Mauliņš Jānis

Tālie zvani

Jānis Mauliņš

Tālie zvani

© Izdevniecība «Liesma», 1986

Pirmā nodaļa. RĪTA AGRUMĀ

.

APZIŅAS MOŠANĀS

Vilnis Avots piedzima Vidzemes ziemeļaustrumu nostūrī starp Pirmo un Otro pasaules karu, kad mūs no Padomju Savienības šķīra stingri apsargāta robeža. Latvijā tolaik zeme, fabrikas un lauku saimniecības piederēja privātīpašniekiem, bet Padomju Savienībā, tāpat kā tagad, visas vērtības pārvaldīja valsts. Daudzās vietās, kur tagad to nav, toreiz stiepās robežgrāvji, arī starp Latviju, Igauniju un Lietuvu bija robežsargu apsargāta robeža.

Kad Vilnis nāca pasaulē, viņš, protams, par šīm problēmām absolūti neinteresējās. Mazuli māca pavisam citas rūpes, kas, pēc viņa domām, bija svarīgākas un ne mazāk sarežģītas. Vēlāk, atskatīdamies uz saviem «sīkmaņa» gadiem, jauneklis bija spiests atzīt, ka bērnības dienu ceļi un takas īstenībā saturējušas ne mazāk viltīgas dzīves gudrības kā pieaugušo |aužu platie lielceļi. Tikai atšķirība viena un turklāt ļoti svarīga: viss, ko viņš apguva bērnībā, nogulsnējās prātā un jūtās daudz dziļāk un pamatīgak nekā vēlākie piedzīvojumi.

Pirmais notikums, kas iespiedās viņam atmiņā «uz mūžu mūžiem», norisinājās divu gadu vecumā. Mazais stāvēja virtuvē un, degunu uz galda malas atspiedis, vēroja, kā pa gludo galdu staigā mazi kukainīši melnām, žiglām kājiņām. Tās bija mušas. Reizēm tekalētāji apstājās, tad pēkšņi jocīgi sarāvās un pazuda gaisā. Vilnim nepatika mušu aizlidošana. Vienīgais mierinājums, ka aizlidojušo vietā no gaisa nolaidās atkal citi tādi paši kukainīši un turpināja tekalēt. Zēns īsti labi redzēja galda virsu tikai tad, ja pakāpās uz šķērskoka starp galda kājām. Bet stāvēšana šeit nebija viegla. Vecākais brālis Kārlis ērti tupēja uz krēsla. Vilnim tur neatlika vietas. Tāds bija pirmais pasaules vērojums, kas palika atmiņā. Kas noticis pirms un pēc, to slēpj aizmirstības tumsa.

Gāja mēneši, vasaras un ziemas. Ar katru gadu dzīvības uguntiņa iekvēlojās spēcīgāk. Brālis Kārlis bija viņam pats labākais skolotājs, jo pasaules gudrības zināja tikai nedaudz vairāk par Vilni. Tie, kas zina pārāk daudz, reizēm mazos vairs nesaprot, un mazie nesaprot viņus.

Kad Vilnim bija četri gadi, bet brālim Kārlim tuvojās sestais, māte ierunājās par skolu un burtiem.

— Vai jūsējais ko prot? — viņa taujāja paziņām. Un piebilda: — Ja visus burtus zina, tad jau labi. Balti lauki, melni lopi — gudram ganam jāgana. Kas tas ir? Burti grāmatā, — viņa stāstīja bērniem.

— Kas gan izdomājis burtus un grāmatu? — citreiz prātoja it kā pati pie sevis vai jautāja tēvam.

— Burtnieki, zīmju zinātāji. Gudri cilvēki, — tēvs paskaidroja.

— Ar burtiem var pierakstīt visu, — viņa teica.

— Arī domas? — Kārlis vaicāja, pieri saraucis.

— Jā, arī domas.

— Burts ir milzīga gudrības zīme? — Vilnis taujāja svešādā balsī.

Māte neatbildēja.

— Bet kāpēc saka apburts? — viņš neatlaidās.

— Tāpēc, ka burtu zināšana ir līdzīga buršanas mākslai. Burti «apbur» visu pasauli, visu izskaidro. Kad burtu zinātāji atver grāmatu, tie uzzina brīnumu lietas, — māte atbalstīja viņa izdomu.

— Arī zvērus tur redz? Dzīvus? — Vilnim tas viss šķita ļoti brīnumaini.

— Jā. Stāstos par svešām zemēm, kuģiem un jūrām ir dzīvi brīnumi.

— Vai zvērus grāmatā var redzēt?

— Gandrīz. Vismaz var saprast, kā tie iet un kā ķer citus meža lopus. Dzīvē zvēri mežā sastopami reti, tie daudz dīkā klaiņo, guļ biezokņos, bet grāmatā viņus rāda tādos brīžos, kad tie dara kaut ko negantu. Nav jābrien pakaļ pa bieziem krūmiem, grāmata viņus pievelk tuvumā.

Malvīne Avota centās iedvest dēlos mīlestību pret grāmatām un gudrību vairāk nekā pret ceļojumiem pa pasauli. Viņu pašu tāluma ilgas kādreiz arī bija mulsinājušas, mocījušas ar savu nepiepildāmību. Viņa bērniem vēlēja mierīgāku domu dzīvi, kā pati teica, bez tukšiem sapņu vējiem galvā, jo dzīvē īstu labumu dod tikai ikdienas darbs.

Kārlim stāsti un runas par burtos atklājamo brīnumu pasauli nāca ar nokavēšanos. Viņš jau saprata, ka burtos īstenībā nekā burvīga nav. Tās ir parastas rakstu zīmes, no kurām taisa vārdus gluži tāpat kā no klucīšiem rotaļu mājiņas. Reizēm tēvs šīs zīmes vakaros nesaredzēja un tad sodījās, ka uguns par tumšu un burti avīzē pārāk sīki. Petrolejas lampa reizēm dega ne visai spoži. Vilnim, tādā mijkrēslī par burtu noslēpumainību klausoties un domājot, šermuļi gāja pa kauliem. Cik tas vareni!

— Kā grāmatas dabū zvērus vienā vietā? — viņš atkal jautāja mātei.

Kārlis viszinīgi vīpsnāja. Tomēr neko neteica, gaidīja mātes atbildi.

— Ir tāds dārzs Rīgā, kur aiz restēm ieslēgti kopā dzīvo daudzi zvēri, — māte skaidroja. — Lielu spēku vajaga, lai dzīvus zvērus atvestu. Daudz vieglāk dabūt zvērus kopā grāmatās. Šo vieglumu dod gudrība. Ja cilvēks daudz lasa un mācās, viņam galvā saiet tik daudz zināšanu, ka tās atsver simtiem dampju spēku. Vai dieviņ, kur nu simt, vēl daudz, daudz vairāk ...

Reiz Vilnis, skatīdamies vecā avīzes lapā, no satraukuma dobjā balsī lūdza mātei:

— Parādi man kādu burtu!

— Visa lapa pilna burtiem, — māte atbildēja.

Zēns nobijās, atgrūda lapu. Viņš nebija iedomājies, ka papīrs no vienas vietas mudž ar šīm pusdzīvajām noslēpumu zīmēm, šiem burvju spēka kukainīšiem.

— Sis burts ir ā, — māte teica un rādīja uz kādu ķeburu ar adāmo adatu.

Vilnis strauji paskatījās. Acis klīda tālāk pāri visam raksta gabalam, un sirdi sagrāba skumjas. Burtu bija tik briesmīgi daudz un katrs citādāks, ka viņam likās: pietrūks prāta, lai to visu aptvertu. Viņš jutās mazs, niecīgs un nevarīgs.

— Nākošziem sākšu mācīt Kārli. Varēsi skatīties līdzi, — māte, redzēdama mazā dēta ziņkāri, ierunājās.

— Vai es sapratīšu?

— Ja mācīsies, sapratīsi. Visi, kas nav slinki, iemācās.

— Mamm, mūsu mežā zaķu nav.

— Kā tu zini?

— Mēs ar Kārli izgājām cauri un neredzējām nevienu.

— Var būt, ka nebija ar. Katrā mežā nav. Meži lieli, zaķu maz.

— Bet grāmatās zaķu ir vairāk.

— Jā. Ne tikai zaķu. Tāpēc tās ir grāmatas.

SAREŽĢĪTĀS dziesmas

Ziemā zēni sāka nopietnāk ieklausīties dziesmās, ko adot, vērpjot vai šķeterējot dziedāja māte.

Adāt, meitas, ko adati,

Adāt, meitas, ko adati,

Vilkam zeķes noadat.

— Kāpēc vilkam? — Kārlis jautāja.

— Lai kājas nesalst.

— Viņš ir slikts, ēd jērus.

— Kaut kas jāēd arī vilkam.

— Nevajag dot zeķes.

— Dziesmā dzied, ka jādod.

— Nedziedi!

Vilnis klausījās, klausījās, tad arī jautāja:

— Vai viņiem žēl vilka?

— Laikam žēl.

— Cilvēki žēlo ļaunu vilku, — viņš teica, un acīs zēnam atspoguļojās izbrīns.

Māte dziedāja:

Kas godīga mātes meita,

Paceļ manu cepurīt.

Kas jau tāda vīzdegune,

Ne ar kāju nepaspers.

— Kas tā vīzdegune? — Vilnis taujāja.

— Lepna, kaunas noliekties pēc cepurītes, vīzīga jaunkundze, kurai deguns mākoņos.

— Mākoņos?

— Nu pacelts uz augšu. Iet uzslietu degunu, ka zemi neredz.

— Tā var nokrist, — Kārlis aizrādīja.

— Reizēm nokrīt ar.

Citreiz māte bija bēdīga, dziedāja par bārenīšiem.

Maziņš biju, neredzēju,

Kad nomira tēvs, māmiņ ..,

Teku, teku — nepanāku,

Saucu, saucu — nesasauc...

Es uzgāju ganīdama,

Kur gulēja tēvs.'māmiņ:

Baltā smilšu kalniņā,

Zem zaļām velēnām ...

Un atkal bira jautājumi.

— Kāpēc nomira?

— Saslima un nomira. Tā dzīvē notiek.

— Tu nesaslimsi?

— Nezinu, to nekad nevar zināt.

— Man bail.

— Nebaidies. Kad pienāks bēdas, tad ij bēdāsies. Tagad! priecājieties, ka viss ir labi. Un esiet paklausīgi. Labiem bērniem vecāki dzīvo ilgāk. No sirdēstiem saslimst un nomirst.

— Kāpēc mazs neredzēja? Vai acu nebija?

— Redzēja, bet neatminas. Vai tu atceries, kā gulēji šūpulī?

— Nē.

— Nu re. Tas nozīmē, ka neredzēji.

— Es tevi redzu, — Vilnis teica un stingri raudzījās uz māti, lai uz mūžiem paturētu to atmiņā.

— Kāpēc neraka ārā?

— Ko?

— Māmiņu no velēnām.

— Tāpēc, ka viņa vairs nebija dzīva. Pati pārvērtusies par smiltīm.

— Kas apraka?

— Draugi, radi.

— Kāpēc? — Vilnis bargi jautāja. — Viņi slikti darīja.

— Visi mirušie jāaprok. Ja sapūst virs zemes, izplata slimības. Miris cilvēks nav labs.

Lai izklaidētu bērnus no drūmām domām, māte jau dziedāja citu — jautrāku dziesmiņu. Bet Vilnis joprojām domāja par dzīvību un nāvi. «Kāpēc gan lieli cilvēki |aujas aprakties? Ja mani raks,» zēns sprieda, «gan es kaut kā izurbināšos cauri smiltīm un izkārpīšos no kapa. Izlīdīšu par katru cenu!» Kad viņš par to ieminējās Kārlim, brālis gudri teica:

— Tu tik liels, bet vēl muļķis, nesaproti, ka mironis nevar pakustēt.

Kārlis reizēm bija pilnīgi neciešams.

CIK BĒRNS VAR ATCERĒTIES

Nāca pavasaris. No rītiem sniega kupenas sasala tik cietas, ka droši varēja braukt pa virsu ar ragaviņām. Uz mājas cekula jau sēdēja pirmie strazdi un aizrautīgi svilpoja. No mežiem vēlās pavasara smaržas.

Māte sauca bērnus brokastīs.

— Vai viņš jau ko spēj atminēt un saprast, — vecāmāte teica, ātri valstīdama ar savu bezzobu muti maizes kumosu un nevērīgi pamezdama acis uz Vilni.

— Kaut ko jau tāpat, — māte iebilda.

Vilnis ēda klusēdams. I^unāt pie galda drīkstēja tikai pieaugušie. Bet domāt neviens neliedza.

«Kāpēc gan vecmāmiņa šaubās par manu atmiņu?» viņš brīnījās. Un sāka atcerēties visu, ko piedzīvojis pirms gada, aizvakar un vakar.

Vasarā viņš spēlējās smilšu kalniņā. Pāri gāja balti mākoņi, pletās zilas debesis. Vecāmamma viņam todien pirmo reizi parādīja debesis. Tās bija vienādi zilas, bet mākoņi katrs nedaudz citādāks un balts kā ziepjūdens putas vannītē.

Viņš atcerējās vakardienas un aizvakardienas rītus. Ausa pelēka gaisma. Istaba bija krēslaina un drēgna. Mamma kūtī. Kārlis uzlēca uz mūrīša un vilka pāri galvai kamzoļu. Plātījās ar rokām, kamēr iesita pa lampu. Labi, ka nesaplīsa cilindrs. Vecāmamma sarāja viņu un sameklēja bļodiņu ar ceptu gaļu un rupju maizi. Viņi pusapģērbušies sēdās uz ierītes un ēda taukmaizi, kas smaržoja un garšoja pēc ceptiem sīpoliem. Nekas pasaulē nebija garšīgāks par šādām brokastīm...

Viņam tak bija pavisam laba atmiņa.

— Šovasar abiem būs jāsāk iet ganos, — māte teica. — Lai pierod pie atbildības. Gana darbs nevienam kaulus nelauž.

— Vilnītis par mazu. Vasarā būs tikai pieci gadiņi, — vecāmāte atkal iebilda. — Es saku, ka bērnam vēl nav atmiņas.

Vilnis saprata: vecāmamma viņu žēloja. Bet ganos gribējās iet. Tāpēc viņš teica:

— Es atceros.

— Ko tu atceries?

— Visu atceros. Kā mēs staigājām pa mežu, bet zaķi neatradām. Visu, visu. Arī mākoņus un zilas debesis.

— Skaidrs, ka bērns atceras, — māte piekrita.

Vilnis, uzslavas uzmundrināts, dzīrās jau pastāstīt, ka viņam prātā palicis arī savs pēdējais negadījums ar biksēm, bet laikā aptvēra, ka pie galda par tādām lietām nerunā.

Augdams lielāks, viņš pārliecinājās, ka cilvēks bieži atceras ne svarīgāko, bet to, kas piedzīvots satraukuma brīdī vai ko atkal un atkal atgādina.

Piemēram, tagad viņš labi atcerējās, ka pagājušā ziemā spēlējās ar elpas pistolēm. Kārlim bija dzelzs lielgabals» Vilnim — koka. Pirmais — alus mucas, otrs — eļļas mucas krāns. No tukšām sērkociņu kastītēm viņi uzbūvēja cietokšņus, iebāza «lielgabalos» koka ripiņas un pūta lādiņus uz pretinieka mūriem. Pēc kārtas. Viens, tad otrs. Kurš pirmais nopostīja otra būves līdz pamatiem, tas bija uzvarētājs. Parasti uzvarēja Kārlis. Tēvs vakaros lasīja avīzi par karu Spānijā, bet puikas to izkaroja pa īstam tepat uz galda.

Stāsti par karu nelikās interesanti. Daudz vilinošāks šķita romāns, ko katru vakaru lasīja māte no laikraksta «Jaunākās Ziņas». Tajā bija stāstīts par cilvēku, ko vajā haizivis. Cilvēks brauca pa jūru mazā laiviņā, bet zem viņa» savas drausmīgās spuras kustinādamas, peldēja plēsonīgās zivis, ko rakstnieks sauca par dzelmju tīģeriem. Kad māte pārtrauca lasīt, Vilnis izbrīnījies raudzījās apkārt, nesaprazdams, kā tik ātri izgaisusi dienvidu jūra un mazās, džungļiem apaugušās koraļļu saliņas un atgriezusies vecā, labā virtuve, kurā neviena zivs negrasās ķert aiz kājas, kurā viņi nesen bija ēduši vakariņas un kurā bija tik laba un droša dzīvošana, ka viņš to nemainītu ne pret ko citu pasaulē, pat pret skaistajam koraļļu salām.

Ko viņš atcerējās vēl?

Jā. Tas bija savdabīgs bieds. Ne dienvidjūrā, bet tepat uz šīs zemes. Viļņa fantāzijā jau no tālākām bērnu dienām tas pacēlās kā melns pūķis skaidrajās debesīs, viesdams sirdī skurbinošas trīsas.

Tas bija valdonīgais Vārna. Ne īsti kaimiņš, bet tepat aizkaimiņu Muižlauku jaunsaimnieks. Viņam bija vareni zirgi, kas par diviem vien varēja atvilkt kuļmašīnu. Vārnām piederēja tikpat liela zeme kā Avotiem, bet daudz auglīgāka. Tēvs teica:

— Vārnām muižas lauki, tam jau labi.

Valentīns Vārna bija spēcīgs vīrs melniem matiem un tumši brūnām acīm, kas gailēja dziļi dobuļos. Sejas āda balta un maiga. Matu, acu un sejas pretstats radīja iespaidu, ka viņa galva drūmi kvēlo. Vilnis viņu pirmo reizi redzēja pavasarī pie šķūņa. Tēvs tur bija viņu saticis, un viņi sarunājās.

— Avot, tu vēl neesi nosējis, — Vārna teica augstprātīgi — kā norādams.

— Slapjš. Vietām ūdeņi tek, — tēvs rāmi atbildēja.

— Hm. Odeņi, — Vārna ironiski rūca un tikko jaušami vīpsnāja.

— Ūdeņi, — Vilnis pie sevis klusu atkārtoja. Vārna šo vārdu pasacīja pavisam savādi, noslēpumaini, bīstami.

Kad Vārna palūkojās uz šķūni, kur Vilnis, aiz pakša slēpdamies, vēroja viņus, zēns ļoti nobijās un steigšus skrēja uz istabu.

— Šausmīgs vecis, — viņš aizelsies teica mātei.

Vēlāk tēvs istabā stāstīja, ka Vārna jau visu apsējis. Māte negribīgi klausījās. Acīs viņai atplaiksnījās atblāzma no Vārnas acu ugunīm. It kā dusmas, kā bailes.

— Tas Vārna ir varens. Ko mēs, nabagi, šajā zemītē, — viņa drūmi nopūtās. — Katru vasaru jāpiepelnās.

— Smej, kad es saku par ūdeni uz tīruma, — tēvs nīgri turpināja. — Izliekas, ka nesaprot.

— Izgāžas, izgāžas savā lepnībā, — māte teica, un viņas acis uz vienu mirkli iedegās gluži kā Vārnām. Vilnim kļuva baisi. Tad māte atkal aprima un bezcerīgi atmeta ar roku.

— Lai viņš iet! Lai dara! Vienmēr mēs paliksim apakšā.

Vilnis redzēja, ka Vārnas pārākums mātei ļoti sāp. Viņa

labprāt sacenstos ar šo vīru gan bagātībā, gan gudrībā, gan lepnībā. Un arī zēnam sirdī iemetās sāpe. Prātā nāca kādā citā satraukuma mirklī mātes teiktie vārdi: «Avoti nedrīkst ļaut, lai viņus citi mīda kājām...» Pēc Viļņa domām, ja no kāda draudēja mīdīšana, tad tas bija Vārna. Un zēns spītīgi saknieba lūpas. Viņš sevī juta augošas dzīvības spēku, kas ik dienas kļuva spraigāks.

Kad viņi reiz brauca garām Vārnas mājām, māte drūmi teica:

— Te dzīvo lepni, nežēlīgi cilvēki.

Vilnim šermuļi pārskrēja pār muguru.

— Vai viņi citus slepkavo? — viņš jautāja gluži iztrūcies.

— Nē, bērniņ, nē jau. Ar darbiem viņi ļaudis neaiztiek, — māte no negaidītā jautājuma mazliet apjuka.

— Vai lepnais ir tik slikts? — Vilnis taujāja tālāk. Reiz viņš atriebīgā fantāzijā bija iztēlojies, ka Vārna ir nomiris. Tad viņam pēkšņi kļuva tā žēl.

— Nē. Lepnais jau ir pats tas labākais. Vismaz viņš pats ir tādās domās... — viņa teica vīpsnīgi un tā kā skaudīgi.

Vilnis nosprieda, ka lepnais, vai viņš labs vai slikts, katrā ziņā tomēr jāpievārē, lai mazinātos mokas, ko māte pārdzīvoja, domājot par Vārnām. Vidusceļa nebija: vai nu uzvarēt un novērst kaut kādas pieaugušo prātam vien aptveramas briesmas, vai arī neuzvarēt un palikt vienmēr skumii» un baiļu ēnā.

Tā Viļņa dzīvē Vārnu īpatnējais lepnības gars ienāca krietni agrāk, pirms viņš aptvēra, ko tas dzīvē nozīmē. Daudziem gadiem bija jāpaiet, līdz viņš saprata, ka Vārnas ir gluži tādi paši cilvēki kā citi, tikai liktenis viņiem uzlicis ar savu lepnību citus skubināt lieliem darbiem. Vārna viņa izpratnē ilgu laiku palika neizprotams draudu pūķis gaišajās bērnības debesīs. Viņam likās, ka pasaules melnajā miglā sārti līksmo gavilējoši uzvarētāji un drūmi kūņojas^ un vaid pelēkie zaudētāji. Tur kopā mutuļoja sasnieguma laime ar bojā ejas rūgtumu, saldme ar sāpēm, prieks ar izmisumu un daudz kas cits, ko viņš toreiz īsti nesaprata,, un diez vai vispār šī izjūta ir skaidri izsakāma vārdos.

Kad Vilnis sāka iet ganos un bullēns Bumba, nevērīgi pacēlis tumšo galvu, nekaunīgi gāja uz labības pusi, zēnam šķita, ka telēns ir augstprātīgās Vārnu dzimtas radinieks.. Sašutis par lopa nekaunīgo aukstasinību, zēns skaļā balsī sāka to lamāt:

— Nolādētais Vārnu lops! Es tev izdzīšu to varenību,, velns riktīgs!

Bullēns Bumba noskurināja ausis un tūlīt griezās atpaka].. Laikam tak saprata.

ZEMNIEKBĒRNU UNIVERSITĀTE

Tovasar Vilnis kopā ar Kārli vieni paši gāja ganos. Agrāk, viņi tika pieskatījuši lopus kopā ar vecomammu. Vieniem atbildēt par ganēkli bija pavisam kas cits.

Vecais suns Taksis mīlēja daudz gulēt. Večiņa tā arī viņu sauca — nevis par Taksi, bet par gulšņu.

— Nu, gulšņa, kod Raibaļai kājā! Kod!

Viņa ticēja, ka vārdiņš «kod» Raibaļu vairāk sabaidīs <nekā rīdīšanas vārds «cui».

— Kod, sliņķi, kod tai šķeterei.

Vilnis redzēja, ka Raibaļa slinki rejošam Taksim sper ar .kāju, un nobijās. Kā lai nogana tādu lopu, kas iedrošinās .spert pat sunim? Bet ko tu liktenim padarīsi: esi izaudzis iik liels, ka jāiet ganos, — ej. Vecāmāte nevarēja govīm .paka] izskraidīt. Ganīja tikai pa tērcītēm. Viņa mēdza teikt:

— Nepretojies liktenim, bērns, nemin pret dzeloni! Tā tu vien kājās vātis mantosi.

Ganu laiks. Tas bija kaut kas jauns, it kā rotaļīgs un .reizē ļoti nopietns. Lai kā gribējās uz mājām, nedrīkstēja .iet. Jāgana govis un jāgaida sauciens. Taksis, kā to varēja paredzēt, bērnus neņēma par pilnu, nemaz neklausīja, tālab jau pēc pirmās ganu nedēļas tika nolemts audzēt jaunu suni no kaimiņu Mellīšu niknās kuces.

— Vajag īsta zvēra, lai lopi bīstas, — māte ik dienas atkārtoja. — Labāk lai norauj asti nekā guļavā.

Kādu dienu tēvs groziņā atnesa mazu kucēniņu. Tas bija spilgti melnraibs, ar baltu krūti un melnu apkakli. Vecāmāte teica, ka tādus raibus suņus nemaz nedrīkst citā vārdā krustīt kā tikai par Krančiem.

Kucēns bija pagalam mazs un muļķīgs. Lokot pienu, pakaļkājas cēlās augšā no* zemes, un viņš ar purnu grūdās bļodiņā.

— Smaga galva, — vecāmamma/teica. — Tā ir zīme, ka būs gudrs un dusmīgs.

Tā paša gada rudenī Krancis pierādīja, ka nadzīguma viņam netrūkst. Taksis snauduļoja, bet Krancis, mazs kā kamols, ņēmās ar lopu riešanu, līdz aizsmaka. Mēģināja jaui ķert aitām aiz deguna. Dziļā rudenī, tas ir, pēc kartupeļu laika, viņš kopā ar Taksi nogāza pa ceļu garāmbraucošu riteņbraucēju. Pats no krītošā velosipēda ļerkšķa tā nobijās, ka kaukdams aizbēga pāri kāpostu laukam uz istabu. Kopš šī gadījuma pret riteņbraucējiem viņš kļuva piesardzīgāks,, toties svešiem kājāmgājējiem uzbruka kā bargs negaiss no-skaidrām debesīm.

— Dabūsim tā suņa dēļ vēl sodu maksāt. — Tēvs grozīja galvu.

Bērni iemīlēja neganto Kranci, un suns saprata viņus..

Nākošajā vasarā Krancis jau bija pilnīgi izaudzis un kļuvis nopietnāks. Tad Vilnim nereti nācās ganīt vienam. Kārli māte sūtīja citos darbos: nest malku, barot cāļus, plūkt lapas, kapāt cūkām zāles, ravēt runkuļus un kurināt plītī uguni.

Gani deva Vilnim pamatīgu dzīves pieredzi un rūdījumu. Brieduma gados, atskatīdamies uz bērnību, Vilnis ar lepnumu atcerējās gana grūtos uzdevumus un mazā zēna prasmi tikt ar tiem galā. Viņš savā prātā to nosauca par zemniek-zēna universitāti.

Govis ganīja četras stundas rīta pusē un četras pēcpusdienā. Ganāmpulkā bija divas lielās govis: Raibaļa un Palse, — divi pusaudži: tele un bullēns, — teļš un aitas. Ik brīdi nācās uzmanīties un atcerēties, kas darāms, lai lopi neizklīstu. Katru paviršību tie izmantoja, draudēja pazust, aiziet pāri grāvim Ķirbīšu daļā, iezagties tur labības laukā vai otra kaimiņa pļavā, aizklīst svešos, neizbrienamos mežos, kurus Vilnis nepazina. Bažas turēja ganu savās spīlēs divi simti četrdesmit minūtes no rīta un divi simti četrdesmit minūtes vakarpusē. Ar katru dienu nostiprinājās .zēna vērība un centība. Viņš pārliecinājās, ka vieglāk novērst lopu niķus pašā iedīglī, vislabāk, kad tie vēl nebija īsti iesākti, nekā izlabot nelaimi. Vilnis ievēroja, ka govis palaidnībās devās tikai pēc iepriekšējas «uzskaņošanās». Ja lopiņa prātā brieda Jauns nodoms, tas sāka bieži cilāt galvu un lūkoties apkārt. Citreiz gan nodoma veidošanos varēja uzminēt tikai pēc ausu stāvokļa, acu pievēruma vai astes .kustībām. Šādā brīdī pietika ar uzkliedzienu. Sabaidīts un atmaskots palaidnis atmeta izdomāto rīcības plānu un turpināja godīgi ganīties. Turpretī, ja nerātnība netika laikā pamanīta, lops klusām aizvilkās aiz krūma, lai veikli pazustu.

Raibulei bija niķis zagties uz kaimiņu kāpostu lauku aiz purva grāvja. Grāvja pārlēkšana viņai nesagādāja grūtības. Līdzko ganāmpulks nonāca mazajos bērziņos, Raibule tūlīt sāka ausīties un ganīties gar krūmiem. Viņa labi prata izmantot citu lopu aizsegu. Desmitiem reižu Vilnis viņu nobēra puscejā, bet negantniece zagās atkal un atkal, pārsteigdama zēnu ar apbrīnojamu neatlaidību un izdomu, likdama sprāgt vai pušu bezspēcīgās dusmās. Viņa bija īsts nelietis, nelietīga cilvēka gara radinieks. Vilnis viņas dēļ ne reizi vien dabūja pērienu, sevišķi par kaimiņu kāpostu nogānīšanu. So pērienu viņš reizēm saņēma ar nokavēšanos, Lad kaimiņi uzgāja postījumu un pateica mātei. Tāpēc tas šķita vēl sāpīgāks. Arī aftas nereti kļuva nejaukas. Turklāt reizēm izlikās traki stulbas. Nekaunīgi zagās labībā, bet, Lad suns sāka dzīt, bēga uz mežu. Vilnis vēl nezināja īstos vārdus ļaunumam, nekaunīgai aprobežotībai un viltībai, bet ar šīm īpašībām to dabiskā izskatā jau iepazinās. Vēl neprata lasīt, vēl negāja skolā, bija tikai sešus gadus vecs, bet jau simtiem reižu pārliecinājās, ka grūtos brīžos jāpaļaujas tikai uz saviem spēkiem, ka nedrīkst sastingt bezizejas apmātībā, nevarīgi gaidīt laimīgu gadījumu vai cerēt uz žēlsirdību. Ganos viņš bija viens ar savu padomu, un ganāmpulks žēlastības nepazina. Raudāšanu neviens neredzēja un neklausījās. Un, ja vecāki redzētu, drīzāk meklētu žagaru nekā žēlotu. Turklāt skaļa brēkšana baidīja Kranci. Vienmēr paklausīgs un kustīgs, izdzirdis Viļņa balsī raudas, suns ierāva asti kājstarpē, sataisīja liekulīgi muļķīgu «ģīmi» un kaunīgi nolīda krūmmalē. Tikai kad gans, pārvarējis savu vājumu, uzrunāja viņu atkal mundri un pašpārliecināti, suns atguva saprašanu un darba spējas.

Tā Vilnis, nezinādams, kā saukt apgūtās iemaņas, pamazām iemācījās vērtēt atsevišķu lopu gudrību un niķus, saprātīgi vadīt tos un pakļaut savai gribai. Lopu bara valdīšana, kā arī sava vājuma pārvarēšana lieliski veidoja viņa prātu un raksturu. Viņš ganos mācījās ienīst ari blēdību un viltību. Kad pēc Raibules iebrukuma kāpostlaukā pielavījās tai klāt un no visa spēka sita pa muguru ar rīksti, viņš nesita govi, kas deva visvairāk piena, sita lopā iemiesojušos negodīgumu.

Vārdu sakot, ganīšana bija laba skola. Tur Vilnis apguva pašas galvenās dzīves gudrības: kā saglabāt vērību, kā to sadalīt, kā piespiest negribētāju un nomierināt dumpīgo, kā atrast šajā nežēlīgajā karuselī vēl brīvu laiku sev un savām rotaļām. Ja tos bērnus, kas nebija gājuši ganos, sauktu par karavīriem, tad Vilnis jādēvē vismaz par ģenerāli. Turklāt gudru ģenerāli, kas spēja savus padotos iedvesmot un pat zināmā mērā hipnotizēt. Kad viņš nolēma lopiņus noguldīt, lai pats varētu aizskriet uz Dobju kalniņu pēc mežāboliem, viņš gāja tiem apkārt, neļaudams izkustēties ne no vietas, un vienmuļi atkārtoja:

— Stāviet! Stāviet, lopiņi! Stāviet!

Viņš prata ne tikai to vien. Zēns nojauta, ka dzīva būtne kļūst apātiska, gļēva un norimstas, ja tai rodas pārliecība, ka visi ceļi slēgti, kustību iespējas zudušas, vārdu sakot, ja to ļoti, ļoti uzmana. Paņēmiens bija labs, tikai tādā veidā ganītas, govis maz ēda un aprāva pienu.

nemierīgie burtu laiki

Nākošā ziemā brālis Kārlis sāka mācīties lasīt. Citiem vārdiem: viņu piespieda to darīt. Sis jaunums Vilni smagi skāra, jo viņam uz vairākām stundām tika atrauts rotaļu biedrs. Turklāt mazais dzirdēja, cik nežēlīgi lielo brāli kulsta un berž burtu dzirnavās.

— Kas tas par burtu?

— Ā.

— Kas tas?

— Bē.

— Tas?

— Cē.

Tādu tirdīšanu klausoties, dzīvs cilvēks varēja tapt traks. Vilnis sabozies sēdēja ka<ktā un dīca aiz neskaidras pārestības, garlaicības un bēdām.

— Nāc šurp, čīkstuli, — māte dusmīgi pasauca. — Vai tev labāk mācīties nekā brīvā dzīvot?

— Jā, — Vilnis aši pamāja ar galvu. — Labāk mācīties.

— Sis burts ir ā. — Māte parādīja ar adatu.

— A, — Vilnis atkārtoja un, pielicis pirkstu pie nākošā, teica:

— Tas ir bē.

— Kā tu zini? — māte brīnījās. — Tu tak neskatījies, kad es Kārlim rādīju?

— Un tas ir cē, — Vilnis rādīja nākošo.

Māte lūkojās uz viņu gandrīz vai ar baismām — kā uz pārdabīgu būtni.

— Kā tu zini?

Vilnis grasījās atzīties, ka noklausījies, kā visi burti rindā tek: a, b, c, — bet pēkšņi iegribējās redzēt mātes izbrīnu vēl lielāku, tāpēc neatbildēja, bet lepni rādīja uz nākošo burtu.

— Tas ir ē.

— Nē, nē, — māte purināja galvu. — Tas ir dē.

Vilnis, pēkšņi nokritis no tikpat pēkšņiem straujo panākumu augstumiem, kļuva bēdīgs.

— Vai nekad, nekad tas nevar būt ē? — viņš jautāja.

— Nē, — māte purināja galvu. — Negudro pigorus. Nākošais gan ir ē.

— E, — Vilnis atkārtoja.

— Pag, pag, mazais. Redzēsim, vai tu pazīsi burtus, ja nerādīšu pēc kārtas, — māte attapās. — Kas tas tāds?

Vilnis saspringa. Tas nebija pirmais, bet otrais no sākuma. Nevis ā, bet nākošais. Tam vajadzēja būt...

— Bē, — viņš teica ar drebošu sirdi.

— Zini gan, — māte brīnījās. — Tev būs daudz vieglāka galva nekā Kārlim. Kas tas?

— Cē.

— Un tas?

— E... Nē, tas nav ē, bet dē, — Vilnis pats izlaboja.

— Labi, tev pietiek, — māte teica. — Nāc, Kārli, citādi tevi mazais apdzīs.

— Es arī gribu mācīties, — Vilnis, uzslavas uzmundrināts, iedīcās.

— Skaties līdzi un mācies, — māte aizrādīja un sāka atkal noņemties ar Kārli.

Vilnis brītiņu skatījās. Katrs burts bija ar savādākiem līkumiem. Māte lēnām vilka pāri tiem ar adatu. Kārlis slinki atkārtoja burta nosaukumu. Mazais ar acīm skrēja adatai pa priekšu. Lēnām nebija interesanti. Šķita, ka mīņāšanās uz vietas traucē saprast. Vilnis paskatījās uz Kārli. Arī tas garlaikojās, lūrēja grāmatai garām uz kaķi, kas pie mūriņa mazgāja ausis.

— Kārlis nemaz neskatās, — Vilnis iečinkstējās. Viņam likās, ka, tā slaistīdamies, brālis tikai lieki pagarināja mācīšanās laiku. Tas nebija prātīgi.

— Skaties grāmatā! — māte uzsauca Kārlim.

Kārlis sabozās uz Vilni. Viņa skumjais skatiens teica: re, kāds mans mazais brālis izaudzis — pielīdējs un sūdzētājs.

Tā Vilnis pamazām skolojās līdz ar Kārli, vienīgi paretam paskatīdamies, kā saka, pāri plecam. Diez vai var teikt, ka viņš būtu manāmi apdāvinātāks par brāli, vienkārši radās atšķirīgi apstākļi. Par burtiem Vilnim jau iepriekšējā ziemā bija pamodusies bijīga ziņkāre kā par kaut ko dziļi noslēpumainu. Un tagad Kārļa mācību stundās radās praktiska interese par svešo un grūto nodarbību. Bija redzams, ka Kārlis cīnās ar pavisam kaut ko cilvēcīgu un apjēdzamu, un, vēlēdamies atvieglināt rotaļu biedra jaunradušos slogu, viņš traucās mātei pierādīt, ka mācīšanās viegla un tālab Kārli nevajaga daudz dīdīt. Skatīdamies no malas, viņš labāk uzķēra galveno. Turklāt vērības piepūlēšana bija īsa, bet spraiga. Zibenīga. Vilnim bija «gabaldarbs». Cik iemācīsies, tik būs. Laiku neviens nenoteica. Māte vēlāk brīnījās, pa kuru laiku Vilnis mācījies. Domājams, ka īstie mācību brīži nebija daudz garāki arī Kārlim. Bieži, kamēr māte runāja un rādīja burtus, Kārlis ar puspievērtu muti un sastingušu skatienu raudzījās pa logu — atpūtās. Māte šādus atpūtas brīžus pārtrauca ar uzbrēcienu. Varbūt arī tas bērna prātam nenāca par labu.

Vilnis jau toreiz saprata, ka viņam apgūt ābeces gudrības ir izdevīgāk un vieglāk nekā brālim. Neviļus atradis raženāku mācīšanās paņēmienu, viņš no tā vairs neatkāpās. Interese, reiz iedegusies, neapdzisa. Tikai daudz vēlāk viņš saprata, cik pati prasme mācīties bija dzīvē svarīgs ieguvums. Daudz nozīmīgāks par burtu iegaumēšanu.

Kad burti bija apgūti un Kārlis no vecas telefona grāmatas malām sāka jau lasīt reklāmas sludinājumus, Vilnis ^ kādu brīdi viņa mācībām nesekoja. Tikai ausīs skanēja jocīgie teikumi: «Apariet zemi rudenī», «Glabājiet naudu krājkasē». Vēlāk tēvs atveda īstu skolas grāmatu «Pirmie soļi» ar īsiem stāstiņiem un dzejolīšiem. Tajā Vilnis pirmo reizi mēģināja lasīt. Vispirms viņš ilgi, ilgi skatījās. Boksterēšana zēnam šķita pārāk grūta un sarežģīta. Kā lai cilvēks izmoka visu tādā ritmā: ,

— Ga, a, ga, ga, i, gai, el, i, ess, lis — gailis.

Viņš sameklēja īsākus vārdus un noprasīja:

— Kas tas?

— Uz.

— Un te?

— Un.

— Te?

— Bet.

— Sis?

— No.

— Vai te ir rakstīts «un»?

— Nē, tas ir «nu».

Mātei tāda neplānveidīga taujāšana nepatika.

— Klausies un nekacinies. Mācies, ko mēs lasām.

Vilnis klausījās, klausījās, tad atgāja malā. No tiem bē, ē, be, cē, ē, ce reiba galva.

Citdien viņš atkal prašņāja:

— Kas tas?

— Mamma.

— Un te?

— Ola. Liecies mierā. Ja gribi mācīties, tad mācies kārtīgi, — māte atvairījās.

Kad Kārlis puslīdz ar boksterēšanu tika galā, māte pasauca Vilni:

— Nāc, mazais, pamēģini tu pa īstam.

Vilnis mēģināja, bet viņam neveicās. Kā gan tas iespējams, ja pie bē pieliek i — iznāk bi? Pēc Viļņa domām, vajadzētu iznākt bēi. Māte aizrādīja, lai tā nelasa. Vilnis spurojās pretī. Viņam, kas sākumā bija uzslavēts par atjautību un gudrību, nu pārmeta muļķību. Kārlis sēdēja blakus un mēdījās. Priecājās. Nu varēja mazajam atmaksāt par to, ka tas ar savu lielīgo burtu zināšanu viņu kādreiz bija pataisījis par muļķi.

— Negribu tā mācīties. — Vilnis pēkšņi dusmīgi atgrūda grāmatu.

— Ko tad? — māte brīnījās. Un bija arī par ko brīnīties. Mazais prātvēders, kas citkārt plijās virsū, nu atsacījās mācīties. Aprājusi Kārli par mēles rādīšanu, viņa vēlreiz pievērsās Vilnim.

— Kā tu īsti gribi? Veselus vārdus uzreiz?

— Jā, — Vilnis atbildēja, īsti nesaprazdams, ko tas nozīmē.

— Hm, — māte pavīpsnāja. — Nu jau tu taisies pārāk gudrs. Pirmie panākumi sakāpuši galviņā. Nedomā, ka zi-^ nība no gaisa krīt. Paliec vien dumjš. Tev jau vēl laiks. Laikam esi par mazu.

Vilnis raudzījās grīdā un šausmīgi sarka. Viņu apvainoja! Viņu vienkārši briesmīgi apvainoja! Bet ja nu mātei taisnība?

Vairākas dienas Kārļa mācību laikā Vilnis sēdēja kaktā kluss un rātns. Uzmanīgi klausījās. Reizēm pienāca klāt un apskatījās. Visiem vārdiem, kas sākās ar em un a, pirmā zilbe bija ma.

— Te ir rakstīts: mala. — Vilnis rādīja ar pirkstu uz kādu vārdu teksta vidū.

— Kur?

— Te.

— Nē. Tur rakstīts: mati, — māte paskaidroja.

— Te ir rakstīts: un. — Vilnis rādīja citur.

— Jā, — māte atsaucās un ziņkāri palūkojās, bet neko neteica.

Vilnis vairāk nejautāja. Viņš bija nedaudz atguvis pašapziņu. Varēja uzelpot. Patiešām — arī vārds «mati» sākās ar zilbi «ma», turklāt vārdu «un» viņš jau mācēja izlasīt pavisam un galīgi.

Paņēmis avīzi «Jaunākās Ziņas», Vilnis rādīja uz lielu) virsrakstu un lūdza brāli to izboksterēt. Kārlis burtoja:

— Vē, e, ve, zē, u, zu, v, s, zus, vezus.

— Vezums, — Vilnis teica.

— Nē. Vezuves, — Kārlis apstrīdēja.

— Vezums gan, — Vilnis tiepās.

Viņi piegāja pie vecāsmātes.

— Kas te rakstīts?

— Diez vai redzēšu. — Vecāmamma meklēja acenes.

— Lieli burti, — Vilnis mierināja. — Rakstīts: vezums.

— Kāpēc tad man prasi, ja zini?

— Kārlis domā, ka tā nav.

Vecāmamma paskatījās.

— Es jau gan tos jaunos burtus lāgā neatšķiru ... Tur ir rakstīts: «Kad Vezuvs darbojās».

— Nav vezums?

— Nē. Vezuvs ir ugunsvēmējs kalns. Tālu, tālu.

Tā bija Viļņa pēdējā lielā neveiksme lasīšanā. Turpmāk viņš reizēm kļūdījās, bet tad vairs netiepās un ātri attapās, kur vaina.

Tā viņš iemācījās lasīt bez boksterēšanas, jo viņam pa priekšu, lauzdams ceļu un vilinādams tālēs, gāja vecākais brālis.

laika skrējiens

Laiks joņoja ātri.

Tajā rudenī māte ar tēvu nolēma Kārli vēl skolā nesūtīt, jo skola bija tālu — septiņus kilometrus.

— Katru dienu, — māte teica, — mazs bērns to gaisa •gabalu nevar izstaigāt.

Atstāt tik mazu skolas internātā uz nedēļu vienu pašu ari likās pārāk nežēlīgi. Vecāki domāja arī par nākamo mājas ^saimnieku. Par Vilni tēvs smiedamies mēdza teikt:

— Būs vai nu profesors, vai zirgu zaglis.

Tātad visiem skaidrs, ka neiznāks zemnieks. Zeme un mājas jāatstāj Kārlim. Bija pieredzēts, ka daudz bagātākas mājas nekā Gremzdes paliek tukšas. Vecāki aiz bēdām, ka skolojuši visus bērnus, tad koda sev pirkstos, bet līdzēt vairs neko nevarēja.

Tā nu toziem Kārlis palika mājās un mātes uzraudzībā mācījās skaitīt, rakstīt un rēķināt. Vilnis mēģinājās viņam pakaļ. Tomēr atlika daudz brīva laika. Brāļi tad stundām ilgi ragutiņās slidinājās pa purva gludo ledu un vēroja bērzos sēdošos medņus, kas izskatījās pēc lielām, melnām vistām, pētīja tālumā virs meža kāpjošās zilās dūmu strūklas, kur kaimiņi cirta baļķus. No zilgā meža un sārto debesu vērojuma zēniem sirdīs dzima ilgas pēc aizapvāršņa pasaules.

Vakarā māte viņiem lasīja priekšā stāstus par dabu un svešām zemēm. Citreiz uzdeva Kārlim izlasīt un iemācīties kādu dzejoli. Vilnis skatījās viņam līdzi un arī iemācījās.

Kā savu dzimteni lai tēloju?

Tai augstu kalnu nav, ne strāvu platu,

Kas citas zemes sidrabjostās jož,

Ne lielisku un krāšņu dabas skatu.

4

Māte, noklausījusies Kārļa lasījumu, pēkšņi sāka raudāt. Varbūt viņa atcerējās savu dzimteni, kas no- Gremzdēm atradās trīsdesmit kilometrus. Tur Vilnis bija ciemojies tikai vienu reizi un gandrīz neko vairs neatcerējās, vienīgi stikloto verandu un krustmātes laipno smaidu.

— Tev kaut kas sāp? — Vilnis brīnījās par mātes asarām.

— Nekas nesāp. — Māte noglāstīja mazajam galvu. — ZēL bērnības un dzimtenes. Kari taisās. Eh! Diez kāds būs mūsu. dzimtenes liktenis.

— Kāpēc?

— Neprotu izstāstīt, bērniņ. — Māte slaucīja acis. — Gan jau kādreiz pats sapratīsi. Ja būsi labs cilvēks.

— Tikai labiem žēl dzimtenes?

— Jā. Tikai labiem. Kaut gan — ko var zināt.

— Kas tā tāda ir?

— Kas?

— Dzimtene.

— Vieta, kur cilvēks piedzimis un dzīvojis bērnībā.

— Vairāk nekas?

— Vairāk. Vairāk gan, tikai es tev īsti nemāku to izstāstīt, bērniņ.

— Mazliet pasaki. Lūdzu!

— Kā lai pasaka ... Mēs esam latvieši, un te, šajā apvidū, ir mūsu visu dzimtene. Vācieši, no Rīgas projām braukdami, draudējuši atgriezties un kučierēt ar latviešiem kā ar melniem zirgiem. Latvieši septiņi simti gadus cietuši svešu kungu verdzībā. Arī par to sāp sirds. Lai dievs nedod, ka tas atkārtotos!

— Kāpēc viņi tā?

— Tāpēc, ka vareni. Citiem uzspiež savu gribu.

— Vai viņiem neviens nevar pretī turēties?

— Grūti... Latviešu ir maz.

Tālāk Vilnis nejautāja. Viņš vairs nebija kāpēcīša vecumā, kad jautā visu bez apdoma.

Pavasarī Kārlis sāka mācīties pirmskolā. Kopā ar māti gāja reizi nedēļā uz skolu. Tēvs darīja savus darbus, un Vilnim bija jāpaliek vienam vecāsmātes uzraudzībā.

— Vai tā būs ilgi? — viņš jautāja tēvam.

— Tagad vēl tikai pāris reižu, — tēvs atbildēja. — Rudenī gan Kārlis aizbrauks uz visu nedēļu. Parādīsies vienīgi sestdienās.

Tas bija šausmīgi. Neizturami. Vilnis sāka raudāt. Un nemitējās vēl tad, kad atgriezās māte ar Kārli.

— Nesaprotu. Nesaprotu. — Māte raustīja plecus. Tad •apskaitās un iesita viņam ar bērza žagaru, kas tādām vajadzībām vienmēr stāvēja uz skapja. Tas nepalīdzēja. Zēns pēc brītiņa sāka kliegt:

— Nelaidīšu! ... Es arī iešu! Nelaidīšu! ... Es arī iešu!

— Ko tu brēkā? — māte pārgāja uz mierīgu valodu. — Būtu brēcis Kārlis, viņš paliks tur visu nedēļu viens. Bet tu te būsi kopā ar mani. Es tikai aizvedīšu un braukšu atpakaļ. Saprati?

Vilnis saprata un apklusa. Toties uz raudāšanu nu lūpa jau savilkās Kārlim.

— Ak tu mūžs. — Māte noplātīja rokas. — Skatos, ka par maz rīcabas, izlaidušies kā teļi. — Un viņa draudīgi izgāja no istabas.

— Nāciet šurp, — vecāmamma pasauca. — Nevajaga, bērni, uz likteni brēkāt. Tā būs vēl ļaunāk.

Zēni brīdi neuzticīgi raudzījās vecmāmiņā caur pieri kā uz nelaimes līdzvainīgo, bet, pamanījuši zilgano cukura ga-

bālu, uzsmaidīja. Cietais galviņu cukurs bija daudz garšīgāks par parasto. To vecenīte glabāja sevišķam gadījumam un drupināja pa drusciņai.

SKOLĀ IR SKAISTI, BET BRIESMĪGI

Pienāca 1940. gada jūnijs. Pa šoseju, kas atradās trīs kilometrus no Gremzdēm, sāka braukt Sarkanās Armijas automašīnas, vezumnieki un cita kara tehnika. Tēvs iejūdza jauno zirgu un teica:

— Jāpieradina pie automobiļiem.

Viņi visi, izņemot vecomāti, sasēdās ratos un aizbrauca līdz šosejai. Jaunais zirgs bija tramīgs. Nevarēja pārāk tuvu ceļam rādīties. Viņi izkāpa. Pie šosejas tēvs piebrauca viens pats. Tur stāvēja jau citi tēvam un mātei pazīstami vīrieši un sievietes. Viens bija noņēmis cepuri. Viņa sirmie mati plīvoja vējā. Citi stāvēja tāpat. Daži bija gribējuši pāriet šoseju, bet nu bija spiesti aizkavēties. Kararatu riteņi sacēla putekļu mākoņus, kas peldēja kilometriem tālu. Ceļmalas zāle pārklājās ar baltu smilšu smalkni. Pieturējās sauss laiks. Smakoja benzīns, gumija un putekļi. No garāmbraucošajām automašīnām raudzījās jaunu, sūnzaļpelēcīgā formā tērptu vīriešu nogurušās sejas. Acis mulsi vēroja apkārtni un malā stāvošos cilvēkus. Tikai mirkli sejas varēja redzēt, tad spēkrati karavīrus aiznesa tālāk. Pusstundu skatījušies, Avoti atgriezās mājās.

— Diez kā nu būs, — māte bēdājās.

— Zemnieka darbs un maize vajadzīgi visiem, — tēvs mierināja.

— Runā, ka viņi, tie boļševiki, cīnoties par brīvību, brālību un vienlīdzību, — māte pēkšņi mainīja balsi.

Tēvs neatbildēja ne vārda.

Gremzdēs Viļņa Avota dzīve ritēja uz priekšu, it kā nekas nebūtu mainījies, ja neskaita atsūtīto oficiālo paziņojumu, ka Kārlim rudenī obligāti jāsāk skolas gaitas. Vairs nelīdzēja nekas. Vīrs, kam bija pilni astoņi gadi, no skolas sola ilgāk nedrīkstēja izvairīties.

Pirmajās dienās māte gāja viņam līdzi. Kad pārnāca mājās, izstāstīja visu jo sīki, kā un kur katrs bērns sēdējis, kā citi atbildējuši un uzvedušies, kas un cik mācīts. Vilnis klausījās ar abām ausīm. Skolā bija tik daudz jaunumu, ka viņam aiz ziņkāres acis vien spīdēja un sirdī urdījās greizsirdība uz Kārli.

— Re, mazais nevar nostilties. — Vecāmāte pamāja ar spieķi uz Viļņa pusi.

— Mazais jau jā ... — Māte atmeta ar roku.

Drīz Kārlis uz skolu sāka iet viens. Trešajā dienā viņš pārnāca mājās noraudājies un bez cepures. Sūdzējās, ka lielie zēni cepuri piekrāvuši ar akmeņiem un nogremdējuši šosejmalas grāvī.

— Vai neļāva tev izvilkt? — māte prasīja.

— Nekā neteica.

— Kāpēc tad nepaņērņi cepuri?

— Bija bail.

Vilnis klausījās un klusībā niknojās uz vainīgajiem. Kā viņi tā drīkstēja aiztikt Kārļa cepuri! Viņš gan būtu tiem parādījis! Ko viņš īsti būtu rādījis, pats nezināja. Katrā ziņā cepuri gan grāvī neatstātu, lai tur vai kas.

Otrā rītā Kārlis atteicās viens iet uz skolu. Nekas cits neatlika kā mātei iet līdzi.

— Kas tad tie vainīgie bija? — tēvs vakarā painteresējās par cepures mērcētājiem.

— Vārnas un Cīruļa puikas. Varoņi! Skolotājam meitenes jau visu pateikušas. Metuši mazajiem ar akmeņiem. Kāpēc tu par to neko neteici? — māte pievērsās Kārlim.

— Man netrāpīja.

— Tu pats arī varbūt meti?

— Nē. Tikai paņēmu rokā.

Māte vēl ilgi nevarēja nomierināties. Viņa savos stāstījumos uzbūra tādas ainas un notikumus, ka arī Vilnim lielā dūša pavisam saplaka. Visādas šausmas tādā kautiņā varēja gadīties. Ar akmeni reizēm izsita aci vai zobus vai pat nosita cilvēku pavisam. Tomēr, par spīti biedēšanai, Vilnim kaut kur dvēseles dzīlēs skanēja vārdi: «Ar kaujas saucieniem pret netaisnībām un pāridarījumiem!» Nederēja liekt muguru pret negodīgumu un varmācību, pret to jā'karo. Vai viņš nebija pievārējis pretīgo Raibuli? Vai nebija izmācījis augstprātīgo bullēnu Bumbu, kas izskatījās pēc paša Vārnas? Kas būtu noticis, ja viņš paļautos Raibules nejau-cībām un Bumbas nekaunībai? Viss būtu sajucis. Pa muguru viņam dancotu mātes žagars. Un lopiņi kļūtu aizvien bezkaunīgāki. To tik nē!... Lasīšanu viņš arī bija iemācījies bez boksterēšanas. Sadumpojies pret māti un panācis savu. Rakstura pamatos viņam gulēja pieredzē gūtas atziņas par cīnīšanās labumu un noderīgumu. Nu tās izpaudās uz āru.

— Kāpēc tu ej kopā ar Vārnu puikām? — Vilnis pikti jautāja.

— Viņi mazos gaida, — māte atbildēja Kārļa vietā.

To dzirdot, Vilnim sašļuka dūša un pārgāja karstā vēlēšanās doties kaut vai tūdaļ uz skolu.

Pēc dienām desmit Kārli iekārtoja internātā uz naktsguļu. Visu nedēļu nu Vilnis mājās palika viens. Staigāja pavisam skumīgs.

— Tas otrs skolā nav nemaz priecīgāks, — vecāmāte mierināja.

Mājās atgadījās šādi tādi jauni notikumi, kas ļāva vieglāk pierast pie vientulības. Piemēram, Ķirbīšu Roberts, kaimiņu jaunākais dēls, gatavojās iesaukšanai armijā. Kara komisārs pirmajā sarunā bija draudzīgi ieteicis viņam apgūt krievu valodu. Citādi nesapratīšot komandas. Roberts uz savas mājas bēniņiem bija atradis vecu krievu valodas mācību grāmatu un pa vakariem nāca, kā pats teica, pie pasaules kara zaldāta Avota, tas ir, pie Viļņa tēva, mācībā. Vilnis tupēja viņiem blakus uz mūrīša un klausījās. So to arī iegaumēja. Māte skubināja viņu:

— Mācies tu ar. Kas prot valodas, tas pasaulē nepazudīs.

Vilnis par pazušanu nebēdāja. Viņam vienkārši sagribējās

zināt, kā krieviski ir suns, kaķis un puika. Viņš paprasīja. Jocīgi skanēja: nevis suns, bet sobaka. Kaut kas līdzīgs bekai. Kaķis gan izklausījās tīri saprotams: koška. Kož peles, ka skraukšķ vien. Bet puika pavisam smieklīgi: maļčik. Maļ, maļ — un iznāk čiks. Labāk tad būtu: melderpuika. Atcerēties gan pavisam viegli. Kā lai neatceras melderpuiku, peļu kodēju un suņabekū. Vienam otram sunim ausis patiešām tādas noļukušas kā vecas bekas. Varbūt latviešiem ari tādus lutausainus suņus labāk turpmāk derētu saukt par suņbekām, nevis par suņiem. Bet, kad viņš uzzināja, ka lāpsta ir lopata, tad nievīgi nodomāja, ka nevajadzēja jau

nu tik skaidru divzilbīgu vārdu, kāds bija latviešiem, tikai dēļ valodas atšķiršanas pārtaisīt par klamburīgo lopatu, kas, pēc Viļņa domām, skanēja ne visai glīti, jo iznāca līdzīgs vārdam lupata.

Pavasara pusē Roberts paziņoja, ka vajadzīgo valodas prasmi esot apguvis pietiekoši, turklāt — šogad laikam viņu armijā tomēr neiesaukšot — nopirka tēvam par mācīšanu portsigāru un vairs nenāca. Kaut ko līdzīgu ar savām skolas lietām sadomāja arī Kārlis, tas ir, papirosu dozi gan viņš nepirka, bet pēkšņi kādu dienu atteicās braukt uz skolu. Ar asarām paskaidroja, ka viņam skolā ik brīdi bez pārtraukuma šausmīgi sāpot galva. Mājās toties visas galvassāpes kā ar roku tiekot noņemtas. Māte gan tam īsti neticēja, bet ko padarīsi — ej nu ielien otra cilvēka galvā! Sekmes Kārlim nepavisam nebija spožas. Tā nu ar smagu sirdi tika nolemts — Kārlis vēl vienu gadu paliks mājās, lai nākošajā rudenī kopā ar Vilni abi sāktu tā pa īstam sturmēt gudrības pili.

Nu Vilnim atgriezās prieka dienas. Brāļi, noilgojušies viens pēc otra, nodzīvoja veselu nedēļu nesastrīdējušies.

— Nu ir tikusi mācība! — māte priecājās.

— Gan jau atkal plēsīsies. — Vecāmāte atmeta ar roku.

Un tā diemžēl arī notika. Ķirbīšu Roberts atnesa vecas

slēpes. Tēvs tās pielaboja, un nu puikas varēja braukt. Bet izrādījās, ka abi viens par otru grib ilgāk vizināties. Lai izšķirtu nikno strīdu, vecāmāte uzlika uz virtuves loga pulksteni. Kamēr viens brauca, otrs stāvēja ārpusē pie loga un skatījās pulkstenī. Katrs slēpoja piecas minūtes. Tā viņi iemācījās pie reizes labi pazīt pulksteni un izjust laika ilgumu.

GANOS PIE KAIMIŅIEM

Tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmā gada vasarā Kārlim un Vilnim bija jāgana Ķirbīšu govis. Vienu dienu viens ganīšot savējās, otru dienu — svešās. Desmit lieli, brūni sugas lopi un viena tele — tādu baru Vilnis tuvumā redzēja pirmo reizi. Togad nāca pavēls pavasaris un govis Ķirbīši laida ārā tikai maijā. Viens otrs tīrums pa vidu jau spīdēja noecēts, bet ežmalēs vēl baloja kupenas.

Ķirbīšu brūnais, pinkainais Piksis, apvēlies resns kā tauku blāķis, nebija ganītājs. Pat pavasara dzestrumā pēc neliela riksīša elsa ar izkārtu mēli, it kā būtu visus mežus izļepa-tojis. Staltās sugasgovis, brūnas kā meldera mājas jumts, bija augumā krietni lielākas par Raibaļu un Palsi.

Pirmo dienu ganos viņi gāja divatā ar Kārli. Līdzi nāca gandrīz vai visa Ķirbīšu ģimene, tāpēc iesākums bija jautrs. Bet Vilnis jau ar bažām domāja par brīdi, kad vajadzēs pie šiem svešajiem zvēriem palikt vienam pašam.

Citas dienas rītā viņš, ar smuidru rīksti apbruņojies, dzina svešās govis svešajās ganībās viens. Kārlis jau savu reizi bija izganījis. Bars izstiepās un izklīda pa visu pakalni. Zēns sāka skriet un dzīt to kopā. Kad apvaldīja ganāmpulku un iedvesa lopiņiem domu par rāmu ganīšanos, mugura arī bija slapja kā mērcēta. Viņš uz brīdi labpatikā izstiepās uz vēsās zemes un būtu droši vien no straujās atdzišanas dabūjis plaušu karsoni, ja govis mierīgāk ganītos. Bet divas jau atkal cilpoja uz mežu. Vilnis trūkās augšā un diedza pakaļ. Resnā sliņķa Pikša nekur nemanīja. Suns svešo kaimiņpuiku augstprātīgi ignorēja.

Vakarā Vilnis iekrita gultā gluži bez spēka. Pirms aizmigšanas paspēja tikai pateikt:

— Bez Kranča nevar.

Nākošā dienā uz svešajiem ganiem māte palaida abus puikas un suni. Kārlis dzina lopus no kūts, bet Vilnis ar četrkājaino draugu gaidīja ganībās. Krancis svešās mājās labprāt negāja. Neparastās smakas četrkājaino draugu tā satrauca, ka prāts tam k|uva pavisam nervozs un gaisīgs.

Pamanījušas ganībās neredzētu suni, govis, dobji maudamas un dancodamas, metās tam virsū.

— Cui! Cui! — Vilnis kliedza. Bet nekas nelīdzēja. Krancis, apjucis un nobijies no lielā lopu bara, lēkšoja prom uz māju pusi. Niknais zvērs, kura vārdu pieminot Raibaļa, Palse un teļi drebēja svētās bailēs, tagad nu bēga kā kucēns, kā pēdējais plukata.

— Nolādētais! Stulbeņu stulbenis! — Vilnis pārskaities kliedza un auļoja brūnajai lopu vatagai nopakaļ. Bars drāzās pāri tikko nosētam tīrumam un tuvojās pļavai, kas pagājušā vasarā bija izarta un apsēta ar timotiņu. Vilnis saprata: ja tur šis negantnieku pūlis drāzīsies iekšā, labi nebūs, skaistās pļavas vietā paliks tikai melni arumi.

Zēns skrēja, cik jaudāja. Suns kā mazs, melns kamoliņš ar baltām ķepiņām un baltām krūtīm pa kalna nogāzi bezcerīgi kumuļojās pa priekšu brūno, lielo sugaslopu brāzu-mam. Ganam sirds sažņaudzās žēlumā par mīļo suņuku, kuru viņš tik nesaprātīgi sūtījis pret daudzkārt spēcīgāko dzīvnieku pulku. Sājā skumīgajā brīdī viņš vēl pamanīja, ka Krancis, skriedams un atpakaļ skatīdamies, pēkšņi paklūp bedrē un noveļas. Vilnis dzīrās skriet vēl ātrāk, bet, gluži tāpat kā suns, kaut kā sašķobīja soli un nogāzās garšļaukus

putekļainajā tīrumā. Pēdējā brīdī pirms krišanas dzirdēja suņuka žēlabaino iekaukšanos un kādas govs dobjo iemauro-šanos. Tad uz brīdi viss apklusa. Zēns steigšus rausās kājās, pats pie sevis murminādams:

— Mans Krancītis! Mans nabaga Krancītis!

Pašam kļuva bail no šī bara, kas tik nežēlīgi bija samīdījis suni. Viņš skatījās pēc Kārļa. Bet tad kāda govs atkal iemaurojās, un nesaprotamā kārtā atskanēja daži nikni suņa rējieni. Pēc mirkļa atkal atskanēja maurošana un rejas. Un pēkšņi visas govis, cita citu stumdama un grūstīdama, sāka rikšot atpakaļ. Krancis jau zvanīja pilnā balsī. Saniknots par apvainojumu un izbīli, suns nikni kampa ar zobiem tuvākajām govīm kājās un sānos. Bars jau auļoja kā nelabā dzīts.

— Cui! Cui! — Vilnis sajūsmināts kliedza, bet Kārlis

apsauca:

— Mierā! Mierā, Kranci! Aizdzīs vēl mežā.

Vilnis attapās. Tāds zvērisks atriebējs ganiem nederēja. Noraus kādai govij asti. Ko tad teiks saimniekam?

— Mierā, Krancīt! — viņš arī sauca.

Brūnaļu bars apstājās un izteiksmīgi nolūkojās uz raibo suņuku, kas aši šaudīja mēli, tīrīdams spalvām pieķepušo muti.

Pāris nedēļu laikā Krancis iedzina Ķirbīšu sugaslopu ciltij tādu bijāšanu, kādu tā nebija piedzīvojusi gadiem. Nedēļu nu varēja iztikt bez suņa, atlika tikai uzsaukt:

— Kranci! Kranci! Skaties Veldzi! Kranci, paņem Virmu, Straumi!

Un vainīgās, bažīgi apkārt raudzīdamās, steidzās atpakaļ.

Ilgāk par nedēļu Krancim atvaļinājumu tomēr nevarēja dot. Govis ātri atjēdza, ka viņas baida ar gaisa burbuli.

Kādā saulainā dienā, kad Veldze atkal mēģināja vilkties uz kartupeļiem — tas bija ap deviņiem no rīta —, Roberts Ķirbītis, dodamies uz pļavu pēc zirgiem, pienāca pie Viļņa un teica kaut kā neparasti satraukti:

— Kad iesi pusdienlaikā mājās, pasaki savam fāteram, ka starp Krieviju un Vāciju sācies karš.

— Ko? — Vilnis nesaprata.

— Vācija uzbrukusi Krievijai, muļķi! Vāciešu armija nāk pāri robežai. Saprati? Jau iegājusi vairākus desmitus kilometrus dziļi. Šauj un bombardē. Saprati? Pastāsti vecajam.

— Sapratu.

— Drīz šie būšot Latvijā. Tā friču radio ziņojis.

— Jā, — Vilnis pamāja ar galvu. — Pateikšu.

īstenībā viņš notikušo nepavisam nesaprata.

Zēnu pārņēma baisma sajūta un tajā pat reizē savāda līksme. Nu tik būs ko redzēt! Nu tik viss ies pa gaisu! Viņam jau nu īsti lode netrāpīs! Viņš paslēpsies krūmos. Bērnus karaspēks vispār neaiztiekot, tāpat visus, kas nav karavīri. Pirms gada arī pieaugušie uztraucās, kad šurp brauca krievi, taču viss bija traki mierīgi. Nekādas šaušanas te nebija. Arī tagad Avoti aizbrauks līdz šosejai paskatīties tuvumā, kā tas notiekas. Tikai Roberta vārdi «šauj un bombardē» padarīja viņu domīgu.

Bet tēvs, jauno ziņu uzdzirdis, izskatījās pavisam norūpējies.

Vēl pēc dažām dienām paklīda valodas, ka Liepāja jau ieņemta un Rīga bumbota. Notiekot ielu kaujas ar izpletņlēcējiem un apbruņotiem vāciešu gaidītājiem.

— Ko tā Zenta nebrauc mājās? — māte bēdājās. — Laukos visi kari vieglāk pārlaižami.

Zenta bija Viļņa un Kār|a lielā māsa — studente.

Tēvs arī skatījās uz ceļa pusi, kasīja pakausi un prātoja:

— Diez vai šodien autobuss vairs atnāca. Vakar gan vēl esot bijis.

Vakarā, kad Vilnis pārskrēja no ganiem, Zentas balss jau skanēja istabā.

TĀ ATNĀCA VĀCU OKUPĀCIJAS LAIKS

Karš gan bija sācies, bet Vilnim un Kārlim tāpat katru dienu vajadzēja iet ganos: vienu dienu savās mājās, otru dienu kaimiņos. Vilnis rūpīgi pētīja svešo govju tikumus un netikumus, apguva ganāmpulka ietekmēšanas gudrības. Paņēmieni, kurus lietoja savu lopu rīkošanā, te vairs nederēja. Desmit lopi uzvedās citādi nekā divi trīs. Šāds bars atgādināja šķidrumu: ja aiztecēja viena lāse, pakaļ tai steidzās pārējās. Tāpēc ļoti svarīgi bija sodīt un apvaldīt palaidnību iesācējas. Dažkārt Vilnis vainīgās atšķīra un nodeva uz minūtēm piecām Kranča eksekūcijai. Pēc tādas dresūras lopiņam zagļa domas izbira no galvas kā pelavas. Sodītais ganījās rātnāks par rātnu, izplatīdams rāmumu visā barā. Diemžēl miers neturējās ilgi. Citas, kas agrāk bija uzvedušās gaužām rāmi, kļuva nemierīgas. Arī tās nācās pārmācīt. Bet pa to laiku svētīgo mācību vairāk vai mazāk aizmirsa pirmās. Vārdu sakot, audzinošās apstrādāšanas darbam vajadzēja būt nepārtrauktam, tikai tad izdevās ganāmo saturēt paklausības robežās.

Bet pārāk draudēt arī nederēja. Pēc kāda barga pārmācību cēliena satramdītais bars izbijās no zaķa, kas lēkšoja cauri krūmiem, un kā neapturama straume gāzās uz mājām. Labi, ka Krancis pratās aizskriet priekšā, citādi gans būtu piedzīvojis lielu kaunu. Ej nu izskaidro, ka govis bēgušas no zaķa.

Vilnis prasīja no Ķirbīšu brūnaļām lielāku paklausību un bijību nekā no savējām, kurām ļāva ganīties retākā barā un arī krūmos. Sīm nenoslieca pat tuvoties mežam vai iziet kaut cik izklaidus. Diemžēl tā rīkoties viņu piespieda apstākļi: bars bija par lielu un viņš pats par mazu un vāju, lai pieļautu padotajiem pietiekošu brīvību.

Kad sākās strauja Sarkanās Armijas atkāpšanās pa šoseju, pāri ganībām atkal vējojās balti ceļa putekļi. Sur tur atskanēja šāvieni.

Ķirbīšu Roberts stāstīja tēvam:

— Blieriņu Helim sašauts plecs. Ložņājis pa šosejmalas eglītēm. Zaldāti no mašīnām plājuši virsū. Domājuši, ka vācu desantnieks vai partizāns.

— Ko meklē, to dabū, — tēvs dusmīgi atrūca.

Tās pašas dienas vakarā zemu pāri pašām koku galotnēm viena pēc otras drāzās divas milzīgas lidmašīnas ar zvaigznēm uz spārniem, sabaidīdamas Viļņa ganāmpulku. Klajumā lidmašīnas nolaidās vēl zemāk, turpat vai dažu metru augstumā virs auzām. Vlellīškalna mežs slējās virs tām. Vilnis jau nobaiļojās, ka pārdrošie lidoņi iedrāzīsies mežā. Bet tērauda putni laikus parāvās ifz augšu un strauji pāršāvās pāri egļu galiem, vien koki nošalcās varenajā motoru dārdoņā. Lidmašīnās acīmredzot sēdēja ellišķīgi veikli lidotāji.

Vakarā tēvs teica:

— Re, kā lidmašīnas šāvās gar pašu zemi. Laikam fronte nāk tuvumā.

Nākošā dienā trīs citādas lidmašīnas ar melniem krustiem uz spārniem, rumpja un astes bombardēja šoseju.

— Labi gan, ka neesam šosejas tuvumā, — māte teica. Jautāja tēvam: — Kā tu domā, vai tur kādam paņēma dzīvību?

— Par velti jau nebumbo, — tēvs atbildēja.

Drīz šoseja noklusa, nostājās arī putekļi.

Kad Vilnis pusdienlaikā, iedzinis kūtī Ķirbīšu govis, taisījās iet mājup, no saimnieku istabas iznāca viņa māsa Zenta.

— Pagaidi! Iesim reizē, — viņa teica. Tad palūkojās uz ceļa pusi un apstājās.

— Anci! — viņa sauca. — Nāc paskaties. Tas tak ir zaldāts?

Anna nostājās viņai blakus.

Pagalmā iznāca arī vīrieši. Pa ganu taciņu no šosejas puses tuvojās kāds svešs cilvēks neredzētā formas tērpā.

— Tas ir vācietis, — Zenta teica. — Vācietis!

— Viens? — Anna brīnījās. — Pirmais un viens.

— Nāk kā savās mājās, — Roberts vīpsnāja.

— Vīrieši, ejiet projām. — Anna pamāja ar roku. — Re, kur otrs velkas pa ceļu.

Vilnis, ziņkāres tirdīts, negribēja šoreiz uzskatīt sevi par vīrieti un projām negāja.

Nācējs pa taciņu pirmais sasniedza sētu. Viņam neredzēja nekādus ieročus. Cepuri turēja rokā. Mati pelēcīgi, acis brūnas, drēbes zilganpelēkas, blūze ar palielām priekškabatām un zīmotnēm. Viņš kaut ko teica vācu valodā. Anna un Zenta samulsušas klusēja. Vilnis caur pieri lūkojās uz pienācēju. Viņam iegribējās pēkšņi tā kā bēgt, bet ziņkāre turēja ciet kā spīlēs. «Tad tādi ir tie vācieši, kas, kā māte mēdza atgādināt, septiņi simti gadus verdzinājuši latviešus,» viņš izbrīnījies prātoja. Sis gan neizskatījās pēc nopietna verdzinātāja. Kaut ko jocīgi rādīja ar pirkstiem un smaidīja.

— Vai jūs velti skolā esat gājušas, ka neprotat sarunāties? — Kirbīšu māte uzsauca Annai un Zentai. — Ko viņš saka?

— Prasa olas, pienu un speķi, — Zenta paskaidroja.

— Runājiet, runājiet, — māte skubināja. — Tā tak būs mūsu jaunā vara. Jādod, ko prasa.

— Viņš solās samaksāt, — Anna ziņoja.

Ieraudzījuši vācieti izvelkam no kabatas svešādu naudu, sievietes brīdi prātoja, vai pavisam ņemt tādu pretī.

— Ko saka tēvs? — Anna jautāja.

Ķirbītis panācās no priekšnama.

— Ņem vien, — viņš pēc aplūkošanas teica. — Tādas laikam būs viņu markas. Jokus tak viņš netaisa.

Pamanījis iznākam saimnieku, vācietis pamāja savam biedram, kas ar automātu rokās stāvēja aiz cūkkūtiņas stūra. Tas kaut ko ātri atbildēja un atvilkās atpakaļ.

— Baidās saiet vienkopus, — vecais Ķirbītis sprieda.

Paņēmis visu vajadzīgo, zaldāts iedeva Ķirbīšu mātei

jaunu, ne reizi nelocītu naudaszīmi. Visa Ķirbīšu ģimene sanāca kopā un pētīja naudu. Dabūja aplūkot arī gans.

Tā Svērtenes pagastā, Viļņa dzimtenē, sākās vācu okupācijas laiks.

Vilnis bija izbrīnījies, ka bruņotie iebrucēji, kam nu visa vara rokās, uzvedās nevainojami — kā pieklājīgi pircēji, nevienam pāri netaisījās darīt, bija laipni, mulsi smaidīja, it kā vainīgi juzdamies. Kad viņš mājās izstāstīja par pieklājīgajiem vāciešiem, tēvs teica:

—■ Tūkstošiem tādu godīgu puišu Hitlers iesaucis armijā. Vai nu karo pats pret savu gribu, vai saņem lodi galvā.

Māte domāja nedaudz citādi:

— Laipni jau, laipni. Nāk kā savā zemē. Tā visu iekarotāju viltība. Sākumā mīlīgi, lai vieglāk savā pusē dabūtu, vēlāk uzsēdīsies kaklā, ka ij nemēģini nokratīt.

— Jā, — tēvs piekrita. — Visa Eiropa zem Hitlera varas ar tādu puišu rokām.

Vilnis ilgi domāja, bet nevarēja saprast, kā tas iespējams, ka daudz labu cilvēku paklausa vienam sliktam un dara lielu ļaunumu. Doma bija pārlieku mokoša, tāpēc viņš saņēmās un izmeta to no galvas.

Otra nodaļa. BALTAS ĒKAS TUMŠIE GAITEŅI

.

PIRMĀS DIVAS STUNDAS UN STARPBRĪŽI

Katram cilvēkam pirmā skolas diena ir viena. Laimīgs, kam šī diena sakrīt ar darba un mierīgas plauksmes laiku. Vilnim tā nebija. Tomēr arī viņš šīs dienas rītā priecājās. Smaidi lauzās kā zaļi asni starp gruvešiem. Bērniem ir sava izpratne par notikumiem, savas rūpes un domas.

Vēlāk viņš daudz ko pareizāk apjēdza, bet daudz ko arī neatcerējās, jo uz notikušo skatījās citām acīm. Toreiz viss šķita jauki. Dzīve ritēja strauji, pilna līdz malām ar bērna rūpēm un priekiem. Viens īss šodienas brītiņš. Pārējais — pagātne un nākotne.

No tiem laikiem pagājuši daudzi gadi, pareizāk, gadu desmiti. Nav vairs skolā veco solu, nav karbīdlampu un spožās gāzlampas, nav vairs mazā skolas zēna Viļņa un viņa draugu, nav portfeļu, skolas somu, penāļu, grāmatu un koka gultiņu. Paši mazie zēni kļuvuši par vecākiem un vecvecākiem. Tiem, kam ir bērni skolnieki, senais skolas laiks it kā atgriežas, pēc tam atgriezīsies mazbērnos. Kam bērnu nav, skolas brīnums zudīs nebūtībā uz mūžu mūžiem.

Tāpat Vilnis Avots nekad vairs neredzēs Ķirbīšu skaisto govi Veldzi, savmāju neganto Raibjuli un bullēnu Bumbu, nekad vairs neglāstīs nikno ganu suni Kranci, kas katrreiz, priecīgi riedams, sestdienās sagaidīja viņu bērnības pagalmā. Bet vai patiešām nekad? Zinātnieki apgalvo, ka suņu suga

ir simtiem tūkstošus gadus veca. Dzimst jauni suņuki — tādi paši, dzimst jauni cilvēki — tādi paši.

Bet tagad atkal pasekosim mazajam Vilnim Avotam. Viņš vēl dzīvo Svērtenes pagasta Gremzdēs, un lielās dzīves mācības viņam vēl tikai priekšā.

Rudenī govis ganīja līdz pat novembrim. Mazie Avoti, saldami vējos, staigāja pa pļavām un tīrumiem, mirka rudens lietos. Vecāki šaubījās, vai kara laikā vispār bērnus sūtīt skolā. Ja nu sabrauc tādu mazu kvēpu, kas septiņus kilometrus ļepato pa lielā kara ceļa malu vai savā palaidnībā reizēm uzskrien uz brauktuves. Kara šoferi jau nu daudz neskatīsies. Vai viņi par bērna dzīvību atbildēs? Tālab tēvs un māte nolēma bērnus laist skolā nedaudz vēlāk, lai varētu atstāt tūlīt uz visu nedēļu internātā. Kārlis bija iepriekšējā gadā mācījies, tam tāda kavēšana par ļaunu nevarēja nākt, bet Vilnis — tas jau ņiprs, tāpat tiks līdzi. Un, ja nē, lai paliek uz otru gadu. Vēl jau mazs.

Mārtiņos ganu gaitas izbeidzās. Pirmdienas rītā tēvs iejūdza zirgu ratos, kuros bija jau iekrauta izjaukta koka gulta un salmu maiss. Brauciens sākās.

Pēc pusotras stundas ilgas šūpošanās uz augstā vezuma parādījās skolas garā, baltā divstāvu mūra ēka starp veciem, lieliem ozoliem, gobām un kļavām. Vienā galā tai uz jumta blāvoja stikla kupols, otrā slējās četrkantīgs sarkanu ķieģeļu tornis ar robveida margām virsotnē. Jumtu klāja zilpelēks skārds.

— Agrāk te bijusi vācu muižnieku pils. Tikai tas skolotāju gals piebūvēts vēlāk klāt, — māte stāstīja, vērodama Viļņa dzīvo interesi.

Piesējusi zirgu pie slitas, māte iegāja skolā, pieteikdama

puikām stāvēt pie vezuma un gaidīt. Garām gar skolas stūri .ar somām plecos nāca sveši bērni, brauca pajūgi. Vilnis bikli vēroja apkārtni. Pēkšņi kāds puika paskatījās uz viņiem un iekliedzās:

— Re, kur Ods atbraucis!

Vilnis sabijās. Kas tad te viņu varētu pazīt? Un kādēļ sauc par Odu? Viņš atskatījās un saprata, ka teiktais nezīmējas uz viņu, bet uz Kārli. Brāli acīmredzot pazina no pagājušā gada. Pie ratiem piegorījās stājīgs puisis — augumā lielāks par Kārli — un augstprātīgi noprasīja:

— Nu? Beidzot sadūšojies atbraukt?

— Jā, — Kārlis klusi atbildēja.

— Un kas tas? Mazais Odiņš? — Viņš pagrūda ar pirkstu aiz Viļņa pusi.

Vilnis pūcīgi palūkojās runātājam sejā. Sis lielmanis viņam nepatika. Vaigi apaļi kā maizes klaipi, krūtis izgāztas kā gailim.

Sadūries ar mazā nelaipno skatienu, zēns pavicināja plaukstu un nicinoši izmeta:

— Utubungas.

Kad svešais aizgāja, Vilnis jautāja brālim:

— Kas tas?

— Vārnu Konstantīns.

— Vārnas puika?

— Nūja. ,

Tātad tāds bija viens no Kārļa ienaidniekiem! Vilnis noskatījās pakaļ padruknajam augumam, kas aizslāja šūpīgā, pašapzinīgā solī, un dziļi ievilka elpu. «Nekāds sevišķs bubulis jau nav,» viņš nodomāja. Bažās sastingusī sirds atkal nepukstējās straujāk.

Māte atgriezās kopā ar skolas kurinātāju, plecīgu vīru* pusmūža gados.

— Kur jums tā gulta? — vīrs jautāja.

— Izjaukta, — māte atbildēja. — Bērni aiznesīs pašu Ierādiet tikai vietu.

Viņi ienesa gultas dēļus guļamistabā, uzslēja gultu un saskrūvēja. Kurinātājs iestiepa gultas maisu. Apkārt salasījās ziņkārīgie.

— Kārli, malacis, ka atbrauci. — Viens draudzīgi sita Kārlim uz pleca. — Mācīsies mūsu klasē? Ko?

— Lai iet pirmajā, — otrs gudri vīpsnāja.

— Kā tevi sauc? — cits pievērsās Vilnim.

— Vilnis.

— Vilis, — puika atkārtoja.

Vilnis grasījās pārlabot, bet jautātājs vairs viņā neklausījās.

Atskanēja zvans. Bija jāsteidzas uz klasi. Telpa — pilna ar gariem, brūniem soliem — atradās pirmajā stāvā, pagalma pusē. Vilnis apsēdās Kārlim blakus un ilgi skatījās, uz blakussēdētāju, nelielu, apaļīgu zēnu ar sārtiem vaigiem-un spurainiem, puspirksta gariem matiem. Tas tūlīt izvilka no kabatas atslēgu, parādīja Kārlim un lietišķi pajautāja:

— Tāda tev ir?

Kārlim atslēgas nebija.

— Kā tad tu pie maizes tiksi?

— Man maize ir pie cita ēdamā.

— Skapītī?

— Jā.

— Ja neaizslēgsi, tad nozags.

Kārlis klusēja.

— Un kā tu zīmuli nodrāzīsi? — zēns taujāja tālāk, izvilkdams no kabatas nazi. Viņš acīmredzot bija nolēmis jaunos vai nu norūdīt, vai satriekt vienā rāvienā. Vilnis pikti vieba seju. Bet, tā kā kaimiņa seja bija gaužām miermīlīga, arī viņš savas grumbas izlīdzināja.

— Tev tāds ir vai nav? — zēns uzstāja, neapmierināts ar Kār|a klusēšanu.

— Ir īsts nazis pie ēdamā, — Kārlis atbildēja.

— Tā nav lieta, — zēns prātīgi atbildēja. — Sitais ir labāks.

Saruna par nazi Vilnim vairs neinteresēja. Viņš ziņkāri aplūkoja klases sienas. Pētīdams apkārtni, nepamanīja skolotājas ienākšanu. Visi piecēlās.

Kārlis parāva brāli aiz piedurknes.

— Celies!

Vilnis pietrūkās un nosarka kā biete.

— Vilni, Vilni! — māte, sēdēdama pēdējā solā, pusbalsī kaunināja.

— Nekas, pirmo reizi, — skolotāja mierinoši pasmaidīja. Zēns pateicīgi palūkojās viņai acīs.

Skolotāja atprasīja lasīšanu. Piecēlās priekšā sēdošā meitene, kurai bija īsi mati, bet kakls noaudzis ar sīku spalviņu. Vilnim labāk patika otra ar bizēm. Tai kakls bija kails un tievs, apkaklīte balta un gluda. Tā arī daudz labāk lasīja grāmatu. Vilnim grāmatas netfija. Ja būtu, viņš, protams, kaut ko saburtotu. Vispār te nekā briesmīgi grūta nemanīja. Nekādi pārgudrenieki citi nebija. Un Vilnis Avots palūkojās pasaulē ar bezbēdīgākām acīm.

Kad atskanēja zvans un visi skrēja ārā, Vilnis pat aizmirsa, ka skolā vēl ir māte, un ari metās uz durvīm, lai apskatītu pārējās telpas, bet māte uzsauca:

— Vilni, kur tu?

Zēns atgriezās nokaunējies un nedaudz vīlies.

— Nu es iešu projām, — māte teica. — Gan jau tiksiet galā.

— Mhm, — Vilnis piekrītoši māja ar galvu.

Māte paņēma no sola mēteli un sāka ģērbties.

Kāds puika ar trijstūrainu galvu pieskrēja pie Kārļa un iesaucās:

— Nu tu dabūsi pa ņuņņām!

Kārlis atskatījās uz māti. Puika satrūkās un zibenīgi izmetās pa durvīm.

— Ko viņš gribēja? — Vilnis jautāja.

— Neko, — Kārlis atņurdēja. Mazais redzēja, ka brālis ir norūpējies un sabijies.

Kad zvans vēstīja nākošo stundu un māte gāja projām, Kārlim lūpa vilkās uz raudāšanu, acīs saskrēja asaras. Vilnis raudzījās uz brāli un brīnījās. Nesaprata, par ko Kārlis tā sašļucis. Te bija ļoti interesanti. Paši skaistākie notikumi droši vien vēl tikai gaidāmi. Nākošā stundā, piemēram, matemātika. Vilnis labi prata skaitīt līdz tūkstotim. Ja tas par maz, ja kaut ko nezinās, iemācīsies. Viņam jau aiz muguras lielā dzīves skola — gani. Tur viņš bija mācījies visām grūtībām iet taisni pretī, negaidīt nekādu palīdzību un žēlošanu. Visas skolas lietas pret Ķirbīšu brūno velnu ganīšanu šobrīd šķita tīrā izprieca. Māte noglāstīja viņam galvu, bet viņš to vairs lāgā pat nejuta, jo dzīvoja jau brīnumu pilnas nākotnes gaidās.

Ienāca matemātikas skolotāja, paveca, nopietna sieviete dzeltenīgi zaļā kleitā. Viņa izlikās nemanām jauno skolēnu parādīšanos klasē. Blakus tāfelei slējās statīvs ar lieliem skaitāmiem kauliņiem. Daži skolēni tos šur tur bīdīja. Kāpēc tā darīja, Vilnis nesaprata. Viņš mazos skaitļus mācēja saskaitīt galvā. Četriem pielikt četri, skaidrs, ka astoņi. Kāpēc skaitīt pa vienam, ja var pielikt uzreiz veselu četrinieka kluci. Gluži kā sabīdot kopā divus četrkāju galdus. Tāpēc Vilnis uz skaitīkļiem raudzījās ar nīgrām, bažu pilnām aizdomām un klusu bijību. Zēna biklo izbrīnu skolotāja nolasīja no acīm un tūlīt izsauca. Ak dievs! Nu gan vairs nebija joki. Viņš, bailēs sastindzis, izčāpoja klases priekšā. Visi ziņkāri aplūkoja jauno klases biedru.

— Uzliec divi, — skolotāja teica.

Vilnis nesaprata.

— Nu, pabīdi! — skolotāja mudināja.

Vilnim uzdevums nekļuva skaidrāks.

— Ko? — viņš jautāja.

— Kauliņus.

«Ak, posts!» Vilnis domāja. «Kur gan te varētu būt kauliņi? Kas tie par kauliem?»

— Nu, pabīdi uz statīva.

— Ripuļus? — viņš, šausmās drebēdams, jautāja.

Klase iesmējās. Vilnis 'sarauca pieri un paskatījās uz Kārli. Tas, nokaunējies par brāļa neveiklību, slēpa acis pagaldē. '

— Nūja. Tās pašas ripiņas. — Skolotāja pamāja ar galvu, saglabādama neizdibināmu seju.

Vilnis pabīdīja četrus vai piecus ripuļus no vienas puses

uz otru. Skaitlis sen bija aizmirsies, tāpēc viņš bīdīja uz labu laimi.

— Es tev teicu: divi, — skolotāja atgādināja.

Vilnis atvilka divas ripiņas atpakaļ.

— Tā ne. Rūta, nāc parādi.

Atnāca tā meitene, kurai bija garas bizes, balta apkaklīte un gluds kakls.

— Divi, — viņa teica un žirgti pabīdīja ripuļus.

— Pieskaiti vienu, — skolotāja rīkoja.

Meitene piebīdīja vēl vienu ripulīti klāt.

Tā viņa brīdi darbojās pēc skolotājas norādījumiem. Vilnis vēroja viņas pirkstus, acis un sarkano jaku. Meitene viņam patika. Gudra un kārtīga. Kad viņa gāja uz solu, Vilnis priecīgi nolūkojās pakaļ. Skolotāja atkal pievērsās viņam.

— Saprati?

— Nē, — Vilnis sparīgi purināja galvu.

— Nekas. Pamēģināsim vēl.

Viņi mēģināja, bet nekas labs nesanāca. Ja vajadzēja diviem pieskaitīt vienu, Vilnis pieskaitīja pie diviem trīs ripiņas, tas ir, visu summu. Viņš bija pārliecināts, ka skaitīšanai uz skaitīkļiem jābūt sarežģītākai un grūtākai nekā saskaitīšanai galvā, tāpēc pūlējās, cik nu spēja. Skolotāja neuztvēra viņa kļūdīšanās cēloni. Noskaidrojusi, ka bērns ir apbrīnojami nesaprotošs, pajautāja:

— Kāds tev uzvārds?

Vilnim uzvārds bija izkritis no galvas. Turklāt viņš nesaprata, kāpēc to prasa, neattapa, ka rēķināšanai būtu sakars ar uzvārdu. Skolotāja saīga. Jautāja Kārlim:

— Tas tavs brālis?

— Jā, — Kārlis atbildēja.

— Tu viņam starpbrīdī pamāci, — viņa teica un piebilda:

— Vai viņš nemaz neprot rēķināt?

— Protu! — Vilnis pēkšņi ierunājās aizvainotā balsī.

— Skaidrs, ka protu. Tikai ar šitiem ripuļiem nemāku. Skolēni iesmējās.

Skolotāja viņu vēlreiz iztaujāja. Pārliecinājās, ka puika tomēr rēķināt prot. Teica:

— Slikti, ka uz kauliņiem neproti. Būs grūtāk turpmāk apgūt vielu.

Iedams uz savu vietu, Vilnis dusmīgi lūkojās uz skaitāmiem kauliņiem. Tie nesaprotamie velni viņam bija sagādājuši kaunu. Turklāt nākotnē draudēja vēl kaut kāda jauna un galīgi neskaidra mācība, ko sauca par vielas apgūšanu un ko bez skaitīkļiem nevarēja izdarīt. Skola patiešām nemaz nebija tik vienkārša lieta, kā sākumā likās.

SADURSME AR KĀRĻA IENAIDNIEKU KUBULMUCU

Atskanēja zvans. Matemātikas stunda beidzās. Skaisti!

— Iesim, — teica Zigurds, tas puika, kurš rādīja Kārlim atslēgu un nazi, un rikšoja uz klases durvīm. Kārlis metās līdzi. Vilnis gaitenī apstājās un vērīgi aplūkoja baltās, līkumotās kāpnes, kas veda uz otro stāvu. Pēkšņi Zigurds saķēra viņu aiz rokas.

— Skaties tak, kur tavs brālis! Redz;?

Divi zēni gulēja uz grīdas. Kārlis locījās apakšā, puika ar trijstūraino galvu, kas iepriekšējā starpbrīdī solīja brālim pa ņuņņām, atradās virsū.

— Vai viņš tev brālis? — Zigurds uzstājīgi prasīja. — Kāpēc neej palīgā?

Vilnis klusēdams pamāja ar galvu un metās virsū trij-stūrgalvīgajam, sakampa ar pirkstiem aiz apkakles un rāva. Kārlis, manīdams palīdzību, sāka pa apakšu spirināties žirgtāk, un, kaut arī plikgalvis bija nedaudz lielāks, viņš drīz vien tika nostumts apakšā. Vilnis uzsēdās viņam uz pleciem, Kārlis notupās blakus. Tikko mazais nopriecājās par uzvaru, pēkšņi sveša roka paņēma viņu aiz pleca un vilka projām. Sašutis par tādu negodīgu iejaukšanos, Vilnis nikni rāva plecu un tajā pašā mirklī izdzirda rupju balsi:

— Pag, pag, nedusmojies, puisīt, es jums visiem eju palīgā!

— Skolotājs! — kāds sauca.

— Tas ir skolotājs! — cits čukstēja Vilnim ausī.

Vilnis pikti ar acīm pazibsnīja uz svešo vīrieti. Tas rāmi jautāja:

— Kādu sodu pirmo reizi uzliksim par plūkšanos? Ko?

Viļņa acīs vēl virmoja burzma un trijstūrainais pakausis.

— Viņš uzklupa Kārlim. Nogāza zemē, — zēns dusmīgi taisnojās. — Viņš ir vainīgais.

— Kam tu maisījies? Domāji, ka no divu ķīviņa trača būs par maz? Ko? — skolotājs bargi noprasīja.

Vilnis dusmīgi rauca pieri.

— Tas ir viņa brālis, — teica Zigurds un tūlīt bikli paslēpās citiem aiz muguras.

— A! Brāli aizstāvēji? — skolotājs kļuva laipnāks.

Vilnis raudzījās pēc trijstūrgalvja, kas, izsprucis no brāļu

nagiem, slaistījās citiem aiz muguras un rādīja mēli.

— Stīpniek! — Skolotājs pamāja ar pirkstu. — Kāpēc uzbruki Avotam?

— Es neuzbruku, — trijstūrgalva atbildēja.

Vilnim no tādas nekaunības mute palika vaļā.

— Kā bija? — skolotājs vērsās pie citiem.

— Uzbruka, — Zigurds teica un atkal noslēpās.

— Kāpēc uzbruki?

— Viņš man ar piku iesvieda pa aci.

— Ko nu pļāpā, — skolotājs šaubījās. — Avots šodien pirmo dienu skolā. Vēl ārā nav rādījies.

— Nē. Tas notika pagājšgad.

— Nu, Stīpniek, — skolotājs sadrūma. — Vecā gada lietas nav ko atcerēties. Tu vienkārši esi palaidnis. Iešu pārbaudīt tev mācības. Marš, uz klasi!

Stīpnieks veikli taisījās uz durvīm, pa ceļam pazibsnīdams ar acīm Zigurdam un iečukstēdams ausī:

— Es tev, sūdzībkulei, parādīšu.

Skolotājs pievērsās Vilnim:

— Ko ar tevi lai iesāk? Kauties nedrīkst. Ja kāds dara pāri, saki skolotājam. Labi? Pirmo reizi piedošu. Vari iet.

Vilnim pieklātos priecāties, bet viņš nebija apmierināts. Brālim uzklupušais ļaundaris izgāja sveikā, nesaņēmis nekādu sodu. Kārlis tomēr domāja, ka sadursme beigusies veiksmīgi. Zigurdam savukārt acīs spīdēja jaunas bailes. Viņš bažīgi drebinādamies'teica Avotiem:

— Nu tas Kubulmuca mani sitīs. Kubulmuca ir atriebīgs

kā velns. /

— Par ko? — Vilnis brīnījās.

— Ka viņu nosūdzēju, ka jūs aizstāvēju.

Vilnis bija cerējis, ka nu viss ir cauri, trijstūrgalvis būs

kļuvis rāms, bet, redz, izrādījās, ka labuma maz. Turklāt, kā paskaidroja Zigurds, sūdzēšana neko neglāba, radīja vēl lielāku nedrošību un bailes par atriebību.

— Turēsimies kopā, — Zigurds beidzot ieteica.

— Jā, — Vilnis priecīgi piekrita. — Mēs tevi sargāsim. — Jaunatrastā drauga un palīga baiļošanās viņam nepatika. Viņš jutās līdzvainīgs Zigurda nedrošībā.

— Nevajadzēja jūs aizstāvēt, — Zigurds, drūmi viebdamies, teica, likdams saprast, ka Viļņa dedzīgā piedāvāšanās palīdzēt nav nekāda dāvana. Dzīve sarežģījās.

Nākamajā starpbrīdī, kā to varēja gaidīt, Stīpnieks jeb Kubulmuca bija klāt kā nagla. Vilnis, redzēdams Zigurda drebēšanu, gāja pa priekšu viņam pretī.

— Mēs tak esam trīs, — viņš uzsauca bailulim.

— Viņam arī ir draugi, — Kārlis gudri aizrādīja.

Jā, tas Vilnim nebija ienācis prātā. Bet lai jau. Zēns neticēja, ka tādam nejaukam trijstūrgalvim varētu būt tādi nopietni draugi.

Ieraudzījis Zigurdu, Stīpnieks tūlīt saķēra viņu aiz pleca un sāka raustīt.

— Sivēnam sūdzēt patīk! Nu, klačpaslala! — viņš draudoši runāja un bāza degunu pretinieka sejā. Vilnis saņēma Stīpnieku aiz elkoņa, parāva un noprasīja:

— Bet ko tu darīji? Ko? Pareizi darīji? Ko?

— Esi mierīgs! — Stīpnieks nicīgi atsvieda pār plecu.

Vilnis parāva pretinieku vēlreiz un sauca:

— Ko tu pats uzklupi! Par ko!

Stīpnieks atlaida Zigurdu, atvēzējās un no visa spēka sita ar plaukstu Vilnim pa ausi. Auss nejauki iedžinkstējās. Galva sagriezās. Zēns sagrīļojās un atspiedās pret sienu.

Acis sasprāga sāpju asaras. Viņš palūkojās apkārt, gaidīdams, ka Kārlis un Zigurds tūlīt nāks viņam palīgā, bet tie bažīgi blenza, paslēpušies citiem aiz muguras. Vilnis atskatījās, spēra soli, lai pats aizstāvētos, lai kluptu virsū negodīgajam sitējam, bet vainīgo neredzēja. Puikas sanāca viņam apkārt.

— Vai viņš tev iesita? — Zigurds bailīgi jautāja, lai gan bija to skaidri redzējis.

— Jā, — Vilnis pamāja ar galvu, joprojām pulēdamies drūzmā ieraudzīt ienaidnieku. Nesaskatījis to starp klātesošajiem, pievērsās Zigurdam:

— Kur palika?

— Aizbēga, — Kārlis paziņoja.

Vilnis aplūkoja visus kaktus. Stīpnieka patiešām nebija. Pie gaiteņa durvīm stāvēja kāds līdzīgs zēns arī ar gludi nocirptu galvu, vienīgi pakausis viņam nebija īsti tik trij-stūrīgs un acis labsirdīgākas. Vilnis viņu brīdi aizdomīgi aplūkoja.

— Ko blenz? — tas nicīgi teica. — Kubulmuca aizbēga uz savu klasi.

— Tas, kas man sita?

— Jā.

Vilnis brīdi domāja. Tad jautāja:

— Tu esi viņa brālis?

Apkārtējie iesmējās.

— Neesmu, — svešais vīpsnīgi teica un piebilda: — Ir gan ķēms!

Vilni viņa vārdi neapvainoja. Viņš domāja citu — apsvēra nopietnāku plānu.

— Tu man parādīsi viņa klasi? — viņš jautāja.

Uzrunātais minstinājās. Citi no malas sauca:

— Jā, jā, parādīsim! Kubulmucai vajag atmaksāt.

Diemžēl atskanēja zvans.

Atsēdies blakus Vilnim, Zigurds jautāja:

— Kāpēc tu viņu meklēsi?

— Viņš man iesita.

— Ja iesi, sadauzīs vēl vairāk, — Zigurds brīdināja.

Vilnis neatbildēja. Var jau būt, ka piekaus. Bet ko citu

iesākt? Viņš bija nolēmis pašlaik trijstūrgalvim daudz ne-uzplīties, tikai paskatīties un iegaumēt, kāds īsti izskatās neģēlis, kas sāpīgi un netaisnīgi sita viņam pa ausi, lai nākotnē, kad gadīsies izdevība, zinātu, kā pret viņu izturēties. Viņam likās, ka Kubulmuca paliks viņa mūžīgais ienaidnieks, šis nejaukais trijstūrgalva. Viņam jāsaņem sods un jākļūst labākam. Tas nekas, ka pašlaik viņš stiprāks. Pienāks laiks, un viss būs otrādi. Arī Kranci sākumā trenca Ķirbīšu lielais govju bars, domāja, ka samīdīs. Nekā. Drīz notikumi apgriezās otrādi. Brūnās sugasgovis drebēja no Kranča vārda vien. Lielie lopi baidījās no maza kunkulīša, jo viņš bija drošs un veikls.

VILNIS MEKLĒ KUBULMUCU

Mazais Avots nākošajai stundai sekoja pavirši. Līdzko atskanēja zvans, viņš skolotājai pa pēdām devās gaitenī. Diemžēl nezināja, uz kuru pusi tālāk iet. Kārlis atteicās rādīt ceļu. Noprasīja baiļu un pārmetumu pilnā balsī:

— Gribi, lai viņš tevi riktīgi sasit?

Vilnis skatījās pēc ceturtās klases zēniem, kas bija

solījuši viņu aizvest pie Kubulmucas. Pamanījuši mazo, tie tūlīt sarosījās.

— Kas tev bija vajadzīgs? Kubulmuca?

— Stīpnieks.

— Tas jau ir Kubulmuca. Ejam.

Četri vai pieci tūlīt pieteicās par ceļvežiem un vēl paskubināja:

— Pārmācīsi viņu pa īstam? Vai ne?

Pa ceļam pievienojās vēl daži. Bija taču gaidāma interesanta izrāde: mazais grasījās pārmācīt lielo. Bars ar mazo Avotu vidū soļoja pa gaiteņiem, taujādami pretimnācējus:

— Kur ir Kubulmuca? Vai te neslēpjas Kubulmuca? Ku-bulmucam jādod bankas. Kubulmucam vajadzīga masāža.

Ne zālē, ne ēdamistabā, ne atejā Kubulmucas nebija.

— Paskaties, vai tas nav viņš? — Zēni rādīja Vilnim kādu svešu puiku, kas zem trepēm bija noliecies pie velosipēda.

— Nē, — Vilnis purināja galvu. — Viņam bija stūrīgs pakausis.

— A. Varbūt tas?

— Nē.

Pēkšņi otrā stāvā izcēlās tracis. Kāds bēga, citi centās noturēt. Bēdzējs tomēr paspruka un aizjoņoja.

— Tas ir viņš! — Vilnis iekliedzās.

— Apturiet! — lielie zēni sauca. — Nebēdz, Stīpniek! Kubulmuca, pagaidi! Tevj tūlīt piekaus mazais Avots. Nebaidies!

Bēdzējs aizdrāzās cauri guļamtelpai, lejā pa brūnajām koka trepēm uz pirmo stāvu.

— Gan atradīsim, — palīgi mierināja Vilni. — Mēs zinām, kur viņš parasti slēpjas.

Viņi veda Vilni krēslainajā kāpņu gaitenī, kur kāds puika — tādā pašā melnā uzvalkā kā Stīpniekam — tupēja kaktā, seju aizsedzis rokām.

— Tas ir Kubulmuca! — puikas klaigāja. — Kubulmucay atsaucies!

— Mjā, — tupētājs ņaudulīgi atbildēja.

Vilnis šaubījās, vai tas ir īstais. Šķita, ka šim mugura resnāka un pakausis mazliet tumšāks, bet visi apgalvoja, ka šis pats vien esot, tikai, vainīgs būdams, ļoti nobijies, tāpēc nerāda seju un izskatās savādāks. Palīgi apjautājās Vilnim, kādu sodu noķertajam Kubulmucam piespriest. Vilnis nezināja, ko teikt. Viens no zēniem atvāza nazi un aukstasinīgi ierosināja:

— Nogriezīsim viņam galvu.

Vilnis izbijās.

— Nē!

— Varbūt nogriezīsim ausis?

Vilnis sparīgi purināja galvu.

— Nē, nē!

Atskanēja zvans. Zēni steidzās katrs uz savu klasi. Piecēlās arī par Kubulmucu nosauktais. Svešs zēns. Tikai nedaudz līdzīgs Stīpniekam.

Vilnis labu brīdi maldījās, līdz atrada savu klasi. Skolotājai aiz muguras klusiņām iešļūca pa durvīm, apsēdās solā. Kārlis nosodoši rauca pieri. Māte viņam bija pieteikusi pieskatīt mazo. Kā tādu pieskatīsi, ja šis, aplamnieks, pirmajā dienā vazājas pa visu skolu, meklēdams kausli Kubulmucu, it kā ar vienu belzienu pa ausi nebūtu diezgan.

Ganos krietni vingrinājies reizē gan rotaļāties, gan uzmanīt govis, Vilnis arī stundā nu izmantoja šo prasmi. Brīdi

klausījās skolotājā, brīdi domāja par savām likstām. Ja viņš atrastu Kubulmucu, ja lielie to pieturētu, viņš tik un tā nesistu. Pieprasītu, lai Kubulmuca svēti apsolās vairs nekad nekauties. To — jā. Bet vai tas līdzētu? No Kubulmucas, ja jau viņš tāds ļaunprātis, varēja sagaidīt visu, arī solījuma neturēšanu. «Ja šis trijstūrgalva vairs nenāks un mūs netraucēs, tad es arī viņu vairs nemeklēšu,» Vilnis nosprieda.

Tā izbeidzās Kubulmucas notikums — pirmās dienas lielā sadursme.

Nedējas divas Vilnis vēl šad tad lūkojās skolēnu drūzmā — cerībā kaut kur ieraudzīt trijstūrveidīgo pauri, bet velti. Kubulmucu vairs nemanīja. Arī Zigurds un Kārlis to nesatika. Vārdu sakot, draudīgais puika bija pazudis, un tas Vilnim sirdī viesa prieku. Daži stāstīja, ka Stīpnieks pārgājis uz citu skolu. Citi apgalvoja, ka Kubulmuca, mazā Avota sabaidīts, starpbrīžos uzturoties tikai savā klasē. Vakaros viņa skolā nebija, jo viņš internātā nedzīvoja, bet otrā klase atradās skolas viņā galā, augšstāvā.

īstenība daudz neatšķīrās no runām. Iesitis mazajam Avotam, Stīpnieks aizsteidzās pie savējiem. Bija pārliecināts, ka mazais sūdzēsies. Viņš gaidīja skolotāju un sodu. Kad nākošajā pārtraukumā izdzirda, ka mazais pats meklē viņu, sabijās vēl vairāk. Kāda meitene viņu tīši pabaidīja:

— Mazais pārskaities. Nāk kopā ar draugiem no ceturtās klases. Nu tev reiz tiks pa ādu.

Atcerējies Vi|ņa niknās acis un apņēmīgos vaibstus, vainīgais nolēma no mazā izvairīties. dKad pamanīja lielo zēnu varzu kopā ar Avotu, Kubulmuca galīgi zaudēja galvu, metās uz vienu, uz otru pusi, līdz iedrāzās pa trepītēm guļamistabā. Citi otrās klases zēni pa jokam mēģināja viņu aiz-

turēt. Bēdzējs aši izrāvās un aizskrēja kā nelabā dzits. Pārlēca pāri gultiņām un izjoņoja pa guļamistabas otrām durvīm, kuras laimīgā kārtā stāvēja nenobultētas. Nu viņš vairs nebija noķerams. Kad auļoja garām pirmās klases durvīm, bēdzēju pamanīja Zigurds.

— Kubulmuca! — tas skaļi uzkliedza, pats steidzīgi paslēpdamies aiz durvīm.

Stīpniekam kliedziens trāpīja kā pātagas cirtiens satrauktam zirgam. Šķita, ka it visi pret viņu sazvērējušies, nikni un gatavi izrēķināties. Viņš vairs nešaubījās, ka ceturtās klases zēni ir Avota seni draugi. «Labi vēl, ka tas kliedzējs nepaspēja pagrūst kāju priekšā, tad būtu beigas,» viņš domāja, aizjoņodams augšā pa līkajām, baltajām kāpnēm, tad garām torņa kāpnēm pa šauro gaiteni atpakaļ uz savu klasi. Tur viņš apstājās un tramīgi klausījās. Dzinēju soļus un klaigas vairs nedzirdēja, tikai paša sirds dauzījās kā kla-bata. Pienāca klases biedrs Ēvalds Gruntiņš, pēc iesaukas Premjers, un nopietni iečukstēja Kubulmucam ausī:

— Mazajam rokā bija nazis. Redzēju asmeni griezīgi spīdam. Vai tu zini, kā savā laikā mazais lords Strandavs noslepkavoja lielo Pinčesonu?

Par otra bailēm, sevišķi, ja tās pelnītas, citiem labpatīk smieties.

Mazajam Avotam Stīpnieks bija sitis no visa spēka. Sitējam vēl sāpēja roka. Bet mazajam, kā šķita, sāpju un baiļu nekādu. Tas skrēja sitējam pakaļ, meklēja, lai izrēķinātos. Ar nazi vai bez — tas vairs nebija svarīgi. Baiļu dzelksnis, ko uzbūra otra izturība un neatlaidība, bija stiprāks par visiem citiem draudiem. Tas lika domāt, ka iespējams arī īsts nazis. Tāds puika acīmredzot spējīgs uz visu.

Baiļu tirdīts, Stīpnieks lūdza draugiem palaist pirmajā klasē baumas, ka viņš pārgājis mācīties uz citu skolu.

Vilnis vēlāk noskaidroja, ka pagājušā gadā Kārlis ar sniega piku patiešām stipri sasitis Kubulmucam aci. Atmaksāt Kārlim viņš nav paspējis, jo Kārlis pārtraucis apmeklēt skolu. Tā Vilnim kļuva skaidrs, no kā cēlušās brāļa pagājušā gada galvassāpes. Kubulmucas varbūtējā atriebība acīmredzot bija arī īstais cēlonis Kārļa toreizējai bēgšanai no skolas.

ari mīlēt mācās skolā

Jānis diktātā vārda «putns» vietā bija uzrakstījis «puns». Skolotāja teica:

— Jānis pavisam jocīgi kļūdījies.

Sola biedri skatījās Jāņa burtnīcā un smējās. Neveiksminieks sarka un klusēja. Starpbrīdī Vilnis palūdza, lai Jānis arī viņam parāda kļūmi. Tas negribīgi pasniedza burtnīcu un teica:

— Spalva slikti rakstīja.

Jocīgās taisnošanās dēļ Jānis Vilnim iepatikās. Mazais Avots tūlīt nosēdās neveiksminiekam blakus un izskatīja visas viņa burtnīcas pēc kārtas.

— Tu esi gudrs, bet es muļķis, — Jānis bēdīgi teica, kā novilkdams nepārkāpjamu robežu starp sevi un biedru.

— Es arī varu nemācīties, — Vilnis augstsirdīgi paziņoja.

Jānis bija pats stiprākais zēns klasē, spēja nogāzt zemē

dažu otrās un trešās klases zēnu. Tikai viena nelaime: Jānis nedzīvoja internātā, katru ritu un vakaru savus četrus kilometrus dūšīgi nosoļoja kājām gan puteņos, gan lietos. Vispār

skolā nakšņoja tikai puse skolēnu. Vakaros tos pulcināja lielākajā klasē, uzkāra pie griestiem brīnum spožu spuldzi, ko sauca par gāzlampu. Tā šņāca un dega ar baltu uguni. Otrās klases gudrinieks Ēvalds Gruntiņš jeb Premjers Vilnim izskaidroja, ka gaiss un petroleja pa lampas degli plūstot karstā, smalkā mākonī uz pelnos pārvērtušos zīda cepurīti, kas tad kvēlojot balta jo balta kā vulkāna acs.

Mācāmstundās ne jau visi kārtīgi mācījās. Kārlis parasti kopā ar draugiem spēlēja kādu spēli vai līda zem sola, sarunājās un blēņojās. Vilnis nepacēla galvu no grāmatām un burtnīcām, kamēr nebija apguvis uzdoto. Protams, arī viņam patika delverēties, tāpēc viņš centās mācīties ātri. Lielākoties visu paveica stundas laikā. Otrā stundā tad varēja palīdzēt Kārlim un viņa draugiem izdomāt kādu jaunu nerātnību.

Mazos bērnus sūtīja gulēt stundu agrāk nekā lielos. Tikko Vilnis pieskārās spilvenam, tā aizmiga vienā mirklī. Otrā rītā ar skaudību klausījās par interesantajiem nakts notikumiem, kas norisinājušies pēc viņa nogrimšanas miega valstībā. Viņš nebija redzējis ne to, kā Juris lien Bērziņa gultas maisā, ne to, kā Sprīvulis izvelk sev caur degunu un muti melnu diegu. Citreiz viņš lūkoja palikt nomodā, bet nespēja. Miegs sastindzināja prātu nemanot un neatvairāmi. Toties dienā viņš bija mundrāks par citiem.

Rītos visi steidza mazgāties pie «tapu slūžām», tas ir, pie lielas siles, kurai apakšā atradās piecas «lāstekas». Atlika tikai paspiest lāsteku jeb tapu uz augšu, lai no siles iztecētu ledusauksts ūdens. Skolas kurinātājs pirmos spaiņus gan sildīja, bet tie netika Vilnim. Kamēr mazie satuntuļojās, mazgātavas renē jau grabēdami peldēja ledus gabali. Ar

laiku Vilnis pie tiem pierada. Auksts glāsts vaigiem un acīm derēja pat labāk, jo aizdzina miegu.

Vispār pirmajā gadā Vilnim klājās ne visai viegli. Nedēļas nogalē apsmakušais sviests un gaļa, sakaltusī maize nepa* visam vairs negaršoja. To baudot, vēders rāvās čokurā. Kādreiz iecienītā taukmaize šķita šķebinoša. Gribējās svaiga piena. Ai, cik viņš bija laimīgs, kad sestdienā pa logu ieraudzīja pie slitas piesietu Avotu brūno ķēvīti, apsegtu ar vecu lupatu segu, un māti kravājamies pa vezumu.

Braucieni uz mājām vienmēr vērtās līksmi. Vakars un svētdienas priekšpusdiena pagāja kā svētki. Par atgriešanos skolā pat domāt negribējās. Bet svētdienas vakarā Vilnis jau atkal atcerējās Jāni un Rūtu, plašās telpas un daudz ko citu, kas viņu gaidīja lielajā, baltajā mājā, un vēlējās atkal doties grūtajās nedēļas gaitās.

Pirmdienās klases bija aukstas, jo svētdienās skolu neku* rināja. Rīta agrumā, skolas apkopēja aprūpētas, visas krāsnis gan žirgti rūca un sprakšķēja, tomēr, skolēniem ierodoties, to mūra sāni tikai lēnām tapa remdeni, bet telpas vēl turējās drēgnas. Tad nu iedegās sīva cīņa par stāvvietu pie siltā podiņu mūra, kurš bērnu muguru augstumā bija noslidināts spīdīgs un glums.

Lielākie zēni šo spiešanos pie krāsnīm dēvēja par Lielvā-cijas cīņu dēļ dzīves telpas.

Mijkrēšļa stundas bija visjaukākie brīži. Skolas zālē tad bieži gāja rotaļās. Zēniem vajadzēja ņemt meitenes aiz rokas un ložņāt pa «zariem» vai lūgt aplī, iet blakus un reizēm griezties elkoņos. Kad pienāca sava reize meitenēm, tās aicināja zēnus. Tādās pievakarēs Vilnis nereti atcerējās Rūtu. Kāpēc gan viņas mājas neatradās tālāk, tad meitene

paliktu internātā. Cik viņa būtu jauka bitīte vai lakstīgala! Vilnis vēroja citas meitenes, cerēja, ka iepatiksies kāda no tām, kas mitinājās skolā visu nedēļu, bet sirds palika vēsa. Bija gan viena, kuras tuvumā gribētos būt, bet tā jau mācījās sestajā klasē. Mazos viņa nemaz neievēroja. Tādu nevērību Vilnis labi saprata un kaunējās par sevi.

Sī meitene gan arī nedzīvoja internātā, bet viņas mājas atradās soļus divsimt no skolas, tāpēc vakaros viņa bieži atskrēja uz skolu mācīties kopā ar draudzenēm vai palasīt kādu grāmatu. Reizēm viņa piedalījās arī rotaļās. Izturējās klusi, bija kautra un maiga. Lēnīguma dēļ varbūt šī meitene Vilnim arī nepatiktu, bet viņai bija laipna, atklāta seja un uz lūpām gandrīz vienmēr mīļš, nedaudz skumjš un nedaudz noslēpumains smaids.

Kad Anna, tā viņu sauca, kādreiz atkal atnāca, lielie zēni viņu noķēra un aizturēja. Meiteņu gūstīšana bija tāda pati rotaļa kā citas. Parasti gan zēni tvarstīja zēnus, bet reizēm jautrības labad noķēra arī meitenes. Tas nebūt nebija nekas sevišķs. Bet šoreiz, izrādījās, zēnu rīcībai bija nopietnāks mērķis: piektās klases Oskaram Anna patika, tāpēc tūlīt noķēra arī Oskaru, aizveda abus zāles stūrī, apsēdināja blakus un ielenca ciešā lokā.

— Kāpēc jūs nelaižat mani projām? — Anna satraukti uzrunāja gūstītājus.

— Pajautā Oskaram, — skanēja atbilde.

Oskars apmulsis raudzījās grīdā.

— Nu kāpēc? — viņa bikli atkārtoja jautājumu blakussēdētājam.

— Sauc mani vārdā, — Oskars atbildēja un piebilda: —Tā viņi pieprasa.

Viņa nolieca galvu, acīmredzot kautrējās izrunāt zēna vārdu. Vilnis līdzjūtīgi raudzījās meitenei sejā un dzīvoja līdzi viņas mokām un mulsajām izjūtām.

— Kas gan tur briesmīgs? — apkārtējie brīnījās. Annas klases biedrene Edīte viņus atbalstīja, skubinādama:

— Nu, pasaki, Anniņ, un būsi brīva.

Anna pacēla acis, uzsmaidīja draudzenei savu mazliet skumjo smaidu un teica:

— Lūdzu, Oskar, ļauj man iet!

Zēni negribīgi pašķīra ceļu. Anna iznāca no loka un sāka sarunāties ar Edīti. Abas par kaut ko klusi iesmējās.

— Viņas smejas par mums, — kāds no zēniem iesaucās. — Jāņem par jaunu gūstā. Ņemam abas!

Nākošā mirklī abas draudzenes jau atradās loka iekšpusē. Vilnis brīnījās par lielo meiteņu rāmo pakļaušanos zēniem. Ar pirmklasniecēm gan tā nevarētu izrīkoties, viņas plēstu aiz ausīm un skrāpētos kā trakas, līdz izrautos. Sestās klases meitenes laikam labāk saprata, ka nekas ļauns ar viņām tādā gūstā nenotiks, jo viss ir tikai rotaļa.

— Oskar, sēdies atkal blakus! — zēni sauca un stūrī iebīdīja arī Oskaru.

— Es vienreiz izlūdzos, — Anna atgādināja. — Kāpēc vēl aizturat?

— Tas ir sods par stniešanos. Lūdz no jauna. Neuztraucies, trijatā būs vieglāka sēdēšana.

Anna ar Edīti sāka klusi sarunāties, nelikdamās par aplenkumu ne zinis. Oskaram kļuva neērti, un viņš taisījās iet projām. Spēle draudēja izjukt.

Zēni turēja Oskaru.

— Noglāsti Oskaram matus, tad tiksi ārā, — kāds pieprasīja.

— Varbūt lai saka: palaid mani, mīļo zēn! — ierosināja cits.

Dzirdot tādus noteikumus, Anna nolieca galvu. Edītei kļuva draudzenes žēl.

— Ko vēl neizgudrosiet? Kāpēc mokāt? — viņa protestēja.

— Ja tu viņu žēlo, tad palīdzi, — kāds paskubināja.

— Kas jādara?

— Izlūdzies viņas vietā.

Edīte bez sevišķas kautrēšanās noglāstīja Oskaram matus un teica:

— Palaid, mīļo zēn, mūs abas.

Bet zēni nelaida.

— Nu, laidiet!

Zēni nelaida. Edītes brīvā izturēšanās visu pārāk vienkāršoja, teiktie vārdi skanēja pārlieku vienaldzīgi, bez jūtām. Ne jau to viņi vēlējās.

— Nē, lai Anna arī izdara tāpat. Tu tikai parādīji, kas jādara.

Edīte pieliecās draudzenei.

— Tu raudi? — viņa bažīgi jautāja.

Anna neatbildēja.

— Viņa raud, — Edīte teica.

Vilnim skaudri iesāpējās sirds. Par laimi, lielie zēni arī nebija bezsirdīgi mežoņi, kļuva laipnāki.

— Anniņ, mēs tak tev neko sliktu nedarām, — kāds bikli taisnojās. — Vai tik grūti izpildīt mūsu lūgumu?

— Jūs jau nelūdzat, bet pavēlat, — Edīte pārmeta. — Vai lai mēs ceļos krītam?

Pēkšņi Anna pacēla galvu. Viņa neraudāja. Apkārtējie uzgavilēja.

— Vai tu tiešām nevari? — kāds gandrīz lūdzās.

Viņa papurināja galvu.

— Es noglāstīšu galvu tam mazajam zēnam. — Viņa pēkšņi ar roku rādīja uz Vilni. — Esat ar mieru?

Vilnis strauji aizrāvās citiem aiz muguras. Sirds sāka sist kā negudra. Ja Anna iedomāsies patiešām to darīt, tad ...

— Nē, nē, — zēni nepiekrita. — Tikai Oskaram.

Vilnis uzelpoja.

Oskars sēdēja gluži kluss un mierīgs. Starp Annu un viņu vērpās neredzami pavedieni. Vilnis to juta, un viņa sirds smeldza.

— Nu, noglāsti! — pēkšņi Edīte paskubināja, un viņas balsī iedrebējās tādas pašas mīlestības brīnuma gaidas kā gūstītājiem.

Anna lēnām pacēla roku un pieskārās Oskara matiem. Vilnis notikušo redzēja tikai ar vienu aci, jo slēpās citiem aiz muguras, bet arī tāds redzējums bija līksms. Meitenes seja likās apgarota, pilna labsirdības un bikluma, šķita, ka arī apkārtējie uz brīdi aizturēja elpu un pārdzīvoja kaut ko līdzīgu.

— Tev vēl jāpasaka, — kāds atgādināja.

Anna aizklāja rokām seju. Bija skaidri redzams, ka pateikt prasīto nav viņas spēkos.

— Šodien pietiks, — Oskars pēkšņi teica, pārsteigdams ar savu atsacīšanos visus klātesošos.

— Kāpēc?

Iestājās klusums. Tad Oskars pieliecās Annai pie auss un čukstēja:

— Saki viņiem, ka visu man pateiksi klusām. Varēsi sacīt kaut ko citu, bet es apliecināšu, ka viss kārtībā. Ja?

Apkārtējiem iebildumi pret sačukstēšanos neradās, jo arī tā šķita rotaļas sastāvdaļa.

— Varbūt — lai viņa pasaka pie auss, — Oskars ierosināja.

— Labi, — visi piekrita.

Anna pasmaidīja. Oskara izturēšanās viņu iedrošināja, ^iņa pieliecās zēnam pie auss.

— Viņa pareizi pateica? — zēni jautāja.

— Jā, — Oskars māja ar galvu.

— Saki: goda vārds!

— Goda vārds.

— Nemānies?

— Nemānos.

Viņš- pats brīnījās, kāpēc Anna pateikusi visu prasīto un vēl vairāk.

Kopš tās reizes neviens vairs Annu un Oskaru negūstīja. Abi draudzīgi satikās skolas gaiteņos un pagalmā. Viņi izskatījās sazvērnieciski priecīgi, tādi, kas gatavi viens otru aizstāvēt līdz nāvei.

Vēlāk Vilnis izlasīja daudz skaistu grāmatu par mīlestību, vēroja mīlētājus, arī pats vairākas reizes iemīlējās, bet nekas īstas un skaisti biklas mīlestības izpratnē viņam vairs nespēja dot tik daudz kā šis viens vakars, kad zāles stūrī «sagūstīti» sēdēja Oskars un Anna.

Kad divas sniegputeņa naktis skolas internātā pārgulēja Rūta, Vilnis krēslas stundā klasē ar viņu ilgi sarunājās.

Jautāja par grāmatām un burtnīcām, par atzīmēm un mācīšanos un nedaudz ķīvējās. Rūta pārmeta, ka Vilnis īsti labi nemācās. Viņai bija labākas atzīmes un kārtīgākas burtnīcas, grāmatu vāki skaistāki. Nekad agrāk viņi tā divatā nebija sēdējuši un nesēdēja arī pēc tam. Aiz loga tumsēja lielās, slaidās parka egles un kailie ozoli. Mutuļoja putenis. Debesis kļuva drūmi pelēcīgas. Rūta nebaidījās no vakara ēnām un negāja projām. Abi sēdēja kā saistīti, sēdēja ilgi un draudzīgi strīdējās. Un var jau būt, ka arī kaut ko iemācījās.

BRUNO

Fašistiskās Vācijas koncentrācijas nometnēs šajā ziemā mira tūkstošiem cilvēku. Zem sniega paslēpušās zāles saknītes meklēja izbadējušies ieslodzītie, starp tiem arī bērni Viļņa vecumā, bet Vilnis par to nekā nezināja. Arī tēvs un māte par to nezināja vai klusēja, jo baidījās, ka puikas varētu izpļāpāties. Tomēr šis tas nonāca Vilnim ausīs. Viņš uzzināja, ka pagastā spīdzināts un nošauts kāds ievainots partizāns, šucmaņi bāzuši mutē pistoles stobru kaimiņu puisim komjaunietim un grasījušies nošaut, tikai pagasta vecākā nokaunināti, aprimuši un nelaimīgo jaunekli palaiduši. Tādas lietas dzirdot, ap sirdi ložņāja stindzinošs aukstums.

īsteni nežēlības un agresivitātes ļaunumu Vilnis iepazina no klases biedra Bruno, kura prātu* acīmredzot bija sakropļojis kara dienu gaisotnes ļaunums. To varēja jaust visur: gan ļaužu valodās, gan avīžu ziņās. Par ļaunu nāca arī tas, ka Bruno dzīvoja pie pagastmājas šosejas malā. Tikko

pārkāpis klases slieksni, balsij aiz slimīgas sajūsmas aizraujoties, viņš stāstīja kārtējo šausmu ziņu, kā lielais kara dīzeļauto Laknas līkumā sabraucis vecā Ķūres zirgu un ragavu priekšu, bet pašam Ķūrem uz šosejas, pret zemi krītot, noplēsta puse bārdas un putriņā samalti rokas pirksti. Bruno šausmu vārdus vēla pāri lūpām ar manāmu tīksmi, it kā ēstu garšīgas ogas.

Citreiz Bruno priecīgi vēstīja, kā no pagasta pagraba izbēdzis un bēgot nošauts kāds ieslodzītais. Zēns, satraukumā rīstīdamies un aizrautīgi vaibstīdamies, klāstīja, kā bēdzējs, ļodzīdamies un cilpas mezdams, skrējis uz meža pusi, kā sargs, kājas iepletis, stāvējis un šāvis bēglim pakaļ. Vienreiz, otrreiz.

— Gūsteknis skrēja šitā — līkumloču. Locījās kā zemes tārps. — Bruno rādīja, ar kustībām atdarinādams bēgli.

— Kāpēc tā? — Vilnis brīnījās.

— Tā grūtāk trāpīt, — Bruno attrauca un turpināja stāstīt, ka no ložu sitieniem bēglim starp kājām kūpējušas smiltis. «Medībās» iesaistījušies citi šucmaņi. — Viņš iekrita grāvītī, — Bruno līksmoja. — Vēlās četrrāpus kā kurmis, kā zalktis līda uz priekšu. Tad atkal trūkās kājās un metās uz mežu. Viltīgs, sātans. Beigās noknieba kā zaķi. Palika šitā guļam.

Bruno nogūlās uz sola, lai parādītu, kā gulējis nošautais. Bet tūlīt trūkās augšā, jo viņš bija nāves azarta pilns un nemierīgs.

Vilnis no uztraukuma drebēja. Viņš iejutās bēgošā lomā, ar nāves bailēm gaidīja šāvienus, cerēja nokļūt mežā un brīvi uzelpot, bet Bruno viņu nošāva, nāvīgi iedzēla ar lodi. Nu arī viņš, Vilnis Avots, gulēja, kājas sarāvis un rokas

izpletis. Kas gan būs tālāk? Vai tiešam cilvēka mūžs satumst tik ātri kā dziestošs sērkociņš?

— Netika vis mežā, — Bruno turpināja nikni līksmot, bet Vilnim gribējās aizbāzt ausis.

Kādu dienu Bruno pieveda Vilni zālē pie Hitlera ģīmetnes. Palielajai fotogrāfijai apakšā bija drukāts paskaidrojošs uzraksts: «Ādolfs atbrīvotājs».

— Skaties! — Bruno teica.

Vilnis neko sevišķu neredzēja.

— Skaties no sāniem, pa gaismai, — Bruno pamācīja. — Redzi, kas tur ar zīmuli piešreibēts?

Zem stikla drukātais raksts «Ādolfs atbrīvotājs» bija papildināts ar skaidrāku izklāstu: «no gaļas un sviesta».

— Tikai nevienam nesaki, — zēns piekodināja.

Jā, Brunim patika asi pārdzīvojumi.

So pierakstu, kā Vilnis vēlāk noskaidroja, zināja daudzi skolēni. Ja varēja ticēt Gruntiņam, arī direktors un skolotāji, bet, šķiet, neviens neteica ne vārda. Varbūt teica, bet neatrada īstās dzirdīgās ausis. Tas nostāvēja visu okupācijas laiku kā klusas sazvērestības un vienprātības simbols līdz pat četrdesmit ceturtā gada ziemai, kad skolotāja Dzelde, savādi pasmaidīdama un aizbildinādamās, ka bilde pārāk nodzeltējusi, to noņēma un vairs neuzkāra.

Uz skolas dīķīša toruden bija gluds, mirdzošs ledus. Vilnis kopā ar citiem bērnipm slidinājās. Kad viņš uz mirkli apstājās, kāds pēkšņi sparīgi iespēra viņam pa papēžiem. Kājas aši izslīdēja, un zēns straujj nogāzās uz muguras. Pakausis atsitās pret ledu. Gar acīm nozibsnīja oranžsarkani līkloči, un kaut kur galvaskausa dziļumā iedūrās asa sāpe. Vilnis sarāvās čokurā un lēni apgriezās uz vēdera. Grūdējs

bija Bruno. Vainīgais nebēga, sēdēja uz ledus un klusi, priecīgi smējās.

-— Tu? — Vilnis jautāja ar stīvu mēli.

Bruno vēl vairāk atņirdza zobus. Seja laistījās priekā.

— Ak tā! — Vilnis izbrīnā pašūpoja galvu un norīstījās uz vemšanu. Pakausis sāpēja arvien skaudrāk un mokošāk. No mutes tecēja salkanas siekalas. Bija tik slikti, ka zēns par savu izskatu vairs nespēja kaunēties. Viņš tikai paliecās, lai siekalas netecētu uz biksēm, un tā sēdēja kā sastindzis.

Pienāca Zigurds.

— Kas tev?

Vilnis ar pirkstu parādīja uz Bruno.

— Nogrūda uz ledus, — teica kāds puika, kurš bija redzējis notikumu.

— Ko tu, lops, esi izdarījis? — Zigurds jautāja Bruno nopietni kā pieaudzis cilvēks. — Viņš nevar vairs piecelties. Redzi?

Vilnis nometās četrrāpus un nedroši slējās kājās: koki ņirbēja, un ledus šūpojās. Ausīs šalca. Sāpēja galva. Bruno skatījās uz viņu un pie sevis vēl klusi ķiķināja.

Bluni, Bluni! — Vilnis šļupstēja.

Vainīgā acīs iedegās naida uguntiņas, viņš sabozās, it kā būtu netaisni apvainots. Vilnis apsēdās dīķa krastā, sarāvās kamolā un gaidīja pārejam briesmīgo galvassāpi. Kā aijādams sevi, reizes desmit atkārtoja:

— Tā nevajaga grūst. Tā nevajaga grūst...

Zigurdam likās, ka Vilnis zaudējis prātu, ja jau tā maļ

vienu un to pašu, un bažīgi teica:

— Pasaukšu skolotāju.

To izdzirdis, Vilnis atkal slējās kājās un murmināja:

— Nē, nē, nē! Man jau ir labāk. Stipri labāk.

Viņš kaunējās no zēniem, no skolotājiem un visiem citiem par savu nevarību. Zigurds vēroja Viļņa, šī mūžam kustīgā un dzīvespriecīgā zēna, pārvērsto seju, un viņam pa muguru tekāja baiļu skudriņas. Kad Vilnis pasmaidīja, Zigurds neizturēja un apraudājās no prieka.

Kopš šī gadījuma Vilnis vairākus mēnešus ar Bruno nerunāja. Bet Bruno par to neuztraucās. Viņš pēkšņi nezin kāpēc bija piesējies Ojāram, mūžīgi aizņemtam, rāmam zēnam, kas pat starpbrīžos klusi sēdēja savā solā un pina no salmiem groziņus un turziņas vai drāza šaha figūras. Ojāram bija vienpadsmit brāļu un māsu. Lai grūtajos kara apstākļos lielā ģimene iztiktu, tēvam un mātei nācās krietni palauzīt galvu. Mājās viņiem bija ierīkota «desmit amatu» darbnīca. Tajā taisīja koka tupeles un zābakus ar koka zoli, slēpes, soliņus, ķipīšus, koka karotes, pat slidas un šaha figūras. Arī cūku kaujamos dunčus un zāģus. Šosejas līkumā, lielā kalna nogāzē slidenā laikā vai ik pārdienu noripoja lejā kāda smagā kara transporta automašīna. Stipri sadauzītos auto karavīri atstāja turpat. Sājā automašīnu kapsētā lodāja Ojāra lielākie brāļi, piegādādami vajadzīgos metāla gabalus, no kā gatavoja visas tās daudzveidīgās preces, kas ļāva lielajai ģimenei izvairīties no bada un pārlaist karu. Vilnis nereti ar skaudību vēroja Ojāru un viņa darba prasmi.

Bruno kaitināja tieši pjāra uzņēmīgā darbošanās. Viņš pāris reižu saplēsa zēna nopītos groziņus. Ojārs bija manāmi stiprāks par Bruno, bet izvairījās no ķildas. Viņš parasti tikai nogāza uzbāzīgo uzbrucēju zemē un noprasīja, vai tas gribot vēl citreiz arī tā apkaunojoši vārtīties pasolē. Bruno gribēja. Nākošā dienā atkal uzmācās, sita un knieba.

Ojārs viņu no jauna gāza zemē un skaidroja to pašu. Tā tas gāja dienu no dienas. Ja kādu starpbrīdi viņi neplēsās, tad pārējie sāka brīnīties, likās, ka klasē nav kaut kas kārtībā. Bruno ar visu savu vājumu reizēm iesita Ojāram sāpīgi pa seju. Beidzot Ojāram apnika. Kad kauslis bija vairākkārt pāršķēlis lūpu un izsitis asinis no deguna, viņš beidzot pa īstam saņēmās un nopēra viņu ar paštaisītu celulozes lineālu, turēdams viņa galvu sev starp kājām. Bruno dibens plīkšķēja vien. Šāds miesas sods negantnieku krietni atvēsināja.

Nākošā dienā viņš apsaukāja Ojāru par marodieri, bet Ojārs par to nebēdāja. Grūtais svešvārds neiegājās par palamu. Piekusis no veltīgajām pūlēm, nekauņa beidzot likās anierā.

Pavasarī, kad Vilnis atkal ar viņu runāja, Bruno viņam iemācīja dziesmiņu.

«Deutschlatid, Deutschland tiber ailes,

Hitleram trūkst bikšu šnalles.»

Citā reizē Bruno ierosināja ielīst šosejas malas krūmos un mest ar akmeņiem garāmbraucošām vācu automašīnām. Zēns cerēja tā izsist kādai mašīnai logu un apdullināt šoferi. Kas pēc tam notiktu ar viņu pašu, viņš nezināja.

— Eh, kā tāds mašīns gāzīsies lejā pa stāvumu! — viņš skaļi priecājās.

— Kāpēc? Kāpēc? — Vilnis nesaprata, bažīgi blenza uz Bruno un taisījās no viņa tālāk. Viņam šķita, ka no šī glītā, gaišmatainā zēna dvesmo baisa nāves smaka. Bet Bruno neatkāpās, skrēja Vilnim pakaļ un sauca:

— Vācieši ir jāiznīcina! Saproti?

Bruno reiz bez jebkāda iemesla nikni piekāva un nogrūda pa trepēm kādu mazu meiteni. Tas notika, kad viņš jau mācījās trešajā klasē. Tuvumā nebija neviena lielāka zēna. Tikai Vilnis. Mazais Avots apjuka.

— Viņa ir ļurba, es tev saku: tā mazā ir riebīga ļurba! — Bruno kliedza. Un Vilnis pirmajā mirklī noticēja, ka meitenīte patiešām kaut ko sliktu izdarījusi. Tikai vēlāk atjēdzās, ka noticis parastais Bruno mežonības uzliesmojums. Mazā tieši ar savu rāmumu viņu kaitināja. Vilnis grasījās piespiest Bruno, lai viņš nolūdzas meiteni, bet neiedrošinājās, jo Bruno dūres bija kļuvušas manāmi cietākas, turklāt plēsties ar viņu šķita bezcerīgi.

BRĪNUMBĒRNS LAPIŅŠ

Gada otrajā pusē Vilnis sekmēs apsteidza Kārli un kļuva par vienu no labākajiem skolēniem klasē. Audzinātāja teica:

— Mazajam ir viegla galva.

To dzirdēdams, Vilnis sabozās. Viņš labāk nekā citi zināja, kāda kuram galva. Ja mājās māte nespēja Kārli piespiest uzmanīgi un ilgstoši skatīties grāmatā, tad šeit brālis jutās kā teļš ganībās. Viņš nemācījās gandrīz nemaz. Tikko kāds pasauca, tūlīt aizcirta grāmatu un aizjoņoja kā vējš. Vilnis palika pie grāmatas, lai gan reizēm gauži sāpēja sirds, ka netiek brālim līdzi. Viņam bija bēda, ka nepaspēs izmācīties uzdoto.

Nereti, kad Vilnis izmācījās, Kārļa draugu interesantās spēles jau beidzās. Zēns tad sēdēja solā vientuļš un noskumis, mācību nogurdināts, un skumji raudzījās pa logu uz

tumši za|ajām eglēm, kailajiem ozolu žuburiem un augsto kalnu aiz tiem. No kalna vizinājās slēpotāji, veikli vecāko klašu skolēni, drāzās milzīgā ātrumā, pārjoņoja pāri pļaviņai un kā putni uzlidoja augšup pretējā kalna ežmalē. Paugura galotni apstaroja saules riets, bet nogāze tinās pelēcīgā krēslā. Līdz pušķainam slēpotāji slīdēja, saules apmirdzēti kā sārti ugunsputni, bet tālāk drāzās melni kā tumsas dēmoni zem tumšo egļu ēnām.

Vilnis bieži raudzījās pa logu uz pakalnu un sapņoja par priekšā stāvošo lielo dzīvi, kas šķita vilinoši spoža, skaista un noslēpumaina. Reizēm vēlējās kļūt par gleznotāju, kas spētu slēpotājus attēlot tādus, kādus viņš redzēja, reizēm sapņoja izmācīties par mūziķi, kas sārtu ziemas novakaru pārvērstu — izteiktu satraucoši vibrējošās skaņās, citreiz centās iztēlot sevi nākotnē par zinātnieku, kurš saprot visu, arī to, kāpēc mazam zēnam, sēdot pie loga, kļūst reizē līksmi un skumji. Viņam gribējās lidot no kalna kā degošam brīnumputnam cauri baltzilgiem sniega virpuļiem, lai pēc tam atgrieztos skolā nosalušiem vaigiem, līksmām acīm un ar vilka ēstgribu. Bet nebija slēpju. Arī kalna lielums baidīja. Viņš palika klasē. Un skuma.

Kādu vakaru īsi pirms mācāmstundām Vilnis ievēroja, ka piektās klases skolēnam Lapiņam ir savādi mirdzošas acis. Lapiņš sēdēja klasē pie loga un kaut ko krāsoja. Vilnis piegāja klāt un skatījās. Lapiņš vispirms saslapināja papīru ar vienādu zilzaļu krāsu, tad ļāva tam nožūt. Pēc tam sāka pindzelēt citas krāsas. Izrādījās, ka zilzaļais klājums ir vakara debesis. Pie apvāršņa tās iemirdzējās dzeltensārtas. Zemāk no neredzamas kalna pakājes slējās tumšas egles bieziem, ķeburīgiem zariem. Kalna nogāzē sniegs spīdēja

zilganbalts. Vilnis raudzījās uz šo piektās klases zēnu ar klusu dievināšanu. Viņš bija burvis. No melna krāsas klekša Lapiņš prata veikli izveidot mazu, spurainu eglīti. Pāris paviršu rāvienu ar pussausu otiņu radīja kalna priekšpusē sīku alkšņu skupsnu.

Vilnis pielipa Lapiņam kā dadzis. Tupēja klāt un vēroja. Tādu brīnumdari viņš redzēja pirmo reizi. Glezna, kas karājās pie sienas, neizskatījās tik skaista kā Lapiņa zīmējums.

Citu dienu Lapiņš zīmēja portretu ar gluži parastu zīmuli. Kāds lielais zēns sēdēja un pozēja. Vilnis vēroja, kā zīmētājs ātri uzmet līnijas. Vienā rokā viņam bija zīmulis, otrā dzēšgumija. Līdzko līnija neizdevās, Lapiņš steidzīgi dzēsa un vilka jaunu. Labot vajadzēja pavisam maz. Vilnis centās uzminēt, kur ies nākošā svītra, bet viņam tas neizdevās. Zīmulis Lapiņa pirkstos kustējās bez jebkāda plāna. Pieskārās gan te, gan tur, apmeta apli pa gaisu, apstājās vienā punktā, tad piegūlās papīram un paberzēja vai, kā pats meistars teica, paēnoja. Viss notika kā pēc burvja mājiena: žik, žak, sik, sik, čap, čir, čir. Gatavs! Drīz jau varēja pazīt sēdētāja vaibstus. Vilnis aiz izbrīna nostenējās.

— Nu, vai iznāk? — Lapiņš noprasīja.

Mazais klusēdams pamāja ar galvu. No Lapiņa uzrunas viņam tikko neapstājās sirds. Kad zīmējums nāca pilnīgi gatavs, sēdētājs izskatījās gluži kā nofotografēts. Katrs vaibsts savā vietā. Katra* līnija pazīstama un skaidra. Visas īpatnības gandrīz vai uzskatāmākas nekā dzīvē. Vilnim Lapiņa zīmēšanas spējas šķita gandri? pārdabiskas. Viņš baidījās uz zīmētāju pat ciešāk paskatīties.

Lielie zēni pacilāja zīmējumu, papētīja un atkal nolika. Nebrīnījās. Par Lapiņa talantu viņi zināja jau sen.

Kad pienāca zīmēšanas stunda, Vilnis apjautājās skolotājai par Lapiņu.

— Jā, viņš zīmē portretus, — skolotāja nevērīgi atbildēja.

— Viņš uzzīmē cilvēku, ka visi var pazīt, — Vilnis mēģināja pārsteigt un izbrīnīt skolotāju.

— Jā, jā, — skolotāja piekrita. — Viņš ir spējīgs skolnieks.

— Mēs gribam redzēt viņa zīmējumus! Parādiet! — citi sauca.

— Labi. Nākošstundu atnesīšu.

Skolotāja zīmējumus tomēr atnesa jau starpbrīdī. Raudzījās Vilnim sejā kā nokaunējusies ar savu nogurušo acu skatienu un, kā pazudušu uguntiņu meklēdama, runāja:

— Viņš ir talantīgs. Brīnumbērns. Tādi skolā gadās pa piecdesmit gadiem reizi. Tā ir dabas dāvana tautai.

— Mākslinieks! — Vilnis teica.

— Nē, nē, — skolotāja purināja galvu. — Vēl jau nevar zināt, vai no viņa īsts mākslinieks iznāks.

— Vai viņš vēl nav? — Vilnis brīnījās.

— Nē, nē, — skolotāja gurdi purināja galvu. — Spējīgs, jā. Ļoti spējīgs skolēns, bet, lai kļūtu par mākslinieku, daudz jāstrādā. Vai viņš to spēs? Varbūt sevi izlutinās, palaidīs savas dāvanas vējā un iemīs dubļos.

Vilnim šķita, ka skolotāja Lapiņam nodara pāri. šis zēns jau bija dzīvs mākslinieks. Viņš taču vairs nevarēja pagurt, pazust. Mazajam likās, ka pret tādām dotībām jāizturas ar bijību. Bet skolotāja runāja tik ikdienišķi, ka atkal gribējās aizspiest ausis ar plaukstām un neklausīties.

Kad skolotāja aizgāja, Vilnis teica Rūtai:

— Viņš tomēr ir kaut kas. Ir!

Pavasara pusē, kad klases audzinātāja bija saslimusi, viņu aizvietoja pats skolas pārzinis, kas mācīja piektajai klasei vācu valodu. Kamēr pārzinis ienāca pirmajā uzdot mazajiem kādu darbu, lai tie stundu nepavadītu dīkā, piektajā klasē sacēlās troksnis. Pārzinis steidzīgi izgāja. Atgriezās, vezdams pie rokas Lapiņu. Pārziņa parasti mierīgā seja bija dusmās piesārtusi.

— Stāvi te pie sienas un mācies! — viņš bargi teica.

— Piedodiet, skolotāja kungs! — Lapiņš raudādams enerģiski taisnojās. — Es mācījos vācu valodu un nedzirdēju jūs ...

— Nepinkšķi! — pārzinis viņa runu asi aprāva. — Vai nav kauns no mazajiem?

Lapiņam, protams, bija kauns no «pirmpēcīšiem», bet Vilnis viņa vietā kaunējās vēl vairāk. Vilnim šķita, ka pārzinis tīši pazemoja zēnu. Mazais izmisis raudzījās uz Lapiņu, kas, pret sienu pagriezies, ar kabatlakatiņu slaucīja acis, un domāja: «Vai tiešām arī tādas spējas nelīdz, neglābj no skolotāja pāridarījumiem?»

Kad pārzinis izgāja, Vilnis grasījās lūgt Lapiņam, lai viņš kaut ko uzzīmē. Sameklēja jau papīru, bet nosodītais tik rā-tni stāvēja un mācījās vai izlikās mācāmies, ka mazais neiedrošinājās viņu traucēt. Kad Lapiņš uz brīdi nolaida grāmatu un raudzījās pa logu ar savu pelēkmirdzošo skatienu, Vilnim pēkšņi šķita, ka piektās klases brīnumdarim krūtīs kaut kas salūzis.

Pārzinis ienāca un jautāja:

— Vai viņš mācījās?

— Skatījās pa logu, — Rūta teica.

Vilnis nosarka par draudzenes nodevīgo rīcību, aši palūkojās uz meiteni un kauna pilns nolieca galvu.

— Es atkārtoju, — Lapiņš taisnojās.

— Atkārtoji? — pārzinis neticēja.

— Jā. Lai labāk atcerētos, raudzījos tālumā. Pēc tam atkal lasīju, — Lapiņš dzedri paskaidroja.

— Vai tā bija? — skolotājs vērsās pie klases.

— Jā! — Vilnis skaji sauca.

Lapiņš pagriezās pret pārzini, sarauca pieri.

— Kāpēc jūs mani mazo priekšā apkaunojat? — viņš pēkšņi ierunājās skumji un pārmetoši — kā pieaudzis cilvēks. Vilnim aizrāvās elpa.

— Kas gan tur briesmīgs? — Pārzinis sarauca pieri, bet viņa balsī vairs neskanēja niknums.

Un Lapiņš turpināja:

— Es taču vispār neesmu nemaz tik nederīgs, pārziņa kungs?

— Nekas, nekas, — pārziņa balss jau kļuva gluži pielaidīga. — Būs mācība. Tev jāstrādā tāpat kā citiem.

Starpbrīdī pirmās klases skolēni sprieda, ko gan Lapiņš varētu būt izdarījis, ka tā sakaitinājis pārzini.

— Viņš ir lielīgs, — Zigurds paziņoja. — Tāpēc nopelnīja.

— Neklausīja, — Rūta prātoja. — Re, viņš te arī runāja pretī.

— Tāpēc dabūja sodu, ka mācījās vācu valodu, — Bruno sprieda pa savam. — Pārzinim nepatīk vācu valoda.

Pēdējo reizi Vilnis Lapiņu ievēroja pavasarī, kad skolēni sapulcējās zālē, lai satiktos ar kaut kādiem augstiem viesiem no apriņķa. Tajā rītā pārzinis uz ērģelītēm nespēlēja

nevienu dieva dziesmu, kā bija darījis citās rīta sanāksmēs. Nerunāja par dieva mieru un bērnu rātnību, bet sāka skaidrot tādas lietas, par kurām citkārt nebilda ne vārda. Slavēja Lielvāciju un tās karavīru varoņdarbus austrumos. Pēc tam sūrojās par grūtajiem cīņu ceļiem, par cilvēces «mulsumu» un nepieciešamību saglabāt sevi nākotnei, kas gaida gudrus un stiprus cilvēkus. Pārzinis vairākas reizes atkārtoja:

— Prāti nedrīkst mulst! Prāti nedrīkst mulst!

Likās, ka runa vairāk domāta viesiem nekā skolēniem.

Vilnis nesaprata, ko tā «mulšana» īsti nozīmē, prasīja

Ēvaldam Gruntiņam, tas ir, Premjeram:

— Ko nozīmē mulst? Kas tas ir?

Premjers saviebās un cienīgi atbildēja:

— Mulsums? Tas ir brīdis, kad gar acīm šilierē.

Vilnis daudz gudrāks netika. Tad viņš ieraudzīja Lapiņu, kas steigšus vien kaut ko zīmēja. Vilnis pielīda māksliniekam tuvāk, paslējās uz pirkstgaliem un vēroja. No papīra raudzījās šodienas viesis — apgarots ar savādu niknumu. Vilnim šis vīrs nemaz tik ļauns neizskatījās. Tomēr portreta līdzība ar oriģinālu bija apbrīnojama.

— Lapiņ, lūdzu, pārtrauc! — pēkšņi atskanēja pārziņa asā balss. Apkārtējie, kas vēroja Lapiņa darbošanos, atrāvās tālāk no viņa. Lapiņš nobālēja un paslēpa portretu somā. Tāds pabāls, ar iekritušām acīm skolas brīnumbērns palika Vilnim atmiņā uz visiem laikiem.

Nākošā gadā Lapiņam nāktos mācīties sestajā klasē, bet viņš skolā neieradās. Paklīda runas, ka viņš miris. Vilnis tam neticēja. Pēc viņa domām, tāds talants nekādi nevarēja nomirt. «Droši vien aizgājis uz citu skolu,» viņš prātoja. Līdz kādā brīvdienas novakarē, kad viņi ar Kārli, visu dienu

sniega cietokšņus celdami, bija izmirkuši līdz ādai, māte, galvu šūpodama, bārās un izmeta šādus vārdus:

— Lapiņu dēls Rolands, taisni šitā saldēdamies, aizgāja pie dieviņa. Vai tad jums arī sagribējies kapsētas smiltiņās pagulēt?

Vilnis aiz ziņas baiguma sastinga.

— Tu droši zini, ka viņš miris? — zēns uzstāja mātei.

— Kā citādi, bērniņ, — māte atmeta un runāja tālāk savu runu par slapjajām biksēm un zeķēm. Bet Vilnim aizmirsās elpot. Tātad brīnumbērnam Lapiņam nekāda nākotnes spožuma nebūs. «Vai viņa vietā nevarēja nomirt kāds cits, kaut vai es,» viņš rūgti domāja.

>

Trešā nodaļa. OTRAIS SKOLAS GADS

ĶIRBĪŠIEM IR PAŠIEM SAVS ĀDOLFS

Vasarā Vilnim un Kārlim vairs nevajadzēja iet ganos pie kaimiņiem. Tur par puspuisi strādāja un ganīja govis četrpadsmit gadus vecs puika, vārdā Ādolfs, — kalēja Līdaka dēls.

Ķirbīšu Roberts Viļņa tēvam smīnēdams teica:

— Nu mums pašiem savs Ādolfs. Dodam viņam suņpalīgus un ganāmpulku. Taisni kā pēc grāmatas.

Slinkā Pikša vietā Ķirbīši bija dabūjuši citu suni ar melnu spalvu un glūnīgām acīm. Piksis gan vēl staigāja apkārt, bet uz viņu raudzījās kā uz nākamo nāves kandidātu. Ādolfs veco sliņķi no ganiem dzina projām, jo tas traucēja lopu rīkošanas darbā melnraibajam Taksim.

Ķirbīšu jaunais gans bija velna puika. Viņš dabūja gatavu daudz ko tādu, kas Vilnim nenāca ne prātā. Jau agrā pavasarī Ādolfs kaut kur izrāva īsstobra šauteni, kas šāva kā īsta plinte. Vilnis ar Kārli tolaik abi uzraudzīja savus lopiņus. Tā bija tīrā slaistīšanās. Māte teica: «Tādā drausmīgā laikā lai bērni vismaz vfeglāk padzīvo. Kas zin, kā būs rīt. Nav jēgas pēc mantas dzīties. Viss izputēs.» Kad viņi lopus sadzina uz robežas un satikās ar Ādblfu, Vilnim nereti nācās ganīt abus ganāmpulkus, jo Ādolfs ar Kārli devās mežā vārnu un citu zvēru medībās. Lai novaldītu divus lopu barus, pie tam katru savās ganībās, bija jāpārvēršas pa pusei

par burvju mākslinieku. Nedrīkstēja lopus laist kopā. Tie badījās vai arī sāka aujot kā velna apsēsti. Un vispār — tas bija aizliegts. Uz kura zemes tad lai šādu kopēju baru mitinātu? Kamēr Vilnis risināja augstākās grūtības pakāpes gana uzdevumus, Ādolfs ar Kārli cītīgi medīja, bet nedēļas laikā ieguva tikai vienu vārnu.

— Ar lodi nevar, — Ādolfs skaidroja. — Lode apiet vārnai ar līkumu. Toties skrotis spalvas pievelk.

Vilnis par tādu izskaidrojumu tā kā mazliet brīnījās, bet iebilst nemācēja. Tehnikā un vispār kara būšanās bija daudz un dažādu nesaprotamu numuru. Piemēram, tēvs stāstīja, ka lidmašīna tikai tādēj turoties gaisā, ka skrienot uz priekšu pret vēju. Varbūt patiešām arī putna spalvām lode kaut kāda vēja dēļ gāja ar līkumu.

Kad Kārlis ar Ādolfu devās medībās, Vilnim bez gana pienākumiem uzlika vēl arī novērotāja amatu. Vajadzēja skatīties, vai kaut kur tuvumā neparādās medījums. Lūkodamies pēc vārnām, Vilnis uzmanīgi vēroja tumšzaļās, robainās mežu galotnes. Pret baltpelēkajiem mākoņu mūriem tās slējās drūmas un neikdienišķas. Koku zaros arvien vīdēja tumši un pelēcīgi plankumi, kurus Vilnis bieži noturēja par tupošiem putniem. Vārnu uzmanīšana viņu tā satrauca, ka arī pusdienlaikā vai ganot citā vietā, kur nebija tuvumā Ādolfa ar šauteni, viņš turpināja cītīgi pētīt kokus.

Kad aptrūka patronu, Ādolfs izdomāja citu nodarbošanos. Tā kā bija kara laiks, tad prātā nāca tikai kara spēles. Vasarā sniegu nekur sameklēt nevarēja, tālab Ādolfs ieteica pikoties ar purva dūņām. Tūlīt pats sarullēja dūņu bumbas un sāka apmētāt brāļus Avotus. Kā suņi ar priekšķepām peli rokot — viņi ar rokām izkašņāja pļavā bedres un gatavoja

dubļu pikas. Tad nu pa gaisu lidoja melnas bumbas. Ādolfs «šāva» gan Kārlim, gan Vilnim, bet tie abi bombardēja Ādolfu vienu pašu. Reiz iesākuši, zēni karošanu aizrautīgi turpināja, līdz govis galīgi aizklīda. Ādolfs, mājās ejot, noģērbās pie mārka, kārtīgi nomazgājās un notīrīja drēbes, bet Vilnim un Kārlim par mazgāšanos bija mazāka bēda, jo viņus mājās tak aprūpēja māte, kas nevarēja vien nobrīnīties, kādā ceļā bērni dabū matus un pat kabatas pilnas ar dūņām. Vilnis un Kārlis, lai nebūtu jāstāsta patiesība, brīnījās viņai līdzi:

— Jā, kā gan tā pļecka varēja tikt kabatā?

— Vai tad man pakausis arī netīrs? Nepamanīju gan.

Kauju karstumā daudz ko viņi neievēroja. Ādolfam bija

stiprs sviediens. Ja pika aizgāja garām gar ausi, gaiss vien nodūca, ja trāpīja, iegrūdās kā dunka ribās. Vissatraucošākie bija slepenie uzbrukumi. Ja Avoti redzēja, ka Ādolfa govis jau klāt, bet paša nekur nav, tad draudēja uzbrukums no slēpņa. Vilnis un Kārlis lēnām kā mīnu meklētāji tuvojās savām «munīcijas» raktuvēm. Dažkārt Ādolfs viņus pielaida pie dobuļiem, citreiz uzbruka jau pusceļā.

Reiz brāļi norunāja turēties, cik spēka. Patiešām — šķita apkaunojoši, ka Ādolfs viens pats viņus abus vienmēr izsit no pozīcijām. Viņi svārku stūros salasīja pikas, no kurām viena otra pusdienas saulē bija jau krietni sacietējusi, un devās uz krūmāju, kui' vajadzēja atrasties ienaidniekam. Kad Ādolfs izlīda no krūma, Vilnis un Kārlis nostājās tā, lai pretinieks, vienam uzbrukdams/būtu spiests otru izlaist no redzes loka. Vilnim izdevās divreiz trāpīt Ādolfam pa pakausi un vienreiz pa ausi. Trāpījums pa ausi ar pussa-kaltušu piku bija sāpīgs. Ādolfs saķēra vaigu, pārstāja dzīt

Kārli un metās virsū mazajam. Vilnis bēga atskatīdamies. Pēkšņi kāda pika, kas bija tēmēta viņam pakausī, galvu pagriežot, ar visu sparu ietriecās starp puspavērtajām lūpām. Smiltis un dubļi iesprūda mutē un saķitēja zobus. Vilnis dubļus steidzīgi izspļāva un ar pirkstu izķeksēja zemes. Ādolfs nobijās, saķēra mazo aiz rokas un steidzīgi rāva uz grāvi mazgāties. Kārlis, nesapratis, kas par lietu, bombardēja pretinieku vēl nežēlīgāk. Ādolfs sāka kliegt:

— Pamiers! Sarkanais Krusts! Nešauj Sarkano Krustu!

Kad Vilnis nomazgājās, kļuva redzams, ka lūpas pret zobiem ir stipri sadauzītas un asiņo. Šķita, ka tās uztūkst resnas un mīkstas kā spilveni. Kā tādu likstu noslēpsi? Nācās vakarā mātei mājās visu godīgi izstāstīt.

— Vai dieniņ! — māte šausminājās. — Ja nu būtu ticis actiņā. Pasaule tumša uz visu mūžu!

Ar šo reizi dubļu kaujām pienāca gals.

Bet Ādolfs nebūtu Ādolfs, ja neizdomātu kaut ko jaunu. Kādu dienu viņi šāva ar paštaisītām gaisa pistolēm pakulu korķus, citreiz spridzināja karstas ogles starp akmeņiem. Uz gluda akmeņa uzspļāva, uzlika kvēlojošu alkšņa ogli un sita ar otru akmeni virsū. Radās varens blīkšķis. Viņiem bija izdomāta arī sava signalizācija. Kad Ādolfs dzina lopus uz robežas pusi, viņš sāka svilpt kā purva gārnis. Gari, gari. Tad arvien īsāk un straujāk, līdz svilpiens pārgāja trīcošos treļļos. Vilnis un Kārlis svilpienu prata, bet treļļus taisīt nemācēja, tāpēc viņi sev par signālu izvēlējās kaut ko līdzīgu paceplīša dziesmai, tikai, protams, skaļākā izpildījumā.

Reiz gārņa signāls atskanēja pašā pusdienlaikā no Ķirbīšu

meža, kur Ādolfs ar Robertu cirta malku. Abi Avoti rikšiem vien steidzās uz birzi.

— Redzi, — Ādolfs lepni rādīja Robertam aizelsušos draugus. — Putniņš nodzied, un zēni tūlīt klāt.

— Nav slikti, — Roberts viņu uzslavēja un tad pievērsās Avotiem: — Nāksiet uz mēslu talku par kučieriem? Parīt mūsmājās mēslu talka.

Talkas dienā debesis stiepās pelēkas un zemas. Ķirbīšu tītars staigāja ar nolaistu asti. Vienīgi sliņķis Piksis gulēja klētspriekšā kā vienmēr omulīgs. Astoņi pajūgi gaidīja četrus vedējus.

Sākās pati negantākā braukšana Viļņa Avota mūžā. Ne brīdi atelpas. Divi zirgi ar izkrautajiem ratiem vienmēr atradās uz tīruma pie mēslu ķeksētājiem, divi kūtī. Četri ceļā. Tikko aizdzina galā vienu, tā jāķer cits un jādrāžas atpakaļ. Pat ar Ādolfa jaunāko brāli, kas bija ceturtais, neiznāca laika iepazīties citādi — kā pa ceļam pretī braucot. Mēsli ratus padarīja slidenus, bet lietutiņš galīgi noglumināja. Netīros ratu viršņos citādi braukt nevarēja — kā tikai kājās stāvot. Vienīgā pieturēšanās vieta un balsts bija zirga groži vai, kā Ādolfs teica, zilais gaiss. Ādolfam bija četrpadsmit gadu un puspuiša rūdījums. Vilnim, pašam mazākajam talciniekam, tikai deviņi. Viņš izmisīgi slidinājās pa šļūdena-jiem dēļiem, arvien cerēdpms, ka citreiz tie nebūs tik slideni. No rīta braukšana ar visu to vēl šķita jauka, bet uz vakara pusi kājas sāka šķeterēt. Puikas, kā jau puikas, bija pieraduši visu dienu skraidīt un nenogurt, uzskatīja sevi par izturīgiem, bet, ja pusi no dienas nācās tā balansēt kā cirka jokdariem uz «ieziepēta» ratu galda, kas kratījās pa grambām kā pa paisīklām un tenteriski drāzās pa kalniem un

lejām, tad kļuva par grūtu. Gribējās lēkt ārā. Bet skriet tukšiem ratiem blakus nepietika ne vietas, ne spēka. Jāsteidzas. Mēslu rausēji skubināja:

— Brauciet lēkšus, pieguļnieki! Zirgi kūtī tak atpūšas!

Un puikas centās — svilpa zirgiem, grieza grožu līkumus

ap galvu, laida aulekšos. Pajūgi cits citam drāzās pretī — apsveikti ar jautriem un pārgalvīgiem uzkliedzieniem.

— Velcies, ērzeli!

— Ko brauc kā ar mironi!

— Ceļu, muižniek!

— Auļo, ute!

Reizēm no straujā skrējiena ratu galdi sabira čupā. Tad vajadzēja ne tikai pašam turēties, bet ar kājām vēl saairēt un saglābt dēļus no izbiršanas. Apstāties un kārtot nebija laika. O! Te dzīve pasniedza īstas veiklības paraugstundas. Atpakaļceļā sevišķi nikni Vilnis dzina tos zirgus, kas ar vezumu, no kalna braucot, neturēja ratus. Ak, šie bezbremžu zirgi bija īsta dieva sodība! Vezumi no kalna drāzās lēkādami un žvangodamies kā velna dancināti puķupodi.

— Ptrūū! Tirr! Stop! — kučieri kliedza līdz aizsmakumam. Straujo atpakaļbraucienu satracinātie lopiņi miera vārdos neklausījās. Kad kārtējais bīstamais pajūgs tika laimīgi novadīts no galvenā paugura, braucējam uz brīdi nokrita kā akmens no sirds. Nu varēja mazliet atpūsties līdz nākošajam grūtajam braucienam. Diemžēl atelpas netika daudz. Pēc «bezbremžu» zirga nāca rati ar nenostiprinātiem galdiem. Citam iejūgam slīdēja mitrie grožf. Bet pēc tā parādījās jaunais Baltiņš, kas no kalna gāja labi, bet tukšā pāri baļķu tiltiņam un dūkstsakmeņiem stiepa tādos ārprāta baiļu aulekšos, ka rati ar visiem riteņiem reizē nekad nepieskārās pie

zemes un braucējs ar stingstošu sirdi zīlēja, vai šoreiz vē! noturēsies vai ne.

Kad Ādolfa brālis brauca pretī, Vilnis saspringa kā stīga. Nedrīkstēja taču svešam puikam pierādīt, ka viņš nespēj valdīt nieka zirgu. Ja brauca tukšā, vēl uzšāva, lai vilcējs stiepj, ko var. Ar vezumu no kalna laizdamies, savilka grožus zirgam mutē tik stipri, ka pats sēdus šļūca līdzi. Ādolfs prata bāzt riteņos kokus. Tad gāja labāk. Vilnis baidījās izlauzt spieķus.

Vilnis apskauda un apbrīnoja lielos. Ādolfs reizēm, tukšos ratos braukdams, stāvēja uz vienas kājas. Zirgs lēkšoja, bet viņš stārķa stājā šūpojās uz slidenajiem dēļiem un smējās.

Pievakarē Vilnis jau varen karsti vēlējās, kaut ātrāk izbeigtos mēsli. Viņš jutās vientuļš un pamests grūtā darba milzumā. Birtu kļuvis vieglāk ap sirdi, ja būtu dzirdējis un redzējis, kā Ādolfa brālis, vaigu saviebis, kliedza Ādolfam:

— Tie mazie velni ir izturīgi kā gnīdas!

Bet mazais neko tādu nedzirdēja, tālab galīgi sašļucis raudzījās tumšajā kūts mutē, no kurienes atkal izļodzījās kārtējais «bezbremžu» vezumnieks.

Kad beidzot pa īstam pienāca darbam gals un no kūts neviens vezums vairs neizripoja, Vilnis jutās pat nedaudz vīlies. Vienu vezumu viņš vēl būtu spējis aizvest. Varbūt pat divus.

Vedēji bija gluži izmirkuši. Krekli un bikses grauza ādu un lipa pie miesas. Salijuši slapji mājup brauca arī vezumu tukšotāji. Ārdītājas, kas vakarpusē lietus dēļ bija atteikušās strādāt uz lauka, palīdzēja saimniecei virtuvē.

īstie darbavīri ar rumulēšanas tiesībām viņām par šādu slinkumu atmaksāja: salēja līdz ādai. Ādolfs ar brāli bija vistrakākie «kristītāji». Lai neviens nebūtu aizmirsts, Ādolfs uzšāva pusķipja arī tauku blāķim Piksim. Suns nesaprata joku, uztvēra to kā apvainojumu, metās lējējam virsū, lēca uz augšu ar visu savu milzīgo taukumu un noklabināja zobus puspuisim pie paša degungala. Vilnis jau iepriekš bija grasījies sunim uzmest kādu stopiņu, bet nu priecājās, ka nav pārsteidzies. Kas zin, vai suns nebūtu viņam — kā svešākam — pa īstam iekampis.

Vakarā, kad pie galda jau bija nodziedāta dziesmiņa par studentiem, kas govis slauc un mēslus ved, vecais Ķirbītis teica Elmāram Avotam, Viļņa tēvam, kas bija strādājis kūtī:

— Tev ir ņipri puikas. Kājām vien šodien noskrējuši kilometrus divdesmit.

To dzirdēdams, Vilnis pa īstam apjēdza, cik briesmīgi noguris. Kārlis pie krāsns jau snauduļoja, bet mazo vēl turēja grožos pēdējo vezumu pārmērīgā piepūle.

Par zēnu darbu Ķirbītis Avotiem iedeva pudu rudzu miltu.

SADURSME AR KONSTANTĪNU VĀRNU

Lai gan Vilnim un viņa klases biedriem pirmās klases liecībās bija ierakstīts, ka viņi pārcelti otrajā klasē, par ko viņi, protams, varen lepojās, tomēr rudenī viņiem lika iet trešās klases telpās. Izrādījās, k# viņi tikuši par trešās klases skolēniem bez otrās klases solu deldēšanas. Tas izskatītos vienreizēji lepni un skaisti, ja vien citas klases arī tāpat nebūtu pārceltas par vienu soli tālāk. Tie, kam bija

jāmācās pirmajā, nokļuva tūlīt otrajā. Pirmziemniekos atstāja ābečniekus, kuri neprata vēl lasīt un bija tikai septiņus gadus veci.

Pirmklasnieku mātes žēlojās:

— Ko tādi sprūdzeņi skolā darīs? Ij degunu sev neprot noslaucīt. Būtu ļāvuši mājās paskolot kā līdz šim.

Tēvi vīpsnāja:

— Bērni, kā dzird, esot sākuši ātrāk augt.

Vecmāmiņas — kā pieredzējušākas — tikai nopūtās:

—■ Jā, katrā laikā savi grūtumi.

Daudzi no tiem bērniem, kurus gatavojās iedalīt pirmajā klasē, izrādījās pārāk gudri, tālab tos ierakstīja otrajos. Pirmā klase iznāca mazāka nekā parasti. Toties otrajā salasījās četrdesmit trīs skolēni. Skolotājs teica, ka tā esot pati lielākā klase skolas pastāvēšanas vēsturē.

Lai izbrīvētos vēl vienai klasei vieta, iztukšoja uzskates līdzekļu kabinetu, kas reizē bija arī skolas laboratorija. Pudeles, kolbas un kartes pārnesa uz slēgtiem skapjiem sesto un septīto klašu telpās, bet grāmatām iekārtoja šauru kabūzi zemtorņa līkumā. Vēlāk šis kakts pārvērtās par jauku mazu bibliotēku, no kuras Vilnis ņēma lasīt skaistas grāmatas.

Jaunatbrīvotajā telpā, kurai bija lieli smalkrāmju logi, pavērsti uz dienvidiem un puskilometru attālo šoseju, iemitināja trešo klasi. Aiz loga pletās skolas dārzs ar rudens puķu krūmiem, zaļu zālāju un sarkaniem celiņiem. Tālāk dižojās ezermalas ozoli un kļavas, šalca ceļmalas liepas.

Pa šoseju brauca kara automašīnu kolonnas ar piecām līdz desmit automašīnām katrā. Lielie dīzeļi ar milzīgām brezenta kulbām rāpās kilometru garajā kalnā, smagi īdēdami un stenēdami kā slimas govis. Fronte bija tālu austrumos.

Vienīgais atgādinājums par karu — šīs samērā retās auto-kolonnas un viena otra lēnīga transportlidmašīna ar melnbaltiem krustiem uz astes un spārniem.

Klase bija jauka, gaiša, pat pārlieku saulaina. Skaidrajās dienās no spožajiem stariem nācās slēpties logu rāmju plānajās ēnās. Dārzs visu acu priekšā toties krāšņojās rudens ziedos. Košuma krūmi mirdzināja sārtas lapiņas, paradīzes ābele zaigoja baltsārti dzeltena no augļu bagātības, un pakalnītē aicinoši zarus šūpoja brūnlapīgās rudzu riekstu lazdas.

Četras nedēļas rudens pusē Avoti katru dienu soļoja uz mājām. Pa ceļam reiz Vilnis pamanīja Kubulmucu, kas izlikās mazo nepazīstam. Kauslim, tāpat kā pirms gada, bija gludi nocirpti mati un stūrains pakausis. Vilnim sirds bažīgi sarāvās. Prātā nāca sāpīgais sitiens pa ausi. Viņš vēl nebija piedevis pārinodarījumu. Prātoja, ko iesākt. Zēl, ka stiprais Jānis, viņa uzticamais draugs, nenāca uz šo pusi, tad lielīb-maiss dabūtu trūkties. Vilnis centās notvert Kubulmucas skatienu, bet veltīgi. Stīpnieks blenza mazajam garām kā tukšai vietai, bet ceļa līkumā pēkšņi kaut kur pazuda.

Vilnis labprātāk soļoja pa šaurajām zemesceļa taciņām, bet Kārlim patika iet pa šoseju. Lai būtu taisnīgi, viņi vienu dienu gāja pa meža celiņiem gar Ielaiņa ezeru, otrreiz pa šoseju, kur nokalnes ceļa līkumā varēja aplūkot automašīnu kapsētu.

Iepriekšējā gadā brāļiem Avotiem negadījās nekādas nesaskaņas ar Vārnas dēliem, kuri kādreiz Kārlim noslīcināja upītē cepuri. Vilnis tos bija pat aizmirsis. Pēc pirmajā skolas dienā notikušās sadursmes ar Kubulmucu neviens pret brāļiem naidīgi neizturējās, arī neķircināja, tālab Vilnim

Kārļa pirmā gada likstas šķita gandrīz vai neticamas. Reiz viņš par to brālim ieminējās. Kārlis viszinīgi attrauca:

— Tu Vārnuli vēl īsti nepazīsti.

— Pazīstu, — Vilnis iebilda. Viņš pēc vārdiem un uzvārdiem patiešām varēja nosaukt un parādīt visus simt astoņdesmit skolēnus.

— Tu neesi ar viņu runājis, — Kārlis teica.

Kas bija, tas bija. Ar Vārnas dēliem Vilnis nerunāja. Un nemaz pēc tā nekāroja. Vecākajam Vārnām, kas iepriekšējā gadā mācījās vēl sestajā klasē, bija melni mati un tumšas acis tāpat kā tēvam. Kad viņš gāja cauri trepju gaitenim ar sidrabaini mirdzošu zvanu rokā, iezvanīdams stundu, Vilnis spriegi vēroja viņa pašapzinīgos vaibstus un drošās kustības, iegaumēja tik labi, ka vairs nevarēja aizmirst. Protams, zēns zināja, ko šis cilvēks darījis Kārlim. Kad Vārna ar zvanu nāca atpakaļ, Vilnis izaicinoši skaļi jautāja brālim:

— Vai viņš mērcēja tavu cepuri?

Kārlis nosarka magones sārtumā un nikni noņurdēja:

— Nē, nē, — un vilka Vilni aiz piedurknes uz klases pusi.

Vecākais Vārna visu to dzirdēja. Atskatījās, nedaudz sabozās no mazā Avota durstīgā skatiena, bet neteica ne vārda. Kad zvanītājs pazuda aiz durvīm, Vilnis vēlreiz uzstāja Kārlim:

— Tas tak bija Vārnas puika? Ko?

— Sitais neaiztika, — Kārlis pikti rūca. — Tu gribi tikai glupi kasīties.

— Kurš tad? Konstantīns?

— Ej, nu nekasies, — Kārlis pikti ņurdēja.

Vilnis brāli nesaprata. Nosprieda: lai jau Kārlis ar saviem

naidniekiem dara, kā viņam tīk. Sirdī tomēr palika smagums: laikam tak šis bija tas cepures slīcinātājs.

Kādā saulainā rudens dienā, kad brāļi atkal gāja pa šoseju, Vilnis ieraudzīja Konstantīnu Vārnu ejam kopā ar diviem draugiem gar šosejas otru malu. Vilnis par tiem nelikās ne zinis, soļoja uz priekšu un vēroja tālos, zilganos mežus, kas pavērās no lielā kalna virsotnes. Ap sirdi bija labi un viegli. Priekšā interesants ceļš gar automobiļu lūžņu, gar veikalu, pāri dūksnājam.

Bet Kārlis pēkšņi pārvērtās. Turējās Vārnas tuvumā kā piesiets. Bikli, gaidoši raudzījās uz lielīgo zēnu un tajā pat reizē it kā vairījās. Viņa izturēšanās bija tik savāda, ka arī Vilnim kļuva neomulīgi.

— Ko tu uz viņu tā lūri? — mazais noprasīja.

— Viņš uzbruks, — Kārlis teica, it kā uzminējis kaut kādas debesu zīmes.

Vilnis palūkojās. Nekādas uzbrukuma pozas Vārnas stājā nemanīja. Gluži otrādi. Vārna patlaban garlaikoti apstājās un nīgri pētīja ceļmalas grants bedres. Vilnim par izbrīnu, apstājās arī Kārlis un skatījās uz to pašu pusi.

— Ejam, — Vilnis aicināja. Viņam nepatika Kārļa ziņkāre par Vārnas darīšanām.

Pēkšņi Konstantīns atskatījās. Kārlis sastinga kā hipnotizēts. Vilnis satrūkās un bažīgi paraudzījās uz Kārli. Brāļa seja pauda kaut ko briesmīgu, vēstīja vismaz pasaules bojā eju. Tajā pat reize viņa vaibsti it kā līksmoja par notikušo. Vilnim pēkšņi visa lielā dūša saskrēja papēžos. Ja jau Konstantīns tā spēja iebaidīt Kārli, tad ari viņam, Vilnim, jābaidās. Mazais nespēja saņemties un pat kārtīgi aplūkot draudīgo zēnu.

Konstantīns lēniem, gāzelīgiem soļiem nāca klāt.

— Ko jūs velkaties kā utis? — viņš nikni noprasīja.

Balss skaņa Vilni sapurināja. Viņš pavērās uz Kārli, lai

iedvestu tam drosmi, bet brālis izskatījās galīgi sašļucis. Tad Vilnis pieliecās viņam pie auss un čukstēja:

— Es tev palīdzēšu.

Kārlis uzmeta mazajam bezcerīgu skatienu. Pēc tā Vilnis noprata, ka elles mocības un pasaules gals tik un tā nav novēršams.

— Te nu tu esi, putniņ! — Konstantīns teica un nostājās Kārlim blakus. Upuris stāvēja uz šosejas akmeņu bruģa pelēkos, smiltīm noputējušos zābaciņos un drūmi raudzījās zemē. Uz mirkli bikli pacēla acis un izmisis jautāja:

— Ko atkal vajaga no manis?

Konstantīns ar pirkstu parāva uz augšu Kārļa degunu un noburkšķēja:

— Nosūdzēji! Švancs!

— Ko? — Kārlis naivi brīnījās. Skaidri varēja redzēt, ka viņš zina, par ko tiek jautāts, tikai izliekas nezinām.

«Kas viņiem tie par veciem rēķiniem?» Vilnis saspringts domāja. Viņš vēlējās būt taisnīgs.

— Aizmirsis esi? — Konstantīns ņirdza. Tad pagriezās pret saviem draugiem. — Viņam cepures šoreiz nav. Nolaidīsim upītes dibenā svārkus.

Draugi neatbildēja. Kāds ziņkāri palūkojās uz Vilni, mazā klātbūtne viņus dīvainā kārtā atturēja.

Kārlis bailēs drebēja. Arī Vilnis drebēja, bet aiz sašutuma. Pirmo baiļu stingumu viņš bija pārvarējis. Tagad sirdī kā ūdens aizsprostā krājās dusmas. Viņš drudžaini domāja, kā labāk rīkoties. Ar vienu aci vēroja Kārli, gaidīja,

vai tas beidzot saņemsies, vismaz nostāsies cienīgā pozā. Tikko Kārlis sakustēsies pretestībai, Vilnis bez šaubīšanās metīsies kumbrā resnajam Konstantīnam. Tas bija tikpat droši kā divreiz divi.

Diemžēl brālis nemaz nepretojās. Pirmo neveiklo sasliešanās mēģinājumu Vārna ar draudu pilno pārākuma žestu nosmacēja iedīglī. Konstantīns jau sniedzās pēc Kārļa pelēkās žaketes. Kārlis neveikli vairījās. Mazajam sirdī uz mirkli iesvēla niknums pret brāli par viņa gļēvulību. Pēkšņi Vilnis skaļi un skarbi iesaucās:

—• Kāpēc tu viņu aiztiec?

— Klusē, sivēn! — Konstantīns, acīm naidā zibot, pār plecu nevērīgi atmeta. — Ar tevi, muļķi, neviens nerunā.

— Kāpēc tu aiztiec viņu! — Vilnis spīvi atkārtoja.

— Ejam, Konci! — kāds Konstantīna draugs mulsi teica. —■ Ko tu te ar viņiem abiem ...

— Pagaidi! — Vārna attrauca. — Man ar Avotu jāaprunājas.

Viņš uzlika plaukstu Kārlim uz pleca kā draugam.

— Nu? Nemēģini sūdzēt, mirla! — viņš draudoši teica. — Tādas cūcības nepiedošu. Saprati?

—- Vai cepuri mērcēt ir labāk? — Vilnis jautāja satraukumā drebošā balsī. Viņš bija saspringts kā uzvilkta atspere, kas gaida mirkli, lai iztaisnotos.

— Turi muti! — Konstantīns atkliedza.

Uzbrucējs vēlreiz un vēl draudīgāk uzsita ar plaukstu Kārlim pa plecu un jautāja:

— Vairs nesūdzēsi?

— Nē, — Kārlis klusi atbildēja.

— Redzi, tu esi prātīgāks par knauķi, — Vārna viņu uz-

lielīja. Tad svarīgi pagriezās, drūmi nozibsnīja ar acīm un teica: — Vari iet!

Tā bija pavēle. Un šajā pavēlē, kā Vilnim likās, skanēja mūžīgu verdzību vēstoši, kapu zvaniem līdzīgi toņi. Tie pilnīgi pakļāva Kārli. Balss pavēloši jundīja: «Neiedrošinies pret mani cīnīties, tas ir bezcerīgi, jo esmu stiprāks par visiem. Ir tikai viens ceļš — pakļauties. Varbūt tad es tevi pažēlošu.» Kā lai šādu balsi neienīst! Un Vilnis ienīda.

Kad Avoti bikli un satramdīti turpināja ceļu, turēdamies simt soļus aiz Vārnas grupas, Kārlis īgni paraudzījās uz mazo brāli un pikti teica:

— Ko maisījies!

Vilnim aiz pārsteiguma mute palika vaļā.

— Ko?

— Jaucies. Neļāvi viņam runāt, — Kārlis īgņojās.

— Viņš tak ņēma tev svārkus, — mazais mulsi taisnojās.

— Neņēma.

— Kā tad neņēma.

— Nemuldi.

Viņi brīdi gāja klusēdami.

— Viņš svārkus samērcētu, — Vilnis teica.

— Nemērcētu.

— Cepuri tak iebāza.

— Tas bija toreiz.

Vilnis smagi nopūtās. Vai viņš šoreiz tiešām būtu kļūdījies? Vai Konstantīns nemērcētu žaketi? Varbūt gribēja ar Kārli pajokot, bet viņš, Vilnis, ar savu karstumu izjauca rotaļu. Zēl... Vilnis apstājās un pagriezās pret brāli.

— Bet tu ļoti nobijies. Vai ne?

Kārlis dusmīgi sarauca pieri un klusēja.

— Tā baidīt nedrīkst, — Vilnis teica.

Kārlis klusēja. Pēc brīža ierunājās:

— Tu biji vainīgs. Viņš tevi lamāja, nevis mani.

Brāļi tā arī nesapratās.

Māte, uzzinājusi par dēlu saķeršanos ar Vārnu Konstantīnu, grozīja galvu un šausminājās:

— Ak dievs! Tiem gan labāk grieziet ceļu! Viņi tik un tā mūs iemīs dubļos.

Kārlis zīmīgi raudzījās uz Vilni, likdams saprast, ka ar šiem vārdiem arī māte nosoda viņa kašķīgumu.

— Viņš nedrīkst mūs aiztikt! — Vilnis izmisis sauca.

— Vai tad viņš tevi aiztika? — māte sabijās.

— Nē.

— Kāpēc tad brēkā?

— Tu saki, ka viņš var visu, jo viņam spēks, bet mums jāsargājas, jāatkāpjas. Kāpēc tā?

— Esi stiprāks, tad varēsi. Esi bagātāks.

— Vai Gruntiņš ir nabadzīgs?

— Nē, Gruntiņi ir turīgi.

— Bet Gruntiņu puika nemaz nav lielīgs. Ar viņu var visu ko sarunāt. Es viņu reizēm nerroju ... Vai viņi ir bagātāki par Vārnām?

— Nezinu. Liekas gan ... Kaitināt nevajag.

Vilnis nogrima pārdortiās. Tātad lielīgumu neizšķīra manta. Bet lielīgums tomēr laikam bija vērtīga lieta, jo daudzi ļoti centās būt lielmaņu tuvumā, turēties viņu pusē.

— Vai mēs nekad nevaram būt stiprāki par Vārnām? — Vilnis taujāja.

Māte nopūtās.

— Kas zin, bērniņ. Varbūt — ja jūs labi mācītos un kļūtu ļoti gudri vīri. Bet jums jau laikam abiem manas smagās galvas. Varbūt tev vieglāka. Bet tad briesmīgi daudz jāmācās. Vajadzīgi līdzekļi skolām. Ak! — Māte atmeta ar roku. — Nekas nesanāks. Mēs esam nabagi. Kad ūdens taukiem virsū ticis?

— Tiks, — Vilnis klusi, bet stingri apliecināja.

— Lielība naudu nemaksā, — Kārlis ņirdzīgi čukstēja viņam pie auss. Vilnis viņu sparīgi atgrūda.

— Nu, nu, mazais! — māte apsauca. — Tagad skaidri redzēju, ka tu pirmais iesāki.

Vilnis dusmīgi caur pieri palūkojās uz Kārli. Viņš neatrada vārdu, kādā pareizi nosaukt brāļa rīcību.

PREMJERS

Pienāca dubļu laiks. Pelēkās dienas sarāvās īsas, tumšie vakari stiepās garumā. Avoti palika skolā uz visu nedēļu. No sākuma tādu nedēļnieku bija desmit, piecpadsmit. Vēlāk saradās vairāk. Ēvaldam Gruntiņam, ceturtās klases gudriniekam vai, kā klases biedri viņu dēvēja, Premjeram, līdz mājām bija veseli divpadsmit kilometri, tāpēc viņš jau pirms Avotiem iekārtojās skolā uz naktsguļu. Gruntiņam bija apaļa, gluda galva, varen cienīga stāja un, kā skolotāji teica, izcilas zināšanas. Mācāmstundu laikā Premjers nekad nemācījās, bet lasīja svešādas grāmatas vai spēlēja kādu spēli. Vilnim Premjers šķita pārāk lēnīgs, tāpēc mazais no sākuma par viņu neinteresējās. Premjeram savukārt, protams, nebija laika par «sīkajiem» domāt. Tā viņi varbūt vēl ilgi

atsevišķi mītu katrs savu taku, ja kādā vakara stundas starpbrīdī Vilnis nebūtu izdzirdis šādu sarunu.

— Ne vella! — kāds piektās klases zēns teica meitenei. — Es nevaru izrēķināt.

— Ko darīsim? — meitene bēdājās.

— Būs rīt no kāda jānocep, — zēns attrauca.

— Nē! To gan ne! — meitene šausminājās. — Paprasi labāk vēl kādam, lai palīdz.

— Kam lai vēl prasa? Deguts neprata. Arnis tāpat.

Deguts bija sestās klases zēns, kurš mācījās uz trijniekiem.

Ja viņš nespēja izrēķināt grūtu piektās klases uzdevumu, par to neviens nebrīnījās. Meitenes savukārt nemēdza palīdzēt.

Ēvalds Gruntiņš sēdēja blakus solā. Pacēlis galvu no grāmatas, viņš brīdi piemiegtām acīm vēroja bēdu apsēstos piektklasniekus, tad pastiepa roku un teica:

— Dod paskatīties. Jums laikam ir šausmīgi grūti uzdevumi. Ar procentiem, vai ne?

— Izrēķini, — lielais zēns pa jokam teica un pasniedza Gruntiņam grāmatu. — Tev tak liela galva.

Premjers viņa vārdus uztvēra ļoti nopietni, sarauca pieri un ņēmās pētīt grāmatu. Vēl pajautāja:

— Jums par procentiem ir mācīts?

Vilnis sāka raudzīties uz Premjeru ar cieņu. Sis puika nemaz neapjuka, pašķīr^a uz priekšu, atpakaļ, kaut ko palasīja, kaut ko pierakstīja uz papīra, tad ieurbās uzdevumā ar abām acīm un kādu brīdi sastinga kā mūmija. Pēc brīža viņš izstiepās, pakasīja pakausi un vēlreiz kaut ko pierakstīja uz savas burtnīcas vāka. Noņurdēja pie sevis:

— Nē, tas nav tas.

Apkārt pulcējās ziņkārīgie.

Premjers rakstīja ciparus. Kaut ko aplēsa. Tad pasmaidīja

un teica:

— Interesants uzdevums.

Vilnis stāvēja kā piekalts. Tepat viņa acu priekšā notika brīnumainas lietas: ceturtās klases zēns rēķināja grūtu vecākas klases uzdevumu.

Premjers pa to laiku jau izplēsa no savas burtnīcas lapu, uz kuras bija rakstījis ciparus, un pasniedza.

— Viens risinājums varētu būt šitāds, — viņš paskaidroja. — Ja rēķina kā vienādojumu ar nezināmo, tad ceļš nedaudz citāds.

— Izrēķināja, — meitene ska|i brīnījās.

Piektās klases zēns brīdi pētīja papīru, tad nosarka un jautāja Premjeram:

— Kā tu šito dabūji?

Premjers pavirši ieskatījās skaitļos un cienīgi attrauca:

— Tā ir trīsskaitļu summa. Bez tās nevar.

Apkārt sanāca skolēni no citām klasēm. Gruntiņa draugs Oļģerts, iedēvēts par Ojnasu, sita draugam uz pleca un sauca:

— Gruntiņ, tu esi vella vīrs! Es jau jums teicu, ka Ēvalds spēj saēst katru rēķinu. Vai es neteicu?

— Nekā tu neteici, — Gruntiņš iebilda.

— Vai es neteicu, ka Premjers ir gudrs kā ...

Gruntiņš draudīgi pacēla dūri.

— Cik gudrs?

Ojnass taisījās ārā no sola. Ticis klajumā, pabeidza savu sakāmo:

— Gudrs kā čūska.

Gruntiņš sašutis drāzās viņam paka|.

— Ak, Ojnas, Ojnas, nodevēj! — viņš sauca.

Vainīgais nebija noķerams. Premjers atmeta ar roku. Viņa

seja izskatījās labsirdīga, uzdevuma risināšanas prieka apmirdzēta, tāpēc Vilnis arī iedrošinājās līksmi nočivināt:

— Gudrs kā cūka!

Ēvalds sagrāba viņu aiz pleca un pievilka pie sola. Vilnis par to jutās gluži apmierināts. Viņš vēlējās ar Gruntiņu iepazīties tuvāk. īsti puikas tikai ķīviņā iepazīstas.

— Kāpēc tevi sauc par Premjeru? — mazais tūlīt uzsāka lietišķu iztauju.

— Klusē, mazuli! To es tev tūlīt izdzīšu! — Gruntiņš draudēja.

— Diez vai. — Vilnis neticīgi grozīja galvu un smējās.

— Nešaubies, cilvēk! — Premjers uzkliedza. — Tavi kauli tev vairs nepiederēs!

— Kam tad? — Vilnis irdza, bet pa muguru viņam skraidīja līksmas baiļu skudriņas. Kas būtu domājis, ka Premjers prot tik šausmīgi runāt.

Gruntiņš turēja mazo Avotu aiz pleca, bet pats, solā sēdēdams, sāka lasīt grāmatu. Tāda muļķīga poza Vilnim apnika.

— Laid! — viņš lūdzās.

— Kā? Vai tad tu vēl te stāvi? — Premjers brīnījās. — Kāpēc tu neej projām?

— Tu mani turi.

— Aā! — Premjers attapās. — Biju piemirsis.

Viņš palaida mazo. Vilnis grasījās iet projām, bet pēkšņi viņu sagrāba Ojnass.

— Nu, puksīt! — uzbrucējs mīļi teica. — Citreiz Premjers

tik viegli nepalaiž. Tur vismaz stundu, divas. Mazo Jukci reiz noķēra vakarā un aizmirsa palaist. Jukcis visu nakti nostāvēja kā stabs pie Premjera gultas, kamēr šis aizmidzis šņāca. Tu tak zini, ka miegā cilvēks nekustas. Ja ko nokampis, tā ij jāpaliek.

— Nemuldi! — Vilnis iesaucās, strauji izrāvās un aizskrēja.

Kopš tās reizes pazīšanās skaitījās nodibināta. Mācāmstun-dās Vilnis centās piedzīt savu solu pēc iespējas tuvāk Grun-tiņa solam. Premjers rādīja viņam interesantas grāmatas, stāstīja par slēpotājiem, kas, no tramplīna lēkdami, aizlido pa gaisu vairāk nekā simt metru, tas ir, tik tālu kā no skolas līdz ezeram; viņš skaidroja par automašīnām, tik lielām, ka tajās var iekraut vidēju lauku māju, runāja par cilvēkiem, kas zina visus pasaules noslēpumus. Šiem zinātniekiem, kā viņus sauca, mājās visas sienas nosegtas ar augstiem grāmatu plauktiem, grāmatās ellišķīga gudrība, kas spēj pārvērst koku par papīru, ogli par gumiju un ūdenskrituma spēku par baltu uguni, kas tūkstošreiz spožāka par gāz-lampu.

— Ja tādu lampu izkārtu virs mūsu pagasta kilometra augstumā, — Vilnis fantazēja, — tad naktī būtu tik gaiši kā dienā. Vai ne?

Gruntiņš fantāzijās neielaidās. Cienīgi noklausījās, bet neteica nekā. Viņš skaidri zināja, ka pagastā neviens tādu garu stabu nebūvēs un spuldzi nekārs. Kāpēc tukši plivināties pa mākoņiem? Mazā Avota dzīvesprieks un degsme tomēr viņam patika.

Ja bērni nedabū kārtīgi iztrakoties, viņiem mācīšanās nesokas. Ja resgalis kārtīgi nosēdējies pie grāmatas, viņam

kājas prasīt prasās pēc skriešanas. Kājas niezēja ij Vilnim, ij Premjeram. Brīvajā laikā viņi spēlēja «policistus un zagļus». Premjers šausmīgi noderēja par «policistu». Viņa rīkojumiem pakļāvās pat vecāko klašu zēni, jo viņš pavēlēja ļoti cienīgā formā, nekad nezaudēja mieru un nosvērtību. Komandējot lietoja iespaidīgus svešvārdus. Piemēram, viņš teica:

— Mana infantērija savaldīs jūs, debilos sabiedrības salašņas. Uz priekšu, brašuļi! Ķeriet «kriminālos»!

Vilnis, dzirdēdams, ka Premjers viņu nosauc tik greznos vārdos, iegavilējās aiz spēles prieka un alkām nepadoties. Tāpat pagodināti jutās arī «policisti». Tie tūlīt bez ierunām pakļāvās Premjeram.

«Cietums» atradās garderobē. No vecākā dežuranta nācās izlūgties atslēgu. Ģērbtuve karājās gaisā, proti, tā bija iekārtota gaitenī, kas veda pāri lielajam vestibilam no brūnajām trepēm uz piekto klasi. Durvis uz klasi stāvēja noslēgtas, pie trepēm uzbūvēti vārti un ieejas durvis. «Zagļi» no šī sprosta varēja izbēgt, vai nu lidojot pa gaisu un nokrītot uz betona, vai izkāpjot pa otrā stāva logiem uz piebūves jumta. Tā kā nevienam spārnu nebija un piebūves jumts divdesmit grādu salā nekādu prieku nesolīja, tad visi notvertie padevīgi tupēja savā cellē un īsināja laiku, ķīvēdamies ar «apsardzi».

Kad reiz Gruntiņam tādā spēles brīdī, zagļus lamājot, paspruka kāds vārds par gestapo koncentrācijas nometnēm, viņa palīgi, vecāko klašu zēni, šausmās noelsās. Saintriģējies par dzirdēto, Vilnis centās viņus ižtaujāt par baigā vārda nozīmi, bet tā arī neko nepanāca, vienīgi dabūja draudīgu dunku sānos kopā ar biedīgu pamācību stingri turēt mēli aiz zobiem.

«Policisti» vajāja zagļus pa visu skolu. Bēgļi slēpās visdažādākajās vietās: aiz krāsnīm, zem soliem, aiz tāfelēm, atejās un slotu kastēs. Kāds bija palīdis pat zem skatuves dēļiem. Vilnim ilga tupēšana slēpnī nepatika, viņš izvēlējās tādas vietas, kur meklētājs ātri atrada, bet nevarēja tūlīt noķert, jo no paslēptuves veda vairākas izejas. Viņš bieži slēpās zem baltajām trepēm pagrieziena līkumā. Ja «policisti» nāca lejup, bēglis caur kāpņu margu caurumu izlēca tiem aizmugurē un uzjoņoja pa trepēm augšā uz otro stāvu. Kamēr vajātāji attapās, mazais Avots jau bija gabalā. Reizēm viņš sacentās ar «policistiem» izturībā. Vairākkārt izjo-ņoja visus sešus skolas gaiteņus, klases, zāli un ēdamistabu. Kad beidzot viņu noķēra, «policisti» bija sakaitināti par ilgo vazāšanu aiz deguna un vainīgo iedunkāja.

— Viņi mani sit! — Vilnis sūdzējās Premjeram, kurš — kā parasti — bija «cietuma» priekšnieks un sargāja sagūstītos.

— Nāc, — Premjers teica. — Par nekaunīgo sūdzēšanos es tev uzskaitīšu vēl.

īstenībā Premjers bija labsirdīgs. Viņš mazo neaiztika, tikai paņurcīja kā nepaklausīgu kucēnu. Viļņa jautrība un dzīvespriekā mirdzošās acis noņēma dusmas, kamēr viņa mežonīgā trakulība no jauna saniknoja. Pa gaiteņiem un kāpnēm Vilnis joņoja, kā Ojnass teica, divreiz ātrāk par zaķi tādā bezjēgas azartā, it kā bēgtu no nāves. Citkārt, pārliecinājies, ka vajātāji atteikušies viņu noķert, pats devās tiem rokā, žēlodamies, ka sasitis kāju vai pirkstu. Šādu «savainotu» zagli «policisti» apžēloja, palaida bez miesas soda.

Kad netika spēlēti «policisti un zagļi», bet Vilnim gribējās skriet, viņš kaitināja Premjeru, piegāja viņam klāt un teica:

— Tu esi Premjers, vai ne?

— Od, tu nožēlosi! — Premjers draudēja.

— «Prem, prem, prem,» — tā pavasaros vardes kurkst, — Vilnis sauca.

— Ojni! — Premjers aicināja savu draugu.

Vilnis atkāpās. Drīz vien sākās skriešanās. Kad beidzot viņu iedzina strupceļā — tas gan nenotika visai bieži —, Vilnis ar steigu sāka sevi nolamāt:

— Ai, esmu stulbenis! Kā varēju tevi tā saukt! Esmu nositams! Miltos samaļams! Es tevi nekad vairs tā nenerrošu ... Vienīgi...

— Ko? — Premjers bargi noprasīja.

— Palaid, tad pateikšu.

— Nu?

— Vienīgi — ja man atkal samežģīsies mēle.

— Ojnas, uzdod viņam, — Premjers teica. — Lai viņam tik ātri tā mēle nemežģās. Cilvēkam tak jāpalīdz.

— Nesit stipri, Ojni! — Vilnis lūdzās.

— Neuztraucies, — Ojnass mierināja un zvēla ar dūri mazajam pa plecu. — Vai nedzirdēji, ko Premjers teica. Viss tiek darīts tikai tavā paša labā, lai mēle lieki nekulstas.

— Nē, nē, nē, — Vilnis sauca, izvairīdamies no sitieniem un caur sāpēm smiedamies.— Nedari to manā labā. Dari labāk pats savā labā.

— Sitais nāk arī man par labu, — Ojnass mierīgi paskaidroja.

Ne katrreiz Premjeram patika skrieties ar mazo Avotu. Mazais bija pārlieku grūti noķerams' daudzkārt nācās palikt ar garu degunu. Tas Vilni padarīja drošu un nekaunīgu. Viņš beidza vai nost Premjeru ar saviem savdabīgiem «mī-

lestības» apliecinājumiem, kas izpaudās dažādās ņirgās un zobgalībās.

Bet reiz Premjera pacietībai pienāca gals.

Bija pēcstundu laiks. Voldemārs Silasargs zālē uz ērģe-lītēm spēlēja valšus un svingus. Valsis bija, piemēram,, dziesmiņa par balto bērzu birzi, bet svinga ritmā skanēja melodija par Juri un Grietu, kuri iet meža vidū sēnes lasīt. Voldemārs skaitījās skolas labākais mūziķis. Melodiju viņš spēlēja ļoti skaidri, reti piesizdams klāt akordus. Basēja ar trim kauliņiem. Viņam bija klavierspēlmaņa asums, tāpēc visi gabali skanēja mundri.

Izdzirduši mūzikas skaņas, skolēni devās uz zāli. Lielākie vēlējās dejot, mazākie pamurdzīties pa drūzmu un paklausīties Voldemāra spēlē. Kad muzikants uzsāka nupat kā apgūto dziesmiņu «Es katru sestdien’s vakaru», dejot aizgāja* arī tie, kas valkāja pastalas. Svingoja, protams, arī Premjers.

Vilnis klausījās, kā skaņas žūžo, vijas un saplūst mīlīgā audumā, vēroja Silasarga seju. Zāles nekrāsotā dēļu grīda glumēja tumši noeļļota, lai celtos mazāk putekļu un neieviestos blusas. Virs logiem pie griestiem saritināti čurnēja aptumšošanas papīra ruļļi, gaidīdami tumsu. Sājā gadā skolas logus lika aptumšot. Drīkstēja degt uguni tikai tad, kad logi bija aizklāti ar melnu vai pelēku papīru.

Mūzika mazo Avotu kūdīja uz darbošanos. Gribējās būt pirmajam, būt varenam. Ar klausīšanos nepietika. Silasargs atkārtoja vienu un to pašu melodiju. Premjers dejoja ar Elfrīdu, kādu savas klases meiteni. Vilnis piezagās viņiem un uzsauca:

— Premjer!

Elfrīda atskatījās uz Vilni un pasmaidīja.

Ai, tā bija smuka meitene! Vilnis nopriecājās, ka Premjers sācis ar viņu draudzēties. Mazais nogāja malā un brīdi gaidīja. Silasargs tikai spēlēja un spēlēja jauno melodiju, kas viņam vēl nebija apnikusi. Kad beidzās deja, Vilnis steidzās pie Premjera, aicināja uz rotaļu, bet draugs atteicās.

— Gribu padejot. Un tu netraucē, — viņš nopietni aizrādīja.

— Es tevi paraustīšu.

— Pamēģini! — Premjera balsī ieskanējās draudi.

Sākās jauna deja. Silasargs mūziku sauca par fokstrotu,

bet dejotāji atkal to pārvērta par svingošanu, tālab ka svings bija viegla deja: dažus soļus uz vienu pusi, dažus soļus uz otru pusi, viduklī mazliet jāpalokās — un visa gudrība. Premjeram svingošana nezin kāpēc visai nepatika. Vilnim savukārt taisni šī «bīdelēšana» vilktin vilka izmēģināt pašam kādu kustību, izlaist kādu līkumu. Kamēr Vilnis prātoja par svingu un fokstrotu, Premjers atkal aizgāja dejot ar savu Elfrīdu. Tas Vilni aizskāra. Viņš pielavījās un aši parāva, draugu aiz piedurknes.

— Pagaidi! — Premjers teica. Vilnis negaidīja. Premjers atliecās un nopietni iečukstēja Vilnim ausī:

— Neaiztiec, mazais. Es mazliet padejošu. Tagad, lūdzu, mani neaiztiec. Esi godīgs!

Premjera laipnība Vilni iepriecināja, bet nenomierināja. Mazais pasmaidīja un palūkojās uz Elfrīdu. Tā šoreiz neizskatījās laipna.

— Aiztikšu! — Vilnis spītīgi teica.’

Premjers apjuka. Elfrīda, kas turējās viņam pie rokas, piesarka. Viņi samulsuši iegriezās atpakaļ dejotāju drūzmā.

Vilnis brīdi stāvēja un nolūkojās. Viņš vēlējās pievērst sev viņu uzmanību, tāpēc vēlreiz paraustīja Premjeru aiz žaketes. Zēnu apdedzināja neparasti nikns drauga skatiens.

— Dabūsi! Nu tu dabūsi! — Gruntiņš brīdināja.

Vilnis brīdi pagaidīja, tad vēlreiz ieķērās žaketes malā. «Dejojot Premjers pie meitenes ir piesiets kā teļš pie siles,» zēns sevī irgojās. Bet nu Premjera pacietībai pienāca gals. Vilnis dzirdēja vēl, kā Ēvalds atvainojas Elfrīdai, un redzēja, kā atstāj to zāles vidū.

Sākās pakaļdzīšanās. Šoreiz tā bija ļoti nopietna. Premjers viens pats reizes trīs iztrieca Vilni cauri skolas lielajam aplim: augšup pa cementa kāpnēm, lejup pa baltajām. Vilnis nebija iedomājies, ka Premjers spēj tik ātri un veikli skriet. Viņš visu laiku turējās Vilnim cieši uz pēdām. Maza glāba daudzās durvis, kuras viņš cirta ciet vajātājam deguna galā. Bīstams paņēmiens. Ja vajātājs neuzmanījās, varēja iedrāzties durvju šķautnē un pamatīgi sasisties. Tas* protams, Premjeru vēl vairāk saniknoja.

Redzēdams, ka viens mazo nenoķers, paaicināja palīgā Ojnasu. Nu Vilnis vairs pa cementa kāpnēm neskrēja. Tur ķērāji varēja tā nostāties, ka izvairīšanās gandrīz neiespējama. Viņš drāzās pa brūnajām augšā, pa baltajām lejā. Līdzko vajātāji apstājās, lai apspriestos par jauniem slazdiem, Vilnis mainīja taktiku: iedrāzās kādā klasē, kur bija vairāk solu, un līkumoja starp solu rindām. Ojnass pa ta laiku veltīgi gaidīja bēgli kādā patrepē. Premjers viens starp soliem mazo nespēja sagūstīt. Kad viņš kāpa uz galdiem,, mazais izmetās ārā no klases un aizcirta durvis. Kamēr vajātājs attapās, mazais paspēja nokļūt drošā vietā.

Vilnis mirka sviedros. Tāpat nosvīduši bija vajātāji.

Tuvojās vakars, un gaiteņi jau kļuva krēslaini. Tas bija laiks, kad skolotāji reti staigāja. Premjers dzina Vilni. Ojnass savukārt gaidīja brūno trepju lejasgalā. Vilnis pārlēca pāri kāpņu margām un aizjoņoja tālāk.

— Nolāpītais sesks! — Ojnass sašutis kliedza viņam pakaļ.

Otrreiz Ojnass nostājās trepju augšgalā. Vilnis laikus pamanīja un aizskrēja pa otru gaiteni uz cementa kāpnēm. Kad Ojnass nostājās pustrepēs uz pagrieziena laukumiņa, radās ļoti bīstams stāvoklis. Vilnis izdarīja asas māņu kustības. Ojnass apjuka, un bēglis vienkārši izlīda tam caur padusi.

— Vella glumais zutis! — Ojnass kliedza, aiz sašutuma piesarcis. Premjers arī nenoturējās.

— Ojni, Ojni, ko tu guli! — viņš rūgti pārmeta.

Pēc šīs neveiksmes vajātāji taisīja slazdus tikai uz baltajām kāpnēm. Tās gan bija uz pusi šaurākas un līkas, toties tām margās rēgojās caurumi, pa kuriem varēja nolēkt taisni tumšajā gaitenī. Kad Ojnass Vilni gaidīja trepju lejas-galā, bēdzējs tikai jautri uzkliedza:

— Sveiks, Ojni! — un iekrita caurumā. Kad Ojnass nostājās trepju asajā līkumā, Vilnis aši pārlidoja margu pagriezienam un nokļuva ķērājam aiz muguras. Premjers viens pats nespēja viņu nokausēt. Bēglis riņķoja un riņķoja, klusībā jau cerēdams, ka Vajātājiem drīz apniks viņu gūstīt. Diemžēl tā nenotika. Gruntiņš dzina klusēdams, niknuma pilns, mazajam reizēm sāka kļūt baisi. Viņš iedomājās izlaist kādu līkumu pa cementa kāpņu loku, tomēr uz to pusi neskrēja. Vakara klusumā izceltos troksnis, pabāztu galvu kāds skolotājs, jo viņiem trepju gaiteņa otrā galā atradās

dzīvokļi. Kamēr skolotājs viņu iztaujātu, pienāktu Premjers un Ojnis, saņemtu aiz apkakles un piedurknēm. Vēlāk sāktos izrēķināšanās. To viņš jau reiz bija piedzīvojis. Nē. Labāk pa brūno un balto kāpņu loku.

Ķērāji pakāpeniski uzkrāja pieredzi, kļuva viltīgāki. Oj-nass nostājās balto trepju augšgalā. Tas bija pats bīstamākais moments. Mazais drāzās sargam virsū, tad strauji pagriezās, uzskrēja trīs pakāpienus pa torņa kāpnēm līdz torņa durvīm, paraustīja tās, aši cirtās atpakaļ un pēkšņi nolēca Ojnasam aiz muguras. To redzēdams, Premjers — aizkusis un skumīgs — iesaucās:

— Ak, Oļģi! Tu tīšām viņu palaid!

— Ēvald, goda vārds! — Ojnass taisnojās. — Es tak nevarēju iedomāties, ka viņš ir traks, lēks no tāda augstuma.

Pa to laiku mazais, laimīgs par izdevušos lēcienu, vieglā riksī devās lejup pa kāpnēm. Lejā ticis, apstājās un aizelsies sauca:

— Veltīgi! Jūs nenoķersiet! Varat nepūlēties.

Viņš pats bija sajūsmā par veiklo lēcienu. Uz brīdi likās, ka viņu patiešām nav iespējams noķert.

Premjers viņam lēnīgi sekoja. Vilnis atkāpās. Un, par spīti bažām, devās vēlreiz pa ierasto taku augšup. Viņam gribējās izaicināt likteni. Šoreiz Ojnass stāvēja dažus kāpienus zemāk. Nolēkt aiz muguras vai aizskriet garām nevarēja. Vilnis piešāvās pie trepēm, tad asi cirtās atpakaļ. Pietrepju augšējais gaitenis bija krietni liels, lai viņš, veikli mānīdamies, aizbēgtu no pakaļskrejošā Premjera un atgrieztos atpakaļ brūno trepju virzienā. Ojnass to saprata, metās palīgā. Vilnis pamanīja Ojnasa soļus, apgriezās un atkal uzlēca uz torņa kāpnītēm, un nolēca aizmugurē.

— Ojni! Nolādēts! — Premjeram paspruka lāsts.

Vilnis iesmējās aiz prieka un auļoja lejup. Bet kāpņu galā, rokas iepletis, stāvēja kāds piektās klases zēns un sauca:

— Es tevi noķeršu, silamiķeli!

Vilnis domāja, ka stāvētājs joko. Tā skrējēju bija baidījis ne viens vien, bet beigās vienmēr palaidis garām. Uz mirkli iešāvās prātā doma nospēlēt jokotāja priekšā veiklības parauggabalu un atkal izlēkt pa kāpņu margu caurumu, bet viņš jutās noguris, lai tīši piepūlētos. Turklāt jau bija iestājusies krietna krēsla, tumšais gaitenis kļuvis gluži melns. Ejai priekšā Ojnass un Premjers bija nolikuši vecus galdus un solus, uz kuriem, akli skrienot, varēja pamatīgi sadauzīties. Un Vilnis devās pretī piektās klases puisim, pat netaisīdams māņu kustības, ar kurām, šķiet, būtu pieticis, lai izvairītos. Viņš iekrita zēnam klēpī — aizkusis un priecīgs, vēl neticēdams, ka lielais viņu neatlaidīs. Bet tas turēja stingri. Ar ašu rāvienu gūsteknis būtu izrāvies, bet viņš cerēja uz godaprātu.

— Laid! Tu tak nepiedalies! — Vilnis sauca. — Tu nebrīdināji.

— Kā ne, — lielais attrauca. — Es tev teicu, ka ķeršu.

Tā bija patiesība. Vilnim zuda cerības. Viņš rāvās, bet

vairs nespēja izrauties, jo Ojnass, lēkdams lejup pa trepēm, kliedza:

— Turi viņu pamatīgi!'Viņš izrausies. Turi! Nāc, Ēvald, Ods ir noķerts.

Vilnis rāvās. Bet ar katru kustību'ķērājs viņu tikai stingrāk sažņaudza un sauca:

— Nāciet! Viņš lec kā nelabais.

Piesteidzās Ojnass. Aiz viņa Premjers.

— Laidiet! — Vilnis protestēja. — Viņš mani nogrāba slepeni! Tas nav godīgi! Ķeriet visi trīs, tikai šoreiz palaidiet.

Turētājs izskatījās nedaudz samulsis, kad Premjers un Ojnass ievilka mazo tumšajā gaitenī, pa ceļam jau pāris reizes iedunkādami. Vilnis steidzās apelēt pie pretinieku godaprāta:

— Jūs paši nenoķērāt, tāpēc nedrīkstat sodīt.

Par atbildi Premjers viņam iebelza ar dūri pa ribām. Tad pa pakausi un vēl šur tur. Vilnis apklusa, lai pretinieks viņa balsī nesaklausītu sāpes un žēlabas. Viņam likās, ka sods nav pelnīts. Uzvirmoja niknums pret sitējiem. Šķita, ka ar tādiem kaušļiem nelon runāt, tas būtu zem cilvēka goda. Viņš prātoja tikai par izraušanos. Diemžēl ķērāji turēja stipri. Sitieni pamatīgi smeldza. Tik ļoti, ka uz mirkli radās vēlēšanās redzēt tuvumā skolotāju, lai sodītāji būtu spiesti aprimties. Tad pamodās spīts. «Labi, paskatīšos, cik ilgi viņi mani dauzīs, Ēvaldam pašam varbūt uznāks kauns. Lai tik sit.» Bet belzieni nerimās.

Pa gaiteni garām gāja meitenes ar petrolejas kvēpekli rokā.

— Puikas? — viena jautāja. — Ko jūs te pa tumsu darāt?

Gaisma krita Vilnim uz sejas. Kaunēdamies par savu bezpalīdzīgo stāvokli, viņš aši novērsās.

— Puikas! — meitene sauca. — Trīs lieli vienu mazu! Pārtrauciet! Vai jums nav sirdsapziņas!

Sirdsapziņa zēniem bija. Viņi tūlīt palaida Vilni. Mazais ar pateicību nolūkojās uz glābēju. Agrāk šī meitene viņam ne visai patika, jo tā izturējās pārlieku maigi, mīkstčaulīgi, runāja klusi un nedraiskojās. Nu zēna domas nedaudz mainījās: arī šādas kuslas būtnes patiešām reizēm noderēja. Cita droši vien nebūtu sitējus kauninājusi, bet šī, lūk, izrādījās dūšīga.

Līdzko dauzīšana beidzās, sāpes tūlīt pārgāja. Palika tikai nepatīkamas, bažu pilnas atmiņas. Vilnis ievilkās zālē līdzi Premjeram un Ojnasam, kur Silasargs joprojām spēlēja ērģelītes un skolēni dejoja. Premjeru Viļņa tuvums kaitināja.

— Dabūji? — viņš nikni jautāja. — Bet vēl lien.

— Tu par stipru siti, — Vilnis žēlojās.

— Dabūsi vēl, — Premjers draudēja.

— Būsi reiz izmācīts, — Ojnass piebalsoja.

— Jūs nenoķērāt, — Vilnis aizrādīja. — Tas ķēms arī nenoķertu, ja es zinātu, ka viņš jūsu pusē. Tā bija nodevība ...

— Klusē! — Premjers uzkliedza.

— Kāda nodevība! — Ojnass saslējās. — Visi mums palīdzēja. Tāpēc ka tu esi rupucis. Saprati? Arī tur caurumam priekšā zem trepēm tupēja divi mūsējie.

Nu Vilnim vairs nebija ko teikt. Visus par nodevējiem tak nevarēja dēvēt. «Varbūt derēja lēkt pāri margām, tad varbūt ...» viņš vēl prātoja.

— Esi noķerts — un nečivini, — Ojnass aizrādīja.

— Arī tavām bēgšanas, spējām ir robeža, — Premjers prātīgi sprieda. — Nedomā, ka esi pārdabisks. Ojnass varēja tevi noķert jau pašā sākumā, tikai bijafpar slinku.

— Kur? — Ojnass saslējās.

— Gaitenī palaidi garām. Un uz trepēm arī.

— Nežvaksti, Premjer! — Ojnass apvainojās. — Ods tak

aizšmauca man gar kājām. Viņš ir dulls. Saprati? Kāpēc pats nenoķēri? Ko?

Vilnis iesmējās. Premjers nozibsnīja ar acīm.

— Vēl gribi bankas?

— Jūs paši strīdaties, — Vilnis aizrādīja.

— Kas tev par daļu! — Premjers strupi atcirta.

— Vēl gribi, lai pīli iebarojam? — Ojnass apjautājās un tvēra pēc Viļņa pleca. Mazais atrāvās.

Pagāja dienas un nedēļas. Vilnis ar Premjeru atkal salaba. Mazais sirdī sev atzinās, ka saņēmis pelnītu mācību. Sitieni visumā bija nieks. Daudz vairāk Vilnis pārdzīvoja Ēvalda un Elfrīdas draudzības izjukšanu. Tam par cēloni acīmredzot bija viņa delverība. Premjers kļuva skumīgs. Vilnim likās, ka skuma arī meitene. Ne reizi vairs viņi abi kopā nedejoja. Vilnis sev nosolījās viņus turpmāk nekad netraucēt, bet tas nelīdzēja. Draudzība, kas, patiesību sakot, mazajam Avotam ļoti patika, bija izjukusi. Kādu vakaru viņš lūdza Ēvaldu:

— Dejo ar Elfrīdu. Neaiztikšu, goda vārds!

Premjers drūmi palūkojās uz viņu un noprasīja:

— Tev plecs vairs nesāp?

Viļņa neapdomīgais joks, savtīgā draiskulība bija nonāvējusi skaistumu.

BALTĀ UN PELĒKĀ PASAULE

Pirms Jaungada skolas vienā galā ierīkoja armijas lazareti. Sīm vajadzībām skolai nācās atbrīvot četras telpas. Divas klases pārcēla uz zāli, to iepriekš ar dēļiem pārdalot uz pusēm. Matemātikas skolotāja aizgāja uz īres dzīvokli

tuvējās zemnieku mājās. Durvis, kas veda uz vāciešiem atdoto skolas galu, noslēdza, nopakoja ar salmiem un aiznagloja ar dēļiem.

Pārkārtošanās laikā skolas pārzinis staigāja drūms kā lietus mākonis. Bērni vairījās gadīties viņam ceļā. Runāja, ka viņš apriņķī ilgi strīdējies pretī priekšniekiem, sakaitinājis tos tiktāl, ka viņi gandrīz vai pavēlējuši skolu slēgt pavisam un ēkā ierīkot kara hospitāli. No Ļeņingradas frontes sūtīja šurp ievainotos un apsaldētos vāciešus, kuriem bija vajadzīga ilgstoša, bet ne pārāk grūta ārstēšana.

Sājā laikā skolā parādījās jauns skolotājs Baltenis, brašs, dzīvespriecīgs vīrietis, kuram, kā tūlīt paklīda valodas, ļoti patika vāciešu jaunā kārtība. Baltenis jau pirmajā nedēļā skolas dārzā atkušņa laikā lika bērniem sabūvēt sniega cietokšņus pēc visiem modernā kara fortifikācijas likumiem un sāka nopietnas kara spēles. Vienā cietokšņu pusē novietoja «vāciešus», otrā — «krievus». «Krievos» tika iedalīti tūļīgākie un augumā mazākie zēni, «vāciešos» iekļuva iznesīgākie un veiklākie.

Spēlei izstrādāja stingrus noteikumus. Katrs, ko trāpīja pretinieka sniega pika, skaitījās kritis. Tam no cīņas vajadzēja izstāties. Noteikumu ievērošanu kontrolēja novērotāji abās karotāju pusēs. Baltenis pats cīnījās «vāciešu» ierakumos. Vilnis bija iedalīts «krievos». Tāds liktenis mazajam Avotam sākumā ļoti nepatika, galvenokārt gan tālab, ka Premjers un Ojnass cīnījās vāciešu pusē. Bet, ja nu reiz tā liktenis lēmis, viņš ķērās pie «kaujas uzdevumu» pildīšanas godīgi un nadzīgi.

Divas reizes pēc kārtas uzvarēja «vācieši». Tas Vilni, protams, nomāca. Viņš pierunāja Kārli un vienu piektās kla-

ses zēnu uz viltību. Viņi nolēma, kaujai sākoties, aiziet pa ezermalas krūmiem pretinieka aizmugurē. Rēķinājās ar to, ka viņus tur agrāk kā citus «sašaus», bet viņi cerēja izsist no ierindas vairākus pretiniekus. Turklāt ilgojās «nošaut» arī pašu lielīgo Balteni, kas vienmēr palika dzīvs. Operācija izdevās spīdoši. Pirmās pikas sasniedza mērķi, pirms kāds atjēdzās, kas notiek. Tās redzēja tikai tiesneši. «Krita» arī pats Baltenis. Tā kā no viena blakus «dzota» visi «vācieši» savukārt bija devušies aplenkt «krievus», nocietinājums stāvēja tukšs, tādēļ Vilnis ar Kārli laimīgi sasniedza valni un paslēpās aizsegā, pirms pārējie «dzīvie» pretinieki paspēja viņus nopikot. «Vācieši» mēģināja atgriezties, bet visi klajā laukā no abām pusēm tika nopikoti. Atlikušie nikni metās pret Avotiem, lai atgūtu zaudētos ierakumus, bet mazie pikojās veiksmīgi, jo «dzotā» stāvēja vesela gatavu piku kaudze. Tās nu lidoja cita pēc citas uzbrucējiem pretī. Vairīdamies no Avotu «lodēm», uzbrucēji nokļuva citu pretinieku apšaudē un izstājās no spēles. Tad pāri laukumam palīgā «desantam» atsteidzās vēl daži savējie, un drīz vien pēdējiem «vāciešiem» vajadzēja atstāt ierakumus un atkāpties uz dārza malas nogāzi.

— Urā! «Vācija» satriekta lupatās! — Vilnis gavilēja no visas sirds. — Urā! «Vācieši» bēg krūmos! Urā!

Baltenis brīdi apjucis raudzījās uz ņipro puiku, tad paaicināja viņu un dusmīgi teica:

— Nekliedz!

— Kāpēc? — Vilnis spurojās pretī. — Kāpēc viņi pirmīt varēja kliegt?

— Kā tev vārds?

— Vilnis.

— Labi, Vilni, nāc! — skolotājs teica un paņēma mazo aiz rokas. Baltenis «pārskaitīja» kritušos «vāciešus» un teica vienam «vācu» zēnam:

— Tu ej pie «sarkanajiem». Vilnis paliks pie mums. Viņš ir vācu gara cienīgs.

Vilnis sabozās. Skriedams pa dziļo sniegu pretinieka aizmugurē, mazais bija krietni noguris. Viņam vairs negribējās spēlēt šo šausmīgi satraucošo spēli. Turklāt šķita negodīgi, ka tā pēkšņi viņu pārceļ no vienas frontes puses otrā. Viņš sevi bija pamatīgi iedomājies vajātā lomā, daļu sirds atstājis pie tiem, par kuriem Baltenis iepriekš izteicās nievājoši. Nevarēja taču cilvēks tik ātri pārtapt. Tur palika Kārlis, viņa brālis, protams, sliņķis un reizēm arī netaisnīgs pret viņu, tomēr pats tuvākais no visiem bērniem, patiesībā mīļš, niķu pilns rakaris.

— Negribu, — Vilnis teica.

— Kāpēc? — Baltenis brīnījās. — Tu tak šeit būsi pie uzvarētājiem. Vai labāk palikt pie lupatlašiem?

Skolotāja runa Vilni nepārliecināja. Viņš purināja galvu.

— Negribi spēlēt? — skolotājs jautāja.

— Negribu.

— Tad ej uz klasi! Marš! Tūlīt ej!

— Vai skatīties nedrīkst?

— Nē. Ej iekšā! Tūlīt! Marš!

Vilnis paklausīja. Bet sjrdī rūga īgnums. Radās aizdomas, ka Baltenis viņam atriebjas par zaudējumu spēlē. Mazais spēra smagus soļus un prātoja, kā Baltenim izdomāt vislipīgāko un nesmukāko palamu. Diemžēl neviens piemērots vārds neradās. Pie skolas stūra viņš apstājās un atskatījās. Uz balta lauka baltos cietokšņos atkal cīnījās melni karavīri.

Pa gaisu lidoja sniega bumbas. Skanēja klaigas. Skolas galā smagi šalca egles, un uz ceļa pakšķēdamas krita lāses no kūstošā sniega. Pa šoseju īdēdamas brauca kara automašīnas.

Atkusnis pārmaiņus ar puteņiem turpinājās pāris nedēļu. Katru dienu Baltenis tā rūdīja zēnus kaujām par Lielvācijas nākotni. Skolas pārzinis turpmāk gan aizliedza spēlēt «vāciešus» un «krievus», tālab nu sniega frontē cīnījās tikai zaļie ar dzeltenajiem. Baltenis veda zēnus pārgājienos pa pļavām un mežiem. Pretinieki viens otru izlūkoja, izsekoja un uzbruka slepeni. Vilnis reizēm piedalījās šajās rotaļās, bet vairs ne ar īstu aizrautību. Starp viņu un Balteni audās kluss naida tīkliņš.

No bradāšanas pa mīkstu, mitru sniegu bērnu drēbes iz-žulga, zeķes kļuva tik slapjas, ka vakaros varēja izgriezt ūdeni. Sniegs stūķējās zābakos un tur izkusa. Lielie savas drēbes žāva uz krāsns, bet mazie baidījās to darīt, bažījās par pazušanu. Mitrās zeķes, zābaki un bikses sāka pelēt un trūdēt, izdalīdami savdabīgu puvuma smaku. Slapjās kājas sasmirda. Sestdienā, apskatījusi Kārļa un Viļņa apavus, māte grozīja galvu un šausminājās.

— Kas jums liek tā mērcēt kājas? — viņa taujāja.

Kad dēli izstāstīja par Balteņa kara spēlēm, viņa kļuva pavisam nikna. Otrās nedēļas beigās, pārliecinājusies, ka bērniem kājas atkal slapjas, bet bikses un mēteļi ož «pēc veca pagraba», viņa devās pie skolas pārziņa.

Turpmāk Baltenis trīs mazāko klašu zēnus vairs nekādās rotaļās nepieņēma. Vilnis to rūgti pārdzīvoja. Premjers Vilni sāka saukāt par vārguli. Vakaros mazais viens pats skumīgi sēdēja pie klases loga un vēroja baltos laukus. Viņam nekas

neinteresēja. Dzīve bija zaudējusi krāsas. Jau tas vien, ka pieaudzis cilvēks — gudrs, veikls — un citu zēnu elks viņu nicināja, radīja dziļu nomāktību. Vilnis nebija tik gudrs, lai apzinātos, ka Balteņa spriedumi nav pasaulē vienīgie, ka brašais skolotājs varbūt ir netaisnīgs, zēnam likās, ka pats kļuvis nevērtīgs un slikts, tālab pasaule zaudējusi jēgu.

Kādu dienu viņam ap sirdi sametās pavisam sērīgi. Negribējās pat vairs skraidīt. Mācāmstundu laikā uzmācās miegs. Viņš tikko spēja sagatavot nākamās dienas uzdevumus. Sāpēja galva, un trūka elpas. Lai vieglāk būtu dvašot, zēns nostājās pie atvērta loga un stāvēja, līdz miesu sāka kratīt drebuļi. Pēdējā stunda pagāja kā miglā. Tikko ticis gultā, zēns aizmiga smagā, murgu pilnā miegā.

Otrā rītā Zigurds aptaustīja Vilnim galvu un paziņoja:

— Tu esi slims ar temperatūru. Guli!

Vilnis negulēja. Skolotāja klasē pamanīja zēna miglainās acis un aizdzina uz guļamistabu. Tur jau valstījās vairāki slimnieki. Vienam bija atbraukusi māte, tīstīja dēlu kažokos un taujāja:

— Kā tev tā gadījās? Ko tu darīji? Vai auksti nav?

Vilnim ļoti gribējās, lai arī viņam te atrastos māte, kas

tā jautātu. Šķita, ka tad kļūtu uzreiz vieglāk. Bet mātes nebija. Sestdiena tālu. Kad biedri aizgāja, Vilnis izkāpa no gultas un uzvilka mugurā kamzoļu. Zobi strādāja kā klaba-tas. Kamzoļa apkakle grauza kaklu, tomēr kļuva siltāk. Viņam gribējās dzert, bet ģērbties un iet pēc ūdens šķita par grūtu. Zēns stingi raudzījās logā. Aiz pelēkiem rāmju krustiem baltoja ziemas debesis. Viņš atderējās sniega kaujas un grūtos pārskrējienus pa mitrām kupenām, kurās kājas dziļi grima un pinās kā pakulās, pārdzīvoja aso baiļu sajūtu, ko

radīja pretinieka tuvošanās un «nāvējošo» sniega piku švīksti gaisā. Tad viņam pēkšņi k|uva viegli. Apkārtne izgaisa.

Viņš atmodās vakara pusē, kad kāds zēns nejauši pagrūda gultu. Sāpēja kakls un galva. Elpot bija kļuvis vēl grūtāk.

Pēc tam atmodās naktī. Pa logu spīdēja mēness. Viņš gulēja gultā viens, jo Kārlis bija ieritinājies pie drauga. Logu rāmju krusti rēgojās melni, gultu gali pelēki. Mēness meta bālas svītras pāri gulētājiem, kuru nekustīgie augumi vīdēja kā tumši ciņi zem segu klājumiem. Vilnim likās, ka visi ir miruši, jo nedzirdēja nevienu elpojam. Viņš nezināja, ka aizkritušas ausis. Zēns uzvilka mugurā mētelīti, ko Kārlis acīmredzot bija paņēmis no garderobes un uzklājis viņam uz segas, un izgāja gaitenī. Basās kājas nepatīkami pieskārās zābaku mitrajai iekšpusei. Viņš gāja pa tumšo gaiteni, kur nesen vēl Premjers un Ojnass viņu gūstīja. Telpa šķita sveša. Nāca prātā vecāko zēnu stāstījums par pils pagrabiem, kur kungi likuši ieslēgt un badā nomērdēt spītīgākos zemniekus. Visi gadu simtos moku nāvē mirušie tagad bāl-mēneša naktīs nākot pastaigāties pa vecās pils tumšajiem gaiteņiem un baidīt dzīvos. Zēns vēroja gaiteņa tumšos kaktus, cerēdams saskatīt kādu baltu skeletu. Dīvainā kārtā viņš nemaz nebaidījās. Ticēja, ka godīgus cilvēkus miroņi neaiztiek.

Zēnu ateja atradās tālu. Slimnieks gāja ilgi pa tumsu, līdz apmaldījās. Galva bija pilna pelēkas miega vates. Viņš atspiedās pret sienu un mēģināja atgūties, pa īstam atmosties, bet nespēja. Sāka kustēties uz labu laimi. Beidzot atrada meklēto. Acis, apradušas ar tumsu, nu redzēja visu puslīdz skaidri.

Vāciešu galā kāds skaļi gārdza. To viņš dzirdēja, kad gar lazareti klusi un uzmanīgi atgriezās guļamistabā. Ausis bija atvērušās. Kad iegūlās gultā, žokļi atkal darbojās kā pai-sīklas.

— Nav labi, — viņš skaļi teica.

Garām logam no egles uz egli pārlidoja kāds nakts putns platiem, melniem spārniem. Laikam pūce.

— Meklē miroņus, — zēns teica.

Vilnis lūkojās logu melnajos krustos un gaidīja rītu. Nakts šķita ļoti gara, garlaicīga un mokoša. «Laikam gan nomiršu,» viņš nodomāja. «Šitik traki man nekad nav klājies.»

Nākošā dienā ieradās ārste. Zēns raudzījās uz viņu ar cerībām. Ticēja, ka nu viss būs pavisam citādi. Diemžēl ārstei nebija zāļu. Viņa tikai injicēja kaut ko sirds stiprināšanai.

Klases audzinātāja un skolas pārzinis ari brīdi pasēdēja pie zēna gultas.

— Varbūt vāciešiem ir zāles? — skolotāja ieminējās.

— Viņiem — jā, — ārste piekrita.

— Nedos. Es jau reiz prasīju, — pārzinis teica. — Pašiem nepietiekot.

Satumsa vakars. Vilni māca bailes no krēslas. Prātā nāca iepriekšējās nakts krusti, miroņi.

Vilnis gulēja, acis aizvēris, un smagi elpoja. Daudzreiz atcerējās māti un mājas, Kranci un zaļu zālīti, mēslu talku. Ak, māte, māte! Ja viņa zinātu, tad atnāktu pat pusnaktī pāri purviem un kalniem, cauri mežiem un kupenām. Ak, māmuliņa! No viņas tuvuma uzreiz kļūtu vieglāk. Bet viņa nezināja. «Vajadzētu kliegt,» Vilnis prātoja. Bet viņam nebija spēka.

Klases audzinātāja tomēr kaut kā dabūja zāles. Vilni diemžēl vairs nevarēja īsti uzmodināt. Viņš gulēja gluži bāls un nekustīgs, smalki, smalki elpoja. Skolotāja pasauca palīgā lielākās meitenes, lai atvērtu zēnam muti. Zāļu pulve-rīša baltums lēni tecēja pa piemilzušo mēli uz aiztūkušo rīkli.

Zēns no tā neko nejuta. Viņu nepārtraukti dzenāja brūno lopu bars, kas grasījās samīdīt Kranci. Krancis rēja un nikni plēsās, aizvien trieca projām brūnos nezvērus, bet tie uzmācās no jauna. Nāca kā melna nakts. Nabaga Krancis! Kā viņš pūlējās un mocījās! Vilnis ticēja suņukam, bet kaut kāds varens pavēlnieks dusmīgā balsī ņirdzīgi sauca:

— Ko villojies ar to stulbo grauzēju. Viņš ir veltīgi piedzimis. Vai neredzi, ka viņam pliks asteskauls?

Vilnis apskatīja Kranča asti. Tā bija kārtībā. Tad pēkšņi apjēdza, ka ir par stulbu, lai saprastu, kad asteskauls ir pareizs, kad nepareizs. Tas uzdzina skumjas un bailes. Viņš iekliedzās. Bet skaņa nepārvēlās pāri lūpām. Apkārt valdīja kapa klusums. Zēns uzmanīgi klausījās, kamēr sadzirdēja tālumā dzidras balsis dziedam:

— «Ak baltās dienas! Ak pelēkās sienas!»

Tas skanēja kaut kā ļoti briesmīgi. Savādā dziesma tika izpildīta ļoti nopietni. Kā barga kaujas komanda.

Tad visi murgi pazuda. Palika tikai kāpjošo un krītošo ūdeņu troksnis, kas kļuva arvien vieglāks un vieglāks, līdz pārvērtās sirdspukstos.

Nākošā dienā ap pusdienlaiku Vilnis pamodās jau gluži mundrs. Pie gultas stāvēja Kārlis — līdz nepazīšanai nopietns — un izskatījās galīgi nobijies.

— Kada šodien diena? — Vilnis jautāja un mulsi pasmaidīja par savu nezināšanu.

— Sestdiena, — Kārlis atbildēja un nosarka.

Vilnis nogrūda segu un izlēca no guļvietas.

— Vai tu traks esi! — Kārlis uzkliedza šausmu pilnā mātes balsī.

Vilnis nobijās un apsēdās uz gultas malas. Reiba galva. Pa logiem ieplūda košas saulstaru straumes. Sirdi šūpoja līksme. Kārlis, stulbenis, stāvēdams pie Zigurda lāviņas, birdināja asaras un kaunīgi viebās. Vilnis saprata, par ko brālis raud. Ai, kāds šausmīgs stulbenis! Pats labākais no visiem zēniem, ko Vilnis pazina!

— Vai tu man atnesi mēteli? — Vilnis jautāja.

Kārlis māja ar galvu, steidzīgi rīdams asaras.

STAĻINGRADA UN MĒS

Māte ievīkstīja Vilni kažokā, aizsēja muti ar šalli un aiznesa uz ragavām. Spoži spīdēja saule, sniegs mirdzēja griezīgi balts, bet gaiss vējoja stindzinoši auksts. Apziņa, ka viņš beidzot brauc uz mājām, pildīja sirdi ar drošu, līksmu laimi.

Zem ragavu sliecēm ^čīkstēja ledus kristāliņi. Klusi dipēja zirga rikši, reizēm nošķinda pakavi, atsizdamies viens pret otru. Māte dzina ķēvīti bez žēlastības. Vilnis, ietīts segā, zvilnēja pusguļus uz siena maišeļa. Reizēm atvēra acis un vēroja saules apmirdzētos bērzus, priedes, egles, baltos paugurus un zilo debesi. Kad sāka sāpēt galva, viņš novērsās.

Zēnam šķita, ka pasaule ir pārlieku spilgta un spēcīga. Tā dūrās dzīvībā asi kā adata.

Mājās savā gultiņā slimnieks jutās gaužām labi. Tūlīt iebāza degunu segas stūrī un aizmiga. Tēvs vēlu vakarā atveda ārsti. Tā injicēja sirdszāles un teica, ka krīze pārvarēta. Vilnis neko nemanīja. Viņš gulēja cietā, ļoti noguruša cilvēka miegā.

Pamodās otras dienas vidū. Ilgi raudzījās griestos, kur brūni dzeltenajos dēļos zaru vietas un šķiedru veidojumi atgādināja svešu zemju karti. Vēroja, kā uz sienām atlupušo mālu vietas veido ezerus. Guļbaļķu krāvums pirms vairākiem gadiem bija novitēts ar zilgano mālu, kas vietām lobījās. Gultas kājgalī pie sienas bija piesprausta īsta Latvijas karte, ko Vilnis pazina jau agrāk. Tagad, garlaicības dzīts, zēns pētīja to atkal un atkal. Pie katras apdzīvotas vietas atradās kāds savdabīgs zīmējums. Krustpilī lapoja liela cukurbiete, Nīcā lepojās tautumeita, Mežotnē slējās egļu mežs un ragus rādīja briedis. Alūksnē dižojās ozols. Jūrā virs Rīgas līča zvilnēja liels uzraksts: «Apceļo dzimto zemi!». Vilnis gulēja un atkārtoja desmit, simt, varbūt pat tūkstoš reizes: «Apceļo dzimto zemi! Apceļo dzimto zemi! ...» Tā varēja traks palikt.

— Ko tu tur atkal bumbulē? — māte brīnījās.

— Apceļo dzimto zemi! — Vilnis atbildēja.

Māte sabaidījās, bet, ieraudzījusi, ka tādi vārdi rakstīti uz kartes, nomierinājās.

— Varbūt noņemt? — viņa jautāja. — Varbūt skatīšanās uz karti tevi nogurdina?

— Nē, — Vilnis purināja galvu. — Tur ir svaigi runkuļi un lieli meži. Labi smaržo.

— Tie nav runkuļi, bet cukurbietes, — māte paskaidroja.

— Krustpilī ir cukurfabrika, tāpēc tur uzzīmētas cukurbietes. No tām taisa cukuru.

Nākošā sestdienā pārbrauca Kārlis — tikpat dūšīgi savīkstīts kažokos kā pirms nedēļas Vilnis. Viņu noguldīja otrā istabā, jo brālis izrādījās saslimis ar šarlaku. Māte stāstīja, ka viņam esot balta mute, balts zods un ar pelēku plēvi aplipuši mēle, bet uz ādas viscaur spīdot sārti, mazi plankumiņi. Vilnis tos gribēja redzēt, bet viņam neļāva celties.

— Slimības nāk no vāciešu lazaretes, — māte stāstīja.

— Tur guļ ne tikai ievainotie, bet arī citi sirdzēji.

Kad Kārlis pa īstam iegūla, Vilnis jau sāka slieties uz kājām. Kādu dienu viņš lūdzās, lai palaiž ārā. Nākošā dienā vairs nelūdzās, jo saslima ar šarlaku. Savukārt Kārlis pēc šarlaka pārciešanas tūlīt pārķēra difteriju, ar ko bija sirdzis Vilnis. Nu viņi abi gulēja mierīgi un rātni.

Kādu dienu tēvs no veikala atnesa drūmu, sarkanmelnu plakātu un piesprauda blakus kartei. Viņš stāstīja, ka plakātu vācieši izdevuši sēru gadījumam par Staļingradas zaudējumu. Tas esot obligāti jāpiesprauž katram mājās pie sienas. Trijās sēru dienās nedrīkstot svinēt ne kāzas, ne krus-tības, ne dzimumdienas, jo visā Lielvācijā izsludinātas sēras. Plakātā ar melniem burtiem uz sarkana pamata stāvēja rakstīts: «Staļingrada un mēs».

Slimnieka vērība nu pievērsās jaunumam. Gulēdams un mocīdamies ar kašķīgām galvassāpēm un nelabumu, Vilnis kavēja laiku, lasīdams tekstu tūkstošiem reižu, kā agrāk bija darījis ar uzrakstiem uz Latvijas kartes. Diemžēl galvai no tā vieglāk nekļuva. Sāpēja vēl vairāk.

— Kāpēc tur tā rakstīts? — viņš jautāja tēvam.

— Vācieši sakauti pie Staļingradas.

— Vai tas slikti?

— Kā kuram.

— Kāpēc melns?

— Sēras. Vācieši sēro. Mēs arī nedrīkstam priecāties.

— Kāpēc? Vai es tagad nedrīkstu smieties?

— Tev jāveseļojas.

— Man nepatīk sērot.

— Nesēro. Tu esi mazs.

— Un tu?

— Nekacini tik daudz. Guli!

— Tu sērosi?

— Paskatīsimies. Jēri gan kūtī dejo trimpiņpolku, — tēvs centās visu pārvērst jokā.

Staļingradas jautājums Vilnim šķita ellišķīgi grūts. Un pats trakākais, ka zēns nespēja ne brīdi novērst acis no burtiem. Viņš atkal un atkal lasīja tos, dažādi kombinējot vārdus un zilbes:

— Staļingrada un mēs. Un mēs. Mēs.

Ļingrada un mēs. Grada un mēs. Da un mēs. Un mēs. Mēs.

Mēs un Grada. Mēs un Ļingrada. Mēs Ļingrada. Mēs un ļin. Mēs un gra. Mēs da. Mēs. Mēs.

No uzmācīgās buldurēšanas galva sāka neizturami smelgt. Bet zilbju dzirnavas mala un mala. šķita, ka viņš ir piesiets pie šī sarkanmelnā papīra ar ļaunas burvestības saitēm kā velns pie pīlādžkoka mieta.

— Staļingrada un mēs. Ak mēs! Ak mēs! Grada mēs. Traka mēs. Un mēs. Mēs. Mēs, ēs, sēs, mēs, mēs...

Diez kas ar viņu tajā vakarā būtu noticis, ja nebūtu saklausījis sarunu virtuvē. Plakāta hipnoze bija tā sažņaugusi pieri, ka likās: tūlīt galvā plīsīs kāda ādere. Sāpes drebināja ķermeni. Pēkšņi viņš dzirdēja tēva balsi:

— ...tūkstoši izlases karaspēka karavīru gājuši bojā Sta-Jingradas ielenkumā. Paši dūšīgākie slepkavnieki iznīcināti.

— Vai dieviņ! — māte ievaimanājās. — Ak, māšu asarasl Ak, bēdas!

— Ko viņi tur meklēja! — tēvs uzkliedza mātei.

— Vai zaldātiņš vainīgs, — māte sūrojās. — Būtu mūsu puikas vecāki, ij viņus aizdzītu.

— Izlases daļās viņi netiktu, — tēvs ironiski teica. — Izlases daļās iedalīti paši rūdītākie rīkļurāvēji, kam nav svēta ne paša māte, ne tēvs.

— Ak dievs! — māte nopūtās. — Tak reiz jau arī viņi bija mazi un mīļi. Mātes sēdēja caurām naktīm pie gultiņām. Taisni rokas nolaižas. Labāk, ja nemaz mums nebūtu bijuši bērni...

Vilnis, to izdzirdis, pēkšņi sarāvās gluži šķībs, atspērās pret sienu tik spēcīgi, ka gandrīz izvēlās no gultas.

— Labāk, ja nebūtu bijuši! — viņš skaļi čukstēja, ieklausīdamies, kā skan šie briesmīgie vārdi no paša mutes.

Viņš iekodās gultas maisā un tā nogulēja ilgu laiku. Mugura bija kaila. Pa to lodāja aukstums, bet viņš tīšām neapsedzās. Pašlaik to vienkārši nespēja. Griba un enerģija bija prāta sāpju sasaistītas, domu vietā tukšums. Pareizāk sakot, ne tukšums, bet sasalusi un iznīcināta šķita viena balta doma par māti, kas cauri purviem, sniegiem un puteņiem nāk pie viņa grūtā brīdī. Nāk un sastingst, nāk un novēršas, nāk un atsakās, nāk un nolād.

Slimības novājinātie nervi uzņēma triecienu ļoti jūtīgi. «Tu esi mātei par postu!» kliedza dziļa iekšēja balss. Viņš lēni pagriezās, sarāvās kamolā un klusi iekunkstējās. Raudāja bez asarām. Raudāja, līdz aizmiga.

Otrā rītā teica tēvam:

— Lūdzu, noņem to Staļingradu!

Tēvs klusēdams paklausīja. Noņēma drūmo papīru, rūpīgi satina un iebāza tarbā pie vecām avīzēm.

Ar šo brīdi zēns kaut kur dvēseles dziļumos kļuva par tēva dēlu.

PAVASARA DIENU SMARŽAS UN SKAŅAS

Veselība atgriezās lēnām. Vilnim strutoja ausis, Kārlim čīkstēja krūtis. Vakaros reizēm abiem uznāca tāds nespēks, ka grūti bija sagaidīt vakariņas. Dienā viņiem jau atļāva staigāt pa istabu un rotaļāties uz grīdas.

Pa logu spīdēja pavasarīga saule. Uz krēsla snauduļoja skaistais kaķis Princis un, acis miegdams, mala vecās, labās dzirnaviņas. Zēni, sēdēdami katrs savā gultā, ēda mannā biezputru. Pēkšņi astainais aši lēca no krēsla un pie durvīm uzsāka niknu cīņu. Liela, rūsganpelēka žurka, ko zēni jau vairākas reizes bija manījuši ienākam istabā, nikni pretojās. Kaķis sita ar abām ķepām, bet žurka tomēr pamanījās iekost viņam kājā. Princis grāba ar muti, bet žurka lēca viņam pretī. Garā aste svaidījās kā linga. No galvas, kur trāpīja runča nagi, jau izsprāga asinslāsītes, tomēr viņa paspēja paglābties zem skapja. Zēni izlēca no gultām un ņēmās zvēru bakstīt ārā no paslēptuves. Žurka ielīda skapja apakšējā — lielajā lādē. Puikas par abiem ar lielām grūtībām atvilka va|ā lādi un ņēmās ar koku mīcīt drēbes. Kaķis mundrām mednieka acīm vēroja žurkas kustēšanos. Pēkšņi garaste metās Vilnim tieši krūtīs, uzlēca uz pleca un aizjoņoja zem gultas, kur bija izpuvusi grīda un atradās ala. Gaisos palika tikai smaka. Kaķis, dzīdamies pēc negantnieces, ar nagiem saplēsa Vilnim ceļgalu.

Lai arī kauja ar žurku beidzās neveiksmīgi, izraisītais satraukums atgrieza zēniem dzīves sparu. Nākošā dienā viņi sāka lūgties, lai laiž ārā.

Tuvojās pavasaris. Purvi pārplūda un sasala. Zēni brauca pa kraukšķošo ledu ar ragaviņām. Rītos pa sēršņa sniegu varēja staigāt kā pa grīdu. Tad viņi devās uz Egles kalnu ar baļķu ragaviņām, kuras bija tik smagas, ka divatā tikko spēja uzvilkt virsotnē. Toties, kad abi uzsēdās un laidās lejā, auļojums iznāca varens.

Nu vairs garlaicība nemāca. Izgājuši agri no rīta, viņi vairākas stundas dzīvoja pa kalniem, lejām, purviem un mežiem. Vēroja rubeņus, kas sēdēja purva bērzos kā pelēk-melnas bumbas, pētīja ūdens kustību zem dzidrā ledus pie tērces eglēm un zilās debesis, kurās reizēm — maziem, baltiem krustiņiem līdzīgas — mirdzēja lidmašīnas. Gaiss šķita tik dzidrs, tīrs un spēcīgs kā nekad agrāk, debesis stāvēja tumši zilas kā rudzupuķu ziedi vasarā. Vecāki nopirka dēliem jaunas slēpes, bet tās nevarēja izlietot, jo nāca pavasaris. Mājas dienvidu galā jau mejnēja kaila zeme, un no tās degunus ārā bāza balti un sārti pavasara vēstneši.

Katru rītu Vilnis skrēja skatīties, par cik pastiepušies rabarberu un pojeņu asni, kā jūtas narcises.

Kad pēc divu dienu ilga lietus sniegs no kalngaliem strauji pazuda un Stirnu gravā iešalcās skrejošie pavasara ūdeņu zēni saģērba siltas kājas un devās turp. Visa grava bija pārvērtusies par lielu upi. Odens tecēja taisni pāri pļavas sniegam un upītes ledum. Sašaurinājumā, kur vasarā kūpēja Ķirblšu Roberta kandžas tecinātava, veidojās neliels ūdenskritums. Pali šalca kā egles vējā. Mežā vēl baloja dziļi sniegi, bet klajumos baltā sega gandrīz visa bija pārvērtusies par ūdeni, kas nu ātri skrēja uz upi. Gaiss smaržoja svešādi un satraucoši.

— Diez kā izskatās tur, kur divas tādas gravas satek kopā, — Vilnis prātoja.

Viņam gribējās aiziet gar upīti līdz pārbrauktuvei un dūkstij Lūšu kaktā, bet māte neļāva. Zābakos, pa mīkstajām kupenu atliekām brienot, bira ledains sniegs, kas kusa un mērcēja kājas.

Pavasara šķīdoņa laikā vecāki apspriedās un nolēma topa^ vasar bērnus skolā vairs nelaist.

— Samocīsies un atkal saslims, — māte baiļojās. — Lai riktīgi atkopjas. Tik un tā citiem līdzi netiks.

Garajos šķīdoņa vakaros viņa sāka mācīt zēniem baznīcas dziesmas. Skolā Vilnim ticības mācībā uz liecības bija piecnieks, jo vienkāršos stāstus par svētajiem nenācās grūti iemācīties. Māte tomēr uzskatīja, ka mazais noskaņots uz bezdievību. Cik reizes brāļi tika aizvesti uz baznīcu, tik Vilnim sāpēja vēders. Vai pie tā vainīgs bija satraukums* vai ilgā stāvēšana kājās, tālais brauciens vai kas cits — grūti pateikt, bet vēders Vilnim sāpēja pa īstam. Māte nervozēja par viņa «niķiem», reiz nosauca par velna apsēstu* bet vēders no tā nepārgāja. Vilnis pats par šo indevi jutās nelaimīgs. Sevišķi tāpēc, ka baznīcas svinīgā mūzika, dziedāšana un miera pilnā gaisotne viņam gluži labi patika. Tajā jaudās tālumu solījums, sniega kalnu augstums un de-beszilgmes klusums. Ja Vilnis saviebās, mātei ieminoties par baznīcas dziesmām, tad tikai tāpēc, ka citas rotaļas tomēr šķita vēl interesantākas. Māte par bērnu izveseļošanos jutās parādā dievam, kuram pati, patiesību sakot, ne visai ticēja. Tomēr, reiz nolēmusi darīt «tam kungam» patikšanu, nepieļāva atkāpšanos. Viņa vadījās pēc principa: drošs paliek drošs. Ja dieva nav, bērniem no dziedāšanas nekāds ļaunums necelsies, ja ir, tad atlēks skaidrs labums. Ieraudzījusi Viļņa viebšanos, viņa bargi teica:

— Nevaibsties, mazais niķu maiss! Dziesmas jums būs jāiemācās — raudi vai dziedi. Ja citādi neies galvā, nopēršu.

Ja jau māte sāka plātīties ar žagariem, tad pretoties bija veltīgi.

— Tu dziedi visas dziesmas pēc kārtas. Ja kāda patiks, es pateikšu, — Vilnis ierosināja.

Brāļi notupās uz mūrīša un klausījās.

Skanīgo «Jūs bērniņi nāciet» un svinīgo «Klusa nakts, svēta nakts» viņš jau prata. Pēdējā šķita pārāk lēnīga un biedīga. Vispār daudzas melodijas jau bija pazīstamas. Tās spēlēja rītos skolas pārzinis un svētdienās dziedāja vecāmāte pēc savas sprediķu grāmatas kārtības. Vārdi gan šķita reizēm pārlieku sarežģīti., Piemēram: «Man Kristus dzīvībiņa un nāve augļus nes.» Ej nu saproti, kas tie par augļiem un kas tā par dzīvībiņu.

— Es jau arī īsti nesaprotu, — māte atzinās. — Bet tas nav galvenais. Viss nav jāsaprot. Svētos rakstos teikts: «Dieva miers ir augstāks nekā cilvēka saprašana ...»

Tāds izskaidrojums Vilnim likās pieņemamāks. Ja jau pa tumšo, tad pa tumšo.

Dievs laikam negribēja, ka cilvēks pēta viņa saimniecību. Vilnis to labi saprata. Slepenība tomēr aizvainoja. Brīds pagaidījis, viņš naivi pajautāja:

— Kāpēc puikas saka: kas čukst, tas melo? Vai tas pareizi?

Māte uz viņu naidīgi palūkojās. Viņa saprata. Teica:

— Bērniņ, tava viltīgā valoda mani baida. Kāpēc griba būt gudrāks par pieaugušajiem, kuri tic dievam?

Zēns nokaunējās.

Dziesmiņa par rozīti viņam patika vārdu dēļ. Jauki taču, ja sīka rozīte izaug nakts tumsībā un saltā ziemas saulē; lai vēlāk kļūtu skaista un varena. Notikums tikpat ielīksmojošs kā pasakā par muļķīti. Skaisti, ja visu panicinātais zēns pārspēj gudriniekus. Dziesmas vārdi uzdvesa spožu rītausmas klusumu. Sārta ziemas saule spīdēja cauri aizsalušām logu rūtīm, aiz kurām drēgnā istabā uz galda puķpodā sīka rozīte pumpurā. Bija rīts pēc pusnakts tumsības. Taisni tāds kā atmošanās reizē pēc slimības.

— Vilnīt, — no blakusistabas atskanēja vecāsmātes balss.

Vilnis izlikās nedzirdam. Vecāmāte jau otro nedēļu pavadīja gultā. Kļuvusi tāda kā jocīga. Pati teica, ka drīz celšoties, bet vēl gulēja. Vilnis nekad agrāk nebija redzējis viņu slimu. Večiņas nevarīgā gulšņāšana zēnu kaitināja. Viņa katru pusstundu prasīja dzert. Bet pēc tam nepaspēja paprasīties uz trauka un pieslapināja gultu. Māte mainīja palagus un sūrojās:

— Ak vai! Tas nav uz labu!

Vilnim nemaz nepatika tādai neveiklei dot tēju.

— Vilnīt, bērns! Krūzīti!

Vilnis vēlreiz izlikās nedzirdam. Viņš sapņoja par spožu rītausmu, un grūti bija atrauties no skaistajām domām.

— Vilnīt! Iedod krūzīti! Lūdzu, bērniņ!

Vēl brīdi pavilcinājies, zēns gāja.

— Ko tev vajaga? — viņš nīgri jautāja.

— Dzert.

Viņš paņēma no galda tējas trauciņu un ielika sirdzējai rokā. Vecīte mazliet paslējās un dzēra. Šķidrums izlija un tecēja pār lūpām. Atdevusi krūzīti mazdēlam, klusi teica:

— Paldies.

Nāca krēsla. Pēc tam nakts.

Vilnis savu vecmāmiņu dzīvu vairs neredzēja.

Pie zārka viņš raudāja ilgi un rūgti. Prātu māca nožēla. Zēns ļoti vēlējās vēlreiz pieskarties viņai dzīvai, iekāpt klēpī kā senāk, pieglausties pie plānajām krūtīm un just, kā vecīgās rokas glāsta vaigu. Viņš taču bija vecmāmiņas mīlulis. Visu savu veca cilvēka labo sirdi un prātu tēvamāte atdeva mazajam, bet viņš, lūk, negribēja dzirdēt, kad večiņa sauca. Varbūt tikai tāpēc nomira, ka laikā nepadzērās. Varbūt aiz bēdām.

— Kāpēc tu tik ļoti raudi? — daži bērinieki brīnījās.

— Neiedevu krūzīti, — Vilnis atzinās.

— Viņa tak vēlāk padzērās? — krustmāte jautāja.

— Jā, — Vilnis pamāja ar galvu. Viņš mēģināja nomierināties, bet prātā nāca vecītes drebošās rokas, ūdens lāses uz lūpām un spilvena, un sirds plīsa vai pušu aiz pašpārmetumiem. Cik vienkārši, cik ikdienišķi cilvēks spēja izdarīt nelabojamu kļūdu!

— Beidz raudāt! — māte uzsauca. — Vecāmamma sen būtu piedevusi. Viņa tevi mīlēja.

Vilnis elsoja vēl žēlāk. Jā, vecāmamma viņu ļoti mīlēja, bet kā viņš uzvedās? Tovakar viņš pie sevis nodomāja: «Ko tā vecene atkal bļaustās!» Bet viņa lūdza savā mūžā pēdējo malku no sava mīļā mazdēla.

— Vilni! Es tevi nopēršu, ja nepārtrauksi! — māte pēkšņi iekliedzās.

Viņš izbrīnā palūkojās mātei acīs. Viņa pievilka zēnu sev klāt, glāstīja galvu un runāja:

— Labi, ka tev tāda jūtīga, laba sirsniņa. Bet mazs bērns nedrīkst tik ļoti uztraukties, tad var notikt ļaunums. Esi turpmāk paklausīgāks, tad būs labi. Kas izdarīts, to ar asarām mainīt nevar. Nebija jau tavs grēks tik liels. Tu taču viņai beidzot iedevi. Nomierinies! Liec uz galda dakšiņas un nažus! Darba tik daudz. Palīdzi!

Vilnis sāka strādāt. Smagais spiediens pamazām atlaidās. Radās jauna atziņa: bēdas jāpārvar. Paļaušanās tām nes tikai veltīgas mokas.

Vairākas nedēļas pēc vecāsmātes bērēm Vilnis staigāja kā apmāts. Viņam šķita, ka dzīve no viņa ik brīdi čukstus lūdz kādu niecīgu pakalpojumu, kas ir ļoti svarīgs, bet viņš nedzird un nesaprot. Viņš stundām ilgi sēdēja un ieklausījās sevī un apkārtnē, bet nespēja uzminēt savu nopietno pienākumu.

Pēkšņi kādā saulaina rīta nomiedzī viņš redzēja savādu sapni. Pāri mežam dienvidos slējās augsts un caurspīdīgs, gaiši zaļš tornis.

— Tev būs jāaizveļ viens pamatakmens, — čukstēja sīka balstiņa no ziedoša ceriņkrūma.

Vilnis tūlīt saprata, ka ir pienācis liktenīgais brīdis. To nedrīkstēja nokavēt. Mirdzošais tornis virs meža jau šūpojās, jo tam trūka kāda šī niecīgā pamatakmeņa. Zēns rāvās uz priekšu, bet nespēja pakustēt. Balss no zilgā ceriņkrūma skumji teica:

— Tevi attur pinekļi. Tie jāsarauj 1

Viņš rāvās ārprāta izmisumā un atmodās. Tūlīt nometa segu un izskrēja ārā. Saule stāvēja augstu debesīs, pūta silts pavasara vējš. Virs meža diemžēl nebija nekāda torņa. Viņš pēkšņi attapās, ka jauc īstenību ar sapni, un nokaunējās. Čukstēja: — Tas bija tikai sapnis, brīdinājums. Zaļais tornis man noteikti būs jāceļ. Visu mūžu. Liels un spožs kā krāsains dzīves prieks. Nepazūdi! Nesabrūc! Pagaidi, kamēr es izaugšu liels! Es to akmeni atradīšu!

Gar istabas stūri nāca māte.

— Ko tu dari? — viņa asi jautāja, bažīgi vērodama zēna nopietno seju un jocīgās kustības.

Vilnis viņai izstāstīja sapni.

— Ko tas nozīmē? — zēns bikli jautāja.

Māte atmeta ar roku.

— Sapnis paliek sapnis, — viņa teica. Un piemetināja: — Ej saģērbies, ka nesasaldējies.

Vilnis pagriezās uz ceriņkrūma pusi un ievēroja, ka zaros jau izplaukušas sīkas lapiņas.

t

DABAS AICINĀJUMS

*

Cūkai nāca sivēni, tālab māte visu rītu dzīvoja pa kūti. Zēni pa to laiku istabu bija pārvērtuši par galdniekdarbnīcu: zāģēja, tēsa, ēvelēja un nagloja. Taisīja strazdiem būrīšus.

Grāmatā bija norādīts, ka būrīšus var gatavot vienā rindā piecus. Tā tika iztērēts mazāk materiālu. Vilnis šaubījās, vai strazdi tad visās mājiņās dzīvos, jo putnēni taču nemācēja caurumus saskaitīt. Strazds sajauks savas mājas durvis ar kaimiņa. Lai būtu kaut kāda atšķirība, Vilnis ieteica vidējām ieejām taisīt tapiņu laktiņas, bet malējiem piesist šķērsu dēlīšus kā vecajiem būrīšiem. Kārlis tiepās, ka labāk taisīt taisni tā, kā grāmatā zīmēts: visus ar tapiņu laipiņām.

— Tu vienmēr esi gudrāks, — viņš pārmetoši teica jaunākajam brālim.

— Ne jau gudrāks! — mazais nikni strīdējās pretī. Ap-saukāšana par gudrinieku viņam gaužām nepatika. — Varbūt zīmētājs nepadomāja, ka strazdi neprot skaitīt.

Pašlaik nāca iekšā māte, tāpēc Kārlis tīšām niknā balsī uzkliedza mazajam:

— Ja negribi strādāt, ej projām! Kasies tikai. Laikam tev apnika zāģēt. Tad tā ij saki.

Tā bija šausmīga netaisnība. Vai tad būrīšu meistarošana varēja kādreiz apnikt? Kārlis vienkārši gribēja strazdu mājas celtnieka priekus baudīt viens. Pēdējos teikumus brālis kliedza, mātei dzirdot. Tāds parasti bija viņa niķis: ar uz-kliedzienu māti noskaņot savā labā.

— Ļoti labi, — māte teica. — Ja nevarat satikt, tūlīt jūs izšķiršu.

— Viņš kasās un traucē, — Kārlis sūdzējās.

Vilnis par tādu runu jutās pārlieku sapīcis, tāpēc nespēja pateikt ne vārda. Turklāt viņš nejutās īsti drošs, vai viņa rīcība patiešām neatgādina kašķēšanos.

— Ej, mazais, uz kūti un skaties, lai cūka nenoguļ sivēnus. Nu jau laikam vairāk nebūs. Piedzima veseli vienpadsmit.

Vilnim tāds uzdevums šobrīd nepatika. Bet viņš samierinājās ar likteni.

— Ko man darīt, ja vēl kāds nāk? — viņš bikli jautāja.

Viņš cerēja, ka māte apdomāsies un viņu nesūtīs. Bet

māte tikai pamācīja:

— Ja sivēniņš iekrīt ar deguntiņu mēslos, tad vajag viņu pacelt. Ielec aizgaldā un paslien sivēntiņa purniņu uz augšu. No cūkas nebaidies, viņa ir nogurusi un tevi neaiztiks. Tikai pats viņu nesatracini. Reizēm pamierini: «Cūciņ učiņ, cūciņ učiņ!» Sivēni — tikko atskrējuši — ir slapji. Tu nespēlē grāfu un nekautrējies nosmērēt nagus. Saprati? Kaut gan — vai nu kāds tā akurāt kritīs mēslos. Es aizgaldu izkaisīju ar salmiem. Tupi tikai uz sētas un skaties, lai cūka neceļas un nesamīda vai nenospiež kādu mazulīti. Ja kas gadās, pasauc mani. Tikai nekliedz un nebaidi cūceni.

Vilnis uzvilka mugurā veco mētelīti un aizsteidzās. Sivēnu dzimšana viņu sāka interesēt.

Cūka gulēja uz sāniem un kustināja piesārtušās ausis. Arī mugura un sāni tai bija piesārtuši. Cūcene paretam ieņurdējās. Pie vēdera, pupos sakārušies, ņudzēja baltsārti, mazi un tīri sivēniņi. «Nemaz nav slapji,» Vilnis brīnījās. Tad pēkšņi pamanīja, ka viens sīkulītis nokritis aizgaldas vidū cūkai aiz pakaļējām kājām. Tas bija galīgi nespēcīgs, mēģināja piecelties, bet nevarēja. Mugura un sāni tam izskatījās pelēcīgi un mitri, acis aizķepušas, uz kreisās austiņas neliels plankumiņš. Zēns nesaprata, kāpēc sivēns tik tālu aizgājis un kāpēc tik vārgs, ja visi citi ņipri. Viņš jau grasījās

skriet pie mātes un stāstīt, ka viens mazulītis taisās mirt,, kad pamanīja, ka vārgulītis, jau pieņēmies spēkā, pieslējies^ uz ļodzīgajām kājām, čāpoja uz priekšu. Ar katru kustību, viņa gaita kļuva ātrāka un drošāka. Devās viņš tieši tur,, kur vajadzēja: cūcenei pie vēdera, kur citi jau brokastoja.. Ticis klāt, mazais vārgulītis pabakstīja mātes vēderu ar de-guntiņu vienā, otrā vietā, līdz atrada pupiņu. Drīz viņš. savu kaimiņu jau atspieda nost, jo bija lielāks par to.

Zēns ar sajūsmu vēroja sivēnu pulciņu. Bija pavisam divpadsmit. «Māte nepareizi saskaitījusi,» viņš nodomāja.

Aizgaldas malas asā dēļa šķautne spieda zēnam sēžamvietu. Vilnis nolēca un aizgāja pēc govju slaucamā soliņa.. Nākdams atpakaļ, izdzirda cūkas ņurdēšanu. Viņš bažīgi, nodomāja, ka cūcene nu ceļas kājās. Žigli uzsprauda soliņu^ jāteniski uz aizgaldas malas. Cūka vēl gulēja, bet aizgaldas-vidū atkal kūņājās viens galīgi vārgs sivēntiņš. Pēkšņi zēnam viss kļuva skaidrs. Mazulītis bija tikko piedzimis. Tas-gulēja uz sāniem un šņaukājās. Tad sāka kustināt kājas um lēnām bīdīties uz priekšu. No sākuma pavirzījās pussprīdt uz sienas pusi, tad pagriezās un, ļengani steberēdams, nāca; taisnā ceļā pie pupiem.

— Uhr, uhr, uhr, — cūka aicinoši urkšķēja.

Zēns šo skatu brīdi vēroja ar pavērtu muti un priecīgi domāja: «Kā viņš, nejēga, zināja, kur iet? Kur viņš ņēma> tādu gudrību?» Tad zēns paskatījās uz pārējiem «mazcūci-ņiem». Starp tiem iepriekšējo vairs nevarēja atšķirt. Tas bija kļuvis gluži sauss un ņiprāks par vienu otru vecāko brāli,, tikai melnais punktiņš nebija mainījies. Vispār katrs sivēns izskatījās nedaudz citādāks. Vienam nošļukušas ausis, otram tās stāvākas, vienam uzrauts deguntelis, otram slaids kā

līdakai, vienam cērtīgi sagriezta aste gredzenā, otram tā ļiokarājusies kā pakulu saite.

Cūka pēkšņi atkal ieņurdējās. Vēders viņai sarāvās, un, kā neredzamas katapultas mests, salmu klājumā ielidoja vēl viens sivēns. Mazuļa deguns nebija redzams, tālab Vilnis nezināja, vai palīdzība vajadzīga vai nē. Mazu brīdi sivēns gulēja nekustīgs, tad sāka kustēties un kustināt kājas. Cūka .urkšķēja:

— Uhr, uhr, uhr!

Sivēns streipuļodams mīdījās. Vispirms pagāja nedaudz uz sienas pusi, tad pagriezās un taisnā ceļā pie zīdala. Zēns raudzījās notikušajā plati atvērtām acīm, pārsteigts.

Lai labāk redzētu nākamā mazuļa pirmās kustības, viņš nzrāpās uz otras sētas. Tur bija grūtāk tupēt, bet zēns pacietās. Izrādījās, ka piedzimušais sivēns pilnīgi bez kustībām guļ ļoti īsu brīdi. Drīz sāk šņurkāties. Nopūš no apaļajiem deguna caurumiņiem gļotas, brīdi dvašo un kustina de-guntiņu, tad pakustina vienu, tad otru kāju un pēkšņi, it kā saņēmis pavēli, ņemas mīcīties ar visām un čāpot uz priekšu.

Kad atnāca māte, bija piedzimuši vēl seši sivēni.

— Ak tad vēl nāk? — māte brīnījās.

— Jā, — Vilnis lepni atbildēja.

— Nu vari iet, — viņa teica.

— Gribu vēl paskatīties*

— Ej vien, — māte palika pie sava. — Tādas lietas maziem bērniem nav jāredz.

Vilnis paklausīja. Viņš visu jau bija redzējis. Skaista un brīnumu pilna šķita tāda maza sivēntiņa pirmā nospur-slāšanās un pirmie ļodzīgie solīši pie mātes.

Pavisam piedzima divdesmit viens ruksltis. Jau pirmajā dienā cūka vienu nomīdīja, nākamajā naktī otru nogulēja.. Visam baram nepietika piena. Mazākie sāka panīkt. Nobik-stīti un badaini tie stāvēja malā un drebēja. Kasti ar desmit lielākajiem sivēniem tad ienesa virtuvē. Vakaros istabā krāsns priekšā ļāva tiem pastaigāties. Bērni, nometušies-guļus uz grīdas, ganīja jautro ganāmpulku un izdomāja, tiem vārdus:

— Grūstēklis, Murmiņš, Līnis, Lēnais, Trubiķis, Kuilītis*. Blēdis, Sūcējs, Pakulaste, Zagļalops.

Reiz, kad sivēni dzēra no bļodiņas pienu, istabā ienāca kaķis Princis. Garus pavasara ceļus izstaigājis, dzīvnieks-bija krietni izbadējies. Bet sivēnu traukā piena atliekas-viņam nebija pa prātam. Laikam riebās cūku smaka. Princis lēnā solī paīgni pastaigājās pa istabu, ar savu izturēšanos, rādīdams, ka šitā sabiedrība viņam nepatīk. Sivēnu klātbūtnē viņš tomēr nezaudēja cienību un mieru. Apsēdās pie? krāsns un sāka ar mēli tīrīt savu kažoku. Sivēni pret kaķi nekādu sevišķu kautrību vai bailes neizjuta. No sākuma — kā jau pret katru svešu būtni — ievēroja distanci. Bet drīz vien sāka tuvāk aplūkot biezām, mīkstām spalvām apaugušo-radījumu, kura augstprātīgās manieres savā godīgas cūkas, prātā tie vienkārši neapjēdza. Viens piegrūda kaķim pie* muguras degunu. Spalva iekņudināja nāsis, un sivēns aizdrāzās projām, jautri svaidīdams galvu. Kaķis par pieskārienu jutās bargi apvainots, draudīgi pacēla laizīšanai sagatavoto ķepu, lai cirstu huligānam pliķi, bet, redzēdams sivēnu ātri aizskrienam, izrēķināšanos atlika. Skriet tādam? blēņdarim pakaļ par sīkumu bija zem runča goda. Pēc brīža kaķim pie sāniem pieskārās cits sivēns un, tāpat kā

Iepriekšējais, žigli atrāvās. Kaķis cirta ar ķepu, bet nesniedza. Vilnis un Kārlis, elpu aizturēdami, vēroja dzīvnieku rotaļu, baiļojās, ka varētu atnākt māte. Tad Princis aizskrietu pēc piena devas. Nomazgājies un sakārtojies Princis pieglaudās Kārlim pie kājas. Kad Kārlis viņu paglāstīja, runča aste paslējās augstāk un kaklā iedrebējās dzirnavu ritentiņš. Divi sivēni pienāca kaķim no mugurpuses un sāka apostīt viņa pakaļkājas. Mīlinādamies ar zēnu, Princis pieskārienu neievēroja. Sivēni kļuva drošāki: viens paplūca kaķim aiz bikšu spalvām, otrs paskrēja uz priekšu un, kaķa mīkstās spalvas glāsta sajūsmināts, sita ar galvu sāniski tam pa vēderu. Princis nu, protams, palaidņus pamanīja, cirta niknu pliķi vainīgajam. Tas iekviecās, bet nekur tālu neskrēja. Princim tāda nekaunība ķērās pie sirds. Viņš uzklupa otram, tas ir, Murmiķim. Sivēns aizskrēja kviekdams. Tūlīt no iukšā stūra Murmiķa vietā izaulekšoja Zagļalops. Princis -cirta arī tam. Tad pagriezās un pamanīja, ka turpat viņam aiz muguras stāvējis un viņa bikses bakstījis Trubiķis. Arī tas saņēma asu pļauku. Kuilītis, mierīgs sivēntiņš, pašlaik sildījās pie krāsns. Ugunskniebiena uzjautrināts, tas taisīja jautru līkumu pa istabu. Princis šādu Kuilīša jautrību noturēja par huligānisma pazīmi un tūlīt krāva arī tam ar na-gaino ķepu pa ausi. Kuilītis klusēdams pazuda zem gultas. No otras puses kaķim tuvojās Grūstēklis un Blēdis, abi gāja blakus, cīkstēdamies un pūlēdamies sagrābt otru aiz auss. Kaķi viņi nepamanīja. Uzdrāzās taisni virsū. Princis iebrēcās: ,

— Shēē!

Palēcās uz augšu. Tad atvilkās un deva īsti niknus triecienus palaidņiem. Piekautie glābās zem krēsla, uzdrāzda-

mies krāsns durvju skārda plātei, kas tur bija noslēpta, lai sivēni nesadurtos uz asajām malām. Bleķa (ērkšķis nobaidīja gan Kārli, gan Vilni. Un ne mazāk pašus sivēnus un kaķi. Sivēni izdrāzās atpakaļ no krēsla apakšas un pazuda zem gultas. Visa augstprātība no tīģerbrālēna sejas izzuda. Tajā atspoguļojās īstas bažas. Viņš gan vēl grasījās sivēnus pārmācīt, bet tad izšķīrās par mierīgāku risinājumu un ar vienu lēcienu nokļuva uz mūrīša.

Sivēni bija paslēpušies zem gultas un tur bikli urkšķēja. Kārlis pārmetoši teica:

— Tu, Princi, stulbeni, sadzini urkšķus apakšā, kā lai nu dabūjam viņus kastē?

Princis jau šķita atguvies. Miedza acis un atkal tēloja augstprātīgu nevērību. Kas viņam par daļu gar tiem huligāniskajiem cūklopiem, kuri te — pret visiem dabas un cilvēku likumiem — salaisti istabā.

Sajutuši, ka niknā spalvaina uz grīdas vairs nav, sivēni cits pēc cita nāca ārā no slēptuves. Pirmie lēnīgi, kā izlūkodami, pārējie jau drošāk un jautrāk. Drīz atkal krāsns priekšā dipēja no viņu dejām.

Kad cūcēni bija paaugušies, tos pārdeva radiem un paziņām.

Strazdu mājiņu ar pieciem dzīvokļiem brāļi uzkāra kūts galā. Diemžēl neviens dziedātāju pāris tajā gadā šajos būrīšos neievācās aiz tā vienkāršā iemesla, ka putni sev mitekļus bija jau izvēlējušies. Būrīšus vajadzēja taisīt agrāk, kad laukus vēl klāja kupenas. Toties citugad visi pieci dzīvokļi tika aizņemti ar skubu. Tapiņu laipiņas diemžēl ātri izkalta un izkrita. Strazdus tas netraucēja. Viņi prata būrītī iekļūt

arī bez laipiņām, pieķērās ar nagiem pie cauruma malas un jutās vēl drošāk.

Dārzā Vilnim un Kārlim bija katram sava ābelīte un pie labības šķūņa katram savs bērziņš. Kūts galā, kur pavasara saule ātrāk nokausēja sniegu, viņi tagad iestādīja katrs savu kartupeļu vadziņu. Māte sēklai iedeva pa vienam kartupelim un pamācīja sagriezt tā, lai katru actiņu varētu stādīt atsevišķi. Viens kartupelis tā deva piecus sešus krūmus.

Rudenī zēni katrs ievāca pa pusspainim ražas. Viņi mēslus nebija žēlojuši, jo kūts atradās turpat tuvumā, toties vasarā aizmirsa aprušināt, kālab kartupeļi nepieņēmās skaitā, bet auga tikai lielumā.

Tovasar Vilnis tīrumā pamanīja seškanšu rudzu vārpu. Piesprauda pie tās mietu, lai rudenspusē zinātu, kur to meklēt. Ganīdams govis, zēns daudzkārt aplūkoja savu brīnumaino rudzīti, cerēja nākamā gadā jau izaudzēt veselu krūzīti ar resnvārpu graudiem.

Diemžēl, kad pienāca pļaujas laiks, brīnumvārpa aizmirsās.

Kas zin, varbūt aizmiršanā vainīgs bija notikums zemeņu kalniņā.

Balta vasaras diena staroja pār laukiem, mežiem un norām. Siltās, gaišpelēkās debesis padarīja apkārtni mājīgu. Plūksnaini mākonīši izrotāja debesjumu. Zāle un mežs smaržoja vasaras plaukumā. Ādolfs stāstīja, ka Laknu atmatā, kur auga mazi, reti bērziņi, zemeņu esot pūriem, tikai viņam trūkstot laika našķoties. Vilnis un< Kārlis nosprieda, ka pusdienlaikā vaļas pietiekami, sameklēja krūzītes un gāja.

Laknas trīs dēli bija pieauguši un ogas nelasīja. Garšīgā dabas dāvana sakalta pie kāta vai bira zemē. Kaimiņi no

Laknām baidījās, jo par viņiem klīda sliktas valodas. Bet mazie Avoti nolēma tomēr iet.

— Ilgi nepalieciet, — tēvs bažīgi ieteicās, kad puikas izgāja pa vārtiem.

Bērzu kalniņā ogu patiešām bija daudz, ka nezini, uz kuru pusi griezties. Ogotāji slēpās aiz krūmiem un paugura, lai no Laknu mājām viņus neredzētu. Kad galīgi atēdās, sāka lasīt krūzītēs. Krūzītes nāca pilnas, bet zemeņu lauks stiepās vēl liels un nepārskatāms. Gribējās uzzināt, kur tai lielajai bagātībai otrs gals. Tāpēc viņi atmeta baiļošanos un pārgāja pāri pauguram klajuma pusē. Te, saulainā nogāzē, ogu bija vēl vairāk un tās vēl saldākas. Zēni aizmirsa zemeņu kalniņa īpašniekus. Apkārt smaržoja ziedi un zemenes. Saule silti glāstīja, un vējiņš remdēja. Pēkšņi Kārlis pietupās, parāva Vilni aiz biksēm un teica:

— Viņš nāk!

— Kur?

— Tepat — jau tuvu.

Vilnis ieraudzīja nācēju, kas strauji tuvojās gravas krastam. Aizbēgt no lielā puiša viņi necerēja, tāpēc nolēma paslēpties krūmos un pagaidīt. Zēni iesteidzās alksnājā. Netālu atradās taciņa, pa kuru viņi bija nākuši. Viņi apstājās un klausījās. Lakna nedzinās pakaļ. Tas zēnus nomierināja. Viņi izgāja uz takas. Paspēris pāris soļu uz ceļa pusi, Kārlis pēkšņi apstājās. Pretī nāca jaunais Lakna.

Kārlis pagriezās uz krūmu pusi un čukstēja Vilnim:

— Bēgsim!

— Stop! — Lakna bargi uzsauca.

Zēni apstājās kā zemē iemieti.

Jauneklis pienāca viņiem klāt un dusmīgi aplūkoja.

— Nu, cālīši! — viņš draudīgi teica un piemiedza acis. — Pilnas krūzes gan.

Vilnis paskatījās uz savu trauku. Tur Laknam bija taisnība. Krūze pilna. Taisni brīnums, ka nav izbirusi. Un ogas lasītas Laknu zemē. Kauna lieta.

— Nedrīkstēja? — viņš naivi jautāja. Māte un tēvs par nedrīkstēšanu neko nebija minējuši, tikai baidījušies no vecā Laknas dusmām.

— Drīkstēja, drīkstēja, — puisis nikni vīpsnāja.

Vilnis nesaprata ironiju un atviegloti uzelpoja.

— Atļauj mums iet! — Kārlis lūdza. — Citreiz te nenāksim.

— Nekur jūs neiesiet! — dusmīgais jauneklis izgrūda caur zobiem. — No meža ārā netiksiet!

Vilnis nesaprata, kā var netikt ārā no meža.

— Vai tēvs jūs sūtīja?

Puikas neatbildēja.

— Cik jums gadu?

Klusums.

— Kurā klasē mācāties?

Nebija nekādas skaņas.

— Kāpēc neatbildat?

Atkal klusums.

— Gribat, lai jūs nošauju? — Viņš draudīgi iebāza roku kabatā. — Te ir revolveris.

Atbildes nebija.

Tad Lakna pasauca Kārli sev, klāt, bet Vilnim piekodināja:

— Mazais, nemēģini bēgt. Lode skrien ātrāk par katru zaķi.

Vilnis palūkojās uz Laknas kabatu. Zēnam radās stipras aizdomas, ka tur nekāda revolvera nav. Ja būtu bijis, tad, šķiet, puisis gari nerunātu, bet parādītu. Protams, pilnīgi par to galvot nevarēja. Turklāt pieaugušais mazajiem zēniem tāpat bija bīstams. Vienīgā izeja: nesaiet abiem tuvu kopā, lai viņš nespēj reizē grābt. Vilnim likās, ka vienam Lakna neko nedarīs, ja redzēs, ka otrs aizbēg.

— Vai tēvs zina, ka jūs šeit lasāt ogas? — viņš jautāja Kārlim, vienu roku vēl arvien turēdams kabatā.

— Jā.

— Viņš jūs sūtīja?

— Nē.

— Paši sadomājāt?

— Jā.

— Kāpēc nācāt?

— Te garšīgas ogas.

Lakna atkal pavīpsnāja.

— Nu jums tiks vēl garšīgākas. Uz visu mūžu paēdīsiet ...

Šoreiz Vilnis saprata, ka Lakna draud ar nāves sodu.

— Kāpēc jūs paši nelasāt? — pēkšņi zēns, pats sev par

izbrīnu, jautāja. Viņam patiešām interesēja, kāpēc viņi paši nelasa tik labas zemenes, laiž postā, bet, ja citi lasa, tad tos nošauj. f

— Ak tad tu arī neesi mēms? — Lakna tēloja izbrīnu.

Vilnis lēnām vilkās uz krūmu pusi.

— Nekur nebēdz! — Lakna iesaucās. — Apkārt griezties! ... Nu, griežas, griežas! Ar muguru pret mani. Soļos marš! Ejiet uz priekšu!

Negribīgi, baiļu satracināti, zēni sāka virzīties mežā iekšā, rūpīgi turēdami rokās zemeņogu pilnās krūzītes. Vilnim tāda dzīšana krūmos likās garlaicīga un muļķīga. BetA ko padarīsi. Ej, ja stiprāks pavēl.

— Nemēģiniet bēgt! Man ir pistole.

Vilnis vairs nedomāja par bēgšanu. Viņam radās aizdomas, ka Lakna muld pa tukšo, grib tikai pabaidīt. Taka ieveda dziļi mežā un krustojās ar citām.

— Pa labi!

Viņi apstājās.

— Ejiet tur, pa labi!

Un viņi gāja. Uzkāpa vienā paugurā, otrā, pārsoļoja pāri tērcītei. Tur brikšņainais celiņš atkal ielocījās jaunu alkšņu biezoknī. Pavēlnieks lika vēlreiz pagriezties. Pēc saules spriežot, nu viņi gāja atpakaļ uz ceļa pusi. Taku krustojumā Lakna pavēlēja apstāties.

— Varat iet! — viņš teica.

— Ogas, — Kārlis ieminējās un parādīja krūzīti.

— Lai paliek. Bet citreiz jūs te... Ja vēlreiz noķeršu, tad...

Viņš drūmi nolūkojās uz zēniem.

Mājup Avoti devās cauri Laknu sētsvidum. Nu jau vairs nebija nekādas jēgas slēpties. Pa ceļam vēl sastrīdējās. Vilnis teica:

— Laknam nebija revolvera.

— Bija gan kabatā, — Kārlis atbildēja.

— Kā tu zini?

— Viņš turēja tur roku.

— Turēja tukšu kulaku, — Vilnis aizrādīja. — Tu esi lētticīgs.

— Bija. Nemuldi. Redzēju melnumu, — Kārlis palika pie sava.

Mājās visu izstāstīja tēvam. Viņš mierināja:

— Būs jāparunā ar veco Laknu. Vai viņam ogu žēl.

Pēc dažām dienām, atbraucis no veikala, tēvs pikti brīdināja:

— Uz to Laknas zemeņu kalniņu vairs neejiet. Nav tur ko meklēt.

Vēlāk mātei viņš stāstīja, ka Laknas dēli esot iestājušies šucmaņos, tēvam vairs neklausot, reiz pašu tikko neizmetuši no mājas.

Tikai pēc kara Vilnis uzzināja, ka Laknas Leons neilgi pirms viņu biedēšanas piedalījies ebreju šaušanā ...

Ceturtā nodaļa. KARA RULLIS VEĻAS ATPAKAĻ

OTRGADNIEKS. DIVKAUJA

Ja Vilnis būtu zinājis, ka otrgadniekam tik sūrs liktenis .. Ja būtu zinājis. Tēvs mēdza teikt: «Būtu ubaga tarbai riteņir iznāktu kariete.»

Skolotāji pārmeta mātei, ka tā pavasarī nav zēnus kaut vai pāris nedēļu laidusi skolā, tad viņi tiktu pārcelti ceturtajā klasē, paliktu kopā ar saviem draugiem. Māte pēc tādām runām izskatījās samulsusi, tomēr savu rīcību nenosodīja. «Varbūt sitās zināšanas citgad nebūs vajadzīgas,»-viņa prātoja. «Labāk lēnāk pār tiltu.»

— Negribu pie tiem mazajiem, — Vilnis dīca. — Man kauns.

— Gan jau pieradīsi, — māte mierināja.

Pirmajā dienā draugs Jānis, redzēdams Vilni ieejam trešajā klasē, saķēra viņu aiz rokas un vilka pie savējiem.

— Vilni, vai tu traks esi! — viņš sauca. — Ko tu pie tiem ņuņņakiem darīsi?

— Mani nepārcēla, — Vilnis skumīgi paskaidroja.

—- Tu esi dulls! — Jānis satraucās. — Iešu tūlīt pie skolotāja parunāt par tevi.

— Neej! — Vilnis protestēja. — Es nespēšu sekot mācībām. Pusgadu neesmu mācījies.

— Tu esi dulls! — Jānis bēdājās. — Tad jau mani trīs reizes vairāk vajaga atstāt trešajos. Nāc, jefiņ, ko āksties.

Vilnis, nosarcis ka biete, turējās pretī. Atskatījās uz Kārli. •Ja Kārlis nāktu, viņš ietu. Zigurds savukārt ņēmās pierunāt Kārli.

— Visi uz tevi rādīs ar pirkstu, — viņš skaidroja. — Otr-gadnieks ir kaunavīrs. Saprati?

Vakarā Vilnis ieminējās mātei par ceturto klasi. Viņa nepiekrita. Teica: Kārlis noteikti netikšot citiem līdzi.

— Tad iešu viens, — mazais sasparojās.

— Klusē! — māte uzsauca. — Atradies izlēcējs. Lielajam priekšā skriesi. Kauns!

Ko lai dara? Kauns gan tā, gan tā. Nekas cits neatlika — jāpaliek vien trešajā. Bet viegli tas nenācās. Rūta, satikusi Vilni gaitenī, vispirms paskatījās ar izbrīnu, tad vīzīgi novērsās. Vienīgi Jānis vēl izturējās laipni. Bet viņa laipnība ■ar katru dienu dila. Beidzot viņš dusmīgi teica:

— Ej pie velna! Tupi pie tiem mazulīšiem, ja pie mums nepatīk.

Vilnis nesaprata, ko atbildēt. Šausmas, cik savāda kļūst pasaule, ja cilvēks paliek otru gadu vienā klasē! Viņš tīšām sāka vairīties no saviem bijušajiem klases biedriem. Un tie vairs nemeklēja draudzību ar viņu.

Trešā klase kā bija, tā palika pati lielākā skolā: pavisam -četrdesmit pieci skolēni. Daži patiešām maziņi, divus gadus jaunāki par Vilni. Zēns tāpēc vien nu jutās apkaunots.

Otrgadības citām nepatikšanām līdzi nāca vēl viena bēdīga padarīšana: mājās māte vakarpusē pēc zēnu pārrašanās no skolas vienu norīkoja iet ganos, otrif lasīt kartupeļus.

— Kas jums ko mācīties, — viņa teica. — Pagājušā gadā jau izmācījāties.

Lai varētu zēnus labāk izmantot mājas darbos, vecāki līkātiem visu garo rudeni katru dienu reizot uz mājām. Nebija? vēl nokauta cūka, trūka gaļas, ko dot līdzi. Cūkas kaušanai vajadzēja no pagasta vecākā dabūt īpašu atļauju. Tēvs par to šķendējās:

— Drīz jau sāks uzskaitīt katru tupēšanu šķūņa stūra būdiņā, — viņš teica. — Vācijā no tādām otrreizējām izejvielām taisot ziepes un sejas krēmus.

Pagasts ar apkārtrakstu atkārtoti brīdināja visus zemniekus naktīs aptumšot logus. Sim nolūkam veikalā pārdeva pelēku, biezu papīru. Avoti tādu bija nopirkuši jau iepriekšējā ziemā. Kad ziņnesis aizgāja, Vilnis pirmo reizi dzirdēja tēvu* sakām:

— Sit kā makus. Vai citādi baidītos.

— Ko sit? — Vilnis brīnījās.

— Tev nav ko klausīties, — tēvs skarbi uzsauca.

— Bet kāpēc «makus»? — Vilnis neatlaidās. Tēvs neatbildēja. Vilnis tā arī nesaprata, kāpēc vāciešus sit tieši kā makus. Pēc tam viņš vēl daudzreiz dzirdēja šo tēva teicienu.

Skolotājam Baltenim vajadzēja doties uz fronti. Pirms aizbraukšanas viņš ieradās skolā karavīra formā ar pistoli pie sāniem. Runāja ar lielākajiem zēniem par karu un kaujām, ļāva dažiem no viņiem skolas graviņā izmēģināt savu ieroci. Pēc tam smējās par kādu, kam drebējusi roka un bikses, un uzlielīja citu, kas šāvis kā «īsts Lielvācijas karavīrs». Balteņa runa likās mazliet ākstīga. Projām braukdams, Baltenis no skolēniem atvadījās svinīgi, skolas pagalmā teica īsu runu un nopietni sarokojās ar lielajiem. Atvadīdamies satraukti sacīja:

— Satiksimies pēc uzvaras! Ceru atgriezties dzīvs.

Vilnis raudzījās Baltenim sejā un mēģināja uzminēt, vai ^skolotājs to domā nopietni vai joko. Šķiet, runāja nopietni. *Jn zēns sāka šaubīties, vai tēvs pareizi sapratis notikumus, apgalvodams, ka «krievs drīz sasitīs vācieti kā maku».

Skolā zēni kara ziņu ietekmē bija kļuvuši kauslīgi. Iespējams, ka savs nopelns te pienācās arī skolotājam Baltenim. Starpbrīžos starp klasēm notika spēkošanās, kas nereti beidzās ar nopietnām domstarpībām, kuras atrisināt varēja ■tikai ar dūrēm un asiņainiem deguniem.

Kādu dienu no mutes mutē izplatījās vēsts, ka garajā pusdienu pārtraukumā sestajā klasē notiks divkauja. Mežonīgā cīņā uz dzīvību un nāvi saķeršoties Zaķaks ar Skansti. Vilnis par to uzzināja no Premjera.

— Tā būs kauja starp plutokrātu un šucmani, — Premjers nopietni paziņoja.

Vilnim sirds nodrebēja satraucošā notikuma gaidās. Zēns nesaprata, kas labāks: plutokrāts vai šucmanis. Zaķaka tēvs bija šucmanis un, kā ļaudis runāja, ne visai prātīgs. Skanste skaitījās pagasta bagātākā saimnieka dēls. Par viņa tēvu māte gan reiz izteicās ne visai atzinīgi:

— Nemaz neizskatās pēc bagātnieka. Nav ne stājas, ne 'valodas. (Tā jau ar neder dzīvot.

— Kas ir plutokrāts? — Vilnis vaicāja Premjeram.

Premjers piemiedza acis.

— Mazais, tu par daudz gribi zināt. Ka nepaliec vēl trešo •gadu vienā klasē.

Vilnis apvainojās.

Pusdienlaikā viņš kopgaldā steidzīgi iestrēba zupu un tūlīt skrēja uz sesto klasi. Pie gaiteņa durvīm jau bija nolikti sargi, un Vilnim tikai ar grūtībām izdevās aizmānīties līdz notikuma vietai. Cīņa jau ritēja pilna spara. Zaķaks bija :ievs, kalsens puika. Skanste mazaks, bet druknāks. Tievais žņaudza resnākā kaklu sev padusē un mēģināja nospiest pretinieku zemē. Skanste veikli ķeksēja ar kājām, cenzdamies aizķert Zaķaka stilbus, mēģinādams nogrūst kakla žņaudzēju uz grīdas.

— Ja vēl spersi pa kājām, krāmēšu pa purnu! — Zaķaks draudēja.

Skanste par draudiem nelikās ne zinis. Zaķakam vajadzēja krietni izmanīties, lai pretinieks nesakamptu ar rokām viņa kāju. Ja tas izdotos, diez vai Zaķaks spētu noturēties. Parasti šis skolas cīkstoņu iemīļotais paņēmiens beidzās ar pretinieka nogāšanu.

Skatītājiem kaušļu lēnīgā mīņāšanās apnika.

— Viņi maigojas kā slimas vecmeitas, — kāds žēlabaini sūdzējās. Apkārtējie iesmējās. Tad atskanēja saucieni:

— Kas tā par muļļāšanos!

— Skanstēm bail no asinīm!

— Ko gaidi!

— Dod reiz skeleta ģīmim!

— Iemērc kulaku krējuma podā!

Pēc katra sauciena nošalca skatītāju atzinīga iesmiešanās.

— Kurš pirmais nebaidīsies, tas vinnēs.

— Zvel!

Kā paklausīdams pamudinājumam, garais Zaķaks pēkšņi sita ar dūri Skanstēm sejā. Pretinieks, atbrīvojies no elkoņa spīlēm, atlēca pāris soļu, saķēra ar roku degunu, saviebās un negaidīti strauji metās ar galvu sitējam vēderā. Zaķaks uzlidoja gaisā kā maikste, pārkrita atmuguriski pāri kādam solam un dobji atsitās ar galvu pret sienu. Galva noskanēja

gluži tāpat, kā Vilnim reiz krītot uz dīķa ledus. «Nu būs miers,» mazais nodomāja. Bet citi skatītāji ar redzēto vēl nejutās apmierināti.

— Uzbrūc, kamēr nav attapies! — daži skubināja Skansti, kas, nobijies no Zaķaka smagā kritiena, jau grasījās atkāpties. Skanste nostājās pie sola un gaidīja, kad pretinieks atžirgs. Šobrīd tas spēja tikai gļēvi stiept pretī rokas un nevarīgi vaibstīties. Kad Zaķaks puslīdz atžirba, Skanste zvēla viņam ar plaukstu pa vaigu un sauca:

— Se tev, lielīgais pintiķi! Zaķaplinte, vairāk nekas.

— Sucmaņus sit! — kāds iekliedzās.

Skanste sabijās. Atlēca no sola un paskatījās uz durvīm.

— Ko taurē! — viņš uzsauca kliedzējam.

Vilnis piegāja pie Premjera, kurš uzmanīgi raudzījās uz kaušļiem. Zaķaks noliecās un noņēma no vēdera siksnu. Aptina vienu tās galu ap plaukstu.

— Plinte švakāks par zemnieku, — kāds kaitinoši teica.

— Idiots! — Premjers čukstēja, raudzīdamies uz Zaķaku. — Ko viņš taisās darīt?

— Ar siksnu sitīs, — Ojnass aizrādīja.

— Neuzdrošināsies, — kāds attrauca.

— Plinte tirinās! — citi sauca. — Bikses dreb!

— Zaķaks zaudējis.

— Plinte tukša.

— Nav dūšas. '

Zaķaka kalsenā seja tobrīd izskatījās drosmīga un tālab skaista un cēla.

— Nolādētais plutokrāts! — šucmaņa dēls pēkšņi iekliedzās, atvēzējās un sita ar siksnu Skanstēm. Atskanēja spalgs, šāvienam līdzīgs troksnis. Skanste sastinga. Viņa

vaigu no deniņiem līdz žoklim pēkšņi šķērsoja sārta brūce siksnas platumā. No ievainojuma strauji sāka lāsot asinis. Zaķaks, ieraudzījis izdarīto, kļuva bāls kā drēbe, viņa lūpas un rokas drebēja, vaigi savilkās suniskā laipnībā.

— Es tā negribēju. Piedod!

Skanste neatbildēja, tikai saknieba lūpas. Varēja manīt, ka tikai šobrīd pa īstam atmostas viņa cīņas spars. Šķita, ka nu Zaķakam būs beigas. Bet saimniekdēls savaldījās. Izvilka kabatlakatiņu un piespieda pie pārsistā vaiga.

— Piedod, — Zaķaks ubagoja glābiņu.

— Kā lai klasē rādos? — Skanste lietišķi prātoja, par sabijušos sitēju nelikdamies vairs ne zinis.

Klasē ienāca meitenes un šausminādamās vēroja Skanstes vaigu.

— Idiots! — Premjers paskaļi teica.

— Kurš? — meitenes taujāja.

— Zaķaks, — Vilnis atsaucās.

Meiteņu acis ar bijību pievērsās vainīgajam.

— Zaķaks uzvarēja! — Bruno, līksmi smaidīdams, pavēstīja.

Zaķaka sejā pamazām atgriezās pašapziņa. Daži zēni uz viņu raudzījās kā uz varoni. Tas Vilnim ļoti nepatika. Bet ko gan tur varēja grozīt? Viņš, Vilnis Avots, bija tikai mazs muļķa zēns, kas palicis otru gadu vienā klasē, kā lai tāds ietekmē citus? No nežēlīgās divkaujas lauka viņš gāja projām tik nomākts kā nekad agrāk. Likās: dvēselē kaut kas labs plaisā un lūst no nežēlīgā īstenības pieskāriena. Viņš iedomājās, ka Zaķaks tikpat labi varēja paķert cirvi un triekt Skanstēm pa galvu. Ko tad vairs līdzētu Skanstes godaprāts, ko līdzētu viņa, Viļņa Avota, labā griba?

OTRĀ SADURSME AR VĀRNU

Iepriekšējā gada rudeni uz šosejas tilta ar Konstantīnu Vārnu bija noslēgts tikai pamiers, nevis miers. Vilnis no Vārnas izvairījās, bet Kārlis nesaprotamu iemeslu dēj joprojām centās turēties Konstantīna tuvumā. Konstantīnam tas nepatika. Reiz, Vilnim dzirdot, viņš nosauca Kārli par stulbu otrgadnieku. Mazais par tādiem vārdiem ugunīgi nosarka, bet Kārlis pat nesamulsa.

— Ja būtu tā slimojis, tu tāpat tupētu otru gadu vienā klasē, — viņš atcirta.

Kārlim bija taisnība. Mazais paraudzījās uz brāli ar cieņu.

Brāļi vakaros sēdēja kopā vienā solā tāpat kā stundās. Divvietīgos solus ik dienu no blakus klases sadzina lielākajā telpā, kur pie karbīdlampu gaismas mācījās. Petrolejas muca, ko skola dabūja no veikala četrdesmit pirmajā gadā, bija izdedzināta tukša, tālab gaišās gāzlampas vietā nu nācās iztikt ar karbīdlampām. Kamēr vien turējās dienas gaisma, lampas nededza, lai taupītu karbīdu.

Reiz, kad dienas jau bija kļuvušas īsas un mācāmstundas sākās tikai ar krēslu, un Avoti — kā katru dienu — dzina sev solu no blakus klases, Vilnim ar Kārli iznāca maza nesaskaņa. Vilnis gribēja solu novietot tur, kur tas parasti stāvēja, — netālu no dņrvīm. Te gan pūta vēsums no vestibila un apgaismojums bija vājāks, toties te sēdēja visi mazākie. Kārlis iecirtās un stūma solu uz priekšu.

— Tur nav mūsu vieta, — Vilnis aizrādīja.

— Ir gan, — Kārlis attrauca.

— Nav vis, — Vilnis stīvējās.

Kārlis brītiņu padomāja, laikam apsvērdams, ka mazajam šādu aplamību ar varu uzspiest neizdosies, tāpēc teica:

— Tas nekas. Te būs gaišāks.

— Mūs izdzīs, — Vilnis šaubījās. — Tā nav mūsu vieta.

— Neizdzīs.

Vilnis drūmi klusēja. Viņš labprāt metās kaujā par taisnību, bet tieši aizskart citu intereses viņam nepatika. Kārlis, redzēdams mazā noskaņu, teica:

— Kāpēc viņi labāki? Mēs te pagājušā nedēļā sēdējām. Viņi izdzina mūs. Saprati?

Brālis trāpīja īstajā vietā. Patiešām — te Avoti pirms pāris nedēļām bija piemetušies ar savu solu. Kad viendien nokavēja solu atdzīšanu, viņu vietā iekārtojās lielie. Pēc tam viss norisa pēc «mantojuma tiesībām», kuru aizskāruma reizēs atskanēja ass jautājums:

— Vai tu vakar te sēdēji?

Vilnis palūkojās uz brāli. Kārlis klusēdams stūma solu uz priekšu. Vilnis vairs nepretojās, bet palīdzēja. Tikai noņurdēja:

— Viņi kasīsies.

— Nekasīsies, — Kārlis attrauca.

Telpa skanēja no solu šļācieniem un klaudzieniem. Kāda septītās klases meitene atnesa pirmo karbīdlampu, un dežurants tūlīt norīkoja logu aizklājējus. Aptumšošanas papīru ruļļus varēja aizsniegt tikai garākie zēni pēc pakāpšanās uz soliem un logu malām. Ruļļus atsēja, un papīru noritināja lejup līdz palodzei. Karbīdlampa dega šņākdama. Vilnis sēdēja un raudzījās apkārt. Sev solu atstūma Gruntiņš un Oļģerts, nolika Avotiem blakus. Atšļūca Silasargs un ieņēma

pašu labako vietu lampas tiešā tuvuma. Arī Avotiem šeit bija gaiši, un Vilnis nopriecājās, ka varēs ātri izlasīt interesanto stāstu par kalnu āža medībām. Zēns jau grasījās ņemt no sola ārā žurnāla sējumu, kad ar grāmatām padusē ienāca Konstantīns Vārna un izaicinoši nostājās pretī Avotiem. Vilnis palūkojās viņam acīs un sabijās. Nāca prātā mātes vārdi, ka Vārnas grib visus samīdīt, pārvērst par otrās šķiras cilvēkiem, lai paši kļūtu par vienīgiem kungiem. Konstantīnam gan nebija tēva tumšo acu un melno matu, bet netrūka bramanīgas stājas un draudīgas lielmanības. Vilnis viņa niknajam skatienam atbildēja ar vēl niknāku. Konstantīns piesarka, bet neteica ne vārda. Nolika grāmatas uz skolotāju galdiņa un atkal aizstājās Avotu solam priekšā, cenzdamies ar izturēšanos iedvest viņiem savu pārākumu un pierādīt viņu niecīgumu. Vilnis, apzinādamies, ka viņu sols nav īstā vietā, samulsa, tomēr atkāpties negribēja. Šeit bija gaišs un tuvumā atradās Premjers ar Ojni. Un galu galā — kāpēc gan uz šo vietu Vārnām vairāk tiesību? Ja Konstantīns viņu pieklājīgi palūgtu, viņš varbūt piekristu aizvākties, bet Konstantīns jau to neprata, mācēja tikai draudēt un baidīt, tāpēc Vilnis gatavojās aizstāvēties.

Konstantīns aizgāja uz blakus klasi pēc sola. Vilnis palūkojās uz brāli. Tas izskatījās satraukts. Tā bija zīme, ka briesmas nav pagājušas. «Vārna vēl kaut ko perē,» Vilnis nodomāja un atskatījāt uz Gruntiņu. Veikli pārlēca pāri solam un piegāja pie drauga. Premjera tuvums nomierināja, iedvesa pašpārliecību. Cīņā ar Vārnu bija vajadzīga dūša un izturība. Konstantīns prata runāt tādā tonī, ka mati uz galvas no šausmām cēlās stāvus. Tas bija daudz nopietnāks ienaidnieks par Kubulmucu.

— Es lasu «Mazās Jaunības Tekas», — Vilnis stāstīja.

— Mednieks lien pa klintīm paka] bukam. Dienām ilgi... Kāpēc viņš ceļā ņem līdzi šokolādi? Kāpēc neēd maizi?

— Tarkšķi saprotamāk! — Premjers cienīgi aizrādīja.

— Kas par buku, klintīm, šokolādi?

— Kāpēc tālā ceļā viņš ņem līdzi šokolādi? No saldumiem tak nevar dzīvot?

— Kur tavs sols? — Premjers jautāja.

— Re! — Vilnis ielēca savā sēdvietā.

— Man te. — Premjers rādīja ar roku. — Vēlāk aprunāsimies par visām neskaidrībām.

Tajā brīdī atstūmās Vārna. Viņš redzēja, ka Vilnis sarunājas ar Premjeru. Tas lika Konstantīnam uzbrukumu Avotiem iesākt diplomātiski.

— Tie mazie mērkaķi iegrūduši beņķi manā vietā, — viņš teica saviem draugiem skaļi, lai dzirdētu arī Premjers, un spēcīgi cirta savu solu pret Avotu solu. Tintes pudelīte izlēca no dobuma un sāka ripot. Kārlis tikko paspēja to noķert,

— Kas tur? — Premjers apjautājās, visnotaļ saglabādams savu gudrinieka mieru un bezkaislību. Palūkojās uz Vilni. Mazais nosarka. Vārnas vārdos bija zināma patiesība. Vilnis vēlējās, lai Premjers viņu atbalstītu, un tajā pat reizē kautrējās lūgt, jo baidījās, ka Vārna varētu Premjeru pazemot. Tas Vilnim dziļi sāpētu, turklāt Premjers — kas zin — par šo pazemojumu tad atriebtos viņam, atkal izjuktu viņu draudzība, kas, lai arī pavēsa pēc pagājušā gada konflikta, tomēr vēl turējās.

Premjers mācījās vienu klasi zemāk nekā Vārna, bet izskatījās diezgan plecīgs un varbūt spēkos vienāds ar Konstantīnu. Šoreiz gan tas nebija tik svarīgi. Premjers parasti

kautiņos neielaidās tāpat kā Vārna. Tālab svarīga bija noskaņa, pretinieku gribas asums un stiprums.

Vilnis sēdēja solā, acis nolaidis, un atcerējās negodīgo Premjera kaitināšanu pagājušā gadā. Tā nu tagad nāca par sliktu. Premjers neticēs, ka Avoti nav vainīgi. Vārnas iz-kliedziens par uzbāzīgajiem mērkaķiem, šķiet, jau noskaņoja Premjeru gandrīz vai Konstantīna pusē. Viņš vēl šaubījās. «Jā, kā lai tagad Ēvalds tic, ka mēs esam nevainīgi jēriņi,» Vilnis skumji domāja, ar acīm uzmanīgi sekodams Vārnas kustībām. Pretinieks, šķiet, tomēr gatavojās pielietot spēka paņēmienus.

Gruntiņš majestātiskā mierā vēroja ķildas briešanu. Ēvalds vēlējās, lai mazais «kašķis» tiktu nedaudz pārmācīts, bet Vārnas uzpūtīgais niknums viņam patika vēl mazāk. Tas atbaidīja, satrauca. Vilnis atskatījās uz Premjeru, pamanīja viņa vienaldzīgo seju un drūmi nodomāja: «Atkal būšu kaujas laukā viens.»

Vārna mēģināja izkārtot eju, pa kuru aizdzīt Avotu solu, bet, tikko viņš pagrieza muguru, ejā atkal kāds iespraucās, jo visi steidzās iekārtoties. Tad Konstantīns izlēma izraut pašus sēdētājus no sola.

— Kur jūs vakar sēdējāt? — viņš jautāja Vilnim. Vilnis nezināja, ko atbildēt. Melot viņš nevēlējās, jutās vainīgs. Klusēšana ievilkās, un Kārlis atbildēja viņa vietā:

— Tepat.

— Nemuldi nu! — kāds no Konstantīna draugiem nikni uzbrēca.

— Stum prom beņķi! — Konstantīns teica klusā, draudīgā balsī, dedzinādams Kārli ar svilinošu skatienu. Kārlis jau pa pusei piecēlās. Bet, redzēdams, ka Vilnis sēž nepa-

kustēdamies, atkal apsēdās. Ja pirms mirkļa Vilnis bija gatavs aiziet, tad pēc pretinieka biedinošā uzbrukuma Kārlim viņš vairs nebija izkustināms. Nu viņš atkal nobrieda cīņai, bija gatavs turēties līdz pēdējam elpas vilcienam.

— Avotu muļķi! — Vārna izgrūda skaudri un nicinoši.

— Un tu? — Vilnis zibenīgi un tikpat nikni atsaucās un paslējās uz priekšu.

Konstantīns izlikās to nedzirdam. Cits viņa vietā būtu draudīgi jautājis: «Ko tu teici? Atkārto!» Un ar to zaudējis, jo Vilnis nebaidītos atkārtot. Konstantīna paņēmieni bija cienīgāki. Viņš lēni nolika savas grāmatas tikko atstumtajā solā un svinīgi noprasīja:

— Tātad nevāksieties projām?

Abi Avoti drūmi klusēja un raudzījās galdā.

— Tie muļķi vienreiz jāizmāca! — Vārna, caur zobiem spiezdams vārdus, nikni runāja. Vilnim no baismas aizrāvās elpa. Draudu melnums šķita briesmīgāks par nāvi. Tomēr zēns nepakustējās. Tāpat — gluži kā sastindzis — sēdēja Kārlis. Vilnis no bailēm varbūt uzlēktu stāvus gaisā, bet locekļos sagula stingums. Viņš vienkārši neprata neko iesākt. Kārlis atskatījās, gaidīdams dežurējošo skolotāju. Visas kar-bīdlampas jau atradās savās vietās, un drīz vajadzēja sākties mācībām. Kārļa atskatīšanās vēl par dažiem mirkļiem aizkavēja draudu izpildīšanu.

— Aizej pie durvīm! — Konstantīns uzsauca kādam no savējiem.

— Nenāk! — no durvju puses ziņoja. Vilnis pieķērās solam. Nu vairs nebija šaubu, ka Vārna sāks izrēķināšanos. Saspringts kā vijoļstīga un acīgs kā zebiekste — mazais uzmanīgi sekoja katrai pretinieka kustībai. Blakus Vārnām

stāvēja divi viņa «šķēpneši», arī no sestās klases. «Nekas,» Vilnis nodomāja, «viņi visi trīs dabūs krietni pacīnīties.» Viņš prata solā ieķerties kā dadzis. Ar brāļa palīdzību Vilnis nerēķinājās. Arī Gruntiņš atkrita. Mazais gatavojās pretoties viens. Turklāt saprata, ka sadursme būs mežonīgāka nekā jebkad, jo Konstantīns ar savu uzbrēcienu bija atvēris tumšas naida dzīles. Bija skaidrs, ka notiks nevis plēšanās par sola vietu, bet gan cīņa par elpu, par vietu zem saules, par tiesībām uz dzīvību vai nāvi, par skaidrām dienām vai mūžīgo nicināšanu un pazemošanu.

— Pirmo izvilkšu aiz krāgas to mazo mērkaķi un nometīšu sienmalē, — Vārna dvesa. Vilnis iekrampējās. Un pēkšņi nobālēja. «Ja viņš ņems aiz ausīm, tad ...»

Konstantīns dīvainā kārtā vēl kavējās un bažīgi lūkojās uz Kārli. Vilnis paskatījās. Brālis, spraigi atliecies atpakaļ un lūpas sakniebis, stāvēja ar sviedienam atvēztu roku. Plaukstā viņam melnēja tintes pudele. Lai gan briesmas vēl draudēja, Vilnim krūtīs ielija atvieglojums un līksme. īstenībā tā jau bija uzvara. Viņš pirmo reizi dzīvē īsti izjuta, cik liels spēks ir viņa un brāļa vienotībai. Tā bija uzvara jau pirms uzvaras, un mazais Avots līksmi pasmaidīja Konstantīnam tieši sejā. Vārna saviebās. Viņš negribēja vēl atkāpties, jo tāds solis reiz par visām reizēm viņu pamatīgi apkaunotu, pielīdzinātu tukšam lielībniekam, kura vārdiem nav svara, bet Vārna taču būvēja visu savu ietekmi uz vārda svaru. Sājā bezizejas mirklī Vārnu izglāba Silasargs.

— Konstantīn! Ko plēsies ar sīkajiem! — viņš nosodoši uzsauca. Un mierinoši piebilda: —- Vai nevari atrast savām miesām piemērotākus pretiniekus?

Vārna atskatījās.

— Redzi, Alps! — Silasargs pabīdīja Konstantīnam tuvāk kādu druknu zēnu. — Vīrs ar muskuļiem. Paspaidi viņu, ja tev vajadzīgs treniņš.

— Sēdiet, nekauņas! — Vārna nikni noelsās. — Gan vienreiz dabūsiet, smerdeļi!

Vilnis šoreiz viņa draudiem neticēja. Un izrādījās, ka viņš pareizi uzminējis. Pēc kāda laika Vārna sāka draudzēties ar Kārli.

SKAISTUMA KONKURSS

Pēc saķeršanās ar Konstantīnu Vārnu Vilnis atkal sapņos redzēja melnu pūķi. Sapnis atkārtojās, un reizēm viņš sāka šaubīties, vai vīziju skatījis dienā, nomodā vai miegā. Pūķis pastāvēja it kā neatkarīgi no cilvēka, ārpus viņa prāta, bija līdzīgs velnam un dievam. Nezvērs iekārtoja jocīgu «ūdensšķirtni» ar divām nogāzēm. Kurš reiz sāka slīdēt pa vienu, tam grūti bija nokļūt otrā pusē. Nevarības slīpumu vienmēr dāsni apgaismoja saule, bet šķirtnes otra nogāze, kur gāja stiprie un uzņēmīgie ļaudis, tinās drūmā mijkrēslī. Kuri laidās lejā pa saulaino nogāzi, tos ļoti labi saskatīja pūķis, uzbruka, pakampa un aiznesa. No krēslainās nogāzes nezvērs vairījās. Viņam nepatika dzelkšņainie krūmi, pelēcība un skarbie ļaudis, kas nekautrējās viņam pretoties un nežēloja savas dzīvības draugu un ceļabiedru labā.

Skolas dzīves ritmu izjauca negaidīta vācu karaspēka daļas ierašanās skolā. Lazaretes vietā iekārtoja kazarmas. Pagalmā nostādīja rindā automašīnas ar lielām skārda kulbām un apjomīgām metāla atvilktnēm zem vēderiem. Sasniga

dziļš sniegs. Automobiļi bieži noslīdēja no šaurā lielceļa, kas veda no šosejas uz skolu, iestiga dūksnainajā ceļmalas grāvī. Tad šurp steidzās vieglie visurgājēji jeb autotanki (tēvs tos sauca par bruņumašīnām) un izvilka neveiksmīgos braucējus uz ceļa. Dažkārt automašīnas izstūma paši vācu karavīri. Viņi salipa ap metāla braucamrīku blīvā pūlī un ņēmās bīdīt, kamēr uzbīdīja uz ceļa. Tad sēdās iekšā un brauca tālāk.

Skolotāji stingri noliedza staigāt starp mašīnām un traucēt zaldātus, bet vācieši paši bieži uzrunāja skolniekus. Uzzinājuši par aizliegumu, tūlīt griezās pie skolas pārziņa. Kāpēc bērniem neļaujot draudzēties ar Lielvācijas armiju? Pret tādu armijas vīru prasību direktors nespēja iebilst — atļāva. Nu knēveļi visur bāza savus degunus, vēroja, kā remontē motorus, kā izjauc un saliek šautenes. Uzzināja, ko glabā lielajās atvilktnēs zem mašīnu vēderiem, nopētīja it visu: kur atrodas patronas, gumijas šļūtenes, elektrības vadi, šokolāde. Sad tad pamanīja arī dažu tumšpelēku pistoli, kāda reiz bija skolotājam Baltenim. Kad zaldāti izmēģināja, autotanku motorus, skolēniem ļāva uzkāpt uz bruņumašīnu dzelžainajām mugurām un pavizināties pa skolas pagalmu. Skolotāji drebošām sirdīm nolūkojās šajās izdarībās. Ja skolēns nokļūtu zem gumijotās kāpurķēdes, vecāki vainotu skolotājus. Tas bija brīnumu brīnums, ka neviens netika sabraukts.

Naktīs skolas pagalmu uzmanīja sargzaldāts, ģērbies lielā aitādas kažokā. Automātu plecā viņš staigāja no ēkas viena gala līdz otram, sniegu skrapstinādams. Tolaik telpu trūkuma dēļ Vilnis, Kārlis un Ailis, kam pašam gultas nebija, mitinājās skolas apkopējas istabiņā. Kādu nakti, kad apkopēja negulēja skolā, zēni klusām atvēra logu un uzmanīgi nopētīja spožā pilnmēness apgaismoto pagalmu un staigājošo kareivi no saviem otrā stāva augstumiem.

— Puikasl Es iebļaušos nelabā balsī, — Ailis teica.

— Nē, — Vilnis protestēja.

— Uzmetīsim uz mašīnas jumta malkas gabalu, — Kārlis ierosināja.

— Nē, — Vilnis pretojās.

Lielie mazo neklausīja. Paņēma no krāsns speltes sausu malkas kluci un meta. Automašīnas skārda jumts nodārdēja kā bungas. Malkas klucis novēlās no būdas uz kaut kādiem dzelžiem un tikai tad apklusa. Sargzaldāts straujiem soļiem steidzās šurp. Zēni steigšus aizvēra logu un atrāvās tumsā. Sargs pārlaida kabatas lukturīša gaismas šautru automašīnai, kādu mirkli pastāvēja un tad devās atkal tālāk. Zēniem kļuva jautri.

— Viņš domāja, ka partizāns grabinās, — Ailis priecājās. — Sāks vēl šaut uz savām mašīnām.

Pēc brīža viņi izmeta otru pagali. Atkal karavīrs steidzās šurp. Viņa zābaki nodevīgi čirkstēja pret salā stingušo sniegu. Zēni gaidīja. Sargs pieliecās, paskatījās zem riteņiem, tad palūkojās uz augšējā stāva logiem.

— Ej nost no rūts! — Kārlis sauca Ailim. — Viņš spiedīs ar bateriju uguni, tad būs dimbā.

Zēns atrāvās tumsā. Zaldāts tomēr logu neapgaismoja.

— Ka nesāk šaut, — Ailis nobijies dvesa.

Vilnis ieritinājās gultā.

— Jūs esat muļķi, — viņš dusmīgi teica.

— Vāciešiem vajaga vienmēr kaitēt, — Ailis aizrādīja.

Vilnis brīdi domāja, tad atbildēja:

— Ta viņus neuzvarēsim. Viņus sakaus krievi.

Otrā dienā rīta lūgšanas laikā skolas pārzinis, raudzīdamies uz kaktu, kur stāvēja Avoti, bargi runāja:

— Nemetiet malku starp zaldātu automobiļiem... Vainīgos vārdā nenosaukšu. Paši labi zināt.

Zaļpelēko frontes vīru tuvums bērnus elektrizēja. Lielākie kala fantastiskus plānus par pistoju un automātu zagšanu. Reiz ierunājās pat par automašīnas aizdzīšanu. Patronas čiepa daudzi — gan no automašīnu lielajām atvilktnēm, gan no somām un kastēm. Taisīja acs pistoles un šāva ar papīra prapjiem pa logu uz ezera pusi vai laida dūmu raķetes atejā. Vienmēr kādā skolas nostūrī smakoja pēc pulvera dūmiem. Zēni staigāja kā apmāti. Šķita, ka tuvākajā laikā jānotiek kaut kam nepieredzētam. Daži runāja, ka augstu debesīs pāri skolai lidojot nevis vācu, bet krievu lidmašīnas, fronte tuvojoties, mežos esot parādījušies partizāni. Kāds ceturtās klases zēns, kam nebija izdevies dabūt pulveri, taisīja blīkšķus no karbīda un ūdens. Reiz, plīstot pudelei, viņš gandrīz izplaucēja acis. Bet pārējos darbīgos fantastus notikušais neatvēsināja.

Sājā satraukumu un bažu pilnajā laikā pie skolas apvāršņa no jauna savdabīgi uzmirdzēja Voldemārs Silasargs — skolas muzikants. Kādā starpbrīdī viņu uz saviem pleciem nesa septītās klases spēkavīrs Mustavs. Voldemārs dalīja visiem zēniem baltas papīra strēmelītes un sauca:

— Piedalieties skaistuma konkursā! Dižais lācis Mustavs izsludina balsošanu par skolas skaistāko meiteni! Uz papīra katrs rakstiet skaistākās meitenes vārdu un atdodiet man. Kura dabūs visvairāk balsu, tā būs skolas skaistuma karaliene. Balsojiet par skolas skaistāko meiteni! Ieroči lai klusēl Lai runā skaistums! To vēlas dižais lācis Mustavs.

Vilnis pastiepa roku pēc papīriņa.

— Vai tev vērts dot? — Silasargs šaubījās.

— Ir! — Vilnis enerģiski pamāja ar galvu.

— Lai ņem, — dižais lācis Mustavs apliecināja. Stiprais zēns bija piesarcis gan no Silasarga miesas svara, gan no satraukuma, ko radīja vārdi par dižo lāci Mustavu un meiteņu skaistumu.

Papīriņus ņēma gandrīz visi. Dažs tūlīt steidzās kaut ko ierakstīt, cits skatījās, ko raksta biedrs, viens otrs apjautājās draugiem, kura tad būtu skolas skaistākā meitene. Laikam kaunējās kļūdīties.

Vilnis nešaubīdamies ierakstīja «Daina».

Silasargs paņēma zīmīti, izlasīja.

— Kas tā tāda?

— No mūsu klases.

— Kādā klasē esi? Ceturtā?

— Trešajā.

— Eh! — vēlēšanu komisijas priekšnieks smagi nopūtās un saburzīja papīriņu. — Tu neproti balsot. Še, iemet pa-pīrkurvī.,

— Kāpēc? — Vilnis saslējās. — Tā nebūs taisnīgi.

— Eh! Tu neproti. Tu esi par mazu, — Silasargs skaidroja.

— Lai balso, ja grib, — Mustavs ierunājās. — Citādi iznāks vēlēšanu viltošana.

Silasargs brīdi šaubījās. Tad iedeva Vilnim citu papīriņu un teica:

— Labi. Tikai uzraksti arī uzvārdu, jo skolā ir vairākas Dainas.

Balsošanas rezultātus pasludināja nākošajā starpbrīdī. Par skaistuma karalieni tika ievēlēta sestās klases skolniece Rasma Auziņa. Par Dainu bija nodota tikai viena balss. Rasma Vilnim nepatika, jo tā, viņaprāt, nebija ne skaista, ne mīlīga, izturējās delverīgi kā puika. Nereti skraidīja pa soliem līdzi zēniem un bāzās visur priekšā. Silasargs uzkāra meitenei kaklā baltu papīra lenti ar numuru «1». Viņa bija ļoti priecīga: acis mirdzēja, vaigi sārtojās. Šajā kronēšanas brīdī meitene patiešām izskatījās skaista. Pat delve-rība bija zudusi. Viņa kustējās lēnām — kā jau karalienei pienākas. Uzzinājis, ka par Dainu neviens cits nav balsojis, Vilnis nodomāja: «Laikam jau viņa nav tik skaista, kā man šķita.»

— Balsosim tagad par smukāko puiku! — Rasma ierosināja, pateicības pilnām acīm lūkodamās uz Silasargu. Visiem tūlīt kļuva skaidrs, par kuru puiku viņa balsos. Šajā brīdī klasē ienāca skolotāja. Rasma ar savu kaklarotu paslēpās meitenēm aiz muguras.

— Kas te notiek?

— Nekas, — skanēja vienaldzīga atbilde — kā vienmēr šādās reizēs.

— Kāpēc tāds pūlis? Silasarg, tu te stāvi centrā, saki —

kas notika? ,

— Nekas sevišķs, skolotājkundze. Vai mēs nedrīkstam sapulcēties? — Silasargs diplomātiski vairījās.

— Aizliegts pulcēties tikai politiski neuzticamiem, — kāds no aizmugures gudri aizrādīja.

Skolotāja piesarka. Tas nozīmēja, ka viņa dusmojas.

— Pasaki, Silasarg, — vai bija atkal kaušanās?

— Nē, skolotājkundze! — Silasargs galanti raportēja. Skolotāja ostīja gaisu. Viņa visvairāk baidījās no pulvera

un karbīda dedzināšanām.

— Pastāsti, lūdzu, Voldemār, — viņa kļuva laipnāka.

— Jūs mums aizliegsiet, skolotājkundze, — Silasargs tielējās. — Apsoliet, ka neaizliegsiet... Mēs ievēlējām skolas skaistuma karalieni. Tas taču nav slikti, vai ne?

— Kura tad kļuva par tādu?

Silasargs māja ar roku.

— Nāc, Rasma, parādies visā savā krāšņumā. Nāc!

Rasma kautrējās, tomēr iznāca priekšā.

Skolotāja nebija apmierināta.

— Vai visi piedalījās balsošanā? — viņa jautāja.

— Visi, kas vēlējās.

Vai citas meitenes saņēma krietni mazāk balsu?

— Stipri mazāk.

Skolotāja bija jauna.

— Vai jūs protat vērtēt? — viņa bikli jautāja. — Kas to izdomāja? Tu, Voldemār?

— Nē, mūsu dižais lācis Mustavs.

— Patiešām? — Skolotāja aplūkoja drukno zēnu ar izbrīnu un interesi. — Kas to būtu domājis!

Mustavs sarka un lūkojās grīdā.

— Kā tu vērtē meitenes skaistumu? — skolotāja jautāja, viņam.

Mustavs raustīja plecus un neprata atbildēt.

— Nu tā ... Skatos, — viņš minstinājās.

Vilnis ar šausmām attapās, ka arī viņš neprastu atbildēt. Skaistums bija gluži neskaidrs.

Atskanēja zvans. Skolotāja apsolīja par uzzināto pārzinim neko neteikt, bet nākošā starpbrīdī vēl aprunāties ar zēniem .par skaistuma konkursu. Viņa turēja vārdu.

— Puišil — skolotāja uzrunāja zēnus. — Man šķiet, ka jūsu izvēlētā Rasma nav īstā. Viņai mati izspūruši un savēlušies pinkās, kleitiņa nosmērēta ar kaļķiem, priekšautiņš nospeķots. Šķiet, ne viens vien balsojis par viņu tikai tālab, <ka nav citu pamanījis. Rasma skrien visur pa priekšu, visur jaucas iekšā, trako, smejas, klaigā. Kā tādu nepamanīsi. Bet nevar taču nopietnā reizē balsot par pirmo, kas krīt prātā.

— Jautrība nav slikta, — kāds iebilda.

— Protams, nav, — skolotāja piekrita. — Rasma varbūt skopumā nav peļama, tikai labi būtu, ja jūs vairāk padomātu, ^paskatītos. Vai nav jauka šīs pašas klases meitene Dzidra.

— Te jau viņa sēd, — kāds iesaucās.

Zēnu loks pašķīrās, un parādījās grupa meiteņu, kas sēdēja solos stūrī pie krāsns. Starp tām arī Rasma. Skolotāja samulsa, tad saņēmās un teica:

— Varbūt taisni labi, ka abas dzirdējāt, ko es runāju. Rasma patiešām nav pelnījusi skolas skaistākās meitenes slavu. To pasludinādami, mēs, re, ko atbalstīsim. — Un skolotāja pieskārās Rasrņai pie elkoņa, kas bija nosmērēts ,ar kaļķiem. — Pavērojiet Dzidru, šai meitenei viss ir tīrs «un kārtīgs. Vai viņa nav glīta? Kas viņai trūkst?

Dzidra nosarka līdz asarām un šajā brīdī patiešām izskatījās ļoti skaista. «Viņa man jau agrāk patika labāk par Rasmu,» Vilnis priecīgi nodomāja.

Skolotāja diemžēl centās pārliecināt, ka vēlēšanās drīkst, piedalīties tikai piektās, sestās un septītās klases zēni, jo-mazie neko vēl nesaprotot. Izņēmuma kārtā varot atļaut balsot arī kādam «attīstītākam» zēnam no ceturtās klases, bet ne vairāk.

Pasaulē nebija taisnības.

Otrās vēlēšanas noritēja organizētāk. Rasma Auziņa tika nogāzta no karalienes troņa. Par skaistāko skolas meiteni šoreiz ar krietnu balsu vairākumu ievēlēja Dzidru. Kad Voldemārs Silasargs lielajā mācāmstundu telpā savā skaņajā. un galantajā balsī nolasīja vēlēšanu rezultātus, sēdēdams« diženajam lācim Mustavām uz pleciem, un balsu skaits, skaidri rādīja, ka Dzidra ir tieši sešas reizes skaistāka par Rasmu, jaunā skolas skaistuma karaliene šausmīgi apjuka,, saķēra seju rokās un stāvēja nepakustēdamās labu brīdi. Rasma ievēlēšanu bija uzņēmusi daudz mierīgāk, kā pašu« par sevi saprotamu. Toties zaudējumu viņa pārdzīvoja pagalam traģiski: sāka skaļi raudāt kā gražīgs bērns. Beidzot aizbēga uz guļamistabu.

Voldemārs Silasargs centās viņu nomierināt. Diemžēl bez. sevišķiem panākumiem. Rasma vēlāk vairs gan neraudāja,, bet palika tāda kā aizlauzta. Dzidra toties uzziedēja kā puķe. Visi vecāko klašu zēni mijkrēšļa deju stundās nu centās uzlūgt viņu, grozījās viņas tuvumā un dažādi jokojās. Vilnim arī šķita, ka meitene pēkšņi kļuvusi daudz, skaistāka.

Par Rasmu drīz vien skolā paklīda runas, ka viņa esot. mainījusies raksturā: ar zēniem kopā vairs puiciski nedelve-rējoties, drēbes nesmērējot un labāk mācoties. Diemžēl balsotājiem tas vairs neinteresēja.

FRICIS UN HANSS

Kādu vakaru mācāmstundu laikā kopā ar vācu valodas «skolotāju klasē ienāca divi vācu karavīri spožos formas tērpos, brašu gaitu, paklanījās un nosauca savus vārdus. Viens bija Fricis, otrs — Hanss.

— Dažam no jums interesēja karavīru dzīve, — skolotāja uzsāka. — Sie Lielvācijas karavīri vēlas par to pastāstīt. 'Viņi runās, protams, vāciski, un es pārtulkošu vai īsumā -pārstāstīšu, ko viņi teikuši. Bet centieties saprast paši. Domāju, ka Voldemārs, Jānis, Rasma un vēl viens otrs varēs «sekot domai.

Tad viņa pagriezās pret vāciešiem, pamāja ar galvu.

— Bitte. Nur langsam}

Hanss žilbinoši pasmaidīja un sāka runāt. Viņa seja tūlīt •pielija ar iekšēju kvēli, nedaudz baismu mirdzumu, vaibsti saspringa. Vilnis no teiktā saprata tikai atsevišķus vārdus:

— Junge. Kraft. Russland... gehen... Neue Zeit, neue Welt. Waffen ... Menschen, Afrika ... China oder Amerika ... Grosse Deutschland ... deutsche Soldaten ... Ordnung und Freiheit.[1] [2]

Nesaprazdams teikto, Vilnis uzmanīgi vēroja runātāja seju un žestus. Tie bija satraucoši un nesaprotamā kārtā it ’kā hipnotizēja zēnu. No vācieša staroja Vārnas lielmanībai līdzīga uzpūtība un reizfe izaicinošs niknums. Vilnis pārdzīvoja dīvainas izjūtas. Austrumzemes, Ķīna, Amerika, Āfrika.

Jauns laiks un jauna pasaule. Kaut varētu kādreiz tur nokļūt. Jauns spēks. Saule. Kad zēns palūkojās uz otru vācieti, pēkšņi samulsa. Fricis izskatījis gauži sašļucis, it kā būtu apmānīts. Viņš vairākkārt noliedzoši purināja galvu un reiz pat skaļi pārtrauca biedru:

— Nein![3]

Vilnim Friča izturēšanās ļoti nepatika.

Kad Hanss beidza, skolotāja tulkoja:

— Pēc uzvaras pār Krieviju vācu karavīri nedaudz atpūtīsies un tad dosies tālāk uz citām austrumu zemēm. Vācu neuzvaramie karapulki pāries visas zemes no Āfrikas līdz Amerikai, nesdami tautām jaunu kārtību un brīvību...

Sie vārdi aizrāva Vilni, jo aiz vārdiem mirdzēja tas, ko viņš bija saskatījis Hansa sejā, acīs un kustībās. Tur staroja satraucošs, dzīvs sapnis, kura dēļ nekā nebija žēl. Doties tikai uz priekšu, uz brīnumainām svešzemēm...

Pēc Hansa runāja Fricis. Iesāka neveikli. Stostījās. Bet tad saslējās.

— Nein, — viņš teica, noliedzoši purinādams galvu. — Krieg, das ist ein Krieg. Tod ... Blut... Kalte ... Meine Heimatland Tirol... Berge., schöne Blumen und Lieder. Schöne Himmel, schöne Mädchen .. .[4]

Dīvaini, Friča valodu Vilnis saprata labāk, bet viņa runa mazāk saistīja. Skolotāja tulkoja:

— Viņa dzimtene ir kalnu zeme Tirole, kur kalnos sniegs, bet ielejās aug skaistas puķes. Tur viņa mājas. Tur jaunieši

dzied skaistas dziesmas, tur dzīvo skaistas meitenes un godīgi puiši. Karš viņiem nepatīk, jo karā ik brīdi draud nāve, līst asinis un aukstums stindzina cilvēkus. Drauga Hansa domas par pasaules iekarošanu viņam nav īsti saprotamas ...

Fricis izņēma no kabatas mutes ermoņikas un nospēlēja divas tiroliešu dziesmas.

Kad vācieši bija aizgājuši, Vilnis vēl ilgi nespēja attapties no Hansa runas, satraukto vaibstu un nervozo žestu iespaida. šis vācietis taču vareni aicināja uz priekšu, apsolīja spraigu darbību, dziesmas un ziedus, visu, visu, kas uz pasaules sasniedzams.

— Vai tev patika Hanss? — Vilnis jautāja Premjeram.

Premjers daudznozīmīgi pavīpsnāja un, lēni vārdus meklēdams, teica:

— Hans, das ist ein Hans. Todbringend Mann... Bluting UtopistJ

Tas skanēja aizdomīgi nievājoši.

— Pārtulko, — viņš lūdza.

— Ja nesaproti, tas nozīmē, ka nedrīkst saprast, — Premjers paskaidroja.

Vilnis sāka kaulēties. Premjers smaidīja.

— Tu esi mani diezgan kaitinājis. Tagad pakaitinu tevi.

Prasi Ojnasam. *

— Lūdzu! — Vilnis ubagoja.

— Vai es drīkstu tulkot? — Ojnass jautāja Premjeram.

Tas pamāja ar galvu. [5]

— Nu? — Vilnis skubināja.

— Premjers teica: Hanss ir varenais, kas bāž degunu mēslos ... Bija tā, Gruntiņ?

— Apmēram, — Premjers piekrita.

— Kāpēc bāž? — Vilnis turpināja taujāt, pat paraustīja Premjeru aiz piedurknes. Acīs viņam iekvēlojās naids.

— Netraucē! Es lasu. — Draugs pacēla dūri.

— Oļģi, pasaki tu, — Vilnis pievērsās Ojnasam.

— Nezinu, draudziņ, — Ojnass atbildēja. — Ej labāk prasi pašam Hansam.

Vilnis saprata, ka šoreiz neko nepanāks, un pārtrauca lūgties. Sirdī palika īgnums pret Premjeru.

Kad viņš sestdienas vakarā par vācu kareivju runām izstāstīja tēvam, tas pagrozīja galvu.

— Tas nu gan ir bijis īstais rīkļurāvējs. Propagandas auglis.

Vilnis nolieca galvu, lai tēvs neredzētu viņa seju.

Tēvs tovakar pirmo reizi Vilnim īsti nopietni izklāstīja savas domas par pasaules likteņiem. Vecais Avots bija pārliecināts, ka Krievija, Anglija un Amerika sakaus Vāciju.

— Vācijai trūkst naftas un cilvēku, bet Krievija un Amerika nu tikai pa īstam sāk karot.

Vilnim tēva aprēķini nepatika. Vāciešu iespējamo sakāvi viņš uzņēma kā personīgu nelaimi, jo izjuka taču Hansa un viņa skaistais nākotnes ceļš pa pasauli.

Tikai pēc vairākiem gadiem viņš aptvēra, cik baiga bijusi tāda noskaņa.

Tolaik, tas ir, četrdesmit trešā ceturtā gada ziemā, šajā Latvijas nostūrī bija jau krietni jūtams frontes tuvums. Pa šoseju atkal ritēja dzīva satiksme, gaisā lidoja resnas trans-portlidmašīnas un iznīcinātāju eskadriļas. Avīzē «Tēvija» parādījās arvien vairāk rakstu par frontes iztaisnošanu. Atvaļinājumā atbraukušie leģionā mobilizētie puiši stāstīja brīnumu lietas par krievu katjušām un smagajiem tankiem un par sarkanarmiešu izturību pret salu.

Tēvs sestdienas un svētdienas vakaros lika Vilnim lasīt avīzi, pats pa to laiku kaut ko darīja: vai nu pildīja papirosu čaulītes ar pašaudzētu tabaku, vai plēsa skalus, kurus petrolejas trūkuma dēļ izmantoja tāpat, kā senči tos bija lietojuši gadsimtiem ilgi. Tēvs klausījās lasījumā un starp rindiņām mēģināja apjaust krievu katjušu un lielo kauju īstās balsis, par kurām avīzē nerakstīja.

Vilnim bija jāizlasa visi virsraksti pēc kārtas. Tēvs nereti tūlīt teica:

— To nav vērts.

— Kāpēc? — zēns brīnījās.

— Nekā nav. No tukša tukšā lej.

Tēvam interesēja īsteni notikumi. Viņš paskaidroja:

— Tas nekas, ja saka: plānveidīga frontes iztaisnošana. Tāpat var saprast, ka degušas pēdas.

— «Sarkanarmieši zem vācu artilērijas ugunsvētras zaudē prātu. Atmiņas,» — Vilnis lasīja.

— Ak atmiņas? — tēvs jautāja.

— Jā. ,

— To nevajag. Lasi tālāk.

— «Jauns Lielvācijas karavīrs sagūsta rūdītu Sarkan-armijas virsnieku.»

— Atkal atmiņas?

— Nē. Nevar saprast.

— Cik nu īstenība ... Bet palasi.

Arī šis raksts bija par iepriekšējās ziemas notikumiem. Jauns zēns, kurš brīvprātīgi aizgājis uz fronti, varonīgi karojis vairākas nedēļas. Kādu dienu viņš, no priekšējās līnijas pa sniegu rāpodams uz kaimiņu daļu, ceļā uzdūries Sar-kanarmijas virsniekam, kas lūkojies uz citu pusi. Zēns pavērsis stobru pret virsnieku un pavēlējis nomest ieroci. Tā viņš atvedis sarkanarmieti komandpunktā un par to saņēmis vērtīgu balvu. Avīzē bija ievietota pusaudža fotogrāfija. Zēniņš bālu, slimīgi caurspīdīgu seju.

— Vai tas tā var būt? — Vilnis jautāja tēvam.

— Var jau būt. Frontē visādi gadās. Reizēm laimējas. Puišelis svinu otram ielaidīs visātrāk. Un pats arī dabūs ...

— Ak, nabaga bērns! — Māte saķēra vaigus. — Ko tie izdarījuši ar viņu!

Mātes balss skanēja nejauki. Dzina tirpas pa kauliem. Vilnis lasot bija jūsmojis par drosmīgo jaunekli. Pati varonība, lai kurā pusē karotu, šķita vērtīga un slavējama, bet vecāki abi kā norunājuši to nopēla. Vilnis saprata, ka viņš nespētu tā līst pa sniega klajumu ar nāves ieroci rokā, gaidot ik mirkli svešu lodi mugurā.

— Piedzīvojumu meklētājs, — tēvs nicīgi teica. — Varbūt šodien jau vilki kaulus skrubina. Ja ne šodien, tad agri vai vēlu ... No turienes dzīvs atgriežas retais.

Vilnis sēdēja kā sastindzis. Karš bija briesmīgs. Patiešām mežonīgs. Vai tiešām iet briesmās un šaut var aiz piedzīvojumu kāres? Vai dēku meklētājs savu nāvi meklē? Viņam, Vilnim, dzīve patika daudz labāk.

FRONTE TUVOJAS

Pavasarī padomju lidmašīnas pēkšņi vienā naktī nobum-boja dažas tuvējās pilsētiņas un dzelzceļa mezglus. Ko līdzēja logu aptumšošana, ja lidoņi pie debesīm «piekāra» tik spožas apgaismošanas raķetes, ka divdesmit kilometru attālajā Gremzdu pagalmā varēja lasīt avīzi.

— Paklau, kā lielgabali dun, — rītā tēvs teica dēliem.

Vilnis ieklausījās tālajā kanonādē, kas atbalsojās aus-

trumu pamalē, un jautāja:

— Tālu?

— Kilometrus simt vismaz.

Zēns iedomājās, ka reiz draudīgie dārdi, kas nāca no tik liela tāluma, pietuvosies Gremzdu laukiem un pļavām, pārvelsies pāri un atskanēs otrā pusē.

— Vai mēs paliksim dzīvi?

— Paliksim, ja uzmanīsimies.

— Droši to nevar zināt?

— Nē, droši nevar zināt.

Šķita, ka no tāluma veļas milzīgs rullis. Nebija cilvēku spēkos to apturēt vai padarīt vieglāku. «Tēvija» bez pārtraukuma rakstīja trīs vārdus: «Izcīna sīvas kaujas.» Nu Avoti par to varēja pārliecināties arī bez avīžu lasīšanas, atlika tikai pagriezt ausi pret austrumiem. Četrdesmit pirmajā gadā Vilnis, būdams /mazāks, vairāk izjuta ziņkāri nekā bailes. Tagad viņš sāka nopietni pārdomāt par draudošajām briesmām.

— Vai tad, kad šaus, arī būs jāiet skolā? — Vilnis interesējās.

— Nē. Tad visiem jābūt savās mājās, — tēvs paskaidroja.

— Redzēs, vai paliksim dzīvi, — māte nopūtās.

Tādas runas Vilnim nepatika klausīties. «Ko tur vaimanāt. Kad nomirs, tad ij bēdāsies,» viņš pie sevis īgni prātoja.

Dārdošais frontes rullis vēlās arvien tuvāk. Jau varēja dzirdēt atsevišķus sprādzienus. Virs meža, kur kādreiz Vilnis bija sapnī saskatījis varena torņa apveidus, lidoja jau padomju lidmašīnas, bet tām apkārt klusi kā dīvainas mākoņu rozes plauka zenītartilērijas šāviņu mākonīši. Zēns lūkojās uz tālajiem tērauda putniem ar izbrīnu. Cik milzīgs laiks — trīs gari gadi pagājuši kopš brīža, kad viņš redzēja pēdējos krievu lidoņus zemā lidojumā drāžamies pāri koku galiem uz ziemeļaustrumiem. Tagad tie atgriezās. Veltīgi pūlējās vācu zenītartilēristi. Kad mākonīši kļuva blīvi, lidmašīnas zibenīgi nopikēja un atkal līdzeni laidās tālāk.

Noziedēja ievas. Sākās siena laiks. Smaržoja zemenes. Pa šoseju brauca daudz karaspēka. Tikai šoreiz pretējā virzienā nekā pirms trim gadiem. Avīzes skopi ziņoja par angļu un amerikāņu desantu Francijā. Pirmajās dienās to sauca par neveiklu mēģinājumu. Raksti nobeidzās ar apgalvojumu, ka pretinieks tiks tuvāko stundu laikā satriekts un iemests jūrā. Bet pagastā klīda runas, ka desants esot pamatīgs. Stāstīja arī, ka Amerikas Savienoto Valstu prezidents Rūz-velts pirms desanta izcelšanas vairākas stundas lūdzis dievu. Māte šaubījās, vai dievlūgšanai kāda nozīme. Vāciešiem uz vidussiksnu sprādzēm arī bija rakstīts: «Gott mit uns». («Dievs ar mums».) Tādā lūdzēju kautiņā dievam grūti saprast, kuram iet palīgā, kam bāzt kāju riteņos. Tēvs savukārt domāja, ka pareizs būšot teiciens: ko dievs mīl, to pārmāca, jo kā gan citādi lai izskaidrojot ticīgo vāciešu sakāves un bezdievīgo komunistu panākumus. Tā jau laikam bija, jo komunistiem pēdējā laikā veicās pavisam labi. Radio klausītāji stāstīja, ka Pleskava jau ieņemta un fronte tuvojoties Latvijas robežai. No «Tēvijas» vairs nekādu skaidrību nevarēja izlobīt. Informācijās nosauca tikai mazākās apdzīvotās vietas, kuras neviens nezināja, bet par lielāku pilsētu zaudēšanu klusēja, lai gan «plānveidīga» atvilkšanās un frontes īsināšana turpinājās katru dienu. Tēvs, avīzi lasīdams, rūca:

— Sit kā makus. Ij nodrukāt visu nespēj.

Kad siena laika vidū paši vācieši Berlīnē rīkoja atentātu pret Hitleru, fFonte bija pienākusi Gremzdēm tik tuvu, ka tās dārdoņa traucēja sarunāties. Pa lauku un meža ceļiem, lādēdamies un ratus grabinādami, guņģoja vezumnieki, skubinādami resnus, īsastainus zirgus. Pārvietojās pa vakariem. Daži apstājās noras malā pārnakšņot. Izrādījās, ka tie nav vācieši, bet ukraiņi — vlasovieši. Prata krieviski. Uz tēva jautājumiem atbildēja īgni. Stāstīja, ka priekšējās līnijās viņus nelaižot, jo vācieši viņiem neuzticoties. Viņi esot izmesti ārpus pasaules. Vakarā viņi dziedāja skumjas dziesmas sila ēnā. Ap pusnakti brauca tālāk.

Pusdienā, kad govis bija pārdzītas mājās un Vilnis ar Kārli pļavā ārdīja sienu, aiz lielā meža sākās ellišķīgs troksnis, kas pārspēja pat šāviņu spalgoņu. Rēkoņa bija tik stipra, ka skaņa šķita nedabiska. Koki šalca, un gaiss drebēja, sāka dunēt galva. Kad zēni pusrikšus pāri pakalnam skrēja uz mājām, troksnis sasniedza kulmināciju. Tas strauji pārvietojās pa mežu un tuvojās Gremzdēm. Viņi nespēja vēl iztēloties, kas tās varētu būt par ellišķīgām mašīnām, kad no meža jau izlīda pirmās pelēkās tērauda vaboles ar gludiem sāniem un uz priekšu izstieptiem lielgabalu snuķierrf: Ņiprākās jau bija pārrāpojušas grāvim, bet pēdējās vēl kūņo-r jās pa mežu.

— Tanki! — Kārlis attapās pirmais.

Divi tērauda milzeņi ātri aizbrauca mājām garām, trešais* apstājās tieši pretī vārtiem. No lūkas izlīda karavīrs dzel-tenzajganā blūzē, piecēlās kājās un māja tēvam ar roku.. Redzēdami, ka drūmās mašīnas apstājušās, zēni aši pārskrēja pāri ce|am. Tēvs sarunājās ar karavīru. Vēl divām, mašīnām pacēlās lūkas. Ziņkāre puikas tirdīt tirdīja noklausīties sarunu, bet viņi baidījās tuvoties drūmajiem dzelzs rumakiem. Vilnim šķita: ja stūrmanim samežģītos stūre um tanks iedrāztos mājā, tas izietu sienām cauri kā nazis sērkociņu kastītei. Ja klajā laukā nāk virsū tāds zvērs un vēl šauj, tad cilvēkam aiz bailēm vien steidzīgi jānomirst, lai. neredzētu, kas notiks pēc tam.

Tēvs beidza sarunu. Karavīrs pastiepās un pamāja ar roku: mātei. Arī citi pavicināja plaukstas. Atkal ierūcās motori, un draudīgā kolonna joņoja tālāk. Vilnis saskaitīja deviņus tankus. Motoriem rēcot un kāpurķēdēm zibot un žvadzot, tie automobiļa ātrumā aizbrauca uz rietumiem.

—■ Kas tas bija? — jautāja māte.

— Virēna dēls, — tēvs atbildēja. — Laikam pārrāvuši! fronti.

Tikai tad Vilnis attapās, ka tankiem nebija nekādu pazīšanās zīmju.

— Vai tie vāciešu? — viņš jautāja.

Tēvs sarauca pieri.

— Krievu. Tikai turiet mēles aiz zobiem. Sapratāt?

Tikko tēvs to bija pateicis, atskanēja spalga artilērijas grandoņa. Tad uz mirkli iestājās klusums. Un atkal dobji sprādzieni.

— Viņi šauj, — tēvs teica. — Laikam tikuši uz lielceļa.

Vakarā Ķirbīšu Roberts stāstīja, ka krievu tanki pie kroga

sašāvuši trīs vācu automašīnas un tūlīt aizjoņojuši atpakaļ -aiz frontes līnijas.

— Atbrauc kā sēņotāji, — Roberts smējās. — Viņiem fronte bijusi nebijusi. Droši kā velli. Skaidrs, ka pa ceļam nočiepa vēl ne vienu vien frici.

Vilnis ar Kārli izpētīja tanku sliedes. Mežā tērauda milzeņi bija braukuši pa veco ceļu, nolauzdami mazākas eglītes un samaldami tās zem kāpurķēdēm.

Vēl pēc divām dienām parādījās vairākas zemu lidojošas divmotoru lidmašīnas, kas dīvaini dūca un izskatījās krietni -citādākas nekā tās, kas pirms trīs gadiem šāvās pāri koku galotnēm. Vilnis pazina vācu iznīcinātājus un bumbvedējus, bet šīs bija svešas. Tās bombardēja un apšaudīja šoseju. Sprādzieni granda skaļi un griezīgi.

— Tie bija ili, — Ādolfs skaidroja. — Iznīcinātāji bumbvedēji. Sarkanarmijas triecienlidmašīnas.

Vilnis nu ik dienas ar ziņkāri gaidīja svešo lidmašīnu parādīšanos. Tās lidoja zemu un rīkojās aši, daudz lietišķāk un drošāk nekā pirms trīs gadiem vācieši. Tēvs stāstīja, ka virs frontes gaisā jau valdot krievu aviācija. Šeit gan vēl to īsti nemanīja. Lidoja arī tās ar melno krustu. Tikai zvaigžņotām parādoties, nez kur visas paslēpās.

Kad uz Rugaļu kalna vācieši uzstādīja artilēriju un sāka žaut pāri Gremzdēm uz Igaunijas pusi, visiem kļuva skaidrs, ka fronte nu ir pavisam tuvu. Tanku iebrukums vēl nepārliecināja, jo tēvs zināja stāstīt, ka tanki dažkārt iebraucot pretinieka aizmugurē piecdesmit un vairāk kilometrus tālu„ Trīs dienas tālšāvējs lidināja kaucošas granātas pāri Gremzdu jumtiem. Šāvienu troksnis bija tik stiprs, ka katrreiz*, galds atlēca no sienas. Vilnis veltīgi mēģināja ar acīm saskatīt žēlabaini gaudojošos šāviņus, lai gan, pēc svelpoņas-pārvietošanās spriežot, tie nelidoja ātri. Kad parādījās zemu lidojošie ili, baterija apklusa. Zeme trīcēja bumbu sprādzienos ...

— Uzber ogles, — tēvs teica, lūkodamies uz pamali.

Mājās ievācās vācu karaspēka daļa. Sakarnieki novilka

pāri laukiem, pļavām un cauri krūmiem krāsainus plastmasas vadus. Pie labības šķūņa raka ierakumus.

— Kumelītēs esot vācu daļas štābs, — tēvs sprieda. — Ja to uzzinās krievs, tad laidīs lielo burkšķi.

Avoti slēpa mantas. Taisījās uz dzīvi mežā. Vilnis pieskatīja lopus un grāba pēdējo sienu. Nu jau viņš bija liels puisis — vienpadsmit gadi. Spīdēja pēcpusdienas saule. Frontes pamale, kā vienmēr, urkšķēja un dūca. Lidoja viena otra lidmašīna. Pēkšņi to saradās vairāk. Gaisā atskanēja ložmetēju tarkšķi. Trīs lidmašīnas riņķoja pa apli viena pakaļ otrai, reizēm pietuvodamās zemei, reizēm uzšaudamās augstu debesīs. Divas šāva. Lodes sprakšķēdamas krita tuvējos alkšņos. Vilnis negribīgi ierausās mazā, zāli apaugušā grāvītī un, galvu paslējis, turpināja skatīties. Viņam šķita, ka no gaisa nākošās lodes arī grāvī var trāpīt gluži labi, tomēr tupēja, tā teikt, sirds mierināšanas nolūkos. Govis, pieradušas pie tuvās frontes trokšņiem, mierīgi plūca zāli, nelikdamās ne zinis par lielajiem dunduriem. Vilnim par bēdām, pretinieki izšķīrās un aizjoņoja katrs uz savu pūst veseli, vismaz lidotspējīgi.

Tās pašas dienas vakarā īsi pēc saules rieta Avoti piedzīvoja pirmo artilērijas apšaudi. Tēvs un māte vāgūzī dīrāja jēru. Zēni labības šķūņa galā lasīja jumta skaidas. Kad abi piecēlās kājās, pēkšņi nogranda skaļš sprādziens, otrs, trešs un diez cik vēl. Uz jumta sāka birt zemes pikas, šķembas un akmeņi. No pļavas gaisā lidoja velēnas. Varens skats! Vācieši, kas pie šķūņa spēlēja kārtis, ātri sagūla ierakumos. Kārlis un Vilnis stāvēja blakus skaidu nojumei taisni kā stabi. Tikpat pēkšņi, kā sācies, burkšķis apklusa. Bridi vēl pasēdējuši ierakumos, karavīri slējās kājās. Puikas paņēma skaidu klēpjus un devās mājup.

Vecākus apšaude bija nobaidījusi vairāk nekā zēnus.

— Ak tad jūs arī? — māte izbrīnījusies jautāja. — Kur tad jūs bijāt? Ak dievs, dzīvi!

Viņa bija aizmirsusi, ka pati zēnus sūtījusi pēc skaidām.

Vilnis sāka žirgti stāstīt, kā griezušās pa gaisu dūņas un velēnas, uz jumta biruši akmeņi, kā viens zemes drupačs trāpījis Kārlim pa plecu. Zēni steidzās apskatīt pļavu, kur bija sprāgušas granātas. Vajadzēja nopietni izpētīt, cik lielas bedres radušās un cik to daudz. Māju tiešā tuvumā bija kritušas septiņas: trīs pļaviņā, viena pie šķūņa kartupeļos, ■divas birztaliņā, bet viena aiz ierakumiem tērces malā. Vilnim izdevās atrast kāda šāviņa uzgali, kas no sprādziena bija vēl mazliet silts.

i

VAI KLAUSĪT RĪKOJUMU?

Nākošajā dienā tēvs sāka rakt bedri patvertnei. Arī Ķir-bīši taisīja lielu zemnīcu savā sakņu dārzā.

— Kad velsies kopā tās čuguna vaboles, tad labāk, ja esi zem smiltīm, — Roberts skaidroja.

— Tādā blindāžā veikli sametīs granātas, — tēvs iebilda.

— Turēšu pa spraugu ārā sekumos uzspraustu baltu kreklu, — Roberts attrauca. — Ja vienu sašaus, uzspraudīšu otru. Mums baltu kreklu ir pietiekami. Ja kreklu nepietiks, uzspraudīšu bikses.

— Domā neklausīt rīkojumam? — tēvs noprasīja.

— Jā, — Roberts skaidri atzinās.

Vācu kara pavēlniecība caur pagasta valdi bija pavēlējusi visiem zemniekiem doties bēg|u gaitās. Atkāpšanās būšot tikai īslaicīga, pēc tam varēšot atgriezties.

īsi pirms pusdienām frontes žandarmi garām Gremzdēm dzina lielu lopu baru. Lopiņi ganījās pa ceļmalas labību un kartupeļiem. Avotu govis pļavā krimta īsu zālīti. Viens žandarms atdalījās no pārējiem un pāri dārzam devās lejā uz pļavu. Māte, to pamanījusi, iesaucās:

— Vai die’, viņš grib aizdzīt arī mūsu lopus! Tec, Vilnīt, labi ātri un atved mājās. Tevi, bērnu, tak neaiztiks.

— Kranci! — Vilnis iesaucās un skriešus metās uz pļavu. Raibais, vienmēr svētdienīgi ģērbtais Krancis lēkšoja pa priekšu — saspringts un gatavs cīnīties ar pašu velnu. Vilnis ātri izvilka vienu mietiņu, uzkliedza govij:

— Mājās! Mājās!

Pa to laiku pie otras piesteidzās lopu dzinējs. Krancis izbrīnījies blenza uz svešo un aizdomu pilns klusi bubināja. Vairākas dienas, kamēr māja bija pilna zaldātiem, suns nezināja vairs, ko riet, ko ne. Par pārsteidzību jau bija dabūjis no mātes un tēva ne vienu vien kāvienu. Varbūt tikai pateicoties šādai stingrībai, viņš vēl nepaguva nevienam

zaldātam ieķerties stilbos, tālab saglabāja savu raibo dzīvību. Šobrīd centīgais suņuks godīgi nesaprata, ko darīt. Skatījās te uz Vilni, te uz karavīru. Bet zēnam galvā drūzmējās citas rūpes. Redzēdams, ka vācietis saņem govi aiz ķēdes, zēns mietiņu vis nevilka, kā to žandarms gaidīja. Attapies, ka mietiņš nejauj aizvest govi, vācietis savieba seju un gāja izvilkt mietiņu pats. Krancis, nesaņēmis ne mazāko aizrādījumu par savu pukstēšanu, sāka rikšot žandarmam arvien tuvāk un riet skaļāk. Izvilcis mietiņu, vācietis devās govij pie galvas, lai būtu vieglāka vešana. Vilnis to izmantoja, paķēra aiz ķēdes gala un vilka uz savu pusi. Žandarms diemžēl bija stiprāks. Krancis, redzēdams, ka govs neiet uz mājām, bet uz citu pusi, nikni tai uzklupa. Govs, no suņa baidīdamās, rāvās vedējam ārā no rokām. Žandarms palaida ķēdi, nogrāba no pleca šauteni un izvilka tai uzgali. Vilnis izmantoja brīdi un atkal stiepa ķēdi. Žandarms uzkāpa ķēdei ar kāju. Suns, sajuzdams svešā vīra pretošanos ganam, sāka vaukšķēt negantāk. Rēja gan govi, gan zaldātu. Žandarms ar vienu roku turēja lopu, ar otru tēmēja Krancim. Suns strauji lēkāja, reizēm aizslēpdamies aiz brūnaļas, reizēm aiz Viļņa.

— Kranci, mierā! — Vilnis sauca, baidīdamies, ka suni tūlīt nošaus. Pats ķēdes galu tomēr vaļā nelaida. Vācietis vieba bargu seju, tomēr,nešāva. Kad viņš uz brīdi atlaida ķēdi, kāds no ceļa tūdaļ uzkliedza. Norātais par jaunu steidzās pie govs un tēmēja sunim. Stobrs uz brīdi sāka tā kā griezties arī uz Viļņa pusi. Bet zēns ij nedomāja tāpēc laist vaļā ķēdes galu. Māte taču viņam bija uzdevusi atdzīt mājās abas govis. Zēns drudžaini domāja, kā veiklāk izjaukt vācieša nodomu. Pēkšņi žandarms paskatījās uz māju pusi.

Pie sētas stāvēja trīs vietējie frontes kareivji, kuru ierakumi atradās pie šķūņa. Tie ik ēdamreizi ņēma no Avotiem pienu. Viens no viņiem govs tvarstītājam kaut ko sauca. Žandarms tūlīt novērsa šauteni, iebāza tai stobrā korķi un atlaida govs ķēdi. Vilnis steigšus rāva Brūkleni uz mājām.

Pagalmā tēvs nikni bāra māti:

— Kur tu sūtīji puiku! Vai tev bija prāts! Viņš tak būtu nošāvis!

Tik satrauktu Vilnis tēvu nebija sen redzējis. Māte drebošām rokām satvēra Viļņa galvu, spieda pie krūtīm un

čukstēja:

— Cik labi, ka tu vēl esi dzīvs! Labi, ka paliki dzīvs! Mans mazais, mīļais puisīt!

Tikai Vilnis pats, kaut gan viņam bija pilni vienpadsmit gadi, īsti nesaprata un negribēja saprast briesmas.

— Mani nešautu, — viņš tiepās.

Viņa taisnais prāts nespēja aptvert, ka dažkārt cilvēkus šauj arī par savas govs aizstāvēšanu. ,

Pēc pusstundas vezums bija sagatavots aizceļošanai. Govis piesēja pie ratiem. Sākās gaita pretī nezināmajam. Tāda aizbraukšana visvairāk nepatika bērniem. Vilnis nevarēja un nevarēja saprast, kāpēc gan vecāki neapmetas tepat mežā: sadzītu visus lopiņus, arī palielos sivēnus un padzīvotu kā čigāni. Tas būtu pat skaisti. Diemžēl vecāki baidījās no žandarmu draudiem. Viņi neuzticējās frontes vāciešiem, kas dzīvoja mājās, jo baidījās, ka tie neuzrāda žandarmiem viņu apmešanās vietu. Kad izbrauca uz lielā ceļa, tad par apstāšanos nebija ko domāt.

Pirmajā dienā viņi nokluņģoja sešus kilometrus, apmetās

kādās lielās lauku mājās skaista ezera krastā. Te nodzīvoja divas dienas, līdz atkal ieradās žandarmi.

— Lai sēta būtu tīra! — māju saimnieks bargi pavēlēja.

Nākošo apmešanos ieplānoja pie mātes radiem. Bet viņi

vēl nebija atsaitējuši paunas un paēduši vakariņas, kad «radagabals» palūdza braukt tālāk. Teica piktā balsī:

— Negribu, ka jūsu dē] žandarmi nodedzina manas mājas.

— Nededzinās, — tēvs viņu drošināja. — Teiksim, ka esam sveši.

— Savās mājās es vēl esmu noteicējs, — uzstājīgais vīrs palika pie sava. — Solījās nodedzināt, un vācieši vārdu tur.

Tēvs viņam neatbildēja, tikai rūgti pie sevis nosmīnēja. Vēlāk teica mātei:

— Vārdu tur? Netur vis. Solījās tak iekarot Maskavu. Viņš esot noteicējs. Kas nu tagad kurš vairs par noteicēju.

Puikas uz radiniekiem un vecākiem raudzījās caur pieri. Tad mātei pēkšņi radās gaiša doma pajautāt bērniem, lai tie saka izšķirošo vārdu: vai braukt tālāk vai palikt.

— Paliksim! — skanēja vienprātīga atbilde.

Puikām klaidoņu dzīve bija apnikusi. Jau pēc izbraukšanas no pirmās apmetnes Vilnis pamatīgi sadusmojās, gāja pa smilšaino ce|u ratiem nopakaļ un tīšām skaļi raudāja,. Viņš sen nebija raudājis, bet šoreiz centās, kaut arī asaras īsti nenāca. Bērns nezināja citu labāku paņēmienu, kā iedarboties uz vecākiem. Viņš skaidri saprata, ka atstāt mājas un braukt akli uz priekšu svešumā, nezinot ceļa mērķa, bija liela muļķība. Visur bažīgi pretī raudzījās sveši cilvēki, saņēma nelaipni, izskatījās paši savu rūpju nomākti. Zēna piedzīvojumu kāre bija ātri izsīkusi, redzot, ka svešums visur apmēram vienāds. Gan tur, gan te žandarmi dzina pa

ceļiem lopu barus, nīkuļoja izbradāta labība, kūpēja balti ceļi un cilvēki izturējās gaužām vienādi, it kā būtu uz vienas liestes uzvilkti. Runāja satraukti, bezpalīdzīgi, pat izteicieni par kara postu un nezināmo rītdienu skanēja vienādi — kā no vienas lappuses nolasīti. Brizdama līdzās vezumam pa ceļa putekļiem, māte reiz ieminējās:

— Kaut kur jau būs jāapstājas un jābrauc atpakaļ. Jo tālāk, jo sliktāk vien rādās.

Zēnam krūtīs uzvilnīja cerība. Kāpēc gan bēgt no savām mājām, kur palika piesaulītē pelēkais, skaistais kaķis Princis, kur tika atstātas vistas un sivēni. Aitas pa ceļam aizskrēja līdzi žandarmu dzītajiem lopu bariem. Ko vēl vajaga?

«Radagabals», Avotus lamādams, sajūdza zirgus un aizbrauca. Krēsloja vakars. Pēc piecpadsmit minūtēm aizbraucējiem priekšā tālumā uzliesmoja milzīgs sārts.

— Man liekas, ka būs strauja atkāpšanās. Dzirnavas, šķiet, dedzina paši vācieši? — tēvs prātoja.

— Viņi skrien pašā ugunī, — māte bēdājās par māsas ģimeni.

Cerēja, ka, uguns nobaidīti, bēgļi drīz atgriezīsies. Diemžēl māsa neatgriezās ne tajā vakarā, ne pēc nedēļas. Pārbrauca tikai pēc gada, kad beidzās karš, izbaudījusi bēgļu dzīves sūrmi līdz mielēm.

Vakars arvien vairāk satumsa. Neviens žandarms, ne kareivis nerādījās. Pa aklu tumsu taustīdamās, māte uzklāja šķūnī mīkstā sienā guļvietas. Vilnis ieritinājās smaržīgā palagā. Cerība, ka drīz atkal redzēs mājas, bija nu kļuvusi liela un spoža. Zēns jutās jau pa pusei atgriezies dzimtenē. Iztēlojās, kā vizmo mājas pelēkais jumts, kā šalc bērzi un vējā šūpojas zari, kāda izskatās sērmūkste, kurai sānos

Ādolfs kādreiz ar nazi iegrieza gada skaitli: tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrais. Nāca prātā kādreiz mātes mācītā dzejoja rinda par dzimteni.

Pat tumšā naktī turp ja noietu,

Es katru akmentiņu atrastu.

Māte toreiz bija raudājusi, runādama par dzimteni. Vilnim viņas doma tad ļoti patika. Kāpēc tagad viņa pati gāja un veda projām bērnus no dzimtās sētas? Kāpēc tik ļoti bijās no žandarmu draudiem? Visur bija briesmas, bet dzimtajā pusē tās vieglāk pārdzīvojamas, pat nomiršana mīlīgāka.

ATGRIEŠANĀS

Ausa apmācies rīts. Alkšņu lapās mirdzēja krītošās miglas lāses. Lielceļš klusēja kā miera laikā. Vācu karaspēks, šķiet, bija aizvācies, bet Sarkanarmijas daļas tam vēl nesekoja.

— Brauksim atpakaļ, — zēni ierosināja.

Māte devās izlūkos.

Netālajā mežā bija apmeties paliels bēgļu pulks. Uzdzir-duši, ka vāciešu vairs nemana, visi meta gaisā cepures.

Vakarpusē Vilnis un Kārlis jau ganīja kopā ar citiem zēniem milzīgu govju baru lielā pļavā, ko no vienas puses sedza kalns, no otras — mežs. Pāri viņiem lidoja lidmašīnas ar zvaigžņotiem spārniem, pašūpojās, it kā nobrīnīdamās par lielo kolektīvo ganāmpulku, un devās tālāk.

Naktī sākās nikna artilērijas apšaude. Pie sprādzieniem pieradis un dienā noguris, Vilnis gulēja dziļā miegā, neko

nedzirdēdams. Māte viņu stutēja uz kājām un lika iet pagrabā. Kaudamies ar miegu, zēns klumburoja viņai līdzi un tūlīt kādā kaktā apgūlās. Ārā joprojām skanēja spalgi granātu sprādzieni. Vācu artilērija apšaudīja netālo muižas centru.

— Tas nozīmē, ka vāciešu tur nav, — tēvs teica. — Rīt varēsim braukt.

Krancis nikni rēja. Pēc kāda spalga granātas sprādziena pēkšņi iekaucās un aizjoņoja pāri kalnam uz austrumiem. Skatīdama viņu blāvajā mēnesnīcas spīdumā, māte nogaudās:

— Ko tas, trakais, skrien taisni iekšā nelaimē.

— Laikam uz mājām, — tēvs atbildēja.

Otrā rītā patiešām Kranča nemanīja. Zēni izstaigāja visu apkārtni, izsaucās. Suns bija pazudis.

Kāds aizgāja līdz muižai. Tur valdīja miers un klusums. Bēgļi sakārtojās un brauca uz mājām. Cauri muižas centram. Nekur neizdevās redzēt artilērijas šāviņu postījumus vai kritušos. Vilnis brīnījās: šauts par velti. Muižā pat vēl šobrīd nebija neviena sarkanarmieša. Varenas gobas, kļavas un ozoli slējās debesīs zaļi un neskarti kā vispārliecinošākie miera dzīves liecinieki. Daudzi no tiem bija stādīti vēl dzimtbūšanas laikos.

Divus kilometrus aiz muižas Avoti ieraudzīja ceļmalā apmetušos pirmos sarkanarmiešos. Tie sēdēja pakalnītē aiz lielceļa grāvja un ēda pusdienas, salikuši uz izklātas avīzes konservu kārbas un maizes klaipus.

Tēvs apturēja zirgu un gāja parunāt. Zēni ziņkāri aplūkoja svešos karavīrus. Tie šķita cilvēki no pavisam citas pasaules, par vācu armiju spēcīgāka karaspēka sastāvdaļa,

tās armijas, kas prata milzīgo vācu kara rulli apturēt un atvelt atpakaļ. Ja vāciešus Vilnis uzskatīja par brašiem, vareniem un apbrīnojamiem, tad viņu uzvarētājiem vajadzēja būt daudz pārākiem. Vilnis mēģināja saskatīt šo spēku un dižumu, bet viņam tas neizdevās. Redzams bija tikai atšķirīgais formas tērps. Vācieši parasti valkāja šņorzābakus vai kurpes, retam redzēja nospodrinātus šektiniekus. Sarkanarmiešiem visiem kā vienam kājās pelēki stulmeņi, galvās laiviņcepures, mugurās dzeltenpelēkas blūzes. Ar tēvu viņi garās runās neielaidās. Apakšvirsnieks uz jautājumiem atbildēja pieklājīgi, bet strupi. Apjautājās, kad un kur pēdējo reizi redzēti vācieši. No sejām tiem neizgaisa grūtā kara ceļa nogurums.

«Laikam viņiem nepatīk karot,» Vilnis prātoja. «Pat par šitādu vieglu uzvaru nepriecājas. Un par mums nepriecājas nemaz.»

— Ko tev teica? — māte jautāja tēvam.

— Labāk esot braukt pa mazajiem ceļiem. Šoseju varot sākt bombardēt. Mēs traucēšot arī karaspēkam.

Diemžēl nogriezties uz cita ceļa šobrīd nebija iespējams. Viņi brauca vien tālāk pa lielceļu. Pretī nāca jaunas karaspēka vienības, brauca automašīnas. Kāds jauns puisis līksmi uzsmaidīja bēgļiem. Mātei un tēvam sejas tūlīt pārvērtās, kļuva gaišākas un mīļākas.

— Domoi? — jauneklis jautāja.

— Domoi, — tēvs priecīgi atbildēja.

Šoseja dūca un dārdēja. Svešādas automašīnas auļoja uz rietumiem. Drāzās ātrāk nekā vāciešu automobiļi. Auto riteņi veikli izlaipoja starp bedrēm. Avotu vezums traucēja pretimbraucošajām mašīnām. Neatlika vietas dot ceļu pretībrau-

cošajiem. Spēkrati tad drāzās taisni pāri ceļmalas grambām. Izberztie šosejas skaldakmeņi nikni šķīda pa gaisu, borti dārdēja. Pirmajā krustojumā tēvs nogrieza vezumu uz zemesceļa.

Kad saule nolaidās palaunagā, viņi sasniedza mājas. Nikni riedams, viņus sagaidīja Krancis, kas, plīstošo vācu artilērijas lādiņu sabaidīts, bija naktī pārjoņojis pāri frontes līnijai. Suns, šķiet, nepazina saimniekus, nepriecājās. Viņu uztrauca svešādās smakas. Spalva uz kumbra stāvēja ezī, un viņš rēja bez mitas. Visās malās smakoja hlorkaļķi, istabas bija piemēslotas, pie šķūņa vesela grēda mīnmetēja lādiņu. Bērni par Kranča atrašanos ļoti priecājās, glaudīja viņu, bet suns rāvās projām un rēja. Kārlis pļavā pamanīja gudro lielo kaķi Princi, kas, cilvēkiem prombraucot, bija palicis guļam saulītē. Kaķis tūlīt glaudās klāt zēniem, mīlīgi lūkojās acīs un, paņemts klēpī, sāka steidzīgi malt savas vecās, labās dzirnaviņas. Dzirnaviņas sadzirdot, zēni beidzot pa īstam jutās atgriezušies mājās.

Ne cūkas, ne vistas neatrada. Uzgāja tikai cūku zarnas. Vistas izrādījās pazudušas bez miņas. Arī mantu piekrautais pagrabs kļuvis tukšāks. Grūti bija ticēt, ka vainojami tikai karavīri.

— Nākošreiz zināsim, ka no mājām nevajaga tālu braukt, — Vilnis gudri prātoja.

— Ko tur var saprast, kā citreiz būs labāk, — māte bēdīgi iebilda. — Labāk cerēsim, ka vairāk karu nebūs.

No skursteņa stīdza zilgana dūmu strūkliņa. Māte vārīja ūdeni un plaucēja grīdas, lai izdzītu svešo dvaku. Tēvs staigāja ap ēkām un pētīja, vai nav kaut kur paslēpta ļauna mīna.

Naktī visi gulēja savās gultās. Spīdēja spožs mēness. Pie stūra gaudoja Krancis. Arī viņš bija pārdzīvojis karu.

Vilnis no suņa gaudām pamodās un kādu brīdi nevarēja aizmigt. Viņš skatījās caur logu tumšajās debesīs un iedomājās, ka kaut kur tālu un augstu joņo lieli vēji, padarīdami apkārtni dzidru un saltu. Zēns ieklausījās. Vēja elpu nedzirdēja, toties šķita, ka no tālumiem šurp lido dobjas, garajā ceļā atmaigušas zvanu skaņas. Klausīdamies tālajos zvanos, viņš iemiga par jaunu. Atmodās, kad logā lauzās sārti rīta saules stari un pagalmā māva govs.

— Kārli! — viņš priecīgi sauca brālim. — Rullis pārvēlās mums pāri, un visi palikām dzīvi! Nu mēs dzīvosim ilgi, ilgi!

— Nebļauj tik skaļi! — brālis gudri aizrādīja.

/

SATURS

Pirmā nodaļa

RITA AGRUMĀ..........

Apziņas mošanās........

Sarežģītās dziesmas.......

Cik bērns var atcerēties......

Zemniekbērnu universitāte......

Nemierīgie burtu laiki.......

Laika skrējiens.........

Skolā ir skaisti, bet briesmīgi.....

Ganos pie kaimiņiem.......

Tā atnāca vācu okupācijas laiks .

Otrā nodaļa

BALTĀS ĒKAS TUMŠIE GAITEŅI .... Pirmās divas stundas un starpbrīži . Sadursme ar Kārļa ienaidnieku Kubulmucu .

Vilnis meklē Kubulmucu......

Arī mīlēt mācās skolā.......

Bruno ...........

Brīnumbērns Lapiņš ......

Trešā nodaļa

OTRAIS SKOLAS GADS.......

Ķirbīšiem ir pašiem savs Ādolfs ....

Sadursme ar Konstantīnu Vārnu .

Premjers.......

Baltā un pelēkā pasaule . Staļingrada un mēs .... Pavasara dienu smaržas un skaņas Dabas aicinājums.....

KARA RULLIS VEĻAS ATPAKAĻ . Otrgadnieks. Divkauja Otrā sadursme ar Vārnu . Skaistuma konkurss ....

Fricis un Hanss......

Fronte tuvojas......

Vai klausīt rīkojumu? .... Atgriešanās.......

Я- Маулинь

ДАЛЕКИЕ КОЛОКОЛА Рига «Лиесма» 1986 На латышском языке Художник X. Пурвинь

IIE № 4430 Jānis Mauliņš TĀLIE ZVANI

Redaktors A. Capiņš. Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs. Tehniskā redaktore D. Reigase. Korektors G. Jēgeris. Nodota salikšanai 07.05.85. Parakstīta iespiešanai 29.10.85. JT 04494. Formāts 70X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 9,10 uzsk. iespiedi.; 9,31 uzsk. krāsu nov.; 8,93 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 607-1. Cena 45 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 236(32176)B-388. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

1

Lūdzu. Tikai lēnām. (Vācu val.)

2

Jauns. Spēks. Krievzeme... iet... Jauns laiks, jauna pasaule. Ieroči. •Cilvēki. Āfrika ... Ķīna vai Amerika. Lielā Vācija ... vācu karavīri... Kārtība un brīvība. (Vācu val)

3

Nē. (Vācu val)

4

Nē... Karš, tas ir karš. Nāve ... Asinis ... Aukstums ... Mana dzimtene Tirole... Kalni... skaistas puķes un dziesmas. Skaistas debesis, skaistas meitenes. (Vācu val)

5

Hanss ir Hanss. Nāvējošs vīrs. Asiņains utopists. (Vācu val)

Content

Mauliņš Jānis Tālie zvani

Pirmā nodaļa. RĪTA AGRUMĀ

APZIŅAS MOŠANĀS

SAREŽĢĪTĀS dziesmas

CIK BĒRNS VAR ATCERĒTIES

ZEMNIEKBĒRNU UNIVERSITĀTE

SKOLĀ IR SKAISTI, BET BRIESMĪGI

GANOS PIE KAIMIŅIEM

TĀ ATNĀCA VĀCU OKUPĀCIJAS LAIKS

Otra nodaļa. BALTAS ĒKAS TUMŠIE GAITEŅI

PIRMĀS DIVAS STUNDAS UN STARPBRĪŽI

SADURSME AR KĀRĻA IENAIDNIEKU KUBULMUCU

VILNIS MEKLĒ KUBULMUCU

BRUNO

BRĪNUMBĒRNS LAPIŅŠ

Trešā nodaļa. OTRAIS SKOLAS GADS

ĶIRBĪŠIEM IR PAŠIEM SAVS ĀDOLFS

SADURSME AR KONSTANTĪNU VĀRNU

PREMJERS

BALTĀ UN PELĒKĀ PASAULE

STAĻINGRADA UN MĒS

PAVASARA DIENU SMARŽAS UN SKAŅAS

DABAS AICINĀJUMS

Ceturtā nodaļa. KARA RULLIS VEĻAS ATPAKAĻ

OTRGADNIEKS. DIVKAUJA

SKAISTUMA KONKURSS

FRICIS UN HANSS

FRONTE TUVOJAS

VAI KLAUSĪT RĪKOJUMU?

ATGRIEŠANĀS

SATURS

1