Viņš jau bija Rīgā, slimnīcā, sagādājis vietu un izstudējis visu no Maskavas atsūtīto literatūru par smadzeņu pārstādīšanas iespējām. Egle neatteicās, bet, aizbildinādamies, ka jāpavērojot slimības gaita tiem, kurus ārstē ar F-37, izšķiršanos atlika un atlika. Tā bija apātija pret sevi. Viņš vēl gribēja sagaidīt Hertu no dienvidiem, pagaidīt, kamēr Janelis atpūšas no eksāmeniem, paskatīties, kā dēls ierīkojas dzīvē, un tad — tad iet uz slimnīcu, no kuras dažkārt iznes ar kājām pa priekšu.

Bērsonam savukārt bija kārtojams tikai viens jautājums — jāaizgādā Egle uz operāciju, jo citas iespējas palīdzēt vairs nebija. Katru reizi, kad viņš sanatorijā kopa ar Egli gāja vizītē un redzēja cīpslaino Egles roku, kura turēja izraibināto Siguldas spieķi, Bērsonam uzmācīgi un negribot ienāca prātā kāda aina no pēckara gadiem.

Viņš tikko bija demobilizējies. Kā pēdējā kursa mediķis, praksē strādādams, viņš piedalījās kapu atrakšanā Valmieras tuvumā.

* Atraka garu kapeni, virs kuras auga reti sausas zāles kušķi. Vietām vēl varēja atrast nosūbējušas patronu čaulas. Jau nepilna

metra dziļumā no baltajām Gaujas ielejas smiltīm parādījās brūni pelēcīga, izdēdējusi dūre; un savādi — dūre turēja spieķa rokturi. Izskaidrojumu atrada: vīram bijusi

īsāka viena kāja, un spieķis kā šāvējiem nevajadzīgs atstāts nošautajam.

Vai Egles cīpslainā roka pēc gada arī būs tāda? Roka, kura reiz droši vadījusi pnei-motoraksa adatu, arī nazi, lai kādam palīdzētu. Nē! Cilvēks nedrīkst aiziet pirms laika! Operācija varbūt var palīdzēt. Bez: tās noteikti jāaiziet bojā. Lai glābtu cilvēkus, ir medicīna un ārsti. Arī Bērsons.

Pēc kādas vizītes viņš aizbrauca uz Rīgu, uz tuberkulozes institūtu. Pēcpusdienā sanatorijā ieradās tuberkulozes institūta direktors — lielais Gaujers ar sirmajiem viļņotajiem matiem un stingrajām acīm. Acu stingrais skats gan bija izskaidrojams ar tuvredzību.

— Kā tev iet ar F-37? — Gaujers jautāja.

Egle steidzīgi pāršķirstīja slimības vēstures, kuras pastāvīgi atradās uz viņa galda blakus smilšu pulkstenim. Starp tām bija arī Vedinga un slaucējas Lazdas vēstures.

— Intoksikācijas parādības izzudušas jau pēc trim nedēļām. Temperatūras vairs nav. Nakts svīšanu nav. Asins ainā ... — Egle iesāka, bet Gaujers viņu pārtrauca:

— Es ticu, ka viņiem labāk, bet tu vēl nevari parādīt nevienu gadījumu, kur kāds būtu izārstēts. Pat Lazda ar svaigo tuberkulozi.

— Tuberkuloze nav iesnas, kuras pāriet trijās nedēļās! — Egle iekaisa. — Es zinu, es ticu, ka tas palīdzēs.

— Medicīnā ticība vajadzīga vispirms pacientam, ārstam ar to vēl nepietiek. — Gaujers palika uzsvērti mierīgs.

— Dod man laiku un tad runā!

— Ņem laiku pats — ej operējies!

— Ak tu par to. Ļauj man mierīgi...

— Tu gribēji teikt — nomirt? Nē, neļausim!

Egle jau sāka cilāt spieķi. — Ko jūs man varat ļaut vai neļaut! Es esmu brīvs cilvēks.

— Nē, neesi! Tu esi saistīts ar ārsta darbu.

— Tu koka krusta vietā man uzliksi dzelzs krustu? — Egle zobojās. — Tu labi zini, ka šī operācija vēl nav izgājusi no eksperimenta stadijas.

Gaujers paņēma vienu no slimības vēsturēm.

— Te ir Irēna Lazda, kura lieto F-37. Tas arī zināmā mērā ir eksperiments.

— Nē, tas nav tas — viņai zāles kaitēt nevar. To lūk, bez manis vēl izmēģināja trīs studenti.

— Bet var gadīties, ka nepalīdz.

Egle brīdi domāja. Tad viņš atlika spieķi sāņus. Kareiviskais gars bija izzudis.

— Ir jau sava taisnība arī tev. Es aizmirsos, laikam tādēļ, ka mana slimība smagāka. Protams, tas ir tikai izskaidrojums, bet ne attaisnojums. Vajag būt konsekventam, vai ne? Bībelē rakstīts — ja tu esi pielicis roku pie arkla, tad neskaties atpakaļ, apmēram tā. Esmu ar mieru. Lai jums parādītu, ka varu būt konsekvents. Aiz lielības. Ka arī es varu būt trusītis. — Egle piecēlās un gari nopūtās. Viņš bija ticis ar sevi galā atkal vienu reizi. Pēc lēmuma kļūst vieglāk. — Kā es sargāju savu veco ādu, — viņš pasmaidīja. — Tagad iesim uz rentgenu un apskatīsim sešus slimniekus. Man liekas, ka Lazdas infiltrāts sācis uzsūkties.

— Bet vēl ir, — nesaudzīgi piezīmēja Gaujers. Medicīna mediķiem visu saka acīs.

*

Tovakar māsa Gārša kafiju nedzēra. Pa viņas istabas logu caur parka kokiem varēja redzēt apgaismotos sanatorijas logus. Dzelteni gaismas kvadrāti trīs rindās. Tos vietām sadalīja koku stumbru un zaru melnie silueti. Aiz katia priecīgi gaišā loga atradās vismaz divi slimnieki, divas dzīves, kuras uz laiku apturējusi slimība. Viņi tur gaida kā stacijā, kamēr vilciens ies tālāk. Gaišs logs tātad ne katrreiz nozīmē mājīgu istabu. Vienpadsmitos augšējās logu rindas izdzisa.

Gārša kafijas tases vietā uz galdiņa nolika papīra lapu. Pierē, kuru vairs nesedza pūderis, ievilkās stāvas rievas, it kā viņai būtu jāsāk nepatīkama saruna.

Bet šī saruna bija nepieciešama, jo tuvojās bridis, kad Eglēm būs vajadzīgs tuvs cilvēks dienu un nakti. Janelis vēl par jaunu, pie gultas sēdēt viņš nav radis. Gārša rakstīja:

«Man pret Tevi simpātiju nav, bet neesmu arī Tevi nīdusi par to, ka Tev dzīvē bijis vairāk laimes nekā man. Tas būtu netaisni. Mēs sarunājāmies, cik tas darbā nepieciešams, bet vēstuli es Tev rakstu pirmo reizi. Es rakstu tādēļ, ka Tu neesi kaut ko svarīgu pamanījusi. Man grūti saprast, kā Tu, draugs un sieva, tik tuvs cilvēks, varēji nepamanīt, ka viņš ir ļoti slims. Viņam tuvojas grūts brīdis.»

Gārša gari nopūtās, paraudzījās uz grāmatu plauktiņu, uz koka pūra lādīti, kurā glabājās dzintara krelles un viņas māsīcas ribu gali. Blakus tai no ģīmetnes smaidīja māsīca pati, kurai tagad zaudēto ribu vietā jau divi palieli puikas. Tad Gārša turpināja rakstīt.

Egles sieva Herta ar draudzeni pastaigājās Jaltā gar akmenī iekalto ostas malu. Dienvidu nakts bija samtaini zila kā balles kleita. Mola galā bāka zibināja violeti sārtu staru kūli. Prožektora stari apgaismoja lielu, baltu kuģi un ņirbīgus vilnīšus reidā. Pie steķiem piesietās laivas smaržoja pēc darvas un sāļām, trūdošām jūras zālēm. Tā bija stiprā ostas elpa, sīva kā cigāra dūms. Pro-

menādē palmas elektriskajā gaismā atgādināja dekorācijas lugai salona stilā.

Blondā, nu jau iedegusī Herta, acīm sprik-stot, ar visu savu būtni uzņēma jūras smaržas un silto vēsmu, kura piekļāvās augumam kā vīrieša glāsts. Viņas kopā ar drūzmu pagāja garām viesnīcai, kur otrā stāva balkonā divi zīda kreklos izmetušies vīri jau otru dienu spēlēja dambreti.

Herta iegriezās pasta nodaļā un paņēma uz pieprasījumu atstātās vēstules. Tās bija divas.

Tad abas ar draudzeni apsēdās uz akmens sola, ar muguru pret jūru, kura šad tad piesvieda pa vilnim. Viļņi ar klusu šļakstu sašķīda uz kantainajiem betona bluķiem. Herta atplēsa pirmo vēstuli. Netālu atsēdās divi pusmūža vīrieši salmu platmalēs. Hertas draudzene reizēm pameta skatu uz svešajiem.

Tā bija parastā kūrorta aina.

Herta lasīja un teica draudzenei: — Tu redzi, ka vīrieši bez mums nevar iztikt: «Man ļoti gribas būt kopā ar Tevi,» — viņš raksta katrā vēstulē kā jauns puika. Mēs taču jau divdesmit piecus gadus esam kopā. Es atpūtinu acis no mikroskopa, un viņam liekas, ka es te esmu par ilgu.

— Ja mans vīrs būtu direktors, es gan nestrādātu, — iebilda Hertas draudzene un uzsmaidīja kaimiņiem.

— Kamēr dēls bija mazs, nestrādāju arī, bet tad pie mums atnāca vīramāsa. Mājās

bija garlaicīgi. Argale nav Rīga. Es sāku strādāt sanatorijas laboratorijā. Aprunājos ar cilvēkiem un, kā smejas, pieskatu vīru.

— Ko tad tur var nopelnīt?

— Tomēr. Man nav jāprasa katrai kleitai. Un vīrs kaut kā nesaprot, ka Janelis ir jauns un nevar staigāt skolas formā vien.

— Tu taču nebrauksi? Sestdien ir atpūtas nama balle.

— Viņš raksta: «Man gribas ar Tevi sirsnīgi aprunāties.»

Draudzenes sasmaidījās.

— Varbūt tavs vīrs grib kaut ko izsūdzēt, tu jau mēnesi neesi mājās.

Herta labsirdīgi atmeta ar roku.

— Tam viņam nav acu. Mūsu sanatorijā ir vecākā māsa Gārša, mēs ar viņu kopā mācījāmies. Šai ir klusas simpātijas pret vīru. Es to manu, bet viņš vēl nav uzzinājis pa desmit gadiem un nav viņai ne pirkstu pielicis.

— Ir tādi, kuri neko nesaprot, — draudzene uzsmaidīja melnmatainajam kaimiņam.

Reidā atskanēja zems, dūcošs kuģa signāls. Pieteicās viesis, kurš te iegriezās no tāla ceļojuma, jo pati mazākā jūra ir liela.

Herta pagriezās uz ostas pusi, kur gausi līgojās piesieto kuģīšu dēļu klāji.

— Jūra smaržo, — teica Herta.

— Pēc vecām zivīm, — piebilda kaimiņš, bet Herta to neievēroja, jo viņas uzmanību saistīja otra vēstule.

— Tas ir Gāršas rokraksts! Tai gan ir drosme — man rakstīt. Varbūt tā ir bezkaunība. — Herta nesteigdamās atplēsa vēstuli un lasīja.

Izlasījusi viņa brīdi ar tukšu skatu raudzījās ļaužu drūzmā, kura turpināja pastaigu zem spuldžu gaismā vizošajiem palmu vēdekļiem.

Visi juta, ka vēstulē rakstīts kaut kas svarīgs. Hertas acis kļuva blāvas, tās vairs neatstaroja promenādes spuldžu romantisko gaismu. Tad Herta piecēlās un ātri, gandrīz skriešus devās projām pa piekrasti.

— Viņa dabūjusi vēstuli no sāncenses. Tā laikam ņem nost vīru, — paskaidroja draudzene un sāka sarunu ar svešajiem kaimiņiem.

Kad Herta pirka biļeti, lai no Simferopo-les lidotu uz Rīgu, reidā atkal atskanēja dūcošais kuģa signāls, stāstīdams par tālām ostām, kuras atrodas gan ledainās piekrastēs, gan palmu ieskautos līčos, jo pasaule ir ļoti dažāda. Hertai bija izdevies apskatīt tikai vienu nelielu ostu klinšu krauju pakājē.

*

Braucot no Rīgas autobusā uz mājām, viņa satika māsu Krūzi. Kā jautāt? Gārša bija rakstījusi, ka viņas vīrs esot nopietni slims, bet aizmirsusi pateikt, ar ko. Krūze palīdzēja pati.

Laipni smaidīdama un bužinādama matus, lai visi pamanītu, ka tie tikko frizēti un nokrāsoti kastaņu spožajā krāsā, viņa griezās pie Hertas:

— Nu gan vīrs būs priecīgs un pārsteigts arī.

— Vai viņš... vai viņš sen nestrādā? — Herta jautāja un ar bailēm gaidīja atbildi, raudzīdamās uz Krūzes violetajām lūpām.

Bet Krūze tikai izbrīnījusies pakratīja galvu.

— Viņš strādā katru dienu. Kā tad dakteris Egle var nestrādāt! Labi, ka jūs atbraucāt, — viņa pieliecās Hertai, un Herta sajuta rūgtenu parfīmu, kas reibināja kā vaivarāji. — Zināt, jūs varēsiet izklīdināt baumas, ka vienu nakti Egle esot redzēts iznākam no Gāršas istabas. Pati viņa klusē kā zivs.

Hertas sejā ap lūpām sastinga smaids, un Krūze ar interesi ievēroja, ka Hertas acīs uzliesmoja vēsa dzirksts, kā ziemas saules atspulgs.

— Nekas, tīri patīkami, tas nozīmē, ka mans vīrs nav vecs, — Herta smaidīja. «Nekāda slimība nevar attaisnot, ko tu esi man nodarījis,» viņa nodomāja. «Un es skrēju kā muļķe. Krimā vēl ziedēja magnolijas — ziedi lieli, kā rožainas porcelāna tasītes. Tādus es vairs neredzēšu.»

Kad Egle, mašīnu garāžā iebraucis, ar spieķi ieklaudzināja hallē, viņš uz galda pamanīja melnu rokas somiņu.

— Herta! Herta! — Bet neviens neatsaucās.

Viņš atrāva kabineta durvis. Herta sēdēja uz melnā ādas dīvāna un skatījās ārā pa logu, uz zaļajām mežvīna lapām, kurām cauri spīdēja sarkanas dzīsliņas.

Egle nosēdās blakus un apņēma sievas plecus.

— Tu mājās!

— Jā!

— Tev kas kaiš? Tu ceļā noguri?

— Tas ir daudz sliktāk, — Hertas acīs pavīdēja miklums. — Tu esi mani apvainojis.

— Es? Kā? Nekad to neesmu gribējis ...

— Man jau autobusā bija jāklausās, ka tu naktī esot bijis pie Gāršas.

Eglēm sāpīgi iedūrās sirdī. Pirms gada viņš būtu uzlēcis kājās, skaļi runājis un censties pierādīt, ka nav neko ļaunu nedz gribējis, nedz darījis. Nepelnīts apvainojums viņu arvien dedzināt dedzināja.

Bet šodien viņš jutās noguris, un tādēļ, ka bija tik noguris, viņam šis dumjais apvainojums jāpacieš. Un vai tagad ir vērts vairs uztraukties par sīkumiem, ja laiks tagad tik dārgs? Lietu svarīgums ir mainīgs jēdziens. Šodien šis strīds likās nesvarīgs. Viņš bija ieguvis tikai jaunu atziņu — vīrs ir sievas privātīpašums. Lieka atziņa, tās viņam vairs nevajadzēs.

— Es tovakar gribēju ar kādu parunāties. Vai tas ir grēks?

— Jā, jo tu esi mans vīrs.

— Ak tā! Varbūt. Varbūt...

— Ja tu domā tā rīkoties, tad zini — es varu aiziet pie mātes. Dēls ir izaudzināts. — Herta lepni atmeta galvu.

Hertu sākumā pārsteidza, ka vīrs neuztraucas.

— Vīrieši visi laikam ir vienādi, — viņa rezignēti pasmaidīja, piecēlās un gribēja pašapzinīgi aiziet, bet tad pamanīja, ka vīrs pielicis mutautiņu pie lūpām un uz tā parādījies asiņu traips.

— Kas tev?

— Es laikam kādu laiku darbā vairs neiešu. Likšos slimnīcā.

Herta atgriezās un uzlika rokas vīram uz pleciem. Gāršu viņa vairs neatcerējās.

— Kas tev kaiš? Pasaki!

— Drusciņ trūkst balto asiņu.

— Eidi... Ļaunā mazasinība?

— Rentgens.

Hertā it kā viss salūza — aplamais lepnums un ērtās dzīves sienas, kuras nebija ļāvušas redzēt vīru, kāds viņš bija. Herta atkrita blakus vīram uz dīvāna un piekļāvās viņa plecam.

— Nu es saprotu. Tev sāpēja galva, tev asiņoja smaganas... Tev bija grūti. Kur manas acis ...

* Eglēm no satraukuma reiba galva, tādēļ viņš daudz nepārlika un laikam runāja nesaudzīgi. Gaidu un tikšanās prieks tik un tā bija sabradāts.

— Kas tuvu pie acīm, to grūti saskatīt. Tāds ir optikas likums.

— Un tu gribēji man stāstīt, bet man nekad nebija laika klausīties ...

— Gadās, ka, ar otru sarunājoties, dzird tikai savu balsi.

Herta piespiedās viņam ciešāk.

— Vai tu vēl varēsi man piedot...

Reizēm slimniekam palīdz tikai otrs cilvēks ar savu klātbūtni. Egle nekad to nebija izjutis tik skaudri kā šodien. Sievas pleca siltais pieskāriens — un skarbie vārdi jau pagaisuši, kā pirms gadiem teikti.

— Dzīve ir par īsu, lai dzīvotu naidā.— Egle pieglauda vaigu Hertai.

— Tādos gadījumos pārlej asinis, vai ne? Es došu savas asinis!

Egle šoreiz pasmaidīja to pašu smaidu, ar kuru viņš ienāca istabā. — Man būs kauns, ka es staigāšu ar svešām asinīm.

— Bet dala no manis tad būs daļa no tevis — pa īstam.

Herta jau bija aizmirsusi visu pirmīt teikto. Vai mazumu dusmās sarunā. Viņa uzskrēja augšā guļamistabā, nonesa Egles rīta kurpes, noāva viņam kājas, pārlika vīra roku pāri savam plecam un piespieda to sev pie krūtīm. Tad, vīru balstīdama, Herta kāpa atkal augšup.

— Tā slimot ir patīkami, — Egle teica un bija ļoti priecīgs, ka tagad varēs ar kādu par visu izrunāties.

Nākamajā dienā, kad Bērsons ieradās Egles kabinetā, Egle rāja rentgena laboranti par to, ka viņa laikā nav izgatavojusi Lazdas plaušu uzņēmumus.

— Ja tu rājies, tad atkal esi strīpā, — Bērsons konstatēja, piesmēķēdams Egles kabinetu.

— Jā, strīpā gan. Sieva atbrauca!

Bērsons ierīkojās klubkrēslā un pacilāja

biezu vēstuli. — Te ir instrukcija par to, kā laboratoriski jāizmeklē donori. Svarīgākais ir donoru kaulu smadzeņu sagatavošana. Attiecīgos šķīdumus vedīs Dubnovs pats no Maskavas un ievadīs sagatavotās kaulu smadzenes.

— Mēs toreiz, par operāciju runādami, aizmirsām vienu nelielu, bet izšķirošu sīkumu; kas man dos savas kaulu smadzenes?

Bērsons apklusa, tad ar plaukstu sāka pli-ķēt sev pieri.

— Tiešām. — Bet tūlīt viņš atkal atdzīvojās. — Tagad es zinu, kādēļ aizmirsu: es uzskatīju, ka šai ziņā šķēršļu nemaz nevar būt!

— Kas tad dos?

— Nu, cilvēki!

— Man neērti kādam to lūgt. Es to nedabūšu pār lūpām. Tad vieglāk stāvēt ar izstieptu roku ielas malā. Tur diedelē tikai naudu, ne otra veselību.

— Vai tu neesi palīdzējis daudziem?

— Ne jau uz atlīdzību cerot, un cilvēku atmiņa reizēm nav nekāda stiprā. Pateicības jūtas dažkārt izbeidzas tai dienā, kad atgūta veselība. Cilvēka atmiņa nav arhīvs, un ari to var pārlādēt.

— Mēs rūpēsimies par visu. Tavs vienīgais uzdevums — turēt priecīgu prātu. — Bērsons izdzēsa negatoskopā gaismu. — Ej mājās, guli!

— Jā, bet kad trūkst spēka, tad taisni gribas strādāt. Tas laikam ir cilvēcīgi — gribēt to, kas grūti sasniedzams.

— Tāda varētu būt alpīnistu filozofija. — Bērsons atstāja cigareti pelnu traukā. — Žēl, ka tu nesmēķē. Tagad man šis darbs sanatorijā jāveic priekš diviem.

Kad Bērsons izgāja, Egle beidzot saprata, ka nu ir pienākusi diena, kad no sanatorijas jāatvadās. Vismaz uz laiku. Varbūt pavisam. Pavisam? Nē. Ja ne vairāk, tad te viņu saista, piemēram, Lazda, kuru viņš apsolīja izārstēt, lai tā varētu mīlēt. Viņš ir atbildīgs par visiem, kuriem sākts F-37. Ja nu tiem nekļūst labāk? Tad aiziešana no darba būtu līdzīga bēgšanai — bēgšanai no atbildības. Tad viņš būtu līdzīgs inženierim, kurš nošaujas, ja sagruvis viņa celts tilts un ar tiltu dzelmē iebrukuši cilvēki. Ja nāve ir bēgšana no atbildības, tad mirt nav vīrišķīgi. Tīšām viņš nebēgs. Tādēļ viņš atvadās tikai uz laiku.

Egle izraustīja rakstāmgalda atvilktnes un portfelī ielika žūksni piezīmju. Arī fonendo-skopu, ar kuru bija klausījis tūkstošiem slimu plaušu elpu. Viņš pacilāja smilšu pulksteni. Tam jāpaliek tepat, brīdinot, ka jāsteidzas, jo steidzas dzīve, steidzas arī slimība.

Tad Egle apstaigāja bārdainos vīrus pie sienas. Viņš apstājās pie Forlanini, kurš savā laikā mācīja gāzēt plaušas, un atcerējās, ka reiz šķirstījis 1931. gadā izdoto Latvijas konversācijas vārdnīcu. Forlanini vāids tur nebija pieminēts, kaut gan tai pašā sējumā vietu atradis, piemēram, kaut kāds Fogts. Šis Fogts esot uzrakstījis monogrāfiju par Piju II, par kuru gan nevienam latvietim ne silts, ne auksts. Redzams, mācītāji toreiz vērtēti augstāk par mediķiem.

Pa logu varēja redzēt lielo zālāju un pāris priežu tā vidū. Likās, gar celiņa malām kāds staigājis ar pasteļkrāsās iemērktu otu un tad šur tur piedūries ar otas galu — kā krāsainas saulītes tur ziedēja zemās dālijas. Parka malā slimnieki lika zārdā nopļauto zāli. Vasara bija pāri pusei. Pēdīgi Egleap-stājās pie «Meitenes ar jēru».

Pieklauvēja un ienāca māsa Gārša. Tas Egli iztraucēja no atcerēm, un viņam likās, ka Gārša redz, par ko viņš domājis. Lai novērstu Gāršas uzmanību, Egle izņēma no vāzes dzeltenu kliņģerīti un pielika ģipša jēram pie deguna.

— Neēd ... Ko teiksiet?

Gārša balstījās pret durvīm un nevairīdamās raudzījās Eglē. Šoreiz viņa neslēpās aiz nolaistiem plakstiņiem. Tā raugās cilvēks, kas daudz pārdomājis, ko teiks, ko darīs, un atzinis to par vienīgi pareizo.

— Dakter, es varētu būt viena, no kuras operēt.

Egle nolika kliņģerīti pie ģipša meitenes kājām. Viņš nezināja — varbūt labāk tikai pasmīnēt, jo bija jāsaka tas, kas nebija patīkami un taisnīgi.

— Paldies par jūsu labo sirdi, bet...

— Kādēļ? Es esmu vesela.

— ... bet redzat, mēs ilgi esam pazīstami, baidos, ka man kāds tuvs cilvēks varētu... apvainoties.

— Vai tam šoreiz kāda nozīme?

— Tomēr — ir normas.

— Dzīvība un nāve normas neievēro.

— Bet cilvēki gan, kamēr dzīvo. Es vēl dzīvoju.

Gārša mēģināja smaidīt, bet tik rūgti smaida tikai uz pavēli. «Jā, es neesmu Herta, pat manas asinis neder,» viņai gribējās teikt.

Un abi zināja, ka derētu, ja tās atrastos saldējamā skapī, kur asinis parasti glabā, un uz trauka nebūtu iepriekšējā īpašnieka vārds, tad ne Egle, ne Herta nezinātu, kam tās piederējušas. Tādā gadījumā asinis derētu. Šodien ne. Egle paglaudīja ģipša au-neļa pumu.

— Jūs pabarojiet un sargājiet jēriņu, kamēr esmu projām.

— Tas nebūs ilgi! — Gārša izsaucās. Viņa cerēja, ka tas nebūs ilgi.

Ģērbies vasarīgi īsās haki bikšelēs, Jane-lis stāvēja alejas malā pie savas mājas vārtiņiem un turēja aiz čupra Četraci, kurš aprēja govju baru. Govīm nekur nav jāsteidzas, un tās arī nesaprot, kas ir steiga. Eg-lein bija jāaptur mašīna un ar roku jāatvaira ziņkārīgās ragainās galvas.

Pa to laiku pie Janeļa pienāca meitene dzeltenos svārciņos, meitene ar kuplo bizi. Viņa iznāca no alejas ēnas un nostājās pie vārtiņiem, kur ziedēja mežrožu krūms — plāniem, sārtiem ziediem, dzeltenu vidu. No rozes bija tik daudz kā lepnais vārds un plati, cieti dzelkšņi. Nolauzusi ziedu, meitene pēc tam laizīja sadurto pirkstu. Suns, sargādams saimnieka dārzu, arī nabadzīgo rožu krūmu, vairs nerēja govis, bet grasījās cirsties meitenes garajos stilbos.

— Pievaldi savu mājas hiēnu, — sauca meitene.

— Pazīstamiem nekož, — atbildēja Jane-lis rupjā balsī, kura dziedāšanai vēl nede-

* rēja, jo tanī dažkārt ieskanējās arī puikas balss augstās notis.

Meitene pavicināja zaļu peldkostīmu.

— Uz ezeru? — Janelis jautāja.

— Uzminēts. Bet es slikti peldu. Vienai taisni bailes.

Janelis iegrūda Četraci pa vārtiņiem.

— Tu arī nāksi? — Meitene ar peldkostīmu plītēja sev kājas.

— Es ietu labprāt. Vai nevarētu — vēlāk?

Meitene bija jauna, tādēļ viņa domāja, ka

sievietes raksturā zināma augstprātība ir nepieciešama, lai pierādītu, ka puikas nav galīgi nekas.

— Tu skaitīsi sunim blusas? — viņa jautāja. — Vēlāk būs par vēlu, — un gāja projām, cerēdama, ka Janelis viņu panāks.

Bet tad, izbraucis cauri govju baram, pie sētas piestāja tēvs. Janelis atvēra pagalma vārtus.

Tēvu viņš panāca uz mājas kāpnēm. Ka kautrēdamies, galvu nodūris, viņš aizstājās tēvam ceļā.

— Bērsons izstāstīja ... Es arī došu kaulu smadzenes!

Eglēm kļuva silti. Aizmirsās, ka dēls prot iemest tikai basketa bumbu grozā — un vairāk neko. Lielais dēls! Pat galva jāatliec, lai ielūkotos viņam acīs.

— Janeli, kad tev būs dēls ...

— Man nebūs, — tūliņ atbildēja Janelis.

«Šai gados vēl domā tikai par mīlestību,

par deju vakariem, mēnesnīcu un skūpstiem. Visi jaunie aizmirst, ka no skūpstiem reiz piedzimst bērni,» atcerējās Egle.

— Tavā vecumā man ari nebija. Zini, cilvēks dzīvo savām nākamajām paaudzēm.

Man pienākums dot tev, nevis no tevis ņemt. Tu esi par jaunu.

— Bet, tēt...

— Tu esi par jaunu no medicīnas viedokļa.

Pa aleju aizpukšķināja trīs traktori — vēl nenobružāti, brūnu, spīdīgu krāsu. Egle gribēja runāt par ko citu.

— Tie laikam jauni traktori.

Janelis pameta skatu. — Jā, šitiem riteņus var nostādīt dažādā platumā.

— Tev patīk mašīnas?

— Nu, tā ...

— Stacijā vajadzēs jaunus traktoiistus.

— Vajadzēs gan, — piekrita Janelis.

Skaidrāk pateikt Egle neprata. Ja Janelis

neatbildēja, nav vērts turpināt. Egle bija redzējis meiteni dzeltenos svārciņos ar bizi pār plecu.

— Man aizdomas, ka gribi iet peldēties.

— Nemaz ne, — varonīgi noliedza Janelis.

— Nu, ja tu negribi peldēties, tad atnes man no ezermalas bufetes pudeli alus. — Viņš iedeva Janelim naudu un iegāja hallē.

Kāpjot uz guļamistabu, bija cieši jābalstās uz spieķa, bet viņš mierināja sevi ar domām, ka tagad nu gan varēs atpūsties. Herta jau sēdēja balkonā, no kura atklājās skats uz laukiem un pļavas nogāzi.

— Tev ir sievietes acis. Paskaties, kāda Janelim gaume. — Bet Herta starp alejas liepu stumbriem vairs redzēja tikai dzeltenus svārkus un tiem blakus Janeļa kailās kājas.

Gārša stāvēja uz sanatorijas kāpnēm un vēroja, ka Vedings platajā halātā, dižciltīgi plāno degunu noliecis, kā gailis slieku vērodams, aplūko mazo dāliju dobi, kurā cilājās melnā zeme.

— Uzsitiet ar kāju, dzeniet to kurmi projām! — uzsauca Gārša.

Vedings atliecās. — Kādēļ jūs viņu aizbaidījāt?

— Viņš taču izcilā puķes.

— Kādēļ tad jūs iestādījāt puķes, kur kurmis meklē sev barību? Es atzīstu brīvību. Katram tiesības dzīvot, kur viņš grib.

— Arī baciļiem jūsu plaušās?

— Tās ir manas plaušas!

— Veding, pulkstenis jau divi. Jums jāatrodas gultā, citādi jūsu galva cietīs no saules dūriena.

Uz kāpnēm iznāca arī Bērsons, tikko ķiteli novilcis. Krekla īsās piedurknes atklāja stipras rokas.

— Egle pats donorus nemeklēs, — viņš iesāka, stāvēdams Gāršai blakus. Abi skatījās pāri zālājam uz mežu, kurš snauda dienvidu, tāpat kā visa sanatorija.

— Jā, viņš ne tikai nemeklēs, bet arī atsakās, — piekrita Gārša.

— Viņš uzskata, ka līdzjūtība reizēm ir nežēlīga.

— Nezinu. Savā dzīvē aiz līdzjūtības neko neesmu saņēmusi. Norunāsim tā: jūs, dakter, rūpēsieties par slimnīcu, sagatavosiet donorus, bet es mēģināšu tos atrast, es donorus atradīšu. Kad viss būs izdarīts, es jūs ielūgšu uz tasi kafijas.

Gārša gribēja izlikties laipna, bet viņas vecumā tas vairs lāgā neveicās. Viņas smaids gan savilka veselu krunku zospēdu pie acu kaktiņiem, bet acis līdzi nesmaidīja.

Viņa atstāja sanatorijā pelēko darba kleitu un balto cepurīti. Kad viņa aizgāja pa celiņu un izzuda parkā, Bērsonam pa gabalu likās, ka tur aiziet vēl meitene, tik sīks un lokans bija viņas stāvs.

Gārša iegāja parkā. Šur tur blakus celiņiem lazdu paēnā atradās pa solam, kur slimniekiem pastaigas laikā atpūsties. «Cilvēks laikam vienmēr un visur ilgojas atstāt par sevi piemiņu,» domāja Gārša, vērodama, kā uz atzveltnēm parādījušies jauni iniciāļi. Blakus soliem vajadzētu piestiprināt īpašus dēļus, kur atstāt piemiņas zīmes. Tomēr maz ticams, ka uz šiem dēļiem kāds ko griezīs, jo tas taču būs atļauts.

Viņa izdzirda kādu spraucamies pa biezu eglīšu puduri. Dzirdēja arī soļus. Stirna, briedis vai noklīdusi govs? Nē, aiz ceļa līkuma atradās soliņš, un patālu mežā starp kokiem izzuda divas baltas blūzes. «Ja tagad dežūrmāsa ziņos, ka visi slimnieki klusajā laikā bijuši mājās, viņa dabūs rājienu,» nodomāja Gārša.

Viņa sasniedza meliorācijas staciju un deju laukumu liepu paēnā, kur kādreiz stāvēja fluorogrāfs. No turienes taka ievijās mežā un izbeidzās cieši nomīdītā pļavas stūri ezera malā. Niedru aizkars te bija pašķiries, un smilšainais krasts lēzeni ienira ūdenī. Argales ciema peldvieta. Paslēpušas galvas sulīgu alkšņu ēnā, sauļojās dažas sievietes. Ezerā kāds sparīgi peldēja, ritmiski izceldams virs ūdens abas rokas reizē un pēc tam viss pazuzdams ūdenī.

Gārša uz brīdi apstājās. Varbūt izpeldēties pirms tālākā ceļa? Sieviete, kura gulēja netālu, Gāršai muguru pagriezusi, ierunājās:

— Arnold, man pa muguru staigā muša. Lūdzu, nodzen!

— Diemžēl es neesmu Arnolds, — sausi atbildēja Gārša, pazīdama māsas Krūzes balsi.

Krūze apgriezās un draudzīgi uzsmaidīja Gāršai. Viņas brūnganā āda mazliet vizēja no krēma. Puķainas drānas sauļošanās tērps bija tik niecīgs, ka uz tā varēja saskaitīt tikai trīs magoņu ziedus. Krūze zināja, ka viņai augums nav jāslēpj.

— Ak, jūs, virsmāsa! Sauļosimies?

Gāršai ienāca kaut kas prātā. Viņa runās,

neko sliktāku par atteikumu viņa nevar saņemt.

— Māsa Krūze, man personīgs lūgums, nē ... visa mūsu sanatorijas kolektīva lieta. Viens no mūsu darbiniekiem ir smagi slims.

— Tad palīdzēsim. Piešķirsim pabalstu, sanatoriju. Es esmu vietējās komitejas locekle.

— Jūs esat dzirdējusi par dakteri Egli?

— Vakar. Baumas par mazasinību.

— Tās nav baumas ... Jūs esat vesela?

Krūze sirsnīgi pasmaidīja. Smaids bija kā

atbilde: vai jūs neredzat? Viņa tīksmīgi izstaipījās, saliekdama un iztaisnodama kāju ar šauro celi, un tad nogūlās uz vēdera. Zem elastīgās ādas neparādījās neviens tauku grubulis.

— Vai es tāda neizskatos?

Gārša zināja, ka nav un nekad nav bijusi tik skaista, bet tomēr neapvainojās, kaut ari kā sieviete skaidri sajuta, ka aiz laipnā smaida slēpjas nicīgs izaicinājums.

— Vai jūs būtu ar mieru, lai no jūsu liela kaula, te, — Gārša pielika roku sev pie kājas, — izsūktu daļu kaulu smadzeņu un tās pārstādītu Eglēm?

Krūze kļuva nopietna.

— Vai jūs varat simtprocentīgi garantēt, ka viņš no tā kļūs vesels?

— Es ceru! Es ticu!

— Ja man viens teiktu, ka mana līdzdalība simtprocentīgi droši glābs dzīvību, tad jā, bet citādi — nevaru. — Krūze atkal aplūkoja savu kāju.

Peldētājs, kurš pirmīt virs ūdens cilāja abas rokas reizē, iznāca krastā un ar plaukstām slaucīja no sevis ūdeni. Tas bija liels un spēcīgs puisis, uz pieres nosukātiem matiem.

— Tad te uz kājas paliks rēta uz visu mūžu. Tas man var izjaukt precības. — Krūze atkal uzsmaidīja Gāršai mīļi un nekaunīgi. — Jums jau viegli runāt.

Arī Gārša stīvi pasmaidīja.

— Jā, man vecmeitas vairs nedraud.

Pienāca lielais puisis. Krūze jautāja viņam:

— Arnold, tev taču nepatiktu, ja mani te sagraizītu, tā ka paliek strīpas uz visu mūžu?

Arnolds apsēdās blakus Krūzei.

— Tik skaistu kāju. Nedrīkst neparko.

Krūze kā atvainodamās piebilda:

— Jūs redzat — es nedrīkstu.

Gārša pagriezās uz iešanu un parādīja, ka arī viņa varētu būt apvainojoši asprātīga:

— Jā, jo jūsu spēks ir kājās. Sveiki!

Bet abi jaunie cilvēki atlaidās zālē un nesapratnē saskatījās par jocīgo sievieti, kura diedelēja kādas tur kaulu smadzenes. Kādēļ viņi nevienam neko neprasīja?

Tad Gārša gāja gar upīti, kas iztecēja no ezera, cauri ganībām un pļavām. Kā pusdienas saulē aizsnaudusies, upīte kādā līcī apstājās, sakrādama ūdeni mazā dzelmītē. Tur auga lēpju lapas, kas nemīl straumi un steigu. Pusdienas saule gurdināja, un Gārša gribēja izpeldēties.

Alkšņu paēnā viņa izģērbās un atsēdās uz krasta, ļaudama kājām grimt ūdenī. Nē, viņa nebija tik skaista kā Krūze, to viņa zināja jau sen. Viņas miesu vecums gan vēl nebija skāris, savītinot ādu vai izpostot ar bagātīgām mierīgas dzīves mielēm. Krūtis turējās stingras, tās nebija barojušas bērnus. Bērnus viņa pati nebija vēlējusies, jo tēvs varētu būt tikai viens — tas, kura klātbūtnē viņa sajuta, kas ir miers, kas ir draugs. Gārša bija redzējusi, kā viņš stundām pētīja melnos plaušu uzņēmumus, dzīdams pēdas slimībai, sveša slimībai; kā viņš, kādreiz operēdams, sviedros slapjš iznāca no zāles un pārguris ārstu istabā atkrita uz cietā sola, bet jau pēc minūtēm desmit smaidīdams stāvēja pie slimnieka gultas, raudzīdamies, vai tikai spilveni sakārtoti tā, ka slimniekam nespiež brūci.

«Un es? Es viņam esmu tikai labs sanatorijas gariņš. .. Viņa dzīve ir darbs. Mana dzīve ir darbs tur, kur strādā viņš.

Nu labi, būsim tikai darba biedri. To viņš nevar atraidīt.»

Gārša izpeldēja cauri dzelmītei, bridi pagulēja uz ūdens, raudzīdamās zilajās debesīs, kurās iesniedzās vītola šmaugie zari.

Tad viņa gāja tālāk, kur upīte ielocījās priežu mežā, vēlāk pazuzdama gravā, un, lēkdama pāri akmeņiem, centās ātrāk nokļūt tur — lielajā pasaulē.

Lielā pasaule sākās ar lielo upi, kurā ietecēja šī mazā.

Meža malā, lielās upes krastā, bija laukums, kurš smaržoja pēc sveķiem. Te slējās lielas baļķu grēdas, zemi klāja priežu mizu gabali, no kādiem puikas griež kuģī-sus. Gārša gāja pa saulē sasilušo priežu mizu paklāju.

Puskaili vīri, kuru galvas no saules sargāja vecas platmales, pa zemē noliktajiem baļķiem, veicīgi ar dzelzs ķekšiem aizķerot, no lielajām grēdām ripināja uz upi koku stumbrus. Stumbri iekrita ūdenī, uzsizdami šļakatas, un, kad tie sadūrās cits ar citu, atskanēja dobji duni. Pēc tam priežu un egļu stumbri, kuriem atsveķotāji mežā bija iegriezuši baltas rievas, devās tālāk pasaulē, tāpat kā mazās upītes ūdeņi.

Vīri atlieca muguru. — Viena dāma, — kāds teica.

Lielais Vagulis pa paradumam samiedza acis. Viņš pazina Gāršu. Gāršu pamanīdams, viņš atcerējās, ka sanatorijā nav brīv smēķēt, un izņēma no mutes cigareti. Tad atjē-dzās, ka te ir krautuve, nevis sanatorija, pats par sevi pasmējās un ielika cigareti atkal mutē.

Gārša sniedza viņam roku.

— Labdien! Labu veiksmi!

— Paldies! — Lielais vīrs pieliecās un spēcīgi kratīja Gāršas roku. — Piesēdiet! — Vagulis uz resna stumbra paklāja savu vējjaku. Viņi apsēdās un raudzījās uz upi, pa kuru aizpeldēja lielie stumbri, kļūdami aizvien mazāki un mazāki.

— Kā ar veselību? — Gārša apjautājās.

— Kārtībā, — Vagulis atbildēja, saliecot roku un šķērsām ar plaukstu uzsitot pa bicepsu.

Gārša tad cieši paskatījās uz Vaguli, kura profilā izcēlās biezās uzacis un ar plašu, apaļu vilcienu veidotais zods.

— Jums kādreiz ar dakteri Egli bija domstarpības...

— Tas man iedzimts: nevaru ciest, ja man ko aizrāda, toties jau pēc stundas es izdomāju, ka man nav bijusi taisnība. Bet, ja nebūtu Egles, es te šodien nesēdētu.

— Patiešām? Reizēm to aizmirst.

— Es ne, — Vagulis atsaucās un saboza lūpas, gandrīz vai apvainojies. — Nevaru tikai saprast, kā lai viņam atlīdzina.

— Par naudu viņš ļaunojas.

— Par to es arī nedomāju. Jāizgudro kaut kas cits.

— Palīdziet glābt viņa dzīvību, — Gārša vienkārši teica.

— Es — dakterim? — Vagulim tas šķita joks.

— Es jums paskaidrošu.

Un māsa Gārša stāstīja, ka Egle ilgus gadus ar rentgenu skatījis slimnieku plaušas un ka ir slimības, bīstamākas par tuberkulozi. Beidzot — par operāciju.

Kad abi piecēlās, Vagulis teica:

— Mēs, pludinātāji, esam visi kā viens — ja kāds paiet zem ūdens, citi velk malā. Iesim Eglēm palīgā. — Te Vagulis apdomājās un pacilāja nobālējušo platmali. — Bet vai viņam no manām kaulu smadzenēm nemainīsies raksturs? Nav jau nekāds labais, es strīdos, smēķēju ...

Gārša sākumā pasmaidīja, tad, priecādamās, ka nāciens nav bijis veltīgs, smējās sirsnīgi un ilgi.

— Nē, nemainīsies! Un bez tam viņš pats ari strīdas, viņš pats ari kādreiz smēķēja.

Vagulis domīgs noskatījās, kā Gārša, pa priežu mizu gabaliem bradādama, atkal ieiet mežā. Tad ar zābakoto kāju spēcīgi iespēra sausam priedes zaram tā, ka tas aizlidoja straumē.

— Veči, metiet mieru! Mums jāaprunājas.

Vīri aprunājās, tad atkal veicīgi ripināja baļķus uz upi. Šļakatas uzsizdami, atkal upē gāzās koku stumbri, un straume tos aiznesa uz vēl lielāku upi.

*

Tagad no rītiem kafiju viņi dzēra visi trīs — arī Janelis, kuram bija pagājuši tie vienpadsmit gadi, kad no rītiem noteiktā stundā jāceļas, lai laikus nokļūtu skolā. Pagājušas arī tās atpūtas nedēļas, kad viņš, no rīta dzirdēdams, ka pulkstenis hallē nosit septiņas reizes, it kā skolai spītējot, ar baudu apvēlās uz otriem sāniem, lai gulētu līdz tam brīdim, kamēr gribas ēst. Arī gulēt, sauļoties un peldēties bija apnicis, jo meitene ar bizi strādāja kolhoza dārzniecībā, — jaunajai sievietei vajadzēja naudu kleitām, bet vecāki bija teikuši, ka nu jānopelna pašai.

Egle izbēra vitamīnus no krāsainajām kārbiņām un tūbiņām. No dārza cauri verandai ienāca padrēgns, spirgts rīta gaiss, kurš kā ar plaukstu izslaucīja miegu no acīm.

— Vai tev tādā rītā negribas kaut kur iet, kaut ko darīt? — Egle jautāja Janelim.

— Pašlaik lielajā upē pludina baļķus. Es varbūt pāris dienu braukšu ar plostu. Pa straumi uz leju, tad no jūrmalas ar autobusu atpakaļ. Nākošajā nedēļā mums ir spēle ar Valmieru. Būs jāpatrenējas, — Ja-nelis prātoja, maizes šķēli ar šķiņķi pārklādams.

— Par darbu tu vēl neesi domājis? Kad es iešu slimības atvaļinājumā, mums naudas būs mazāk. Man par to sevišķi runāt negribas, bet es domāju, ka tas jāpasaka laikus.

Herta ielēja visiem kafiju.

— Izstrādāsies visu dzīvi. Kamēr tu būsi atvaļinājumā, es strādāšu pusotru slodzi.

— Es jau nesaku, ka strādāt jāsāk rīt. — Egle juta — ja viņš par darbu runās vēl kaut ko vairāk, tad var palikt viens, Herta un Janelis gan sēdēs tepat pie galda, bet viņš tomēr būs viens. Tagad viņam ļoti negribējās palikt vienam.

Hertai pēc atvaļinājuma tā bija pirmā darba diena. Viņa aplika krāsainas gliemežvāku krelles, lai sanatorijā redzētu, ka viņa bijusi Krimā.

Izbraukusi mašīnu, viņa ienāca hallē pēc rokas somiņas. Kad viņa atgriezās pie mašīnas, tanī jau sēdēja Egle.

— Kur tad nu? Mēs taču norunājām, ka tu atpūtīsies.

— Atpūtīšos, bet vēl nav nokārtoti sanatorijas dokumenti, lai banka izdotu naudu pret Bērsona parakstu.

Egle sanatorijā kārtoja naudas un vēl citas lietas. Savā kabinetā viņš gan vairs neiegāja, jo citādi iznāktu, ka atvadīšanās Gāršas klātbūtnē no bārdaino vīru fotogrāfijām un ģipša meitenes nav bijusi nopietna.

Egle vispirms iegāja ierastajā rentgena kabinetā un, uzsēdies uz ērtā sēdekļa, pieri pret aparāta ekrānu atspiedis, brīdi nokvernēja, jo atkal uznāca reibonis un sāpes, sāpes visur.

Pirms aiziešanas uz slimnīcu vēl vajadzēja redzēt, kā klājas tiem, kuriem viņš bija noteicis ārstēšanās plānus. Kopā ar ārsti Ābolu viņi iegāja dažās istabās.

Gaišmatainā Irēna Lazda smaidīja klusu smaidu.

— Jums ir labāk, tuberkulozes process uzsūcas, — teica Ābola.

Egle pamanīja uz Lazdas skapīša pāris vēstuļu.

— Sirds tagad laikam vesela? — viņš pajautāja.

Lazda nosarka, bet viņas acīs vairs neparādījās asaras, kā toreiz fluorogrāfa autobusā pēc slimības atrašanas.

— Kā jūs to zināt? — viņa tikai brīnījās.

Egle savukārt brīnījās, ka Lazdas mati, kuri kādreiz sniedzās līdz pleciem, nodiluši par plaukstas tiesu īsāki un savēlušies šķipsnās. No tuberkulozes frizūra nemainās, tāds simptoms nav aprakstīts visā pasaules literatūrā. Ahā, — tepat jau gulēja divas Rīgas meitenes. Sanatorija tātad izpildīja arī kultūras sasniegumu apmaiņas funkcijas. Tas nav kaitīgi, tikai nav zināms, vai īsie mati patiks garajam puisim.

Citā istabā slimniece Dāle tai brīdī ar tušu iezīmēja acis. Lai maskētu maisiņus zem acīm, melnās krāsas vajadzēja daudz. Pie Dāles gultas Egle teica:

— Es domāju, ka jūs jau esat mājās ...

— Viņai negaidīti atrada baciļus, — paskaidroja ārste Ābola. — Mums jāizpēta, no kurienes tie izdalās. Varbūt no slima bronha.

Atstājis ārsti gaitenī, Egle atgriezās pie Dāles un, būdams divatā, cieši ielūkojās Dālei acīs.

— Tie nav jūsu baciļi. No jūsu plaušām baciļi neizdalās. Kur jūs baciļus aizņēmāties un kādēļ? Pensiju jau jūs saņemat kā otrās grupas invalīde.

Dāle uzmanīgi aplaizīja savas spilgti krāsotās lūpas un tad aizsmakušā balsī teica:

— Dakter, jā, tās nebija manas krēpas. Man vajadzēja palikt pie Aldera, kamēr viņam grūti.

— Man jūs to nevarējāt teikt!

— Es zinu, ka pēc instrukcijas hroniskos slimniekus jūs ilgāk paturēt nedrīkstat.

•— Parastā tuberkuloznieku nelaime — jūs zināt par daudz. Instrukcijas jūs zināt, bet, kur mans kabinets, to ne.

— Jums ari esot grūti. Es negribēju traucēt, — Dāle taisnojās.

— Bet jūs taču redzat, ka esmu darbā.

— Esat gan... Tad ārstēšanos jūs man pagarināsiet?

— Jā. Pasakiet Alderam, ka pēdējā asins grimšana ir mazāka, labāka. Un tagad es smiešos, ka jums neizdevās mani piemānīt, — Egle patiešām iesmējās lepns par savu asprātību un samiedza vienu aci.

Gaitenī pie istabas, kur gulēja Vedings, ārste brīdināja:

— Vedingam divas dienas bija paaugstināta temperatūra sakarā ar nelielu angīnu. Viņš visu dienu mēra temperatūru un divas reizes dienā sūta māsu uz pastu, lai tā telegrafētu sievai, cik augsta temperatūra.

Egle iegāja. Vedings gulēja nekustīgi uz muguras un ienācējiem uzmanību neveltīja. Mutē viņš turēja termometru. Egle atsēdās pie viņa gultas.

— Kādēļ jūs temperatūru mērāt tādā veidā?

— Tā ir visprecīzāk, to jums vajadzēja zināt, — Vedings pateica un atkal atlika termometru mutē.

— Atvainojiet, biju aizmirsis, — Egle mākslotā nopietnībā sarauca pieri. — Labi. Tagad gan termometru no mutes neizņemiet, citādi es netikšu pie vārda. Māsa uz pastu

vairs neies, citādi viņa nevar apkalpot citus slimniekus. Ja būs vajadzīgs, telegrafēsim paši. Tas — pirmkārt. Otrkārt, ja temperatūru mēra nepārtraukti, tā paaugstinās, tādēļ es aizliedzu mērīt vairāk nekā divas reizes dienā.

Vedings izņēma termometru. — Jūs man nevarat aizliegt rūpēties par savu veselību.

— Treškārt. Svētā Maurīcija salā bijis tāds gadījums: viens arī turējis termometru mutē visu dienu. Žokļos iemeties krampis, slimnieks termometru pārkodis, dzīvsudrabu automātiski norijis un pēc divām dienām nomiris no saindēšanās ar dzīvsudrabu.

Vedings galvu nepagrieza, tikai lielās acis kā hipnotizētas stīvi šķielēja dakterī.

— Es jums ordinēju gaisa peldes. Ja viņam pašam nav spēka iziet, tad lai sanitāri viņu iznes ārā, tur maurā, — Egle parādīja pa logu. — Blakus pielieciet lielo palmu, lai nedabū saules dūrienu. Palmu neaizmirstiet!

Kad ārsti izgāja, Vedings termometru izņēma no mutes un uzmanīgi nopētīja, vai kaut kur stiklā nav manāmas koduma pēdas.

Pēdīgi Egle iegāja pie Aldera. Alders sēdēja, atspiedies uz trim spilveniem. Rokas kā nogurušas pēc smaga darba gulēja uz segas. Krūzē uz palodzes atkal bija ieliktas svaigas pīpenes.

' — Stāvoklis ir labāks, — iesāka Egle.

— Es arī jūtos labāk. Asiņu krēpās vairs nav, — Alders čukstēja, it kā tas būtu noslēpums, ka viņš jutās labāk.

Egle zināja, ka stāvoklis mainījies nav, Egle arī zināja, ka Alders ļoti vēlas, kaut būtu labāk, tādēļ viņš piebilda:

— Baciļi krēpās ir, bet mazāk. Mums jāiztur līdz ziemai, kad iestāsies sals, tad krēpu būs mazāk, līdz ar to arī mazāk kleposiet. Gaidīsim ziemu.

«Abi gaidīsim ziemu,» Egle nodomāja. «Ziemā mēs gaidīsim vasaru, jo pavasara atkusnis ar siltu saulgozi dienā un ledus stiklu no rītiem plaušu slimniekiem atkal ir slikts laiks. Alderam grūti. Ja krūtīs trūkst gaisa un tu zini, ka visapkārt ir gaisa okeāns, tad moka ne tikai elpas trūkums, bet arī netaisnības sajūta. Ja man trūkst asiņu un es zinu, ka asinis kā sārtu sulu, ar kuru mazgātas ogu spiedes, tūkstošiem litru izlēja zemē lielā kara laikā un izlej vēl šodien mazajos karos, tad mani moka ne tikai sāpes sirdī, kur sirds muskulim trūkst asiņu, bet arī netaisnības sajūta. Mēs abi ciešam. Viņš, iespējams, vairāk, jo reizēm domā, ka pasaulē ir kādas zāles vai operācija, kaut kur vēl kāds labs ārsts, kurš varētu glābt, tikai šo ārstu un šīs zāles nevar atvest uz «Aronu». Vispār ciešanas nav temperatūra, kuru var izmērīt ar termometru — tev vairāk, man mazāk. Tādēļ jācīnās pret visām ciešanām, arī pret tām, kuras man liekas mazas.»

— Gaidīsim ziemu, — iziedams piebilda Egle. «Veci ļaudis gan saka, ka ziemā mirt nedrīkst, jo tad palicējiem grūti sasalušajā

zemē izrakt kapu. Tātad ziemā mēs gaidīsim vasaru, vasarā ziemu. Tā jau mēs nepratī-simies aiziet nekad.»

Un tad Eglēm kā dzelonis iedūrās doma, ka ari viņš mazās dālijas zālājā varbūt redz pēdējo vasaru. Gribējās raudāt kā bērnam un žēloties mātei, lūgt mātei, lai tā viņu aizsargā, ka viņš negrib iet projām ... Mātes vairs nav.

Egle iznāca gaitenī. Tur parādījās elegantais arhitekts ar šaurajām Ūsiņām, kuram žaketes kreisais plecs bija polsterēts, lai neredzētu, ka tas zemāks.

— Dakter, apstiprināts! — viņš priecīgi salutēja ar satītu projektu rulli.

Egle saņēmās. Tagad viņš nevarēja aiziet mājās projektu neapskatījis. Viņi izgāja ārā un plašajā zālājā, vientuļo priežu ēnā stāvēdami, attina zīmējumus.

Egle tad teica, lai slimnieki pēc klusās stundas sapulcējas zālē.

Zāles siena bija ieapaļa, vienos stiklos. Egle lika pagriezt krēslus uz šīs sienas pusi tā, lai slimnieki no otrā stāva redzētu visu plašo zālāju, priedes, puķu grupas un netālo parku.

Egle atcerējās, ka te bija runājis 1940. gada novembrī, pirms divdesmit diviem gadiem, kad saņēma ziņu, ka par ārstēšanos nav jāmaksā. Šoreiz gan viņš runāja sēžot, lai nereibtu galva. Pie sienas bija piespraustas projekta loksnes, un tur stāvēja arhitekts ar polsterēto plecu.

— Jau šai gadā mēs liekam pamatus jauniem sanatorijas korpusiem. Tur būs daudz gaisa un saules. Slimība sauli necieš. Tuberkuloze dzīvo pagraba stāvos. Tubeikuloze ir ļauna slimība. Ar to arī mirst. Tā nolaupa daļu no dzīves. Neviens nevar aprēķināt, cik šis pats nams izjaucis nodomu par izglītību, par izvēlēto arodu un cik laimes pavedienu te pārrauts. Šodien mazāk nekā vakar, un, lai^ rīt tā vairs nebūtu nemaz, mēs ceļam vēl jaunu sanatoriju. Celsim visi, arī mēs. Jā, arī mēs. Celsim sev un citiem. Celsim veselie un slimie. Projektu, kuram, starp citu, vajadzīgs ļoti daudz stikla un naudas, izstrādāja tur tas jauneklis ar Ūsiņām, kas arī reiz gulēja šī nama trešajā stāvā. — Egle norādīja uz arhitektu. — Es varu apliecināt, ka viņš ne reizi neiekliedzās un nebēga projām, kad es viņam dūru ar gāzējamo adatu.

Arhitekts sasmaidījās ar Dāli, jo viņi viens otru atcerējās no 1947. gada, kad šis pats Egle uzgāja, ka slimnieki Dzelves krastā dejoja, un rājās tā, ka skanēja viss mežs.

— Tagad šis jauneklis palīdz celt sanatoriju, kaut gan tuberkulozes viņam vairs nav. Kādēļ es to saku? Mums visiem jāpalīdz būvēt jauno sanatoriju. To sanatoriju, kurā ārstējamies, ir cēluši citi. Zāles, ko jūs dzerat, neesat gatavojuši jūs. Ja par jums nerūpētos citi, kurus mēs saucam par sabiedrību, jūs līdzinātos ceļiniekam, kas vasaras drēbēs viens pats nokļuvis tundras

vidū. Nāk ziema, un viņam jānosalst, ātrāk vai vēlāk viņu pārklās sniegs. Es jūs uzaicinu — palīdziet! Cik katram veselība atļauj, strādāsim kaut stundu dienā, raksim pamatus, stādīsim jaunu parku; sievietes, piemēram, var noaust aizkarus. Ar to mēs ietaupīsim naudu kaut vai vienai divstāvu mājai. Ar to būsim palīdzējuši kaut vai četrām ģimenēm, kuras vēl spiestas dzīvot pagraba stāvā. Pagrabos puķes nīkst, bet tuberkulozes baciļi vairojas. Ar savu darbu mēs paātrināsim būvdarbu gaitu, teiksim, kaut par vienu mēnesi. Vienā mēnesī nevar izveseļoties, bet vienā mēnesī veselība var strauji pasliktināties, pa vienu mēnesi var izkrist kaverna. Ko tas nozīmē, jūs zināt. Palīdzēsim!

«Nav man talanta, es runāju kā slikts mītiņu runātājs,» Egle apklusa. Arhitekts ar ioku, kura baltajā aprocē šķita sievišķīgi tieva, sāka izskaidrot projektu, tūlīt pa lielo logu rādīdams, kur šodien vēl tikai uz papīra uzzīmētie nami atradīsies dabā.

Pēc sanāksmes Egle domāja, ka nu gan viss darāmais paveikts, bet tad iešāvās prātā, ka viņš slimnīcā, iespējams, atradīsies ilgāku laiku. Ir veca gudrība: ceri labāko, gatavojies ļaunākajam.

/ Egle iesēdās mašīnā un aizbrauca uz Rīgu. Mašīnu viņš atstāja stāvvietā pie Doma baznīcas un kājām devās uz Komjaunatnes krastmalu, uz krājkasi. Šai krājkasē glabājās viņa ietaupījumi — deviņi simti pieci

rubļi. Piecus rubļus viņš atstāja sev, bet deviņus simtus pārskaitīja uz Hertas rēķina.

Kad tas bija izdarīts, viņš bridi pasēdēja krastmalā. Pa labi ostā redzēja kuģu mastus. Kuģi arvien aicina sev līdz. Cilvēks grib zināt, kur ietek upe, kur beidzas jūra, domāja Egle.

Lēnām viņš gāja atpakaļ uz Doma baznīcu, kur palika viņa auto.

Bet tagad te izskatījās savādi! Apkārt laukumam šaurās Iekšrīgas ieliņas līkumoja kā aizas, kur reti ieraugās saule. Šķita — pa mansardu lodziņiem varētu izstiept roku un pat sasveicināties ar kaimiņiem ielas otrā pusē. No šīm ieliņām tagad nepārtraukti plūda cilvēku straumītes, un visas satecēja baznīcā.

Pirms gadu simtiem sestdienās un svētdienās arī te nāca rīdzinieki, bet tad gan viņi soļoja pārlieku un liekulīgi nopietni, augstās baznīcas priekšā noliekdami galvas. Viņus kā dīvainām važām sasaistītus vilka šurp neredzama, bet stipra baznīcas vara, bez kuras cilvēks pat neskaitījās piedzimis, nevarēja dabūt savu vārdu, tāpat kā nevarēja atrast kapa vietu pēc nāves.

Šodien ļaudis nāca brīvu prātu, nāca klausīties skaistu mūziku, un viņu bija daudz vairāk nekā baznīcas ziedu laikos.

Egle nopirka biļeti, citiem līdzi iegāja baznīcā pa kāpnēm, kas bija mūrētas no lieliem ķieģeļiem.

Egles vieta bija vidus jomā, no tās varēja

redzēt kanceli, kuru greznoja kokā griezti, pavisam cilvēcīgi apustuļu tēli. Tie izskatījās kā veci Rīgas amatnieki; viens turēja zāģi, cits cirvi garā kātā. Varbūt mākslinieks arī bija attēlojis Rīgas birģeļu malkas zāģerus.

Puskrēslā mirdzēja ērģeļu izgreznojumi baznīcas galā pie pašiem augstajiem griestiem.

Egle paraudzījās programmā un saprata, ka viņam nebija vajadzējis nākt — te atskaņos rekviēmu, piemiņas dziesmas aizgājušajiem, bet viņš pēdējās nedēļās centās izvairīties no visa, kas lieki atgādinātu nāvi, to jau diezgan atgādināja asiņu plankumi uz mutautiņa. Tomēr viņš palika, jo atcerējās, ko kādreiz bija domājis par dzīves baudīšanu. Klausīties mūziku ir viens no priekiem, kuru viņš sev nekad neaizliegs.

Baznīca pamazām apklusa. Gotiskās velves traucās augšup, iedvesdamas ļaudīs svinīgumu un gaidas, ka tiks pateikts kaut kas svarīgs, kāda svarīga patiesība — patiesība šodien un arī tad, kad šeit sēdošo vairs nebūs. Dzīvība un mūzika. Krāsainās vitrāžas logu ailēs ziedēja kā skaidri uzzīmēti pļavu ziedi. Tās bija kā daļa no ļoti lielās dabas, kuras debesīs tiecās griestu velves, apzīmētas ar ķieģeļu rindām. Tās * krustojās augstu virs galvas.

Blakus Eglēm sēdēja vecu ļaužu pāris. Viņš bija sažuvis, kakls stīvajā apkaklītē kā savītis puķes kāts turēja kailu galvu. To

atmetis, viņš nekustīgi sēdēja visu koncerta laiku. Viņa sieva turēja klēpī vizošām stikla zīlītēm izšūtu somiņu. Abu sejās bija lasāma uzmanība. «Viņi klausās bez bailēm, kaut gan ir jau veci,» Egle iedomājās. Viņi jau laikam visu pārdomājuši, par ko rekviēmā stāstīts.

Sānu jomās gar baznīcas sienām stāvēja vecie soli ar pultīm, kur agrāk uzlika dziesmu grāmatas. Pirmajā solā Egle ievēroja jaunekli ar vecumam nepiedienīgu bārdiņu, garām un smailām kurpēm, kuru ,purni bija mazliet uzlocījušies uz augšu kā nerru apaviem viduslaiku galmos. Šis jauneklis, bārdu uz dūres atspiedis, gandrīz nekustīgi nosēdēja visu laiku un tikai retumis pacēla skatu, kurš no apkārtnes neko nemanīja. Egle, savā mūžā redzējis daudz cilvēku, saprata, ka šis puisis, lai arī drusku švaukstīgs, mūziku mīl un klausoties pārdzīvo sāpes, prieku, ilgas. Tas, protams, svarīgāk par to, kādas kurpes viņš apvilcis.

Atskanēja gonga sitiens. Visi gaidās apklusa. Egle kaimiņus vairs neredzēja. Ērģeļu zeltītais rotājums šķita pienācis tuvāk, tas žilbināja, un skaņas, kuras lija no luktas augstumiem, vairs neierobežoja ne griestu velves, ne logi, kuru vitiāžas bija kā ziedu bagātas pļavas, — koris skanēja visapkārt, visa baznīca, sānu jomas un altāra telpa bija mūzikas pilna. Par visu, ko lielu cilvēks mūžā pārdzīvojis, šai pievakara stundā izstāstīja melodijas.

Viena no nāves pazīmēm ir šķiršanās, mums būs grūts šķiršanās brīdis, kad katrs pulsa sitiens skanēs: «Nekad, nekad.» Tiem, kas paliek, šis «nekad, nekad» skanēs ilgāk, tas reizēm skan gadiem ilgi. To stāstīja melodijas, par to dziedāja koris — vienalga kādi arī bija latīņu vārdi.

Kas lai palīdzētu? Mazdūšīgajiem palīdz dievs un mūžīgā dzīve pēc tam. «Ko lai daru es,» domāja Egle, «man vēl atlicis drusciņ drosmes. Man jāsaka: tāds ir likums — no zemes tu esi ņemts, par zemi tev atkal jāpaliek. Uz brīdi tu biji augstākais, kas dabā radies, skaistāks par rozi ar rīta rasas pilēm, varenāks par ozolu, kura zari var paslēpt no negaisa, un tu lidoji tālāk un augstāk par dzērvi, kad tā rudenī, projām ejot, aizslīd aiz augstajiem mākoņiem, jo tu ilgus gadus biji Cilvēks. Un pēc tevis atkal paliek cilvēki — tavs dēls, tava tauta, kurai tu ar savu ārsta darbu esi palīdzējis dzīvot un augt, saglabādams kaut dažas dzīvības. Tātad arī tu pats vēl būsi pēc šķiršanās brīža, ko sauc par nāvi.»

Ērģeles un varenais koris dziedāja visapkārt. Baznīcas puskrēslā vairs bija tikai skaņas un krāsaini vitrāžu ziedi logu augstajās ailēs. Koris un ērģeles augstu virs klausītājiem dziedāja par dabas varenību, , šķiet, viņi no Visuma tālēm noskatījās uz zemi, kura, saules apmirdzēta, turpina savu ceļu; tad klusu, kā miegā aijājot, dziedāja par sāpēm un mūžīgu mīlestību. Vai tad

mīlestība nav tā, kas rada arī sāpes? Kādēļ mums žēl aizgājušā? Tādēļ, ka mēs viņu mīlējām. Bet vai tādēļ lai mēs nemīlētu? Cilvēks nekad vairs nedzīvos kā zvērs alā, slepšus saplosīdams savu laupījumu. Cilvēks mīl gaismu, sauli, ziedus, jūru, kalnus, mākoņus un arvien tiecas pēc drauga. Viņš arvien kaut ko mīl. Par mīlu maksā ar šķiršanās sāpēm, tomēr mīl.

Kora un orķestra skaņu bangas, kurās šūpojās visu klausītāju sirdis, pamazām norima izlīdzinātā harmonijā, un likās, ka pāri bezgalīgajām mierīgās laika jūras tālēm atspīd violeta rietošas saules gaisma. Miers aizgājušajiem ir atnācis.

Kad koris vairs nedziedāja, labu brīdi velvēs vēl skanēja klusums. Tikai tad ļaudis cēlās, lai dotos atpakaļ dzīves gaitās. Bet viņi vēl domās par to, ko tiem stāstījusi mūzika. Un kaut brīdi viņi vēlēsies kļūt labāki un dzīvot labāk.

Ar spieķi pa kāpņu ķieģeļiem klaudzinādams, Egle izgāja kā viens no pēdējiem. Viņā vēl skanēja varenā, tikko dzirdētā «Dies irae».

Tālumā skanēja taures. Tās liecināja, ka tiesas diena nāk. Arvien tuvāk un tuvāk. Uz dažiem mirkļiem viss — cilvēki un daba — gaidās pieklusa. Tuvojās negaisa mākonis — pāri priežu galotnēm, pāri rudzu lauka klajumam, kurš vētrā saviļņojās kā ezers. Zāle mākoņu priekšā noliecās, un

zāles zaļums kļuva tumšs. Zibens šautras saskārās ar vientuļu koku galotnēm, grāva pērkons. To mūzikā izstāstīja «Dies irae» —• dusmu diena, tiesas diena.

Egle paraudzījās apkārt. Lielais laukums baznīcas priekšā pamazām kļuva tukšs. Vai tie ļaudis, kuri caur šaurajām Iekšrīgas ieliņām atkal atgriezās straujajā dzīvē, visi bija dzirdējuši šo rekviēma daļu — Quid-quid latet, adparebit, nil inultum rema-nebit?

Iespējams, ka dažs labs uz viņa jautājumu, vai tas dzirdējis par dusmu dienu, pateiktu, ka vīrs, kurš tērpies pieklājīgā uzvalkā un pat vasaras laikā apvilcis vesti, ir baznīcas apmāts dīvainis. «Tādas dusmu dienas nav bijis, nav un nebūs!» viņam atbildētu. Egle tad izslietu savu izkaltušo, aso profilu un teiktu: «Tāda diena būs katram. Mūs netiesās dievs, tāda nav; bet, kas ir Cilvēks, tam ir sirdsapziņa, un sirdsapziņas tiesa vienu dienu būs katram. Lielā tiesa, par kuru stāstīja skaņradis. Un šai tiesā «viss, kas slēpts, nāks gaismā, nekas nepaliks neatmaksāts», jo tur būs taisnīgais liecinieks Atmiņa. Gatavojieties katrs reiz doties savas sirdsapziņas tiesas priekšā. Tur tiesās par tiem pārkāpumiem, kuri nav paredzēti sodu likumos. Tā, piemēram, likumā nav paredzēts, ka grūtos brīžos tev jādala maizes rieciens; tikai tu pats zini, vai varēji vai nevarēji pasniegt roku, biedram grimstot, ja ezera vidū bijāt tikai divi vien.

Ne visus pārkāpumus saskata likuma acs. Un, kas domā, ka viņam tādas tiesas nebūs, tam, iespējams, nav sirdsapziņas.»

«Es esmu slimīgi uztraukts un gandrīz muldu. Aši uz māju,» Egle nosirdījās, mašīnā kāpdams.

Lai ar savām melnajām frakām un spoži baltajām uzkrūtīm nekristu acīs, mēteļus apmetuši, no baznīcas iznāca koristi. Tātad koncerts patiešām bija noticis, Egle un tūkstoš citu bija dzirdējuši stāstu par sāpēm un šķiršanos, mīlu un dzīvību, par sirdsapziņu.

♦

Kādu rītu no sanatorijas parka iznāca trīs vīri. Viņu gaita bija smagnēja, bet pašapzinīga. Tā soļo vīri, kuri jūt, ka viņi ir stipri, ka viņi, tikai plecu pieliekot, apgāzīs siena vezumu. Visiem trim bija vaļējas apkaklītes, uzlocītas piedurknes un plecos uzmestas žaketes, lai nekas neierobežotu muskuļus, kuri vai lauzās ārā no brūni iedegušās ādas. Vienam ap kaklu bija švītīgi apsiets puķains lakatiņš. Vidējais bija lielais Vagulis.

Gar fasādi ejot, viņi ievēroja slimnieku grupu, kuri pret galdu sita domino kauliņus. Vagulim likās, ka domino tiek spēlēts nepārtraukti jau vairāk nekā mēnesi, kopš viņš pats te sēdēja, garlaicīgā halātā ģērbts,

apvilcis smieklīgās, bērna kājai piemērotās čības.

Tur sēdēja arī kalsnais Vedings. Viņa seju no saules sargāja uz pieres uzlikts sārts celofāna nags.

Vagulis ar lielo plaukstu satvēra Vedinga plecu. — Nu, varde, vai krējumā neesi noslīcis?

Vedings parāva celofāna nagu uz augšu, pazina Vaguli, priecīgi parādīja zobus, tad atcerējās, ka slimam smaidīt nepieklājas.

— Man svarā esot trīs kilo klāt, bet es tam neticu. Vai tad tagad kādi svari pareizi rāda.

— Tici, velns, citādi dabūsi pa kaklu!

Tad Vagulis savus draugus ieveda ārstu

dežūristabā, kur sēdēja Bērsons, baltā īsroku kreklā izmeties. Bērsons ar Vaguli sasveicinājās, un no rokas spiedieniem abi nesaprata, kuram no viņiem tvēriens stingrāks.

— Mani jau jūs zināt, — teica Vagulis.

— Šis ir mans bālēns, arī Vagulis un plostnieks. Katra bajķa resgali ceļ viens pats. — Vagulis iepazīstināja ar sev līdzīga auguma vīru, kurš tikai kautrīgi pasmaidīja. — Šis ir Grebzde. Arī stiprs vīrs un plostnieks. Var izdzert duci alus vienā rāvienā. — Mazais, acīgais Grebzde pašapzinīgi palocījās un tad kā gailis atcirta galvu.

— Es domāju, ka derēs, — Vagulis beidza iepazīstināšanu un medicīnisko raksturojumu.

— Es arī domāju, ka derēs, — Bērsons piekrita. — Tomēr bez analīzēm neiztiksim.

Māsa Gārša jūs aizvedīs. Pēc tam es jūs apskatīšu vēlreiz tepat.

Māsas Gāršas pavadībā viņi iegāja laboratorijā — stikla un baltu mēbeļu valstībā. Melni šeit bija tikai mikroskopi.

Vagulis, gribēdams draugiem parādīt, ka viņam jau viss te zināms, jautāja pirmajai laborantei: — Asinis no pirksta, vai ne?

Laborante paskatījās Gāršas atnestajā instrukcijā. — Šoreiz no vēnas.

Vagulis pašapzinīgi uzbraucīja krekla piedurkni, ar plaukstu aptvēra augšdelmu, tā ka elkoņa locītavā, kur āda nebija iedegusi, ātri piepampa zīmuļa resnuma zilas vēnas. — Šoreiz asiņu vajadzīgs vairāk, vai ne?

Tad viņš pamanīja trešo laboranti istabas stūrī un pačukstēja draugiem: — Tā ir Egles sieva.

Herta tai brīdī savam pirkstam uzlika vates piciņu, jo otra laborante nupat viņai bija izspiedusi dažus asiņu pilienus kādai analīzei. Herta pamanīja vīrus privātajos tērpos. — Tie taču nav mūsu slimnieki, — viņa pārmetoši teica Gāršai.

— Viņi grib dakterim Eglēm dot savas kaulu smadzenes, — paklusi teica Gārša, nostājusies aiz Hertas, lai nedzirdētu plostnieki.

Herta atgriezās un piecēlās. Viņas tīrajā sejā un zilajās acīs pazibēja auksts skarbums.

— Es pati došu. Man noņēma asins analīzi.

— Tavējo vien šoreiz viņam nepietiks, un no manējām viņš atteicās.

Pirmā laborante nosēdināja vīrus uz ķeblīšiem un ar ēterī samērcētu vates piciņu tīrīja viņu pirkstu galus. Vīri ošņāja neparasto ētera smaržu.

Bet Hertai ar māsu Gāršu bija sākusies saruna, kas bija atlikta vairākus gadus. Gārša vairs negribēja pazemīgi klusēt, jo visi viņi stāvēja krustcelēs, un katrs ari zināja, uz kuru pusi aizies.

Abas kā norunājušas pagāja soli tālāk, runāja klusu, bet skaidri. Herta ar smaidu un tīru pašapziņu, jo Egle bija viņas vīrs, to zināja visi. Kādēļ arī māsa Gārša šoreiz atbildēja tik droši, to zināja viņa pati.

— Es zinu, ka no tavējām viņš atteicās. Es gribu, lai viņā būtu manas asinis. Viņš zina, ka e s viņu glābšu. Mēs visu mūžu esam kopā.

Gārša papurināja galvu. — Ar to vien ir par maz. Kā tu neredzēji, ka viņš ir slims!

Herta atmeta galvu. Viņa augumā nebija lielāka par Gāršu, bet tagad skatījās uz Gāršu no augšas. — Kādēļ es tev nejautāju, kā t u redzēji?

— Skatīties tu nevari aizliegt.

— Varu, viņš ir mans vīrs. Es viņu mīlēju un mīlu.

— Daudzi viņu mīlēja. Šoreiz tas nav svarīgākais. Svarīgāk būtu, ja tu šiem cilvēkiem noņemtu asins analīzes, jo viņi gaida, viņi grib palīdzēt dakterim Eglēm.

Herta atgriezās pie savas darba vietas. Vates piciņu viņa noņēma no pirksta un iemeta papīru grozā.

•— Būtu labāk, ja tu strādātu citur.

— Tad tavs vīrs nebūtu saslimis? — jautāja Gārša, bet Herta neatbildēja.

Izejot no laboratorijas, Gārša raudzījās grīdā, lai citi neredzētu, ka viņai acīs asaras. Tas nevienam nebija jāredz, jo visi zināja, ka māsa Gārša ir aukstasinīga, mierīga, stipra.

*

Ir zināms, ka slimnīcu nāve apciemo biežāk nekā citas vietas. Tādēļ, ja cilvēks dodas uz turieni pat niecīgas kosmētiskas operācijas dēļ, piemēram, lai izgrieztu tauku pikuci no pieres ādas, pat tad, verot slimnīcas durvis, bieži vien cilvēks jūt satraukumu. Ar prātu viņš zina, ka riska nav, bet atmiņā reizē ataust dzirdētie gadījumi par nelaimīgu sagadīšanos; lai cik precīzi ir medicīniskie aprēķini, cilvēks pagaidām vēl nav pilnīgi izskaitļojams, sadalāms un atkal saliekams.

Egle atvadījās no mājas pavirši, jo zināja, ka slimnīcā neko nevar zaudēt. No mājas viņš paņēma līdzi portfeli ar grāmatām. Ar šīm grāmatām viņam līdzi uz slimnīcu atnāca labu draugu un paziņu pulks. Verandas priekšā Egle apskatīja jau izplaukušos flok-šus. Celiņu no mājas līdz lielceļam tagad iežogoja dažādu krāsu dāliju tumši sulīgie ceri ar visdažādāko krāsu ziedu zvaigznītēm virs tiem.

Mašīnu vadīja Herta. Aiz Dzelves tilta sākās tīrumi. Uz rudzu statiņa tupēja vanags, kurš nokoptajā tīrumā centās saskatīt kādu peli.

Rīgā, slimnīcā, Eglēm ar Hertu izņēmuma kārtā ierādīja kopēju istabu. Slimnīcai tas bija zināmā mērā arī izdevīgi, jo Herta līdz operācijai uzņēmās pati uzkopt istabu. Tā bija parastā, garlaicīgā slimnīcas istaba, kādu Latvijas slimnīcās vēl daudz. Tanīs ir baltas vai pelēcīgas sienas, divas baltas gultas, divi balti naktsskapīši, divi balti krēsli un viens balts skapis. Baltās izlietnes reizēm trūkst. Tikai slimnieka fantāzija ļoti garajās bezmiega naktīs no naktslampiņas radītajām ēnām uz sienas glezno svešzemju mežus un dīvainu zvēru siluetus.

Egle noguris atsēdās uz gultas, kamēr Herta izkravāja koferi, novietoja skapī veļu un uz naktsskapīša uzlika zila stikla vāzi.

— Atkal jauna māja. Cilvēks savā mūžā daudz ceļo, — viņa teica.

Cik savādi — šai jaunajā mājā viņi tovakar jutās jauni arī paši. Viņi atradās it kā svešas ostas viesnīcā, gaidīdami aicinošu kuģa dūcienu. Viņi jutās, it kā būtu uzsākuši ceļojumu uz nezināmu, varbūt bīstamu, bet tomēr svešu zemi. Un ceļot nozīmē būt jaunam.

Dega tikai viena naktslampiņa — pie Egles gultas. Istabas stūri pie izlietnes, ģērbusies naktskreklā, Herta iezieda seju ar krēmu, tad atnāca pie vira un sakārtoja viņa segu. Egle satvēra Hertas roku, kad viņa atsēdās uz gultas malas. Cik viņa vēl izskatījās jauna! Tādas ir blondīnes, kas pēc četr-desmitiem kļūst mazliet pilnīgākas. Naktskrekls piekļāvās krūtīm un tad brīvi krita lejup līdz klēpim.

Ir dzīvē bijušas dažādas naktis, ne tikai tādas kā šī te slimnīcā. Egle nevarēja teikt, ka viņš par mīlestību lasījis tikai grāmatās.

— Reiz es tevi pat nepazinu. Reiz es nedrīkstēju tevi pat noskūpstīt, bet tagad tu sēdi te.

— Un mēs atkal esam palikuši divi vien... — Tad Herta piecēlās un iedeva vīram tabletes. — Tev labi jāizguļas, drīz mums būs lielā diena. — Viņa sēdēja pie vīra, kamēr viņš aizmiga.

Tika izdarītas analīzes un analīzes. Pirkstu gali sūrstēja no biežajiem adatas dūrieniem. Profesors Dubnovs sagatavoja šķīdumus, ar ko apstrādāt kaulu smadzenes. Bērsons palīdzēja nodaļas ķirurgam sakārtot visu ātrām un sekojošām operācijām, jo bija jāpiekļūst plostnieku liela un iegurņa kaulam un jāsagatavojas izņemt Hertai ribas posmu.

Un tad pienāca diena, par kuru Herta teica — «mūsu lielā diena». Māsas pavadīti, garajos slimnīcas halātos Egle ar Hertu pa gaiteni lēni devās uz operāciju bloku. Šis

balti flīzētais gaitenis bija loti garš, kā tunelis tas stiepās cauri visai vecajai slimnīcai, un no sāniem tam pievienojās gaiteņi uz nodaļām.

Sanitāres stūma ratiņus ar veļu, ar ēdienu traukiem. Tāpat viņi satika ratiņus ar nestuvēm, uz kurām ievīstīti un sasegti kaut kur brauca slimie — uz rentgenu, uz procedūrām, uz pārsiešanu. Kaut no ārpasaules noslēgts, gaitenis tomēr bija lielceļš ar dzīvu un svarīgu satiksmi.

— Šo gaiteni varētu nosaukt par cerību ceļu, — prātoja Egle, — jo visi, kurus te vadā, noteikti cer atgūt veselību.

— Un viņi to atgūst, — teica māsa.

Nišā pie kādām durvīm stāvēja studentu

grupa, šķirstīja grāmatas un nervozēja, brīnīdamies, ka viss, ko vēl vakar zināja, aizmirsies. Pa durvīm kāds iznāca. Viņam aplipa gaidītāji, aizmirsdami patiesību, ka to, kas jau jautāts, nākamajam reti kad jautā.

— Ko tev prasīja?

— Vai sievietei galva vajadzīga, — iznākušais vienaldzīgi atmeta ar roku.

— Pasaulē gan bēdas ir dažādas, — teica Egle. — Arī es reiz biju students. Iespējams, ka man eksāmens likās tikpat svarīgs, cik šodienas operācija. Savu bēdu otram gan laikam reti var iedot.

— Visu es nevaru paņemt, bet pusi gan. — Kad māsa pagājās soli uz priekšu un

atvēra operāciju bloka grubuļotā stikla durvis, Herta viņu cieši paņēma zem rokas.

Tanī pašā laikā vēl vienā slimnīcas istabā manīja zināmu satraukumu, kaut gan tas tika rūpīgi slēpts kā pieaugušiem un stipriem vīriem nepiedienīgs. Visas trīs gultas bija savalstītas, jo vīri par uztraukumu gan nerunāja, toties bieži cēlās sēdus, atkal nogūlās, ar troksni nometuši čības. Mazais Grebzde, acīgs kā zvirbulis, no jauna apsēja kakla lakatiņu.

Tad Vagulim šī elektrizētā sajūta apnika. Viņš piecēlās visā varenajā augumā, izņēma no kārbiņas cigareti, atlika to atpakaļ un teica: — Saprotiet, atteikties es nevarēju. Ja ne dakteris Egle, tad... — viņš izteiksmīgi parādīja iekritušus vaigus.

Grebzde izlīdzināja lakatiņa mezglu. — Ja tu toreiz mani nebūtu izķeksējis no upes, kad man galva pagāja zem baļķiem, tad mani apēstu vēži.

— Par ko jūs taisnojaties? Neviens taču jūs neapsūdz, — viņus pārtrauca Vaguļa brālēns, kurš no Vaguļa atšķīrās tikai ar to, ka runāja daudz retāk.

— Ek, labi vien būs! Kāju jau nenogriezīs, — Grebzde noliecās pie skapīša un kaut ko paslēpa kabatā, jo ienāca māsa un aicināja viņus sev līdz.

Operāciju bloka priekštelpā viņi brīdi vēl sēdēja, gaidīdami savu kārtu. Tad Grebzde no kabatas izvīstīja kortelīti. — Tomēr drošāka dūša, — viņš teica.

— Veca taisnība, — piekrita Vagulis, bet tad viņus jau aicināja ienākt. Sīvo viņi izdzēra tikai pēc pāris stundām, kad bija «beidzies darba laiks», kā piezīmēja Vagulis.

Operāciju zāles priekštelpā ķirurgs, Bēr-sons un Dubnovs mazgāja rokas. Bērsons anestezēs, rūpēsies, lai operējamie nejustu sāpes. Tad ķirurgs ar nazi, kā mediķi saka, «pārdalīs audus pa kārtai», sargādamies ievainot nervus un asinsvadus, nonāks līdz tiem kauliem, no kuriem jācenšas izsūkt smadzeņu piciņas. Iegūtās kaulu smadzenes, kurām ir brīnišķīga spēja ne tikai dienās, bet pat stundās radīt miljoniem jaunu leikocītu, profesors Dubnovs ievadīs Eglēm. Bez šīm šūniņām, kuras ar asins straumi nokļūst katrā organisma vietā, cilvēks nevar dzīvot, tās ir viņa palīgi, tās ir skudriņas, kuras iznēsā pārtiku, tās ir bruņoti sargi, kuri sasaista un iznīcina baciļus.

Lielajā operāciju telpā atradās vairāki galdi. Uz vidējā gulēja Egle. Uz muguras guļot, varēja redzēt augstos griestus un daļu no rievainā stikla sienām. Kādu laiku viņš vēroja milzīgo spuldzi, kuru varētu apņemt vienīgi izplestām rokām. Aiz spul-/ dzēs stikla, bieza un nespodra kā sasalis jūras ūdens, mirdzēja gaisma, kura nežilbi-nāja acis un neradīja asas ēnas.

Tad Egles redzes lokā parādījās maskas

aizsegta seja. Neaizsegtas palika tikai Bēr-sona stingrās acis.

— Pamēģināsim, Eidi, — Bērsons teica. Viņš zināja, ja pacilātā tonī sāktu sludināt: «Nu tu reiz būsi vesels!» — Egle noskaistos un nerunātu vairs ne vārda. Tagad Egle tikai rezignēti pasmaidīja.

— Mēģināts nav paspēlēts, saka kāršu spēlmaņi. Novokaīnu nežēlo, lai Herta, lai citi nejustu neko.

Pirms Egles acīm visu aizsedza operāciju māsas pārklātā drāna, viņš vēl pagrieza galvu sānis un sastapa Hertas skatu, kura gulēja uz blakus galda. Skats ilga tikai mirkli, bet Egli tas iepriecināja. Viņi paguva pat sasmaidīties.

Tālāko Egle uztvēra tikai ar dzirdi. Tomēr viņš zināja visu, ko trīs ārsti, divas māsas un kopēja veica sīki izstrādātā lietišķībā. Diezgan viņš savā laikā arī pats ir nostāvējis gumijas čabatās uz operācijas zāles flīžu grīdas.

Klunkstēja šķidrums — glāzē ielēja sterilu novokaīna šķīdumu anestēzijai. Noklak-stēja šļirce — Bērsons ievilka šķīdumu un uzlika garo anestēzijas adatu. Kaut kas mitri nokrita uz grīdas — ķirurgs ir aizmetis garām atkritumu traukam spirtā samērcētu vati, ar kuru tīrīja rokas.

Blakus sāka runāt Bērsons. Tas nozīmē, ka viņš anestezē Hertu. Anestezējot Bērsons mēdza ar pacientiem sarunāties. Šī saruna radīja tuvību, kāda nepieciešama ārsta un pacienta kopīgajam darbam — operācijai. Tā kādreiz darīja arī Egle, bet šodien runāja Bērsons, un Egle klausījās. Dzīve gan ir raiba.

Šļirces metāla uzgalis piesitās stiklam — Bērsons atkal ievilka novokaīnu. Laikam viņš tad noliecās pār Hertu, bet runāja ar Egli.

— Eidi, tu klausies, vai ne? Es reizem domāju, kas ārstam dod tiesības operēt. Jodu, māsiņ! Tas taču nav tikai diploms. Diplomā neviens nevar ierakstīt, cik dziļi man katrreiz jādur adata. Tā — tagad mēs esam pie kaula. Te mēs ielaidīsim dažus kubikcentimetrus, un tad — sāpju nav. Parasti, izņemot mani pašu, neviens taču nezina, cik dziļi un pareizi es duru vai griežu. Tātad — kas tad ir tā iestāde ...

— Ārsta sirdsapziņa, vienīgā, — pievienojās slimnīcas ķirurgs. — Tupferi! Pinceti, garo!

Egle dzirdēja, ka kaut kur uz grīdas nokrita kāds instruments. Darbs tur, aiz baltā pārklāja, turpinājās. Tad tepat blakus atskanēja Hertas balss — paklusa, bet saprotama:

— Eidi, man nesāp ... nemaz nesāp.

Tai laikā pie slimnīcas dzeltenā ķieģeļu žoga, paklusajā Pārdaugavas ielā zem alejas liepu lapotnēm, piestāja un atkal aizdūca trolejbusi. Uzrādīdami vārtu sargam apliecības, slimnīcā iegāja darbinieki. Vārtu priekšā palika stāvam māsa Gārša, rūpīgi saposusies, — tumšā kostīmā, augstpapēžu laiviņās, uzvilkusi vēl uzacu lokus virs dedzīgajām acīm, it kā uz satikšanos nākdama. Viņa brīdi pavēroja asfaltēto ceļu aiz dzelzs vārtiem, kurš aizstiepās slimnīcas parkā, tad nostājās zem liepas. Viņa bija atnākusi uz tikšanos, bet kautrējās, kaut viņai jau bija četrdesmit četri.

No trolejbusa izkāpa Muraška — atkal savā melnajā svārkā, kas laikam nekad ne-nodila, un melnajā beretē, kura turējās uz vēl atlikušajām matu sprogām. Viņš sniedza Gāršai roku, zemu paklanīdamies.

— Ja tagad neizdodas... — Gāršas acīs sariesās asaras.

— Neraudiet!

— Jā, es pat raudāt nedrīkstu, varbūt tas nav pieklājīgi, — rūgti piekrita Gārša. Viņa atcerējās, ka arī viņas asinis nederēja.

— Raudāt var visi, kam ir asaras, — iebilda Muraška.

Tad viņi klusēja un raudzījās kaut kur pāri ceriņu krūmiem, kas auga aiz žoga. Blakus, puķu kioskā, sirma māmiņa kārtoja vāzēs neļķes un pacilāja no dzīvības kokiem darinātu vainagu. Bet tie divi neievēroja ne puķes, ne vainagu, tie raudzījās slimnīcas mūrī un nepirka neko.

Starodama un smaidīdama no trolejbusa izlēca māsa Krūze, apmetusi baltu mēteli. Rokā viņa turēja lielu rožu pušķi. Viņa pamanīja Muraškas melno svārku.

— Nu, iesim iekšā, nodosim puķes, lai zina, ka esam bijuši!

— Puķes nodot ir visvieglākais darbs, to mēs paspēsim arvien, — teica Gārša.

Tad pa vārtiņiem iznāca Egles māsa ar Janeli. Māsa neteica ne vārda, tikai smaidīja. Janelis ieskrējās, palēcās un norāva sauju liepu lapu. Tikai tāpat, jo viņam gribējās lēkt.

Gārša satvēra Janeli pie elkoņa un satraukta vērās viņam acīs.

— Bērsons licis teikt, ka viss gludi. Apmeklēt varēs rīt. — Tad Janelis jau skrēja pakaļ trolejbusam un vēl paspēja tanī ielēkt, pirms durvis automātiski aizcirtās.

Gārša sasmaidījās ar Murašku, bet Krūze iesteidzās slimnīcā, lai nodotu ziedus.

Herta gulēja pussēdus, atbalstīta spilvenos. Viena roka bija piesaitēta, lai saudzētu pārgrieztos muguras muskuļus. Eglēm abas rokas gulēja uz baltās segas. Viņam bija apsaitētas ķrūtis. Palaikam ienāca māsa, pasniedza limonādi un pārbaudīja, vai istabā nav iekļuvušas mušas, jo Herta pati mušas vēl nevarētu aizdzenāt. Herta lūdza, lai māsa uzsukā matus un parāda spoguli. Tad i kopēja ienesa puķes.

Egle pārdalīja pušķi uz pusēm. — Tās ienesiet tiem lielajiem vīriem. Sakiet, ka no sanatorijas, tās jau arī ir no sanatorijas dārza.

Trīs vīri, kuriem bija operētas kājas, arī nolēma vismaz šodien gulēt nekustīgi. Kad kopēja ienesa rozes, Vagulis zem pagalvja paslēpa tukšo kortelīti, kuru vīri bija pamanījušies no operāciju bloka atnest atpakaļ.

— Tas jums no sanatorijas, — kopēja sniedza puķes Vagulim un izgāja.

— Bet kur mēs ieliksim. Vienīgais tukšais trauks ir tas, — Vagulis izvilka tukšo pudeli.

— Ei, delveri, es dabūšu, — ieteicās acīgais Grebzde un apsēja savu puķaino lakatiņu. Tad viņš piezvanīja. Ienāca kopēja.

— Jūs zvanījāt?

— Jā, —Grebzde piecēlās pussēdus.— Jūs esat ļoti skaista.

— Nekavējiet darbā, — kopēja grasījās iziet.

— Un piemīlīga, — dudināja Grebzde.

— Ko jums vajag?

— Vāzi, — Vagulis norādīja uz puķēm.

— Tad būtu tā teikuši — bez aplinkiem.

Grebzde pasita cekulu uz augšu. — Bet

vai jums tas nepatika?

Kopēja, kura bija vēl jauna, apaļa un sārta meiča, nezināja, vai instrukcijas atļauj dusmoties uz operētiem slimniekiem. Drošības dēļ viņa tikai nosarka un izgāja.

Tad Vagulis no naktsskapīša izvandīja cigareti un, dūmus zem segas pūzdams, ar patiku uzsmēķēja. Istabā valdīja noskaņa kā pēc darba dienas. Vagulis smēķēja, Grebzde sūkāja konfekti un skatījās sienas

spoguli, šad tad pagrozīdams kakla lakatiņu. Vaguļa brālēns sūca vēso jāņogu limonādi, jo šī augusta diena bija vēl diezgan karsta.

— Viņam būs labi, — prātoja Grebzde. — Manas asinis ir stipras. Kad man reiz iekoda čūska, čūska nobeidzās, bet man nekas.

— Čūsku tu nositi, — atcerējās Vaguļa brālēns.

— Bet vai tāpēc viņa nebija beigta?

— Jā, — Vagulis prātoja, — es nesaprotu un nesaprotu, cik cilvēks patiesībā ir nesaprātīgs radījums. Lai dzīvotu viens tāds dakteris kā Egle, vajadzīgs tikai pieci seši litri asiņu, bet karā, karā asinis vienkārši izlej zemē. Izlej tik daudz, ka iznāktu upe, kurā varētu pludināt pat kokus.

— Bet pasaki — kādēļ tā dara? Ne jau senos laikos vien, tad ļaudis bija neizglītoti, bet vēl nupat, pirms septiņpadsimt gadiem. Vai cilvēks kādreiz kļūs prātīgāks?

— Es asinis neizliešu, — teica Vagulis.

— Es arī ne.

— Es arī ne. Tātad vismaz trīs no pasaules pieaugušajiem vīriešiem ir jau prātīgi,— gudroja Grebzde. — Kad kopēja atnesīs vāzi, es atzīšos, ka neesmu precējies. Var būt, ka iznāk vēl ceturtais prātīgais.

Kad slimnīcas istabiņā atkal dega tikai naktslampiņa uz Egles skapīša un māsa bija izgājusi, Egle no vāzes izņēma vienu ziedu un aizmeta to Hertai. Viņam tagad gribējās

būt labam, labam pret visiem, un bija žēl, ka reizēm bijis skarbs, jo šī diena kā vēl nekad parādīja, ka cilvēki bija labi pret viņu.

Herta ar brīvo roku paņēma ziedu un to pasmaržoja. Roze nav roze, ja tā nesmaržo.

— Mēs turpmāk vairāk runāsim viens ar otru, — teica Egle. — Cilvēks var daudz ciest arī no tā, ka nav visu pateicis. Un, ja kādreiz ... viens ... aiziet un viss paliek skaidrs un izlīdzināts, tad otram vieglāk.

— Neies neviens!—viņu pārtrauca Herta.

— Nūja. Es jau zināju, ka mēs šodien paliksim dzīvi un veseli. Cilvēks patiesībā ir nemirstīgs. Es par to esmu domājis. Viņš ir daļa no lielās dzīvības ...

— Nu ir par gudru. Labāk gulēsim un sapņosim. Piemēram, par to, ko dara mūsu puika.

— Nu, redzi! Janelis — tas ir mūsu abu nemirstības tiešākais pierādījums.

— Vai viņš par mums arī domā? — minēja Herta.

— Nē, viņa pienākums domāt atkal tālāk, vienu paaudzi uz priekšu, — smaidīja Egle. — Viņš domā par savu meiteni. Un tur diemžēl mums nekas nav sakāms.

— Mēs taču esam viņa vecāki!

— Tad atceries, ka mēs arī reiz negulējām vienā gultā. Un vai tad mēs kādam prasījām atļauju mīlēt?

— Jā. Es jau sāku to aizmirst. Tā ir

vecuma pazīme, — nopūtās Herta un no galdiņa paņēma spogulīti.

Egle pacilāja plaukstas, kuras gulēja uz baltās segas, un atcerējās, ka bieži redzējis tā darām arī slimniekus, kuriem ilgi un nekustīgi jāguļ. Mēneša laikā pat kalēja rokas, kurās ieēdusies eļļa, dzelzs un ogles, kļūst baltas. Tad droši vien ir laiks jo sīki izpētīt, kādas tās izskatās, atcerēties, kā cēlusies katra rēta. Un kaut kāda rēta uz rokām pa dzīves laiku paliek katram, kas nav audzis siltumnīcā. Gan puikam, kas slepus paņēmis nazi un drāž dzirnutiņu spārnu un netic, ka nazis kož, gan vecam mežiniekam, kurš gan zina, ka cirvis ir ass, tomēr reizēm trāpa aplam. Rokas ir daļa no cilvēka biogrāfijas.

*

Kad Janelis pie slimnīcas ielēca trolejbusā, viņš saujā vēl burzīja lapas, kuras, aiz prieka uz augšu palecoties, bija norāvis liepai pie slimnīcas. Viņam šķita, ka krūtīs virmo spēks kā pavasara ūdens, kad tas Dzelves upē kādā vietā uzlauzis ledu un iz-' plūst pāri krastiem.

Operācija izdevusies. Tēvam briesmas vairs nedraud. Viņš ar savu meiteni vakar Argalē kopīgi noskatījās filmu, kurā varoņi skūpstījās. Un, kad aktieri uz ekrāna sa-

kļāva lūpas ilgā skūpstā, abi ar pašapziņu atcerējās, ka viņiem ir vairāk par sešpadsmit gadiem un ka viņi drīkst to redzēt. Šais brīžos gan viņu pieres savilkās gandrīz vai pārmetuma krunkās, bet, kad Janelis pavadīja meiteni uz mājām, ejot pāri deju laukumam aiz meliorācijas stacijas, blakus tukšajai bufetes būdai, arī viņi skūpstījās. Un pie meitenes mājām viņš tīrumā izrāva ziedošu saulespuķi un ar visu garo kātu pasniedza meitenei.

Šodien Janelim bija sajūta, it kā viņa pienākums būtu atlīdzināt tēvam par to, ka viņš operēts. Janelis atcerējās, ko tēvs teica par darbu, un šai brīdī nolēma strādāt, tādēļ ka tēvam tas sagādātu prieku. Kādēļ viņš arī nevarētu strādāt? Viņš nav vājāks, bet pat stiprāks nekā citi puiši, kuri beidza skolu. Neviens nav tik daudz vingrojis ar hantelēm kā viņš. Cītīgi, sistemātiski, pēc tabulām. Tēvamāsa, vingrošanā noskatoties, gan teica: «To dzelzs bumbiņu vietā tu labāk varēji ņemt rokā cirvi un skolai saskaldīt malku,» — bet viņa bija veca un nezināja, kas ir fizkultūra. Bez tam, malku skaldot, varēja iecirst kājā, tādēļ skolniekiem šo darbu vispār neuzticēja.

Kad Janelis pārsēdās Argales autobusā, viņš nometa zemē saņurcītās liepu lapas, kuras bija norāvis pie slimnīcas. Argalē Janelis izkāpa autobusu piestātnē pretī meliorācijas stacijai. Brīdi viņš uzkavējās piestātnes palievenī un raudzījās uz augstajiem,

akmens stabos iestiprinātajiem vārtiem, aiz kuriem atradās lielais meliorācijas stacijas pagalms.

Te garām nāca meitene ar garajām stārka kājām, šodien ģērbusies zilā darba ķitelī. Nākdama no dārzniecības, viņa nesa tīkliņu ar burkānu saišķiem. Meitene apstājās, vicināja tīkliņu un nosarka — viņi abi atcerējās, ka vakar skūpstījušies. Dienā viss likās citādi. Varbūt nosarkuši bija arī vakar, bet naktī jau to neredzēja. Tad abi stāvēja zaļajā palieveņa un alejas ēnā un kā plata upe viņu priekšā pletās lielceļš. Plats, saulē balti pelēks, kāpurķēžu izrobots.

— Es iešu strādāt, — Janelis paraudzījās meitenē. — Sevī viņš izjuta neziņu, varbūt pat nelielas bailes — ko viņa teiks, jo līdz šim nekad abi par darbu nebija runājuši. Meitene tikai zināja, ka Janelis nekad nav strādājis. Viņš gribēja paskaidrot, ka nestrādās tādēļ, lai nopelnītu, bet lai sagādātu prieku savam slimajam tēvam.

Bet meitene tikai pavicināja tīkliņu ar burkāniem.

— Tu strādāsi tepat Argalē, vai ne?

— Es gribu tur, — Janelis pamāja uz dzelzs vārtu un kroga stadulas pusi ceļa pretējā malā.

— Tas ir labi. Tad mēs abi strādāsim tepat.

Viņai viss bija skaidrs. Šie meitenes vārdi arī Janelī iedvesa sajūsmu, kaut gan viņš nemaz nezināja, kas ir darbs un ko darīs.

Meitene tā teica, un viņš jau jutās, it kā rūtainā krekla, šauro velvetona bikšu un div-siksniņu sandaļu vietā būtu uzvilcis eļļainu virsvalku un gumijas zābakus vai arī nometies puskails, kā tie vīri tur lielajā mašīnu pagalmā. Ja viņš strādātu puskails, tad visi redzētu, kādus muskuļus var satrenēt ar hantelēm. Katra muskuļu grupa kā kupraina pelīte izceļas un saplok zem ādas. Bez tam viņš noorganizēs basketbola komandu. Tā kā neviens labāk par viņu tur nespēlē, viņš būs komandas kapteinis.

— Iešu nokārtot, — Janelis teica un gāja pāri lielceļam.

— Es pagaidīšu.

Meitene atsēdās uz pajumtes kāpnītēm, pievilka ceļus zodam un sāka grauzt burkānus. — Es pagaidīšu.

Nu Janelim bija jāiet ne tikai tādēļ, ka tēvs slims, bet ari tādēļ, ka meitene viņu gaidīja atpakaļ, domādama, ka nu viņi abi strādās Argalē. Vakaros viņi kultūras namā skatīties kino un pēc tam uz Dzelves tilta skūpstīsies.

Melioratoru pagalmā vīrs karavīra gali-fejās, ar šofera cepuri galvā vēroja mazu, brūnam traktoram piestiprinātu ekskavatoru, kurš mēģinādams cilāja kausu, kā lūdzējs rupju dzelzs sauju pie zemes piesizdams, tad atkal paceldams draudoši augstu virs galvas, kā sitienam atvēzēdamies.

— Sakiet, lūdzu, — kur direktors? — Janelis vaicāja.

Virs galifejās pagrieza uz Janeļa pusi lielo, apaļo seju un stūraino cīkstoņa zodu.

— Es viņa vietā. Ak, Janelis, Egles dēls! Ar ko varu pakalpot?

Nu vairs nevarēja teikt, ka nācis tikai pēc sērkociņiem.

— Vai pie jums nav kāds darbs?

— Pie mums? — direktors neticīgi pārjautāja un pagājās tālāk, lai traktora pukstēšana netraucētu.

Janelis pamāja.

— Bet, cik zinu, jūs līdz šim neesat strādājis?

— Katram jau viena reize ir pirmā.

Direktors vēroja sportisko puisi, kuram

bija Egles domīgā seja, bet izpūrušais matu ezītis pašam savs.

— Tas gan. Bet... ko tad jūs protat?

— Man ļoti vajadzīgs darbs.

Direktors saprotoši pamāja.

— Ak tā, tēvs saslimis, un jūs gribat palīdzēt ģimenei. Tas ir pareizi.

Viņš gāja uz rampas pusi, kur puskails šoferis vadīja spēcīgu ūdens strūklu pret kravas kastes mālainajiem sāniem. Strūkla dubļos sākumā ievilka tikai švīti as, tad visa kravas kaste pamazām atguva zaļpelēko jaunības krāsu.

— Pašlaik man brīva viena mazgātāja vieta. Jātīra arī motori. Ja esat ar mieru ...

— Vai pie mašīnām nav? Esmu braucis ar auto.

— Tas bija tēva auto.

■— Es padomāšu.

Janelim ienāca prātā, ka meitene viņam teica: «Tad mēs abi strādāsim Argalē,» — un tādēļ viņš jautāja: — Cikos sākas darbs?

— Septiņos. Uzrakstiet iesniegumu. Vai jums ir astoņpadsmit gadu? Tad vecāku piekrišana nav vajadzīga.

Piecelties septiņos varētu. Viņš līdz šim cēlās septiņos, lai treniņa dēļ divus trīs kilometrus izskrietu pa mežu, bet sports ir tīrs un slavens darbs. Rokas ar eļļu būs šausmīgas, nagi apvilkti ar melnu svītru. Ko teiks meitene, ja redzēs tādas rokas? Tad viņš atcerējās, ka meitene ravē lecektis, bet viņam pašam nav ienācis prātā pētīt, cik no lecekšu melnās zemes viņa negribot paņem līdz aiz nagiem.

Direktors aizgāja. Puskailais rīkojās ar šļūteni, izlīda no mašīnas apakšas un, iespējams, nejauši pavērsa šļūteni uz Janeļa bikšu pusi. Janelis atlēca sāņus.

— Ko ālējaties?

Mazgātājs arī bija jauns puisis.

— Tagad tu laikam teiksi, ka proti boksēties.

Janelis mēģināja atcerēties, kāds mazgātājs izskatās ar kreklu mugurā. Un atcerējās, ka ar kreklu mugurā viņš redzēts kultūras nama deju vakarā.

— Boksēties protu ar, — Janelis apstiprināja, ar plaukstu traukdams no biksēm ūdeni.

— Tagad vari iet! Vagari man nav vajadzīgi.

Nu Janelim bija vēl viens iemesls ierasties rit darbā — lai parādītu šim puisim, ka tiešām prot boksēties.

Ekskavators ar paceltu kausu sveicināja Janeli, kad tas izgāja pa vārtiem, ne tik dūšīgs kā ienākot.

Meitene piecēlās. Viņas tīkliņā bija atlikuši tikai burkānu laksti.

— Tu strādāsi, vai ne? — viņa jautāja. Janelis pamāja, un viņi gāja projām pa aleju, tad pāri pļaviņai un deju laukumam aiz meliorācijas stacijas, garām tukšajiem soliem un bufetes dēļu būdai, kur alus pudeles salika tikai deju vakaros. Vakar krēslā viņi te bija skūpstījušies. Dienas gaismā šķita, ka tas nebija pareizi darīts, un viņi tai vietai pagāja garām ātri, ātri, ieiedami vecajā parkā, kur liepu lapotnes ēnā cietais kājceliņš likās mikls pat tveicē.

— Tas ir labi. Tad tu būsi pieaudzis cilvēks tāpat kā es, — teica meitene.

Janelis izbrīnījies paraudzījās meitenē, kuras bižainā linu galva nesniedzās viņam ne līdz degunam, kuras roķeles zilā darba ķiteļa piedurknēs kūļājās tievas kā lellei. ŠI meitene esot jau pieaugusi, un viņš it kā ne!

— Es esmu gadu vecāks par tevi, — Janelis miermīlīgi iebilda.

— Cilvēks pieaudzis ir tad, kad pats nopelna sev maizi. — Meitenei viss bija ļoti vienkārši.

Janelis par to nekad nebija domājis. Kā maizes vispār var nebūt? Nav taču karš. Meitene paskatījās uz augšu, ieraudzīja zilas debesis starp koku galotnēm un nesapratnē saraukto Janeļa pieri. Viņa ar savu sīko roķeli, no kuras vēl varēja nokasīt dārzniecības zemes, satvēra Janeļa spēcīgo, muskuļaino dilbu.

— Nekas. Rīt mēs abi būsim pieauguši.

Slimnīcā viss ritēja kā lugā pēc trešā cēliena: kulminācija bija garām. Viss pamazām un labvēlīgi atrisinājās. Galveno lomu tēlotāji jau gaidīja brīdi, kad viņiem noņems grimu, ietērps parastajās drēbēs, un viņi tad aizies uz savām īstajām mājām. Dubnovs Eglēm vēlreiz ievadīja dzīvinošās kaulu smadzeņu piciņas. Hertai brūce zem kreisās lāpstiņas pēc nedēļas bija sadzijusi, un palika tikai sārta, sprīdi gara rēta. Vagulis smēķējot vairs nepūta dūmus zem segas, bet, pie loga stāvēdams, apkūpināja ceriņu krūmu pret kaitēkļiem. Vaguļa brālēns, sagriezto kāju izstiepis, sēdēja dārzā un lasīja avīzes, bet vakaros līdz gulētiešanai skatījās televizoru atpūtas hallē. Grebzde dzina bārdu divas reizes dienā, klīda pa gaiteni un palīdzēja kopējām stumt ratiņus ar ēdienu Reiz Bērsons ienāca slimnīcas laboratorijā, kad te sagatavoja apskatīšanai pēdējo Egles

asins analīzi. Bērsons steidzās uz sanatoriju, bet viņam vispirms bija jāzina, kas norisinās Egles asinīs. Ķiteli atsitis, viņš nervozi staigāja gar galdu, pie kura, noliekušās pār mikroskopiem, laborantes skatīja preparātus — milimetru pa milimetram, šūnu pēc šūnas skaitīdamas.

Bērsons nenocietās un skaļi prātoja: — Agrāk astrologi ar tālskati cilvēka likteni zīlēja zvaigznēs, tagad mēs to skatām mikroskopā Vispār mēs par daudz skatāmies zvaigznēs un par maz uz zemi, kaut gan paši pagaidām dzīvojam te.

— Vai tad jūs nekad neskatāties zvaigznēs? — mīļi iejautājās viena no laborantēm. Visas bija noliekušās, un Bērsons nezināja, kura jautā.

— Vakaros es nesu ūdeni savām rozēm un asterēm. Tad redzu arī zvaigznes. Bet uz zvaigznēm es neskatos tīšām.

Laborante uz papīra atzīmēja to, ko redzēja caur mikroskopa okulāru, Bērsons skatījās pāri viņas plecam.

— Cik? Tūkstoš divsimt piecdesmit!

Laborante noņēma priekšmetu stikliņu un

atlieca muguru.

— Kaut par simtu, bet vairāk, nekā bija. Paldies! — Un Bērsons galanti noskūpstīja

t laboratorijas ārstei roku, jo zināja, ka arī viņa nav precējusies.

— Ļoti neparasti, — tā brīnījās.

— Dzīve ir kļūdu un pārsteigumu vir-

kne, — paskaidroja Bērsons, novilkdams ķiteli.

— Kas tad bija šis... kļūda vai pārsteigums? — jautāja laborante, bet Bērsona jau vairs te nebija.

— Skaidrs, ka kļūda, — piebilda kolēģe.

Tā pienāca diena, kad Herta slimnīcas istabā no galdiņa novāca savu spoguli, kad Egle atkal apsēja kaklasaiti, apvilka vesti, paņēma dzelteno Siguldas spieķi un teica: — Cerēsim, ka šai viesnīcā vairs neatgriezīsimies. Kaut gan slimnīca nav sliktākā vieta. Te ieiešana un iziešana saistās ar cerībām.

Kad viņi aizvēra aiz sevis durvis, slimnīcas istaba ar baltajiem griestiem kļuva atkal apnicīgi pelēka — kā balta lapa, no kuras kaut kas izdzēsts ar gumiju Tā pierādīja veco latīņu gudrību, ka cilvēks grezno vietu, nevis vieta cilvēku. Pa logu ielidoja divas gurdenas rudens mušas. Neviens pašlaik tās nedzina ārā, jo par cilvēkiem šajā istabā liecināja tikai galvas iespiedumi spilvenā.

Pīlādzis pie Egles mājas stūra jau bija rudenīgi piesarcis. Četracis aiz sajūsmas smilkstēja kā pērts un savas ķepas noslaucīja Egles biksēs.

Tad no verandas iznāca jauns, garš cilvēks zilā, eļļainā dungriņā, ar gumijas zābakiem kājās, gumijota auduma uzročiem un Četraci aiz čupra pacēla nost.

— Janeli! Tad tāds tu tagad izskaties! — ar lepnumu izsaucās Egle. — Es tev ieteicu valkāt cepuri.

— Cepures modernā pasaulē tagad maz valkā, — Janelis pavīpsnāja.

Brīdi Egle raudzījās dēlā. Janelis strādāja jau otru nedēļu. Sākums, bet vismaz sākums ir. Darba drēbēs, izbalējušo matu ezīti uz priekšu noliecis, viņš izskatījās vēl lielāks, ievērojami lielāks par tēvu. «Tas ir labi,— viņš vismaz nekaunas par to, ka strādā. Varbūt es vēl piedzīvošu dienu, kad viņš ai to leposies. Sākumam diezgan, ja viņš nekaunas.»

— Man atļauj braukt līdzi kanālu racējiem. Par palīgstrādnieku, — Janelis teica, un Eglēm šķita, ka nu reiz Janeļa balss pilnīgi zaudējusi lūzuma gadu aizsmakumu, ka nu tā ir vīra balss. — Es nedēļu būšu projām. Sestdienās braukšu uz mājām. Nu es varu braukt, jo tu esi mājās.

Egle saprata, ka aiz šiem vārdiem slēpjas daudz. Slēpjas tas, ka Janelis par viņu raizējas, ka tādēļ iestājies darbā, gaidījis un baiļojies un vismaz pagaidām strādās.

— Tad laid prom! Pagaidām ņem velosipēdu. Tas gan nav moderni, modernāk būtu ar motorolleru, bet tomēr ātrāk nekā kājām.

i Hallē uz kamīna dzegas jau gaidīja vāze ar dzidrajiem āboliem, kuriem no sulas pārpilnības bija saplaisājusi miza. Augšā, guļamistabā, šķīvis ar pirmajām plūmēm, pi-

džama, atpūtas krēsls ar diviem spilveniem. Egle juta, ka pienācis rudens un ilgāka atpūta. Un viņš atpūtās. Herta visu sakārtoja, jo viņa vēl dzīvoja mājās, kamēr pilnīgi saaugs muskuli, kamēr vairs nebūs jāsaudzē kreisā roka, kamēr to bez sāpēm varēs pacelt pāri galvai un sasniegt labo ausi, kā bija teicis ķirurgs.

No rītiem atpūtas krēslu iznesa uz balkona blakus lielajam oleandram, kas arī pa vasaru te bija atspirdzis un, sārtus pumpurus rādīdams, solīja ziedus Pa rokai tika nolikts galdiņš ar grāmatām, papīriem, plūmēm, tabletēm. Egle ērtajā krēslā atsēdās no rīta, ietīstīja kājas segā, dienvidū aizmiga, pamodās, lasīja, atkal skatījās pāri uz laukiem un tikai pēc palaunadža iegāja atpakaļ guļamistabā. Nekad viņš nebija zinājis, ka var dzīvot arī tik mazā telpā. Izrādījās, ka var, protams, ai vienu noteikumu — ja var domāt. Domāt viņš varēja.

Un pasaule te patiesībā nemaz nebija tik maza. Aiz muguras, aiz spilveniem, atradās mājas sarkanā ķieģeļu siena. To neredzēja, bet zināja, ka tā tur atrodas Zināja, ka starp ķieģeļiem ir kaļķa javas šuves — taisnas, vienādas kā rūtiņu burtnīcā Mūris saiet trijstūrī uz augšu, un tur uz smailās kores pacejas televīzijas antena. Agrāk virs mājām bija karogu masti, tagad ir televizoru antenas Mēs gribam zināt, kas notiek pasaulē. Tādēļ visas zemeslodes cilvēki it kā

iepazinušies. Tādēļ noziegums vienā kontinentā uztrauc cilvēkus visā pasaulē.

Bet tepat acu priekšā ari paveras plaša pasaule! Balkona margas ir tikai daži dzelzs stieņi, tādēļ redzēt var tālu. Abās pusēs balkonu sargā ābeļu galotnes, kurās zizina lapsenes, urbdamas ābolos alas. Aiz ābelēm stāv tumšās egles, kas dārzu nodala no laukiem. Egles ir mājīgi koki. Tā vien šķiet, ka nolīkušie, ciešie zari tikai jāsasaista un veidosies nojume, kas paglābs no lietus un sniega. Tā vien liekas, ka biezajos zaros, kur bieži sēž vāveres un šķiro čiekurus, slēpjas vēl kāds meža gars, varbūt kāds rūķītis vāveres lielumā. Tādu gan nav. Mūsu bērni lasa aprakstus par to, kā zemi aplidojis Gagarins, un lasa arī pasakas par Īkšķīti. Mēdz teikt, ka cilvēks apdvēseļojis dabu. Viņš visur, gan skudrā, kura stiepj nokaltušu skuju, gan vītolā, kurš ar saknēm iebridis upē, redz dzīvību. Viss ir dzīvības pilns. «No nedzīvajiem atomiem radies dzīvības brīnums,» nodomāja Egle. «Pagaidām es jūtos labi. Smaganas neasiņo, galva un locītavas sāp reti. Pagaidām par dzīvības problēmām tālāk domāt nevajag, jo jūtos samērā labi,» Egle pasmaidīja par sevi, apēda plūmi, bet mitro kauliņu, starp pirkstiem saspiezdams, aizlidināja pāri margām.

/ «Iznāk, ka tu par nopietnām lietām domā tikai tad, kad tev pašam smagi. Tā ir,» Egle atzinās. «Interesanta nodarbošanās — paskatīties uz sevi no malas. Nē, ne tikai

interesanta nodarbošanās, bet viena no lielākajām mākslām, kuru apgūt nav viegli.»

Tieši pretī pavērās plašs skats uz tīrumiem, kuri sākās tūliņ aiz Egles dārza. Vispirms tur bija novākts rudzu lauks. Stārks, apdomīgi kājas cilādams, pārstaigāja lauku un ievāca savu ražu, šad tad pamezdams uz augšu vardi. Aiz rugāja stiepās zaļa ežas svītra. Uz ežas bija samesti no lauka novākti akmeņi. Pie akmeņu kaudzes parasti pulcējās no darba brīvie apkārtnes suņi. Viņi draudzīgi izkāvās, tad apsēdās un raudzījās lejā uz nogāzi, kura izbeidzās pie alkšņu puduriem un Dzelves upes līkumiem. Pašā apvāršņa malā, jau tālu aiz upes, stiepās birzs: divas platas, krāsainas svītras — zaļā lapotne un balti pelēcīgā stumbru rinda. Aiz birzs droši vien ir vēl lauki, atkal meži un aiz tiem Rīga un jūra.

Suņi sarējās un izklīda. Oleandrs uz segas nometa lapu. Lapa tāda pati kā vītolam — gara un smaila. Tā vairs zaram nepieaugs. Pirms dažiem mēnešiem šī lapa vēl slēpās poda melnajā zemē un apkārtējā gaisā — oglekļa, slāpekļa, skābekļa, dzelzs un citi atomi. Tad notika dabas brīnums — atomi izveidoja dzīvu lapu. Tagad vējš lapu no balkona nopūtīs zemē. Tur tā satrūdēs kopā ar ābeļu lapām un egļu skujām. Būs atkal slāpekļa, oglekļa, dzelzs un citi atomi. «Es neesmu lapa. Es domāju. Man ir dēls.»

Egle sajuta dūrienu sirdī, un viņš sāka sūkāt validolu, izjuzdams mutē patīkamo

mentola vēsumu. «Cilvēks ir domājoša niedrīte, esot teicis Dekarts. Man liekas, cilvē* kam jācenšas kļūt par domājošu ozolu.»

Pa rudzu rugāju tagad staigāja kovārņi, pie katra soļa klanīdami galvas, un knābāja izbirušos graudus. Egle paņēma klēpī kartona plāksni, nolika uz tās papīru un sāka rakstīt.

Ieradās laborante un atkal pirksta galā iecirta savu adatu. Kārtējā analīze. Atnāca Bērsons un stāstīja, ka slimnieki rokot baseinu, kā tas paredzēts jaunajā projektā.

— Bet skulptūras? Muraška ir bezdievīgi slinks. Vai viņš domā, ka pats mūžīgi dzīvos. Tu aizbrauc pie viņa un pasaki tikai vienu: man nav laika ilgi gaidīt. Ne tāpēc, ka es slikti justos, bet tāpēc, lai viņš negulētu.

— Leikocītu ir par simtu vairāk, — Bērsons smēķēja un raudzījās pāri uz Dzelves pusi.

Egle redzēja, ka Bērsons skatās, neko neredzēdams, tātad viņa uzmanība veltīta tam, lai izliktos mierīgs.

— Tu varēji piemelot vēl.

— Šī ir tā laimīgā reize, kad nav jāmelo.

Šai sakarībā Bērsons pievakarē ieradās

Rīgā un pieklauvēja pie Muraškas darbnīcas durvīm.

Aiz durvīm kaut ko runāja. Bērsons, par laimi, nesaprata, jo Muraška teica: — Es nositīšu katru, kas mani traucēs, — un tikai pēc tam, laipni smaidīdams, atvēra durvis.

Bērsons iegaja. Muraška nometa māla piku, ar kuru bija gatavojies nosist ienācēju.

Darbnīcā sēdēja jauna sieviete spīdīgi melniem matiem. Uz grozāmā statīva stāvēja zilganpelēku mālu pika, kurā varēja sajaust sievietes vaibstus.

Bērsons apgāja apkārt sievietei un māliem, galanti piezīmēdams: — boti žēl, ka mālos nav iespējams attēlot jūsu matu krāsu.

Tad abi ar Murašku nostājās pie lielās mirtes ar noputējušajām lapām.

— Es nāku, tā sakot, Egles uzdevumā.

— Nu, vai būs jau vesels?

— Ceram. Jūs esot solījis skulptūru metus sanatorijas dārzam.

— Solījis savā mūžā esmu daudz, īpaši sievietēm, — Muraška nevainīgi pasmaidīja. Raugoties uz viņa sirmajām matu sprogām, bija grūti ticēt, ka sievietes šos solījumus būtu ņēmušas par pilnu.

— Rudenī skulptūru meti būs.

— Rudenī... Redzat, viņš pēc operācijas ir noguris, — Bērsons nezināja, kā labāk izteikties. — Redzat, viņam tagad vajadzētu sagādāt visu, ko vien viņš vēlas. Tas no medicīnas psiholoģijas viedokļa. Ja jūs tās skices atnestu tagad ...

— Es domāju uz rudeni...

— Labāk gan tagad. Tās būs kā zāles. Uz redzi! — Bērsons pamāja melnmatainajai

un gāja uz durvju pusi. Viņu izvadot, Mu-raška vairs nesmaidīja.

— Sakiet — kā Eidim ir patiesībā?

— Izmēģināts tas, kas šai nozarē pašlaik ir jaunākais.

— Neaizmirstiet, ka ārsta pienākums reizēm teikt taisnību.

Bērsons vairs nevairījās Muraškas skata.

— Egle tādā gadījumā sacītu: cerība parasti mirst tikai reizē ar cilvēku. Vairāk arī man šoreiz nav ko teikt.

Kad Bērsons bija izgājis, Muraška melnmataino nosēdināja uz tahtas, iebēra viņai klēpī konfektes, pasniedza divus poļu modes žurnālus un teica: — Mazliet atpūties!

Tad viņš izlika uz grīdas kaudzi zīmējumu, sanatorijas fotogrāfijas un sāka tos šķirot. Kad grīda bija noklāta, viņš sāka domāt.

— Atpūtos, — pēc stundas atgādināja sieviete, bet Muraška, koka muldā mālus mīcīdams, atbildēja:

— Atpūties vēl! Ja es būtu tik skaists kā tu, es atpūstos visu mūžu.

Lielā pienstikla spuldze, no kuras abažūrs meta gaismu uz statīvu ar māla piku un Muraškas pliko pakausi, dega visu nakti. Kad spuldzi nodzēsa, istabā ieklīda pelēcīga un vāja rīta gaisma, kura nespēja izveidot pat īstas ēnas. Muraška atsēdās uz sava «akmens dēla» pamatnes un atpūtās. Vēlāk gaisma kļuva spilgtāka, no jūras puses at-

spīdēja saules lēkts, mākoņu baltumu virs namu jumtiem krāsodams- kā ar vīnu. Mu-raška darbnīcas kaktā no veca ķiteļa piedurknes izvilka kaķēnu un uzlika to guļošajai melnmatei uz krūtīm.

— Tev jāceļas! Tev jāiet uz darbu, — viņš pusbalsī modināja.

Sieviete pusnomodā ar plašu žestu aizslaucīja kaķēnu un teica: — Tu esi bezkaunīgs.

— Es vai kaķis? — par jauta ja Muraška un atkal piegāja pie statīva, uz kura pa nakti bija uzrāpies mazs māla puika un lepni turēja noķertu zivi — laikam pirmo savā mūžā; zivs sniedzās līdz zvejnieka plecam. Blakus puikam stāvēja bižains skuķis, turēdams pāri plecam lielu pīpeni.

Egle, kā parasti, gulēja balkonā, ievīstījies rūtainajā segā. Uz balkona margas nolaidās paceplītis un savu garo asti šūpoja no augšas uz leju, izdarīdams rīta vingrošanu. Gulēt un nekā nedarīt kļuva arvien grūtāk, jo Herta tikko bija aizgājusi uz darbu — uz sanatoriju. Arī viņš pats domāja, ka vajadzētu mēģināt, kaut gan pieceļoties atsākās vecie reiboņi. Bet, ja nevar nostāvēt uz divām kājām, tad var palīdzēt trešā — resnais spieķis. Viņš taču bija solījis izārstēt ticīgo Lazdu un neticīgo Vedingu. Vai viņu tagad neuzskatīs par dezertieri? Sak, redzēja, ka nekas neiznāks, tāpēc darbā vairs nerādās.

Godīgums nav taustāma lieta, par to nevar nopirkt ne kilogramu maizes, bet tas taču cilvēkam nav atņemams, tas vajadzīgs, lai būtu cilvēks. Un, ja ar paaudžu pūlēm esam iemantojuši arī godu un godīgumu, tad katram tas jāaizsargā. Ne slimība, ne nāve neatbrīvo no šī pienākuma. Vajadzētu iet uz darbu. Iziet kaut reizi vizīti. Viņš taču arī Alderam solīja no sanatorijas neaiziet.

Ar slaidu žestu Egle pārmeta pāri margām plūmju kauliņu. Gar mājas galu tai brīdī nāca Muraška ar saini padusē. Kauliņš uzkrita Muraškam uz deguna.

— Tev ļoti taisna roka. Labi, ka tu nemet ar ķirbjiem, — Muraška sauca uz augšu.

Tad Muraška cauri guļamistabai iznāca uz balkona un apsēdās blakus atpūtas krēslam.

— Veselība? — viņš jautāja.

— Labi un būs vēl labāk, — atbildēja Egle un aiz viņa ironiski grumbainā smaida Muraška nesaprata, vai Egle to domā nopietni vai ne.

— Tad lai būtu vēl labāk, — Muraška no kabatas izvilka garu vīna pudeli un nolika to blakus zāļu trauciņiem. — Šitais uzlabo asinis. Ir ziņas, ka tu pats to reizēm esot ieteicis slimniekiem.

— Nu, brālīt, ja dakteris lietotu visu, ko iesaka citiem, tad viņš ātri... — Egle izteiksmīgi iedūra pirkstu debesīs, bet Muraška jau bija paspējis atkorķēt pudeli. Egle

izlēja vienu mazo zāļu glāzīti uz oleandra saknēm un pastiepa to Muraškam.

— Katram pēc spējām.

Muraška sev ielēja limonādes krūzītē. Viņi izdzēra, tad Muraška no sava saiņa izvīstīja četrus māla bērnus — meiteni ar ziedu pār plecu, puika, kas sita milzīgu futbola bumbu, otru meiteni, kura glaudīja trusi, tikpat lielu kā pati, un otru puiku — ar zivi. Uz lielas papīra lapas viņš rādīja: — Te, pretī fasādei, meitene lai sargā puķu dobes, puika pie baseina lai ķer zivis.

Egle likās ļoti ieinteresēts. — Tu neesi muļķis. Pie tam tu strādā diezgan ātri.

Muraška lepni pameta ar galvu. — Kad es saņemos! ... Zini, man gan tagad ir modelis! — un viņš ar pirkstu uzzīmēja gaisā cilvēka, iespējams, sievietes figūru.

— Tu atkal esi iemīlējies?

Muraška nopūtās. — Grūti, bet ko lai dara. Man mīksta sirds.

— Jā, pasaulē ir dažādas nelaimes, — piekrita Egle. Viņš ielēja vīnu Muraškas krūzītē. — Tev garšo?

Muraška ievilka malku. — Garšo. Nevaru noliegt. Es laikam esmu grēcīgs jau no dzimšanas, kā to prasa baznīca.

Nu Egle smaidīja īsto smaidu. — Ar tevi, niekkalbi, kļūst priecīgāks prāts. Tad iedzer uz manu veselību! Šodien, pēc gada un mūžīgi mūžos! Āmen!

Muraška nebija skubināms. Egle jutās jaunāks.

Egli atcerējās ari citi. Drīz pēc Muraškas aiziešanas māsa ieveda vīru audekla biksēs, sandalēm kājās. Pēc iesirmās bārdiņas Egle pazina Zemgali, bijušo slimnieku, kurš vasaras sākumā izrakstījās no sanatorijas. Uz balkona grīdas Zemgalis nolika ar rupju maisu pārsietu groziņu.

— Labdien, dakter!

— Labdien! Sēdieties! Kas tad nu Zemgalim? Mēs norunājām, ka vairāk netiksimies. Vai tad es būtu kļūdījies?

— Esat gan kļūdījies. Vai jūs atceraties, ka mēs kādreiz runājām par vēžiem?

— Es jautāju, vai jums nav zināmas vēžu vietas.

— Nu redzat! Es dzirdēju, ka jūs esot saslimis. Sienu pļaujot, pavēžoju. Lūdzu! — Zemgalis pavilka nost drānu, un Egle redzēja, ka grozā starp nātrēm, ļipas ievilkuši, čurnēja lieli vēži. — Veseļojieties, dakter! Ja garšos, atnesīšu vēl.

— Liels, liels paldies!

— Nav jau, dakter, nekas. Es vienkārši iebāžu roku ūdenī, paceļu akmeni un paņemu vēzi, — Zemgalis šķelmīgi paskaidroja.

— Ne jau tikai par vēžiem. Liels paldies par to, ka mani atcerējāties.

4 Zemgalis piecēlās un, vārdus apdomādams, pakustināja bārdiņu.

— Bet kā tad vispār var aizmirst? Cilvēkam taču ir atmiņa.

Kad no darba pārnāca Herta, viņi nolēma vakarā sarīkot vēžu ēšanu, uzaicinot ari Bērsonu.

— Un Janeli. Tu piezvani Janelim, lai šovakar noteikti atbrauc. Noteikti. Man gribētos, ka mēs šovakar visi būtu kopā.

Herta piezvanīja mežzinim, kur bija apmetušies ekskavatoristi, lai vakarā pasaka Janelim, ka tēvs viņu gaida mājās.

Egle visu pēcpusdienu cītīgi kārtoja papīrus. Nākamajā dienā sanatorijā bija paredzēta tuberkulozes ārstu sanāksme sakarā ar F-37 izmēģināšanu.

Kad reizēm uznāca viegluma sajūta galvā, Egle nosēdās pie rakstāmgalda un atkal raudzījās uz melno galdu, uz kura kā ledus virs dzelmes blāvoja ciets stikls. Tāpat kā pavasarī, kad aizbrauca Herta. «Toreiz es domāju, kas vēl jāpadara. Viss, ko esmu atzinis par labu un pareizu, viss jāizstāsta Janelim. Varbūt ar Janeli šovakar varētu parunāties ilgāk. Ko lai viņam saku, kādu padomu lai dodu, piemēram, par viņa tuvāko un svarīgāko, — ko mācīties?»

Turpat uz galda gulēja žurnāls «Antibiotiskās Vielas». Kad pirms divdesmit septiņiem gadiem Egle lika valsts eksāmenus, par antibiotiskajām vielām neviens pat neieminējās. Tagad tās jau izglābušas desmitiem miljonu dzīvību. Vēl pirms gadiem piecpadsmit viņš tepat «Aronā» cīņā pret tuberkulozi bija apbruņots tikai ar kaļķu šprici un pneimotoraksa adatu. Tagad

streptomicīns un izoniazīdi tepat «Aronā>> vien izglābuši dzivlbu desmitiem slimnieku un simtiem pagarinājuši mūžu par daudziem gadiem. Un Egle zināja, kā reizēm cīnās par vienu minūti dzīves. Cilvēki pēdējos gados sakrājuši tik daudz zināšanu, ka vienas dzīves laikā Iespējams labi apgūt tikai vienu sīku nozari. Zināšanas ir jūra. Tu no jūras vari pasmelt tikai divas saujas. Bet, pārzinot tikai vienu nozari, nav iespējams cilvēkam palīdzēt. Vai nav kāda vienojoša zi-nātne, kura, tāpat kā konservatorijā «obligātās klavieres», būtu jāapgūst katram? Cilvēku latīņu valodā sauc «homo». No šī vārda cēlies vārds «humānisms». Varbūt humānisms ir katra cilvēka «obligātās klavieres», bez kā nav iespējams apgūt dzīvi Bet humānisms taču nemaz nav zinātne! Vēl vajadzētu pārdomāt, pirms Janelim dod padomu.

Ienāca Bērsons un ērti iezvēlās ādas klubkrēslā. Egle viņam piedāvāja cigaretes un ar pistoli-šķiltavu piešāva uguni. Egle pēdējā laikā ļoti uzmanīgi vēroja Bērsonu. Egle zināja, ka šodien Bersons un profesors Dubnovs par viņa veselību un izredzēm zina vairāk nekā viņš pats. Katram Bērsona vārdam varēja būt parastā nozīme, bet reizē tas arī varēja būt plīvurs, ar ko aizsegt dažkārt nežēlīgi skaisto dāmu, kuru sauc par patiesību.

Bērsons šodien bija apvilcis pelēka gabar-dīna žaketi, apsējis kaklasaiti. Viņš mierīgi

smēķēja. Likās nedaudz novājējis, pierē grumbas asākas, un smēķējot vaigi iekļāvās dziļāk, skaidri iezīmēdami kaulaino zodu. Bērsons izturējās mierīgi un nemāksloti. Egle nojaust neko nevarēja.

— Kāds tev tagad garastāvoklis? — apjautājās Bērsons. — Vēl joprojām pozitīvais pesimisms?

— Garastāvoklis man mainās vismaz trīs reizes dienā. No rīta — labi, jo neapšaubāmi redzams, ka esmu pārcietis nakti. Pusdienas laikā arī tā nekas, jo no dienas vismaz pusi jau esmu ieguvis. Vakarā taisni spīdoši, jo neapšaubāmi esmu atkal priecīgi nodzīvojis vienu dienu. Vissliktāk ir naktī, jo tad jābaidās, vai sagaidīšu rītu. Tādēļ naktīs es guļu.

Viņi bija apmainījušies ar asprātībām un tā neuzzināja, ko viens par otru domā.

— Tu rīt uz konferenci, protams, nāksi. Pie viena varētu apskatīt kādus slimniekus.

— Iešu. Tikai, zini, — Egle sniedza Bēr-sonam vākus ar manuskriptu, — es šaubos, vai man pašam nebūs par grūtu to nolasīt. Nolasi tu!

Žestā, ar kādu Egle sniedza papīrus, Bērsons juta kaut ko smagu un nopietnu. — Kas tas ir?

Egle savilka savu greizo smīnu, un Bērsons nezināja, ko Egle aiz šī smaida slēpj — ironiju, bezcerību vai pašapziņu.

— Tas ir mans jaunākais, tā sauktais zinātniskais darbs. Šovakar nešķirsti, iepazīsies

rīt. Tas ir par ārstu kļūdām. Varbūt kādam noder. No kļūdām mācās — arī mediķi.

— Par manām kļūdām arī? — interesējās Bērsons.

— No tām, kuras tur aprakstītas, tu esi pasargāts. Kad viens ārsts kļūdījies, citiem tas vairs nav jādara. Protams, arī pirmais nav kļūdījies tīšām.

— Labi. Rīt redzēsim, kur tu esi kļūdījies. — Bērsons manuskriptu ielika portfelī.

— Iesim uz halli. Sāksim vārīt vēžus. Ja-nelis arī drīz būs klāt.

Pie kamīna bija nolikts galdiņš ar piederumiem, kādi nepieciešami vēžu ēšanai: šķīvīši, kur vēžus uzlikt, karotes, ar ko pasmelt sāļo, pēc dillēm smaržojošo sulu, dvielīši, kur apslaucīt pirkstus, un alus glāzes. Trūka vēl tikai pašas lielās bļodas ar vēžiem. Kamīnā bija sakrautas bērzu šķilas. Kurināt vēl nevajadzēja, istabas dienā piesila no saules, bet, paraugoties vien uz baltajām tāsīm, katrs atcerējās ugunskuru. Šķilas ar baltajām tāsīm piešķīra istabai siltumu un mājīgumu.

— Janeļa vēl nav. Piezvanīji? — pārjautāja Egle.

— Piezvanīju. Solīja, ka aizies uz pļavu un pateiks. Bet ar velosipēdu jau ir ko braukt. Gan būs.

— Vēl mazliet pagaidīsim. Kā garšo vēži ar alu, to mēs uzzināsim. Pamēģināsim alu bez vēžiem. — Egle ielēja Bērsonam alu.

Tad Četracis pie vārtiņiem sacēla troksni.

Uz ceļa bija apstājies autobusš. Herta izgāja laukā savaldīt mājas hiēnu.

— Radio, — Bērsons izlasīja uzrakstu uz autobusa sāniem. — Tas nav pie mums. Mēs nevienu neesam saukuši.

Tomēr bija pie viņiem. Hallē ienāca jauns, gludi sasukāts, gludi ģērbies un nepārtraukti laipns jauneklis. Viņam sekoja jauna meiča ar augstu iesarkanu matu cekulu. Jauneklim uz pleca siksnā karājās ādas soma. Abi bija smaidīgi, kustīgi, un radās iespaids, ka viņi šai mājā nav pirmo reizi.

Viņi stādījās priekšā kā radioreportieri. Herta sabīdīja vēžu ēdamos piederumus galda malā, un jauneklis te sakārtoja savu magnetofonu.

— Jūs zināt labāk par mani, ka jaunie partijas un valdības lēmumi veselības aizsardzības laukā tuberkulozi izsludinājuši par ienaidnieku numurs viens. Radioklausītājus interesē tuberkulozes institūta preparāts F-37 un...

— Un esam dzirdējuši kaut ko par jaunu sanatoriju, — piebilda meiča. Bērsons tikai tagad ievēroja, ka viņai kājas kailas, taču ļoti iedegušas. Laikam taupa zeķes.

— Ministrijā mums ieteica griezties pie jums. Dakterim Eglēm taču nebūs nekas pretī mums kaut ko pastāstīt? — jaunais cilvēks jautāja, bet, laikam savā reportiera karjerā nekad nesastapis nevienu cilvēku,

kuram būtu bijuši iebildumi pret radiointer-viju, jau sakārtoja mikrofonu, un magnetofona lente sāka tīties.

Egle gandrīz vai pārsteigts noskatījās drošajā rīcībā. «Tāds ir modernais laiks,» viņš sevī nosmaidīja, «cilvēks nepieder tikai sev, bet arī radioklausītājiem. Labi, ka esmu apsējis kaklasaiti un uzvilcis izgludinātas bikses; kaut gan radioklausītāji to neredz, toties pašam drošāka sajūta runājot.»

Jaunais cilvēks jau stāstīja mikrofonam: — Lai informētu klausītājus par jaunāko cīņā pret tuberkulozi, esam ieradušies pie sanatorijas «Arona» galvenā ārsta — medicīnas zinātņu kandidāta Egles. Šai saulainajā atvasaras pēcpusdienā satikām viņu smaidošu, dzīvespriecīgu ...

Bērsons salika rokas uz muguras un asi paraudzījās jaunajā cilvēkā. Varbūt pateikt, ka viņa vārdus šai mājā var uztvert kā karātavu humoru? Tomēr, redzēdams, ka jauneklis galveno vērību veltī mikrofonam, nevis Eglēm, Bērsons saprata, ka jaunais cilvēks nav ļauns, pat ne muļķis, tikai nepiedzīvojis. Par to sodu likumos nekas nav paredzēts.

Egli dzīvespriecīgais jauneklis patiesi uzjautrināja, un viņš pasmaidīja ne greizo, bet parasto smaidu.

— Vaļas brīžos — vaļas brīži doktoram Eglēm patiesībā nav vaļas brīži — viņš plāno jauno sanatorijas korpusu, — reportieris runāja magnetofonā. — Tagad, lūdzu, pāris teikumu par jauno preparātul

— Rit sanatorijā būs konference, tur mēs par F-37 runāsim sīki un pamatīgi.

— Diemžēl rīt jau mēs «laižam jūs gaisā», — iebilda meitene.

— Mani laidīs gaisā? — brīnījās Egle.

— Redzat, tā mēs sakām par raidījumiem, — paskaidroja meitene, lepodamās, ka viņa speciālajā terminoloģijā zina vairāk par medicīnas kandidātu.

Paskaidrojis pāris teikumos, ar ko F-37 atšķiras no pārējiem preparātiem, Egle sāka skaitīt pie pirkstiem: — F-37 radīšanā piedalījās vispirms ķīmijas institūts. Kā zināms, modernā medicīna vairs nav šķirama no modernās ķīmijas. Tad radioaktīvie izotopi no Salaspils reaktora, tad tuberkulozes institūts...

— Un, protams, jūs arī, — reportieris ierunāja mikrofonā. — Man klausītājiem jāpaskaidro tas, ko doktors Egle noklusē, — ideja par to, ka F-37 ilgāk noturēsies tieši plaušās, pētīšana ar izotopu palīdzību, tas, ka viens no pirmajiem preparātu viņš izmēģināja pats, ir daktera Egles darbs ...

— Es noteikti gribētu pieminēt pieci simti līdzstrādnieku, — iejaucās Egle.

— Pieci simti! Cik mums lieli zinātnieku kadri! — patiesi izbrīnītā radiomeitene sasita plaukstas.

— Pieci simti jūras cūciņu, — piebilda Egle.

— Ak ta... meitene novilka, bet tad

atguvās. — Droši vien tās jūtas labi, ir izārstētas.

— Nē, tām bija jānobeidzas.

Reportieris uz brīdi paņēma mikrofonu

pie sevis. — Tad mēs to neminēsim. Zināt, es baidos, ka klausītājus tas neinteresēs, tas ... saistīts ar miršanu. Tas nav ... estētiski. Tas neinteresē.

— Kā tad jūs to zināt? — brīnījās Bēr-sons. ,

— Man ir tāds uzskats, — paskaidroja reportieris. Tad mikrofonu paņēma radio-meitene un, uz tukšajām alus glāzēm raudzīdamās, čaloja:

— Cik man zināms, te šovakar ir nelielas viesības, jo dakteris Egle nesen atgriezies no slimnīcas. Ceru, ka nebija nekas nopietns.

Egle pamāja uz Bērsona pusi. — Te ir dakteris Bērsons, arī zinātniskais līdzstrādnieks. Viņš un profesors Dubnovs palīdzēja mani ārstēt.

Bērsons tad laipni ierunājās: — Es domāju, ka klausītājus tas nevar interesēt.

Meitene ironiju nepamanīja un priecīgi turpināja: — Skaidrs. Klausītājiem varam ziņot, ka Egle jūtas lieliski, rīt sanatorijā viņš piedalīsies ārstu konferencē. Mēs taču saprotam, ka ārsts pats slimot nedrīkst: kas tad mūs ārstēs, vai ne?

' Egle piekrita: — Kā tad, kā tad. — Nu viņam šī čalošana likās pārāk nenopietna un sāka apnikt.

Tad meitene ar mikrofonu piegāja pie

Hertas. — Varbūt doktora Egles dzīves biedre mums pastāstīs, kāda līdzdalība jaunā preparāta radīšanā bijusi viņai, jo mēs zinām, ka draudzīgs atbalsts, draudzīga interese par to, ko ...

— Jūs jau pati runājat tik veikli, ka gandrīz varētu iztik ari bez mums, — Bērsons uzslavēja meiteni ar skaisti iedegušajām kājām.

Herta samulsa. Stāstīt par Krimu, par ostu, kura vakaros smaržo pēc darvotām laivām un ūdenszālēm, — vai tas klausītājus interesēs?

— Es... viņam devu savas kaulu smadzenes ...

— Ko? Tas būtu pārāk personīgi. Kaut ko par vispārējām attiecībām, par vīra darbu.

— Tad ... tad mazliet jāpadornā.

Uzņēmuši vēl magnetofona lentē Četrača

balsi, lai vēlāk raidījumam izveidotu interesantu un dabisku ievadu, abi jaunie radio-ļaudis atvadījās.

Herta uz galda atkal sakārtoja glāzes.

— Sāksim vēžot, — ierosināja Egle. — Ja-nelis vēl paspēs.

Egles māsa atnesa lielu māla bļodu, kur no zaļajām dillēm iznira sarkanās vēžu muguras. Pirmās vēžu spīles viņi uzlauza un izsūkāja klusēdami, izbaudot diļļu smaržu un izgaršojot sāļo sulu. Tad viņi uzdzēra pa malkam alus.

— Vēži ir sāļi, alus rūgts, tomēr garšo, —

prātoja Bērsons, — pat sievietēm, kuras mīl saldumus.

Herta neatbildēja. Viņa atcerējās radio-meitenes jautājumu par to, kā viņa palīdzējusi vīram, kad tas strādāja, jauno preparātu pārbaudot. Viņa taču no šīs sarežģītās ķīmijas neko nesaprata. Par to taču nevienu nevar sodīt. Viņa rūpējās, lai dēlam elkoņi būtu salāpīti, vīra kreklam apkaklītes gludas un cietinātas un — netraucēja vīru darbā. Vai tas nebija diezgan?

Janelis sēdēja uz sausa, kūdraina ciņa tīreļainas pļavas malā. Aiz muguras mežs, bet priekšā pletās ar kārklu puduriem pieaugusi pļava. Pļavai cauri stiepās no kanāla izraktās zemes taisnās grēdas — melni kūd-rainas, sajauktas ar dziļāko slāņu baltajām smiltīm, kā baltas mīklas kūka ar šokolādes virsu, pavisam nesaderīgas krāsas ziņā ar mierīgi zaļo pļavu un pelēcīgajiem kārklu krūmiem. Turpat pukstēja buldozera motors.

Janelim blakus sēdēja traktorists, tāds pats jauns puisis, cieši līdz acīm uzmauktā beretē. Viņi, tāpat sēdēdami, no ciņiem sagrābāja pa saujai spožu brūkleņu un tad ' cēlās. Traktorists uzlēca uz buldozera kāpurķēdes un ierausās kabīnē. Janelis sekoja. Viņiem bija jāizlīdzina ekskavatora izraustās zemes.

— Tu labi ievēro, kā es slīpi pielaižu pie zemes. Tagad atkāpsimies un tad stumsim, — traktorists kliedza. — Rīt es tevi pašu laidīšu pie ruļļiem. Rudenī tu ar buldozeru brauksi kā ar pletīzeri pa biksēm. — Traktorists jutās lepns, ka viņam jau ir māceklis. Janelis jutās lepns, ka rīt viņš varēs stūrēt lielo dzelzs kluci. Tas ir grūtāk nekā grozīt «Moskviča» stūri. Viņš atvedīs tēvu paskatīties. Tēvam tad būs mierīgāks prāts, ka viņš kaut ko strādā. Atkāpdamies traktorists pameta skatu atpakaļ uz meža pusi. Tagad meža malā stāvēja bižaina meitene. Kājās viņai bija gumijas zābaki un elkonī uzvērts groziņš.

— Viena lēdija, — teica traktorists. Janelis atskatījās.

— Pieturi!

Kad Janelis jau lēkšoja uz mežmalu, traktorists nosauca: — Ej uz mājām! Es arī beigšu. — Viņš jutās tā, it kā būtu Janelim kaut ko vērtīgu uzdāvinājis.

Meitene pašapzinīgi gaidīja mežmalā, it kā jau pirms tūkstoš gadiem būtu nolemts, ka puišiem jāskrien pie meitenēm.

— Tagad tu esi pieaudzis cilvēks, — teica meitene, — tu strādā.

Janelis samulsis saņēma viņas roku. — Es gan negaidīju ...

— Pilnīgi nejauši, — meitene apgalvoja. — Mēs noņēmām gurķus, tad viena mašīna brauca uz šo pusi, es atbraucu līdz pasēņot un ... apmaldījos.

— Tepat jau ir lielais ceļš, — Janelis rādīja aiz meža. Kaut ari piedzimis gadu agrāk, viņš par meiteni vēl bija jaunāks un neizprata, kā nelielā mežā var apmaldīties.

— Kad es saku, ka apmaldījos, tad tici! — meitene iespēra pa cini.

— Ticu, — Janelis steigšus piekrita.

— Pa mežu dauzīdamās, briesmīgi noguru. Vai tu nevari mani aizvest uz mājām?

— Jā! Esot zvanīts no mājām, ka tēvs mani gaidot. Tu pastāvi tepat, es aizskriešu, kur mēs dzīvojam, un ar velosipēdu būšu atpakaļ. Tad iesim uz lielceļa. Pēc divdesmit minūtēm.

— Ilgāk es negaidīšu! — Meitene apsēdās uz ciņa un braucīja brūklenes.

Janelis, kā jau sportists, slaidiem un vienmērīgiem soļiem skrēja pa meža ceļu, un, kad sejā reizēm iesitās zemāks bērza zars, viņam tas likās tīri patīkami.

Janelis ar divriteni atgriezās, un viņi izgāja uz lielceļa. Meitenes grozu Janelis uzsēja uz bagāžnieka. Tanī atradās tikai trīs četras bērzlapes. Tām pašām gliemji bija izkoduši baltus robus.

— Tev nav veicies, — vērtēja Janelis.

— Kas nav veicies?

— Ar sēnēm.

— Nav veicies? — meitene novilka, tad savādi pavīpsnāja. — Nevar zināt.

Meitene uzsēdās uz velosipēda rāmja, un Janelis brauca. Četrām rokām stūri grūtāk

noturēt nekā divām. Ja ceļš kaut drusku iet pret kalnu, tad jāpieceļas no sēdekļa un ar visu auguma svaru jāgulstas uz pedāļiem. Tas būtu ļoti grūti, ja pie vaiga neglaustos meitenes mati. Tie laikam izstaro kādu neredzamu, zinātnieku vēl neaprakstītu, noslēpumainu spēku.

Krēslā viņi brauca cauri klusiem tīrumiem. Uz ceļa viņi iztraucēja pūci, kura bez trokšņa izcēlās gandrīz no riteņu apakšas un ieslīdēja kokos. Tad nāca stāvs kalns un Janelim vajadzēja nokāpt.

— Janeli, tu esi noguris, atpūtīsimies!

Kalna galā blakus ceļam auga liepu puduris. Viņi apsēdās zem liepām, izstiepuši kājas sausajā grāvī. Meitene vairs nepavēlēja — dari to, dari to, bet pieglaudās Ja-neļa plecam. Viņi pat neskūpstījās, bet sēdēja tāpat. Viņi neraudzījās viens otrā, — ko gan nakti varētu otra sejā saskatīt, — tādēļ vēroja ceļu un birzi aiz ceļa. Tā bija birzs, jo cauri tumsai, kura šķita kā taustāma, no bezzvaigžņu debesīm nolaidusies tumša migla, redzēja baltu stumbru plankumus. Janelis novilka jaku un uzsedza to meitenei uz pleciem. Meitene neteica «nē». Tad viņa atkal uzsēdās uz velosipēda rāmja.

Ciema vidū pie skolas, kur kastaņi pārliecās pāri ceļam, debesis nemaz nebija redzamas. Te Janelis nolēca no velosipēda. Meitenei bija jāiet garām meliorācijas stacijai, pāri deju laukumam. Naktī viss bija tumšs, baltoja tikai vecā kroga sienas.

— Tu mani pavadīsi? — jautāja meitene un paņēma savu sēņu grozu.

— Mani gaida tēvs... — Janelis atcerējās, bet viņš jau paņēma divriteni pie ragiem, lai, meiteni pavadot, tālāk to dzītu pie rokas.

— Nē, tu jau tā esi nokavējis. Tēvs ir slims, varbūt viņam kas vajadzīgs. Varbūt uz aptieku. Man nemaz nav bailes! — Viņa aizsteidzās, nesniegusi pat roku sveicienam, jo domāja, ka tad viņi zem kastaņiem stāvēs ilgi, pēdīgi paši nemaz nezinās, cik ilgi te stāvējuši, un Janeļa tēvam varbūt tiešām kaut kas vajadzīgs no aptiekas.

Pārgājusi pāri deju laukumam, viņa uz bufetes galda no groza izbēra gliemežu apgrauztās bērzlapes. Sēnes aug katru gadu. Sēņu viņai nebija žēl. Tukšo grozu vicinādama, viņa aizskrēja pa meža taku.

♦

Bērsons jau bija aizgājis. Hallē dega dzeltena stāvlampa. Egle ar Hertu sēdēja pie kamīna, kas sildīja tikai tādēļ, ka tanī bija saliktas malkas pagales ar baltām tāsīm. Egle ar karoti pamaisīja bļodā un no dillēm vēl izcēla vēžus.

— Janeļa tiesa vēl ir. Ka viņam nav kas noticis?

— Janelis taču ir liels cilvēks. Kas šim gadīsies.

— Jāf Janelis ir liels. Es atpūtīšos. Rit sanatorija. — Herta paņēma viņu zem rokas, un abi uzkāpa augšā.

Egle tūliņ nolikās gultā. Herta izģērbās un vingrinājās kreiso roku pārlikt galvai pāri, lai sasniegtu labo ausi. Tagad tas viņai izdevās. No operācijas vēl palikusi tikai sārta rēta.

«Ja es aizeju, viņai paliks no manis mantojumā rēta,» domāja Egle. «Ko viņa vēl paturēs no manis? Viņai tikai četrdesmit pieci. Viņa ir saglabājusi lokanu vidukli. Vai viņa ... vai viņa apprecēsies vēlreiz, ja es gadījumā nesagaidu tos mēnešus, kad lapās pa nakti čabinās pelēks rudens lietus?»

Herta izdzēsa gaismu, nolikās viņam blakus un satvēra vīra roku, jo Eglēm tā bija vieglāk aizmigt. Acis aprada, un caur stiklotajām durvīm viņš saskatīja balkonu, oleandra lapas un zaru sīkās ēnas pret debesīm, pat kādas ābeles virsotni aiz balkona malas.

Vai te kādreiz gulēs cits? Herta apgalvo, ka ne, nekad. Bet viņa patiesībā šodien to nezina, tāpat kā es. Cilvēks jau meklē sev draugu. Vecumu grūti bez drauga panest, un pēc gadiem pieciem arī viņa būs veca. Un neviens — arī viņš šodien nedrīkstētu pārmest, ja Herta meklētu draugu. Janelis jau liels. Viņš drīz aizies. Jā, Janelim vēl noteikti jāpasaka, uzmanīgi, lai viņš saprastu, ka ļoti jāmīl māte, lai māte nekad nejustos viena un pamesta.

Lai nu šā vai tā, kopā nodzīvoti daudzi

gadi. Ja ari viņš mājās reizēm juties viens, tad nevar vainot tikai Hertu. Katrs cilvēks ir tāds, kāds viņš ir. Viņš savā laikā taču bija ļoti laimīgs, kad Herta trīsdesmit astotajā atnāca uz «Aronu» strādāt par laboranti un vienu nakti palika tepat. Toreiz viņi visu nakti sēdēja balkonā. Dzīve ir jāiztur. Dzīve ir pienākums.

— Tu neguli? — Herta jautāja.

— Es gulēšu, man jāatpūšas rītdienai, — Egle uzgrieza naktslampiņu un ieņēma miega zāles.

Kad atkal bija tumsa, viņš virs segas uzlika roku Hertas augumam. Viņa centās nekustēties, lai vīrs ar roku justu, ka viņa ir te, un iemiga. Miega vieglums pamazām aiznesa arī Egli. Viņš vēl ievēroja virs ābeles galotnes pirmās zilganās zvaigžņu liesmiņas.

Iečīkstējās kāpnes. Janelis gāja uz savu istabu. «Nu mēs visi esam mājās. Es nepaguvu pateikt, ka zinību ir ļoti daudz; kodolfizika, kibernētika, fiziatrija, bet visas radījis cilvēks, lai tās kalpotu cilvēkam. Leonardo da Vinči varēja apgūt visu, ko līdz viņam bija radījis prāts un uzkrājusi atmiņa. Mēs viena mūža laikā to nevaram. Janeli, apgūsti «obligātās klavieres» — humānismu, mīli cilvēkus.»

Iegrabinājās pele, kura zem skapja bija atradusi pamestu ābola sēklu. Egle aizmig-dams smaidīja. «Pele, arī tu vari iet gulēt. Es neesmu viens.»

No rīta Egle rūpīgi skuvās. Tas gāja ilgi, sejas ādā grumbu bija vairāk. Acis spogulī raudzījās it kā no lielāka attāluma, bet vēl skaidras un, ja savilka kaut greizo smaidu, pat ar jautrības dzirksti. «Es drīz būšu iemācījies skatīties uz sevi no malas, un tas reizēm ir diezgan jocīgi.» Viņš apvilka visbaltāko virskreklu un sasēja kaklasaiti visgludākajā mezglā. Veste, žakete, spieķis un pavecs džentlmenis Egle izgāja uz balkona kāpnēm. Tur viņš stingri atspiedās uz spieķa, jo vecie pavadoņi — reibonis un vājums — izlīda it kā no kāpņu apakšas, kur līdz šim bija dzīvojis tikai labsirdīgs kaupiņš.

- Pīlādzis pie mājas stūra vēl ziedēja spilgti sarkaniem ogu čemuriem. Dālijas gar celiņa malu pirms salnām rādīja, ko spēj, uz stingriem kātiem turēdamas melni sarkanu ziedu zvaigznes. Dažas bija nolīkušas. Šķita, ka šie ziedi, uz zemi raudzīdamies, kaut ko pārdomā.

«Paga, es nesatiku Janeli — viņš vēl guļ. Modināt? Lai paguļas, viņa maiņa pēcpusdienā. Galvenais — viņš strādā.»

«Varbūt uz sanatoriju nebraukt? Likties mierīgi gultā? Ko tu darītu,» jautāja sev Egle, «ja zinātu, ja noteikti zinātu, ka drīzā laikā — šodien, rīt, parīt — tevis vairs nebūs, un tomēr tev vēl būtu spēks staigāt kā šodien man? Kāptu augšā gulēt un tikai gulētu, raudzīdamies uz tālo lauku, kur pa

vidu tek Dzelves upe, šad tad drēbju skapja spogulī vērodams savu gaidu un baiļu pilno seju? Nē! Nē! Nē! Ja tu to zinātu... tad taisni jāiet uz sanatoriju, jāskata rentgeno-grammas, jādara savs darbs un jā izliekas, ka kaulainajai visu laiku sistu knipi!

Cilvēks simtiem paaudžu laikā ir iemācījies savaldīties. Vai es esmu vīrs vai ne!»

Egle ar spieķi iedzina dālijās kaķi, jo tas, asti kustinādams, piekopa savu parasto sportu un glūnēja uz zvirbuļiem. — Ja tu neesi vainīgs, ka esi kaķis, un dari nelietības sava iedzimtā grēka dēļ, tad dari to tā, ka es neredzu, — viņš aizrādīja kaķim.

Herta apstādināja mašīnu pie vārtiņiem. Tad viņi brauca uz sanatoriju. Hertas sejā jauta vieglu smaidu. Cilvēki smaida aiz prieka, aiz lepnuma, aiz pašapziņas, par jocīgu gadījumu. Herta bija apvilkusi gaišas ādas cimdus. Viņi brauca tepat uz sanatoriju, nepilnus divus kilometrus. Bet Hertas cimdotās rokas uz stūres rata redzēs ciemā, redzēs sanatorijā. Labi ģērbties ir patīkami. Laba ģērbšanās ir disciplinēta cilvēka pazīme. Reizēm cimdus apvelk, garus un lakotus nagus saudzējot. Garus nagus var audzēt tas, kam nav jāstrādā «prastais» darbs. Herta nagus neaudzēja, laborants to nevar atļauties.

Egle pēkšņi un negaidīti skaidri atcerējās, ka Herta tiešām ne reizi nav viņam jautājusi par to, kā veicas darbs ar F-37, viņa laikam nemaz nezina, ka to jau lieto sana-

torijā. Vai gan sveši cilvēki var kopā tik ilgi nodzīvot? Droši vien, ka ne. Cik sarežģīts jautājums: kas ir draugs, kas svešs. Bet viņš pats: ja viņa arī nejautāja, vai viņš pats bija centies visu par preparātu izstāstīt?

Viņi iebrauca sanatorijas alejā. Alejas malā zem lazdām sēdēja divi jauni cilvēki sanatorijas halātos. Viņš raudzījās viņā, it kā būtu ieraudzījis ko īpaši neparastu. Bet Eglēm tā atkal bija tikai parasta sanatorijas aina.

«Un, ja arī tavas domas katrreiz nav bijušas Hertas domas, ja viss nav skanējis harmonijā kā Baha mūzika Tomasa baznīcā, arī tad nevajag žēloties. Tagad viņa ir pie tevis. Un nāve jau katram sava, kā saka vācu rakstnieks Fallada. Tikai grieķu teikā par Piramu un Tisbi stāstīts, ka abi sirmgalvji lūguši dievus, lai viens nenodzīvotu ilgāk par otru.»

Meža parks beidzās. Priekšā izpletās plašais zālājs ar vientuļajām priedēm, kurā kā balts kuģis bija noenkurojies sanatorijas garais korpuss.

— Tu brauc vien. Tālāk iešu kājām. — Egle izkāpa.

Viņš apstājās blakus pavasarī stādītajai birzij. Bērziņi vēl bija piesieti pie balstu kokiem. Zālājā bija savestas lielas plakaniski saplēstu plienakmeņu kaudzes. Tepat bija izrakti taisni, šauri, bet dziļi grāvji. Kādi desmit vecos halātos ģērbušies vīri bez steigas, kā atpūzdamies meta akmeņus grāvjos.

«Tomēr līdz rudenim pamati būs ielikti,» vērtēja Egle, «un tas mums maksās tikai akmeņu cenu.»

Akmeņu metēji atliecās un sveicināja Egli.

— Vai jūs zināt, ko jūs ceļat? — Egle jautāja.

— Jauno sanatorijas korpusu. Mēs te paši sauļosimies, un, kad iestādīsim ābeles, tad āboli paši kritīs mutē, — kāds atbildēja.

— Var teikt arī tā, — piekrita Egle, — bet es jums saku, ka jūs ceļat pēdējo sanatoriju republikā.

— Vai tad dilonis tiks ar likumu atcelts?

— Jā, ar sociālisma, ar komunisma likumu.

— Bet ko tad jūs darīsiet?

— Strādāšu tepat atpūtas namā par vecāko uzraugu. Lasīšu lekcijas pret reliģiju un pret nikotīnu. Arī pret alkoholu un sirdīgām sievām.

Galvenā ārsta kabinetā viņu gaidīja Bēr-sons un piedāvāja melno ozola krēslu aiz rakstāmgalda. Egle nosēdās galda šai pusē.

— Tas krēsls man par cietu.

— Nu, nu.

— Manā dzīvē ir iestājies rīta kurpju , laikmets. Drusku par ātru, bet tā ir.

Ar baltu un stīvinātu ķiteli uz rokas ienāca māsa Gārša. — Lūdzu, direktor!

Egle neteica, ka viņš oficiāli vairs nav un nebūs direktors. Viņš atcerējās, ka arī at-

vājināti pulkveži neprotestē, kad tos sauc par pulkvežiem.

Gārša palīdzēja uzvilkt ķiteli un gāja projām. Pie durvīm viņa apstājās un atskatījās. Tikai mirkli, bet viņas ciešais skats un smaids, kurš piestaroja visu telpu, lika arī Eglēm pagriezties uz durvju pusi un pasmaidīt — un ne jau greizo smaidu. Gārša izgāja.

Viņai likās, ka atkal ar Egli īsā brīdī izrunājušies par visu, tāpat kā toreiz, kad viņš atnāca vēlu vakarā un apskatīja sen sakaltušo ceriņu zaru.

Egle gāja Bērsonam līdzi vizītē. Tomēr jau pēc trešās istabas Egle vizīti pārtrauca.

Šai istabā agrāk gulēja Alders. Tagad tanī gultā, pa kreisi no durvīm, sēdēja jauns puisis ar bakenēm. Uz viņa skapīša vēl stāvēja Dāles zaļā krūze. Krūzē vairs nebija pīpenes, kā Eglēm uz slimnīcu aizejot, bet divas zilas asteres.

— Svaigs, neliels infiltrāts, — lietišķi paskaidroja Bērsons. — Viņš zaudēs akadēmijā pirmo pusgadu, bet par to iegūs visu dzīvi.

«Bērsons prot mierināt, ticami mierināt,» domāja Egle. Gaitenī viņš nejautāja neko, bet tikai paraudzījās Bērsonā.

— Mēs negribējām bez vajadzības tevi uztraukt, un līdzēt nevarēja neviens, arī tu ne. Pirms desmit dienām bija neapturama plaušu asiņošana. Viņš nomira ātri, — kā

taisnodamies piebilda Bērsons, glaudīdams sirmojošos deniņus.

Egle satvēra spieķi, ko bija atstājis gaitenī. — Tas ir labi, ka ātri. Viņš slimoja divdesmit gadu. Protams, ar vieglu nāvi vien to atlīdzināt nevar. Un Dāle?

— Dāle aizbrauca aizvakar. Viņa pagaidīja Aldera brāli un apbedīja Alderu tepat mūsu kapsētā.

— Es varu saderēt, ka pēdējā analīzē viņas krēpās baciļus vairs neatrada.

— Kā tu zini? — brīnījās Bērsons.

— Tādēļ, ka es ilgi strādāju sanatorijā. Dāle šai istabā ir atstājusi savu puķu krūzi, — Egle pamanīja.

— Dāle zārkā ielika zilus cimdus, — teica Bērsons.

— Tos viņa adīja pavasarī, nākamo ziemu gaidīdama, — atcerējās Egle.

Sanatorijas garais gaitenis par godu tuberkulozes ārstu konferencei šodien bija uzposts kā svētkos. Plašos trīsviru logus, pa kuriem redzēja sanatorijas zālāju, ierāmēja dažādi austi aizkari. Pie aizkariem bija piestiprināts uzraksts: «Šādus aizkarus noaudīsim jaunajai sanatorijai. Slimnieces.» Trīs , dažādi krēsli. Divi no tiem ērti, ar atzveltnēm un roku balstiem. Uz sēdekļiem zīmītes: «Šādos krēslos mēs sēdēsim jaunajā sanatorijā. Slimnieki.» Tas bija sanatorijas darba terapijas slimnieku veikums.

Vienā krēslā ar sparu iesēdās sirmais tuberkulozes institūta direktors.

— Mani izturēja, — viņš atzina.

— Svarīgāki slimnieki par tevi tuberkulozes sanatorijās nav paredzēti, — Egle pasmējās.

Gaitenī pie galdiņa sēdēja divas māsas un reģistrēja atbraukušos ārstus. Viena no tām bija māsa Krūze. Viņas cepurīte tikai mazliet sedza pakausi. Kad pienāca Gārša, lai uzzinātu, cik viesiem jāgatavo pusdienas, Krūze, kā skolas meitene stundas laikā sarunādamās, ar plaukstu aizsedza muti un skaļi čukstēja:

— Virsmāsa, iedomājieties, Bērsonam jauns gabardīna uzvalks!

— Par viņa veļu jūs nekā nezināt? — Gāršas tumšās acis iedzēla Krūzei.

Viņa aizgāja uz zāli un nosēdās pēdējā rindā.

Zilie aizkari bija atvilkti, un uz skatuves sēdēja konferences prezidijs. Institūta direktors, Egle un vēl trīs ārsti. Egles seja pret mirdzoši balto virskreklu šķita savītusi, kaut arī sevišķa bāluma nemanīja. «Varbūt viņam labāk,» domāja Gārša.

Pirmajā krēslu rindā viņa saskatīja slimnieces Lazdas gaišos matus, Vedinga gludi • un spīdīgi sasukāto pakausi un vēl divu slimnieku muguras pelēkajos sanatorijas halātos.

No katedras nokāpa sanatorijas jaunā ārste Ābola. Piecēlās institūta direktors.

— Kolēģe Ābola nolasīja pārskatu par pirmajiem iepriecinošajiem rezultātiem, kādi sasniegti sanatorijā «Arona» ar preparātu F-37. Vai būtu jautājumi?

Gārša jutās lepna, jo tika runāts ari par Egles darbu, un šī sanatorija bija pirmā, kurā lietoja jauno preparātu. Viņa paraudzījās apkārt.

Zāles vidū piecēlās melnīgsnējs ārsts. — Pirmie rezultāti it kā būtu labi. Bet kā izskaidrojamas eksperimentālās neveiksmes ar jūras cūciņām, un vai jūs varat demonstrēt kādu slimnieku, kas būtu izārstēts tikai ar F-37?

Egle piecēlās. — Lūdzu, atļaujiet atbildēt sēžot!

Direktors viņam pamāja. — Lūdzu!

Egle apsēdās. — Atbildot kolēģim Grīn-blatam, man jāpaskaidro, ka eksperimentālās neveiksmes izskaidrojamas tā, ka netika vienlaicīgi pietiekami daudz pievadīti «B» grupas vitamīni. Tomēr arī šajos gadījumos preparāta koncentrācija plaušu audos bija vislielākā — tas palika tur ilgāk nekā citi preparāti. Par slimniekiem. Jā, mums ir slimnieki, kuriem uzlabošanās sasniegta tikai ar F-37. Piemēram, slimniece Lazda. Lūdzu!

Pirmajā rindā piecēlās Lazda, ne vairs halātā, bet zilā katūna kleitā. Viņa pagriezās pret zāli, un sejā bija lasāma it kā atvainošanās, ka ir vesela, bet reizē ari prieks. Tik liels prieks, ka zālē viņas smaidam atbildēja daudzi ārsti un paši pēc tam brīnījās, kādēļ.

Egle pasniedza slimības vēsturi ārstiem prezidijā.

— Te ir rentgenogrammas — mūsu ticamākā liecība. Četros mēnešos infiltiāts uzsūcies, palikušas tikai rētas. Process bija svaigs. Šodien izrakstām.

— Tas varētu pierādīt, ka preparāts nav sliktāks par pārējiem. Vai ir kāds gadījums, kur tas līdzējis, kad citi nav līdzējuši? — jautāja Grīnblats.

Gārša dusmīgi savilka uzacis. Viņai likās, ka svešais ārsts grib Eglēm piesieties. Bet Egle zināja, ka medicīnā atziņas un patiesība dzimst tikai no šaubām. Ja nebūtu šaubu, tad eksperimenti nebūtu vajadzīgi, tad jūras cūciņas varētu atdot Zooloģiskajam dārzam milzu čūsku barošanai.

Egle atbildēja, pat iepriecināts, ka var pastāstīt par to, par ko pats daudz tika šaubījies un domājis.

— Preparāta mūžs ir par īsu, lai tādu gadījumu būtu daudz. Pēc gada noteikti būs, — Egle apsolīja.

— Bet vai ir? — lietišķi noprasīja Grīnblats.

— Ir. Tādos gadījumos, kad baciļi bija pieraduši, rezistenti pret streptomicīnu un ftivazīdu, mēs panācām, ka baciļi vairs ne-

) izdalās, un mēs šodien šos slimniekus varam

izrakstīt kā tādus, kas neapdraud citus. Daži piemēri. Veding, Kalēj, lūdzu! — Egle pasniedza ārstiem divus vākus ar rentgeno-grammām.

Piecēlās vecāks vīrs halātā un Vedings, ģērbies rūtainā žaketē. Vedings pagriezās pret zāli, gludi sasukājies, tagad jau apaļu seju; tikai izliektais deguns bija tikpat kaulains kā pirms četriem mēnešiem. Viņš ironiski pasmaidīja, it kā rādīdams, ka par tuberkulozi gan zina vairāk nekā klātesošie.

Egli šis konsekventais medicīnas ienaidnieks uzjautrināja. — Paldies, varat iet!

Vedings paklanījās prezidijam, pateica īsu «sveiki!» un kā pirmais kopā ar citiem slimniekiem devās uz durvīm. Šai sanatorijā viņam vairs nebija ko darīt.

Turpinājās debates. Noslēgumā institūta direktors teica: — Ir pamats cerēt, ka pēc gada šai pašā vietā mēs, ārsti un, vēl vairāk, slimnieki, teiksim lielu paldies, ka pret-tuberkulozes arsenālā radīta vēl viena šautene. Pagaidām, ja arī F-37 būtu palīdzējis tikai tajos gadījumos, kad citi preparāti vairs uzlabošanos nerada, tas ir pietiekami, lai mēs šo preparātu vēl plašāk ieviestu klīnikā.

Egle tad pusbalsī ieteicās: — Es drusciņ iziešu atpūsties, — un neuzkrītoši aizgāja no skatuves.

— Tālāk vārds zinātniskajam līdzstrādniekam Bērsonam.

Bērsons uzkāpa tribīnē, no vākiem izņēma fotogrāfiju, kurā varēja redzēt vienkāršu,

četrstūrainu akmens pieminekli. Šo fotogrāfiju viņš pacēla un rādija zālei.

Tad viņš runāja, ne reizi nepaceldams acis no manuskripta. Viņš izpildīja nepatīkamu pienākumu.

— Šai fotogrāfijā redzams piemineklis. Tas atrodas Hamburgā, Svētā Georga hospitāļa pagalmā. Piemineklis celts 360 ārstu piemiņai, kuri savā laikā gājuši bojā no rentgena staru iedarbības, citus ārstējot. Šos ārstus reizēm vajadzētu atcerēties. Ari šo notikumu reizēm derētu atcerēties un — uzmanīties. Es nolasīšu kādu ziņojumu par hronisku mazasinību, kura radusies pēc ilgstošas, ap 25 gadu ilgas rentgena staru iedarbības. Mazasinība, iespējams, paasinājusies, lietojot radioaktīvu preparātu. ŠI ziņojuma autors stāsta par sevi, par slimības sākuma simptomiem, kuriem viņš pats uzmanību pievērsa tikai tad, kad slimība jau bija progresējusi. Mēs zinām un ceram, bet... Tātad es sāku.

Gāršai priekšā viena mediķe pusbalsī jautāja otrai: — Par ko tas varētu būt?

— Par Egli. Egle pats aizgāja.

Gāršai sažņaudzās sirds. Viņa vairs neredzēja ne skatuvi, ne ļaudis, kuri sēdēja zālē. Viņa izgāja gaitenī.

Uz spieķa balstīdamies, Egle lēnām gāja pa gaiteni. Zālē viņš vairs atpakaļ neies. Šīsdienas darbs padarīts. Sāpes muskuļos, pierei apvilkta stīpa. Uz māju — un atgulties. Uz balkona — un raudzīties uz rūsganajām Dzelves pļavām. Egle apstājās un atbalstījās pret palodzi.

Divus stāvus zemāk sanatorijas priekšā bija piebraucis autobuss. Apkārt tam pulcējās slimnieki halātos. Uz sanatorijas kāpnēm parādījās aizbraucēji.

Aizbraukšana no sanatorijas. Pēc mēnešiem, pēc pusgada, reizēm pat pēc gada atgriešanās dzīvē. It kā pēc gara, grūta ceļojuma.

Sievietes saskūpstījās, jo viņas drīkstēja skūpstīties citiem redzot. Cits caur citu skanēja saucieni: «Raksti!», «Es rakstīšu!»,

«Kad atbrauc Rīgā, piekāp, adresi zini!». Un rokas spiedieni.

Lielā tuberkuloznieku draudze.

Nē, ne vairs lielā. Draudze kļūst mazāka. Koha baciļa tronis šķobās. Kamēliju dāma un Mimī mira lēni, grūti un sāpīgi. Šodien Kamēliju dāmas un Mimī mūsu valstī vairs nav. Bet tuberkuloze vēl ir. Vēl jāstrādā. Egle pamāja ar roku, atbildot sveicienam, kuru bija sūtījusi slimniece Lazda.

Tad meitene aizgriezās un uz celiņa pamanīja garu puisi. Lazda sāka skriet. Šis skrējiens bija prieks, līksme par atgūto dzīvi.

Vedings stāvēja pie autobusa. Arī viņš z ieraudzīja Egli pie loga.

— Šis dakteris teica, ka es esot vesels, bet nevaru saprast, vai varu tam ticēt, —-Vedings pakratīja galvu.

Kāds vecāks vīrs blakus Vedingam no ka-

batas portfeļa izņēma fotogrāfiju, kurā abi bija redzami halātos uz sanatorijas kāpnēm. — Paskaties, kāds kaulu kambaris tu biji atbraucot!

— Varbūt, es saku — varbūt, — Vedings vēl uzmeta ašu skatu Eglēm un iekāpa autobusā.

Lazda ar puisi, kurš nesa viņas koferi, iekāpa pēdējie. Turpat zālājā atpūtas krēslā sēdēja slimniece ar spilvenu aiz muguras. Viņa reizēm krekšķēja.

— Uz redzēšanos! — vēl sauca Lazda.

— Kur? — mazliet izsmejoši jautāja slimniece.

— Tur! — Lazda ar plašu žestu rādija kaut kur projām no sanatorijas, aiz parka lielajām liepām un priedēm.

Tur atradās dzīve.

Arī Egle pamāja ar roku aizbraucošajam autobusam. Šie autobusi daudzu gadu laikā, projām braukdami, paņēmuši līdz arī kādu daļu no viņa dzīves, uztraukumus par asiņainām krēpām, rūpes par elpas trūkumu, agrāk tik biežo cīņu ar klepu, kurš kā krūtīs paslēpies ļauns suns rēja cauras naktis. Tolaik bija pat teiciens: «Tur rej kapsētas suņi.» Un ko šie autobusi atstāja vietā?

Prieku par to, ka reizēm izdevies sagādāt prieku citiem. Uzvaras apziņu, ka viņa prāts un rokas bijušas stiprākas par slimību. Ne vienmēr. Solījums Lazdai izpildīts. Egle vēlreiz pamāja ar roku un pavērsās uz gaiteņa pusi. Viņš dzirdēja soļus, kas apstājās aiz

viņa. Gaitenī stāvēja Gārša — vēl ar rūpju izteiksmi sarauktajās, melnajās uzacīs.

— Bērsons vēl lasa?

Gārša pamāja.

Egle vairījās viņas skata, lai neviens nemanītu viņa paša vājumu un, kas zina, varbūt arī zaudējuma sāpes, kādas Egli pārņēma, redzot, ka zaļais autobuss aizdūca mežā.

Egle sniedza Gāršai atslēgas. — Vēlāk nododiet Bērsonam, "Tās ir direktora kabineta rakstāmgalda atslēgas.

— Jūs pats... — Gārša vilcinādamās paņēma atslēgas.

— Ņemiet tūlīt, lai vēlāk mani netraucē, — Egle nepacietīgi iebilda. — Esmu noguris. Paziņojiet, lūdzu, Hertai, lai mani aizved mājās. — Viņš pameta skatu apkārt. — Pasēdēšu tikmēr tepat rentgenā.

Gārša pavēra rentgena kabineta durvis

Stāvu zemāk gaitenī pie sienas pakārtais reproduktors, kurš pārraidīja Rīgas programmu, sāka stāstīt: «Klausītājiem varam ziņot, ka Egle jūtas lieliski, sanatorijā piedalīsies ārstu konferencē. Mēs taču saprotam, ka ārsts pats slimot nedrīkst, kas tad mūs ārstēs?»

Gārša piesteidzās un izslēdza reproduk-toru.

Rentgena kabinetā logus, kā parasts, līdz pusei sedza melnas žalūzijas, te bija pus-

tumsa. Pustumsā iemirdzējās ekrāna turētāja niķelētie stieņi.

Egle tiecās pēc gaisa un gaismas. Viņš pievilka ķeblīti pie pavērtā loga, uzlika rokas uz palodzes un atbalstīja uz tām pieri. Piere sajuta saules siltumu. Tad Egle vēlreiz pacēla galvu un platām, skaidri redzošām acīm paraudzījās uz priedēm zālājā.

Pēkšņi viņam likās, ka sacēlusies vētra — priedes grīļojās un krita.

Egle no sanatorijas uz māju neaizbrauca.

EPILOGS

Atmiņām par dakteri Egli vajadzīgs zināms noslēgums, kā saka, epilogs. Stāsta nepārtrauktais pavediens līdz ar viņa nāvi tika pārrauts, tādēļ pieminēsim vēl dažas epizodes.

Egle nomira septembrī rentgena kabinetā. Bērēs bija daudz pavadītāju. Pavadītāju skaits vien neraksturo, cik aizgājējs bijis pavadītājiem dārgs. No sanatorijas līdz mājai viņu aiznesa pa to pašu ceļu, ko viņš bija mērojis divdesmit piecus gadus vismaz divas reizes dienā, garām sanatorijas garajai celtnei, kura kā balts kuģis mierīgi palika parka liepu un priežu apņemtajā zaļajā ostā.

Nesa ārsti, sanatorijas darbinieki, vīri no meliorācijas stacijas, no visa ciema, jo tagad izrādījās, ka te nav neviena, ar kuru , viņš nebūtu ticies, nav nevienas ģimenes, kurai viņš nebūtu kaut ko ārstējis, īpaši kara un pēckara gados, kad reizēm Egle te bija vienīgais ārsts. Viņi izstaigāja cauri ciemam, garām skolas kastaņiem.

Ciemā bija pavadītas arī priecīgas dienas, jo Egle teica, ka dzīve nav tikai asaras, dzīve nav tikai smiekli, dzīve ir asaras un arī smiekli.

Tad viņi sasniedza mazos vārtiņus, aiz kuriem vēl ziedēja pīlādzis ar sarkaniem ogu čemuriem. Kautrīgajai meža rozei nu bija sarkani augļi, spilgtāki par pašas ziediem vasarā.

Pēdējā atvadu vieta. Te šķirstu pārvietoja mašīnā. Kad mašīna jau uzsāka ceļu uz pāris kilometru attālo Argales kapsētu, lai Egle gultos blakus vecākiem un atkal saplūstu ar zemi, ieskanējās ātrās palīdzības mašīnas sirēna, gari un skumīgi, trauksmaini paceļot balsi un žēlabaini noklustot.

Tā atvadījās no ārsta. Karavīriem un valstsvīriem skan lielgabalu salūti, pēc ārsta raudāja ātrās palīdzības mašīnas sirēna.

Oktobra beigās, kad saule jau bieži slēpās aiz mākoņiem, kuri rudenī ir zemāki nekā vasarā, Muraška kādu dienu novilka melno svārku, uzģērba rupjas dzijas kamzoli, platu lietus mēteli un gumijas zābakus. Ar sarakstu kabatā viņš aizbrauca no Rīgas. Tas bija lielu akmeņu saraksts — akmeņu adreses.

Vienmuļā, sīkā priedulājā pie Salacgrīvas viņš atrada īsto.

Pelēcīgajā dienā pie akmens viņš bija

viens. Priedulājs, zemi, slapji mākoņi, akmens un viņš, Muraška. Muraška piesita ar dūri akmenim, atspiedās pret to ar pieri, atcerējās trūcīgos studiju gadus, kad ar Eidi no Iekšrīgas istabiņas gāja uz studentu virtuvi dzert glāzi piena, jo tur maizi varēja pieēst klāt, cik tīk, atcerējās vēl pēdējās — «muzikālās atmiņas» Egles istabā, kad Egle pats jau zināja t o. Egle strādāja, kamēr spēja. Cilvēka nemirstība ir viņa darbs.

Arī cilvēks ir liels laukakmens, kā šis te, kuru vietām klāj pielipušās sūnas. No akmens ir jāizkaj mākslas darbs. Cilvēkam tas jāizkaļ no sevis.

Muraška aizgāja meklēt traktoru, lai nedzīvo akmeni izvestu līdz ceļam.

Tad kāda diena nākamā gada pavasarī. Koku zaļums vēl bija svaigs. Dobēs sanatorijas zālāja vidū tulpes viegli šūpoja savus pavērtos ziedu biķerus. Egles mājas priekšā pīlādzis ziedēja ar bāli dzelteniem, grūti pamanāmiem ziediem. Sanatorijas galvenā ārsta kabinetā bija sapulcējušies gan sanatorijas, gan sveši ārsti. Kabinets izskatījās tāds pats kā pirms gada. Uz galda tāpat stāvēja mazā etvija ar smilšu pulksteni.

, Vienīgi pie sienas redzēja vienu ģīmetni vairāk. Ne tai rindā, kurā atradās Kohs, Forlanini, Pavlovs un Rentgens, — tā bija piekārta stūrī, kur stāvēja skulptūra «Meitene ar jēru».

Egle dusmotos, ja viņu nostādītu vienā rindā ar tiem, kuru vārdus zina pasaule. Viņš, kā pats teica, «ir viens no tūkstošiem, kuri atrodas starp šīm ģīmetnēm». Viņš vēl teiktu, ka ir dzimis laucinieks un pats kādreiz ganu gaitās bradājis pļavās pa pureņu ziediem, tādēļ dod priekšroku ganu meitenes sabiedrībai.

Ienāca māsa Gārša, šoreiz tērpusies melnā kostīmā.

— Autobuss ir klāt, — viņa teica.

Visi piecēlās. Izejot ārsti pameta skatu uz Egles ģīmetni, kur viņš bija redzams ar savu parasto, nevis greizo smaidu, aiz kura parasti slēpās dzīves pēdējos mēnešos. Viņi paraudzījās uz griezumiem rotāto, melno rakstāmgalda krēslu, uz kura šodien neviens nesēdēja.

Gārša izgāja pēdējā, viegli ar delnu noglāstot krēsla atzveltni.

Autobuss pieturēja pie Argales kapiem. Atbraucēji pievienojās ļaudīm, kuri jau stāvēja ap Egles kapu. Kapa galvgalī tagad pacēlās ar baltu drānu pārklāts piemineklis divu cilvēku augumā. Apkārt, kā jau vairāku paaudžu vecā kapsētā, auga koki: gan lielas liepas, kurām jau jābaidās no koku nāves — stipras vētras, gan vēl jauni, svaigi zaļi bērziņi, kuriem priekšā vismaz pusgadsimta ilgs mūžs.

Pieminekli atklāja. Runu bija maz. Tās šeit šķita liekas, jo runāja lielais Salacgrīvas akmens, kuiu bija atdzīvinājis Muraška un akmenī pateicis īstos vārdus.

Slīpēts, gandrīz melns laukakmens. Spēcīgs jauneklis traucas augšup debesīs, tāpat kā aiz viņa stāvošo koku galotnes. Jaunekļa kājas kā nejauka bezjēgas masa, melna vara, saistīja neaptēsts, rupjš akmens. Sasprindzinātā, nevis nespēka žestā jaunekļa sakrustotās rokas žņaudza plecus.

Un tomēr viņš tiecās augšup. Viņš piederēja pie tiem, kurus var iznīcināt, nevis nonāvēt.

Piemineklis runāja, bet apkārt stāvēja tie, kas bija Egli pazinuši, un klausījās. Minēšu tikai dažus no viņiem.

Tur stāvēja lielais plostnieks Vagulis ar saviem darba biedriem. Viņa sejā bija kā izbrīns, ka ārsti pieļāvuši Eglēm priekšlaicīgi nomirt.

Māsa Krūze, arī tērpusies melnā kostīmā, mēģināja izprast, ko katrs šai brīdī pārdzīvo, vismaz — kādus pārdzīvojumus katrs izrāda, un raudzījās apkārt. Piemineklim viņa pievērsās tikai tad, kad fotografēja atceres brīža dalībniekus.

Krūze nesaprata, kādēļ māsa Gārša neraud, tikai, acis nenovērsdama, raugās jaunekļa trauksmainajā sejā, it kā arī pati sasprindzināti cenzdamās kaut ko atcerēties vai saprast. «Tādēļ viņa ir uzlikusi daudz pūdera, lai nevarētu redzēt, ko viņa patiesībā domā,» sprieda Krūze.

Krūzi visvairāk pārsteidza, ka ieradies ar! bijušais slimnieks Vedings. Viņa garo augumu ar askētiska mūka seju citu pulkā pamanīja tūliņ, kaut arī viņš stāvēja aizmugurē. Vedings laikam bija kļuvis vecāks, jo vairs nesmīnēja un raudzījās tikai uz pieminekli.

Muraška visu laiku stāvēja blakus piemineklim — šoreiz melnā uzvalkā. No kapsētas viņš izgāja kā viens no pēdējiem — kopā ar Hertu, Janeli, Bērsonu.

No kapsētas Muraškam bija grūti aiziet, jo te palika Egle un arī viņa skulptūra. Lai arī tas bija «akmens dēls», kā teica Egle, tomēr daļa no viņa dzīves.

Mājup viņi atgriezās kājām.

— Kādēļ viņš sevi nesaudzēja? — Herta teica pie sevis. — Tad viņš vēl šodien būtu dzīvs un mēs ar Janeli nebūtu vieni.

Neviens neatbildēja, kādēļ Egle dzīves laikā nav sevi saudzējis.

Viņi iegriezās Egles mājas dārzā un apsēdās uz verandas kāpnēm.

— Ko tu tagad dari? — Muraška jautāja Janelim.

Janelis pastiepa uz priekšu rokas. Tās bija tīri nomazgātas, tomēr ap nagiem redzēja melni ieēdušos svītru. — Tā ir eļļa. Es strādāju pie melioratoriem.

— Un tālāk?

— Es vēl nezinu. Rudenī aizeju armijā.

Mani droši vien iedalīs kādā tehniskā daļā, jo tagad es vadu buldozeru. Armijā izdomāšu, ko tālāk.

Muraška ievēroja, ka Janelis tagad matus audzē garākus nekā pirms gada. Ezītis pazudis. Janelis vairāk līdzinās Eglēm jaunībā, tikai augumā lielāks.

Herta iznesa atdzesētu vīnu un glāzes. Viņi raudzījās uz dārzu, uz violeto atraitnīšu svītru gar celiņa malām, uz vārtiņiem. Šodien Egle pa tiem neienāca.

Egles biedri tad izdzēra savas glāzes.

— Ja es būtu miris, tad Egle darītu tāpat, — Muraška teica. — Mēs kādreiz par to runājām.

— Jūs... man pastāstiet par tēvu, — Janelis galvu nodūris, lūdza. — Man viņš nepaguva visu izstāstīt par savu dzīvi. Man ... nekad nebija laika ...

Vēl tikai viena sīka epizode.

Gar Egles dārza malu ceļa pusē auga arī ceriņi. Viņi vēl neziedēja, kaut gan starp lapām jau manīja pumpuru sīkos ķekarus. Meitenei ar gaišo bizi, kura nāca gar šiem ceriņiem, gan likās, ka tie jau izplaukuši un smaržo. Laikam tādēļ, ka ceriņu smaržu ' viņa ļoti labi atcerējās no pagājušā pavasara.

Meitene sasniedza vārtiņus. Janeļa vēl nebija. Otrā stāva jumta istabā logs bija atvērts. Meitene pielika rokas pie mutes un sauca:

— Janeli! Janeli! Es atnācu, iesim! Janelis pienāca pie loga un, ieraudzījis meiteni vārtos starp tumšzaļajiem, plaukstošajiem ceriņiem, steidzās lejā.

Šo stāstu beidzot, vēlreiz gribas pieminēt daktera Egles vārdus: «Tad kāda roka smilšu pulksteni apgriež otrādi un smiltis no augšējā trauka atkal tek apakšējā. Dzīve neapstājas, vai ne? Bet dienas aiztek tāpat kā smiltis, tādēļ man jāsteidzas.»

Miervaldis Birze SMILSU PULKSTENIS

Redaktors H. Galiņš. Māksi, redaktors A. Jēgers. Mākslinieka J. Svenča apdare. Tehn. redaktore M. Zaumane. Korektore J. Indāne.

Nodota salikšanai 1968. g. 24. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1968. g. 23. augustā. Tipogrāfijas papirs Nr. 2, formāts 70 X 90/32. 7,75 fiz. iespiedi.; 9,07 uzsk. iespiedi.; 8,60 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Maksā <S5 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 22121/OD-369. Salikts 1. tipogrāfijā «Cīņa». Pasūt. Nr. 4210. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139.

Миервалдис Бирзе ПЕСОЧНЫЕ ЧАСЫ

Повесть

Издательство «Лиесма» На латышском языке

Content

Birze Miervaldis Smilšu pulkstenis

PRIEKŠVĀRDI

Tagad atcerēsimies, kā tas viss notika.

EPILOGS