Maknota Džūdita

Tas, kurš mani sargā

Džūdita Maknota

Tas, kurš mani sargā

.

SPENSERAM ŠELLIJAM

Manu mīļo Spens!

Saskaņā ar tradīcijām man ļoti gribas dot tev kādu rakstisku padomu, līdzīgu tam, kuru uzrakstīju tavam brālim savas pēdējās grāmatas veltījumā. Taču es nevaru. Manī ir iedvesusi tādu bijību tava pievilcība un tā apbūruši tavi smiekli, ka es nespēju vien sagaidīt, kamēr tu kļūsi vecāks, lai es varētu palūgt padomu tev. Kā tev izdodas likt cilvēkiem pasmaidīt ik reizi, kad vien viņi uz tevi paskatās? Es zinu, no kā tu esi mantojis savas acis, bet no kurienes tu ņēmi savu prieku? Kur tu ņēmi tik daudz burvības?

Man ir tik daudz, ko tev vaicāt, taču tev šobrīd ir tikai divi gadi, tāpēc man vajadzēs pagaidīt, kamēr saņemšu atbildes. Vienīgais, ko zinu pavisam noteikti, ir tas, ka tu izvēlēsies pats savu dzīves ceļu. Un, ja šis ceļš būs tāds, kas izraisa lielu satraukumu tavu vecāku sirdīs, tad tu vari paļauties uz mani, ka es viņus atkal nomierināšu. Tikmēr es tev došu vienu vienīgu mazu, vecmāmiņas cienīgu padomu: neļauj nevienam no mums tevi padarīt citādu!

PATEICĪBA

Es rakstu romānus par neparastiem vīriešiem, par vīriešiem ar cildenu raksturu, prātu, līdzjūtību un spēku. Reālajā dzīvē esmu pazinusi šādus vīriešus. Viens no viņiem bija Geils Šroders; viņš bija mans draugs. Otrs bija Maikls Maknots; viņš bija mans vīrs. Mums visiem, kas mīlēja šos divus neparastos vīriešus, viņu briesmīgi pietrūkst. Dzīves laikā mēs viņus apbrīnojām un mīlējām; tagad atmiņas par viņiem dara gaišu mūsu dzīvi - un mūsu ceļu. Kāda tā ir svētība, ka vispār esam viņus pazinuši!

Romāna rakstīšana man nozīmē ilgstošas, vientulīgas pūles. Es to pārdzīvoju rikai ar savas ģimenes un tuvu draugu atbalstu un līdzjūtību. Paldies jums, Klej un Vit, un Rozā, par to, ka sapratāt, kāpēc es jums nezvanu un neeju ciemos, un ne reizi nežēlojāties. Es jūs par to tik ļoti mīlu! Paldies jums, Kerola Laroko un Džūdija Šrodere, un Ketija Ričardsone, par to, ka esat tik nelokāmas draudzenes.

L.ai uzrakstītu rādu romānu kā šis, vajadzīgs arī daudzu to cilvēku padoms un palīdzība, kuri pārzina manu tematu, - vai arī ir vajadzīgs tikai viens cilvēks ar plašām zināšanām, bezgalīgiem sakariem un neierobežotu pacietību. Šajā gadījumā tas ir Stīvs Slouts. Stīv, tu esi bijis īsts princis. Nespēju vien tev pienācīgi pateikties.

1. NODAĻA

“Kendelas jaunkundz, vai jūs mani dzirdat? Es esmu doktors Metkalfs, un jūs atrodaties Labo samariešu slimnīcā Mauntin-saidā. Mēs jūs tagad izcelsim no ātrās palīdzības automašīnas un ienesīsim traumatoloģijas nodaļas uzņemšanas telpā.”

Nevaldāmi trīcēdama, Lī Kendela reaģēja uz uzstājīgo vīrieša balsi, kas sauca viņu atpakaļ pie apziņas, taču šķita, ka viņa nespēj saņemt spēkus, lai atvērtu plakstiņus.

“Vai jūs mani dzirdat, Kendelas jaunkundz?”

Ar pūlēm viņa beidzot atvēra acis. Ārsts, kurš pirmīt bija runājis, stāvēja, noliecies pār viņu, un apskatīja viņas galvu, bet ārstam līdzās medicīnas māsiņa turēja caurspīdīgu celofāna maisiņu ar intravenozo šķīdumu.

“Mēs tagad izcelsim jūs no ātrās palīdzības automašīnas,” ārsts atkārtoja, iespīdinot mazītiņu kabatas lukturīti viņai abās acu zīlītēs.

“Vajag... pateikt... vīram, ka esmu šeit,” Lī izmocīja vārgā čukstā.

Ārsts pamāja un mierinoši paspieda viņai roku.

“Štata policija par to parūpēsies. Bet pagaidām Labo samariešu slimnīcā jums ir daži ļoti kaismīgi pielūdzēji, arī es, un mēs par jums lieliski parūpēsimies.”

Balsis un tēli sāka lidot pie Lī no visām pusēm. Nestuves tika izceltas no ātrās palīdzības automašīnas. Uz pelēko rītausmas debesu fona neprātīgi pulsēja sarkanas un zilas gaismas. Viņas acu priekšā zibēja cilvēki formas tērpos - Ņujorkas štata policisti, feldšeri, ārsti, medicīnas māsiņas. Atsprāga vaļā durvis, garām aizšāvās gaitenis, ap viņu drūzmējās sejas, nemitīgi uzdodot neatliekamus jautājumus.

Lī pūlējās koncentrēties, taču visas balsis saplūda nesaprotamā vāvuļošana, bet vaibsti aizslīdēja prom no sejām, izšķīstot tajā pašā tumsā, kas jau bija pārņēmusi visu pārējo telpu.

Kad Lī atkal pamodās, ārā bija tumšs un mazliet sniga. Pūlēdamās atbrīvoties no iespaida, ko bija radījušas nezināmās zāles, kuras pilēja viņas rokā no sistēmas, viņa apdullusi skatījās uz telpu, kas, šķiet, bija slimnīcas palāta, pilna ar krāšņiem ziediem.

Uz krēsla līdzās gultas kājgalim, starp milzīgu grozu ar baltām orhidejām un lielu vāzi ar koši dzeltenām rozēm, sirma māsiņa lasīja “Nciu York Post” eksemplāru ar Lī fotogrāfiju pirmajā lappusē.

Lī pagrieza galvu tiktāl, cik vien to ļāva iešinētais kakls, meklējot Logenu, taču šobrīd istabā viņa atradās divatā ar māsiņu. Izmēģinājuma pēc viņa pakustināja kājas un paņirbināja kāju pirkstus, un atvieglota secināja, ka tās vēl aizvien turas viņai klāt un darbojas pieņemami. Viņas rokas bija apsaitētas un galva ar kaut ko cieši aptīta, un, pat ja viņa nekustējās, neomulīgi lika justies vispārējas sāpes ķermenī, mazliet asākas sāpes ribās un tik sausa rīkle, it kā to kāds būtu piebāzis ar zāģ-skaidām.

Viņa bija dzīva, un jau tas vien bija brīnums! Fakts, ka viņai netrūkst neviena locekļa un viņa ir nosacīti sveika un vesela, pildīja Lī ar gandrīz eiforisku pateicības un prieka izjūtu. Viņa norija siekalas un no savas izkaltušās rīkles izmocīja čērkstošu čukstu.

“Es gribētu padzerties.”

Māsiņa pacēla galvu, un viņas sejā tūlīt atplauka profesionāls smaids.

“Jūs esat atmodusies!” viņa iesaucās, steidzīgi aizvēra avīzi, salocīja to uz pusēm un nolika ar pirmo lapu uz leju zem krēsla.

Vārda nozīmīte uz māsiņas virsvalka vēstīja: “Anna Make-ja, reģistrēta medicīnas māsa. Privātā aprūpe.” Lī to izlasīja, skatoties, kā māsiņa lej glāzē ūdeni no sārtas plastmasas krūzes, kas bija stāvējusi uz paplātes līdzās gultai.

“Jums būtu vajadzīgs salmiņš. Es tūlīt atnesīšu.”

“Lūdzu, nepūlieties! Man briesmīgi slāpst.”

Kad māsiņa grasījās pielikt glāzi Lī pie lūpām, viņa izņēma to māsiņai no rokas.

“Es varu pati noturēt,” Lī apgalvoja un tad izbrīnījusies manīja, cik lielas pūles vajadzīgas jau tikai tam vien, lai paceltu savu apsaitēto roku un to noturētu. Kad viņa atdeva glāzi māsai Makejai, viņas roka trīcēja, bet krūtis briesmīgi sāpēja. Iedomājusies, ka varbūt viņai kaiš kas vairāk, nekā sākumā licies, Lī jāva galvai noslīgt atpakaļ uz spilvena un saņēma spēkus, lai ierunātos. “Kas īsti ar mani ir noticis?”

Izskatījās, ka māsa Makeja labprāt atklātu visu, ko zina, tomēr viņa saminstinājās.

“īstenībā jums to vajadzētu pavaicāt doktoram Metkal-tam.”

“Noteikti, taču es to gribētu dzirdēt jau tagad - no savas privātās aprūpes māsas. Es viņam neteikšu, ka jūs man kaut ko esat pastāstījusi.”

Māsa vairs ne mirkli nevilcinājās.

“Kad jūs atveda, jūs bijāt šoka stāvoklī,” viņa sacīja. “Jums bija smadzeņu satricinājums, ķermeņa atdzišana, lauztas ribas un aizdomas par kakla skriemeļu un apkārtējo audu traumu -runājot vienkāršiem vārdiem, par skausta lūzumu. Jums ir vairākas dziļas brūces galvas ādā, kā arī plēstas brūces uz rokām, kājām un ķermeņa augšdaļas, dažas arī sejā, bet tās nav dziļas, un tas ir lieliski. Vēl jums ir sasitumi un nobrāzumi uz visa...”

Pasmaidījusi, cik nu to ļāva pietūkusī lūpa, Lī pacēla roku, lai apturētu šo uzskaitījumu.

“Vai man būs nepieciešama arī kāda operācija?”

Māsa izskatījās apjukusi par Lī možo noskaņojumu, tomēr tas uz viņu atstāja iespaidu.

“Nekādu operāciju nevajadzēs,” viņa atteica un atzinīgi pa-pliķēja Lī pa plecu.

“Un kā ar fizioterapiju?”

“Nedomāju vis. Taču pāris nedēļu jums ļoti sāpēs un jūsu ribas nepatīkami smelgs. Apdegumiem un plēstajām brūcēm būs vajadzīga īpaša aprūpe, zināmas problēmas varētu izraisīt iespējamās rētas...”

Lī pasmaidījusi pārtrauca šos nomācošo medicīnisko sīkumu plūdus.

“Es būšu ļoti uzmanīga,” viņa sacīja un tad ķērās pie otra temata, kas nedeva mieru viņas prātam. “Kur ir mans vīrs?”

Māsa Makeja saminstinājās un tad vēlreiz papliķēja Lī pa plecu.

“Tūlīt iešu un noskaidrošu,” viņa apsolīja un aizsteidzās, radot Lī iespaidu, ka Logens atrodas kaut kur tepat tuvumā.

Zaudējusi spēkus no tik vienkāršām darbībām kā dzeršana un runāšana, Lī aizvēra acis un mēģināja salikt kopā visu, kas ar viņu noticis kopš vakardienas, kad Logens no rīta bija viņu uz atvadām noskūpstījis...

Viņš bija juties satraukts, izejot no viņu Aperīstsaidas dzīvokļa, tik ļoti vēlējies, kaut viņa atbrauktu pie viņa uz kalniem un pavadītu tur kopīgu nakti. Vairāk nekā gadu viņš bija meklējis īsti piemērotu vietu kalnu mājai, savrupu nostūri, kurā iederētos tas lielais akmens nams, ko viņš bija iecerējis viņiem abiem. īstās vietas atrašanu bija apgrūtinājis fakts, ka Logens jau bija pabeidzis rasējumus, tātad šai vietai vajadzēja būt piemērotai plāniem. Ceturtdien viņam beidzot bija izdevies atrast zemes gabalu, kas precīzi atbilda visām viņa prasībām, un viņš bija tik ļoti vēlējies, lai viņa to apskatītu, ka bija uzstājis, lai viņi pavadītu svētdienas nakti - savu pirmo brīvo nakti - uz zemes gabala uzceltajā mājoklī.

“Mājiņā neviens nav dzīvojis jau gadiem ilgi, bet es to iztīrīšu pa to laiku, kamēr tu būsi ceļā pie manis,” viņš apsolīja, paužot aizkustinošu gatavību veikt darbu, no kura allaž bija izvairījies. “Tur nav ne elektrības, ne apkures, bet es kamīnā iekuršu pamatīgu uguni, un mēs pārnakšņosim kamīna priekšā guļammaisos. Mēs ēdīsim vakariņas sveču gaismā. No rīta mēs skatīsimies, kā saule paceļas pār koku galiem. Mūsu koku galiem. Tas būs ļoti romantiski, gan tu redzēsi.”

Viņa plāns Lī gan uzjautrināja, gan šausmināja. Viņai bija piešķirta galvenā loma jaunā lugā, kuru iepriekšējā vakarā sāka izrādīt Brodvejā, un viņai bija izdevies pagulēt tikai četras stundas. Pirms došanās uz kalniem Lī vēl bija jānospēlē svētdienas rīta izrādē, un tam sekotu trīs stundas ilgs brauciens uz aukstu, neapdzīvotu akmens mājiņu, kur viņai būtu jāguļ uz grīdas... un nākamajā rītā jāceļas rītausmā.

“Nespēju vien sagaidīt,” viņa pārliecinoši sameloja, bet patiesībā viņai gribējās vienīgi likties atpakaļ gultā. Pulkstenis rādīja tikai astoņi. Viņa varēja gulēt līdz desmitiem.

Logens bija gulējis tikpat ilgi kā viņa, taču viņš jau bija apģērbies un gatavs braukt uz mājiņu.

“To nemaz nav tik viegli atrast, tāpēc es tev uzzīmēju sīku plānu ar daudzām raksturīgām vietām,” viņš skaidroja un nolika uz viņas naktsgaldiņa papīra lapu. “Esmu jau sakravājis mantas automašīnā. Šķiet, ka esmu paņēmis visu vajadzīgo,” viņš turpināja, pārliecās pār viņu gultā un aši noskūpstīja uz vaiga, “mājas plānus, mietiņus, auklu, kabatas lukturi, guļammaisus. Man tik un tā liekas, ka esmu kaut ko aizmirsis...” “Slotu, grīdlupatu un spaini?” Lī miegaini pajokoja un apgriezās uz vēdera. “Beržamās sukas? Tīrāmos līdzekļus?”

“Tu nu gan proti sabojāt citiem prieku!” viņš paķircinājās un paberzēja ar degunu viņas kaklu, zinot, ka viņai tur kur.

Lī iesmējās, pabāza galvu zem spilvena un turpināja viņa iepirkumu uzskaitījumu.

“Dezinfekcijas līdzeklis... peļu slazdi...”

“Tu runā kā izlutināta, kaprīza Brodvejas zvaigzne.” Viņš iesmējās un uzspieda uz spilvena, lai neļautu viņai papildināt iesākto sarakstu. “Kur palikusi tava piedzīvojumu kāre?”

“Tā nedodas tālāk par vienkāršu moteli.” Viņa apslāpēti ie-ķiķinājās.

“Agrāk gan tev ļoti patika iet pārgājienos. Tu man to iemācīji. Tu pat ieminējies, ka mēs varētu doties pārgājienā medusmēneša laikā!”

“Tāpēc ka mēs nevarējām atļauties apmesties pat motelī.” Logens iesmējās, norāva spilvenu viņai no galvas un sabužināja matus.

“Brauc prom tieši no teātra. Nekavējies!” Viņš piecēlās un devās uz guļamistabas durvīm. “Es zinu, ka kaut ko esmu aizmirsis...”

“Dzeramo ūdeni, sveces, skārda kafijas kannu?” Lī izpalīdzīgi noskandēja. “Ēdienu vakariņām? Bumbieri man brokastīs?”

“Vairs nekādu bumbieru! Tu esi īsta bumbieru narkomāne,” viņš ķircinādamies izmeta pār plecu. “No šā brīža tu ēdīsi tikai kviešu putru ar žāvētām plūmēm.”

“Sadists,” Lī nomurmināja spilvenā. Pēc mirkļa viņa izdzirdēja aizveramies durvis, apgriezās uz muguras un pasmaidījusi paskatījās ārā pa guļamistabas logiem, no kuriem pavērās skats uz Centrālparku. Logena aizrautība ar kalnu māju šķita lipīga, taču vissvarīgākais viņai bija vīra možais noskaņojums. Kad viņi pirms trīspadsmit gadiem bija apprecējušies, abi vēl bija tik jauni un trūcīgi, ka smags darbs bija nepieciešamība, un tad tas bija kļuvis par ieradumu. Kāzu dienā viņu kopīgais īpašums sastāvēja no astoņiem simtiem dolāru skaidrā naudā, Logena arhitekta diploma, viņa mātes sakariem sabiedrībā un Lī neapliecinātā aktrises talanta - tas bija viss. Un, protams, viņu nesatricināmā ticība otram. Tikai ar šiem darbarīkiem vien abi bija radījuši brīnišķīgu kopdzīvi, taču dažu pēdējo mēnešu laikā viņi bija tik aizņemti, ka viņu seksuālā dzīve bija gandrīz pārstājusi eksistēt. Lī bija apsēdis jaunas lugas uzvešanas neprāts, bet Logens noņēmās ar sava jaunākā un lielākā darījuma bezgalīgajiem sarežģījumiem.

Lī gulēja gultā, skatīdamās uz mākoņiem, kas pamazām parādījās novembra debesīs, un pēkšņi nolēma, ka viņai pavisam noteikti patīk doma par nakts pavadīšanu pie rūcošām kamīna liesmām, kad nav jādara nekas cits kā vien jānododas mīlestībai ar savu vīru. Viņi gribēja bērnu, un Lī negaidot atskārta, ka šovakar pat ir īstais laiks mazuļa ieņemšanai. Viņa sapņaini prātoja par gaidāmo vakaru, kad guļamistabā ienāca Hilda ar mēteli mugurā un ienesa Lī brokastu paplāti.

“Meninga kungs teica, ka jūs esat pamodusies, tāpēc es pirms promiešanas atnesu jums brokastis,” Milda paskaidroja. Viņa nogaidīja, kamēr Lī uzrausīsies sēdus; tad pasniedza paplāti ar Lī ierastajiem brokastu ēdieniem - biezpienu, bumbieri un kafiju. “Es uzkopu visu, kas bija palicis pēc viesībām. Vai gribat, lai pirms aiziešanas izdaru vēl kaut ko?”

“Pilnīgi neko. Baudi savu brīvdienu! Vai tu šovakar paliksi Ņūdžersijā pie savas māsas?”

Milda pamāja.

“Mana māsa teica, ka viņai pēdējā laikā esot ļoti veicies He-rasa kazino. Biju domājusi, ka mēs varētu aiziet uz turieni.”

Lī apvaldīja smaidu, jo, cik viņa zināja, Mildai nepiemita pilnīgi nekādas cilvēciskas vājības - vienīgi sīknaudas spēļu automāti Arlantiksitijā.

“Mēs atgriezīsimies tikai rīt vēlu pēcpusdienā,” Lī sacīja, kaut ko iedomājusies. “Man nāksies doties tieši uz teātri, un Meninga kungam ir norunātas lietišķas vakariņas, kas ievilk-sies ļoti vēlu. Tu rītvakar tiešām vari nemaz nenākt šurp. Varbūt tu gribi pavadīt kopā ar māsu divas dienas un apstaigāt pāris spēļu automātu arī citos kazino?”

Doma par divām brīvdienām pēc kārtas izraisīja mājkalpotājai milzīgu iekšēju konfliktu, kas atspoguļojās viņas neizskatīgajā sejā un lika Lī apslāpēt kārtējo smaidu. Karā pret Netīrumiem un Nekārtību Hilda Brunnerc bija gluži kā kareivīgs, nenogurdināms ģenerālis, kurš maršēja dienišķajā cīņā, bruņojies ar putekļsūcēju un tīrāmajiem līdzekļiem, un viņas drūmā sejas izteiksme brīdināja par gaidāmo uzbrukumu visām nevēlamajām elementārdaļiņām. Mildai divas brīvdienas pēc kārtas nozīmēja to pašu, ko brīvprātīga atkāpšanās, un tas bija kaut kas burtiski neiedomājams. No otras puses, paklausot Lī ieteikumam, viņa ar māsu varētu pavadīt veselas divas dienas pie spēļu automātiem. Milda pārlaida skatienu nevainojami uzkoptajai guļamistabai, kas bija viņas personiskais kaujas lauks, pūloties jau priekšlaikus noteikt postījumus, kuri tai droši vien tiks nodarīti viņas divu prombūtnes dienu laikā.

“Es vēl par to padomāšu.”

“Bet protams,” I.ī atteica, cenzdamās nesmieties. “Milda!” viņa uzsauca, kad vācu sieviete jau steidzās uz durvīm.

Hilda, kas tobrīd sprādzēja ciet sava brūnā mēteļa jostu, pagriezās.

“Jā, iMeningas kundze?”

“Tu esi īsts dārgums.”

Lī bija cerējusi pēcpusdienā iziet no teātra ap četriem, taču lugas režisors un dramaturgs pēc dienas izrādes noskatīšanās gribēja izdarīt dažas sīkas izmaiņas divās ainās ar viņas piedalīšanos, un viņi nespēja vien beigt strīdēties par to, kas īsti būtu grozāms, vispirms izmēģinot vienu variantu, tad citu. Kad viņa beidzot devās ceļā, pulkstenis jau rādīja pāri sešiem.

Saraustīta migla ar vieglu sniegu apgrūtināja ceļu ārā no pilsētas. Lī divreiz mēģināja piezvanīt Logenam pa mobilo telefonu, lai pateiktu, ka nokavēsies, taču viņš vai nu bija atstājis telefonu kādā vietā, kur to nevarēja sadzirdēt, vai arī mājiņa atradās ārpus uztveršanas zonas. Viņa nosūtīja viņam balss ziņojumu.

Kad viņa beidzot nonāca kalnos, sniegs sniga ātri un biezi un vējš bija krietni pieņēmies spēkā. Lī “Mercedes” sedans bija smags un brauca droši, taču pārvietošanās bija grūta, redzamība tik slikta, ka viņa spēja kaut ko saskatīt tikai piecpadsmit pēdu attālumā sev priekšā. Dažbrīd bija grūti saredzēt pat lielas ceļa zīmes, nemaz nerunājot par mazajiem, raksturīgajiem objektiem, ko Logens bija atzīmējis savā kartē. Degvielas uzpildes stacijas un ceļmalas restorāni, kam parasti desmitos vakarā vajadzēja būt vaļā, nu bija slēgti, stāvvietas tukšas. Divas reizes viņa griezās atpakaļ, pārliecināta, ka palaidusi garām kādu noteiktu vietu vai ceļu. Tā kā nebija, kur apstāties un pajautāt pareizo ceļu, Lī neatlika nekas cits kā vien braukt uz priekšu un meklēt.

Kad viņai jau vajadzēja atrasties dažu jūdžu attālumā no mājiņas, viņa iegriezās kādā kartē nenorādītā ceļā, ko norobežoja žogs, un ieslēdza automašīnas salona apgaismojumu, lai vēlreiz izpētītu Logena norādījumus. Viņa bija gandrīz pilnīgi pārliecināta, ka pirms divām jūdzēm palaidusi garām vajadzīgo nogriešanās vietu, to, kuru Logens bija aprakstījis tā: “Divsimt pēdu uz dienvidiem aiz asa ceļa līkuma, tieši aiz maza, sarkana šķūnīša.” Tā kā visu sedza vismaz sešas collas bieza sniega kārta, tas, kas viņai bija izskatījies pēc maza, sarkana šķūnīša, tikpat labi varēja būt arī liels, melns šķūnis, skābbarības tvertne vai nosalušu govju bariņš, tomēr Lī nolēma, ka viņai jābrauc atpakaļ un par to jāpārliecinās.

Lī pārslēdza “Mercedes ” ātrumus un uzmanīgi apgrieza automašīnu. Nonākusi līdz asajam pagriezienam, viņa vēl vairāk samazināja ātrumu, meklējot zemesceļu, taču nogāze bija pārāk stāva, apvidus pārāk nelīdzens, lai kāds tur būtu varējis iebraukt ceļu. Tiklīdz viņa bija noņēmusi kāju no bremzes pedāļa un sākusi palielināt ātrumu, viņai aiz muguras no tumsas izšāvās divu priekšējo lukturu gaisma, nogriezās gar līkumu un šausminoši strauji tuvojās. Uz apsnigušā ceļa Lī nevarēja pietiekami aši palielināt ātrumu, un izskatījās, ka otras automašīnas vadītājs nespēj piebremzēt. Viņš nogriezās kreisajā joslā, lai neuzskrietu viņai virsū no aizmugures, nespēja novaldīt automašīnu un ietriecās "Mercedes” sānos tieši Lī pusē.

Atmiņas par to, kas sekoja, bija neticami spilgtas - gaisa spilvenu eksplozija, dragāta metāla un plīstoša stikla troksnis, kad automobilis, iztriecies cauri ceļa apmalei, kūleņoja lejā pa stāvo nogāzi. Automašīna atsitās pret vairākiem koku stumbriem, tad, apdullinoši rībot, uzkrita uz akmeņiem. Viss beidzās ar vienu pēkšņu, eksplozīvu triecienu, kad pieci tūkstoši mārciņu sagumzīta tērauda spēji noraustījās un sastinga.

Iekārušies drošības jostā, Lī šūpojās ar galvu uz leju kā apstulbis sikspārnis alā, līdz viņai apkārt sāka eksplodēt gaisma. Spoža gaisma. Krāsaina gaisma. Dzeltena, oranža un sarkana. Liesmas!

Absolūtas bailes padarīja asākas visas maņas. Lī sataustīja drošības jostas slēdzi, smagi nokrita uz otrādi apgrieztās automašīnas jumta un vaidot mēģināja izrāpties pa caurumu, kur nesen bija atradies pasažieru puses logs. Asinis, lipīgas un miklas, tecēja viņai pa rokām un kājām un pilēja acīs. Mētelis negāja cauri atverei, viņa sāka to raustīt, un tobrīd tas, kas bija apturējis automašīnas kritienu, negaidot padevās. Lī dzirdēja sevi kliedzam, kad degošā automašīna sasvērās uz priekšu, apvēlās un tad, šķiet, uzlidoja gaisā un uzsāka kritienu lejup, kas beidzās ar dārdošu šļakstu un stindzinošām ledaina ūdens skavām.

Guļot slimnīcā ar aizvērtām acīm, Lī no jauna izdzīvoja šo kritienu ūdenī, un viņas sirds dauzījās krūtīs. Dažus mirkļus pēc tam automašīna ar priekšgalu bija sākusi strauji grimt, un Lī, izmisuma un šausmu pārņemta, dauzīja pa visu, ko vien spēja aizsniegt. Viņa atrada kādu caurumu virs sevis, lielu caurumu, un, plaušām vai plīstot, izlauzās tam cauri un pēdējiem spēkiem iznira virs ūdens. Likās, ka pagājusi vesela mūžība, pirms viņas sejā iesitās ledaina vēja pūtiens un viņa ievilka krūtīs gaisu.

Lī mēģināja peldēt, taču ar katru elpas vilcienu krūtīs iedzēla sāpes, un viņas kustības bija pārāk vārgas un nekoordinētas, lai spētu pavirzīties uz priekšu kaut vai tikai mazliet. Lī kūlās pa stindzinošo ūdeni, taču ķermenis pamazām kļuva nejutīgs, un ne viņas panika, ne apņēmība nespēja radīt pietiekami daudz spēka, lai viņa varētu papeldēt. Galva jau gandrīz bija nozudusi zem ūdens, kad izmisīgi vicinātā roka negaidot skāra kaut ko cietu un raupju - daļēji nogrimušu siekstu. Viņa pieķērās tai no visa spēka, mēģinot izmantot to par plostu, līdz beidzot saprata, ka “plosts” ir nekustīgs. Viņa uzvilkās tam virsū, liekot plaukstu aiz plaukstas, kamēr ūdens atkāpās līdz pleciem, tad līdz viduklim un beidzot līdz ceļiem.

Raudādama no atvieglojuma, viņa trīcēdama mēģināja kaut ko saskatīt cauri puteņa biezajam aizkaram, meklējot sliedes, ko “Mercedes" vajadzēja atstāt, veļoties starp kokiem. Nekādu sliežu nebija. Nevarēja saskatīt arī ceļa uzbērumu. Bija tikai stindzinošs aukstums un asi zari, kas sitās un skrāpējās, kad viņa, cērtot zemē nagus, rāpās augšā pa stāvo nogāzi, kuru nespēja saredzēt, uz ceļa pusi, par kuru nebija pārliecināta, ka tas tur ir.

Lī neskaidri atcerējās, kā beidzot bija tikusi augšā un saritinājusies kamolā uz kaut kā līdzena un slapja, bet viss, kas sekoja pēc tam, bija tīts pilnīgā miglā. Viss, tikai ne savāda, žilbinoša gaisma un kāds vīrietis - dusmīgs vīrietis, kurš viņu lādēja.

Uzstājīga vīrieša balss, kas atskanēja blakus gultai, lika atgriezties Lī tagadnē.

“Kendelas jaunkundzi Kendelas jaunkundz, piedodiet, ka es jūs pamodināju, bet mēs gaidām, lai varētu ar jums parunāt.”

Lī atvēra acis un neizpratnē paskatījās uz vīrieti un sievieti, kuri turēja rokās biezas ziemas jakas. Vīrietim bija mazliet pāri četrdesmit, viņš bija maza auguma un drukns, ar melniem matiem un melnīgsnēju sejas ādu. Sieviete izskatījās krietni jaunāka, mazliet garāka un ļoti glīta, ar gariem, tumšiem, zirgastē saņemtiem matiem.

“Es esmu detektīvs Šrciders no Ņujorkas Policijas departamenta,” vīrietis sacīja, “un tā ir detektīve I.itltone. Mēs jums gribam uzdot pāris jautājumu.”

Lī nosprieda, ka viņi grib vaicāt par avāriju, taču jutās pārāk vārga, lai varētu to aprakstīt divreiz - vienreiz viņiem un tad Logenam.

“Vai jūs nevarētu pagaidīt, kamēr būs atgriezies mans vīrs?”

“Atgriezies no kurienes?” detektīvs Šreiders painteresējās.

“No turienes, kur viņš patlaban atrodas.”

“Vai jūs zināt, kur viņš ir?”

“Nē, bet māsiņa aizgāja viņu pasaukt.”

Detektīvi Sreiders un Litltone pārmija skatienus.

“Jūsu māsiņai tika dots rīkojums mūs pasaukt, tiklīdz būsiet atguvusi samaņu," Šreiders paskaidroja un tad strupi noprasīja: “Kendelas jaunkundz, kad jūs pēdējo reizi redzējāt savu viru?

Neomulīga priekšnojauta pildīja Lī ar bailēm.

“Vakar no rīta, pirms viņš devās uz kalniem. Biju plānojusi viņam tur pievienoties uzreiz pēc svētdienas rīta izrādes. Taču tā arī netiku līdz turienei,” viņa nevajadzīgi piebilda.

“Vakar bija pirmdiena. Tagad ir otrdienas vakars,” Sreiders uzmanīgi paskaidroja. “Jūs te atrodaties kopš vakarrīta pulksten sešiem.”

Bailes lika Lī aizmirst savu savainoto ķermeni.

“Kur ir mans vīrs?” viņa noprasīja, paslējās uz elkoņiem un juta, ka no griezīgajām sāpēm ribās aizraujas elpa. “Kāpēc viņa te nav? Vai viņš pazudis? Kas noticis?”

“Droši vien nekas,” detektīve Litltone steidzīgi paskaidroja. “Īstenībā viņš droši vien ir ļoti uztraucies un netiek gudrs, kur jūs esat palikusi. Diemžēl mums nav izdevies viņu uzmeklēt, lai paziņotu par avāriju.”

“Cik ilgi jūs viņu jau meklējat?”

“Kopš vakardienas rīta, kad mūsu palīdzību lūdza Ņujorkas štata ceļu policija,” Greiders paskaidroja. “Viens no mūsu policijas virsniekiem tika nekavējoties nosūtīts uz jūsu dzīvokli Aperīstsaidā, taču neviena nebija mājās.”

Viņš mirkli paklusēja, kā vēlēdamies būt drošs, ka viņa spēj sekot viņa paskaidrojumam, tad turpināja:

“Virsnieks runāja ar jūsu šveicaru un noskaidroja, ka jums ir mājkalpotāja, vārdā Milda Brunnere, tāpēc viņš lūdza, lai šveicars viņam paziņotu, tiklīdz mājkalpotāja būs ieradusies.” Lī likās, ka istaba sāk līgoties.

“Vai tad neviens vēl nav runājis ar Mildu?”

“Ir gan.” Šreiders no sava flaneļa krekla kabatas izvilka piezīmju bloknotu un atšķīra to. “Šveicars redzēja Brunneres jaunkundzi ienākam jūsu mājā divos divdesmit tajā pašā pēcpusdienā. Viņš par to paziņoja virsniekam Pērkinsam, kurš divos četrdesmit atgriezās jūsu mājā, lai runātu ar Brunneres jaunkundzi. Diemžēl Brunneres jaunkundze īsti nezināja, kur jūs ar vīru bijāt nolēmuši pavadīt svētdienas vakaru. Tad virsnieks Pērkinss lūdza Brunneres jaunkundzi pārbaudīt jūsu automātiskajā atbildētājā atstātās ziņas, un viņa tā arī izdarīja. Laikā no pulksten vieniem četrpadsmit svētdien līdz diviem četrdesmit piecām pirmdien jūsu automātiskajā atbildētājā bija sakrājušās septiņpadsmit ziņas, taču neviena no tām nebija no jūsu vīra.”

Viņš aizvēra savu bloknotu.

“Baidos, ka pagaidām mums nav izdevies uzzināt neko vairāk. Tomēr,” viņš steigšus piebilda, “gan pilsētas mērs, gan kapteinis Holends grib, lai jūs zinātu, ka Ņujorkas policija ir gatava jums palīdzēt visos iespējamos veidos. Tādēļ mēs arī esam šeit.”

I.ī atslīga spilvenos, pūloties aptvert šo draudīgi ērmoto situāciju.

“Jūs nepazīstat manu vīru. Ja viņš domātu, ka esmu pazudusi, viņš neapmierinātos tikai ar zvanu uz mūsu mājām. Viņš zvanītu štata policijai, gubernatoram, uz visiem policijas iecirkņiem simt piecdesmit jūdžu attālumā. Viņš pats dotos mani meklēt. Ar viņu kaut kas ir noticis, kaut kas pietiekami briesmīgs, lai...”

“Jūs izsakāt pārāk daudz minējumu,” detektīve Litltone viņu stingri pārtrauca. “Varbūt jūsu vīrs nav varējis tikt pie telefona vai doties jūs meklēt. Sniegavētra ir sabojājusi telefona un elektrības vadus simt jūdžu rādiusā, un daudzās vietās tie vēl nav atjaunoti. Ir uzsnidzis apmēram pusotras pēdas dziļš sniegs, un tas pagaidām netaisās kust. Dažās vietās kupenas sasniedz pat astoņu pēdu augstumu, ar sniega šķūrēm ir izdevies notīrīt tikai galvenos ceļus. Lauku ceļi un privātie ceļi pārsvarā ir neizbraucami.”

“Mājiņā nav ne elektrības, ne telefona, bet Logenam līdzi noteikti bija mobilais telefons,” Lī iebilda, ar katru mirkli uztraukdamās aizvien vairāk. “Viņš vienmēr nēsā to sev līdzi, taču viņš nemēģināja man piezvanīt vai brīdināt, lai palieku mājās, kaut arī viņš noteikti zināja, ka man būs jābrauc pa lielu puteni. Tas nemaz neizskatās pēc viņa. Viņš būtu mēģinājis mani sazvanīt!”

“Viņa mobilais telefons droši vien nedarbojās,” detektīve Litltone ar mierinošu smaidu sacīja. “Arī manējais šeit, augšā, īsti labi nedarbojas. Jūs teicāt, ka mājiņā nav elektrības, tā ka pat tad, ja jūsu vīra mobilais telefons ir darbojies, pastāv iespēja, ka viņš pieslēdzis to pie lādētāja savā automašīnā, nevis ienesis iekšā. Sniegavētra uznāca ļoti pēkšņi. Ja jūsu vīrs tajā brīdi, kad sāka snigt, bija aizmidzis vai darīja ko citu, varbūt jau bija par vēlu, lai tiktu līdz automašīnai un telefonam, kad viņš beidzot saprata, ka varētu rasties zināmas problēmas. Kupenas ir neticami augstas.”

“Varbūt jums ir taisnība,” Lī atteica, izmisīgi tverdamās pie šīs visai apšaubāmās teorijas, ka Logens ir drošībā, taču nespēj ne piezvanīt, ne arī izrakt savu džipu no sniega.

Šreiders izvilka no kabatas pildspalvu un no jauna atvēra piezīmju bloknotu.

“Ja jūs mums pateiktu, kur atrodas šī mājiņa, mēs varētu doties turp un viņu uzmeklēt.”

Lī skatījās uz abiem detektīviem. Viņa joprojām bija uztraukusies.

“Es nezinu, kur tā atrodas. Logens uzzīmēja karti, lai es varētu to sameklēt. Tai nav adreses.”

“Labi, kur tad ir šī karte?”

“Manā automašīnā.”

“Kur ir jūsu automašīna?”

“Ezerā vai karjerā, pie kā es tiku atrasta. Pag, es varu jums uzzīmēt to karti,” viņa aši piebilda un pasniedzās pēc detektīva Šreidera piezīmju bloknota.

Lī roka trīcēja no vājuma un sasprindzinājuma, taču viņa uzzīmēja vienu karti un tad vēl vienu.

“Man liekas, ka otra ir pareiza,” viņa sacīja. “Logens bija uzrakstījis piezīmes uz tās kartes, kuru viņš man uzzīmēja,” viņa piebilda, uzšķīra nākamo lapu un mēģināja uzrakstīt tās pašas piezīmes arī detektīviem.

“Kādas piezīmes?”

“Dažādu īpatnēju objektu aprakstus, lai es zinātu, kurā vietā man jānogriežas.”

Pabeigusi zīmēt, Lī pasniedza piezīmju bloknotu Sreideram, taču uzrunāja Litltoni.

“Varbūt esmu mazliet neprecīzi aprakstījusi attālumus. Es īsti nezinu, vai man vīra kartē bija likts nobraukt astoņas desmitdaļas jūdzes garām vecai degvielas uzpildes stacijai un rad nogriezties pa labi vai arī sešas desmitdaļas jūdzes. Saprotiet, sniga sniegs,” Lī sacīja asaru aizžņaugtā balsī, “un es nevarēju... nespēju ieraudzīt tās norādes.”

“Mēs tās sameklēsim, Kendelas jaunkundz,” Šreiders automātiski noteica, aizvēra savu bloknotu un uzvilka mugurā jaku. “Bet jums mērs, policijas priekšnieks un mūsu kapteinis sūta sveicienus.”

Lī aizgriezās, lai slēptu asaras, kas piepeši straumēm plūda no viņas acīm.

“Detektīv Šreider, es būtu ļoti pateicīga, ja jūs mani sauktu par Meningas kundzi. Kendela ir mans skatuves pseidonīms.”

Ne Šreid ers, ne Litltone nebilda ne vārda, kamēr viņi nebija iekāpuši liftā un tā durvis aizvērušās.

“Varu derēt, ka Menings devās viņu meklēt tajā putenī,” Šreiders izmeta. “Ja viņš tā darījis, tad jau sen ir sasalis ragā.”

Samanta Litltone nodomāja, ka pastāv vairāki ne tik drūmi Logena Meninga prombūtnes izskaidrojumi, taču par to nebija vērts strīdēties. Greideram bija slikts noskaņojums jau divas dienas, kopš Holends bija atbrīvojis viņu no slepkavības lietu izmeklēšanas un kopā ar Samantu nosūtījis uz Mauntinsaidu. Viņa nespēja vainot Šreideru, ka viņš jūtas dusmīgs un aizvainots, jo pārvērsts par “slavenību aukli”, kā viņš pats izteicās. Šreiders bija pārliecināts, neatlaidīgs, pieredzējis slepkavību izmeklēšanas detektīvs, kurš bija izslavēts ar spēju atklāt rekordlielu noziegumu skaitu. Toties viņa pati slepkavību izmeklēšanas nodaļā strādāja nesen un īstenībā bija pārcelta uz astoņpadsmito iecirkni tikai pirms divām nedēļām, kad uz laiku tika nodota Sreidera rīcībā, kamēr viņa pastāvīgais partneris nebūs atgriezies no slimības atvaļinājuma. Sema saprata Sreidera izmisuma pilno sašutumu par lietām, kas tikmēr krājās astoņpadsmitajā iecirknī, taču viņa lepojās, ka spēja tikt galā ar aizvainojumu, neizgāžot to uz citiem. Vīriešu vieglā aizkaitināmība un dusmas, tādas kā tās, kurām Šreiders bija nodevies jau divas dienas, viņai likās uzjautrinošas, bērnišķīgas vai pat mazliet nepatīkamas - un reizēm izraisīja visas trīs izjūtas kopā.

Viņa bija izvēlējusies karjeru jomā, kur galvenā loma bija izteikti vīrišķīgiem vīriešiem, no kuriem daudzi vēl aizvien nespēja samierināties ar sieviešu ienākšanu lauciņā, kas agrāk bija piederējis tikai viņiem. Taču atšķirībā no dažām citām policijā strādājošām sievietēm Sema nejutās spiesta panākt, lai viņas vīriešu kārtas kolēģi viņu pieņemtu, un itin nemaz nevēlējās pierādīt, ka viņa spēj ar tiem sacensties. Viņa tāpat zināja, ka to spēj.

Sema bija uzaugusi kopā ar sešiem dauzonīgiem vecākajiem brāļiem un jau desmit gadu vecumā, kad kāds no tiem bija viņu pagrūdis, saprata, ka ir veltīgi mēģināt atdarīt ar to pašu. Daudz vieglāk un drošāk likās pakāpties malā. Un tad aizlikt viņam priekšā kāju.

Pieaugusi viņa šo taktiku pārcēla garīgajā jomā, un tagad to īstenot bija vēl vieglāk, jo lielāko daļu vīriešu tā atbruņoja viņas glītā seja un maigā balss, ka viņi aplam noturēja viņu par mīļu, dekoratīvu dumiķīti. Tas, ka vīrieši neprata viņu atbilstoši novērtēt, it īpaši sākumā, itin nemaz nemulsināja Semu. Tas viņu tikai uzjautrināja un ļāva viņai gūt pārsvaru.

Par spīti tam visam, lielākā daļa vīriešu viņā izraisīja neviltotu patiku un cieņu. Viņa tos saprata un tāpēc izturējās iecietīgi pret viņu dīvainībām. Vīrieši nevarēja pateikt gandrīz neko tādu, kas varētu Semu satriekt vai sadusmot. Viņa bija palikusi dzīva pēc kopdzīves ar sešiem vecākajiem brāļiem. Viņa to visu jau bija dzirdējusi un redzējusi.

“Velns parāvis!” Šreiders pēkšņi nolamājās un uzsvara labad uzsita ar plaukstu pa lifta sienu.

Sema rāmi pogāja ciet jaku. Viņa neapvaicājās, kas viņam lēcies. Viņš bija no tiem vīriešiem, kas gluži vienkārši mēdz nolādēties un tad iesist pa kādu nedzīvu priekšmetu. Tagad viņš noteikti jutīsies spiests izskaidrot neizskaidrojamo. Un viņš, protams, to arī darīja.

“Mums jāiet atpakaļ augšā. Es aizmirsu viņai pajautāt, kāda izskatās viņas vīra automašīna.”

“Tas ir balts “Cherokee” džips, pilnīgi jauns, reģistrēts uz firmas “Manning Development” vārda,” Sema atteica un izvilka no kabatām cimdus. “Es pirms maza brītiņa piezvanīju uz transporta līdzekļu reģistru gadījumam, ja nu Meningas kundze nespētu parunāt, kad beidzot būtu atjēgusies.”

“Tu piezvanīji uz transporta līdzekļu reģistru no sava mobilā telefona?” Šreiders izsmējīgi noprasīja. “No tāda paša telefona, kas šeit, kalnos, nedarbojas?”

“No tāda paša,” Sema ar smaidu piekrita, kad lifta durvis atvērās. “Meningas kundzei bija vajadzīgs kāds izskaidrojums viņas vīra prombūtnei, un tas likās piemērotākais, kas man tobrīd ienāca prātā.”

Labo samariešu slimnīcas vestibils bija tukšs, vienīgi divi apkopēji spodrināja terazīta grīdu. Šreiders ierunājās skaļāk, lai viņu varētu sadzirdēt cauri mašīnu troksnim.

“Ja tu taisies izplūst kā ķīselis ik reizi, kad runāsi ar cietušā ģimeni, tad tu slepkavību izmeklēšanas nodaļā nenoturēsies ne divus mēnešus, Litltone.”

“Es jau esmu te izturējusi divas nedēļas,” viņa moži attrauca.

“Ja tu nebūtu pārcelta uz slepkavību izmeklēšanas nodaļu, es tagad sēdētu astoņpadsmitajā iecirknī un darītu savu darbu, nevis te niekotos.”

“Var jau būt, bet, ja es nebūtu pārcelta, tad man nekad nebūtu radusies iespēja strādāt kopā ar tādu cilvēku kā tu.”

Šreiders uzmeta viņai aizdomīgu skatienu, grasīdamies pateikt ko sarkastisku, taču viņas smaids izskatījās nevainojami patīkams.

“Logens Menings pat nav uzskatāms par pazudušu. Viņš ir tikai kaut kur aizķēries.”

“Un tu domā, tā ir mana vaina, ka kapteinis Ilolends atsūtīja mūs uz šejieni?”

“Tieši tā.” Šreiders ar plecu atgrūda ārdurvis, un ledaina vēja brāzma gandrīz lika viņiem soli atkāpties. “Meningi ir ļoti svarīgi ļaudis. Gan mērs, gan policijas priekšnieks Trumanti ir viņu personiskie draugi, tāpēc Holends nolēma, ka būs labāk atsūtīt pie Meningas kundzes kādu cilvēku, kurš prot “uzvesties smalkā sabiedrībā”.”

Sema uztvēra to kā joku.

“Un viņš domā, ka es tāda esmu?”

“Tā viņš teica.”

“Tad kāpēc viņš sūtīja šurp arī tevi?”

“Gadījumam, ja nu te būtu darāms īsts darbs.” Šreiders gaidīja, ka viņa atbildēs ar tādu pašu apvainojumu, un, kad tas nenotika, viņš sāka justies kā īgns nejēga. Lai vērstu visu par labu, viņš pajokoja pats par sevi. “Un vēl arī tāpēc, ka viņš uzskata - man ir kolosāls dupsītis.”

“Vai viņš to arī pateica?”

“Nē, bet es redzēju, kā viņš uz mani skatās.”

Sema bija spiesta iesmieties. Šreiders zināja, ka viņa āriene nepavisam nav saucama par pievilcīgu: īstenībā svešiniekus viņš pat biedēja. Kaut arī viņa augums bija tikai piecas pēdas un sešas collas garš, viņam bija ļoti plati pleci, neproporcionāli lieli salīdzinājumā ar mazo augumu, un tie lieliski saderējās ar viņa resno kaklu, stūraino galvu, platajiem žokļiem un caururbjošajām, dziļi iegrimušajām, melnbrūnajām acīm. Kad bija sadrūmis, viņš Semai atgādināja dusmīgu rotveileru. Kad nebija sadrūmis, viņš Semai tik un tā atgādināja rotveileru. Klusībā Sema viņu bija iesaukusi par Plēsēju.

Tikmēr augšā, slimnīcas trešajā stāvā, kāds jauns ārsts stāvēja pie Lī gultas un lasīja viņas slimības vēsturi. Viņš klusi izgāja un klusi aizvēra durvis. Papildu morfija deva, ko viņš bija ordinējis, jau lēni plūda pa Lī vēnām, mazinot sāpes, kas bija pārņēmušas viņas ķermeni. Viņa meklēja patvērumu no savām mokošajām domām, atceroties pēdējo vakaru, ko bija pavadījusi kopā ar Logenu, kad viss bija licies tik ideāls un nākotne šķitusi tik spoža. Sestdienas vakars. Viņas dzimšanas diena. Un Džeisona Solomona jaunās lugas pirmizrādes diena.

Logens pēc izrādes bija sarīkojis lielas viesības, lai nosvinētu abus šos notikumus...

2. NODAĻA

J

“Bravo! Bravo!” Aizkars bija pacēlies jau sešas reizes, bet aplausi vēl aizvien skanēja tikpat apdullinoši skaļi. Aktieri stāvēja rindā uz skatuves un pēc kārtas paklanījās, taču, kad Lī panācās uz priekšu, gaviles kļuva nevaldāmas. Zālē dega gaisma, un Lī ieraudzīja pirmajā rindā Logenu, kurš bija piecēlies kājās, aplaudēja un aizrautīgā lepnumā kaut ko sauca. Viņa vīram uzsmaidīja, un viņš pacēla augšup abus īkšķus.

Kad aizkars aizvērās, Lī devās uz kulisēm, kur stāvēja Džei-sons. Viņa seja staroja uzvaras priekā.

“Mēs esam guvuši milzīgus panākumus, Džeison!” viņa sacīja un apskāva viņu.

“Paklanīsimies vēlreiz - tikai mēs abi vien,” viņš ierosināja.

Džeisons bija gatavs klanīties vēl un vēlreiz, kamēr pēdējais teātra apmeklētājs nebūtu atstājis savu vietu.

“Nekā nebija.” Lī pasmaidīja. “Mēs abi jau esam pietiekami daudz klanījušies.”

Džeisons parāva Lī aiz rokas. Viņš bija laimīgs trīsdesmit piecus gadus vecs bērns - ģeniāls, nedrošs, jūtīgs, patmīlīgs, uzticīgs, temperamentīgs, sirsnīgs.

“Ejam, Lī!” viņš lūdzās. “Vēl tikai vienu pašu reizīti. Mēs to esam pelnījuši.”

Pūlis sāka skandēt:

“Autoru! Autoru!” - un viņa smaids kļuva platāks.

“Viņi tiešām grib mani vēlreiz ieraudzīt.”

Viņš bija gluži kā ekstāzes pārņemts, un Lī uzlūkoja viņu ar mātišķu sapratni un bijību. Džeisons Solomons dažbrīd spēja viņu apžilbināt ar savu prātu, sāpināt ar savu nejūtību un sasildīt ar savu maigumu. Tie, kas Džeisonu nepazina, uzskatīja viņu par slavenu ekscentriķi. Tie, kas viņu pazina labāk, pārsvarā uzskatīja Džeisonu par ģeniālu, kaitinošu egocentriķi. Lī, kas viņu pazina un mīlēja, uzskatīja, ka viņš ir pilnīgs draņķis.

“Paklausies, kādi aplausi!” viņš mudināja, raustot viņu aiz rokas. “Ejam uz skatuves...”

Nespēdama viņam pretoties šādā noskaņojumā, Lī padevās, taču tad pakāpās atpakaļ.

“Ej viens!” viņa sacīja. “Es palikšu tepat.”

Džeisons neatlaida viņas roku, bet gan saspieda to vēl ciešāk un aizvilka viņu sev līdzi. Kad viņi parādījās no aizkulisēm, viņas pārsteiguma pilnā pretošanās bija skaidri redzama.

Šis neparedzētā apjukuma mirklis pūlim šķita brīnišķīgs. Tas padarīja divas Brodvejas lielākās slavenības aizkustinoši cilvēciskas, un neprātīgajiem aplausiem pievienojās smieklu šaltis.

Džeisons mēģināja pierunāt viņu vēlreiz paklanīties, taču Lī šoreiz atbrīvojās un smejoties aizgriezās.

“Neaizmirsti to veco sakāmvārdu!” viņa pār plecu izmeta. “Nekad nedod cilvēkiem visu, ko viņi vēlas.”

“Tas ir nodrāzts izteiciens!” viņš neapmierināts atcirta.

“Toties patiess.”

Viņš mirkli svārstījās, tad sekoja viņai aiz kulisēm, prom pa gaiteni, kas bija pilns ar pacilātiem aktieriem un rosīgiem skatuves darbiniekiem, kuri visi pūlējās cits citu apsveikt un savstarpēji pateikties. Džeisons un Lī vairākas reizes apstājās, lai uzklausītu apsveikumus un apskautos ar kolēģiem.

“Es taču tev teicu, ka divdesmit astotais ir mana laimīgā diena.”

“Tev bija taisnība,” Lī piekrita. Džeisons uzstāja, ka visu viņa lugu pirmizrādēm jānotiek divdesmit astotajā datumā, arī “Neziņai”, kaut arī Brodvejā pastāvēja nerakstīts likums, ka lugu pirmizrādes netiek rīkotas sestdienās.

“Man nesas prāts uz šampanieti,” Džeisons paziņoja, kad viņi beidzot tika līdz Lī ģērbistabai.

“Nav slikta doma, bet man vispirms jāpārģērbjas un jānotīra grims. Mums jādodas uz viesībām, un es gribētu tur nokļūt pirms pusnakts.”

Kāds teātra kritiķis apsveica izrādes režisoru, un Džeisons mirkli uzmanīgi viņu vēroja.

“Neviens neuztrauksies, ja mēs nokavēsim.”

“Džeison,” Lī uzjautrināta pacietīgi viņam atgādināja, “es esmu goda viešņa. Man vajadzētu tikt līdz turienei, pirms viesības nav beigušās.”

“Laikam gan,” viņš piekrita, novērsis skatienu no kritiķa. Džeisons sekoja viņai līdzi ar ziediem pilnajā ģērbtuvē, kur jau gaidīja ģērbēja, lai palīdzētu Lī novilkt lētos kokvilnas svārkus un blūzi, kas viņai bija mugurā pēdējā cēliena laikā.

“Kas tad to atsūtījis?” Džeisons noprasīja, piegājis pie liela groza ar milzīgām, baltām orhidejām. “Tās droši vien maksā veselu bagātību.”

Lī pameta acis uz apjomīgo pušķi.

“Nezinu.”

“Te ir pielikta kartīte,” Džeisons piezīmēja, jau sniegdamies pēc aploksnes. “Vai gribi, lai to izlasu?”

“Vai tad tevi var apturēt?” Lī pajokoja. Džeisona ziņkārība bija leģendāra. Aiz saliekamā aizslietņa Lī noģērbās un uzvilka rītasvārkus; tad viņa piesteidzās pie spoguļgaldiņa un apsēdās pie lielā, izgaismotā spoguļa.

Turēdams rokā atplēsto aploksni, Džeisons uztvēra viņas skatienu spogulī un viltīgi pasmaidīja.

“Tu acīmredzot esi tikusi pie nopietna pielūdzēja ar krietnu naudas žūksni kabatā. Atzīsties nu, mīļā, kas viņš tāds ir! Tu taču zini, ka droši vari man uzticēt savus neķītros noslēpumus.”

Viņa pēdējais teikums lika Lī iesmieties.

“Tu vēl nekad mūžā neesi saglabājis nevienu noslēpumu - ne neķītru, ne arī jebkādu citu,” viņa sacīja savam spoguļattēlam.

“Taisnība, bet tik un tā pasaki, kas viņš tāds ir.”

“Kas rakstīts kartītē?”

Džeisons pasniedza kartīti Lī, lai viņa pati varētu to izlasīt. “MĪLI MANI!” tur bija teikts. Lī uz mirkli neizpratnē sarauca pieri, tad pasmaidīja, nolika kartīti un sāka tīrīt no sejas skatuves grimu.

“Tā ir no Logena,” viņa paskaidroja.

“Kāpēc gan tavam vīram vajadzētu sūtīt tev orhidejas tūkstoš dolāru vērtībā kopā ar kartīti, kurā lūgts viņu mīlēt?”

Pirms atbildes Lī pabeidza ziest krēmu uz sejas un sāka ar papīra salvetēm tīrīt nost grimu.

“Logens droši vien teica floristam, kas jāuzraksta uz kartītes, bet florists acīmredzot būs visu pārpratis un uzrakstījis nepareizi. Tur droši vien vajadzēja būt vārdiem “MĪLU, ES”.”

Spainī dzesējās pudele “Dom Perignon” šampanieša, un Džeisons to pamanīja.

“Kāpēc gan Logenam vajadzētu saukt sevi par “es”, nevis par “Logenu”?” viņš apvaicājās, izcēla pudeli no ledus un sāka plēst melno foliju no pudeles kakliņa.

“Tā droši vien ir mana vaina,” viņa atzinās, uzmetusi viņam ašu, drūmu skatienu. “Crescent Plaza” projekts jau mēnešiem ilgi nedod Logenam mieru, un es viņam lūdzu, lai viņš mazliet atpūšas. Viņš cenšas būt rotaļīgāks un spontānāks manis dēļ.”

Džeisons ar zobgalīgu izteiksmi sejā blenza uz viņu. “Logens? Spontāns un rotaļīgs? Tu taču nerunā nopietni.” Viņš ielēja šampanieti divās glāzēs un vienu no tām nolika uz spoguļgaldiņa Lī, bet pats iekārtojās uz maza dīvāniņa pa kreisi no viņas, uzlika kājas uz kafijas galdiņa un sakrustoja potītes. “Gadījumā, ja tu to neesi pamanījusi, tavs vīrs uzskata piec-zvaigžņu restorānu par slikti apgaismotu sapulču telpu ar dakšiņām. Viņš domā, ka portfelis ir neaizstājams modes aksesuārs, un nonievā savus golfa klubus.”

“Beidz piekasīties Logenam!” Lī attrauca. “Viņš ir ģeniāls darījumu cilvēks.”

“Viņš ir ģeniāli garlaicīgs,” Džeisons atcirta, nepārprotami izbaudot reto iespēju pajokot par kādu, ko viņš īstenībā apbrīnoja un pat apskauda. “Ja tu gribēji sastapt kādu rotaļīgu un spontānu vīrieti, tad tev vajadzēja uzsākt dēku ar mani, nevis meklēt tādas īpašības šajā orhideju zēniņā.”

Viņa uzmeta Džeisonam uzjautrinātu, sirsnīgu skatienu un izlikās nedzirdam atsauci uz orhidejām.

“Tu esi homoseksuāls, Džeison.”

“Taisnība gan,” viņš ar smaidu piekrita. “Laikam jau tas varētu būt šķērslis mūsu dēkai.”

“Kā klājas Ērikam?” Lī apvaicājās, apzināti mainot sarunas tematu. Ēriks jau sešus mēnešus bija Džeisona “nozīmīgais otrais”, un attiecībā uz Džeisonu tas jau bija gandrīz vai attiecību ilguma rekords. “Es viņu šovakar nekur nemanīju.”

“Viņš bija gan atnācis,” Džeisons vienaldzīgi atteica. Viņš pamīņājās no vienas kājas uz otru, nenolaižot acis no savām spoži melnajām vakara kurpēm. “Starp citu, ja gribi zināt patiesību, arī Ēriks pamazām kļūst garlaicīgs.”

“Tev nu gan ātri uznāk garlaicība,” Lī daudznozīmīgi noteica.

“Tev taisnība.”

“Ja gribi zināt manas domas...”

“Protams, negribu,” Džeisons viņu pārtrauca.

“Un es, protams, to tik un tā pateikšu - ja gribi dzirdēt manas domas, varbūt tev vajadzētu atrast kādu, kurš nav tik ļoti līdzīgs tev un tāpēc tik paredzams un garlaicīgs. Pamēģini satikties ar kādu, kurš pārmaiņas pēc izturas pret golfa klubiem ar nicinājumu.”

“Ar kādu, kurš ir tik lielisks, ka es varētu izlikties nemanām viņa garlaicīgo raksturu? Starp citu, es vienu tādu pazīstu!”

Tas bija sacīts tik pārliecinoši, ka Lī veltīja viņam aizdomīgu skatienu, iemeta salveti papīrgrozā un ķērās pie savas ikdienas kosmētikas.

“Ak tā?”

“Jā, patiešām.” Džeisons blēdīgi pasmaidīja. “Viņam ir biezi, gaišbrūni mati ar vasaras saulē izbalējušām šķipsnām, skaistas acis un lielisks augums. Manai gaumei viņš izskatās pārlieku līdzīgs universitātes beidzējam, taču viņam ir trīsdesmit pieci gadi, un man tāds vecums patīk. Viņš ir cēlies no senas, aristokrātiskas Ņujorkas ģimenes, kas nonāca trūkumā jau ilgi pirms viņa piedzimšanas, tāpēc viņa uzdevums bija atjaunot ģimenes bagātību, un viņš to ir paveicis viens pats...”

Lī beidzot saprata, ka viņš runā par Logenu, un viņas pleci notrīcēja smieklos.

“Tu esi jucis!”

Džeisona nenoturīgā uzmanība no romantikas bez grūtībām pievērsās lietišķiem jautājumiem.

“Kas par vakaru!” Viņš nopūtās un atbalstīja galvu pret dīvāna atzveltni. “Man bija taisnība, ka tavs teksts otrā cēliena pēdējā ainā ir jāmaina. Vai tu pamanīji, cik aizrautīgi reaģēja publika? Vienbrīd visi smējās; tad viņi saprata, ko tu īsti grasies darīt, un beigu beigās sāka raudāt. Dažu rindiņu izrunāšanas laikā viņu jautrība pārvērtās asarās. Tas, mana dārgā, ir ģeniāls autora darbs - un, protams, arī ģeniāls aktrises darbs.”

Viņš ieturēja pauzi, lai iedzertu šampanieti, un, mirkli domīgi klusējis, piebilda: “Kad būšu rīt noskatījies dienas izrādi, varbūt mazliet izlabošu tavu un Džeinas dialogu trešajā cēlienā. Vēl neesmu izlēmis.”

Lī neteica neko, ātri pabeidza krāsoties, sasukāja matus un tad nozuda aiz aizslietņa, lai uzvilktu kleitu, ko bija paņēmusi līdzi uz teātri. Troksnis aiz ģērbtuves durvīm bija krietni pieņēmies spēkā, jo aktieri, skatuves darbinieki un cilvēki, kuriem bija pietiekami liela ietekme, lai saņemtu atļauju uzturēties aizkulisēs, pamazām sāka atstāt teātri pa sētaspuses durvīm, lai smejoties un sarunājoties dotos nosvinēt šā vakara triumfu kopā ar draugiem un ģimenēm. Parasti viņa ar Džeisonu rīkojās tāpat, taču šodien bija Lī trīsdesmit piektā dzimšanas diena, un Logens bija apņēmies gādāt, lai tā būtu tikpat svarīga kā lugas pirmizrāde.

Viņa atkal parādījās, uzvilkusi mānīgi vienkāršu, pieguļošu sarkana zīda kleitu ar mazām pērlītēm izšūtām lencītēm un pieskaņotas augstpapēžu kurpes. Viņas pirkstos tievā ķēdītē šūpojās dārgakmeņiem rotāta firmas “Judith Leiber” vakara somiņa.

“Sarkana?” Džeisons pasmaidīja un lēni piecēlās. “Es vēl nekad agrāk neesmu redzējis tevi sarkanā tērpā.”

“Logens īpaši palūdza, lai es šovakar uz viesībām uzvelku kaut ko sarkanu.”

“Bet kāpēc?”

“Droši vien tāpēc, ka viņš ir rotaļīgs,” Lī pašapmierināta atbildēja; tad viņas bezrūpīgo izteiksmi aizstāja nedrošība. “Vai es izskatos labi?”

Džeisons vērtēdams lēni noskatīja viņas mirdzošos, kastaņbrūnos matus, kas sniedzās līdz pleciem, lielās, zilganzaļās acis un augstos vaigu kaulus; tad viņš ļāva skatienam noslīdēt līdz viņas tievajam viduklim un lejā pa garajām kājām. Viņa ir glīta, taču pavisam noteikti ne satriecoša, pat ne skaista, viņš klusībā atzīmēja. Un tomēr - ar sievietēm pilnā telpā Lī Kendela tiktu ievērota un pievērstu sev uzmanību jau ar pirmo kustību vai vārdu. Cenšoties izskaidrot viņas iespaidīgo skatuvisko sniegumu, kritiķi salīdzināja viņu ar Katrīnu Hepbernu vai Eteli Berimoru, taču Džeisons zināja, ka viņi kļūdās. Uz skatuves viņai piemita Hepbernas ne ar ko nesalīdzināmais spožums un Berimoras leģendārais dziļums, taču viņai bija vēl kas cits, kaut kas bezgala pievilcīgs un raksturīgs tikai un vienīgi viņai - burvīgs valdzinājums, kas likās vienlīdz iedarbīgs gan uz skatuves, gan arī, viņai stāvot ģērbistabā un gaidot Džeisona viedokli par savu tērpu. Viņa bija ļoti savaldīga, pati iecietīgākā aktrise, kādu viņš jebkad bija pazinis; un tomēr viņai piemita kaut kas noslēpumains, kāda barjera, kuru nevienam nebija atļauts pārkāpt. Viņa izturējās nopietni pret savu darbu, taču ne pret sevi, un dažbrīd viņas pazemība un humora izjūta lika viņam justies kā milzīgam, kaprīzam egoistam.

“Man jau sāk gribēties, kaut es būtu uzvilkusi džinsus un kokvilnas džemperi,” Lī pajokoja, atgādinot, ka gaida viņa spriedumu.

“Nu labi,” viņš sacīja, “tad klausies neizpušķotu patiesību: kaut arī tu neesi ne tuvu tik skaista kā tavs vīrs, tu tomēr esi ļoti pievilcīga sieviete.”

“Tajā neticamajā gadījumā, ja tas bija domāts kā liels kompliments,” Lī iesmējās, atvērdama skapi un izņemdama mēteli, “liels paldies!”

Džeisonu patiesi satrieca šāda neapķērība.

“Protams, tas bija kompliments, Lī, bet kāpēc tev vajadzētu uztraukties par to, kā tu šobrīd izskaties? Svarīgi ir kas cits -pirms stundas tu pārliecināji četrsimt cilvēku par to, ka tiešām esi akla trīsdesmit gadus veca sieviete, kura, pati to nezinot, glabā vārdos neaprakstāmas slepkavības atrisinājumu. Tu liki skatītājiem šausmās dīdīties savos krēslos!” Džeisons mulsuma pilnā neizpratnē pameta gaisā rokas. “Ak dievs, kāpēc gan sievietei, kura ir spējīga uz ko tādu, vajadzētu uztraukties, kā viņa izskatās kokteiļkleitā?”

Lī atvēra muti, lai atbildētu; tad viņa pasmaidīja un papurināja galvu.

“Sievietes tā dara,” viņa sausi atteica un paskatījās pulkstenī.

“Skaidrs.” Džeisons atgrūda vaļā ģērbtuves durvis, ar pārspīlēti pieklājīgu kustību pakāpdamies sāņus. “Tikai pēc jums,” viņš teica un piedāvāja viņai roku. Lī to satvēra, taču, kad viņi jau sāka soļot pa gaiteni, Džeisons atkal kļuva nopietns. “Kad mēs būsim tikuši līdz viesībām, es pavaicāšu Logenam, vai viņš atsūtījis tev tās orhidejas.”

“Es iesaku šovakar neuztraukties ne par sevi, ne par Loge-nu,” Lī moži attrauca. “Pat tad, ja Logens tās nav sūtījis, tam nav nekādas nozīmes. Mēs esam par visu parūpējušies - man tagad ir šoferis, kas vienlaikus ir arī miesassargs. Mets un Me-redita Fereli man viņu aizdeva uz sešiem mēnešiem, kamēr paši būs prom. Kad viņi uzturas savās mājās Čikāgā, viņš tiem ir kā ģimenes loceklis. Esmu ļoti labi aizsargāta.”

Par spīti saviem mierinošajiem vārdiem, Lī tomēr nespēja pilnībā aizgainīt satraukumu par šīm orhidejām. Pēdējā laikā viņa bija saņēmusi vairākas anonīmas dāvanas, tās visas bija dārgas un daudzas ar nepārprotamu seksuālu pieskaņu, piemēram, melns firmas “Neiman Mārčus” mežģīņu zeķturis un krūšturis un caurspīdīgs, ārkārtīgi pavedinošs naktskrekls no “Bergdorf Goodman”. Pie dāvanām pieliktajās mazajās, baltajās kartītēs bija īsas, noslēpumainas piezīmes, piemēram, “Uzvelc to man par prieku” un “Es gribu redzēt, kā tev tas piestāv”.

Dienu pēc tam, kad pirmā dāvana bija nogādāta uz teātri, viņai kāds bija piezvanījis.

“Vai esi uzvilkusi manu dāvanu, Lī?” kāda vīrieša balss -maiga un pieglaimīga - bija apvaicājusies automātiskajā atbildētājā.

Pagājušajā nedēļā Lī bija apmeklējusi veikalu “Saks”, kur bija nopirkusi rītasvārkus Logenam, bet pati sev mazu, emaljētu piespraudi, ko bija ielikusi mēteļa kabatā. Viņa jau bija grasījusies nokāpt no ietves Piektās avēnijas un Piecdesmit pirmās ielas krustojumā kopā ar gājēju pūli, kad no aizmugures pastiepās kāda vīrieša roka ar mazu “Saks” iepirkumu maisiņu.

“Jums kaut kas izkrita,” viņš bija pieklājīgi sacījis. Lī iztrūkusies automātiski paņēma maisiņu un ielika to lielajā maisā pie Logena rītasvārkiem, taču, kad viņa atskatījās, lai svešiniekam pateiktos, viņš vai nu bija atkāpies tālāk gājēju pūlī, vai

arī viņš bija tas vīrs, kuru viņa ieraudzīja steigšus aizsoļojam pa ielu ar uzlocītu mēteļa apkakli un nodurtu galvu, lai paglābtos no vēja.

Atgriezusies mājās ar saviem iepirkumiem, Lī atklāja, ka pašas mazais “Saks” iepirkumu maisiņš vēl aizvien atrodas viņas mēteļa kabatā, kur viņa to bija ielikusi. Paciņā, ko viņai uz ielas bija pasniedzis vīrietis, atradās šaurs sudraba gredzens, līdzīgs laulības gredzenam. Klāt pieliktajā kartītē bija rakstīts: “Tu esi mana.”

Par spīti tam visam, viņa bija pārliecināta, ka orhidejas viņas ģērbtuvē ir no Logena. Viņš zināja, ka tie ir Lī mīļākie ziedi.

Ielā aiz teātra Lī jaunais šoferis, reizē arī miesassargs, stāvēja līdzās atvērtajām limuzīna durvīm.

“Izrāde bija satriecoša, Meningas kundze, un jūs bijāt lieliska!”

“Paldies, Džo!”

Džeisons iekāpa greznajā automobilī un apmierināts pamāja.

“Katram vajadzētu savu miesassargu šoferi.”

“Vēl pēc mirkļa tu varbūt tā vairs nedomāsi,” Lī viņu brīdināja ar drūmu smaidu, kad šoferis apsēdās pie stūres un pārslēdza ātrumus. “Viņš brauc kā...” Automašīna negaidot kā raķete šāvās uz priekšu, abi pasažieri atkrita sēdekļos, un mašīna veikli ielauzās gandrīz nepārtrauktajā satiksmes plūsmā.

“Maniaks!” Džeisons nolamājās, ar vienu roku ieķēries durvju rokturī, bet ar otru sagrābis Lī aiz apakšdelma.

3. NODAĻA

Lī un Logena dzīvoklis aizņēma visu divdesmit ceturto stāvu. Tam bija atsevišķa lifta priekštelpa, kas tika izmantota par dzīvokļa ārējo vestibilu, un Lī iebāza savu atslēgu lifta slēdzenē, lai durvis atvērtos tieši viņas stāvā.

Tiklīdz lifts atvērās, no dzīvokļa durvīm viņiem pretī atplūda lielu, aizrautīgu viesību skaņas.

“Izklausās, ka tur iet jautri,” Džeisons piezīmēja, palīdzēja viņai novilkt mēteli un pasniedza to Lī mājkalpotājai, kas bija iznākusi vestibilā, lai palīdzētu viņiem noģērbt virsdrēbes.

“Daudz laimes dzimšanas dienā, Meningas kundze!” Hilda sacīja.

“Paldies, Hilda!”

Džeisons un Lī kopā iegāja dzīvokļa paaugstinātajā marmora priekšnamā, no kura pavērās skats uz visām istabām, pilnām ar rosīgiem, elegantiem, skaistiem cilvēkiem, kuri smējās, dzēra un uzkoda mazas maizītes no paplātēm, ko iznēsāja vesels bataljons frakās tērptu viesmīļu. Džeisons tūlīt pamanīja savus paziņas un nokāpa lejā pa kāpnēm, bet Lī palika stāvam, pēkšņi ievērojusi, cik skaisti izskatās šī aina, šis panākumu un turības apliecinājums, ko viņa ar Logenu bija sasnieguši kopā, katrs darbojoties savā karjeras jomā. Kāds viņu pamanīja, un atskanēja skaļš dzimšanas dienas apsveikumu koris.

Logens nostājās viņai līdzās ar dzēriena glāzi, ko ielika viņai rokā, un skūpstu, kuru uzspieda viņai uz lūpām.

“Tu šovakar biji fantastiska. Daudz laimes dzimšanas dienā, dārgā!” viņš sacīja. Viesiem noskatoties, viņš iebāza roku smokinga kabatā un izvilka ar zīda lentīti apsietu “Tiffany” kārbiņu. “Taisi vaļā!” viņš mudināja.

Lī nedroši uzlūkoja viņu.

“Tūlīt?” Parasti Logens sentimentam nodevās divatnē, taču šovakar viņš bija zēniski bezrūpīgā noskaņojumā.

“Tūlīt,” viņš atkārtoja, smaidošām acīm skatīdamies viņā. “Pavisam noteikti tūlīt.”

Tas ir vai nu gredzens, vai auskari, Lī minēja, spriežot pēc krēmkrāsas ādas kastītes lieluma un formas, kura izslīdēja no sarkankrūtīša olas ziluma ārējās kārbiņas. Tajā atradās neparasti skaists rubīnu un briljantu piekariņš sirds formā. Nu viņa saprata, kāpēc viņš bija gribējis, lai viņa uzvilktu sarkanu tērpu.

“Tas ir fantastisks,” Lī sacīja, neticami aizkustināta, ka Lo-gēns viņas dē| tā tērējies. Lai cik daudz Logens arī pelnītu, viņš jutās gandrīz vainīgs, tērējot šo naudu jebkam, kas nenesa peļņu vai vismaz nenodrošināja nodokļu atlaides.

“Es tev aiztaisīšu ķēdīti,” viņš piedāvājās un izcēla mirdzošo piekariņu no kārbiņas. “Pagriezies!” To izdarījis, viņš pagrieza viņu, lai arī viesi varētu aplūkot brīnumskaisto piekariņu, kas atradās tieši zem kakla bedrītes. Dāvana izpelnījās aplausus un atzinīgus saucienus.

“Paldies!” Lī klusi sacīja. Viņas acis mirdzēja.

Vīrs aplika roku viņai ap pleciem un smiedamies atteica:

“Es ceru no tevis saņemt daudz pienācīgāku pateicību, kad būsim palikuši divi vien. Šis nieciņš maksāja divsimt piecdesmit tūkstošus dolāru.”

Satriekta un uzjautrināta Lī čukstēja:

“Neesmu īsti pārliecināta, ka zinu, kā izteikt pateicību ce-turtdaļmiljona dolāru vērtībā.”

“Tas nebūs viegli, bet es šonakt tev sniegšu dažus noderīgus ieteikumus un ierosinājumus.”

“Tas būtu tiešām jauki no tavas puses,” Lī atjokoja un ieraudzīja, ka vīra skatiens kļūst silts un pavedinošs.

Viņš nopūtās, saņēma sievu aiz elkoņa un noveda lejā pa marmora kāpnēm uz dzīvojamo istabu.

“Diemžēl pirms mēs varēsim ķerties pie šā ļoti svarīgā jautājuma, mums vairākas stundas vēl nāksies pildīt obligātus sabiedriskos pienākumus.” Uz pēdējā pakāpiena viņš apstājās un paskatījās apkārt. “Te ir kāds, ar ko es tevi gribētu iepazīstināt.”

Kamēr viņi lēni virzījās cauri trokšņainajām, pārpildītajām istabām, sasveicinādamies ar saviem viesiem, Lī kārtējo reizi no jauna pārsteidza gandrīz komiskais kontrasts starp Logena un viņas draugiem un lietišķiem paziņām. Lielākā daļa Logena draugu bija Ņujorkas senāko un ietekmīgāko ģimeņu locekļi; tie bija baņķieri un filantropi, tiesneši un senatori, un tiem visiem piederēja “sena” nauda. Klusa nauda. Viņi bija dārgi, tomēr konservatīvi ģērbušies, ar nevainojamu uzvedību un sievām, kuras izskatījās tieši tādas pašas.

Salīdzinājumā ar viņiem Lī draugi likās absolūti spilgti; tie bija mākslinieki, aktieri, mūziķi un rakstnieki - cilvēki, kuri “iederējās”, bet kurus neievēroja, un tas bija viņu ļaunākais murgs. Abas šīs grupas gan neizvairījās viena no otras, taču nemēģināja arī saplūst. Kamēr Lī draudzene Tēta Bērensone aizrautīgi klāstīja savai grupai jaunās mākslas izstādes labās īpašības, viņas cepures milzīgās dzeltenās spalvas kutināja viņai aiz muguras stāvošā investīciju baņķiera ausi. Baņķieris, Lo-gena draugs, ik pa brīdim aizkaitināts pastūma spalvas malā, nepārtraucot jaunas ieguldījumu pārvietošanas stratēģijas apspriešanu ar Šīlu Vintersu, cienījamu psihoterapeiti. Lī un Lo-gens pirms pāris gadiem dažas reizes bija apmeklējuši Šīlu, lai atrisinātu savās attiecībās radušos konfliktu; kopš tā laika viņa bija kļuvusi par mīļu draudzeni. Uz mirkli atskatījusies un pamanījusi Lī, viņa pameta tai gaisa skūpstu un pamāja.

Kaut arī Logens un Lī bieži apstājās, lai pārmītu pāris vārdu ar saviem viesiem, Logens neļāva sievai aizkavēties. Viņš meklēja kādu, ar kuru vēlējās Lī iepazīstināt.

“Tur jau viņš ir!” Logens beidzot paziņoja un nekavējoties sāka virzīt Lī pie kāda gara, tumšmataina vīrieša, kurš stāvēja pilnīgi viens dzīvojamās istabas tālākajā stūrī un aplūkoja eļļas gleznu, kas karājās pie sienas. Viņa garlaikotā sejas izteiksme un atturīgā poza ļāva pilnīgi skaidri noprast, ka viņu neinteresē ne šis mākslas darbs, ne arī pašas viesības.

Lī tūdaļ viņu pazina, taču viņa klātbūtne viņas mājās likās tik neiedomājama, ka viņa nespēja noticēt savām acīm. Viņa apstājās kā zemē iemieta, skatoties uz Logenu ar šausmu pilnu neticību.

“Tas taču nevar būt tas, ko es domāju!”

“Un kā tu domā, kas tas ir?”

“Es domāju, ka tas ir Maikls Valente.”

“Taisnība.” Logens pastūma viņu uz priekšu, taču Lī palika nekustīgi stāvam un pārsteigta skatījās uz Valenti. “Viņš grib ar tevi iepazīties, Lī. Viņš ir liels tavs pielūdzējs.”

“Kas viņu te ielaida?”

“Es viņu uzaicināju,” Logens pacietīgi skaidroja. “Es tev agrāk neesmu par viņu ieminējies, jo darījums vēl nav noslēgts līdz galam, bet Valente apsver iespēju ieguldīt visu kapitālu “Crescent Plaza” projektā. Mums ar viņu bijušas vairākas tikšanās. Viņš ir īsts ģēnijs ārkārtīgi ienesīgu darījumu izstrādāšanā.”

“Un kā īsts ģēnijs prot izvairīties no soda!” Lī drūmi atcirta. “Logen, viņš ir noziedznieks!”

“Viņš tikai vienu reizi ir apsūdzēts kādā nodarījumā,” Lo-gens iebilda, iesmējies par viņas sašutuma pilno reakciju. “Tagad viņš ir cienījams miljardieris, ļoti izslavēts ar to, ka prot pārvērst tādus riskantus komerciālus projektus kā “Crescent Plaza” par ārkārtīgi veiksmīgiem un palīdz itin visiem tikt pie bagātības.”

“Viņš ir sodīts!”

“Tas notika ļoti sen, un droši vien tā bija tikai nepatiesa apsūdzība.”

“Nebija vis! Es lasīju, ka viņš atzina sevi par vainīgu.” Logens ar jautru apbrīnu nolūkojās savā dumpīgajā sievā. “Kā tev tas ir izdevies?”

“Kas tad?”

“Saglabāt tos pašus nelokāmos principus, kādi tev bija, kad mēs pirmo reizi satikāmies.”

“Vārds “nelokāms” manās ausīs neizklausās īpaši labi.” “Attiecībā uz tevi,” viņš klusi sacīja, “tas ir brīnišķīgs.”

Lī to gandrīz nedzirdēja, jo skatījās uz viesiem, kas atradās istabā. Viņa pamanīja tiesnesi Maksvelu un senatoru Holen-beku, kuri sarunājās pie sienas aiz bufetes - tik tālu, cik vien fiziski spēja attālināties no vietas, kur stāvēja Valente.

“Logen, šajā mājā nav neviena cilvēka, kas riskētu ar savu reputāciju un stāvētu līdzās Maiklam Valentem. Visi turas no viņa tik tālu, cik vien var.”

“Maksvels nav nekāds svētais, un Llolenbekam ir ļoti daudz, ko slēpt,”' Logens uzsvērti iebilda, taču, palūkojies apkārt, viņš nonāca pie tāda paša slēdziena kā Lī. “Varbūt tiešām nebija prātīgi uzaicināt Valenti.”

“Kāpēc tu to darīji?”

“Tā bija pēkšņa iedoma. Es viņam šopēcpusdien piezvanīju, lai apspriestu dažus jautājumus par “Crescent Plaza”, un ieminējos, ka šovakar būs tavas lugas pirmizrāde un vēlāk mēs rīkosim viesības. Viņš bija dzirdējis par šo lugu un sacīja, ka esot liels tavs apjūsmotājs. Es zināju, ka šovakar teātrī nebūs nevienas brīvas vietas, tāpēc izvēlējos kompromisu un uzaicināju viņu uz viesībām. Man bija tik daudz darāmā, un es pat neiedomājos, ka viņa klātbūtne šovakar varētu izraisīt neērtības, it īpaši Sendersam un Marijam. Vai tu neizdarītu man kādu pakalpojumu?”

“Jā, protams,” Lī atbildēja, atvieglota, ka Logens vismaz izprot situāciju.

“Es šovakar jau esmu runājis ar Valenti. Ja tev nebūtu iebildumu iepazīties ar viņu, es tikmēr aizietu un nomierinātu aizvainoto Sendersu un Mariju. Valente dzer “Glenlivet” -bez ledus, bez ūdens. Parūpējies, lai viņš dabū jaunu glāzi, un pāris minūšu patēlo namamāti! Tas arī ir viss, kas tev darāms.”

“Un ko pēc tam? Pamest viņu tur stāvam vienu? Ar ko es viņu varētu iepazīstināt?”

Logena sausā humora izjūta lika viņa acīm iemirdzēties, kad viņš pārlaida skatienu istabai, meklējot iespējamos kandidātus.

“Izdomāju. Iepazīstini viņu ar savu draudzeni Klēru Strei-tu; viņa ar prieku stāstīs par savu šķiršanos visiem, kas vien būs ar mieru klausīties. Džeisons un Ēriks jau izskatās gatavi viņu nožņaugt.” Šajā mirklī Klēra, Džeisons un Ēriks paskatījās uz viņiem, un Logens un Lī viņiem pamāja. “Klēra!” Logens uzsauca. “Neaizmirsti pastāstīt Džeisonam un Ērikam visu par savu advokātu un to, kā viņš tevi piekrāpa! Apvaicājies, vai tev nevajadzētu iesūdzēt viņu tiesā par ļaunprātīgu uzticības izmantošanu.”

“Tu nu gan esi ļauns!” Lī iesmējās.

“Tāpēc jau tu mani mīli,” Logens atteica. “Žēl gan, ka Valente nav homoseksuāls,” viņš pajokoja. “Tad tu varētu viņu iepazīstināt ar Džeisonu. Džeisons tiktu pie mīļākā un pastāvīga sponsora visām savām lugām. Protams, Ēriks kļūtu greizsirdīgs un vēl vairāk sāktu domāt par pašnāvību, tā ka varbūt tā nemaz nav tik laba doma.” Viņš atkal sāka domīgi vērot viesus, līdz viņa uzmanību saistīja Tetas cepure ar dzelteno spalvu rotājumu. “Varbūt mēs varētu viņu iepazīstināt ar Tētu. Viņa gan ir briesmīgi neglīta, toties Valentem pieder brīnišķīga mākslas kolekcija, un viņa ir māksliniece - vismaz tā viņa apgalvo.”

“Viņas pēdējā glezna tika pārdota par simt septiņdesmit pieciem tūkstošiem dolāru. Tas vairs nav nekāds joks.”

“Lī, viņa to uzgleznoja ar elkoņiem un slotu.”

“Tā nemaz nebija!”

Logens nu jau smējās no visas sirds un, lai to apslēptu, pielika pie lūpām glāzi.

“Bija gan, mīļā. Viņa man pati to pateica.” Pēkšņi viņa priecīgais skatiens pievērsās pievilcīgai blondīnei, kas stāvēja līdzās tam pašam viesu pulciņam. “Valentes problēma ir atrisināta. Iepazīstināsim viņu ar tavu draudzeni Sibilu Heivudu. Viņa varēs izzīlēt viņam nākotni...”

“Sibila ir astroloģe, nevis zīlniece,” Lī apņēmīgi iebilda.

“Vai tad tas nav viens un tas pats?”

“Atkarībā no tā, kam tu vaicā,” Lī atteica, mazliet noskumusi par to, ka Logens tik nievājoši apsmej viņas draudzenes, it īpaši Sibilu. Lī ieturēja pauzi, lai pamātu un pieklājīgi uzsmaidītu diviem pāriem turpat līdzās; tad viņa piebilda: “Sibilai ir daudz slavenu klientu, arī Nensija Reigana. Neatkarīgi no tā, vai tu tici astroloģijai vai ne, Sibilas klienti viņas darbības jomā var paļauties uz viņu tikpat droši kā tavējie uz tevi.”

Logens tūdaļ jutās vainīgs.

“Par to es nešaubos. Un paldies, ka tu neaizrādīji - es ar saviem draugiem esmu garlaicīgs kā putekļi, bet mūsu sarunas ir paredzamas un apnicīgas. Paklau, kā tu domā, vai Sibila piekristu izdarīt mums pakalpojumu, atbrīvojot mūs no rūpēm par Valenti un kādu laiciņu šovakar pavadot kopā ar viņu?”

“Viņa to darīs, ja es palūgšu,” Lī atbildēja, jau nospriedusi, ka šāds plāns izklausās visai prātīgs.

Apmierināts par panākto kompromisu, Logens viegli apskāva viņas plecus.

“Nepaliec prom no manis pārāk ilgi! Šis ir tavs vakars, tomēr es gribētu iespējami daudz laika pavadīt kopā ar tevi.”

Tas tika pateikts tik neslēpti vaļsirdīgi, ka Lī uzreiz piedeva viņam savu draugu apsmiešanu un Valentes uzaicināšanu. Kad Logens viegli noskūpstīja viņu uz vaiga un aizgāja, Lī pameta acis uz Valentes pusi un atklāja, ka viņš vairs nepēta gleznu. Viņš bija pagriezies un skatījās tieši uz viņiem. Lī, juzdamās mazliet neveikli, iedomājās, cik gan daudz no viņu sarunas viņš dzirdējis. Varbūt nojautis, ka runa ir par viņu. Tam nebūtu vajadzīga īpaši liela iztēle, Lī nosprieda. Viņai bija aizdomas, ka ik reizi, kad vien Valentem izdevās iekļūt kādā cienījamā saviesīgā pasākumā, namamātes pauda tādu pašu nicinājumu un atturību, kādu šobrīd izjuta Lī.

4. NODAĻA

J

Apslāpējusi savu nepatiku, Lī sāniski virzījās cauri viesu pūlim, līdz nonāca pie Sibilas Heivudas pulciņa.

“Sibila, es gribētu tev kaut ko lūgt,” viņa iesāka, pavilkusi astrologi malā. “Man ir radusies nepatīkama sabiedriska rakstura problēma...”

“Skaidrs kā diena,” Sibila zinīgi pasmaidīja. “Ar Jaunavām reizēm ir ļoti grūti saprasties, it īpaši, ja Plutons un Marss atrodas...”

“Nē, nē. Tā nav astroloģiska problēma. Man ir vajadzīgs kāds, uz kuru es varētu paļauties un kurš spētu tikt galā ar vienu konkrētu vīrieti...”

“Kurš gluži nejauši ir Jaunava...” Sibila apņēmīgi viņu pārtrauca.

Lī dievināja Sibilu, taču patlaban viņas apsēstība ar savu astroloģiju darīja viņu vai traku.

“Sibila, lūdzu! Man nav ne jausmas, kas viņš ir pēc horoskopa. Ja tu būtu ar mieru manā vietā ar viņu pāris minūšu parunāties, tu varētu viņam pajautāt, kas viņš...”

“Valente ir Jaunava,” Sibila viņu vēlreiz pacietīgi pārtrauca.

Lī samirkšķināja acis.

“Kā tu zini?”

“Zinu, tāpēc ka pagājušā gada septembrī, kad senāts izskatīja viņa lietu, Valentem palūdza nosaukt pilnu vārdu un dzimšanas dienu. “The Times” rakstīja par viņa liecību, un reportieris bija atzīmējis, ka Valente īstenībā liecinājis savā četrdesmit trešajā dzimšanas dienā. Tā es uzzināju, ka viņš ir Jaunava.”

“Nē, es gribēju vaicāt, kā tu zināji, ka tieši Valente ir mana nepatīkamā sabiedriska rakstura problēma.”

“Ak tu par to!” Sibila iesmējās un pārlaida apkārtējiem viesiem lēnu, daudznozīmīgu skatienu. “Viņš patiešām izceļas šajā politiķu, baņķieru un darījumu cilvēku pūlī. Visā šajā mājā nav neviena cita noziedznieka, ar ko viņš varētu parunāties... īstenībā šeit droši vien ir daudz noziedznieku, taču viņi nav pieķerti un iesēdināti cietumā kā viņš.”

j >

“Iespējams, tev taisnība,” Lī izklaidīgi noteica. “Es tagad iešu ar viņu iepazīties. Vai tu nevarētu sarūpēt viņam dzērienu un pēc pāris minūtēm to atnest, lai es varētu pieklājīgi aizmukt?”

Sibila pasmaidīja.

“Tu gribi, lai es izklaidēju garu, antisabiedrisku, daļēji izskatīgu vīrieti ar šaubīgu pagātni, neskaidru tagadni un piecpadsmit miljardu dolāru kapitālu, kas droši vien iegūts nelikumīgā ceļā? Vai es tevi pareizi sapratu?”

“Pilnīgi pareizi,” Lī drūmi piekrita.

“Ko lai es viņam aiznesu iedzert? Asinis?”

““Glenlivet”,” Lī atteica un aši apskāva viņu. “Bez ledus, bez ūdens, bez asinīm.”

Viņa noskatījās, kā Sibila spraucas pie bāra, negribīgā apņēmībā savilka seju smaidā un devās pie Valentes. Viņai tuvojoties, Valente nopētīja viņu ar izklaidīgu vienaldzību, izskatīdamies tik nepieejams, ka Lī sāka šaubīties, vai viņš patiešām ir viņas “apjūsmotājs” un vai vispār grib ar viņu runāt. Pienākusi pietiekami tuvu, lai varētu pasniegt viņam roku, Lī klusībā atzīmēja, ka viņš ir vismaz sešas pēdas un trīs collas garš ar ārkārtīgi platiem, muskuļainiem pleciem, bieziem, melniem matiem un skarbām, caururbjošām dzintarkrāsas acīm.

Lī pastiepa roku.

“Valentes kungs?”

“Jā.”

“Es esmu Lī Meninga.”

To dzirdot, Valente viegli pasmaidīja - tas bija savāds, domīgs smaids, kas nozuda, neticis līdz viņa acīm. Nenolaizdams skatienu no Lī, Valente saņēma viņas roku pārlieku ciešā un ilgā tvērienā.

“Priecājos ar jums iepazīties, Meningas kundze...” viņš sacīja dobjā baritonā, balss izklausījās daudz patīkamāka, nekā Lī bija iedomājusies.

Lī atbildēja uz rokasspiedienu, bet lika noprast, ka vēlas, lai viņas roka tiktu nekavējoties atbrīvota, un viņš to atlaida, tomēr ciešais skatiens palika kā piekalts viņas sejai. Valente sacīja:

“Man šovakar ļoti patika jūsu uzstāšanās.”

“Brīnos, ka jūs atnācāt uz izrādi,” Lī nedomājot atbildēja. Spriežot pēc tā, kas viņai bija zināms, viņš nelikās tāds, kam patiktu jutekliskas teatrālas drāmas ar daudzām smalkām niansēm.

“Varbūt jūs domājat, ka man labāk patiktu aplaupīt dzērienu veikalu?”

Tas bija diezgan tuvu patiesībai, lai Lī justos atmaskota, un viņai tas nepatika.

“Es domāju, ka biļetes uz pirmizrādi gandrīz nav iespējams dabūt.”

Smaids pēkšņi atplaiksnīja arī viņa acīs, liekot tām mazliet atmaigt.

“Tā jūs vis nedomājat, tomēr jauki, ka jūs tā sakāt.”

Lī ķērās pie pirmā vispārīgā sarunu temata, kas viņai iešāvās prātā. Ar pārspīlēti priecīgu smaidu viņa ieminējās:

“Cik saprotu, jūs apsverat iespēju uzsākt kādu darījumu ar manu vīru.”

“Jums, protams, tas nepatīk,” viņš sausi izmeta.

Lī jutās tā, it kā viņa nemitīgi tiktu iedzīta stūrī.

“Kāpēc jums tā liekas?”

“Es jūs vēroju pirms pāris minūtēm, kad Logens jums pateica, ka atrodos šeit un kāpēc esmu ieradies.”

Lai gan šim vīrietim bija slikta slava, viņš bija viņas viesis, un Lī jutās mazliet vainīga, ka tik atklāti paudusi savu negatīvo attieksmi pret viņu. Atcerējusies seno gudrību, ka vislabākā aizstāvība ir uzbrukums, viņa ļoti stingri un pieklājīgi sacīja: “Jūs esat viesis manā mājā, un es esmu aktrise, Valentes kungs. Ja es pret kādu viesi, arī pret jums, izjustu nepatiku, jūs to nekad neuzzinātu, jo es to nekad neizrādītu.”

“Tas mani tiešām nomierina,” viņš rāmi noteica.

“Jā, jūs visu pilnīgi pārpratāt,” Lī piebilda, priecādamās par savu stratēģiju.

“Vai tas nozīmē, ka jūs neiebilstat pret manu iesaistīšanos darījumā kopā ar jūsu vīru?”

“Tā es neteicu.”

Lī par lielu sašutumu, viņš pasmaidīja par izvairīgo atbildi; tas bija nesteidzīgs, savādi pavēcinošs, noslēpumains smaids, kas lika viņa acīm zem smagajiem plakstiņiem iemirdzēties. Cits varbūt nebūtu pamanījis šādu niansi, taču Lī karjera balstījās uz izteiksmes smalkumiem, un viņa tūdaļ nojauta briesmas, kas slēpās aiz šā smaida. Tas bija nežēlīga plēsoņas bīstami mānīgs smaids, tāda plēsoņas, kurš gribēja, lai Lī nojaustu viņa spēku, viņa nicinājumu pret sabiedrisko kārtību, un kurš vēlējās pavedināt viņu ar to, ko sevī iemiesoja. Lī izjuta riebumu. Viņa novērsa acis no viņa sejas un pamāja uz gleznu pie sienas, gleznu, kurai Logens parastos apstākļos nebūtu ļāvis karāties pat skapī.

“Redzēju, ka jūs pirmīt apbrīnojāt šo gleznu.”

“īstenībā es apbrīnoju rāmi, nevis gleznu.”

“Septiņpadsmitā gadsimta sākums. Agrāk karājās Logena vectēva kabinetā.”

“Nevar būt, ka jūs to sakāt par šo gleznu,” viņš nicīgi izmeta.

“Es runāju par rāmi. Šī glezna,” viņa uzjautrinādamās ar atriebības pieskaņu balsī paskaidroja, “ir mana vīra vecmāmiņas darbs.”

Viņa skatiens no gleznas ieslīpi aizslīdēja uz viņas seju.

“To nu jūs varējāt man aiztaupīt.”

Viņam bija taisnība, taču Sibilas ierašanās ļāva Lī izvairīties no atbildes.

“Es gribētu jūs ar kādu iepazīstināt,” Lī sacīja pārāk dedzīgi un iepazīstināja abus. “Sibila ir slavena astroloģe,” Lī piebilda un tūlīt juta sašutumu par viņa nievājošo skatienu.

Tādas reakcijas nesatricināta, Sibila pasmaidīja un pastiepa viņam pretī labo roku, taču viņš nevarēja to paspiest, jo Sibila tajā turēja dzēriena glāzi.

“Es ļoti gribēju ar jums iepazīties,” viņa paziņoja.

“Ak tā? Kāpēc?”

“Vēl īsti nezinu,” Sibila atteica un pastiepa roku viņam tuvāk. “Šis dzēriens ir domāts jums. Skotu viskijs. Bez ledus. Bez ūdens. Jūs tādu dzerat.”

Nopētījis viņu ar ciniskām aizdomām, viņš negribīgi paņēma glāzi.

“Vai man tagad vajadzētu noticēt, ka jūs zināt, ko es mēdzu dzert, tāpēc ka esat astroloģe?”

“Vai jūs man noticētu, ja es teiktu, ka tā ir?”

“Nē.”

“Tādā gadījumā teikšu patiesību: es zinu, ko jūs mēdzat dzert, tāpēc ka mūsu namamāte man to pateica un palūdza man jums šo dzērienu atnest.”

Viņa skatiens mazliet atmaiga un pievērsās Lī.

“Jūs esat ļoti uzmanīga.”

“Nepavisam,” Lī noteica un atskatījās pār plecu, vēlēdamās, kaut beidzot varētu doties prom. Sibila viņai palīdzēja.

“Logens lūdza, lai es tev pasaku, ka tu viņam esi vajadzīga, lai izšķirtu kādu strīdu par šāvakara izrādi.”

“Tad es iešu viņu uzmeklēt.” Lī uzsmaidīja Sibilai un, nepasniegusi Valentem roku, viņam pieklājīgi pamāja. “Man bija prieks ar jums iepazīties,” viņa sameloja. Promejot viņa dzirdēja Sibilu sakām:

“Sameklēsim kādu vietu, kur apsēsties, Valentes kungs. Jūs varat man pastāstīt visu par sevi. Vai arī, ja jums tā labāk patīk, es varu jums pastāstīt visu par jums.”

Kad aizgāja pēdējais viesis, pulkstenis jau rādīja pāri četriem no rīta. Lī izslēdza gaismu un kopā ar Logenu izgāja cauri tumšajai dzīvojamai istabai. Logens bija apskāvis viņu ap vidu.

“Kāda ir sajūta, dzirdot, ka tevi sauc par “visapdāvinātāko, vistalantīgāko aktrisi pēdējo piecdesmit gadu laikā, kura pagodinājusi Brodvejas skatuvi ar savu klātbūtni”?” viņš klusi vaicāja.

“Brīnišķīga.”

Līdz brīdim, kad viņi vēl nebija iegājuši guļamistabā, Lī kājās bija turējis vienīgi uzbudinājums, taču, ieraugot lielo gultu ar baldahīnu un dūnu segu, viņa juta, ka ķermenis zaudē visus spēkus. Viņa sāka žāvāties, iedama ģērbistabā, un iespruka gultā, pirms Logens bija iznācis no dušas.

Lī juta matraci viegli ieliecamies, kad viņš iekāpa gultā, un spēja izmocīt vienīgi smaidu, kad viņš noskūpstīja viņu uz vaiga un ķircinādamies pačukstēja:

“Vai tāda ir tava pateicība vīrietim par brīnumskaistu rubīnu un briljantu piekariņu?”

Lī piespiedās viņam ciešāk klāt un pusmiegā pasmaidīja.

“Jā,” viņa čukstus atbildēja.

Viņš iesmējās.

“Laikam jau man nāksies gaidīt līdz vakaram, kad tu beidzot spēsi pienācīgi paust savu pateicību kalnos.”

Likās, ka pagājušas tikai piecas minūtes, kad Lī pamodās un ieraudzīja, ka Logens jau ir apģērbies un gatavs doties prom uz kalniem.

Tas bija noticis svētdienas rītā.

Tagad bija otrdienas vakars.

Logens bija pazudis kaut kur sniegā... un droši vien gaidīja, ka Lī kaut ko darīs, lai viņu izglābtu.

5. NODAĻA

)

Ap pusvienpadsmitiem trešdienas rītā Lī uztraukums bija kļuvis gandrīz neizturams. Detektīve Litltone pirms trim stundām bija piezvanījusi, lai pateiktu, ka viņa ar detektīvu Šreideru jau atkal atrodas uz ceļa un seko Lī zīmētās kartes norādījumiem pa kalniem, kaut arī iepriekšējā vakarā no šīs kartes nav bijis nekāda lielā labuma. Viņa apsolīja piezvanīt vēlreiz, tiklīdz viņiem būs kas ziņojams.

Visus pārējos ienākošos telefona zvanus acīmredzot aizturēja slimnīcas komutators. Naktī kāds bija nolicis uz viņas naktsgaldiņa kaudzīti ar lapiņām, kurās norādīti zvanītāji. Tā kā viņai nebija nekā cita, ko darīt, Lī pārlasīja šīs lapiņas, ko pirmīt bija tikai aši pārskatījusi.

Džeisons bija zvanījis sešas reizes; viņa iepriekšpēdējā ziņa bija izmisīga un strupa: “Slimnīcas komutators aiztur sasodītos zvanus, un Tevi ir aizliegts apmeklēt. Pasaki saviem ārstiem, lai ļauj man uzkāpt augšā pie Tevis. Es varu būt klāt pēc trim stundām. Piezvani man, Lī! Piezvani vispirms man. Piezvani man! Piezvani man!” Viņš acīmredzot bija zvanījis vēlreiz, tūlīt pēc tam, kad bija nolicis klausuli, jo uz nākamās lapiņas norādītais laiks bija tikai par divām minūtēm vēlāks. Šoreiz viņš vēlējās Lī iedrošināt par lugu. “Džeina tavā lomā dara, ko spēj, taču viņa nav tāda kā Tu. Mēģini pārāk neuztraukties par lugu.” Lī nemaz nebija iedomājusies ne lugu, ne savu dublieri, un viņas vienīgā reakcija uz Džeisona ziņu bija izbrīns, kā viņam vispār ienācis prātā, ka viņai šajā brīdī varētu būt kāda daļa par šo nolādēto lugu.

Tur bija ^rī vairāki duči telegrammu un telefona zvanu no viņas un Logena darījumu un personiskajiem paziņām. Bija piezvanījusi arī Hilda, taču mājkalpotāja nebija atstājusi nekādu ziņu, vienīgi: “Veseļojieties!” Bija zvanījis Lī reklāmaģents un viņas sekretāre, lūdzot nodot turpmākus rīkojumus, tiklīdz Lī jutīsies pietiekami labi, lai spētu ar viņiem sazināties.

Lī pārskatīja lapiņas, rodot mazu mierinājumu no šo cilvēku patiesajām rūpēm, līdz izlasīja ziņu no Maikla Valentes. Tajā bija teikts: “Domās esmu kopā ar Jums. Piezvaniet man uz šo numuru, ja varu Jums kaut kā palīdzēt.” Šī ziņa viņai pēkšņi likās pārāk personiska, ļoti pašpaļāvīga un pilnīgi nepiedieni ga, taču viņa zināja, ka šāda reakcija vairāk pamatota uz viņas nepatiku pret šo vīrieti, nevis uz to, ko viņš bija teicis.

Nespēdama vairs ilgāk paciest bezdarbību, Lī nolika lapiņas, pastūma malā galdiņu ar savu neaiztikto brokastu paplāti un pasniedzās pēc telefona. Slimnīcas komutatora operatore likās pārsteigta un izbijusies, kad viņa nosauca savu vārdu.

“Man ļoti žēl, ja jums nācies pieņemt pārmērīgi daudz telefona zvanu,” Lī iesāka.

“Tas nekas, Meningas kundze. Tāds ir mūsu darbs.” “Paldies! Es jums zvanu tāpēc,” Lī skaidroja, “ka gribēju pārliecināties, vai jūs neesat aizturējuši iespējamos zvanus no policijas iecirkņa vai mana vīra.”

“Nē, nē, protams, ne. Mēs jūs nekavējoties savienotu ar policiju, un mēs visas zinām, ka jūsu vīrs ir pazudis. Mēs nemūžam neaizturētu viņa zvanu. Jūsu ārsts un abi detektīvi no Ņujorkas policijas deva mums sīkus norādījumus par jums domāto zvanu pieņemšanu. Mums jūs jāsavieno ar jebkuru zvanītāju, kurš apgalvo, ka viņam ir kāda informācija par jūsu vīru, bet no visiem pārējiem zvanītājiem, vienīgi reportieriem ne, mums ir tikai jāpieņem ziņas. Ja zvana reportieri, mums viņi jāsavieno ar mūsu administratora kabinetu, lai viņš pats tiek ar viņiem galā.”

“Paldies!” Lī noteica, no vilšanās zaudējusi spēkus. “Piedodiet, ka sagādāju jums tik daudz rūpju.”

“Es lūdzu Dievu par jums un jūsu vīru,” operatore atbildēja.

Šie neviltotie un vienkāršie vārdi gandrīz saraudināja Lī.

“Tikai nepārstājiet to darīt,” viņa sacīja no bailēm un pateicības aizžņaugtā balsī.

“Nepārstāšu, es apsolu.”

“Man vajag pieteikt pāris tālsarunu,” Lī nedroši ieminējās. “Kā es to varu izdarīt no šā telefona?”

“Vai jums ir telefona kredītkarte?”

Lī kredītkartes, elektroniskā telefonu grāmatiņa un maks bija palikuši somiņā viņas automašīnā, taču viņa zināja savas telefona kredītkartes numuru no galvas, jo mēdza to bieži izmantot. “Jā, ir.”

“Tad jums tikai jāuzgriež deviņi, lai pieslēgtos pilsētas līnijai, un tālāk jārīkojas kā parasti.”

Par spīti tam, ko bija teikuši detektīvi, Lī mēģināja piezvanīt Logenam uz mobilo telefonu. Kad viņš neatbildēja, viņa piezvanīja Hildai, lai noskaidrotu, vai viņa kaut ko nav uzzinājusi, taču satrauktā mājkalpotāja spēja atkārtot vienīgi to, ko jau bija teikusi detektīviem.

Lī patlaban grasījās zvanīt Džeisonam, kad viņas istabā iesteidzās medicīnas māsa un viņu iztraucēja.

“Kā jūs šorīt jūtaties, Meningas kundze?”

“Labi,” Lī sameloja, un māsa pārbaudīja Lī ķermenim pieslēgtos vadus un caurulītes.

“Vai tad jūs nemaz neesat izmantojusi savu morfija sistēmu?” māsa apjukusi nosodoši vaicāja.

“Man tā nav vajadzīga. Es jūtos labi.” Patiesībā katra viņas ķermeņa colla, sākot no kāju pirkstiem un beidzot ar matu galiem, vai nu sāpēja, vai smeldza, un māsa to neapšaubāmi zināja. Viņa skatījās uz Lī neticīgi un īgni, kamēr Lī beidzot padevās un piebilda: “Es negribu morfiju, jo man šorīt jājūtas možai un mundrai.”

“Jums jāatbrīvojas no sāpēm un mierīgi jāatpūšas, lai jūsu ķermenis varētu atveseļoties,” māsa iebilda.

“Es to izmantošu vēlāk,” Lī apsolīja.

“Jums vajag arī paēst,” māsa stingri sacīja un piestūma pie Lī gultas galdiņu ar brokastu paplāti.

Tiklīdz viņa bija aizgājusi, Lī pastūma brokastu paplāti nost un pasniedzās pēc telefona. Viņas zvans Džeisonu pamodināja.

“Lī?” viņš pusmiegā nomurmināja. “Lī! Jēzus Kristus!” viņš stostījās, pilnīgi pamodies. “Pie velna, kas šeit īsti notiek? Kā tu jūties? Vai esi saņēmusi kādu ziņu no Logena? Vai viņam nekas nekaiš?”

“No Logena nav ne ziņas, ne miņas,” Lī atbildēja. “Es jūtos labi. Pāris nobrāzumu un sasitumu, tas arī viss.” Viņa juta, kā Džeisona sirdsapziņa cīnās ar viņa savtīgo interesi un kā viņš apvalda dziņu noprasīt, kad viņa varēs atgriezties uz skatuves. “Es gribu tev kaut ko lūgt,” viņa sacīja.

“Ko vien vēlies.”

“Es gribētu nolīgt pati savus cilvēkus, kas palīdzētu meklēt Logenu. Kam man vajadzētu piezvanīt, lai to nokārtotu? Privātdetektīviem? Vai tu kādu pazīsti?”

“Mīļā, nespēju noticēt, ka tu par to vispār'šaubies. Kā tev liekas, kā es uzzināju, ka Džeremijs mani krāpj? Kā tu domā, kā es tiku vaļā no maksāšanas tam šarlatānam, kurš apgalvoja, ka...”

“Vai tu man varētu pateikt tās firmas vārdu un telefona numuru?” Lī viņu pārtrauca.

Kad Lī bija paņēmusi pildspalvu no atvilktnes līdzās gultai un pierakstījusi telefona numuru uz kādas telegrammas otras puses, viņai sāpēja tik ļoti, ka viņa gandrīz nespēja domāt. Viņa nolika klausuli un atgūlās spilvenos, cenšoties elpot tā, lai sāpes ribās nepieņemtos spēkā. Lī vēl nebija īsti atguvusies, kad tā pati māsa, kura bija ienākusi pie viņas iepriekšējā reizē, atgriezās pie gultas un ieraudzīja neaiztikto brokastu paplāti.

“Jums noteikti jāpaēd, Meningas kundze. Jūs jau vairākas dienas neesat neko ēdusi.”

Lī privātās aprūpes māsa bija izturējusies daudz neuzbāzīgāk, taču tagad viņa bija devusies mājās gulēt un grasījās atgriezties tikai vakarā.

“Es paēdīšu, bet ne tagad...”

“Nekā nebija!” māsa iebilda un iebīdīja saliekamo galdiņu Lī klēpī. Viņa norāva šķīvjiem pārvilkto celofānu. “Ko jūs vēlētos vispirms?” viņa pieklājīgi painteresējās. “Ābolu biezeni, biezputru ar vājpienu vai bez čaumalas vārītu olu?”

“Diez vai es kaut ko no tā visa varēšu norīt.”

Māsa sarauca pieri un paskatījās uz mazo sarakstu līdzās paplātei.

“Vakar jūs pati to visu pasūtījāt.”

“Droši vien nebūšu bijusi pie skaidras apziņas.”

Acīmredzot māsa domāja tāpat, taču viņa nevēlējās atkāpties no sava mērķa sasniegšanas.

“Es varu kādu aizsūtīt lejā uz kafejnīcu. Ko jūs parasti mēdzat ēst brokastīs?”

Šis vienkāršais jautājums pildīja Lī ar tādām ilgām pēc savas agrākās dzīves un drošības sajūtu izraisošajiem, jaukajiem ieradumiem, ka viņa sajuta acīs iedzeļam asaras.

“Es parasti ēdu augļus. Bumbieri - un kafiju.”

“To es jums varu sagādāt!” māsa priecīgi iesaucās. “Un man nemaz nevajadzēs sūtīt kādu uz kafejnīcu.”

Tiklīdz viņa bija izgājusi no istabas, uz sliekšņa nostājās detektīvi Šreiders un Litltone. Lī uzrausās sēdus.

“Vai jūs atradāt kalnu mājiņu?”

“Nē, kundze. Diemžēl ne. Mums nav nekādu jaunumu, tikai vēl daži jautājumi, ko jums uzdot.” Šreiders pamāja uz brokastu paplāti. “Ja jūs grasījāties ēst, tad turpiniet vien. Mēs varam pagaidīt.”

“Māsa atnesīs man kaut ko citu,” Lī atbildēja.

Kā dzirdējusi šos vārdus, ienāca māsa, stumjot ratiņus ar lielu grozu, kas bija pilns ar bumbieriem, turklāt apvilkts ar zeltainu satīnu un apvīts ar zelta lentīti.

“Šis grozs atradās māsu istabā. Kāds brīvprātīgais darbinieks uznesa to augšā un paziņoja, ka tas esot domāts jums. Tie nav bumbieri, tas ir īsts mākslas darbs!” viņa jūsmoja, izņēmusi vienu milzīgu, spīdīgu bumbieri no tā zeltainās ligzdiņas un pacēlusi augšup, lai to apbrīnotu. Viņa aplūkoja grozu no visām pusēm. “Nekādas kartītes te nav. Tā noteikti būs nokritusi. Es to sameklēšu,” viņa apsolīja un pasniedza bumbieri Lī. “Tagad es jūs atstāšu kopā ar jūsu apmeklētājiem.”

Bumbieris lika Lī atcerēties pēdējo sarunu ar Logenu par brokastīm, un viņas acīs atkal sariesās sentimentālas asaras. Viņa saņēma bumbieri plaukstās un pārlaida pirkstu galus pār tā gludo mizu, domājot par Logena ādu, viņa smaidu; tad viņa piespieda to pie sirds, kur drošībā dzīvas glabājās visas viņas pārējās atmiņas par Logenu. Pār vaigiem noritēja divas asaras.

“Meningas kundze?”

Lī nokaunējusies noslaucīja asaras.

“Piedodiet... mans vīrs mani pastāvīgi ķircina, ka esmu īsta bumbieru narkomāne. Jau gadiem ilgi gandrīz katru dienu es apēdu brokastīs pa bumbierim.”

“Droši vien to zina daudzi cilvēki, vai ne?” detektīve Litl-tone pavirši apvaicājās. ,

“Tas nav nekāds noslēpums,” Lī teica un nolika bumbieri malā. “Viņš laiku pa laikam ir par to jokojis, citiem dzirdot. Šos bumbierus droši vien atsūtījusi mana mājkalpotāja, sekretāre vai, ticamāk, veikals, kurš man tos piegādā, kad uzturos mājās.” Viņa pamāja uz divu brūnu vinila krēslu pusi. “Lūdzu, apsēdieties!”

Litltone pievilka krēslus tuvāk Lī gultai, bet Šreiders jau skaidroja viņai situāciju.

“Jūsu karte, kā izrādījās, nebija tik noderīga, kā cerējām. Norādes bija mazliet pretrunīgas, raksturīgie objekti pazuduši vai ieputināti kupenās. Esam sazinājušies ar visiem rajona nekustamo īpašumu pārdošanas aģentiem, taču pagaidām neviens no viņiem neko nav dzirdējis par jūsu aprakstīto māju un zemes īpašumu.”

Lī pēkšņi iešāvās prātā kāda doma - tik acīmredzams risinājums! Viņa jutās satriekta, ka detektīvi paši to nav iedomājušies.

“Es zinu, ka avārijas brīdī atrados netālu no mājiņas. Tas, kurš atrada mani uz ceļa, noteikti skaidri zinās, kur tā ir! Vai jūs esat ar viņu runājuši?”

“Nē, mēs vēl neesam ar viņu runājuši...” Šreiders vilcinādamies atzina.

“Kāpēc ne?” Lī iesaucās. “Kāpēc jūs klaiņojat pa kalniem, cenšoties kaut ko atrast pēc manas kartes, ja jums vajadzētu tikai parunāt ar to, kurš mani izglāba?”

“Mēs nevaram ar viņu parunāt, jo nezinām, kas viņš tāds ir.”

Lī galva sāka pulsēt no dusmām un sašutuma.

“Diez vai viņš ir tik grūti atrodams. Lūdzu, aprunājieties ar ātrās palīdzības šoferi, kas atveda mani šurp. Viņš noteikti ir viņu redzējis un runājis ar viņu.”

“Mēģiniet nomierināties,” Šreiders sacīja. “Es saprotu, kāpēc jūs esat tik satraukta. Ļaujiet pastāstīt visu, kas zināms par jūsu glābēju.”

Nojautusi, ka situācija ir daudz sarežģītāka, nekā viņai bija licies pirms pāris mirkļiem, Lī paklausīja.

“Labi, esmu mierīga. Lūdzu, pastāstiet man visu, kas jums zināms!”

“Vīrietis, kurš jūs atrada svētdienas vakarā, nogādāja jūs lejā pa kalna nogāzi uz kādu mazu moteli Hapsburgas apkaimē, moteļa nosaukums ir “Riska viesnīca”. Viņš pamodināja moteļa nakts dežurantu un lika viņam izsaukt ātro palīdzību. Tad viņš pārliecināja dežurantu, ka līdz glābēju atbraukšanai jums būtu labāk atrasties istabā ar apkuri un segām. Kad abi vīrieši bija ienesuši jūs numurā, jūsu glābējs paziņoja dežurantam, ka aizies uz mašīnu pēc jūsu mantām. Viņš tā arī neatgriezās. Kad nakts dežurants pēc pāris minūtēm izgāja ārā, lai viņu uzmeklētu, viņa automašīna bija nozudusi.”

Lī dusmas pagaisa, pēkšņi viņa jutās ļengana un nomākta. Aizvērusi acis, viņa atbalstīja galvu pret spilvenu.

“Tas ir neprāts. Kāpēc gan kādam vajadzētu tā rīkoties?” “Tam ir vairāki izskaidrojumi. Visticamākais ir tāds, ka viņš ir tas pats puisis, kurš notrieca jūs no ceļa. Vēlāk viņš jutās vainīgs un tāpēc atgriezās, lai jūs uzmeklētu. Tiklīdz viņš jūs bija atradis, viņu pārņēma bailes, ka viņš tiks vainots avārijas izraisīšanā, tāpēc viņš pārliecinājās, ka jūs motelī esat nonākusi labās rokās, un laidās lapās, pirms bija ieradusies policija un ātrā palīdzība. Vai nu viņš tiešām bija tas puisis, kurš jūs notrieca no ceļa, vai arī ne, viņam noteikti bija kāds iemesls, kāpēc viņš nevēlējās runāt ar policiju. Viesnīcas dežurants pastāstīja, ka tas puisis esot braucis ar melnu vai tumšbrūnu četr-durvju sedanu - viņam likās, ar linkolnu -, turklāt krietni apdauzītu. Dežurantam ir pāri septiņdesmit, un viņš gandrīz neko vairāk nebija ievērojis, jo viņam pietika darba, palīdzot jūs izcelt no mašīnas. Automašīnas vadītāju viņš atceras mazliet labāk, un viņš ir piekritis rīt pilsētā tikties ar vienu no mūsu māksliniekiem. Cerams, viņi izveidos pienācīgu portretu, ko mēs varēsim izmantot gadījumā, ja jūsu vīrs vēl aizvien nebūs atradies.”

“Skaidrs,” Lī nočukstēja un aizgriezās. Taču viss, ko viņa redzēja sev acu priekšā, bija Logena laimīgā seja, kad viņš svētdienas rītā bija viņu uz atvadām noskūpstījis. Viņš atradās kaut kur turpat - ievainots vai ieputināts, varbūt abu šo nelaimju piemeklēts. Tās bija vienīgās versijas, ko Lī bija gatava apsvērt. Doma, ka Logenam vairs nebūtu vajadzīga ne palīdzība, ne glābšana, likās pārāk satriecoša, lai to vispār apsvērtu.

Detektīve Litltone ierunājās pirmo reizi. Viņas balss skanēja nedroši.

“Mēs jums gribējām pavaicāt vēl kaut ko...” Lī samirkšķināja acis, lai apturētu asaras, kas svilināja acis, un piespieda sevi paskatīties uz bruneti. “Šorīt virsnieks Borovskis atgriezās darbā pēc savām brīvdienām un paziņoja, ka jūs septembrī esot ziņojusi par kādu vajātāju. Virsnieks Borovskis toreiz pieņēma šo ziņojumu, un viņam likās, ka mums vajadzētu to zināt. Vai kaut kas tāds ir atkārtojies?”

Lī sirds sāka dauzīties dobjiem, šausmu pilniem pukstiem, kas atbalsojās visā viņas ķermenī, un bailes lika balsij trīcēt tik ļoti, ka tā kļuva gandrīz nesaklausāma.

“Vai jūs domājat, ka vajātājs notrieca mani no ceļa? Ka viņš varētu būt kaut ko nodarījis manam vīram?”

“Nē, nē, nepavisam,” detektīve Litltone atbildēja ar sirsnīgu un mierinošu smaidu. “Mēs tikai cenšamies jums palīdzēt. Galvenie ceļi tagad ir notīrīti, un sānceļus šobrīd tra. Telefona un elektrības vadi ir atjaunoti visur, vienīgi dažos attālos apvidos ne, kur tie vēl aizvien tiek laboti. Jūsu vīram kuru katru brīdi vajadzētu atrasties. Mums likās, ka varbūt jūs gribētu, lai mēs noskaidrojam visu par jūsu vajātāju, kamēr mēs vēl strādājam ar jums. Ja negribat, lai mēs...”

“Es būtu jums ļoti pateicīga, ja jūs to izdarītu,” Lī viņu pārtrauca, tveroties pie detektīves Litltones skaidrojuma, jo viņai gribējās tam noticēt.

“Ko jūs varat mums pastāstīt par savu vajātāju?”

Lī aprakstīja notikumus, kas bija izraisījuši viņā satraukumu.

“Jūs teicāt, ka viņš jums atsūtījis orhidejas,” Litltone sacīja, kad Lī bija beigusi. “Vai jūs aplūkojāt kartīti, kas bija pielikta klāt šiem ziediem?”

“Nē.”

Litltone piecēlās un vispirms piegāja pie baltajām orhidejām.

“Tās ir no Stīvena Rozenberga,” viņa paziņoja, izlasījusi kartīti.

“Tas ir viens no izrādes sponsoriem,” Lī paskaidroja.

Litltone nolasīja Lī priekšā tekstus un vārdus no pārējām kartītēm. Tikusi līdz pusei, viņa pamāja uz telefona ziņu un telegrammu kaudzīti uz Lī naktsgaldiņa.

“Vai esat tās rūpīgi izskatījusi?”

“Lielāko daļu,” Lī atteica.

“Vai jūs neiebilstu, ka detektīvs Šreiders tās pārskata vēlreiz, kamēr es turpinu?”

Lī nebija iebildumu, taču Šreiders, ķeroties pie kaudzītes, neizskatījās īpaši iepriecināts. Kad izrādījās, ka arī pēdējā kartītē minētais vārds ir Lī pazīstams, Litltone paņēma jaku un Šreiders arī piecēlās, steigdamies pabeigt savu uzdevumu, stāvot kājās. Viņš patlaban lasīja vienu no pēdējām lapiņām, kad viņa seja pēkšņi un nepatīkami pārvērtās. Viņš uzlūkoja Lī, skatoties uz viņu tā, it kā būtu ieraudzījis viņu jaunā, neglaimojošā gaismā.

“Cik saprotu, Maikls Valente jums ir labs draugs.”

Viņa un pat Litltones sejas izteiksme lika Lī justies netīrai šīs saistības dēļ.

“Nē, nav vis,” Lī uzsvērti atbildēja. “Es viņu pirmo reizi ieraudzīju viesībās par godu lugas pirmizrādei sestdienas vakarā.” Viņa negribēja teikt neko vairāk, negribēja pieminēt, ka viesības norisinājušās viņas mājās, un vairāk par visu negribēja, lai viņi uzzinātu, ka Logens ar Valenti apspriedis kādu darījumu. Viņa negribēja teikt neko tādu, lai detektīvi sāktu apšaubīt, ka Logens bijis caurcaurēm godīgs darījumu cilvēks un mīļš vīrs, kurš tagad pazudis. Jo tāds viņš tiešām bija.

Šķita, ka abi detektīvi samierinās ar viņas paskaidrojumu.

“Droši vien jūs, liela slavenība, piesaistāt daudzus ķertos un jukušos,” Šreiders ieminējās.

“Tāda ir šā darba ēnas puse,” Lī atteica, neveiksmīgi mēģinādama pajokot.

“Tagad mēs jums ļausim mazliet atpūsties,” viņš sacīja. “Jums ir mūsu mobilo telefonu numuri, ja gribēsiet ar mums sazināties. Mēs vēlreiz mēģināsim likt lietā jūsu karti. Parasti ir viegli atrast tādas avārijas notikuma vietu kā jūsējā, taču ceļmalās ir sakrājies tik daudz sniega, ka grūti pamanīt mūsu meklētās norādes.”

“Piezvaniet man, ja kaut ko atradīsiet - vienalga ko,” Lī lūdza.

“Noteikti,” Šreiders apsolīja. Viņš valdīja dusmas, bet Litl-tone iegriezās māsu istabā un apvaicājās par kartīti, kas bija pazudusi no bumbieru groza. Viņš valdījās, kamēr māsa to meklēja un nespēja atrast, taču, ticis līdz liftiem, izgāza niknumu uz Samantu.

“Tas, ko tu izdarīji, bija pilnīgs neprāts! Tu ar savām vajātāju stulbībām pārbiedēji viņu līdz nāvei! Viņa nenoticēja tavam paskaidrojumam. Viņa lieliski saprata, kas tev padomā.”

“Viņa nav muļķe. Drīz vien viņa pati būtu atcerējusies un tad izbītos, ka viņš varbūt ir vainojams visā, kas noticis!” Se-ma atcirta. “Labāk, lai viņa zina, ka mēs par to domājam un rīkojamies.”

“Ko tad mēs darīsim?” viņš nikni nošņāca. “Viņas vajātājs vēl aizvien atrodas romantiskajā dāvanu dāvināšanas stadijā, un droši vien tā tas arī paliks, kamēr viņa uzmanību neizpelnīsies kāda cita. Turklāt vajātāji nerīkojas spontāni - viņi sapņo par to brīdi, kad tiks atklāti. Viņi plāno un fantazē, un viņiem nepatīk atkāpties no savas ieceres. Viņi nenolemj rīkoties negaidīta, neparedzēta sniegputeņa laikā, ja vien nav izplānojuši arī to - un tas nav iespējams.”

Lifta pienākšana lika viņam apklust, un Sema, ieraudzījusi, ka lifts ir tukšs, mēģināja izskaidrot savu domu gaitu.

“Vai tev neliekas savādi, ka viņas vīrs ir pazudis tieši tajā vakarā, kad viņa gandrīz tika nogalināta - un tad noslēpumainā kārtā izglābta? Tā ir pārāk liela sakritība.”

“Vai tu gribi teikt, ka to visu ir izdarījis viens vajātājs? Kā tev liekas, cik vajātāju viņai seko?”

Sema izlikās nemanām viņa sarkasmu.

“Manuprāt, ir iespējams, ka viņš sekojis viņai, tad ieraudzījis, ka viņas automašīna noveļas lejā pa nogāzi, un palicis tur, lai viņu izglābtu.” Izteikusi šos vārdus skaļi, Sema tūlīt to nožēloja, jo pat viņas ausīs tie izklausījās smieklīgi.

“Ak tad tāda ir tava teorija?” viņš ar izsmieklu jautāja. “Vajātājs, kas pārvēršas par bruņinieku spožās bruņās?” Nesagaidījis atbildi, viņš turpināja: “Bet tagad paklausies manu teoriju: Menings iekļūst sniegavētrā un kāda iemesla pēc netiek no tās ārā. Meningas kundze nespēj novaldīt automašīnu tajā pašā neprātīgajā sniegavētrā un nogāžas no ceļa. Vai zini, kāpēc man patīk šī teorija? Svētdien sniegavētrā tas pats ir noticis ar simtiem citu cilvēku! Un vai zini, kāpēc man nepatīk tava teorija? Tā ir neticama. Īstenībā tā ir ērmīga. īsi sakot, tā nekur neder.” Sema neiebilda pret Šreidera precīzo apkopojumu, tikai brīdi skatījās uz viņu un tad iesmējās.

“Tev taisnība, bet, lūdzu, nevajag manis dēļ izteikties tik pieklājīgi.”

Šreiders bija vīrietis, tāpēc vārdi “tev taisnība” bija gan kompliments, kas nekavējoties uzlaboja viņam garastāvokli, gan ļoti liela priekšrocība.

“Tev vajadzēja apspriest savu teoriju ar mani, pirms tu uzmācies ar to Meningas kundzei,” viņš aizrādīja, taču jau pieklājīgākā tonī.

“Es to izdomāju tikai tad, kad mēs tc ieradāmies,” Sema atzinās, kad lifta durvis atvērās pirmajā stāvā. “Man tā ienāca prātā bumbieru pēc. Tie liecina par viņas ieradumu labu pārzināšanu, un pie tiem nebija pielikta klāt kartīte. Tad, kad es ieraudzīju, cik saasināti reaģēja Meningas kundze...”

“Viņa taču tev teica, kas izraisījis šādu reakciju.”

Viņi jau bija tikuši līdz vestibila vidum, kad Sema nolēma izmest kādu līkumu, un Šreiders aplam nolēma, ka viņa grib aiziet uz tualeti.

“Gaidi mani mašīnā!” viņa sacīja.

“Vai tev kaut kas nav kārtībā ar prostatu?” viņš pajokoja. “Ejot augšā, tu jau vienreiz tur iegriezies.”

Sema devās uz reģistratūru, kur vairāki jauni ziedu pušķi jau gaidīja, kad kāds tos nogādās pacientu palātās. Viņa parādīja savu apliecību pavecai brīvprātīgajai ar zili ietonētiem matiem un uzvārda nozīmīti, kas vēstīja, ka viņas vārds ir Novot-nijas kundze.

“Vai šorīt uz šejieni tika nogādāts liels grozs ar bumbieriem?” Sema jautāja.

“Ak jā,” brīvprātīgā atteica. “Mēs visas brīnījāmies, cik tie bumbieri ir lieli.”

“Vai jūs gadījumā neievērojāt, ar kādu kravas vai vieglo automašīnu tos atveda?”

“Ja gribat zināt, tad ievēroju gan. Tā bija melna automašīna - tāda, ar kādām brauc kinozvaigznes, - es zinu, jo tobrīd te sēdēja divi pusaudži un sajūsminājās par to. Viens zēns apgalvoja, ka tāda maksājot vismaz trīssimt tūkstošus dolāru!”

“Vai viņi neteica, kas tā ir par automašīnu?”

“Jā. Viņi teica, ka tas ir...” Viņa apklusa, brīdi padomāja un tad atplauka. “Viņi teica, ka tas ir bentlijs! Es varu aprakstīt arī to vīru, kas bija pie stūres: viņam bija melns uzvalks un melna cepure ar nagu. Viņš ienesa bumbierus un nolika tos man uz galda. Viņš teica, ka tie domāti Lī Meningas kundzei, un lūdza mani parūpēties, lai viņa tos saņemtu iespējami drīz. Es apsolīju, ka to izdarīšu.”

Sema jutās ārkārtīgi muļķīgi, ka uztraukusies par acīmredzot pavisam nekaitīgu grozu ar dārgiem augļiem, kas piegādāti šofera vadītā automobilī. Šreideram bija pilnīga taisnība.

“Liels paldies, Novotnijas kundze, jūs man ļoti palīdzējāt,” Sema automātiski noteica, jo uzskatīja, ka ir svarīgi katram sadarboties gatavam pilsonim likt justies nozīmīgam. Tas bija veids, kā pateikt “paldies, ka nepalikāt malā”.

Novotnijas kundze jutās tik glaimota, ka mēģināja būt vēl izpalīdzīgāka.

“Ja gribat uzzināt ko vairāk par to vīrieti, kas vadīja automašīnu, jūs varētu izvaicāt to cilvēku, kurš atsūtīja šos bumbierus, detektīve.”

“Mēs nezinām, kas tos atsūtījis,” Sema pār plecu izmeta. “Grozā nebija kartītes.”

“Tā gluži vienkārši izkrita.”

Kaut kas viņas balsī lika Semai apstāties un pagriezties.

Novotnijas kundze turēja rokā kvadrātveida aploksni.

“Es gribēju teikt, lai kāds brīvprātīgais uznes to augšā Me-ningas kundzei, taču šorīt visi ir aizņemti. Gandrīz visas gul-$s ir pilnas sniegavētras dēļ. Daudzi cilvēki ir krituši, nokļuvuši avārijā vai iedzīvojušies sirdslēkmē, šķūrējot sniegu.”

Sema no visas sirds viņai pateicās, paņēma aploksni un turpināja ceļu cauri vestibilam. Viņa atvēra aploksni - ne jau tāpēc, ka cerētu ieraudzīt kaut ko nozīmīgu, bet tāpēc, ka bija apkaunojusi sevi Šreidera priekšā un uztraukusi Meningas kundzi augļu groza dēļ, kuram bija piestiprināta šī zīmīte. Viņa izvilka no aploksnes mazu, salocītu vēstuļpapīra lapiņu ar iegravētu vārdu un izlasīja ar roku uzrakstītos vārdus. Tad viņa apstājās pusceļā. Un izlasīja to vēl divas reizes.

Šreiders bija izstūrējis viņu automašīnu no stāvvietas un gaidīja pie ietves tieši pretī ārdurvīm. No izpūtēja šāvās izplūdes gāzes, bet uz vējstikla jau bija izveidojusies cieta, plāna sarmas kārtiņa. Viņš to skrāpēja nost ar savu kredītkarti - izklaidējoša nodarbe, ņemot vērā, ka logu tīrītāji darbojās lielā ātrumā, bet viņa pirkstu kauliņi bija neaizsargāti. Sema pagaidīja automašīnā, kamēr viņš iekāpa un pūta uz nosalušajām rokām, tās berzēdams, tad pasniedza viņam salocīto vēstulīti.

“Kas tas ir?” viņš noprasīja, joprojām pūšot sev uz rokām.

“Vēstule, kas bija pielikta pie Meningas kundzes bumbieriem.”

“Kāpēc tu man to dod?”

“Tāpēc, ka tu esi nosalis,” viņa atteica, “un man liekas, ka tā tevi... elektrizēs.”

Šreiders nepārprotami uzskatīja, ka diez vai tā notiks, un apliecināja savas domas, izliekoties neredzam vēstulīti un turpinot roku berzēšanu. To pabeidzis, viņš pārslēdza ātrumu, iemeta acis atpakaļskata spogulī un sāka braukt. Beidzot viņš pasniedzās pēc aploksnes, ar īkšķi nevērīgi atvēra to un, kad viņi jau tuvojās apstāšanās brīdinājuma zīmei pie gājēju pārejas, Šreiders beidzot atļāvās iesāņus uzmest tai skatienu.

“Velns parāvis!” Viņš nospieda bremžu pedāli tik strauji, ka Sema iekārās drošības jostā, bet automašīnas pakaļgals sametās šķērsām uz apledojušā ceļa. Viņš to vēlreiz pārlasīja, tad lēni pacēla lielo, tumšmataino galvu un uzlūkoja viņu ar savām brūnajām acīm, kas mirdzēja izbrīnā un gaidās, - ļoti laimīgs rotveilers, kuram nupat iedota sulīga fileja. Šreiders papurināja galvu, kā vēlēdamies noskaidrot domas.

“Mums jāpiezvana kapteinim Holendam,” viņš paziņoja un apturēja “Ford” ietves malā. Klusi iesmējies, viņš uzspieda numuru uz sava mobilā telefona. “Kas par ķērienu, Litltone! Ja Logens Menings drīzumā neuzradīsies - sveiks un vesels -, tad tu nupat esi sagādājusi Ņujorkas Policijas departamentam lietu, kas tevi padarīs par varoni, bet Holendu par nākamo policijas priekšnieku. Policijas priekšnieks Trumanti varēs mirt kā laimīgs cilvēks.” Viņš strupi sacīja klausulē: “Te Šreiders. Man jārunā ar kapteini.” Tad, mirkli klausījies, teica: “Pasakiet viņam, ka tas ir ārkārtējs gadījums. Es pagaidīšu.”

Viņš atņēma klausuli no auss, lai nospiestu skaņas bloķēšanas pogu, un paziņoja:

“Ja tu jau nebūtu Holenda mīlule, tad no šā brīža par tādu kļūtu.”

Sema apvaldīja satraukumu.

“Ko nozīmē “mīlule”?”

Šreiders veltīja viņai pazemīgu, vainīgu skatienu. “Aizmirsti, ka es to teicu. Tas, kas notiek starp tevi un Ho-lendu, nav mana darīšana. Tagad gan ir skaidrs, ka tev piemīt kas vairāk par glītu ārieni. Tev ir varena intuīcija, tu esi izturīga, tu esi spējīga! Tas ir pats svarīgākais.”

“Patlaban man svarīgākais liekas tevis izteiktais mājiens par kapteiņa Holenda īpašo attieksmi pret mani, un es gribu zināt, kāpēc tev tā šķiet.”

“Paklau, tā domā viss astoņpadsmitais iecirknis!”

“Vai, cik jauki, no tā man uzreiz kļuva daudz labāk!” Sema sarkastiski attrauca. “Tagad atbildi uz manu jautājumu, citādi es tev parādīšu tādu izturību, kādu tu vēl nekad...”

Kāds klausulē kaut ko sacīja, un Šreiders pacēla roku, lai apklusinātu Semas dusmu izvirdumu.

“Es pagaidīšu,” viņš noteica, tad paskatījās uz Semu, lai novērtētu viņas sejā redzamās apņēmības pakāpi, un nosprieda, ka viņas draudiem var ticēt. “Padomā pati,” viņš sacīja, kad atkal bija nospiedis skaņas bloķēšanas pogu. “Tu esi iesācēja detektīve, taču tu gribēji tikt astoņpadsmitā iecirkņa slepkavību izmeklēšanas nodaļā, un tur tu arī tiki. Mums gadās tādas lietas, no kā jebkuram varētu samesties nelabi, bet Holends negrib tev dot nevienu no šīm lietām; viņš grib, lai tu sāktu ar kādu jauku, tīru lietu. Tev ir vajadzīgs pastāvīgs partneris, bet Holends nevēlas tevi salikt pārī ar kuru katru. Viņš grib personiski izvēlēties tev partneri...”

Sema tvērās pie vienīgā apšaubāmā izskaidrojuma, kādu šobrīd spēja iedomāties.

“Holends rūpējas par visu darbinieku partneru izvēli, kamēr leitnanta Angera vieta vēl ir brīva.”

“Jā, bet Holends nav izvēlējies tev pastāvīgu darba partneri, jo grib būt drošs, ka tavs partneris ir kāds patiešām jauks cilvēks, kāds, ar ko tu esi “saderīga”.”

“Tad kāpēc viņš izraudzījās tevi?”

Šreiders pasmaidīja par viņas zobgalību.

“Tāpēc, ka viņš zina - es tevi pieskatīšu.”

“Viņš lika tev mani pieskatīt?” Satriektā Sema ar riebumu skatījās viņā.

“Tieši tā viņš teica.”

Viņa brīdi apsvēra; tad paraustīja plecus tēlotā vienaldzībā.

“Nu, ja tāpēc visi domā, ka starp mums kaut kas ir, tad jūs visi esat tikai vecu tenkuvāceļu bars.”

“Nomierinies, Litltone! Paskaties uz sevi - tu neesi tipiska policiste. Tu nelamājies, tu nedusmojies, tu esi pārāk pareiza, ar labām manierēm, un tu neizskaties pēc policistes.”

“Tu neesi dzirdējis mani lamājamies,” Sema pārlaboja, “un tu vēl neesi redzējis mani dusmojamies. Un kas vainas manai ārienei?”

“Nekas. Ja gribi, pavaicā Holendam un dažiem citiem puišiem no astoņpadsmitā iecirkņa - viņi domā, ka tu izskaties tiešām labi. Protams, visas pārējās astoņpadsmitā iecirkņa sieviešu kārtas detektīves ir daudz vecākas par tevi un sver par piecdesmit mārciņām vairāk, tāpēc viņas ar tevi nevar sacensties.”

Sema nepatikā papurināja galvu un apslēpa atvieglojumu, taču partnera nākamais apgalvojums viņu iztrūcināja un laupīja īslaicīgo atelpu.

“Ja tu gribi zināt visu patiesību,” viņš sacīja, “tad ļaudis runā, ka par tevi gādājot kāda spalvaina roka - draugi augstos amatos. Apmēram tā.”

“Cik tipiski!” Sema atcirta, savilkusi seju nicīga uzjautrinājuma izteiksmē. “Tiklīdz kāda sieviete sāk gūt panākumus vīriešu profesijā, jūs, puiši, esat gatavi izskaidrot viņas panākumus ar jebko, jebko, tikai ar viņas spējām ne.”

“To tev netrūkst.” Šreiders pārsteidza viņu ar savu atbildi; tad viņš strupi aprāvās, jo pie klausules beidzot pienāca Ho-lends un acīmredzot sāka Šreideram pārmest tik ilgu gaidīšanu un lielu mobilā telefona rēķinu.

“Jā, ser, kaptein, zinu - droši vien piecas minūtes. Jā, ser, kaptein, bet detektīve Litltone atklāja kaut ko tādu, ko, manuprāt, jums vajadzētu nekavējoties uzzināt.”

Tā kā Šreiders šajā lietā bija iecelts par vecāko detektīvu un arī viņas “pieskatītāju”, Sema gaidīja, ka viņš piesavināsies zināmu daļu uzslavas par viņas atklājumu vai vismaz vēlēsies izbaudīt gandarījumu un pats visu pastāstīs Holendam, taču, Semai par pārsteigumu, Šreiders pasniedza viņai klausuli un piemiedza ar aci.

“Holends saka, ka tas, cerams, vismaz būšot kaut kas svarīgs.”

Kad Sema bija beigusi sarunu, viņai nebija nekādu šaubu, ka, pēc kapteiņa Tomasa Holenda domām, viņas informācija attaisnoja dārgo telefona zvanu.

Īstenībā viņš uzskatīja, ka tās dēļ vajadzēs nekavējoties izsaukt visus Ņujorkas Policijas departamenta darbiniekus un resursus.

“Nu?” Šreiders ar zinīgu smaidu apvaicājās. “Ko Holends teica?”

Sema atdeva viņam telefonu un īsi atstāstīja sarunu.

“Būtībā viņš teica, ka Meningas kundze saņems no Ņujorkas Policijas departamenta lielāku palīdzību viņas vīra meklēšanā, nekā viņa jebkad spējusi iedomāties.”

“Vai arī gribējusi,” Šreiders strupi noteica. Viņš atskatījās uz slimnīcas trešo stāvu un pašūpoja galvu.

“Tā sieviete ir velnišķīga aktrise! Viņa mani pilnīgi apmuļķoja.”

Sema automātiski sekoja viņa skatienam.

“Mani arī,” viņa atzinās un sarauca pieri.

“Nomierinies,” Šreiders ieteica, kad viņi atsāka braukt. “Tu esi varen iepriecinājusi Holendu, un patlaban viņš jau zvana Trumanti, lai varen iepriecinātu arī policijas priekšnieku. Līdz vakaram Trumanti jau būs iepriecinājis arī mēru. Mūsu lielākā problēma ir tāda,” viņš turpināja, pārslēdzis ātrumus, “ka nāksies visu, ko zinām, paturēt noslēpumā. Ja par to padzirdēs federāļi, viņi noteikti mēģinās kaut kā ielauzties mūsu lietā. Viņi jau gadiem ilgi pūlas panākt apsūdzību Valentem ducī dažādu pārkāpumu, taču viņiem vēl ne reizi nekas nav izdevies. Viņi nebūs pārāk priecīgi, ja Ņujorkas policijas departaments gūs panākumus tur, kur viņi izgāzušies.”

“Vai nav mazliet tā kā par agru priecāties?” Sema iebilda. “Ja Logens Menings uzradīsies un būs sveiks un vesels, nekādas “lietas” nebūs.”

‘‘Taisnība, bet kaut kas man liek domāt, ka viņš neuzradīsies. Laiks pusdienot,” viņš piemetināja, pametis acis uz paneļa pulksteni. “Esmu tev parādā atvainošanos par pirmītējo tavas teorijas apsmiešanu. Es tev pusdienās izmaksāšu kādu hamburgeru.”

Dzirdot tādu neparastu piedāvājumu, Sema neizpratnē paskatījās uz viņu. Šreiders bija tik skops, ka par to smējās viss astoņpadsmitais iecirknis. To dažu dienu laikā, kuras viņi kopā bija pavadījuši kalnos, viņš jau bija pamanījies likt Semai izmaksāt sev vairākas tases kafijas un slimnīcā uzkodas no automāta. Atceroties to visu, kā arī viņa sākotnējo attieksmi pret viņas “teoriju”, Sema izdomāja atriebību, kas viņam noteikti liksies mokoša.

“Tu man esi parādā steiku vakariņās.”

“Nemaz neceri!”

“Es zinu kādu jauku vietiņu. Bet vispirms kapteinis Holends grib, lai mēs piezvanītu pāris vietējiem varas pārstāvjiem.”

6. NODAĻA

Nespējot paciest domu par ēšanu vai ilgāku medicīnas māsas uzmācību, Lī paslēpa divus grauzdiņus un bumbieri naktsgaldiņa atvilktnē; tad viņa atgūlās un sāka domāt par visu, ko detektīvi bija teikuši un darījuši. Pēc pāris minūtēm viņa kaut ko izlēma un piezvanīja savai sekretārei.

Brenna pacēla klausuli Lī Piektās avēnijas dzīvoklī jau pēc pirmā signāla.

“Vai ir kādi jaunumi par Meninga kungu?” Brenna apvaicājās, tiklīdz Lī bija beigusi viņu pārliecināt, ka viņas veselībai nekas nedraud.

“Nē, pagaidām ne,” Lī atteica, cenšoties neizklausīties tik izmisusi, kāda patiesībā jutās. “Man ir vajadzīgi daži telefona numuri. Datorā to nav. Sameklē mazo telefona blociņu mana guļamistabas rakstāmgalda labajā atvilktnē!”

“Labi, kādi numuri?” Brenna noprasīja, un Lī iztēlojās, kā mazā, rosīgā gaišmate paķer pildspalvu, kā jau allaž, gatava reaģēt uz jebkuru pavēli.

“Man ir vajadzīgs mēra īdelmena tiešais numurs viņa kabinetā un viņa privātais numurs mājās. Vēl man vajag Viljama Trumanti numuru viņa kabinetā un mājās. Viņš blociņā ir ierakstīts vai nu ar savu vārdu, vai kā “policijas priekšnieks”. Es pagaidīšu, kamēr tu tos sameklēsi.”

Brenna atgriezās pie telefona tik ātri, ka Lī saprata - viņa skriešus metusies uz guļamistabu un atpakaļ.

“Vai varu vēl kaut kā palīdzēt?” Brenna noprasīja. “Pagaidām ne.”

“Uz šejieni vairākas reizes bija atnākusi Kortnija Meitlen-da,” Brenna ieminējās. “Viņa ir pilnīgi pārliecināta, ka jūs esat mirusi un varas iestādes to slēpj.”

Parastos apstākļos, jau tikai dzirdot pieminam pļāpīgo pusaudzi, kas dzīvoja Lī mājā, viņa būtu pasmaidījusi, taču tagad ne.

“Pasaki Kortnijai, ka mūsu pēdējā saruna bija par to, ko viņa domā par sava tēva jauno sievu. Ar t<p vajadzētu pietikt, lai viņu pārliecinātu, ka esmu dzīva un spēju parunāt.”

“Es viņai tūlīt piezvanīšu,” Brenna apsolīja. “Es jums pasūtīju privātaprūpes māsu, tiklīdz biju uzzinājusi par jūsu avāriju. Vai viņa ir pie jums?”

“Jā, paldies! Es viņu šorīt jau atlaidu, taču man laikam vajadzēja viņu paturēt vēl vienu dienu.”

“Tāpēc ka jūs vēl nejūtaties pietiekami labi?”

“Ko?” Lī prāts jau kavējās pie telefona zvaniem, ko viņa vēlējās izdarīt. “Nē, tāpēc ka viņu iebiedēt bija vieglāk nekā personāla māsu.”

Kad Lī piezvanīja, mērs īdelmens gatavojās doties uz sanāksmi, taču viņa sekretāre pateica, ka pie telefona ir Lī Menin-ga, un viņš nekavējoties paņēma klausuli.

“Lī, es tik ļoti uztraucos par to, kas noticis. Kā jūs jūtaties?” “Viss kārtībā, mēra kungs,” Lī atteica, visiem spēkiem cen-

šoties runāt mierīgi. “Taču es vēl neesmu saņēmusi nekādas ziņas par Logenu.”

“Zinu. Mēs esam lūguši štata policijas palīdzību, un viņi dara, ko spēj, taču viņiem jau tāpat ir darba pilnas rokas.” Viņš paklusēja un ļoti laipni apvaicājās: “Kā vēl es varētu jums palīdzēt?”

“Es apzinos, ka izturos uzmācīgi - tas pat nav Ņujorkas Policijas departamenta pienākums -, taču šeit Logenu meklē tikai divi detektīvi, bet laiks iet. Vai ir iespējams nosūtīt uz šejieni vēl kādus cilvēkus, lai tie palīdzētu meklēšanā? Ar lielāko prieku kompensēšu pilsētai darbinieku algas apmaksu un jebkurus citus izdevumus - vienalga, cik tas maksās.”

“Runa nav gluži tikai par izmaksām. Ņujorkas Policijas departamentam jārēķinās ar dažiem jurisdikcijas jautājumiem. Policijas priekšnieks Trumanti nevar nosūtīt uz Ketskilu “okupācijas grupu”, ja palīdzību meklēšanā viņam nav lūgusi vietējā pašvaldība, kuras jurisdikcijā atrodas šī teritorija.”

Lī tas likās pagalam sīkumaini - likuma realizēšanas etiķete un viņai nebija laika klausīties šādās runās.

“Arā ir mīnus astoņpadsmit grādu, mēra kungs, un mans vīrs ir pazudis. Uz F1B nekāda jurisdikcija nav attiecināma. Es apsveru iespēju piezvanīt viņiem.”

“To jūs varat droši darīt,” viņš piekrita, taču Lī pēc mēra balss toņa noprata, ka, viņaprāt, viņai nav nekādu cerību panākt, lai FIB piedalītos meklēšanā. “Cik saprotu, sniegavētrā vēl aizvien nav atrasti daudzi cilvēki, taču tiek uzskatīts, ka viņi ir drošībā un gluži vienkārši nav spējuši aizrakties līdz galvenajam ceļam vai tikt pie telefona. Varbūt jūs varētu piezvanīt Billam Trumanti un palūgt, lai viņš jums sniedz jaunāko informāciju?”

“Tieši to es arī grasījos darīt. Paldies jums, mēra kungs,” Lī sacīja, kaut arī nejutās īpaši pateicīga. Viņa bija izmisusi un gribēja saņemt ko vairāk par līdzjūtību un atrunāšanos. Viņai bija vajadzīga palīdzība vai vismaz ieteikumi par to, kur šo palīdzību saņemt.

Kad Lī mēģināja sazvanīt policijas priekšnieku Trumanti, viņa kabinetā nebija, taču viņš pats viņai piezvanīja pēc pusstundas. Lī par milzīgu pārsteigumu un atvieglojumu, Trumanti piedāvāja viņai daudz ko vairāk par ieteikumiem vien; viņš gatavojās nodrošināt pilnīgu Ņujorkas Policijas departamenta atbalstu un resursus Logena meklēšanai.

“Tie jurisdikcijas jautājumi, ko pieminēja mērs, jau tiek risināti, kamēr mēs patlaban runājam,” viņš paskaidroja. Mirkli paklusējis, viņš ar plaukstu aizsedza klausuli, pārmija pāris nesaprotamu vārdu ar kādu, kas stāvēja viņam līdzās, un atkal pievērsās sarunai ar Lī. “Man nupat paziņoja, ka kapteiņa Ho-lenda detektīvi sazinājušies ar vietējo pašvaldību un tā piekritusi ļaut Ņujorkas policijai piedalīties glābšanas darbos. Īstenībā viņi uzskata - jo vairāk palīdzības, jo labāk. Kā jau jūs zināt, Lī, tā bija velnišķīgi stipra sniegavētra, un vietējās varas iestādes strādā cauru diennakti, cenšoties palīdzēt saviem iedzīvotājiem.”

Lī jutās tik atvieglota, ka viņai uznāca raudiens.

“Spriežot pēc laika prognozes,” viņš turpināja, “laikam ļoti drīz vajadzētu mainīties. Es nupat atļāvu izmantot Ņujorkas Policijas departamenta helikopterus, lai sāktu meklēt kalnu mājiņu, tiklīdz mākoņi būs izklīduši un redzamība uzlabosies. Ir jāpārmeklē plaša teritorija, tāpēc nezaudējiet cerības pārāk ātri. Pagaidām pie jums strādā divi no kapteiņa Holenda labākajiem detektīviem, un viņi rīkosies atbilstoši situācijai.”

“Es nespēju vien jums gana pateikties,” Lī izjusti sacīja. Viņa un Logens bija pazīstami ar policijas priekšnieku Trumanti un viņa sievu, taču ne tuvu tik labi, kā viņi pazina mēru, un mērs viņai nebija piedāvājis gandrīz nekādu palīdzību, tāpēc viņa bija sagatavojusies uz vēl mazāku, nevis lielāku policijas priekšnieka Trumanti atbalstu, tomēr viņš bija izturējies kā patiesi ietekmīgs, apņēmīgs sabiedrotais - īsts debesu sūtnis. Lī nolēma pavaicāt, vai viņai vajadzētu vērsties arī FIB. “Es teicu mēram īdelmenam, ka apsveru iespēju lūgt palīdzību FIB...” viņa iesāka.

Trumanti reakcija bija tik noraidoša, ka Lī iešāvās prātā, vai tikai viņš to nav uztvēris par apvainojumu Ņujorkas Policijas departamentam un sev personiski.

“Jūs tikai velti izšķiedīsiet laiku, Meningas kundze,” viņš pārtrauca Lī, un viņa balss kļuva oficiāla un salta. “Ja vien nav kaut kas tāds, ko jūs neesat pastāstījusi mūsu detektīviem, nav neviena paša, kaut visniecīgākā pierādījuma, neviena paša sīkuma, kas varētu liecināt par jebkādu noziegumu saistībā ar jūsu vīra nozušanu, nemaz nerunājot par federālu noziegumu, kura izmeklēšanai būtu nepieciešams izsaukt Federālo izmeklēšanas biroju.”

“Man nedod mieru kāds vajātājs...” Lī iesāka.

“Kurš, cik saprotu, ir darbojies - ļoti minimāli darbojies -tajā ģeogrāfiskajā apvidū, kas visā pilnībā atrodas Ņujorkas Policijas departamenta jurisdikcijā. Neviens federālais likums nav pārkāpts. īstenībā es pat esmu pārliecināts, ka pašlaik Ņujorkas policija spēs izvirzīt viņam apsūdzību ne par ko citu kā vien par kaitinošu uzvedību.”

Ik reizi, kad viņš uzsvēra vārdu “federāls”, Lī nez kāpēc šķita, ka viņa tiek bargi norāta, turklāt to darīja cilvēks, kura palīdzība un lojalitāte viņai bija vajadzīga visvairāk.

“Skaidrs. Es tikai mēģināju izdomāt, kā vēl varētu jums palīdzēt,” viņa sacīja apzināti pazemīgi. Viņa būtu gatava rāpot pie Trumanti uz ceļiem, ja vien tas nodrošinātu palīdzību Lo-genam. “Vai jūs man varētu ieteikt vēl ko tādu, ko man vajadzētu izdarīt?”

Viņa balss tonis nepārprotami atmaiga.

“Jā,” viņš atteica. “Es gribu, lai jūs iespējami daudz atpūstos un labi rūpētos par sevi, lai tad, kad mēs atradīsim Loge-nu, viņš mūs nevainotu, ka esam jūs satraukuši.”

“Pacentīšos,” Lī apsolīja. “Varbūt jau rīt mani laidīs uz mājām.”

“Vai jūs jūtaties pietiekami labi, lai izrakstītos no slimnīcas?” viņš jautāja, izklausīdamies satriekts.

Lī neatbildēja uz šo jautājumu, taču pateica viņam citu patiesību:

“Slimnīcā es jūtos bezpalīdzīga un nomākta.”

Viņš iesmējās.

“Es tāpat. Ienīstu tās nolādētās vietas. Es sāku justies labi tikai tad, kad atgriežos mājās.”

Pēdējā brīdī Lī ar novēlošanos atcerējās, ka Trumanti jau ilgi cīnās ar prostatas vēzi, un klīda runas, ka viņš šajā cīņā pamazām zaudē. Viņa mēģināja izdomāt kādu iederīgu sakāmo un apmierinājās ar vārdiem:

“Paldies par visu! Jūs esat neticami laipns.”

7. NODAĻA

l

“Es gribu rit doties uz mājām,” Lī paziņoja savam ārstam, kad tas piecos pēcpusdienā ienāca pie viņas.

Ārsts paskatījās uz viņu pāri slimības vēsturei ar tikpat nepielūdzamu sejas izteiksmi, kāda bija viņai pašai.

“Tas nav iespējams.”

“Bet man šodien jau vairākas reizes izdevās piecelties no gultas, un pēcpusdienā es pat pagājos pa gaiteni. Man noteikti vairs nav vajadzīga šī kakla šina. Es jūtos vesela,” Lī uzstāja.

“Jūs neesat vesela. Jums bija smags smadzeņu satricinājums, jums ir lauztas ribas, un mēs vēl nezinām, vai kakla šina jums ir vajadzīga vai ne.”

“Man gandrīz nekas nesāp.”

“Tas ir tāpēc, ka jums dod stiprus pretsāpju līdzekļus. Vai esat aplūkojusi savu ķermeni zem slimnīcas naktskrekla?” viņš noprasīja.

“Jā.”

“Vai esat redzējusi savu seju spogulī?”

“Jā.”

“Kā jūs aprakstītu to, ko redzat?”

“Es izskatos tā, it kā būtu cietusi avārijā.”

“Jūs izskatāties pēc dzīva baklažāna.” Kad viņas sejas izteiksme joprojām palika spītīgi apņēmīga, viņš mainīja taktiku. “Apakšstāvā pastāvīgi uzturas reportieri un fotogrāfi, cerot jūs ieraudzīt. Vai tiešām jūs gribat, lai kāds jūs ierauga tādā paskatā? Jums jārūpējas par savu tēlu sabiedrības acīs.”

Lī nebija noskaņojuma klausīties lekciju par to, cik svarīgi rūpēties par savu tēlu sabiedrības acīs. Bija jau trešdiena, un, ja laiks neuzlabosies, helikopteri nevarēs rīt doties lidojumā. Viņa gribēja palīdzēt policijai sašaurināt meklēšanas platību, atrodot to vietu, kur viņas automašīna bija novēlusies pa nogāzi. Viņa vairs nespēja nevienu dienu ilgāk nodoties bezpalīdzīgai bezdarbībai un piespiedu atpūtai gultā. Viņas ķermenis viscaur sāpēja, taču viņas prāts bija skaidrs, un viņai vajadzēja rīkoties.

Ārsts noturēja viņas klusēšanu par piekrišanu.

“Jūs taču zināt, ka es rūpējos vienīgi par jūsu veselību. Jūs gluži vienkārši neesat pietiekami atlabusi, lai jūs varētu izrakstīt.”

“Iedomāsimies, ka esmu parasta strādniece,” Lī ierosināja. “Man jāpelna iztika savai ģimenei, un man nav naudas, lai samaksātu par to, ko nesedz mana veselības apdrošināšanas polise. Ja tā būtu, doktor Zapata, kad jūs mani izrakstītu?”

Viņš savilka sirmās uzacis.

“Vai tas būtu noticis jau vakar?” viņa nelikās mierā.

“Nē,” viņš atteica.

“Kad tad?” viņa uzstāja.

“Šorīt,” viņš sacīja. “Man jūsu viedoklis ir pilnīgi skaidrs, Meningas kundze.”

Lī tūlīt pat jutās kā īsta ragana.

“Lūdzu, piedodiet! Es izturējos rupji.”

“Diemžēl jūs izteicāties pilnīgi pareizi. Es sagatavošu dokumentus par jūsu izrakstīšanu pēc rīta vizītes - ar nosacījumu, ka jūs piekritīsiet no šejienes aizbraukt ātrās palīdzības automašīnā.”

Tiklīdz viņš bija izgājis, Lī mēģināja piezvanīt Brennai, taču viņas sekretāre jau bija aizgājusi uz mājām. Lai kaut kā nosistu laiku - veselu stundu -, Lī lēni, paciezdama sāpes, aizvilkās līdz krēslam, kas atradās pretī gultai. Viņa uzmanīgi apsēdās un sāka šķirstīt žurnālus un avīzes, ko pirms kāda laika bija dabūjusi no brīvprātīgās, kura bija atstūmusi ratiņus ar lasāmvielu. Lī centās atgūt spēkus.

Pusseptiņos viņa nolika avīzes, aizvilkās atpakaļ uz gultu un piezvanīja Brennai uz mājām.

“Es tev gribēju kaut ko lūgt,” viņa iesāka. “Tas ir mazliet neparasti...”

“Vienalga,” Brenna viņu aši pārtrauca. “Tikai pasakiet, kā es varu jums palīdzēt.”

“Rīt no rīta mani izrakstīs. Vai tu varētu atnest man tīras drēbes?”

“Protams. Vai vēl kas?”

“Jā, noīrē džipu un atbrauc uz šejieni! Atstāj to kaut kur netālu no slimnīcas un pārējo ceļu veic ar taksometru. Man ir jāatstāj slimnīca ātrās palīdzības automašīnā,” Lī skaidroja, “taču es netaisos tajā palikt. Mēs atlaidīsim ātrās palīdzības automašīnu, tiklīdz būsim tikušas līdz īrētajai mašīnai.”

“Un ko tālāk?” Brenna visai neomulīgā tonī apvaicājās. “Tas ir, ja jums vajadzīga ātrā palīdzība, lai tiktu ārā no slimnīcas, vai tad jums ar to nevajadzētu braukt līdz pašai pilsētai?”

“Mēs nebrauksim tieši uz pilsētu. Policija nespēj saprast karti, ko zīmēju, taču es droši vien varētu atrast to vietu, kur mana automašīna noskrēja no ceļa. Mājiņa, kur man vajadzēja satikties ar vīru, noteikti atrodas kaut kur pavisam netālu no tās vietas.”

“Saprotu,” Brenna noteica, “taču es ļoti uztraucos par jums un...”

“Brenna, lūdzu! Man vajadzīga tava palīdzība,” Lī balss pārgurumā un bailēs aizlūza, un, kad Brenna to izdzirdēja, viņa tūdaļ kapitulēja.

“Es par visu parūpēšos,” viņa dedzīgi nosolījās. “Pirms jūs noliekat klausuli,” viņa piebilda, “es gribēju pateikt vēl kaut ko. Ceru, ka... ka jūs to sapratīsiet pareizi.”

Lī atbalstīja galvu pret spilveniem un saņēmās, lai uzklausītu kaut ko tādu, ko negribēja dzirdēt, - viņas pieredze liecināja, ka tā parasti beidzas sarunas, ja kāds lūdz, lai klausītājs saprot to pareizi.

“Kas noticis?”

“Es pie jums nestrādāju pārāk ilgi un zinu, ka jums ir simtiem draugu, pie kuriem jūs varētu griezties, tāpēc esmu ļoti priecīga... nu, glaimota... ka jūs paļaujaties uz mani... kad jums ir tik daudz citu cilvēku...”

“Brenna,” Lī gurdi pasmaidīja, “man ļoti negribas laupīt tev ilūzijas, taču man ir simtiem paziņu, kam es nevaru uzticēties, un tikai daži īsti draugi, uz kuriem es varu pilnīgi paļauties. Divi no tiem atrodas otrā zemeslodes pusē, bet viens ir pazudis kaut kur kalnos. Visus pārējos - paviršus draugus, paziņas un pat cilvēkus, kurus es nekad neesmu sastapusi, - jau ir apsēduši plašsaziņas līdzekļi. Laikraksti ir pilni ar aplamu informāciju, pieņēmumiem un neprātīgiem minējumiem, un visas šīs ziņas tiek gūtas no maniem tā dēvētajiem draugiem un tuviem paziņām.”

Brenna apklusa, acīmredzot cenšoties izdomāt kādu citu izskaidrojumu, taču tāda nebija.

“Ļoti bēdīgi,” viņa klusi noteica.

Lī par to šobrīd raizējās vismazāk.

“Nedomā vairs par to! Tā nu reiz jādzīvo tādiem cilvēkiem kā man.”

“Paldies, ka uzticaties man; tas ir viss, ko gribēju pateikt.”

Lī aizvēra acis.

“Paldies, ka tu esi... ka tu esi tieši tāda.”

Kad Brenna nolika klausuli, Lī saņēma atlikušos spēkus, lai vēlreiz piezvanītu. Viņa sazinājās ar savu preses sekretāri Tri-šu Lefkovicu. Viņa sniedza Trišai ātru, strupu paziņojumu par pašreizējo situāciju, un, tiklīdz.Triša bija izteikusi līdzjūtību un mierinājumu, viņa ķērās pie lietas.

“Vai jūs nevēlētos izteikt man dažus norādījumus par to, ko man vajadzētu darīt ar plašsaziņas līdzekļiem? Līdz šim esmu no tiem izvairījusies.”

“Tieši tāpēc jau es zvanu. Rīt no rīta mani izrakstīs, taču es nebraukšu uz mājām un negribu, lai reportieri man sekotu. Mēs ar Brennu dosimies uz kalniem, lai uzmeklētu vieg.i, kur notika avārija.” ” ' *

“Tas ir neprāts! Jūs taču noteikti vēl neesat tik vesela...”

“Ja man izdosies to atrast, tad meklējumus varēs veikt šaurākā teritorijā.”

“Vīrieši!” Triša eksplodēja. Publicistes neskaitāmās neveiksmīgās attiecības bija pārvērtušas viņu par klaju vīriešu nīdēju. “Logens droši vien sēž kādā omulīgā, ieputinātā kalnu mājiņā un kāda zemnieka sieva cep viņam cepumus, kamēr mēs visi jūkam prātā no uztraukuma un jūs cenšaties viņu glābt.” “Ceru, ka tev ir taisnība,” Lī noteica.

Triša nopūtās.

“Es arī tā ceru. Tā. Interesanti, kā es varētu novērst reportieru uzmanību, lai jūs varētu slepus aizlavīties?”

Lī gaidīja, iztēlodamās, kā Triša aizliek aiz labās auss savus melnos matus, kas sniedzas līdz pleciem, tad sāk lēni virpināt pirkstos matu šķipsnu un to raustīt, vienlaikus apcerot situāciju. Laimīgākās dienās Lī bija viņu ķircinājusi, ka mati kādu dienu padosies un paliks viņai rokā.

“Vislabāk droši vien būtu rīkoties tā. Es piezvanīšu uz slimnīcas informācijas nodaļu - doktoram Džerijam, vai kā nu viņu tur sauca. Likšu, lai viņš paziņo dažiem plašsaziņas līdzekļu pārstāvjiem, ka rīt no rīta jūs izrakstīs un ātrās palīdzības automašīnā nogādās mājās. Tad parūpēšos, lai no slimnīcas aizbrauktu tukša ātrās palīdzības automašīna, un jācer, ka viņi tai sekos līdz pat Ņujorkas centram. Kā tas izklausās?”

“Izklausās labi. Vēl kas - paziņo plašsaziņas līdzekļiem, ka es rītvakar mājās rīkošu preses konferenci.”

“Nevar būt! Vai tiešām jūs gribat to darīt?”

“Nē, bet man ir vajadzīga viņu palīdzība un atbalsts. Kāds policijas mākslinieks zīmē tā vīra portretu, kurš mani atrada pēc avārijas. Mēs varēsim izdalīt šā zīmējuma kopijas, ja tas būs pabeigts. Es gribu arī apturēt baumas, ko šovakar izlasīju divos laikrakstos, - ka Logena nozušana esot ģimenes ķildas rezultāts. Ņujorkas policija ir brīvprātīgi pieteikusies aktīvi palīdzēt meklēšanā, taču šādi avīžraksti liks policijai izskatīties -un justies - muļķīgi.”

“Saprotu. Vai drīkstu vaicāt, kā jūs izskatāties?”

“Gluži labi.”

“Vai jums uz sejas nav zilumu vai tamlīdzīgi? Es iedomājos fotogrāfus.”

“Man ir vajadzīga preses konference; tam, kā es izskatos, nav nekādas nozīmes.”

Trišas klusēšana klausulē liecināja par viņas nelokāmajiem iebildumiem pret šādu apgalvojumu, taču viņa nojauta, ka strīdēties nebūtu nekādas jēgas.

“Tiksimies rītvakar,” viņa noteica.

8. NODAĻA

Telefona sarunas bija nogurdinājušas Lī, taču tās bija arī ļāvušas viņas prātam nemitīgi darboties. Toties tad, kad viņa izslēdza gaismu un aizvēra acis, iztēle guva virsroku, nomokot viņu ar šausmām, kas varēja būt piemeklējušas Logenu. Viņa redzēja vīru piesietu pie krēsla un kādu jukušu vajātāju viņu spīdzinām... viņa redzēja vīru nosalušu līdz nāvei automašīnā... ar zilām lūpām, stiklainām un neko neredzošām acīm.

Nespējot paciest šo tēlu radītās mokas, Lī mēģināja smelt spēkus un cerības atmiņās. Viņa atcerējās abu vienkāršās laulības garlaicības mākta miertiesneša priekšā. Lī bija uzvilkusi savu labāko kleitu un iespraudusi matos ziedu. Logens bija stāvējis viņai līdzās, izskatīdamies elegants, glīts un pašpārliecināts - par spīti tam, ka viņam mugurā bija nodilis uzvalks, bet viņu kopējo īpašumu veidoja astoņsimt dolāru.

Lī vecmāmiņai nebija izdevies savākt lidmašīnas biļetei nepieciešamo naudu, lai ierastos uz kāzām, un Logena māte tik ļoti nevēlējās šīs laulības, ka viņi par tām paziņoja tikai nākamajā dienā. Taču, par spīti tam visam - par spīti gandrīz vai nabadzībai, draugu un ģimenes trūkumam un neskaidrajai nākotnei, kas viņus sagaidīja, - viņi todien bija jutušies laimīgi un bezgala optimistiski. Viņi ticēja viens otram. Viņi ticēja mīlestības varai. Turpmākos dažus gadus tas bija viss, kas viņiem piederēja, - viņi abi viens otram un lielā mīlestība.

Logena tēls zibēja Lī prātā kā diapozitīvi projektorā... Lo-gens, kad viņi bija tikko iepazinušies, jauns, pārāk kalsns, toties satriecošs, pieredzējis un savam vecumam neraksturīgi gudrs. Pirmajā satikšanās reizē viņš bija aizvedis Lī uz simfoniju. Viņa vēl nekad nebija klausījusies nevienu simfoniju, un kādā mūzikas pauzē viņa bija sākusi aplaudēt, jo domāja, ka skaņdarbs beidzies. Priekšā sēdošais pāris bija pagriezies un apveltījis viņu ar nicīgiem skatieniem, kas vēl pastiprināja viņas pazemojumu, taču Logens vis nebija izlicies, ka nekas nav noticis. Starpbrīdī viņš bija paliecies uz priekšu un uzrunājis padzīvojušo pāri. Savā pieklājīgajā, atbruņojošajā manierē viņš bija sirsnīgi sacījis:

“Vai nav brīnišķīgi pirmo reizi iepazīt ko tādu, ko mēs mīlam? Vai atceraties, cik laba tad ir sajūta?”

Pāris pagriezās pret viņiem, un viņu dusmīgās sejas izteiksmes pārvērtās smaidā, ko viņi veltīja Lī.

“Man sākumā simfonijas nemaz nepatika,” pavecais vīrietis viņai atzinās. “Maniem vecākiem bija abonements, un viņi vilka mani sev līdzi. Pagāja visai ilgs laiks, kamēr man tās sāka patikt.” Pāris visu starpbrīdi pavadīja kopā ar Lī un Logenu un uzstāja, ka vēlas izmaksāt viņiem glāzi šampanieša, lai nosvinētu Lī pirmo simfoniju.

Lī drīz vien atklāja, ka Logens prot īpašā veidā tikt galā ar snobiskiem, augstprātīgiem, kritiski noskaņotiem cilvēkiem -veidā, kas viņus atbruņoja un pārvērta par draugiem un apbrīnotājiem. Logena māte bieži mēdza sacīt, ka “labu audzināšanu nekas nespēj aizstāt”, un Logens tāds bija caurcaurēm -dabisks, neviltots, labi audzināts.

Viņu otrajā satikšanās reizē Logens ierosināja, lai Lī izvēlas, kā viņi pavadīs šo vakaru. Viņa nolēma doties uz kādu pazīstamu, ārpus Brodvejas iestudētu lugu, ko bija sarakstījis jauns dramaturgs, vārdā Džeisons Solomons. Logens trešā cēliena laikā aizvēra acis un iesnaudās.

Tā kā Lī studēja aktiermākslu Ņujorkas universitātē, viņai bija izdevies tikt pie aizkulišu caurlaidēm.

“Kā jums patika luga?” Džeisons Solomons apvaicājās, kad Lī bija viņus iepazīstinājusi.

“Man tā ļoti patika,” Lī atteica, daļēji aiz pieklājības un daļēji aiz savas visaptverošās mīlestības pret visu, kas bija saistīts ar teātri. Patiesībā viņai likās, ka lielākā daļa teksta ir izcila, taču aktieru darbs visai pieticīgs, bet apgaismojums un režija - pavisam vāji.

Apmierinātais Džeisons mēģināja izspiest uzslavu arī no Lo-gena.

“Ko jūs par to domājat?”

“Es necik daudz nezinu par teātri,” Logens atteica. “Lī šajā ziņā ir lietpratēja. Viņa ir izcila aktiermākslas studente Ņujorkas universitātē. Ja šovakar šeit būtu ieradusies mana māte, jūs varētu apvaicāties, kādas ir viņas domas. Tās nozīmētu daudz vairāk nekā manējās.”

Apvainojies par Logena vienaldzību, Džeisons paslēja zodu un nicīgi nopētīja viņu.

“Un jūs domājat, ka jūsu mātes viedoklim būtu kāda nozīme, jo viņa ir... kas īsti? Slavena dramaturģe? Teātra kritiķe?”

“Nē, viņas draugu lokā ir vairāki ietekmīgi mākslas mecenāti.”

Lī tobrīd to nesaprata, taču Logens bija licis Džeisonam noprast, ka pastāv iespēja tikt pie finansiāla atbalsta. Lī manīja vienīgi to, ka dramaturgs kļūst nedaudz pieglaimīgs, tomēr vēl aizvien patur sevī aizvainojumu.

“Atvediet savu māti uz manu izrādi!” viņš sacīja. “Paziņojiet man, kad jūs gribat nākt, un es parūpēšos, lai jums būtu biļetes pirmajā rindā.”

Kad viņi bija izgājuši ārā, Lī pajautāja:

“Vai tu tiešām domā, ka tavai mātei patiktu viņa luga?”

Logens pasmaidīja un aplika roku viņai ap pleciem. Tā bija pirmā reize, kad viņš pieskārās Lī tik personiski.

“Šaubos, vai mana māte spertu kāju šajā teātrī, ja nu vienīgi Ņujorkā izceltos ugunsgrēks un šī būtu vienīgā ugunsdrošā ēka.”

“Tad kāpēc tu liki Džeisonam Solomonam domāt, ka tas varētu notikt?”

“Tāpēc, ka tu esi apdāvināta aktrise un viņš ir dramaturgs, kuram ļoti vajadzīgi cilvēki, kas prot tēlot. Man ienāca prātā, ka tu nākamnedēļ varētu te iegriezties, ja vien lugu vēl izrādīs, un pieteikties par brīvprātīgo aktrisi.”

Iepriecināta par uzslavu un apmulsusi no pieskāriena, Lī tomēr juta nepieciešamību aizrādīt.

“Tu nevari zināt, vai es vispār māku tēlot.”

“Varu gan. Tava istabas biedre man teica, ka tu esot “apdāvināta”. Īstenībā viņa apgalvoja, ka tu esot īsts brīnumbērns, kuru apskauž visa aktiermākslas fakultāte.”

“Pat tad, ja tā būtu patiesība - un tā vis nav -, Džeisons Solomons mani nepieņemtu darbā. Man nav nekādas profesionālas pieredzes.”

Logens iesmējās.

“Spriežot pēc šīs vietas izskata un aktieru darba kvalitātes, viņš nevar atļauties nolīgt nevienu, kam būtu profesionāla pieredze. Un es teicu - piesakies par brīvprātīgo aktrisi, bez algas! Pēc tam tev būs pieredze.”

Nemaz nebija tik viegli ielauzties šajā pasaulē, un viss notika nebūt ne vienkārši, bet Lī jau sāka iemīlēties Logenā Me-ningā, un tāpēc viņai tovakar negribējās ar viņu strīdēties.

Izgājis no teātra, Logens apturēja taksometru, un, kad šofera uzmanība pilnībā pievērsās pilsētas centra satiksmei, viņš no jauna aplika roku Lī ap pleciem, pievilka viņu sev klāt un pirmo reizi noskūpstīja. Tas bija brīnumains skūpsts, kas pauda to dziļo, neprātīgo kaisli, kādu juta arī pati Lī, prasmīgs skūpsts, kas lika viņai ne vien noreibt un pietvīkt, bet arī sakautrēties, nojaušot, ka šajā, tāpat kā lielākajā daļā citu jomu, Logens Menings ir daudz vairāk pieredzējis un piedzīvojis nekā viņa.

Logens pavadīja viņu līdz noplukušajai daudzdzīvokļu mājai Greitdžounsstrītā, kur viņa piektajā stāvā dzīvoja vienistabas dzīvoklī kopā ar kādu meiteni. Pie mājas Logens viņu noskūpstīja vēlreiz, šoreiz jau ilgāk un aizrautīgāk. Kad viņš Lī atlaida, viņa jutās tik pacilāta, ka saprata - viņa nespēs aizmigt vairākas stundas. Lī nogaidīja pie pašām dzīvokļa dur-vīni, klausoties, kā viņš pa kāpnēm nodimdina lejā uz ielu, tad atvēra durvis un sapņaini devās lejā pa tām pašām kāpnēm, pa kurām tikko bija nogājis viņš.

Logens pēc lugas nebija aizvedis viņu paēst, tā bija kļūda, par kuru viņa vēlāk brīnīsies, taču pašlaik viņa droši zināja vienīgi to, ka jūtas reibinoši laimīga un izsalkusi kā vilks. Pārtikas preču veikals uz ielas stūra atradās pavisam tuvu, tas bija atvērts visu nakti, tāpēc Lī devās uz turieni.

Andželīni veikaliņš bija šaurs, bet ļoti dziļš, ar čīkstošām linoleja grīdām, ļoti sliktu apgaismojumu un uzmācīgu asas marinādes un sālītas liellopu gaļas smaržu, kas plūda no delikatešu letes, kura sniedzās gar visu kreiso sienu. Labo sienu no griestiem līdz grīdai sedza plaukti ar konserviem un citādām kārbām. Pašā vidū bija sakrautas koka kastes ar svaigiem produktiem un limonādi, atstājot abās pusēs tikai šauru eju, pa kuru varēja nokļūt pie ledusskapjiem un saldētavām telpas tālākajā stūrī. Par spīti veikala nepievilcīgajam izskatam, itāliešu makaroni un gaļas izstrādājumi delikatešu nodaļā garšoja brīnišķīgi, tāpat kā mazās, pašceptās, sasaldētās picas.

Lī izņēma no saldētavas pēdējo picu ar garnelēm un ielika to veikala mikroviļņu krāsnī; tad viņa devās pie augļu kastēm, lai sameklētu bumbierus.

“Vai tu atradi savu garneļu picu?” uzsauca Andželīni kundze, kas stāvēja pie delikatešu letes kases aparāta.

“Jā, es to šobrīd sildu. Es paņēmu pēdējo, kas bija saldētavā,” Lī paskaidroja, atradusi koka kasti ar bumbieriem. “Es vienmēr dabūju pēdējo - man laikam vienkārši veicas,” viņa piebilda, taču viņa runāja par Logenu, nevis par picu.

“Tā nav nekāda veiksme,” Andželīni kundze attrauca. “Es vienmēr cepu tikai vienu picu ar garnelēm. Es to cepu tev. Tu esi vienīgā, kura to grib.”

Lī pacēla galvu, turēdama katrā rokā pa bumbierim.

“Ak tā? Tas gan ir mīļi, Andželīni kundze.”

“Nemaz neskaties uz tiem bumbieriem; mums noliktavā ir labāki. Falko tūlīt atnesīs.” Viņa itāliski kaut ko skaļi uzsauca Falko.

Pēc pāris mirkļiem no noliktavas iznāca Falko, uzsējis pāri kreklam un džinsiem notraipītu priekšautu. Viņam rokās bija mazs maisiņš. Viņš pagāja garām Lī, neuzmetis viņai ne skatienu, un pasniedza maisiņu mātei, kura no tā izvilka divus lielus bumbierus.

“Tie ir tev,” Andželīni kundze sacīja Lī. “Tie ir paši labākie.”

Lī izņēma no mikroviļņu krāsniņas uzsildīto picu, uzlika atpakaļ uz kartona šķīvja un pārklāja ar to pašu plastmasas vāku; tad viņa devās pie kases, kur pienācīgi apbrīnoja bumbierus, kas bija tik spīdīgi, ka izskatījās kā nopulēti.

“Jūs vienmēr esat pret mani tik laipna, Andželīni kundze,” viņa ar smaidu sacīja, visiem spēkiem cenšoties kaut kā iepriecināt un uzmundrināt šo daudzcietušo sievieti. Andželīni kundzes vecākais dēls Andželo bija nogalināts ielu kautiņā jau ilgi pirms Lī pārcelšanās uz šo rajonu. Viņas jaunākais dēls, Do-miniks, bija ārkārtīgi patīkams, sabiedrisks jauneklis, kurš pastāvīgi palīdzēja veikalā, taču tad kādu dienu viņš nozuda. Andželīni kundze apgalvoja, ka Dominiks esot aizbraucis mācīties skolā, bet Lī istabas biedre - dzimusi ņujorkiete - paskaidroja, ka viņu rajonā “aizbraukt mācīties skolā” nozīmē vai nu Spofordu, Ņujorkas mazgadīgo koloniju, vai arī kādu no štata cietumiem.

Drīz vien pēc tam, kad Dominiks bija “aizbraucis mācīties”, veikalā sāka strādāt Falko, taču vienīgais, kas Falko Andželīni bija kopīgs ar viņa draudzīgo jaunāko brāli, bija sodāmība -turklāt ne jau Spofordā. Spriežot pēc tā, ko Lī istabas biedre kādu dienu bija nejauši noklausījusies veikalā, Falko bija vairākus gadus pavadījis Atikas cietumā par slepkavību.

Pat ja Lī nebūtu to zinājusi, Falko viņai lika justies ārkārtīgi neomulīgi. Klusējošs un draudīgs, vairāk nekā sešas pēdas garš, viņš rosījās pa veikalu kā milzīgs tuvas katastrofas vēstnesis, viņa seja izskatījās ledus salta un nepieejama, bet platie pleci likās aizšķērsojam šaurās ejas. Iespaidīgi kontrastējot ar biezajām, melnajām uzacīm un kuplo bārdu, viņa āda izskatījās rēgaini bāla - Lī istabas biedre apgalvoja, ka tas esot no uzturēšanās cietumā. Viņa balss - tajos retajos gadījumos, kad viņš runāja, - skanēja skarbi un strupi. Viņa klātbūtnē Lī jutās tik neomulīgi, ka pat izvairījās uz viņu skatīties, kad vien tas bija iespējams, taču dažbrīd viņa pieķēra Falko vērojam viņu, un tas lika viņai justies vēl neomulīgāk.

Toties Andželīni kundze gandrīz komiskā kārtā šķita nemanām Falko neganto seju un naidīgo izturēšanos. Viņa to komandēja kā armijas seržants un mīļi un īpašnieciski sauca par “manu Falko”, “manu caro” un “manu nipote”. Lī noprata, ka Andželīni kundzei, kura bija zaudējusi divus savus dēlus, droši vien šis pēdējais bija ļoti dārgs, par spīti viņa acīmredzamajiem rakstura trūkumiem un uzvedības nepilnībām.

Andželīni kundze, kā nopratusi, par ko Lī domā, skumji pasmaidīja un noskaitīja Lī sīknaudas pārpalikumu.

“Ja Dievs man būtu ļāvis izvēlēties,” viņa atzinās, pamājusi uz veikala durvju pusi, kur Falko lika plauktos konservu kārbas, “es laikam būtu lūgusi viņam meitas. Meitas ir vieglāk audzināt.”

“Diez vai daudzas mātes jums piekristu,” Lī neveikli pajokoja. Viņai nepatika runāt par šādu tematu, jo viņa jutās bēdīga Andželīni kundzes skumju dēļ un samulsusi no Falko Andželīni klātbūtnes. Paņēmusi savus iepirkumus, Lī pieklājīgi atvadījās no Andželīni kundzes, tad nedroši uzsauca sveikas Falko - ne jau tāpēc, ka gribētu ar viņu runāt, bet gan tāpēc, ka mazliet baidījās izturēties pret viņu augstprātīgi un tādējādi aizvainot. Lī bija dzimusi mazā, klusā Ohaio štata pilsētiņā, un viņai ne reizi nebija gadījies sastapties ar bijušajiem ieslodzītajiem, tomēr viņai likās, ka tīši aizskart bijušo ieslodzīto - īpaši tādu, kurš sēdējis cietumā par slepkavību, - ir nesaprātīga, pat bīstama kļūda.

Turpinādama prātošanu, Lī izgāja no veikala un aizsoļoja pa ielu. Viņu pārsteidza divi draudīga izskata jaunieši, kas iznāca no pavēņa un apņēmīgi nostājās viņai ceļā.

“Paskat tikai, kas iznācis no veikala!” viens no viņiem noteica un iebāza roku jakas kabatā. “Tu izskaties pietiekami labi, lai tevi varētu nomizot un apēst.”

Nazis! Viņam bija nazis! Ll sastinga kā stirna, kas nokļuvusi braucošas automašīnas lukturu ugunīs. Viņas vienīgā idiotiskā doma bija par to, ka viņu nedrīkst nogalināt tagad, kad viņa tikko atradusi Logenu. Pēkšņi no veikala viņai aiz muguras izskrēja Falko Andželīni un sāka dzēlīgi izsmiet jaunekli, kurš turēja rokā garo, tievo asmeni.

“Vai es redzu nazi?” viņš ņirgājās. “Vai tu to vispār proti lietot, nejēga?” Plati iepletis rokas, Andželīni mudināja uzbrucēju mesties viņam virsū. “Sadurot mazas meitenes, tu neizpelnīsies nekādu lielo slavu. Pamēģini sadurt kādu pieaugušu vīrieti. Sadur mani! Aiziet, stulbeni, pamēģini!”

Kā apburta Lī noskatījās, kā otrs puisis arī izvelk no kabatas nazi tieši tajā brīdī, kad pirmais metās Falko virsū. Andželīni palēca nost, satvēra uzbrucēju aiz rokas un strauji parāva to atpakaļ, darbību pavadīja šķebinošs kaulu lūšanas troksnis, kas lika puisim atmuguriski ieklunkurot sānieliņā, kaucot aiz sāpēm. Otrais uzbrucējs bija daudz prasmīgāks un nesteidzīgāks par savu biedru, un Lī kā paralizēta šausmās noskatījās, kā viņš pieliecies apmet līkumu ap Andželīni, asmenim zibot laternas gaismā. Pēkšņi nazis šāvās uz augšu, Andželīni atkāpās, puisis sāpēs iekliedzās un, saķēris kājstarpi, nokrita uz ceļiem.

“Tu, maita!” viņš iegaudojās, nikni paglūnēja uz Andželīni, pūlēdamies apvelties uz sāniem un piecelties.

Kamēr viņš mēģināja uzrausties kājās, Falko sagrāba Lī aiz rokas un bez liekām ceremonijām ierāva atpakaļ veikala durvīs. Viņa palika tur stāvam kā sastingusi, kamēr abi puiši nebija aizvilkušies prom un nozuduši kādā ieliņā.

“Mums... mums... mums vajadzētu izsaukt policiju,” viņa beidzot stostīdamās izgrūda.

Andželīni nikni paglūnēja uz viņu un noraisīja savu priekšautu.

“Kāpēc?”

“T-tāpēc, ka varbūt mēs varēsim pazīt viņus fotogrāfijās. Diez vai es to spēšu izdarīt viena, taču mēs abi noteikti varētu viņus identificēt.”

“Man visi tie draņķi izskatās vienādi.” Viņš paraustīja plecus. “Es viņus nespēju atšķirt.”

Norātā Lī paliecās uz priekšu un bailīgi paskatījās uz sava daudzdzīvokļu nama pusi.

“Es viņus nekur neredzu. Nu jau viņi droši vien ir jūdzes attālumā.” Viņa neveikli palūkojās uz Andželīni, cenšoties slēpt, ka viņai bail vienai iet mājās. “Paldies, ka izglābāt mani,” viņa sacīja un, kad viņš neatbildēja, izgāja ārā pa durvīm.

Viņai par milzīgu atvieglojumu, arī viņš paspēra soli uz priekšu. “Es tevi pavadīšu.” Viņš mirkli gaidīja, kā viņa reaģēs, un kļūdaini noturēja nervozo klusēšanu par noraidījumu. “Varbūt tu labāk gribi iet viena,” viņš noteica un aizgriezās.

Pagalam satraukusies, Lī ieķērās viņam rokā, lai vilktu viņu sev līdzi.

“Nē, pagaidiet! Es gribētu, lai jūs mani pavadāt! Es tikai negribu jums sagādāt liekas nepatikšanas, Falko!”

Šķita, ka nevilšā kustība viņu uzjautrina vai arī uzjautrinoši viņam liekas viņas vārdi.

“Tu neesi man sagādājusi nekādas nepatikšanas.”

“Ja neņem vērā to, ka jūs nupat gandrīz nogalināja.”

“Man nav jāuztraucas par to, ka mani varētu nogalināt tādi...” Lai arī kāda rupjība viņam būtu padomā, viņš aprāvās. Iedrošināta par radušos sapratni starp viņiem, Lī ieteicās: “Man tiešām liekas, ka mums vajadzētu izsaukt policiju.” “Dari, kā zini, bet mani tur iekšā nejauc. Man nav laika noņemties ar policistiem.”

“Kā gan policija spēs mūs aizsargāt, ja paši pilsoņi nevēlēsies sadarboties? Turklāt tas ir katra pilsoņa pienākums...” Viņš uzmeta Lī iznīcinošu skatienu, un viņa jutās tik nonievāta, ka viņai radās vēlme iegrimt ietvē.

“No kuras planētas tu esi nokritusi?”

“Es esmu no Ohaio,” Lī atteica tik apjukusi, ka nespēja izdomāt labāku atbildi.

“Tad jau viss skaidrs,” Falko vienaldzīgi noteica, taču jau otro reizi dažu pēdējo minūšu laikā Lī saklausīja viņa balsī vieglu uzjautrinājumu.

Falko pavadīja viņu līdz mājai, uzveda ceturtajā stāvā līdz viņas dzīvokļa durvīm un pameta viņu tur stāvam.

Par mata tiesu izglābusies no uzbrukuma, Lī uz visiem laikiem pārtrauca Andželīni veikala apmeklēšanu nakts stundās vienatnē, taču dienā viņa vēl aizvien devās turp iepirkties. Sava nākamā apmeklējuma laikā viņa pastāstīja Andželīni kundzei par savu saskarsmi ar briesmām, taču nabaga sieviete nevis lepojās ar Falko, bet gan noskuma.

“Jau kopš agras bērnības viņš vienmēr meklē nepatikšanas un nepatikšanas meklē viņu.”

Mazliet apjukusi, Lī palūkojās apkārt, meklējot savu aizstāvi, un pamanīja viņu pie pašām noliktavas durvīm veikala dziļumā kravājam kastes.

“Es gribēju jums pienācīgi pateikties,” viņa paziņoja, piegājusi Falko klāt. Viņš sastinga, it kā būtu satrūcies; tad lēni pagriezās un paskatījās lejup uz viņu, nepacietīgi savilcis melnās uzacis. Biezā, melnā bārda neļāva saskatīt viņa sejas izteiksmi.

“Par ko?” viņš strupi noprasīja.

Nez kāpēc viņš izskatījās daudz svešāks un draudīgāks nekā jebkad, viņa ķermenis likās garāks un masīvāks nekā līdz šim, taču Lī bija apņēmusies neļauties bailēm. Kaut arī Falko bija sēdējis cietumā, viņš tomēr bija riskējis ar savu dzīvību, lai viņu glābtu, un tad vēl pavadījis viņu uz mājām, lai pārliecinātos, ka viņa tur nokļūs sveika un vesela. Tā ir patiesa drošsirdība, viņa nodomāja, un, tiklīdz šis vārds bija iešāvies viņai prātā, tas tūlīt nāca viņai pār lūpām.

“Par to, ka jūs bijāt tik drošsirdīgs,” viņa paskaidroja.

“Drošsirdīgs?” viņš ironiski atkārtoja. “Vai par tādu tu mani uzskati?”

Par spīti Lī apņēmībai palikt pie sava un izteikt pateicību, viņa atkāpās par vienu mazītiņu, piesardzīgu soli un uzsvērti pamāja.

“Jā, uzskatu gan.”

“Kad tevi izlaida no bērnudārza - vai vakar?”

Lī sašutusi pacēla roku, lai izbeigtu turpmākus iebildumus.

“Esmu visu izlēmusi. Nemēģiniet likt man pārdomāt, jo jūs to nespēsiet. Lūdzu!” viņa sacīja, pastiepusi otru roku. “Tas ir jums.”

Viņš nopētīja iesaiņoto dāvanu tā, it kā tas būtu trauciņš ar žurku indi.

“Kas tas tāds?”

“Piemiņa par šo notikumu. Atveriet to vēlāk un palūkojieties pats!” Redzot, ka viņš negrasās to ņemt, Lī pagāja viņam garām un nolika kastīti uz veco koka kāpņu apakšējā pakāpiena līdzās dažām mācību grāmatām. “Vai tās ir jūsu? Ko jūs studējat?”

“Jurisprudenci,” viņš sarkastiski izmeta, un Lī šausmās apvaldīja smieklus, lai viņas jautrība nodevīgi neliecinātu, ka viņai zināms par viņa agrāko ieslodzījumu. Diemžēl bija par vēlu.

“Ja tu esi beigusi ņirgāties,” viņš strupi izmeta, “tad man vēl ir jāstrādā.”

“Es negribēju...” viņa stostījās, kāpdamās ārā no telpas, “piedodiet, ka traucēju. Es tūlīt...”

“Iesi prom?” viņš pabeidza teikumu viņas vietā.

Lī prātoja, ka diez vai Falko kādreiz atvērs viņas pasniegto dāvanu. Turklāt viņai bija sajūta, ka, to attaisījis, viņš nebūtu ne priecājies, ne arī gribējis paturēt mazo alvas bruņinieka figūriņu, ko viņa bija atradusi kādā senlietu veikaliņā. Kopš tā brīža viņš no laba prāta vairs nebilda viņai ne vārda, taču vismaz sastopoties sveicinādams strupi pamāja. Ja Lī viņu uzrunāja pirmā, viņš atbildēja, un Lī vienmēr viņam uzsmaidīja un padeva labdienu.

Dažas nedēļas pēc tam, kad Faiko bija aizt idījis viņas uzbrucējus, viņa kopā ar Logenu aizgāja u/. Anaželīni veikalu pēc vēla vakara uzkodām. Lī iepazīstināja Logenu ar Andže-līni kundzi; tad viņa pamanīja Falko un iepazīstināja arī abus vīriešus. Kopš tā laika Andželīni kundze vienmēr apvaicājās Lī, kā klājas viņas “jaunajam cilvēkam”. Falko ne reizi nepieminēja Logenu, un drīz vien pēc tam viņš nozuda pavisam. Andželīni kundze paskaidroja, ka viņš esot aizbraucis “atpakaļ uz skolu”.

Gulēdama slimnīcas gultā, Lī kavējās domās. Vakars, kad viņa bija piedzīvojusi uzbrukumu, bija kļuvis par šausmīgāko viņas mūžā - līdz Logena nozušanai. Toreiz, tāpat kā tagad, viņa bija jutusies bezpalīdzīga, domājusi, ka viņai vajadzēja būt labāk sagatavotai. Lī vēlējās, kaut viņa būtu spējusi paredzēt nelaimi un pasargāt no tās Logenu un sevi pašu.

9. NODAĻA

I

Lī ārsts, viņas medicīnas māsa un slimnīcas administrators pavadīja viņas riteņkrēslu līdz ātrās palīdzības automašīnai, kas bija piebraukusi pie slimnīcas sētaspuses durvīm. Brenna viņu jau gaidīja, uzvilkusi biezu jaku un sarkanu vilnas cepuri.

“Apsardze ziņo, ka gaiss ir tīrs,” viņa sacīja Lī.

Viņai līdzās stāvošais apsargs pamāja.

“Lielākā daļa plašsaziņas līdzekļu pārstāvju devās prom, kad uzzināja, ka jūs šorīt izrakstīs,” viņš ar smaidu sacīja Lī. “Tomēr divi vēl kādu laiku kavējās, cerot jūs ieraudzīt. Viņi man iedeva desmit dolārus, lai es viņiem paziņotu, kad jūs brauksiet prom, tāpēc es parādīju viņiem to tukšo ātrās palīdzības automašīnu, kuru jūs pasūtījāt; viņi ielēca savos braucamajos un steidzās tai pakaļ. Viņi varētu būt jūs apsteiguši jau par sešdesmit jūdzēm.”

Lī palūdza Brennu iedot viņam divdesmit dolārus par šādu izpalīdzību. Divi mediķi grasījās palīdzēt viņai piecelties no ri-teņkrēsla, taču viņa ar rokas mājienu tos atraidīja.

“Es pati varu to izdarīt,” Lī uzstāja un, sāpēs saviebusies, lēni uzslējās augšā. Šorīt viņa bija tikai parakstījusi pāris autogrāfu sava stāva medicīniskajam personālam, nomazgājusies dušā un apģērbusies, taču jau jutās vārga un nedroša. Toties prātā viņa bija moža un apņēmīga. Doma par to, ka dažu tuvāko stundu laikā viņa atkārtos savu ceļu un sameklēs Logenu, bija viņu uzmundrinājusi un sagatavojusi braucienam.

Brenna iekāpa ātrās palīdzības automašīnā aiz viņas, un tā sāka lēni virzīties pa piebraucamo ceļu.

“Kur ir mūsu automašīna?” Lī noprasīja.

“Apmēram divu jūdžu attālumā, braucot pa šoseju, pie Amerikas leģionāru ēkas. Es jau liku ātrās palīdzības šoferim aizvest mani uz turieni pēc automašīnas. Viņš zina, kur tas ir.”

Drīz vien pēc tam ātrās palīdzības mašīna samazināja ātrumu un iegriezās stāvvietā, kas bija tik bedraina, ka automašīna sāka šūpoties, bet Lī sāpēs sakoda zobus.

“Vai jums ir labi?” Brenna satraukta noprasīja.

Lī lēni izelpoja un pamāja.

“Slimnīcā man līdzi iedeva dažas pretsāpju tabletes, bet es negribu tās dzert, citādi man uznāks miegs. Šobrīd man vajadzīga pilnīgi skaidra apziņa un mundrs prāts. Vai tu nepalīdzētu man piecelties?” Lī piebilda, kad automašīna apstājās.

Viens no mediķiem izkāpa un apgāja apkārt ātrās palīdzības automašīnai, lai palīdzētu Brennai tikt ārā. Viņš atvēra durvis, ieraudzīja, ka abas sievietes jau stāv kājās, un soli atkāpās, neizpratnē skatīdamies uz viņām.

“Es apsolīju, ka aizbraukšu no slimnīcas ar ātrās palīdzības mašīnu,” Lī paskaidroja jaunajam vīrietim, “un tieši tā arī izdarīju. Es neapsolīju, ka palikšu tajā līdz pat Manhetenai.”

“Es nedrīkstu jums ļaut tā darīt, Kendelas jaunkundzi”

Lī izmocīja vieglu smaidu un pasniedza viņam roku.

“Īstenībā jums nav citas izvēles.”

“Bet...”

“Ja jūsu dēļ man būs no šejienes jālec,” viņa jautri brīdināja, “tad no trieciena es droši vien nomiršu.” Lī pagājās uz priekšu, un mediķim neatlika nekas cits kā vien pastiept roku, lai viņai palīdzētu. “Strīdēties nav nekādas jēgas,” viņa paskaidroja.

Abi mediķi palīdzēja Lī iekāpt sudrabainajā “Chevrolet Bla-zer”, ko Brenna bija noīrējusi.

“Mana sekretāre pierakstīja jūsu vārdus,” Lī ar pateicīgu smaidu sacīja. “Viņa parūpēsies, lai jūs saņemtu četras biļetes uz “Neziņu” nākamās sestdienas vakarā.”

Parasti brīvbiļešu piedāvājums uz izpārdotu Brodvejas izrādi darīja ārkārtīgi laimīgu pat pārsātinātu ņujorkieti, tāpēc Lī saprotamā kārtā apjuka, kad abi vīri izskatījās mazliet vīlušies.

“Ja tas jums nesagādātu lielai pūles,” šoferis ierunājās, saskatījies ar savu biedru, “mēs labāk pagaidīsim, kamēr šajā izrādē galveno lomu tēlosiet jūs, Kendelas jaunkundz.”

Viņi bija tik jauni un redzēja tik daudz ciešanu un šausmu! Lī apvaldīja pēkšņu vēlēšanos papliķēt viņiem pa vaigu.

“Tad es par to parūpēšos,” viņa apsolīja. “Brenna jums piezvanīs, kad... kad viss atkal būs normāli,” viņa pabeidza. Normāli...

Lī kaismīgi tvērās pie šīs domas; viņa pēc tās ilgojās - lūdzās pēc tās, kamēr Brenna iedarbināja “Blazer” motoru.

10. NODAĻA

J

Kupenas slējās “Blazer” motora pārsega un dažbrīd pat jumta augstumā, stiepās gar galvenajiem ceļiem un padarīja mazākus ceļus tik šaurus, ka bieži vien bija grūti pavirzīties garām divām automašīnām, kas brauca pretējos virzienos.

Pirmajā stundā Lī nekas nelikās īpaši pazīstams, vienīgi daži lielākie objekti, ko viņa bija pamanījusi drīz pēc nonākšanas kalnos, vietas, ko viņa jau pazina kopš dažiem agrākajiem braucieniem uz Ketskilu. Tomēr, jo dziļāk kalnos viņas devās, jo svešāka kļuva ainava un jo mazāka viņas pārliecība par Lo-gena dotajiem norādījumiem. Trīs stundas pēc meklējumu uzsākšanas Brenna ierosināja apstāties, lai paēstu pusdienas, un viņa iegriezās kādā “McDonald’s”.

“Vai kaut kas ir licies pazīstams kopš brīža, kad mēs pabraucām garām tai mazajai degvielas uzpildes stacijai?” Brenna apvaicājās, kad viņas pie automašīnu vadītājiem domātā lodziņa gaidīja pasūtījumu.

“Tonakt es tikpat labi būtu varējusi sēdēt pie stūres ar aizsietām acīm un braukt pa tuneli,” Lī drūmi teica. “Redzamība bija tik slikta, ka es spēju kaut ko saskatīt tikai dažas pēdas tālāk par lukturu gaismu.” Viņa piespieda pirkstus pie deniņiem, cenšoties aizmasēt prom spriedzi un satraukumu, kas lika viņas galvai justies tā, it kā tā grasītos eksplodēt. “Man vajadzēja uzmanīgāk ievērot Logena norādījumus, taču es visus spēkus veltīju tam, lai noturētu automašīnu uz ceļa. Un Logena norādījumi nebija tādi, kādus cilvēki parasti dod citiem. Viņš bija tik satraukts par mūsu “kalnu patvērumu”, ka viņa zīmētā karte ar norādījumiem drīzāk atgādināja dārgumu meklēšanas karti...”

Lī aprāvās, lai nesāktu no jauna skaidrot Brennai visu to pašu.

“Tik un tā,” viņa rūgti sacīja, “man vajadzētu atcerēties, vai bija norādīts griezties pa labi, kad esmu pabraukusi četras desmitdaļas jūdzes garām Ridžmoras luksoforam vai arī četras jūdzes pēc tā! Kad es otrdien rakstīju šīs norādes detektīviem, man likās, ka es atceros visu svarīgo, taču tagad vairs neesmu pārliecināta ne par to, ne arī par ko citu.”

“Jums jābeidz sevi vainot,” Brenna brīdināja.

Lī nespēja mitēties, taču Brennas dēļ viņa centās to vismaz nedarīt skaļi.

Kad viņas vēl divas stundas bija turpinājušas meklējumus un griezušās atpakaļ ik reizi, kad vien Lī likās, ka viņa manījusi kaut ko pazīstamu, viņai sāka likties pazīstams itin viss. Izmisumā Lī pēc kārtas aplūkoja visus sānceļus un privātos ceļus, un pat piebraucamos ceļus, meklējot Logena aprakstīto mājiņu. Viņa bija gatava izpētīt katru aizaugušo, grambaino taku, kas pirms krietna laika varēja būt ceļš, - taču sniegs darīja to visu neiespējamu.

Vairākas reizes viņas gandrīz iestiga, taču Brenna pārsteidzoši labi prata vadīt smago džipu, viņa apgalvoja, ka šo prasmi apguvusi, uzaugot savu vecāku lauku mājās. Brennas spēja manevrēt “Blazer” caur kupenām un laika maiņa, kas viņas iepriecināja pēcpusdienā, bija vienīgie pozitīvie akcenti citādi nogurdinošajā dienā. Drīz vien pēc tam, kad viņas bija apstājušās, lai ieturētu pusdienas, parādījās saule. Jau pēc stundas tumšie mākoņi pašķīrās, debesis kļuva spoži zilas, sals mitējās un sniegs sāka kust.

Brenna bija paņēmusi līdzi ne vien drēbes, ko Lī uzvilkt mugurā, bet arī somiņu ar dažām lietām, kuras viņa bija atradusi Lī dzīvoklī. Saulesbrilles tagad īpaši noderēja, jo tās apslēpa asaras, kas dienas gaitā aizvien biežāk sāka krāties Lī acīs un lija pār vaigiem.

“Ja jūs gribat pagūt laikā uz šāvakara preses konferenci,” Brenna ieminējās, “mums visai drīz būs jāgriežas atpakaļ un jābrauc uz pilsētu.”

Lī to dzirdēja, taču tobrīd viņa bija pastiepusi kaklu, lai paraudzītos lejup pa visai stāvu nogāzi.

“Piebremzē!” viņa satraukta iesaucās, un Brenna nospieda pedāli, samazinot “Blazer” ātrumu. “Tur, lejā, ir māja; es redzu tās jumtu.” Stāvā ceļa galā Lī bija pamanījusi lielu, vecu māju ar zaļu jumtu, taču Logens bija teicis, ka vienīgais namiņš viņu īpašumā esot mazītiņa mājiņa ar trim istabām un tai esot pelēka šīfera jumts. “Tā nav īstā,” Lī drūmi izmeta. Pēc vilšanās un izmisuma viņu pārņēma pēkšņas dusmas. “Es neesmu redzējusi nevienu helikopteru, ko policijas priekšnieks Trumanti šodien solījās atsūtīt. Ko viņš gaida - vasaru, vai?”

“Varbūt debesis ir pilnas ar helikopteriem,” Brenna uzmanīgi aizrādīja, “bet, ja tie atrodas aiz tuvākā kalna vai aiz tuvākā līkuma, mēs droši vien nevaram tos saskatīt.”

“Vai tavs mobilais telefons tiešām ir ieslēgts?” Lī apvaicājās.

Brenna pieklājīgi atturējās no aizrādījuma, ka viņas šodien par to runājušas jau vairākas reizes.

“Pilnīgi noteikti. Es par to vēlreiz pārliecinājos, kad mēs apstājāmies, lai aizietu uz tualeti.”

“Es gribētu piezvanīt detektīvam Šreideram un detektīvei Litltonei. Šorīt atstāju viņiem ziņu ar tavu mobilā telefona numuru, bet varbūt viņi manu ziņu nav saņēmuši.”

“Mans mobilais telefons ir somiņā uz pakaļējā sēdekļa.” To teikusi, Brenna mēģināja izbāzt roku starp priekšējiem sēdekļiem, taču somiņu viņai neizdevās aizsniegt. “Būs jāpiestāj malā,” viņa sacīja, iemetusi acis atpakaļskata spogulī.

“Nē, es to dabūšu,” Lī iebilda, “neapstājies!” Lī dziļi ievilka elpu, lai sagatavotos sāpēm ribās, un lēni un neveikli pagriezās priekšējā sēdeklī un pastiepās pēc somiņas. Brennas somiņa bija lidmašīnā līdzņemamās rokas bagāžas somas lielumā, taču telefons atradās pašā virspusē. Lī roka trīcēja, kad viņa nospieda mazītiņos taustiņus un pielika klausuli pie auss. Detektīvs Šreiders tūlīt pat atsaucās.

“Vai jums ir kādas ziņas par manu vīru?” Lī bez ievada noprasīja.

“Nē. Ja būtu kas jauns, es jums būtu piezvanījis uz telefona numuru, ko jūs šorīt man atsūtījāt. Kur jūs tagad esat?” “Kalnos, mēģinu atrast to ceļu, pa kuru braucu svētdien.” “Un kā veicas?”

Pagāja vairākas sekundes, iekams Lī piespieda sevi atzīt patiesību.

“Man nav ne jausmas, kur es atrados un kur man vajadzēja būt.”

Šreiders nevis izteica kādu piezīmi, bet gan sacīja:

“Savā šārīta telefona ziņā jūs minējāt, ka šovakar grasāties savā dzīvoklī rīkot preses konferenci. Vai tā tiešām notiks?” Kad Lī apgalvoja, ka notiks gan, viņš paziņoja, ka policijas mākslinieks ir uzskicējis Lī-glābēja portretu, ko izdalīt plašsa-ziņas līdzekļiem preses konferences laikā.

“Mēs ar detektīvi Litltoni šovakar varētu aiziet pie jums un paņemt to līdzi,” viņš piedāvāja. “Varbūt jums nāktu par labu Ņujorkas Policijas departamenta pārstāvju klātbūtne...”

“Man tas nebija ienācis prātā,” Lī atzinās, taču nolēma noraidīt šo piedāvājumu. “Es patiesi novērtēju jūsu gatavību šovakar atgriezties pilsētā, tomēr man gribētos, lai jūs paliktu kalnos un turpinātu mana vīra meklēšanu.”

“Mēs ar detektīvi Litltoni varam šovakar aizbraukt uz pilsētu un rīt agri no rīta doties atpakaļ uz šejieni, lai atsāktu meklēšanu. Mēs vienmēr strādājam virsstundas.”

“Tādā gadījumā paldies, es gribētu jūs redzēt preses konferencē. Vēl kas,” Lī aši piemetināja, “policijas priekšnieks Tru-manti sacīja, ka izsūtīs helikopterus, lai tie palīdzētu meklēšanā, taču es šodien nevienu no tiem neesmu redzējusi.”

“Divi helikopteri ir gaisā jau kopš dienas vidus, rīt tiks atsūtīti vēl daži, taču, kamēr sniegs nav nokusis, tie nevar izpētīt tik lielu teritoriju, kā jums liekas. Nelaime tā, ka apsniguši jumti no gaisa izskatās visi vienādi, tāpēc viņiem jālido zemu un lēni.”

“Tas man nebija ienācis prātā,” Lī noteica, tomēr viņa nespēja apvaldīt bezcerību balsī. Likās, ka pati daba svētdien pasludinājusi karu pret viņu.

“Gadījumā, ja jūs pēdējā laikā neesat klausījusies laika ziņas, varu pateikt, ka saulainais laiks saglabāsies vēl apmēram pāris dienu. Mūsu komanda pārmeklē ceļmalas, lai atrastu pēdas, kas liecinātu par automašīnas nogāšanos lejā pa nogāzi, un rīt ieradīsies vēl vairāk cilvēku. Ja sniegs kusīs tāpat kā šodien, mums vajadzētu ļoti ātri atrast to vietu, kur jūs noskrējāt no ceļa. Tiklīdz tā būs uzieta, helikopteri varēs sašaurināt meklējumu apvidu. Mēģiniet neuztraukties,” viņš pabeidza. “Jūsu vīrs gatavojās apmesties vecā mājā bez elektrības un telefona. Ja ceļš no turienes ir neizbraucams, tad viņš būs iekūris uguni un gaidīs, kad mēs izdomāsim, kā dabūt viņu no turienes ārā.”

Lī šķita, ka tas izklausās pilnīgi neraksturīgi Logenam. Viņš jau nākamajā rītā būtu bridis pa sniegu uz galveno ceļu, kaut vai tikai tāpēc, ka justos noraizējies par Lī.

“Jums laikam ir taisnība,” viņa sameloja.

“Labāk sāciet braukt atpakaļ uz pilsētu,” Šreiders ieteica. “Ja gribat tur nokļūt līdz preses konferences sākumam, jums jāpasteidzas.”

Pagalam nomākta, Lī nospieda Brennas mobilā telefona sarkano taustiņu.

“Detektīvs Šreiders teica, ka mums tūlīt pat jādodas atpakaļ,” viņa paskaidroja, pa logu skatīdamās uz sniegotajiem kalniem, ko vietām izraibināja augstas priedes. Kaut kur šajos kalnos viņa bija pazaudējusi savu automašīnu, vīru un gandrīz arī dzīvību. Lī bija tāda sajūta, ka daudz netrūkst arī līdz saprāta zaudēšanai.

“Vai jums nekas nekaiš?” Brenna klusi pavaicāja.

“Viss kārtībā,” viņa atkal sameloja. “Viss būs labi,” viņa piebilda, cenšoties piespiest sevi tam noticēt. “Logens atrodas pilnīgā drošībā. Mēs visi kādu dienu par to pasmiesimies.”

Jūdzi aiz viņām automašīnā bez īpašām pazīšanas zīmēm Šreiders paskatījās uz Semu Litltoni.

“Viņa griezīsies apkārt un brauks uz mājām.” Pēc dažiem mirkļiem sudrabainais “Blazer” pabrauca viņiem garām pretējā virzienā, uz pilsētas pusi. Atpakaļskata spogulī Šreiders vēroja “Blazer”, kamēr tas nogriezās aiz līkuma; tad viņš nesteidzīgi apgrieza automašīnu un lēni brauca uz priekšu, vairs nesekojot džipam. “Ņemot vērā, cik daudzas reizes viņas šodien uz ceļa pabrauca mums garām,” viņš pavīpsnāja, “jābrīnās, ka viņas mūs nepamanīja.”

“Tas bleizers ir viena no dažām tīrajām automašīnām Ket-skilā,” Sema nomurmināja, pētot karti, ko Lī Meninga bija viņiem iedevusi otrdienas vakarā. “Mēs, visi pārējie, izskatāmies vienādi - netīri.” Nopūtusies viņa salocīja karti un iebāza lietiskiem pierādījumiem domātā celofāna maisiņā. “Šorīt viņa brauca apmēram pa to pašu ceļu, kuru bija uzzīmējusi mums slimnīcā. Tad ap dienas vidu griezās atpakaļ un veica to pašu ceļu, tikai plašākos lokos.”

“Jā, un pēc tam sāka aplūkot ainavas. Viņa nosprieda, ka mēs šodien varētu viņai sekot, tāpēc nolēma pavizināties - burtiskā nozīmē. Starp citu, tu esi man parādā divdesmit piecus centus.”

Šreiders pastiepa roku, un Sema paskatījās uz viņa pavērto plaukstu un tad uz viņa pašapmierināto profilu.

“Par ko?”

“Par to, ka es teicu - no viņas izsekošanas nebūs nekādas jēgas, bet tev likās, ka viņai padomā varētu būt kaut kas interesants.”

“Vari uzskatīt mani par aizdomīgu, bet, kad es ieraugu smagi cietušu, šķietami izmisušu sievieti izkāpjam no ātrās palīdzības automašīnas nomaļā stāvvietā šosejas malā un tad ierāpjamies braucamajā, kas dodas uz ziemeļiem, nevis uz dienvidiem, manī gluži dabiski mostas interese.”

“Maksā ragā!” viņš uzstāja. “Kur ir mani divdesmit pieci centi?”

“Es to atrēķināšu no tiem septiņiem dolāriem un četrdesmit trim centiem, ko tu man esi parādā par M&M konfektēm un kokakolu šā brauciena laikā.”

“Ko?” viņš iesaucās un uzmeta viņai nikna suņa skatienu. “Es neesmu tev parādā septiņus četrdesmit trīs, Litltone. Es tev esmu parādā tikai sešus četrdesmit trīs.”

Sema viņam uzsmaidīja.

“Pareizi, esi gan. Un paturi to prātā!”

11. NODAĻA

)

Kad Lī un Brenna beidzot iznāca no lifta piecas minūtes pēc noteiktā preses konferences sākuma laika, Triša Lefkovica jau gaidīja dzīvokļa ārējā vestibilā.

“Ak dievs!” Lefkovica iesaucās un piesteidzās pie Lī, lai saņemtu viņas roku. “Tu izskaties briesmīgi, Lī. Vienā ziņā tas ir ļoti labi,” viņa piebilda, jo allaž vairāk par visu paturēja prātā sabiedrisko attiecību nozīmi. “Reportieri tikai vienu vienīgu reizi paskatīsies uz tevi un tūlīt pat vai mirs aiz vēlēšanās tev palīdzēt.”

Lī gandrīz neklausījās. Viņa skatījās visapkārt - uz eleganto melna marmora vestibilu ar kokgriezumiem rotātajiem, zeltītajiem galdiņiem un elegantajiem, ar zīdu pārvilktajiem Luija XIV stila krēsliem. Viss izskatījās tieši tāpat kā svētdien pirms viņas aizbraukšanas, tikai tagad viņas dzīvē vairs nebija Loge-na. Tātad nekas vairs nebija tā kā agrāk.

Apslēptas, pārtikas piegādei domātas durvis vestibila krei-sājā tālākajā stūrī veda tieši uz virtuvi. Brenna, Triša un Lī pa šīm durvīm iegāja dzīvoklī. Hilda nesa paplāti ar glāzēm un gandrīz izmeta to no rokām, ieraudzījusi Lī savainoto seju un notraipītās drēbes.

“Ai, Meningas kundze!” viņa iesaucās. “Ak vai! Ai...”

“Man nekas nekaiš, Milda. Man tikai jāsasukā mati,” Lī viņu mierināja un uzmanīgi novilka mēteli. Spriežot pēc trokšņa, kas valdīja dzīvojamā istabā, viņa secināja, ka ieradušies visai daudz plašsaziņas līdzekļu pārstāvju.

“Mazliet lūpukrāsas nenāktu par ļaunu,” Triša ierosināja un pasniedzās pēc spoguļa un kosmētikas, ko bija ienesusi virtuvē.

“Tikai matu suku,” Lī izklaidīgi attrauca, nogludinādama ar plaukstām savas melnās bikses un džemperi. “Labi, esmu gatava,” viņa paziņoja, izlaidusi suku caur matiem.

Ar Trišu vienā pusē un Brennu otrā Lī iegāja savā dzīvojamā istabā. Tikai pirms sešiem vakariem tā bija pilna ar smejošiem cilvēkiem, kas bija ieradušies nosvinēt vienu no brīnišķīgākajiem notikumiem viņas mūžā. Tagad telpa bija kā piebāzta ar glūnīgiem svešiniekiem, kas bija atnākuši, lai izprašņātu, vērotu, pierakstītu un tad paziņotu viņas nomoda murga drausmīgos sīkumus visai sabiedrībai. Sveši bija visi, vienīgi nupat ieradušies detektīvi Šreiders un Litltone ne.

“Kā jūs jūtaties, Kendelas jaunkundz?” kāds reportieris uzsauca.

“Pagaidiet vienu mirklīti, kamēr mēs iekārtosimies,” Triša attrauca.

Viņa bija nolikusi pie kamīna Lī domātu krēslu, un Lī noslīga tajā - ne jau tāpēc, ka fiziski nespētu nostāvēt, bet gan tāpēc, ka bija sākusi viscaur trīcēt. Reportieru un fotogrāfu klātbūtne viņas mājās bija padarījusi Logena nozušanu daudz šaušalīgāku un... reālāku. Viņa paskatījās uz visiem un negribīgi deva mājienu par intervijas sākumu, sakot:

“Paldies, ka esat atnākuši...”

Viņas vārdi izraisīja žilbinošu fotoaparātu zibšņu vētru. Nekavējoties tika atklāta jautājumu viesuļuguns.

“Vai esat saņēmusi kādu ziņu no sava vīra?”

“Vai baumas par viņa nolaupīšanu ir patiesas?”

“Kad jūs pēdējo reizi viņu redzējāt?”

“Vai policijai ir zināms, kas jūs nogrūda no ceļa?”

“Kā jūs jūtaties, Kendelas jaunkundz?”

“Vai taisnība, ka jūs abi apspriedāt iespēju šķirt laulību?” “Ko šobrīd dara policija?”

“Vai viņi kādu tur aizdomās? Kas jūs atrada tovakar, kad notika avārija? Vai tā bija avārija, vai arī jūs domājat, ka tas viss bija tīšām sarīkots?”

“Kad jūs gatavojaties atgriezties uz skatuves?”

Lī pacēla roku, lai pārtrauktu jautājumu birumu.

“Lūdzu, uzklausiet to, kas man sakāms, - es jums pastāstīšu visu, ko zinu, tik ātri, cik vien spēšu.”

Telpā iestājās klusums, dūca vienīgi videokameras. Lī paskaidroja, kāpēc svētdienas vakarā bija devusies uz kalniem, un sīki izstāstīja par avāriju.

“Kā jūs jau zināt, policijai nav izdevies identificēt to cilvēku, kurš mani atrada ceļmalā,” viņa pabeidza, “taču viņiem ir policijas mākslinieka zīmēts portrets, un viņi to jums šovakar izdalīs.”

“Kāpēc policijai nav izdevies atrast jūsu automašīnu?”

“To es ļaušu paskaidrot viņiem pašiem,” Lī vārgi atteica, jūtot, ka viņai nāk virsū reibonis. Viņa mēģināja koncentrēt skatienu uz Sreideru un redzēja viņu pamājam, apliecinot, ka pats atbildēs uz visiem jautājumiem par policijas veikto izmeklēšanu. “Es jūs uzaicināju šurp ne vien tāpēc, lai atbildētu uz jūsu jautājumiem,” Lī turpināja, “bet arī tāpēc, ka man vajadzīga jūsu palīdzība. Lūdzu, parādiet sabiedrībai to portretu! Kāds noteikti pazīs attēlā redzamo cilvēku. Viņš zina, kur notika avārija, un - lai arī kur tas būtu - tā notika netālu no vietas, kur man vajadzēja sastapties ar vīru. Tāpat es gribētu, lai jūs saņemtu mana vīra automašīnas aprakstu...” Lī atkal apklusa, jo jutās ļoti savādi, nosvīdusi un lipīga, un raidīja klusu palīgā saucienu detektīvei Litltonei, kura stāvēja turpat malā, izskatīdamās vienlaikus modra un ziņkāra. “Vai jūs varētu sniegt šiem cilvēkiem informāciju par Logena automašīnu un visu pārējo, kas viņiem varētu noderēt, lai mums palīdzētu?”

“Jā, protams, Meningas kundze!” detektīve Litltone tūlīt atsaucās, piesaistot vairāku vīriešu atzinības pilnos skatienus.

Detektīvi Litltone un Šreiders uzņēmās vadību un turpmākās desmit minūtes atbildēja uz jautājumiem. Lī klausījās, taču uz beigām viņa jau bija cieši ieķērusies krēsla paročos, lai noturētos taisni, jo telpas sienas bija sākušas atkāpties un vir puļot. Viņa pacēla pie pieres trīcošu roku. Tajā mirklī kāda laikraksta reportieris negaidot viņu uzrunāja.

“Kendelas jaunkundz, vai jums ir zināms kāds iemesls, kāpēc jūsu vīrs nevēlētos, lai tiktu atrasts? Problēmas darījumos vai...”

Lī sarauca pieri, cenšoties skaidri saskatīt viņa seju.

“Kādas aplamības!”

“Un ko jūs varat teikt par baumām, ka jūsu laulība nemaz nav tik idilliska, kā jums gribētos, lai sabiedrība domā, - ka patiesībā viņam bijis sakars ar citu sievieti?”

Lī saņēma visus spēkus un cieši paskatījās uz reportieri.

“Mans vīrs ir brīnišķīgs cilvēks un uzticīgs, mīlošs vīrs.” Ar klusu cieņu viņa piebilda: “Kā jūs vispār spējat šādā brīdī aptraipīt viņa labo slavu vai tīši sāpināt un apvainot mani, izsakot to, kas nav nekas vairāk par neglītām, nepamatotām baumām?”

Triša Lefkovica nosprieda, ka pienācis laiks beigt preses konferenci.

“Mums jābeidz, ļaudis!” viņa paziņoja. “Šovakar pietiks. Paldies, ka atnācāt! Šobrīd Kendelas jaunkundzei vajadzīga atpūta.”

Vairāki reportieri mēģināja uzdot vēl kādu jautājumu, bet Triša stingri un pieklājīgi viņus apklusināja.

“Šova kar vairs nekādu jautājumu. Es jums paziņošu visus jaunumus, kad vien mums vispār būs, ko jums stāstīt.” To teikusi, viņa piegāja pie dzīvokļa ārdurvīm, atvēra tās un palika stāvam, kamēr visi bija novākuši savus diktofonus un pierakstu bloknotus, sakravājuši filmēšanas aparatūru un devās ārā.

Ar vienu roku atbalstoties pret krēsla atzveltni, Lī piecēlās un katram atsevišķi pateicās par ierašanos, taču, kad Triša beidzot aizvēra durvis aiz pēdējā reportiera, viņa noslīga atpakaļ krēslā. Šreiders patlaban runāja pa mobilo telefonu, tāpēc Lī vērsās pie Litltones.

“Paldies, ka atnācāt, un par... visu. Vai nevēlaties tēju vai kafiju?” viņa jautāja. “Es izdzeršu kādu tasīti kopā ar jums.” “Paldies, es labprāt iedzertu kafiju,” detektīve Litltone atteica, un Lī pabrīnījās, cik svaiga un atpūtusies vienmēr izskatās šī glītā tumšmate. Viņa palūkojās apkārt pēc Mildas un ieraudzīja viņu stāvam malā un novērtējam viņas nevainojami sakārtotajai dzīvojamai istabai nodarītos postījumus.

“Hilda, vai tu mums neatnestu kafiju?”

Šreiders aizvēra mobilā telefona vāciņu.

“Lai nu paliek tā kafija,” viņš sacīja Hildai. “Labāk atnesiet mūsu virsdrēbes.” Viņš pagriezās pret Lī, izskatīdamies sparīgs un saspringts. “Šķiet, ka štata ceļu policists atradis vietu, kur jūs noskrējāt no šosejas. Viņš nupat izrakstījis kādam automašīnas vadītājam soda kvīti par ātruma pārsniegšanu, kad nejauši pamanījis nesen aplauztu koku puduri netālu no ceļa uzbēruma, pie kura stāvējis. Sniega arkli gar ceļmalu ir sastūmuši daudz sniega, tāpēc viņš nav varējis saskatīt ne riepu pēdas, ne arī aplūkot ceļa apmales bojājumus, taču viņš zinot, ka kaut kur turpat lejā atrodas vecas akmeņlauztuves.” Viņš apklusa, lai uzvilktu Mildas pasniegto biezo jaku. “Mēs jau nosūtījām uz turieni pāris policijas vienību,” viņš turpināja, “un es agri no rīta parūpēšos, lai to būtu vairāk. Mēs ar Litltoni pāris stundu nosnaudīsimies un dosimies uz turieni, kad viss notiks. Mēs piezvanīsim jums, tiklīdz būsim kaut ko uzzinājuši.”

Lī neinteresēja iespēja atgūt savu automašīnu; viņa gribēja atgūt savu vīru.

“Ja tā ir vieta, kur notika avārija, tad kalnu mājiņa nav tālu no turienes. Nesaprotu, kāpēc viss jāatliek līdz rītam.”

“Tāpēc, ka ir pārāk tumšs, lai šovakar paveiktu ko vairāk,” Šreiders pacietīgi skaidroja. “Policists mēģinājis nokāpt lejā pa nogāzi, apgaismojot sev ceļu ar kabatas lukturīti, taču tā ir ļoti stāva un bīstama, it īpaši naktī. Tiklīdz būs ataususi gaisma,

mēs varēsim ļoti ātri noskaidrot, vai viņš atradis īsto vietu. Un, ja viņš tiešām ir to atradis, tad mūsu komanda sāks pārmeklēt visu apkaimi gan no gaisa, gan uz zemes.”

“Bet mēs zaudējam tik daudz laika, gaidot rītu...” Lī atkal iebilda, lauzīdama rokas.

“Dažām stundām nebūs lielas nozīmes, ja jūsu vīrs ir atradis patvērumu no vētras.”

“Bet ja nu nav?” Lī iebilda.

Šreidera atbilde lika viņai nožēlot, ka uzdevusi šādu jautājumu.

“Tādā gadījumā,” viņš vienaldzīgi attrauca, “pēc piecām dienām vēl dažām stundām vairs nebūs vispār nekādas nozīmes.” Viņš nepacietīgi palūkojās uz detektīvi Litltoni, kas lēni vilka mugurā jaku, nenolaizdama skatienu no Lī. “Ja ceļu policists tiešām ir atradis avārijas vietu,” Šreiders piemetināja, iedams uz durvīm, un Litltone viņam beidzot sekoja, “tad tā karte, kuru jūs mums iedevāt slimnīcā, ir pavisam aplama. Vieta, ko policists šovakar norādīja, ir vismaz divdesmit jūdžu attālumā no turienes, kur mēs devāmies, skatoties jūsu piezīmēs. Tomēr varbūt tā nemaz nav īstā vieta, tāpēc nevajag lolot pārāk lielas cerības.”

Litltone uzkāpa pa vestibila kāpnēm, vilkdama rokās cimdus; tad pie ārdurvīm viņa apstājās un pagriezās pret Lī.

“Vislabākais, ko jūs šobrīd varat darīt, Meningas kundze, ir likties gultā un palikt tur tik ilgi, līdz rīt saņemsiet no mums kādu ziņu. Šovakar vairākas reizes izskatījās, ka jūs tūlīt zaudēsiet samaņu.”

“Taisnība gan,” Triša piemetināja, tiklīdz aiz abiem detektīviem bija aizvērušās durvis. “Tagad mēs ar Brennu iesim mājās,” viņa paziņoja, jau dodamās uz virsdrēbju skapja pusi, “bet jūs kaut ko ieēdīsiet un liksieties gultā. Brenna teica, ka jūs šodien gandrīz vispār neko neesot ēdusi.”

“Pareizi,” Brenna apstiprināja; tad viņa pagriezās pret Hil-du, lai nodotu Lī uzticamās mājkalpotājas gādībā. “Viņa nav neko ēdusi, Hilda, un nav arī iedzērusi zāles. Tās atrodas viņas somiņā.”

“Es par viņu parūpēšos,” Hilda apsolīja. Viņa izvadīja Tri-šu un Brennu no dzīvokļa; tad viņa devās pie Lī, kura bija noslīgusi atpakaļ krēslā. “Pirmīt pagatavoju jums vakariņas, un, kad būsiet nolikusies gultā, es jums tās atnesīšu uz paplātes kopā ar jūsu zālēm. Ļaujiet, lai palīdzu jums piecelties, Menin-gas kundze.”

“Paldies, Hilda!” Lī atteica, pārāk nogurusi un vārga, lai iebilstu. Viņa piecēlās un lēni aizvilkās pakaļ rosīgajai mājkalpotājai.

“Es vispirms uzklāšu jums gultu,” Hilda pār plecu izmeta.

Lai uzklātu gultu, vispirms vajadzēja noņemt izšūtos, dizainera darinātos spilvenus, kas sedza gandrīz pusi matrača un traucēja saskatīt lielāko daļu karalienes Annas stilā veidotā gul tas galvgaļa. Parasti Hilda padarīja ikvakara spilvenu novākšanu par veselu ceremoniju, kas Lī gan uzjautrināja, gan apbūra. Vispirms tika novākts un aiznests uz veļas skapi klēpis ar bārkstainiem spilveniem, tiem sekoja divi klēpji spilvenu ar pušķiem un vēl divi klēpji spilvenu, kas bija apšūti ar dažādām pīnēm, auklām un rotājumiem. No rīta visa šī mīlestības pilnā ceremonija sākās no jauna, tikai pretējā virzienā.

Tovakar Hilda lauza savu ierasto tradīciju, un Lī apjauta, cik patiesi mājkalpotāju sāpina viņas, Lī, stāvoklis.

“Es aizvākšu tos spilvenus, lai tie jums netraucētu,” Hilda pavēstīja; tad viņa noliecās pār gultu un, aptvērusi spilvenu kaudzi, ar vienu vienīgu spēcīgu grūdienu nostūma daļu no tiem uz grīdas gultas pretējā pusē. To pašu viņa izdarīja ar palikušajiem spilveniem, atbalstīdamās ar celi uz gultas un nomezdama tos uz grīdas; tad viņa izslējās un atklāja pūkaino, balto dūnu segu. “Es uzsildīšu vakariņas, kamēr jūs noģērbsieties,” viņa paziņoja, un Lī pamāja, jau atrazdamās ceļā uz ģērbistabu.

Pārāk nogurusi, lai pat domātu par dušu, Lī novilka bikses un svīteri. Viņa jau sniedzās pēc naktskrekla, kad gar pavērtajām durvīm pagāja Hilda, nesdama lielus dūnu spilvenus, kas naktī tika izmantoti gulēšanai. Ieraugot Lī sadauzīto ķermeni, mājkalpotāja sastinga kā sasalusi un izgrūda apslāpētu šausmu kliedzienu.

“Ak nē! Ai, Meningas kundze! Ak jūs nabadzīte - jums vajadzētu gulēt slimnīcā!”

“Esmu tikai sasitusies, tas arī viss,” Lī iebilda. Viņa jutās aizkustināta par Hildas izmisumu un jau grasījās viņu mierinot apskaut, bet tad pārdomāja, baiļodamās par savām salauztajām ribām. Lī uzmanīgi pacēla rokas un sāka vilkt naktskreklu pāri galvai. Kad viņa atkal palūkojās apkārt, Hilda bija nozudusi. Atvieglota, ka viņai vairs nevajadzēs slēpt, cik sarežģīts un sāpīgs process viņai šobrīd liekas vienkārša staigāšana, Lī cieši piespieda labo roku pie smeldzošajām ribām, tad lēni un neveikli šķērsoja istabu pie gultas.

Viena gultā, kuru vienmēr bija dalījusi ar Logenu, viņa noskatījās uz sāpīgi pazīstamo telpu, atceroties pēdējo reizi, kad viņš bija šeit kopā ar viņu. Lī aizvēra acis un iztēlojās, kā viņš stāv pie gultas, tieši tāpat kā svētdienas rītā, un ierunājas ķircinošā balsī, uzspiedis atvadu skūpstu viņai uz vaiga. “Esmu jau sakravājis mantas automašīnā. Šķiet, ka esmu paņēmis visu vajadzīgo - mājas plānus, mietiņus, auklu, kabatas lukturi, guļammaisus. Man tik un tā liekas, ka esmu kaut ko aizmirsis...”

“Slotu, grīdlupatu un spaini? Beržamās sukas? Tīrāmos līdzekļus? Peļu slazdus?”

Viņš ar degunu pabužināja viņai kaklu, mēģinot viņu pakutināt, un viņa pabāza galvu zem spilvena, lai viņam tas neizdotos.

“Brauc prom tieši no teātra. Nekavējies!” viņš sacīja, dodamies uz durvīm.

Bet Lī jokojot turpināja uzskaitīt vajadzīgās lietas.

“Dzeramo ūdeni... ēdienu vakariņām...”

Atmiņas par šo laimīgo, rāmo rītu beidzot iznīcināja dzelzs tvērienu, kādā Lī līdz šim bija turējusi savas satrauktās jūtas, un pār viņas vaigiem karstās straumēs sāka plūst asaras.

“Ak, mīļais!” viņa šņukstēja, iespiedusi seju spilvenos. “Lai arī kur tu atrastos, manis dēļ paliec drošībā. Lūdzu, lūdzu, paliec drošībā!”

Viņa tā arī nemanīja, vai Milda tiešām ienesa paplāti ar vakarinām, taču kādu brīdi naktī Lī šķita, ka viņai kāds sakārto segu un atglauž matus no sejas. Viņai gribējās, kaut tas būtu Logens, viņai vajadzēja, lai tas būtu Logens, un tāpēc viņa ļāva sev noticēt, ka tas bijis viņš - tikai uz īsu brītiņu. Galu galā izlikšanās viņai padevās labāk par visu.

12. NODAĻA

)

Nākamajā rītā astoņos Lī no miega izrāva telefona zvans. Kādā citā mājas vietā pēc otrā signāla Bilda pacēla klausuli, un Lī vairs nenolaida skatienu no mazās, sarkanās gaismiņas, kas gailēja uz telefona aparāta līdzās viņas gultai.

Visiem dzīvokļa telefoniem bija trīs atsevišķas telefona līnijas - galvenā līnija, viņas privātā līnija un Logena privātā līnija -, un šis zvans bija pienācis pa galveno līniju. Tā kā policijai bija zināms viņas privātā telefona numurs, Lī saprata, ka zvanītāji nav viņi, tomēr viņa neatmeta cerību, ka zvana kāds, kurš vēlas pavēstīt jaunumus par Logenu. Lūgdamās, kaut mazā gaismiņa sāktu mirgot, liecinot, ka Hilda likusi zvanītājam pagaidīt un nāk pie viņas, Lī gaidīja un turpināja vērot. Pēc pāris mirkļiem tā izdzisa, un viņa izrāpās no gultas. Visas cerības bija pagalam, bet satraukums turpināja augt.

Kad viņa bija nomazgājusies dušā un izmazgājusi matus, telefons jau zvanīja nepārtraukti, un katrs zvans uztrauca viņu aizvien vairāk. Seja, kas lūkojās pretī no tualetes galdiņa spoguļa, bija bāla, klāta zilumiem un sakritusies. Viņas seja, tomēr ne viņas seja - tāpat kā daudz kas cits, kas viņai bija pazīstams un tomēr pilnīgi svešs, tāda pati kā viņas dzīve šodien un katru dienu kopš pamošanās slimnīcā.

Galvas ievainojumam uzliktās šuves un stīvums rokās padarīja vienkāršo matu žāvēšanas procedūru par nepatīkamu, apgrūtinošu uzdevumu, kas likās ilgstam mūžīgi. Savā skapī viņa pasniedzās pēc pirmā džempera tuvākajā plauktā, tas bija brūns; tad viņa sāka svārstīties. Blakus plauktā atradās ķiršsarkans džemperis. Logens bija lūdzis, lai viņa par godu sestdienas viesībām uzvelk kaut ko sarkanu, jo bija nopircis viņai rubīnus, kuri, protams, arī bija sarkani. Lī nolēma šodien izraudzīties sarkanas drēbes. Varbūt, ja viņa tā izdarīs, viņu dzīves kaut kā atsāksies atkal no vietas, kur tās bija aprāvušās sestdienas vakarā. Varbūt viņa piedzīvos veiksmi, ja uzvilks kaut ko košu un krāsainu. Viņa uzvilka sarkano džemperi un tam pieskaņotas vilnas bikses.

Astoņos un četrdesmit piecās minūtēs, kad Lī izgāja no guļamistabas, telefons zvanīja gandrīz nepārtraukti. Parasti, ieraugot savu dzīvojamo istabu ar nopulētajām parketa grīdām, augstajām marmora kolonnām un iespaidīgo skatu uz Centrāl-parku, Lī uzlabojās garastāvoklis, taču šorīt tā bija tikai kārtējā nenozīmīgā telpa, kuru viena īpašnieka nozušana bija padarījusi vientuļu un savādu. Lī izdzirdēja Brennas balsi, kas skanēja no virtuves puses dzīvokļa otrā galā, un tāpēc devās uz turieni.

Virtuve bija plaša, vilinoša telpa ar lielu logu. Apdarināto ķieģeļu sienas un arkveida kamīns darīja to omulīgu un vienkāršu, par spīti gar sienām izvietotajām milzīgajām mājsaimniecības palīgierīcēm. Brenna stāvēja līdzās ledusskapim, runāja pa telefonu un kaut ko pierakstīja bloknotā; Hilda pie plīts kaut ko maisīja katlā. Pamanījusi uz sliekšņa nostājušos Lī, viņa pameta katlu, lai ielietu viņai tasi kafijas.

“Es gatavoju jums brokastis,” viņa paskaidroja.

Kad Brenna bija beigusi runāt pa telefonu, Lī ar mājienu aicināja viņu apsēsties sev līdzās pie galda. Nopētījusi spirāl-bloknotu Brennas rokā, viņa apvaicājās:

“Ko no tā visa man vajadzētu zināt?”

Brenna sāka pārskatīt savas kārtīgi sarakstītās piezīmes.

“Sibila I leivuda lika jums pateikt, ka viņa veido jūsu astroloģisko tabulu un ļoti drīz varēs jums dot kādu padomu. Kort-nija Meitlenda vēlas atnākt ciemos, tiklīdz jūs “spēsiet paciest kādu ciemiņu”. Zvanīja senators Llolenbeks, lai pateiktu, ka ir jūsu rīcībā. Tiesnesis Maksvels piezvanīja, lai paziņotu...”

Klausoties laba vēlētāju garo uzskaitījumu, Lī kļuva izklaidīga un uzmanīgi ieklausījās tikai tad, kad Brcnna pašās beigās paziņoja: “Doktore Vintersa piezvanīja vakar un arī šodien agri no rīta. Viņa lūdza jums pateikt, ka domā par jums un ka gribētu atnākt un palīdzēt jums “palikt nomodā”, kad vien jūs vēlētos kādu redzēt. Viņa ir piezvanījusi arī uz aptieku, lai pasūtītu jums zāles, un viņa vēlas, lai jūs nekavējoties sāktu tās lietot.” “Kas tās par zālēm?”

Brenna saminstinājās un tad stingrā balsī paskaidroja: “Viņa teica, ka tās ir nomierinošas zāles. Viņa zinot, ka jums tas nepatikšot, taču tad jūs varēšot skaidri domāt un saglabāt mieru patlaban, kad jums tas visvairāk nepieciešams.” “Es jūtos mierīga,” Lī iebilda.

Brennas šaubīgais skatiens pievērsās Lī rokām uz galda. Tās bija saņemtas kopā un saspiestas tik stipri, ka viņas pirkstu gali bija kļuvuši balti. Lī steigšus atlaida rokas. Brenna turpināja. “Es aizsūtīju Džo O’LIāru uz aptieku pēc zālēm.”

Lī tikai pēc brītiņa aptvēra, ka Džo OTlāra ir viņas jaunais šoferis miesassargs. Dažu pēdējo dienu haosā viņa bija aizmirsusi ne vien viņa vārdu, bet arī to, ka Mets un Meredita Fereli pirms došanās savā kruīzā apkārt pasaulei bija uzstājuši - viņi vēloties O’Hāru viņai aizdot. Viņš bija apmeties viņu Ņujorkas dzīvoklī, taču viņa uzdevums bija vadāt Lī Ferelu limuzīnā un pasargāt no turpmākiem vajātāja uzbrukumiem.

“Es gribētu jūs arī brīdināt,” Brenna nopūtusies sacīja, “viņš ir mazliet aizvainots, ka mēs vakar nelūdzām viņu vadīt bleizeru.” Lī pacēla rokas, bezpalīdzīgi atzīstot šo nepatīkamo patiesību. “Tā būtu laba doma. Es gluži vienkārši... aizmirsu viņu.” “Ja gribat zināt,” Hilda dusmīga iejaucās, “tas vīrs iedomājas pārāk daudz! Viņam vajadzētu jūs vadāt tad, kad jūs to gribat, nevis tad, kad viņam liekas, ka tas būtu vajadzīgs.” Viņa ar troksni nolika vietā kādu katlu, lai uzsvērtu savus vārdus. “Viņš ir tikai šoferis.”

Lī piespieda sevi koncentrēties uz apspriežamo jautājumu, pirms tas bija izraisījis nesaskaņas viņas jau tā nesaskanīgajā dzīvē.

“Es saprotu, ko jūs gribat teikt, Hilda, bet viņš nav pieradis būt “tikai šoferis”. Džo O’Hāra jau daudzus gadus strādā pie Fereliem, un viņi uzskata viņu par ļoti uzticamu savas ģimenes locekli. Fereli lika viņam mani pieskatīt pēc tam, kad viņi būs aizbraukuši, un viņš droši vien to uztver ļoti nopietni, it īpaši šobrīd, kad... kad viss ir tā saputrojies.” Lī grasījās kaut ko piebilst, kad durvis, kas veda no virtuves uz lifta vestibilu, atsprāga vaļā, un viņa, daļēji piecēlusies no krēsla, apspieda izbaiļu kliedzienu.

“Piedodiet, man laikam vajadzēja pieklauvēt,” atvainojās Džo O’Hāra, ienācis virtuvē. Viņam mugurā bija biezs, melns mētelis, kura apkakle bija uzslieta uz augšu pāri ausīm.

Šim plecīgajam, druknajam, apmēram piecas pēdas un desmit collas garajam vīram bija grizlilāča neveiklā gaita un gandrīz neglīta seja, kas izskatījās tā, it kā viņš būtu piedzīvojis nopietnu uzbrukumu vai nu boksa ringā, vai ielu kautiņos. Viņa āriene tomēr neatstāja nekādu iespaidu uz Hildu. Viņa nikni paglūnēja uz viņu pār plecu un noskaldīja:

“Neuzdrošinieties ienākt manā virtuvē, nenoslaucījis kājas!”

Pārsteigta aizkaitinājuma pilna izteiksme padarīja šofera seju gandrīz draudīgu. Viņš vispirms paskatījās uz sašutušo sievieti otrā telpas galā, tad uz savām spoži nospodrinātajām kurpēm. Vienaldzīgi paraustījis plecus, viņš iekarināja mēteli skapī un pienāca pie galda, turēdams milzīgajā dūrē mazu, baltu maisiņu no vietējās aptiekas.

“Meningas kundze,” viņš sacīja, un viņa čerkstošajā balsī skanēja rāma apņēmība. “Es saprotu, ka jūs mani nepazīstat un droši vien nevēlaties, lai šādā brīdī jums pa kājām maisītos kāds svešinieks, taču gan jūsu vīrs, gan MetsJerels man piekodināja par jums gādāt un rūpēties par jūsu drošību.”

Lī bija spiesta atliekt galvu, lai paskatītos uz viņu, un, tā kā viņai iesāpējās kakls, viņa ar mājienu lika viņam apsēsties blakus Brennai.

“Kad jūs nupat ienācāt pa durvīm, es sabijos. Tas nebija tāpēc, ka es nevēlētos jūs šeit redzēt,” viņa sacīja.

“Nevajag atvainoties,” viņš iebilda un iekārtoja savu plecīgo augumu uz krēsla, kas izskatījās viņam mazdrusciņ par mazu.

“Taču man jāteic - ja jūs svētdien būtu ļāvusi man aizvest jūs uz kalniem, nevis pati sēdusies pie stūres, jūs varbūt te nesēdētu un negrieztu zobus, lai neviens nepamanītu, cik ļoti jums sāp.” “Paldies, ka padarījāt manas pūles liekas,” Lī atteica, nesaprazdama, vai šis cilvēks viņai patīk vai ne.

Šoferis viņas aizrādījumu palaida gar ausīm.

“Vakar jums vajadzēja piezvanīt man un ļaut man vadīt automašīnu. Jums, abām sievietēm, nebija ko braukāt pa kalniem sniegā vienām pašām. Jūs varējāt tur iestigt!”

“Bet tas taču acīmredzot nenotika,” Brenna aizrādīja.

“Jā, jums paveicās. Bet, ja nu tā būtu gadījies, ko tad jūs būtu iesākusi? Meklētu palīdzību, kamēr Meningas kundze sēž viena pati automašīnā, slima un sāpju pārņemta, un nosalusi pēc tam, kad būtu beidzies benzīns?”

“Viņas būtu tikušas galā gluži labi,” Hilda asi paziņoja, joprojām maisīdama katlu pie plīts.

Lī kā no liela tāluma klausījās nepatīkamajā, dedzīgajā vārdu apmaiņā, kas risinājās starp viņas trim darbiniekiem. Visa viņas uzmanība bija pievērsta telefonam un pulkstenim pie pretējās sienas. Kad Logena privātās līnijas telefons pēkšņi iegais-mojās un sāka zvanīt, viņa nogrūda Brennu atpakaļ krēslā un metās pie telefona, aizmirsusi savus ievainojumus.

“Hallo!” viņa aizelsusies izgrūda.

Vīrieša balss klausulē bija dobja un nepazīstama. “Meningas kundze?”

“Jā! Kas tur runā?”

“Maikls Valente.”

Lī atslīga pret sienu, nespējot slēpt savu vilšanos.

“Jā, Valentes kungs?”

“Piedodiet, ka traucēju. Spriežot pēc jūsu balss, jūs vēl neesat saņēmusi nekādas ziņas no Logena, vai ne?”

“Nē. Nekādas.”

“Man ļoti žēl,” viņš sacīja. Mirkli svārstījies, Valente piebilda: “Es zinu, ka šobrīd nav īstais laiks, taču pie Logena ir pāris dokumentu, kas man vajadzīgi. Tie bija pie viņa mājās, kad viņš sestdienas pēcpusdienā man no turienes piezvanīja.

Esmu tikai dažu kvartālu attālumā. Vai es varētu iegriezties un tos paņemt?”

“Man nav ne jausmas, kur tie ir,” Lī iebilda, jo viņai nepatika doma par rakņāšanos Logena lietās viņa prombūtnē.

“Tie ir plāni un apraksti no kāda cita mana projekta, ko Logens aizņēmās.”

Dokumenti bija viņa, nevis Logena īpašums. Valente to lika saprast pieklājīgi, tomēr pilnīgi skaidri. Lī norija nepatiku un vilšanos par to, ka zvans nav no Logena, ne arī kādā sakarā ar viņu.

“Skaidrs. Tad nāciet šurp un paņemiet tos!”

“Liels paldies! Būšu klāt pēc divdesmit minūtēm.”

Lī piespieda sevi atrauties no balstošās sienas, nolika klausuli un paskatījās uz tiem, kas atradās virtuvē. Vēl pirms mirkļa tie bija tikai kalpotāji, kas šķietami kašķējas ne par ko, taču tagad, paveroties uz šīm trijām saspringtajām sejām, kurās bija manāms neviltots satraukums, līdzjūtība un raizes, viņas sirds atmaiga. Viņi nebija vienaldzīgi; viņi gribēja palīdzēt, kā vien spēja. Viņai bija tūkstošiem paziņu, taču viņa zināja, ka nevar paļauties ne uz viņu diskrētumu, ne klusēšanu. Lī no pieredzes zināja, ka Hilda un Brenna ir pilnīgi uzticamas, un viņai bija sajūta, ka arī Džo O’Hāra tāds ir. Patlaban šie trīs cilvēki bija viņas tuvākie draugi un sabiedrotie, viņas ģimene.

Viņa tiem vārgi uzsmaidīja, taču vilšanās telefona sarunā bija padarījusi viņas seju vēl bālāku, un Brenna to pamanīja. Viņa atvēra aptiekas maisiņu, izņēma parakstīto zāļu pudelīti un pastiepa to Lī.

“Lī, doktore Vintersa uzstāja, lai jūs tās dzertu.”

Lī maigi, tomēr stingri atstūma pudelīti.

“Man nepatīk zāles, kas iedarbojas uz manu prātu. Man tās nav vajadzīgas. Vēlāk, ja man liksies, ka tas ir vajadzīgs, es tās iedzeršu. Goda vārds.”

Apmierināts, ka tablešu jautājums atrisināts, O’Hāra ķērās pie tā jautājuma, kas viņa prātam likās neatliekams.

“Ja jums ir kāda brīva istaba, kurā es varētu apmesties, šķiet, ka būtu prātīgi man palikt šeit, kamēr viss nokārtosies.”

Lī dzīvoklī bija sešpadsmit istabas, to vidū arī divas mazas guļamistabas, kas bija domātas kalpotājiem. Vienu no tām aizņēma Hilda, bet otra bija tukša, taču Lī pārņēma pēkšņa, gandrīz māņticīga vēlme paturēt visu tieši tādu kā pirms Logena nozušanas. Kamēr viss paliks nemainīgs, viņa prombūtne būs tikai īslaicīga, taču pārmaiņas - tās varēja veicināt vai likt noprast situācijas negrozāmību.

“Ļoti mīļi, ka jūs tā sakāt, taču es neesmu viena. Te dzīvo Hilda.”

Džo O’Hāras atbilde lika Hildai apcirsties un nikni paglūnēt uz viņu.

“Nešaubos ne mirkli, ka Hilda varētu uzcept omleti vai izdauzīt putekļus no paklāja,” viņš dzēlīgi sacīja, “bet, kamēr jūsu vīrs nav atgriezies, jums te vajadzīgs vīrietis, kurš tiktu galā ar lielākām problēmām. Vestibils ir pilns kā piebāzts ar reportieriem, uz ietves rindā sastājušies jūsu fani, un vēl jūs vajā kāds cilvēks, kurš zina, ka jūsu vīrs šobrīd nemaisīsies viņam pa kājām. Nevar zināt, kad kāds samaksās jūsu šveicaram vai atradīs kādu citu veidu, kā uzlavīties šeit augšā, taču agri vai vēlu tas notiks.” Nopratis, ka Lī svārstās, viņš steidzīgi izspēlēja savu galveno trumpi. “Jūsu vīrs noteikti būtu gribējis, lai es apmetos te un pieskatu viņa sievišķus,” viņš uzsvēra un, Lī par šausmām, pārlaida telpai labvēlīgu skatienu, ietverot sašutušo, patstāvīgo Hildu un neapmierināto, neatkarīgo Brennu to “sievišķu” kategorijā, kuru aizsardzību uzskatīja par savu pienākumu.

Kaut kur savā drudžainajā prātā Lī atzīmēja, ka O’LIāram piemīt viegls, satraucošs diplomāta un viltīga pārliecinātāja talants, jo viņš vienlaikus bija gan panācis savu, gan izveicīgi pārvērtis savas vēlmes par Logena vēlmēm.

“Jums droši vien ir taisnība, O’Hāras kungs. Liels paldies!”

“Nav par ko. Un, lūdzu, sauciet mani par Džo!” viņš atgādināja. “Tā mani sauc arī Meredita - es gribēju teikt, Ferelas kundze.”

Lī pamāja un pievērsās Hildai, kas nolika uz paliktņa viņai priekšā divas bļodiņas.

“Kas tas ir?” Lī noprasīja, skatīdamās uz bļodiņu, kurā bija bieza, balta masa, kas atgādināja graudainu pastu. Tai līdzās atradās mazāks trauciņš ar nepatīkama izskata brūniem kunkuļiem, no kuriem Lī kuņģī sagriezās nelabums.

“Tā ir kviešu putra ar žāvētām plūmēm,” Hilda paskaidroja. “Es dzirdēju Meninga kungu sakām, ka turpmāk jūs brokastīs ēdīsiet tikai to.” Kad Lī joprojām neizpratnē lūkojās uz Mildu, viņa piebilda: “Es dzirdēju, kā viņš to saka svētdienas rītā, tieši pirms došanās uz to vietu kalnos, kur jums vajadzēja satikties.”

Lī pāršalca smeldzīgi maigas atmiņas. “ Vairs nekādu bumbieru!” Logens bija teicis. “Tu esi īsta bumbieru narkomāne. No šā brīža tu ēdīsi tikai kviešu putru ar žāvētām plūmēm. ” Asaras aizmigloja Lī skatienu, un, pat neapjautusi, ko dara, viņa aplika rokas ap abām bļodiņām, ieskaujot tās lokā, cenšoties piespiest sev klāt un pasargāt šīs laimīgās atmiņas. Viņas galva noslīga uz priekšu un pleci sāka raustīties bezpalīdzīgās raudās, kas apmulsināja viņu pašu un iztrūcināja visus, kas atradās virtuvē. Pūlēdamās savaldīties un izskaidrot to, kas noticis, viņa aizvērsa seju prom, ar labo roku noslaucīdama no vaigiem asaras. Kreiso roku viņa pastiepa pretī Brennai un pavēra plaukstu. Brenna sapratusi ielika tajā vienu no Sīlas Vintersas parakstītajām tabletēm.

“Es atvainojos,” Lī sacīja visiem trim. Viņi skatījās uz Lī ar tik milzīgu, vārdos neizsakāmu līdzjūtību, ka viņa samirkšķināja acis, lai apvaldītu jaunus asaru plūdus.

“Es sarūpēšu jums parastās brokastis,” Hilda paziņoja, kā jau allaž paļaudamās uz mājsaimniecības rūpēm, lai panāktu līdzsvaru citādi nelīdzsvarotajā, nekārtīgajā pasaulē.

“Es laikam šodien apēdīšu šo te,” Lī iebilda, padevusies jaunam sāpīgas sentimentalitātes vilnim. Brenna piecēlās, lai atbildētu uz kārtējo galvenās līnijas zvanu.

13. NODAĻA

)

Nenolaizdama skatienu no virtuves pulksteņa, Lī ar piespiešanos apēda pusi no brokastu tiesas, vienlaikus pūloties novērtēt, cik ilgs laiks Šreideram un Litltonei būs vajadzīgs, lai noteiktu,

vai ceļu policists tiešām atradis vietu, kur notikusi viņas avārija.

Blakus istabā Brennas kabinetā nemitīgi zvanīja telefons, un ik reizi, kad Brenna pacēla klausuli, Lī saspringa gaidās... Kad Brenna beidzot no jauna ienāca virtuvē, turot rokā pārnēsājamā telefona klausuli, Lī pielēca kājās no galda un gandrīz apgāza krēslu, taču Brenna tikai aši papurināja galvu un paskaidroja:

“Tā ir Meredita Ferela. Viņi nupat uzzinājuši par jūsu avāriju un visu pārējo. Man likās, ka varbūt jūs gribētu ar viņu parunāt.”

Lī pamāja un paņēma klausuli. Kuģa satelīta savienojums bija slikts, ar to parasto niecīgo nobīdi, kas lika abām pusēm vai nu runāt vienlaikus, vai arī apklust un nevajadzīgi gaidīt, lai dzirdētu, vai otrs cilvēks beidzis runāt. Meredita bija ar mieru pārtraukt braucienu un atgriezties ar lidmašīnu Ņujorkā, bet Mets Ferels piedāvāja kādas lielas izmeklētāju firmas pakalpojumus. Tā bija viena no kompānijām, kas piederēja viņam. Lī noraidīja abus piedāvājumus, no sirds viņiem pateikdamās. Viņa bija pārliecināta, ka Ferelu izteiktā gatavība pārtraukt braucienu ir tikai pieklājības žests, kurš, kā viņi zināja, tiks noraidīts, taču viņa tik un tā jutās pārsteigta un aizkustināta.

Pēc šā zvana Lī iegāja dzīvojamā istabā un apsēdās pie rakstāmgalda, gaidot, ka kaut kas notiks. Jau pēc pāris mirkļiem ienāca Brenna, lai paziņotu jaunumus, kurus viņa negribēja dzirdēt.

“No vestibila nupat piezvanīja Floreiss un pateica, ka atnācis Valentes kungs. Es liku Horeisam sūtīt viņu augšā. Vai jūs negribat aiziet uz otru istabu un atstāt viņu manā ziņā?”

Lī ļoti gribēja izdarīt tieši tā, taču viņa nevēlējās, lai kāds pieskartos lietām Logena kabinetā, viņai neredzot.

“Nē, es pati tikšu ar visu galā,” Lī atteica, kad zummera skaņa lika noprast, ka pie durvīm nostājies negribētais apmeklētājs.

Brenna ielaida viņu iekšā un piedāvāja novilkt mēteli. Lī par izbailēm, viņš to novilka un pasniedza Brennai, un tas acīm redzami liecināja, ka viņš nolēmis uzkavēties ilgāk, nekā būtu vajadzīgs, lai paņemtu savus dokumentus. Lī nebija noskaņota ielaisties ar viņu saviesīgā sarunā, taču, kad viņš ātri nokāpa pa priekšnama kāpnēm un šķērsoja dzīvojamo istabu, nākdams uz viņas pusi, bija mazliet grūti noticēt, ka šis garais, nevainojami koptais, atlētiskais vīrietis, kurš viņai tuvojas, ir noziedznieks. Ģērbies izsmalcināti piegrieztā tumšzilā uzvalkā, spoži baltā kreklā, ar tumšzili zeltainu, šauru kaklasaiti, viņš izskatījās pēc dārgi ģērbta Volstrīta baņķiera.

Tuvodamies viņš nopētīja Lī tikpat cieši kā toreiz viesību vakarā, un viņai tas likās tikpat nepatīkami un pārmērīgi intīmi. Lī palika nekustīgi stāvam, kamēr viņš no tuva attāluma nopētīja katru viņas sejas vaibstu, taču izlikās neredzam viņa rokas, kad viņš tās pastiepa pretī un klusi apvaicājās:

“Kā jūs jūtaties?”

“Tik labi, cik vien to varētu sagaidīt,” Lī atteica pieklājīgi, tomēr bezkaislīgi.

Viņš sabāza savas atraidītās rokas bikšu kabatās, savilka lūpu kaktiņus savādā smaidā un vairs neko neteica. Lī jutās nepieklājīga, rupja un neveikla. Mirkļa nedrošības mudināta, viņa mēģināja kaut ko bilst.

“Es jūtos labāk, nekā izskatos,” viņa sacīja.

“Es par to nešaubos,” viņš atteica ar to pašu vieglo smaidu. “Esmu redzējis sejas, kas izskatījušās sliktāk nekā jūsējā, -taču to īpašnieki vairs neelpoja.”

Lī nosprieda, ka viņš droši vien redzējis daudz mirušu cilvēku, vismaz vienu no kuriem nogalinājis pats, un strupi pagriezās uz Logena kabineta pusi.

“Man gan nav īsti skaidrs, ko jūs meklējat, bet...”

“Lī!” Brenna iesaucās, ieskrējusi dzīvojamā istabā, bet Hil-da un Džo O’Hāra iespiedās virtuves durvīs. “Zvana detektīvs Šreiders! Tas ir svarīgi.”

Lī paķēra tuvāko telefonu, kas atradās uz galdiņa līdzās dzīvojamās istabas dīvānam.

“Detektīv Šreider?”

“Meningas kundze, mēs esam pilnīgi pārliecināti, ka esam atraduši to vietu, kur notika avārija. Netālu no karjera malas ir vairāki laukakmeņi ar svaigām melnas krāsas pēdām, bet lejā pa nogāzi kokiem ir aplauzti zari. Pašā apakšā ir mazs izcirtums, un mēs nupat noteicām, ka zem sniega un ledus tur ir ūdens, turklāt ūdenī konstatējām lielu metāla priekšmetu. Esam izsaukuši kravas automašīnas ar vinčām...”

“Un mans vīrs?” Lī iekliedzās. “Viņš noteikti ir kaut kur turpat līdzās!”

“Mēs esam nosūtījuši uz šo apvidu meklēšanas komandas; tās sāks apstaigāt...”

“Es braucu uz turieni. Kur jūs atrodaties?”

“Paklau, varbūt labāk palieciet pie telefona. Paies vairākas stundas, kamēr jūs...”

“Es gribu būt tur!”

Maikls Valente aizskāra viņas piedurkni.

“Man ir helikopters...”

Lī mirklīgais aizkaitinājums par šo traucējumu pārtapa reibinošā pateicībā.

“Detektīv Šreider,” viņa sacīja klausulē, “man ir pieejams helikopters. Pastāstiet, kur jūs esat...” To sakot, Lī drudžaini lūkojās apkārt pēc papīra un pildspalvas. Valente ar vienu roku pasniedzās pēc klausules, bet otru iebāza žaketes kabatā pēc pildspalvas.

“Es pierakstīšu visu, ko viņš teiks,” Valente apsolīja. “Ejiet un sagatavojieties braucienam!”

Steigdamās uz guļamistabu, Lī dzirdēja viņu sakām klausulē:

“Kur tieši jūs atrodaties, detektīv?”

Pagāja vairākas sāpīgas minūtes, kamēr Lī dabūja kājās zābakus, un, kad viņa iznāca ārā, turēdama rokās mēteli un cimdus, Valente jau stāvēja priekšnamā ar mēteli mugurā, un viņam līdzās kavējās Brenna un Hilda. Valente sarauca pieri, skatoties, kā viņa tuvojas; tad izņēma mēteli viņai no rokām.

“Stāviet mierīgi un ļaujiet man rīkoties!” viņš pavēlēja un tad nevis paturēja mēteli, bet gan pēc kārtas uzvilka abas piedurknes viņai rokās.

Šī procedūra ilga tikai dažus mirkļus, taču Lī šķita, ka pagājis daudz ilgāks laiks. Jau iedama ārā pa durvīm, viņa pār plecu uzsauca Brennai un Hildai:

“Es jums piezvanīšu, tiklīdz kaut kas būs zināms.”

“Tikai neaizmirstiet!” Brenna atsaucās.

Liftā Lī manīja, ka Maikls Valente uz viņu raugās, taču viņa jutās tik pateicīga, ka spēja ignorēt viņa pētīgo skatienu un pat vārgi uzsmaidīt viņam un pateikt:

“Liels paldies par to, ko jūs darāt.”

Viņš neatbildēja uz šiem vārdiem.

“Pie jūsu mājas durvīm klaiņoja pāris reportieru,” viņš ieminējās. “Es liku jūsu sekretārei piezvanīt jūsu šoferim, lai viņš nogādā manu automašīnu pie sētaspuses durvīm. Kur tā ir?” viņš noprasīja, kad viņi izgāja no lifta.

“Nāciet man līdzi!” Liftus vestibilā no garāmgājējiem, kas steidzās pa ielu, aizsedza īsts podos iestādītu koku mežs, un Lī rūpīgi turējās aiz tiem un tad nogriezās pa labi, uz ēkas pagalma pusi. Viņi izgāja kādā sānielā, ko aizšķērsoja divi identiski melni “Mercedes” limuzīni, kuru šoferi stāvēja, izslejušies miera stājā, līdzās katras automašīnas atvērtajām pasažieru puses durvīm.

Valentes automašīna atradās tālāk. Viņa šoferis bija labi noaudzis trīsdesmit gadus vecs vīrietis, kas vairāk atgādināja slepenā dienesta aģentu, kuram vajadzētu vadīt kādas augstas amatpersonas automašīnu. Džo O’Hāra ar savu drukno augumu un sadauzīto boksera seju izskatījās tā, it kā viņam vajadzētu vadīt kāda bijušā ieslodzītā automašīnu. Valente jau grasījās aizvadīt Lī uz savu automobili, taču O’Hāra apņēmīgi nostājās viņam ceļā.

“Es esmu Meningas kundzes šoferis,” viņš paziņoja Valente m.

“Man ir pašam sava mašīna un šoferis,” Valente strupi attrauca, grasīdamies apiet viņam apkārt.

“Tad jūs varat braukt ar savu mašīnu un rādīt ceļu, bet Meningas kundze brauks ar mani.”

Manot uzbrūkošo toni un nedraudzīgo izturēšanos, Valentes šoferis pēkšņi panācās uz priekšu.

“Vai radusies problēma, Valentes kungs?”

“Tūlīt radīsies,” O’Hāra brīdināja pārsteidzoši skarbā balsī.

“Vācieties pie visiem velniem nost no ceļa...” Valente dobji izgrūda.

“Lūdzu!” Lī iesaucās. “Mēs velti tērējam laiku.” Viņa ar lūdzošām acīm uzlūkoja Maiklu Valenti. Viņas dzīve bija pārvērtusies bīstamā, svešādā jūrā, pa kuru viņai nācās kuģot, un pašreizējā mirklī O’Hāra tajā bija vienīgais puslīdz pazīstamais cilvēks. Lī vēlējās redzēt viņu sev līdzās. “Mans vīrs lika O’Hāras kungam palikt pie manis. Man gribētos, lai viņš tā dara.”

Viņai par pārsteigumu un atvieglojumu, Valente nekavējoties piekāpās, taču skatiens, ko viņš veltīja O’Hāram, bija nepārprotami naidīgs.

“Kāpiet iekšā un brauciet!” viņš īsi noteica, pieturēdams durvis, lai Lī varētu iekāpt.

14. NODAĻA

>

Sēdēdama līdzās Valentes pilotam, Lī, uzlikusi biezas, polsterētas austiņas, lai apslāpētu rotoru rēkoņu, satraukta pētīja apakšā redzamo ainu. Štata policija bija aizšķērsojusi kalnu ceļu, pa visu stāvo, apsnigušo nogāzi rosījās cilvēki, bet uz ceļa stāvēja kravas automašīnas ar vinčām. Gar abām ceļa malām bija novietotas Ņujorkas un štata policijas mašīnas, un vairāki policijas helikopteri lēni meta lokus virs tuvējiem kalniem, bez šaubām, meklējot mājiņu, kas, pēc Lī domām, atradās netālu no viņas avārijas vietas.

Viņas austiņās ieskanējās Valentes balss - mierīga, nesatricināma un dīvaini mierinoša.

“Viņi tur lejā, ūdenī, ir kaut ko atraduši un jau piestiprinājuši tam vinčas.” Viņš uzrunāja pilotu: “Nolaidies uz ceļa, aiz vilcējiem!”

“Būs grūti, Valentes kungs. Pusjūdzi tālāk ir platāka vieta, kur koki nav tik tuvu ceļam.”

“Meningas kundze nevar tik tālu aiziet. Nolaidies aiz kravas automašīnām!” viņš pavēlēja.

Ja helikopters sapīsies koku zaros un nokritīs, Lī ienāca prātā, neviens no viņiem ilgi nevarēs nekur aiziet, taču pašreizējā brīdī par piesardzību viņa domāja vismazāk.

Helikoptera rotori vēl aizvien kūla sniegu baltā putenī, kad Valente apgāja tam apkārt un izcēla viņu ārā. Viņš samiedza acis, kad viņa paliecās uz priekšu un saķēra ribas.

“Cik stipri jūsu ribas ir cietušas?”

“Ne pārāk,” Lī sameloja, cenšoties atgūt elpu. “Daži viegli lūzumi.” Ar O’Hāru pie kreisās rokas un Valenti pie labās Lī palūkojās apkārt pēc abiem Ņujorkas detektīviem. Detektīve Litltone stāvēja uz ceļa, piespiedusi pie vienas auss telefonu un otru aizspiedusi ar plaukstu, un viņas zirgastē sasietie mati plīvoja vējā. Šreiders ceļmalā, pretī vilcējmašīnām, sarunājās ar kādu Ņujorkas policijas virsnieku. Viņš pamanīja Lī, pabeidza sarunu un nāca viņai pretī.

“Labrīt, Meningas kundze...” Šreiders pieklājīgi iesāka; tad, pazinis Valenti, apklusa, un viņa sejas izteiksme kļuva nepārprotami naidīga.

“Vai jūsu helikopteri jau ir atraduši kalnu mājiņu?” Lī noprasīja.

“Nē,” Šreiders strupi atteica, nenolaižot skatienu no Maikla Valentes sejas. Beidzot atkal pievērsies Lī, viņš uzlūkoja viņu ar tādu ledainu nicinājumu, it kā viņa būtu izdarījusi noziegumu jau ar to vien, ka stāv līdzās Valentem.

“Vai jūs droši zināt, ka esat atraduši manu automašīnu?” Lī jautāja.

Viņa skatiens uz mirkli pievērsās Valentem.

“Pašreizējā brīdī,” viņš sarkastiski paziņoja, “es ne par ko neesmu pārliecināts.” Nebildis vairs ne vārda, Šreiders apgriezās uz papēža un aizsoļoja pie vilcējiem, taču vispirms viņš apstājās, lai kaut ko pateiktu policijas virsniekam, ar kuru pirmīt bija runājis. Policists pamāja un devās uz Maikla Valentes helikoptera pusi.

Šreidera attieksmes satriekta, Lī palika stāvam, daļēji paslēpusies no vēja aiz Džo O’Hāras un Valentes. Abu kravas automašīnu vinčas griezās lēni, raustīgi, gandrīz apstājoties un tad atkal strauji sakustoties, tomēr neatlaidīgi vilkdamas cauri kokiem un augšā pa nogāzi neredzama priekšmeta nekustīgo svaru. Lī ienāca prātā paiet tuvāk ceļmalai, lai ieraudzītu to, kas noteikti bija viņas automašīna, tomēr viņa palika turpat, nevēlēdamās tuvoties Šreideram, kamēr viņš bija pašreizējā noskaņojumā. Viņa vēroja, kā helikopteri pārmeklē klinšu grēdas labajā pusē; tad viņa paskatījās pa kreisi un ieraudzīja, ka policijas virsnieks spraigi sarunājas ar Valentes helikoptera pilotu. Pilots vilka ārā dažādas grāmatiņas un dokumentus un rādīja tos viņam.

“Ko viņš dara?” Lī noprasīja Valentem, pamājusi uz virsnieku.

Valente paskatījās norādītajā virzienā.

“Viņš nedod mieru manam pilotam,” Valente mierīgi atteica.

Pēc viņa izturēšanās Lī secināja, ka policistu uzmācība viņam nav nekas jauns.

“Ak tā,” viņa neveikli noteica.

“Meningas kundze...” Šreiders pamāja Lī, aicinot viņu pie sevis. “Vai tā ir jūsu automašīna?”

Ar neizskaidrojamām izbailēm Lī lēni piegāja pie nogāzes malas un paskatījās lejā uz sagumzītajām metāla paliekām -tā kādreiz bija viņas automašīna. “Mercedes” vairs nebija ne iegarens, ne spoži melns, tas vietām bija apdedzis līdz kailam metālam, saspiests un atgādināja saņurcītu kubu.

“Jā,” viņa atteica. “Tā ir mana automašīna.”

Valente pienāca viņai klāt un paskatījās lejā.

“Jēzus Kristus!” viņš klusi izgrūda.

Atrāvusi skatienu no automašīnas, kas gandrīz bija kļuvusi par viņas pagaidu zārku, Lī pievērsās helikopteriem, kuri laidelējās tālu debess pamalē.

“Kā jums liekas, cik ilgs laiks paies, kamēr viņi atradīs to vietu, kur man vajadzēja satikties ar vīru?”

“Grūti pateikt. Tā var būt minūte, vairākas stundas vai pat ilgāk.”

Pirms viņa bija paguvusi kaut ko bilst, viens no virsniekiem pakliedza, ka Šreiders tiek izsaukts pa rāciju, un viņš uzgrieza viņai muguru un devās prom. Lūdzoties, kaut nu šis zvans būtu saistīts ar jaunumiem par Logenu, Lī noskatījās, kā Šreiders pieiet pie policijas patruļmašīnas, iebāž roku pa vaļējo logu un paņem policijas rāciju. Viņš mirkli klausījās; tad asi apcirtās un paskatījās uz apvārsni ziemeļaustrumu pusē. Lī sekoja viņa skatienam. Viens no helikopteriem bija sašaurinājis savu loku un laidās aizvien zemāk un zemāk, metot nelielus apļus.

“Viņi ir kaut ko atraduši!” viņa iesaucās un satraukumā satvēra Valcntes roku. “Skatieties - tur, uz to tālāko helikopteru! Tas ir nolaidies zemu, un pārējie helikopteri lido uz turieni. Viņi ir atraduši Logenu. Man liekas, viņi ir atraduši Logenu!”

Šreiders beidza runāt pa rāciju un nosvieda to uz automašīnas priekšējā sēdekļa; tad viņš piesteidzās pie Lī.

“Viens no mūsu pilotiem domā, ka ir atradis īsto māju. Mazu akmens mājiņu ar gaišpelēku šīfera jumtu. Viņam liekas, ka tur ir arī akmens aka - kaut kas līdzīgs “laimes akai” pie pašas mājiņas. Vai jūsu vīrs kaut ko ieminējās par laimes aku?”

“Jā!” Lī iesaucās. “Jā, ieminējās. Es biju to aizmirsusi!”

“Nu labi,” Šreiders noteica un pagriezās, lai pamātu Litl-tonei. “Ejam!” viņš uzsauca. Šreiders devās uz viņu automašīnas pusi, un Litltone ātrā gaitā steidzās uz to no otras puses, lai iekāptu vadītāja vietā.

Lī mēģināja skriet viņam pakaļ, bet jau pēc trešā soļa gandrīz zaudēja samaņu no asajām sāpēm ribās.

“Pagaidiet!” viņa sauca, piespiedusi roku pakrūtei. “Es gribu braukt jums līdzi!”

Šreiders pagriezās un sarauca pieri par šādu traucēkli, it kā būtu aizmirsis, ka viņai ir dziļi personiska interese par šiem meklējumiem.

“Būru labāk, ja jūs pagaidītu tepat.”

“Es gribu braukt jums līdzi!” Lī dusmīga atkārtoja.

Šreiders paskatījās apkārt, ieraudzīja policijas virsnieku, kurš pirmīt bija “uzmācies” Valentes pilotam, un aicināja ar mājienu viņu pie sevis. Pēc īsas sarunas Šreiders turpināja ceļu pie savas automašīnas, bet policists pienāca pie Lī. Uzšuve uz viņa formas tērpa liecināja, ka viņš ir “virsnieks Deimons Hārvels”.

“Detektīvs Šreiders teica, ka jūs varot braukt kopā ar mani,” Hārvels paziņoja un tad pievērsa Valentem iznīcinošu skatienu. “Jums te vairs nav ko darīt, Valente. Aizvāciet savu putniņu no ceļa, iekams neesmu to konfiscējis!”

Lī mazliet apmulsa par šādu Hārvela izturēšanos pret cilvēku, kurš tik laipni bija nogādājis viņu notikuma vietā, taču visas viņas domas bija pievērstas Logenam. Logens atradās tuvu. Viņš bija tepat līdzās.

O’Hāra domāja tikai par Lī.

“Es braukšu kopā ar Meningas kundzi,” viņš brīdināja virsnieku. “Esmu viņas miesassargs.”

“Manis pēc.” Hārvels paraustīja plecus un aizgriezās.

Lī izmisīgi vēlējās pēc iespējas ātrāk doties ceļā, taču, kad viņa pagriezās, lai pateiktos Valentem un atvadītos, viņa ieraudzīja, ka Hārvela draudi atstājuši viņu vienaldzīgu. Viņa nākamie vārdi to apstiprināja.

“Vai gribat, lai braucu jums līdzi?” Valente mierīgi apvaicājās.

Lī nevēlējās pakļaut viņu turpmākiem pazemojumiem vai redzēt, ka viņam rodas nepatikšanas ar policiju.

“Viss būs labi,” viņa atteica. “Liels paldies par visu!”

Izlikdamies nedzirdam ne pateicību, ne apgalvojumu, ka viss būs labi, Valente cieši uzlūkoja viņu un atkārtoja savu jautājumu.

“Vai gribat, lai braucu jums līdzi?”

Patiesībā Lī būtu ņēmusi līdzi veselu armiju - jo vairāk būtu vīru, kas meklētu Logenu un dabūtu viņu ārā no turienes, jo labāk. Viņa neveikli paskatījās uz Hārvelu, kurš tikmēr bija iekāpis savā patruļmašīnā un iedarbinājis motoru.

“Diez vai tā būtu laba doma.”

“Manuprāt, būtu gan,” viņš atteica, uzminējis viņas negribēšanas iemeslu un ignorēdams to.

Lī nosprieda, ka viņam ir taisnība, un, iekāpusi virsnieka I Iārvela automašīnas pakaļējā sēdeklī, viņa sacīja tik pieklājīgi, cik vien spēja:

“Virsniek Hārvel, policijas priekšnieks Trumanti man apgalvoja, ka viss Ņujorkas Policijas departaments būs pilnībā gatavs sadarboties ar mani. Un Valentes kungs ir kopā ar mani.”

Hārvels neko neteica, kamēr viņi nebija sākuši braukt; tad viņš ieslēdza sirēnu un pameta acis uz Valenti atpakaļskata spo-gulī.

“Jūs tur aizmugurē droši vien jūtaties kā mājās, Valente.” Viņš ļauni pasmīnēja. “Parasti gan jums ir aplikti rokudzelži, vai ne?”

Pārāk izbijusies, lai slēptu savu reakciju, Lī asi paskatījās uz Valenti. Viņš rāmi zvanīja savam pilotam, lai nodotu tam rīkojumus, taču viņa skatiens bija kā piekalts Hārvela pakausim, un viņa sejas izteiksmē bija kaut kas draudīgs.

15. NODAĻA

Cita pēc citas policijas automašīnas no Lī avārijas vietas šāvās viņiem garām, gaismas signāliem zibot un sirēnām kaucot, lai dotos uz mājiņu. Lī paliecās uz priekšu un dusmīgi noprasīja Hārvelam:

“Vai detektīvs Šreiders jums lika braukt tik lēni, vai arī jūs to darāt, lai mums ieriebtu?”

“Detektīva Šreidera pavēle, kundze,” Hārvels atteica, taču Lī atpakaļskata spogulī ieraudzīja smīnu viņa sejā un saprata, ka viņš izbauda viņas neapmierinātību - droši vien tāpēc, ka viņa bija piespiedusi viņu paņemt līdzi Maiklu Valenti.

“Kāpēc gan viņam vajadzēja dot jums tādu pavēli?”

“Es tiešām nezinu.”

“Tad mēģiniet uzminēt!” O’Hāra izgrūda.

“Labi. Mans minējums ir tāds, ka detektīvs Šreiders nezina, ko viņš tur atradīs un vai vispār kaut ko atradīs, un viņam ir vajadzīgs laiks, lai mierīgi visu aplūkotu un novērtētu situāciju. Ģimenes locekļi un privātpersonas tikai traucē.” To teicis, viņš ieslēdza pagrieziena rādītāju. “Mums jābrauc uz šejieni.”

Jūdzi pēc pagrieziena viņš apstājās šaura kalnu ceļa vidū. Ceļš bija pilns ar policijas automašīnām, dažas bija no tuvākajām apdzīvotajām vietām. Mājiņu nekur neredzēja, taču no ceļa prom veda šaura, stāva taciņa, kas vijās caur kokiem un nozuda aiz līkuma.

Hārvels izkāpa no automašīnas.

“Palieciet tepat!” viņš pavēlēja Lī, kliegdams, lai tiktu sadzirdēts cauri helikoptera rēkoņai un ātrās palīdzības automašīnas sirēnai. “Es jums paziņošu, ko viņi tur atraduši.”

Policijas virsnieki, brienot pa sniegu, kas sniedzās līdz krūtīm, bija izveidojuši kaut ko līdzīgu ejai, un Lī palika stāvam starp O’Hāru un Valenti, vērojot, kā Hārvels spraucas pa dziļo, slideno kanālu. Ieradās vēl vairāki policijas virsnieki un sāka brist pa sniegu, taču aiz lejā redzamā līkuma vairs neviens nebija redzams.

Lī skaitīja katru sekundi, gaidot, kad kāds uznāks augšā un viņai kaut ko pateiks, un, kad tas nenotika, viņa sāka justies tā, it kā grasītos eksplodēt miljons gabaliņos.

Viņai blakus Valente nikni skatījās uz taku; tad viņš klusi nolamājās un palūkojās uz viņu.

“Vai jums ļoti sāp?”

“Kas?”

“Jūsu ribas!” viņš paskaidroja. “Vai jūs spēsiet paciest sāpes, ja es jūs paņemšu uz rokām un nonesīšu tur lejā?”

“Jā!” Lī uzreiz piekrita. “Bet diez vai jūs...”

Pirms viņa bija paguvusi pabeigt teikumu, Valente pabāza vienu roku viņai zem ceļiem, otru aplika ap pleciem un pacēla viņu uz rokām. Viņš paskatījās uz O’Hāru un pamāja uz stāvās takas pusi.

“Ejiet pa priekšu, un es sekošu jums pa pēdām. Ja sākšu slīdēt, mēģiniet mani noturēt.”

Iecere izdevās, un pēc dažām minūtēm Lī varēja netraucēti aplūkot visu ainu. Piebraucamā ceļa galā izcirtumā slējās gleznaina akmens mājiņa, tieši tāda, kādu Logens to bija aprakstījis Lī. Piecdesmit jardu attālumā no mājiņas sākās stāva nogāze, un vesels bars policistu caur kokiem lēni virzījās lejup.

Kāds no virsniekiem stāvēja uz mājiņas lieveņa, skatīdamies iekšā pa atvērtajām durvīm. Viņš pārsteigumā pagriezās, kad Valente nolika Lī zemē viņam aiz muguras.

“Jūs nedrīkstat tur iet,” virsnieks paziņoja. “Detektīva Šrei-dera pavēle.”

“Es esmu Meningas kundze,” Lī iebilda. “Es gribu zināt, vai mans vīrs ir tur iekšā!” Viņa jau grasījās pagrūst virsnieku sāņus, taču tad uz sliekšņa nostājās detektīve Litltone un atbildēja uz viņas jautājumu.

“Tur iekšā neviena nav, Meningas kundze. Man ļoti žēl,” viņa piebilda. “Es gribēju pati uzkāpt augšā uz ceļa un jums to pateikt, kad būtu pabeiguši sākotnējo apvidus pārmeklēšanu.”

Lī satriekta atslīga pret stenderi.

“Tā noteikti nav īstā māja...”

“Nedomāju vis. Iekšā ir dažas lietas, kas varētu piederēt jūsu vīram. Es gribētu, lai jūs man pasakāt, vai kaut ko pazīstat.” Pakāpusies sāņus, lai ļautu Lī paiet garām, viņa paskatījās uz Valenti un pieklājīgi sacīja: “Jums vajadzēs pagaidīt ārā, kungs.”

Iekšā mazā, tukšā mājiņa bija stindzinoši auksta kā saldētava un gandrīz tikpat tumša. Akmens grīdas un sienas bija piesūkušās ar mitrumu, un vienīgā gaisma nāca pa mazu, netīru lodziņu labajā pusē. Lī samirkšķināja acis, pēc žilbinošā spožuma ārpusē cenšoties aprast ar iekšienes tumsu.

Pa kreisi no viņas divas durvis no lielās istabas veda uz virtuvi un vannasistabu, bet viņai pretī, pašā stūrī, aiz trešajām durvīm atradās telpa, ko Lī noturēja par guļamistabu. Šīm durvīm labajā pusē, aizņemot lielāko daļu sienas, slējās kamīns, kura akmeņi gadu desmitos bija nomelnējuši no sodrējiem. Tam priekšā uz grīdas Lī ieraudzīja tumšzaļu guļammaisu, vēl aizvien saritinātu un glīti sasietu. Viņa piesteidzās tam klāt un noliecās, lai labāk to aplūkotu; tad viņa pār plecu atskatījās uz Litltoni un Sreideru, kuri stāvēja viens otram līdzās. “Izskatās, ka tas ir viens no mūsējiem!”

“Vai jūs droši zināt, ka tas ir jūsējais?” Šreiders noprasīja. Lī acīs visi guļammaisi izskatījās gluži vienādi, un šo viņa īstenībā nebija redzējusi jau gadiem ilgi.

“Man tā liekas. Neesmu īsti pārliecināta.”

“Vai jums ar vīru pieder vairāki guļammaisi?”

“Jā, mums tie ir divi. Abi pilnīgi vienādi.”

Meklējot vēl kaut ko pazīstamu, viņa piecēlās un iegāja tukšajā guļamistabā; tad iemeta acis vannasistabā, kura arī bija tukša. Nenojauzdama, cik uzmanīgi tiek vērota, Lī gāja uz virtuvi. Pie tālākās sienas atradās liela, vecmodīga porcelāna izlietne uz tērauda kājām, zem kuras uz grīdas bija nolikts vaļējs papīra maiss. Uz žāvējamā paliktņa bija izvietots viss, ko Logens bija nopircis tai dienai. Lī juta kaklā savelkamies kamolu, skatoties uz Logena iemīļotajiem cepumiem, atplēstu siera paciņu un gatavu pirktu sviestmaizi, kas vēl aizvien bija ietīta celofānā. Līdztekus minerālūdenim, ko Lī bija lūgusi nopirkt, viņš bija sarūpējis arī pudeli šampanieša un pudeli “Chardon-nay” vīna. Viņš tovakar bija gribējis kopā ar viņu atzīmēt laimīgo notikumu...

Uz palodzes virs izlietnes stāvēja papīra dvieļu rullis, pudele ar šķidru mazgāšanas līdzekli, sērkociņu kārbiņa un aerosols pret insektiem. Pret sienu līdzās durvīm bija atslieta jauna slota, pie kuras vēl karājās cenas zīme.

Viss, ko Lī redzēja, viņai sāpīgi atgādināja Logenu un abu sarunu viņa aizbraukšanas rītā, taču, kamēr Lī nebija ieskatījusies izlietnē, viņa vēl turējās pie trauslās cerības, ka šī nav īstā vieta, ka Logens vēl aizvien ir sveiks un vesels kādā citā mājiņā. Divas “Baccarat” kristāla vīna glāzes izlietnē iznīcināja iedomu.

Viņa pagriezās pret Šreideru un Litltoni, un viņas acis bija sāpju pilnas.

“Tās ir mūsu glāzes.” Sajutusi pēkšņu, neatvairāmu dziņu mesties meklēt Logenu un pašai viņu izglābt, viņa paspraucās garām abiem detektīviem un atgriezās guļamistabā. Viņa jau sniedzās pie skapja durvīm, kad Šreiders uzkliedza:

“Neaiztieciet neko, Meningas kundze!”

Lī atrāva roku.

“Vai jūs jau paskatījāties skapī? Varbūt Logens ir...”

“Jūsu vīra tur nav,” detektīve Litltone apgalvoja.

“Nē, protams, nav!” Lī atsaucās, runādama drudžaini ātri, lai neļautu sev domāt neiedomājamo. “Kāpēc gan Logenam vajadzētu slēpties skapī? Tomēr viņš acīmredzot ir te bijis, un viņš...” Viņa aprāvās, kaut ko iedomājusies, un uz mirkli atkal juta cerību. “Bet viņa automašīnas te nav. Viņš noteikti ir aizbraucis uz kādu citu vietu...”

Šreiders nežēlīgi satrieca viņas loģiku un cerību.

“Jūsu vīram bija balts džips, vai ne?” Kad Lī pamāja, viņš paraustīja plecus un vienaldzīgi noteica: “Nu, kad es tā stāvu uz sliekšņa un skatos ārā, es redzu tikai neskaitāmus baltus kalnus. Balts džips, ko klāj vairākas collas sniega, varētu izskatīties uz mata tāpat.”

Kaut ko tādu Lī nepavisam nebija gribējusi dzirdēt. Viņa ieskāva sevi rokās un visiem spēkiem pūlējās nezaudēt savaldīšanos. Viņa piegāja pie dzīvojamās istabas loga un ieraudzīja policistus, kas pārmeklēja ar kokiem apaugušo nogāzi. Lī atskārta, ka viņi īstenībā nemaz nemeklē Logenu. Logens bija nozudis gandrīz pirms sešām dienām. Viņi meklēja viņa līki.

Lī sāka tik ļoti trīcēt, ka bija spiesta pieķerties loga rāmim, lai nenoslīdētu uz grīdas.

“Sniegputeņa naktī bija ļoti auksts,” viņa aizlauztā balsī nočukstēja. “Vai viņam bija malka, ar ko iekurt uguni? Es te neredzēju malku. Ceru, ka viņam nebija auksti...”

“Ārā pie virtuves durvīm ir malkas kaudze,” detektīve Litltone mēģināja viņu nomierināt.

Lī tas nepārliecināja. Viņa nupat bija apjautusi, kas slēpjas aiz Šreidera brīdinājuma.

“Kāpēc jūs neļaujat man nekam pieskarties?” viņa čukstus vaicāja.

“Tā kā mēs nezinām, kas noticis ar jūsu vīru,” Šreiders iesāka, “mēs rīkojamies saskaņā ar parasto procedūru...”

Maikls Valente zaudēja savaldīšanos; viņa dusmas uz Šrei-deru izlauzās, un viņš paspraucās garām iztrūcinātajam policistam uz lieveņa.

“Jūs esat vai nu sadists, vai plānprātiņš!” viņš izgrūda, nikni iesoļodams mājā un nostādamies blakus Lī. “Paklausieties!” viņš uzrunāja Lī. “Tas kretīns par to, kas noticis ar Logenu, zina ne vairāk kā jūs! Varbūt viņš kaut kur iestidzis sniegā un gaida, kad viņu izraks. Varbūt viņš ir savainojies un nespēj paiet. Jebkurā gadījumā labākais, ko jūs šobrīd varat darīt, ir ļaut, lai es jūs aizvedu mājās. Lai policija dara to, ko uzskata par vajadzīgu.”

Pārsteidzošā kārtā detektīve Litltone atbalstīja šo ierosinājumu.

“Viņam ir taisnība, Meningas kundze. Būtu labāk, ja jūs tagad brauktu prom. Mums jāpārmeklē liela platība, un mēs jums piezvanīsim uz pilsētu, tiklīdz būsim uzgājuši kādu pavedienu, kas šeit īsti noticis.”

Lī skatījās uz viņu vai stīva aiz bailēm, ka Valente tagad būs tik ļoti sadusmojis abus detektīvus, ka viņi vairs nekad viņai neko neteiks.

“Vai jūs apsolāt, ka piezvanīsiet, lai arī kas notiktu?”

“Apsolu.”

“Pat tad, ja varēsiet pateikt man vienīgi to, ka nekas jauns nav zināms?”

“Pat tad,” Litltone apsolīja. “Es jums šovakar piezvanīšu.” Viņa piegāja pie durvīm un pagaidīja, kamēr Lī un Valente iziet uz lieveņa; tad viņa pamāja vienam no policijas virsniekiem, kas stāvēja turpat līdzās. “Virsnieks Tīrnijs jūs aizvedīs atpakaļ pie jūsu helikoptera, tikai pasakiet viņam, kur tas atrodas.”

Kad viņi bija aizgājuši, Sema Litltone pamāja vēl vienam

Ņujorkas Policijas departamenta virsniekam, kurš patlaban tīrīja sniegu no kājām un jakas.

“Sadabūjiet pāris rullīšu dzeltenās brīdinājuma lentes un sāciet norobežot šo vietu no turienes...” Viņa norādīja uz ceļa galu, kas bija saredzams no mājas.

“Vai gribat, lai norobežoju arī lielceļu?”

“Nē, tas tikai modinātu ziņkāri un piesaistītu uzmanību. Es vēlos, lai tur visu diennakti dežurētu policists, iekams te nebūs ieradusies un atkal aizbraukusi noziegumu izmeklēšanas vienība. Neviens nedrīkst šeit iekļūt bez manas vai detektīva Šrei-dera atļaujas.”

“Sapratu,” viņš noteica un pagriezās, lai dotos prom.

“Vēl kas... noskaidrojiet kādā no vietējām policijas nodaļām, vai mēs nevaram aizņemties ģeneratoru. Mums te būs vajadzīga gaisma un siltums.”

“Vai vēlaties vēl kaut ko?”

Sema veltīja viņam valdzinošu smaidu.

“Ja jau jūs tā vaicājat, tad nenāktu par ļaunu divas krūzes karstas kafijas.”

“Palūkošu, ko varu darīt.”

Šreiders pa telefonu sarunājās ar Holendu, vienodamies par iespējami ātru noziegumu izmeklēšanas vienības nosūtīšanu uz kalnu mājiņu. Beidzis runāt, viņš veltīja Semai niknu grimasi, kas izskatījās tik līdzīga smaidam, ka Sema nespēja saprast, vai viņš ir uzjautrināts vai dusmīgs.

“Valente nosauca mani par plānprātiņu!” viņš iesaucās, un Sema apjauta, ka viņš patiesībā jūtas iepriecināts.

“Nosauca gan,” viņa piekrita, “un tāds tu arī biji.”

“Jā, bet vai zini, ko es uzzināju?”

Sema sabāza rokas kabatās un pasmaidīja.

“Ka viņš tevi uzskata arī par sadistu?”

“Ne tikai to vien.”

Sema pielieca galvu.

“Padodos. Ko vēl tu uzzināji?”

“Federāļi sauc Valenti par Ledus vīru, bet es sapratu, ka viņam ir kāda silta, mīksta, jūtīga vietiņa. Tā ir Logena Menin-ga kundze. Mūsu ļaudīm tas liksies ļoti interesanti.” Viņš notupās pie kamīna un izvilka no kabatas pildspalvu. “Nesaprotu, kā viņa vispār spējusi gūt panākumus aktrises karjerā.”

“Vai tev liekas, ka viņa neprot tēlot?” Sema pārsteigta apvaicājās.

Šreiders asi iesmējās.

“Pie velna, jā, viņa prot tēlot! Viņa mums sniedza īstu Kinoakadēmijas balvas cienīgu priekšnesumu gan slimnīcā, gan te. Diemžēl izskatās, ka viņa nespēj atcerēties vajadzīgo tekstu. Slimnīcā trešdienas rītā viņa kļuva pagalam paštaisna un sašutusi, kad es apvaicājos par Valentes telefona zvanu. Šodien, divas dienas vēlāk, viņa ierodas viņa privātajā helikopterā un viņš viņu nones te lejā uz rokām.”

Tā kā pa ceļam no avārijas vietas uz šejieni viņi jau bija runājuši par šo tematu, Sema nebilda ne vārda.

“Lai varētu labi melot, jābūt labai atmiņai,” Šreiders paziņoja, ar pildspalvu bakstīdams pelnus. “Izskatās, ka tie ir parasti malkas pelni, iespējams, no ozola malkas. Meningas kundzes problēma,” viņš turpināja, “ir tāda, ka viņai ir ne vien slikta atmiņa, bet arī nekur nederīga orientēšanās spēja. Kad viņas automašīna novēlās pa nogāzi, viņa atradās divpadsmit jūdzes uz dienvidiem no šejienes un virzījās uz dienvidiem, nevis ziemeļiem. Tas nozīmē... ko?” Viņš atskatījās pār plecu un pacēla uzacis, gaidot, ka Sema pabeigs viņa teikumu.

“Vai tā ir viktorīna?” viņa uzjautrināta painteresējās. “Tas nozīmē, ka brīdī, kad notika avārija, viņa, šķiet, atradusies ceļā uz mājām, nevis uz šejieni.”

“Pareizi. Nu, un kas tev liekas aizdomīgs šajā vietā? Vai ir kaut kas īpašs?”

Sema apķērās, ka šī ir pirmā izmeklēšana, kurā viņi strādā kopīgi, un ka Šreiders patiesībā cenšas tikt skaidrībā, cik vērīga viņa ir.

“Jā, ir. Pirmkārt, kāds ir pavisam nesen ļoti tīri izslaucījis grīdu, un tāpēc tu nepūlējies aizliegt citiem re ienākt. Tu jau zināji, ka noziegumu izmeklēšanas vienība uz šīs akmens grīdas nevarēs atrast nekādus pēdu nospiedumus - ne vien tāpēc, ka tā ir izslaucīta, bet arī tāpēc, ka tā ir pārāk nelīdzena.”

“Labi. Kas vēl?”

“Tu ļāvi Valentem te ienākt, jo loloji neiespējamu cerību, ka noziegumu izmeklēšanas vienībai kaut kā izdotos tikt pie daļējiem viņa kurpju nospiedumiem un ka tie varētu sakrist ar nospiedumiem uz akmens grīdas kādā citā šīs mājas vietā.”

“Acīmredzot esmu velti sasapņojies.”

“Starp citu, gadījumā, ja tu to nepamanīji, Meningas kundze uz tā loga atstāja vismaz daļēju nospiedumu.”

Viņš piecēlās kājās, notīrīja rokas un iebāza pildspalvu kabatā.

“Viņa uzlika roku uz rāmja, nevis uz stikla. Es viņu vēro-ju.”

“Man šķiet, ka brīdī, kad viņa apgriezās, viņas roka noslīdēja uz stikla.”

Šreiders samiedza acis.

“Ja tu esi par to pārliecināta, paturi to prātā.”

“Noteikti.” Pagriezusies viņa iegāja virtuvē. “Vai tu kaut ko teiksi Tīrnijam? Viņš palaida Valenti sev garām un ļāva viņam ienākt virtuvē.”

“Vari saderēt uz savu maigo dupsīti, ka teikšu gan! Piedod -tas nebija domāts kā personisks, nepiedienīgs vai uzmācīgs seksuāls mājiens.”

“Es tā nemaz nedomāju,” Sema nopietni atbildēja, taču viņas domas kavējās pie glāzēm virtuves izlietnē. Šīs glāzes viņai likās tikpat savādas, cik savāds Šreideram bija šķitis vienvietīgais guļammaiss, un viņa to pateica skaļi.

“Kas tev nepatīk pie tām glāzēm?” viņš jautāja.

“Kāpēc tās atrodas izlietnē? Ūdens pudeles nav atvērtas, arī šampanieša un vīna pudeles ne. Ja jau glāzes nav lietotas, kāpēc viņš tās ielicis izlietnē?”

“Viņš droši vien domāja, ka tur tās būs drošībā un nesaplīsīs.”

Sema nestrīdējās pretī.

16. NODAĻA

}

īslaicīgās gaviles, domājot, ka viņa atradusi Logenu, satrieca realitāte. Bija atrasta tikai pamesta mājiņa, un šis fakts jūtami iedragāja Lī garīgos un fiziskos spēkus. Gulēdama uz dzīvojamās istabas dīvāna, Lī, ietinusies tamborētā segā, skatījās CBS 2 ziņu pārraidi par todien atrasto mājiņu...

“Policija ir norobežojusi šo apvidu, un notikuma vietā risinās rūpīga izmeklēšana,” ziņoja diktore Dana Tailere. “Tikmēr cerības, ka Logens Menings varētu tikt atrasts dzīvs un vesels, kļūst aizvien vājākas. Mūsu reportieris Džefs Keiss šorīt ieradās Galvenajā policijas pārvaldē, kur uzklausīja Ņujorkas Policijas departamenta priekšnieka Viljama Trumanti viedokli par izmeklēšanu...”

Lī klausījās, vai nedzirdēs ko jaunu, taču Trumanti tikai paskaidroja, ka viņi izskata vairākas versijas un ka nolaupīšanas iespēja noraidīta kā neiespējama, jo nav saņemta neviena izpirkuma naudas prasība. Versijas, Lī gurdi nodomāja. Viņiem nebija nekādu versiju. Šreiders un Litltone par Logena atrašanās vietu zināja tikpat maz kā visi pārējie. Policijas priekšnieks Trumanti beidza savu īso paziņojumu, taču reportieri vēl nelikās mierā.

“Vai taisnība, ka Lī Kendela šorīt tika ar helikopteru nogādāta notikuma vietā?”

“Tā ir.”

“Vai šis helikopters pieder Maiklam Valentem, un vai viņš devās turp kopā ar viņu?”

Izdzirdot pieminam Valentes vārdu, policijas priekšnieka Trumanti seja kļuva skarba.

“Tā es saprotu.”

“Kāds Valentem ar to visu sakars?”

“Mēs to vēl nezinām,” Trumanti atteica, taču viņa vārdi un tonis ļāva noprast, ka visur, kur vien iesaistīts Valente, notiek kaut kas ļauns, ko nepieciešams izmeklēt.

Lī juta īsu dusmu uzplūdu par šīs piezīmes atklāto netais-nīgumu, taču viņa jau bija iztērējusi visas savas dusmas, skaišoties par nepamatotajām baumām un šausminošajiem minējumiem, ko bija lasījusi dienas laikrakstos. Torīt “The New York Times” bija iespiedusi reportāžu kopā ar fotoattēlu, kur viņa ar Logenu bija redzami kādā labdarības pasākumā, un tās virsraksts vēstīja: “Meninga nozušana: traģēdija, negodīga spēle vai pārspīlēta drāma?” Rakstā bija minēti kāda “oficiāla avota” komentāri, kas ļāva domāt, ka Logena pazušana ir kāds triks, lai saistītu sabiedrības uzmanību.

“The Post” bija uzzinājis par Lī vajātāju un nu gudroja par “vajātāja veiktu nolaupīšanu”. Lai veicinātu interesi par šo teoriju un padarītu to ticamāku, “The Post” sniedza sīku Lī vajātāja “īsu aprakstu”, ko bija sagatavojis kāds slavenību vajātāju speciālists.

“National Enquirer” bija cita teorija, un viņi to lieliem burtiem bija uzrakstījuši pāri visai numura pirmajai lapai, it kā tas būtu fakts, nevis viņu pašu izdomāta versija. “MENINGA UN KENDELAS LAULĪBA PIRMS MENINGA NOZUŠANAS BIJUSI APDRAUDĒTA”. Spriežot pēc “Enquirer” “neatklātajiem ziņu avotiem”, Lī bija grasījusies pieprasīt šķiršanos, jo viņa “vairs nevarēja izturēt Logena neuzticību”. Tajā pašā rakstā bija citēti “pāra tuva drauga” vārdi par to, ka Logens atteicies aizmirst sievieti, ar kuru ielaidies dēkā.

Arī “Star" deva priekšroku tai pašai teorijai, taču, spriežot pēc “Star”, Logena slepenais mīļotais bija vīrietis, nevis sieviete, un viņi abi bija manīti sadevušies rokās kādā dārgā restorānā.

Līdz pat šim rītam plašsaziņas līdzekļi bija spiesti ierobežot savus minējumus un “noklusēt” vienu otru “faktu”, kas cēla neslavu Logenam un Lī, taču nu tie bija tikuši pie kāra kumosiņa Maikla Valentes personā un barojās no tā kā traki. Vakara avīžu pirmajās lappusēs bija redzamas lielas Valentes, Logena un Lī fotogrāfijas. Rakstos par Valenti bija uzsvērta viņa aizdomīgā pagātne un agrākās sadursmes ar justīcijas sistēmu, turklāt tajos bija sīki aprakstītas arī viņa attiecības ar sievietēm. Tā, piemēram, viņš esot saticies ar kāda Ņujorkas noziedznieku grupējuma vadoņa meitu un vēlāk ielaidies vairākās rūpīgi slēptās attiecībās ar “vārdos nenosauktām precētām augstākās sabiedrības dāmām”.

Lī vienīgā reakcija uz to visu bija viegla vainas izjūta, jo viņš bija ievilkts šajā pretīgajā rampas gaismā tikai tāpēc, ka, pēkšņa laipnības uzplūda vadīts, bija nolēmis palīdzēt gandrīz svešam cilvēkam. Kārtējais pierādījums tam, ka labi darbi nepaliek nesodīti.

Viņa pasniedzās pēc televizora tālvadības pults un izslēdza aparātu; tad viņa paņēma lielo, ierāmēto fotogrāfiju, ko pirmīt bija nolikusi uz kafijas galdiņa, lai varētu to labi redzēt.

Logena izskatīgā seja uzsmaidīja viņai no četrdesmit piecas pēdas garās burulaivas klāja, ko viņš pagājušajā vasarā bija noīrējis uz vienu nedēļas nogali, lai nosvinētu viņu kāzu gadadienu. Lī stāvēja viņam priekšā pie stūresrata, gatava sākt savu pirmo burāšanas mācībstundu. Viena bura bija attīta, viņa rokas atradās uz stūresrata līdzās viņējām, un viegls vējiņš plivināja viņu matus. Fotogrāfijā abi smējās, jo Logens bija pierunājis kādu garāmgājēju izdarīt uzņēmumu, un, kaut arī izskatījās, ka viņi burā, patiesībā laiva vēl aizvien bija pietauvota piestātnē.

Lī maigi pārlaida pirkstu pār mīļotās sejas attēlu, atceroties, kādu sajūtu radījis pieskāriens viņa ādai. Tajā nedēļas nogalē viņš nebija noskuvies, un tagad zem pirksta viņa gandrīz vai spēja sajust viņa zoda izliekumu un aso ādu ar divas dienas neskūtajiem bārdas rugājiem.

Atmiņās Lī dzirdēja viņa smieklus tajā rāmajā vasaras dienā, kad viņš bija nostājies pie stūresrata viņai aiz muguras.

“Uz kurieni brauksim, kaptein?” viņš bija noprasījis un uzspiedis vieglu skūpstu viņai uz kakla.

Lī aizvēra acis, kurās bija sariesušās karstas asaras, un piespieda fotogrāfiju pie sirds.

“Tur, kur esi tu, mīļais,” viņa nočukstēja.

17. NODAĻA

f

Tā kā sestdienas rītā vienpadsmitos piecpadsmit, kad iezvanījās telefons, Milda stāvēja uz saliekamajām kāpnītēm, slaukot putekļus no durvju aplodas augšējās malas, Džo O’Hāra bija tas, kurš virtuvē pacēla klausuli un atbildēja uz doktores Šīlas Vintersas zvanu. Viņš tūlīt atcerējās ārstes vārdu, daļēji tāpēc, ka viņa pirms pāris dienām bija piezvanījusi, lai paziņotu par Lī Meningai izrakstītajām zālēm, taču arī tāpēc, ka Brenna vairākas reizes bija viņu nodēvējusi par ļoti tuvu Meningu ģimenes draudzeni.

“Es gribētu runāt ar Meningas kundzi,” doktore Vintei^ paziņoja.

O’Hāra saminstinājās un tad negribīgi izrunāja tekstu, Mildai, Brennai un viņam bija piekodināts pateikt visiem, k( zvanītu ar līdzīgu lūgumu.

“Man ļoti žēl, doktore Vintersa, bet Meningas kundze šodien nenāks pie telefona. Viņa guļ.”

Zvanītāji, vienīgi reportieri ne, parasti samierinājās un pieklājīgi lūdza nodot kādu ziņu, taču šī zvanītājā tā,vis nedarīja. Kā nojautusi O’Hāras šaubas par noraidījumu, viņa uzsāka saviesīgu sarunu.

“Ar ko es runāju?”

“Esmu Džo O’Hāra. Meningas kundzes šoferis.”

“Tā jau es domāju! Jūs esat arī miesassargs, vai ne?”

“Vajadzības gadījumā.”

“Lī un Logens man teica, cik ļoti priecājas, ka jūs dažus turpmākos mēnešus strādāsiet pie viņiem. Pašreizējā situācijā es it īpaši priecājos, ka jūs tur esat.” Viņa izklausījās tik sirsnīga un neviltoti noraizējusies, ka Džo neviļus juta patiku un uzticību. “Vai viņa tiešām guļ?” doktore Vintersa vilcinādamās pārvaicāja.

Džo paliecās atpakaļ un cauri ēdamistabai paskatījās uz dzīvojamo istabu, kur viņu sarunas objekts patlaban cieši skati*

jās uz ierāmētu sava vīra fotogrāfiju, un viņas seja bija tik saspringta un bezcerīga, ka viņam sažņaudzās sirds.

“Viņa taču neguļ, vai ne?” Doktore Vintersa pareizi iztulkoja viņa minstināšanos.

“Nē.”

“Es gribētu tūlīt aiziet pie viņas. Kā jums liekas, vai tā būtu laba doma?”

“Varbūt arī,” viņš atteica, bet tad atcerējās Brennas vārdus, ka doktorei Vintersai gan būtu vajadzējis atnākt jau vakar, un pārlaboja: “Jā. Man tā liekas.”

“Kā tas būtu izdarāms?”

Džo piespieda klausuli tuvāk lūpām un ierunājās klusāk.

“Nu, ja jūs man pateiktu, ka nāksiet šurp un ka, ieradusies šeit, nemaz negrasāties uzklausīt iebildumus, tad es būtu spiests to pateikt Meningas kundzei, un diez vai viņa šobrīd spētu vispār pret kaut ko iebilst.”

“Skaidrs,” doktore Vintersa ar smaidu balsī atteica un tad kļuva ļoti barga un vēsi profesionāla. “Te runā doktore Vintersa,” viņa paziņoja tā, it kā viņi nemaz nebūtu iepriekš sarunājušies, “un es pēc pāris minūtēm ieradīšos apskatīt Meningas kundzi. Lūdzu, pasakiet viņai, ka es negrasos uzklausīt nekādus iebildumus, kad būšu ieradusies pie viņas!”

“Klausos, kundze. Es viņai tā arī pateikšu,” O’Hāra noņurdēja. Viņš jau grasījās nolikt klausuli, kad Hildas piktā balss lika viņam pārsteigumā apcirsties.

“Ar ko jūs runājāt?”

“Ar doktori Vintersu. Viņa uzstāja, ka vēlas atnākt šurp. Viņa teica, ka neuzklausīs nekādus iebildumus.”

Hilda iznīcinoši paglūnēja uz viņu.

“Kā tad, un šī putekļu lupata, ko es turu rokā, īstenībā ir lelle!”

O’Hāra apveltīja viņu ar tikpat iznīcinošu skatienu.

“Vai jūs gribat teikt, ka esmu melis?”

“Es gribu teikt, ka jūs bāžat degunu tur, kur tas nebūtu jādara!” Hilda atcirta un sparīgi aizsoļoja viņam garām un pa gaiteni atpakaļ uz saimniecības telpu, pat nepiedraudējusi atklāt šos melus vai izjaukt viņa plānu.

O’Hāra ienāca dzīvojamā istabā un noklepojās.

“Man ļoti žēl, ka nākas jūs traucēt, Meningas kundze,” viņš sameloja.

Sieviete uz dīvāna steigšus noslaucīja asaras no slapjajiem vaigiem un pagriezās pret viņu.

“Jā, Džo?” viņa sacīja, veltīgi cenšoties mazliet pasmaidīt un izskatīties savaldīga.

“Nupat zvanīja doktore Vintersa. Viņa teica, ka pēc pāris minūtēm būšot klāt...”

“Vai jūs viņai pateicāt, ka es negribu nevienu redzēt un guļu?”

“Jā. Es viņai to pateicu. Bet viņa atbildēja, ka negrasās uzklausīt nekādus iebildumus, kad būs te ieradusies.”

Lī uz mirkli izjuta pārsteigumu, tad sašutumu un beidzot padevās.

“Tas izklausās uz mata pēc Šīlas.” Viņa nopūtās un, redzot, ka Džo O’Hāra jūtas neomulīgi, piebilda: “Neraizējieties par to! Man vajadzēja ar viņu parunāt jau pirms vairākām dienām. Viņa ir ļoti tuva draudzene.”

“Jums nāktu par labu parunāt ar kādu tuvu draudzeni,” Džo O’Hāra piebilda.

Lī gan nelikās, ka kaut kas vispār varētu nākt viņai par labu, taču Šīla bija vienīgais cilvēks, ar kuru viņa varēja būt pilnīgi atklāta. Turklāt Sīļa Vintersa vairākkārt bija pamanījusi Logena un Lī attiecībām draudošās briesmas un palīdzējusi viņiem tās pārvarēt.

Viņu laulības sākumā Lī bija galvenā pelnītāja, bet Logens varēja lepoties tikai ar savu augstdzimušo izcelsmi un neatvairāmu vēlēšanos redzēt viņu gūstam panākumus, un šī vēlēšanās bija daudz stiprāka nekā pašai Lī. Licis lietā savas ģimenes pazīšanās un panācis, ka Lī nodibina personiskus kontaktus ar tiem, kam vien ir kāda ietekme Brodvejas teātra pasaulē, Logens veltīja visus spēkus, lai atjaunotu Meningu ģimenes bagātības, kuras viņa vectēvs bija izšķiedis, visu mūžu slīgstot azartspēļu parādos un nododoties šaubīgiem darījumiem.

Mīlestība pret azartspēlēm Meningu ģimenei bija raksturīga, taču visiem Meningu vīriešiem, vienīgi Logena vectēvam ne, piemita arī talants uz lietišķiem darījumiem. Logena vecvecvec-tēvs, Sairass Menings, bija izveidojis mazu, ienesīgu impēriju konservu industrijā un vēlāk riskējis ar milzīgu ieguldījumu tekstilrūpniecībā, kam sekoja vēl viens, daudz lielāks ieguldījums naftas biznesā. Tāpat kā viņš, arī Logens allaž bija gatavs riskēt un ieguldīt naudu kādā lielā uzņēmumā. Un, tāpat kā vecajam Sairasam, arī Logena Meninga riskantie ieguldījumi gandrīz vienmēr bija ienesīgi.

Kad abi nosvinēja savu vienpadsmito kāzu gadadienu, Logens jau bija guvis necerētus panākumus, bet viņa sievu teātra karjera bija padarījusi par starptautiska līmeņa zvaigzni. Lī gribēja lugu starplaikos vairāk atpūsties un retāk parādīties uz skatuves, taču Logens nespēja saprast šādu loģiku. Lai arī cik veiksmīgs būtu kāds no viņa uzņēmumiem, viņš juta vajadzību to paplašināt un ieguldīt līdzekļus citā, bieži vien daudz riskantākā uzņēmumā. Viņš nevēlējās apstāties un nespēja rīkoties mierīgāk. Logena tieksme gūt panākumus ārkārtīgi ietekmēja viņa personisko dzīvi, un viņš par to visu bija spiests maksāt ar sešpadsmit stundu garām darbadienām, vairākiem mēnešiem darba gandrīz bez brīvdienām un nedēļām ilgu dzīvi bez mīlēšanās.

Kad drīz pēc viņu vienpadsmitās kāzu gadadienas izrādījās, ka viens no viņa mazākajiem ieguldījumiem nav ienesīgs, Logens jutās tik satriekts, ka Lī beidzot pierunāja viņu aiziet pie kāda ģimenes konsultanta. Viņas izraudzītā terapeite bija doktore Šīla Vintersa. Tā bija žilbinoša trīsdesmit septiņus gadus veca gaišmate, kas bija tikusi pie ienesīgas prakses Parka avēnijā, specializējoties ārkārtīgi veiksmīgu un pārmērīga stresa nomāktu cilvēku ārstēšanā, starp kuriem bija arī vairāki Logena un Lī paziņas.

Lī par lielu prieku, Šīla Vintersa pilnīgi attaisnoja savu reputāciju, viņa bija izslavēta ar savu izpratnes spēju, humora izjūtu un ātrajiem radošajiem risinājumiem, kas lieliski atbilda viņas slaveno klientu īpašajām dīvainībām.

Jau pēc pāris vizītēm ārste rekomendēja Logena nespējai re-laksēties praktisku ārstēšanas metodi - viņa parakstīja Loge-nam atvaļinājumu ārpus mājas vienas nedēļas nogales garumā.

“Logen, tu esi viens no tiem cilvēkiem, kam vajadzīgas krasas dzīvesveida pārmaiņas, lai pārstātu domāt par darbu,” psihiatre skaidroja. “Bet, ja tu atradīsies viegli aizsniedzamā attālumā no sava pilsētas biroja, Lī būs grūti tevi no turienes dabūt prom. Pludmales mājiņa Longailendā būtu patīkama pārmaiņa, taču tā atrodas ļoti tuvu pilsētai, un Logenam būtu pārāk viegli pavadīt visu dienu pludmales klubā vai golfa laukumā, runājot par darbu ar tiem pašiem cilvēkiem, ko viņš ik dienas sastop Manhetenā.” Mirkli padomājusi, viņa sacīja abiem: “Es jūsu vietā izvēlētos vietu kaut kur štata ziemeļos -varbūt pat kalnos.”

Jau sākumā bija skaidrs, ka Šīlai Logens patiešām patīk, viņa to apbrīno un atbalsta viņa nesatricināmo vēlmi gūt panākumus, tāpēc Lī nemaz neizbrīnījās, kad psihiatre ieteica Lī uzņemties lielāko daļu atbildības par romantiskas noskaņas radīšanu.

“Iededzini sveces, ieslēdz maigu mūziku un, kad viņš pārnāks mājās, iegrūd viņu dušā!” viņa ar smaidu sacīja Lī. “Logens ir gudrs, viņš sapratīs, ko tas nozīmē. Viņam nav nekādu seksuālas dabas problēmu, viņš vienīgi pārstrādājas.”

Viņa pagriezās un bargi uzlūkoja Logenu.

“Dažas pirmās nedēļas Lī pienākums būs atgādināt tev, ka dzīvē jābauda ne tikai darbs vien, taču tev pašam iespējami labi jāizmanto tās tuvības iespējas, ko viņa tev sniegs. Es saprotu, ka lieli finansiāli panākumi prasa milzīgu atdevi un gatavību uzņemties tādu risku, kas spēj aizņemt visas cilvēka domas. Es pat apbrīnoju lielāko daļu to upuru, ko tu esi bijis gatavs ziedot, lai gūtu panākumus, taču ir pilnīgi aplam likt uz spēles laulību, lai sasniegtu savus finansiālos mērķus.” Pēkšņi sevi li^1 ka manīt viņas humora izjūta, kas darīja viņu īpaši populāru viņas klientu vidū. “Vai zini, Logen, vīri, kas izturas nevērīgi pret savām sievām, jo ir pārāk aizņemti, pelnot naudu, parasti paliek bez sievas - un tikai ar pusi savas naudas.”

Atšķirībā no citiem terapeitiem, kas nevēlējās atsevišķi tikties ar katru no pāra, Šīlai patika pirms vai pēc seansa brīdi aprunāties ar Lī. Nākamajā reizē, kad Lī palika ar viņu divatā, Sīļa pārsteidza viņu, atklājot kaut ko arī par sevi.

“Iespējams, tev liekas, ka esmu pārāk iecietīga pret Logena nevaldāmo tieksmi gūt panākumus, un varbūt tā arī ir,” viņa skaidroja. “Ja tas ir tā, tad tāpēc, ka esmu cēlusies no līdzīgas ģimenes. Spriežot pēc tā, ko tu man stāstīji, Lī, tu esi uzaugusi ģimenē, kur pastāvīgi trūka naudas, taču bērni, ar kuriem kopā tu mācījies skolā, ne ar ko nebija labāki par tevi. Tādējādi tu neesi izaugusi ar milzīgu kauna un pazemojuma apziņu, tāpēc ka neesi spējusi līdzināties saviem vienaudžiem. Mēs ar Logenu toties esam citādi. Abi nākam no senām, godājamām Ņujorkas ģimenēm, mēs abi mācījāmies visās “pareizajās” privātskolās, taču pēc skolas mēs atgriezāmies mājās, dzīvē, kas labākajā gadījumā nozīmēja pūles slēpt savu patieso nabadzību, un visi to zināja. Mēs nevarējām pavadīt brīvdienas kopā ar saviem skolasbiedriem, mēs nevarējām ģērbties tā kā viņi un nekādā veidā nespējām viņiem līdzināties. Psiholoģiskā ziņā mums būtu klājies daudz labāk, ja mēs būtu mācījušies parastā skolā un draudzējušies ar parastiem bērniem no parastām ģimenēm, tādām kā tavējā.”

Seanss bija galā, un viņas abas piecēlās. Lī sirsnīgi uzsmaidīja ārstei un aši, impulsīvi apskāva.

“Tu nemūžam nebūtu varējusi būt “parasta”, Šīla.”

“Paldies! Tas ir jauks kompliments, ja to izsaka tik neparasta sieviete kā tu.” Viņa pagriezās un ieskatījās pierakstu bloknotā, kas gulēja atvērts uz viņas rakstāmgalda. “Tev vairs nav nekādas īpašas vajadzības nākt pie manis, bet, ja tev izdotos pierunāt Logenu ierasties vēl pāris reižu, es gribētu pamēģināt kaut daļēji atbrīvot viņu no tā kauna, ko viņš slēpj sevī kopš bērnības.”

“Es noteikti panākšu, lai viņš to dara,” Lī nosolījās.

Logenam bija vajadzīgi divi gadi, lai izdomātu viņu sapņu māju, kur pavadīt nedēļas nogales, un tad sameklētu tai piemērotu vietu, taču Lī nebija ne mazāko iebildumu. Bezgalīgās stundas, ko viņi bija pavadījuši sarunājoties, plānojot un pārskatot rasējumus, bija viņus tuvinājušas. Nedēļas nogales, kas tika pavadītas, meklējot īsto vietu mājiņai, bija kļuvušas par patīkamu pārmaiņu, un tieši to Šīla bija vēlējusies panākt.

Tajā laikā notika arī kas cits - Logens guva vēl lielākus panākumus. Pirms vairākiem gadiem viņš izmēģināja roku ne vien dzīvojamo māju arhitektūrā, bet arī zemes pārdošanā un komerciālu ēku celtniecībā, taču lielākā daļa viņa naudas allaž bija nākusi no saprātīgiem ieguldījumiem citu cilvēku darījumos. Pēkšņi klienti sāka drūzmēties pie viņa durvīm. Viņš pieņēma darbā vēl sešus arhitektus klāt tiem četriem, kas jau strādāja pie viņa, lai tie varētu nodarboties ar ikdienišķām lietām, kuras viņam nesagādāja prieku. Viņš divkāršoja un trīskāršoja savas cenas, un tomēr klienti atgriezās pie viņa, turot rokā čekus par astronomiskām summām. Logens apgalvoja, ka viņš beidzot esot iemācījies vairs nedzīties pakaļ naudai un tagad ļaujot, lai tā pati nākot pie viņa. Lī tas likās saprātīgi.

Kaut arī Lī vairs neizmantoja Šīlas profesionālos pakalpojumus, Lī bieži viņu sastapa sabiedriskos pasākumos un labdarības komitejas sanāksmēs. Pēc kādas īpaši nepatīkamas sanāksmes abas nolēma kopīgi paēst vakariņas, un viss beidzās ar stundām ilgu sarunu un smiekliem. Kopš tās reizes starp viņām bija izveidojusies cieša draudzība, kurā daudz ko par sevi atklāja gan Šīla, gan Lī.

18. NODAĻA

Džo O’Hāram bija taisnība - Lī sāka justies labāk jau mirkli pēc tam, kad Šīla bija apsēdusies viņai līdzās. Ģērbusies elegantā, melnā vilnas auduma kostīmā, saņēmusi gaišos matus sarežģītā mezglā, Šeila bija kā svaiga, spirdzinoša gaisa vēsma.

Nesatricināma, līdzjūtīga un gudra, Šīla uzmanīgi klausījās, kad Lī pastāstīja viņai visu, kas bija noticis kopš svētdienas rīta agruma. Lī izdevās savaldīties, taču, tikusi līdz beigām - un nu bija laiks ķerties pie nākamā, nepārprotami galvenā sarunas temata -, viņa pēkšņi jutās tā, it kā viņas balss saites būtu sažņaugtas dūrē un acīs sariesies vesels okeāns asaru. Izkratījusi Sīlai sirdi, viņa no jauna apzinājās skaudro realitāti. Mokpilnā klusumā Lī bezpalīdzīgi vērās draudzenes līdzjūtīgajā sejā; tad viņa steidzīgi novērsās un mēģināja koncentrēties uz kaut ko citu.

Viņai pretī lūkojās atvērtas durvis, kas veda uz lielu telpu ar tumšiem paneļiem apšūtām sienām, pie kurām slējās grāmatplaukti. Logens šo istabu bija izmantojis sev par kabinetu. Tajā bija izslēgta gaisma; tā izskatījās tumša un tukša.

Viņas dzīve arī bija tumša un tukša. Arī tajā vairs nebija gaismas.

Logens bija prom.

Viņš vairs neatgriezīsies.

Lī krampjaini norija siekalas, un viņas vārdi izskanēja kā čuksts, kas izlauzās no dvēseles.

“Viņš ir miris, Šīla. Viņš vairs nevar atgriezties.”

“Kāpēc tu tā saki?”

Lī lēni pagrieza galvu un cieši ieskatījās draudzenei sejā.

“Viņš ir pazudis jau nedēļu. Es zinu - ja viņš būtu dzīvs, viņš noteikti jau būtu izdomājis, kā par to paziņot citiem. Tu taču viņu pazīsti.”

“Jā, pazīstu gan,” Šīla stingri sacīja. “Un es zinu, ka viņam piemīt ārkārtīga izdomas spēja un nesatricināmība. Svētdien viņš bija sveiks un vesels, un tagad ir sestdienas rīts. Tas nozīmē, ka viņš ir pazudis tikai piecas dienas, nevis veselu nedēļu. Cilvēks spēj izdzīvot daudz ilgāk par piecām dienām pat vēl sliktākos apstākļos, nevis tikai sniegavētrā vien.”

Lī kā raķete caururba cerība. Šīla pamanīja, kā pārvēršas viņas seja, un mierinoši uzsmaidīja.

“Tu domātu tāpat kā es, ja nebūtu cietusi avārijā. Tu esi piedzīvojusi ne vien divkāršu garīgu traumu, bet arī smagu fizisku traumu. Mums tagad jāpanāk, lai tu no jauna atgūtu spēkus. Sāksim ar neilgām kopīgām pastaigām. Pirmdienās man nav pieņemšanas. Tad taču tu būsi ar mieru mazliet izkustēties, vai ne?”

Lī īsti nevēlējās darīt neko tādu, kam nebūtu sakara ar Lo-gena meklēšanu, tomēr viņa saprata, ka Sīlai ir taisnība. Viņai bija vajadzīgas fiziskas nodarbības, lai atgūtu spēkus un izturību.

“Tā būs ļoti īsa, ļoti lēna pastaiga,” Lī izvirzīja noteikumu.

“Paldies Dievam!” Šīla iesmējās un nolika tējas tasi atpakaļ uz apakštasītes. “Pēdējo reizi, kad mēs kopā vingrojām, es vēl vairākas dienas pēc tam nespēju sakrustot kājas neickau-kusies. Mani pacienti sāka dot man padomus par fiziskiem vingrinājumiem. Man bija ne vien briesmīgs kauns, bet arī bailes, ka viņi cerēs uz honorāra atlaidi!”

Lī izdevās neviltoti pasmaidīt, un Šīla ieskatījās savā rokas-pulkstenī; tad viņa steidzīgi paķēra somiņu un piecēlās.

“Pēc piecpadsmit minūtēm man jātiekas ar pacientu, kas mēdz vienmēr nokavēt. Cerams, man vēl nav izdevies viņam izārstēt šo noslieci.” Noliekusies viņa uzspieda skūpstu Lī uz vaiga. “Es piezvanīju uz aptieku un pasūtīju tev nomierinošas zāles. Vai tu tās dzer?”

“Es iedzēru vienu tableti.”

“Tās ir jālieto atbilstoši maniem norādījumiem,” Šīla stingri piekodināja. “Tās tev palīdzēs. Tās neapmiglos tavu prātu; tās ļaus tev normāli domāt.”

“Nekas no tā, kas šobrīd notiek, nav nosaucams par normālu,” Lī aizrādīja un tad padevās, jo tā bija vieglāk. “Labi, es dzeršu tās zāles.”

“Un vēl - lūdzu, piezvani Džeisonam! Viņš vakar man zvanīja divas reizes. Viņš lec vai no ādas ārā, jo nav tevi redzējis un nezina, kad tu atkal varēsi tēlot savu lomu.”

To dzirdot, Lī jutās gan vainīga, gan nepelnīti aizskarta.

“Es neesmu ar viņu runājusi, kopš izrakstījos no slimnīcas, taču viņš ik dienas atstāj man kādu ziņu. Viņš teica, ka Džei-na Sebringa lieliski aizstāj mani lomā.”

Izdzirdējusi pieminam Lī skaisto darbabiedri un dublieri, Šīla niknā nepatikā saviebās.

“Viņai noteikti sirds vai lūst, ka tu tajā avārijā neesi gājusi bojā. Nevaru ciest, ka viņa gūst labumu no tavas nelaimes.”

Lī ar ieplestu muti lūkojās viņā. Šīla nekad nemēdza tā izteikties; viņa taču bija psihiatre un parasti meklēja izskaidrojumu cilvēku uzvedībai, nevis nosodīja viņu izjūtas.

“Tikai neļauj man izplūst garās runās par to sievieti...” Šīla atkal pameta acis uz pulksteni. “Es jau kavējos; man jāskrien. Tu zini, kur mani atrast - gan dienas, gan nakts laikā.”

Šīlas apmeklējuma laikā bija nemitīgi zvanījis telefons. Kad viņa bija aizgājusi, Hilda atnesa pierakstītās ziņas, un Lī tās pārskatīja. Starp zvanītājiem bija divi, kam Lī jutās spiesta atbildēt: viens no tiem bija Maikls Valente, bet otrs - Džeisons.

Sieviete, kas atbildēja uz Maiklam Valentem domāto telefona zvanu, izturējās gandrīz asi. Viņa runāja ne vien salti pieklājīgi, bet arī nevajadzīgi iztaujāja Lī un izturējās ar manāmu neuzticību pret Lī atbildēm. Viņa ne vien uzstāja, ka vēlas zināt, kādā jautājumā Lī zvana, bet arī pieprasīja, lai Lī nosauktu savu telefona numuru un adresi, tad negaidot ieslēdza gaidīšanas režīmu un pārtrauca sarunu. Tā kā Lī vārds jau gandrīz nedēļu bija lasāms visās avīzēs un kopš vakardienas tika saistīts ar Valentes vārdu, likās neiespējami, ka no šiem jautājumiem kāds vispār būtu bijis nepieciešams. Ja šī sieviete bija mājkalpotāja, tad viņai acīmredzot bija dota dzelžaina pavēle rūpīgi un bez izņēmuma sijāt visus telefona zvanus. Ja šī sieviete bija Valentes draudzene, kura dzīvoja kopā ar viņu, tad viņai piemita neiedomājama greizsirdība un nedrošība attiecībā uz jebkuru sievieti, kas viņam zvanīja. Lai nu būtu kā būdams, taču Lī saprata, ka ar Maiklu Valenti sazināties nav viegli.

Viņa bija spiesta gaidīt tik ilgi, ka jau sāka just nogurumu un pat sašutumu. Lī grasījās nolikt klausuli, kad Valente beidzot atsaucās.

“Lī?”

Nez kāpēc Lī gandrīz aizrāvās elpa, dzirdot viņa balsi un familiāro uzrunu vārdā. Tas izklausījās ļoti... mulsinoši.

“Lī?” viņš atkārtoja, klausoties klusumā.

“Jā, es esmu tepat. Piedodiet, es... es biju aizdomājusies.”

“Paldies, ka pārcietāt nopratināšanu un sagaidījāt, kamēr es atbildēšu uz jūsu zvanu,” viņš sacīja. “Mana sekretāre domāja, ka jūs esat kārtējā reportiere, kas izdomājusi jaunu viltību, lai dabūtu mani pie telefona. Kad es jums pirmīt zvanīju, manas domas bija aizņemtas ar kaut ko citu, tāpēc aizmirsu atstāt jums sava privātā telefona numuru, jo tieši to es grasījos izdarīt. Vai jums ir kādi jaunumi par Logenu?”

“Nē, nav,” Lī atteica, prātojot, vai viņš vienmēr ir spiests dzīvot tādā plašsaziņas līdzekļu aplenkumā vai arī - dievs nedod - pašreizējā situācija viņa birojā radusies pēc viņa laipnās izturēšanās pret viņu. Lī radās nejaukas aizdomas, ka pareizs varētu būt otrais variants.

“Lī?”

Viņa saraustīti nopūtās.

“Piedodiet! Jums droši vien ir tāda sajūta, it kā jūs runātu tukšumā. Es cerēju, ka prese jums nedod mieru pastāvīgi un ka neesmu par iemeslu tam, kas šodien notiek.” To pateikusi, viņa tūlīt aptvēra, ka šāda cerība ir absurda. Vēl ļaunāk - viņa nupat bija rupji atgādinājusi Valentes slikto slavu tiesībsargā-jošo iestāžu un plašsaziņas līdzekļu darbinieku aprindās. Viņa piespieda plaukstu pie pieres un aizvēra acis. “Es atvainojos,” viņa vainīgi nočukstēja. “Es nebiju tā domājusi.”

“Jums nav par ko atvainoties,” viņš iebilda, taču viņa balss nu izklausījās strupa un vēsa. “Gribēju zināt, vai es rīt kādā brīdī nevarētu iegriezties pie jums un paņemt no Logena kabineta tos dokumentus, kuri man vajadzīgi. Vakardienas steigā tos piemirsu.”

“Vakardienas steigā” viņš bija atlicis savus darbus, sameklējis savu pilotu, pacietis O’Hāras iebildumus, aizdevis viņai savu helikopteru, palicis kopā ar viņu stindzinošā aukstumā, pārcietis policistu pazemojumus un pa sniegu aiznesis viņu uz kalnu mājiņu un atpakaļ. Juzdamās emocionāli novājināta, Lī nespēja ne samierināties ar savu šķietamo nepateicību, ne arī ignorēt viņa reakciju.

“Es ļoti... ļoti atvainojos,” viņa asarainā balsī atkārtoja.

“Par ko?” viņš drūmi vaicāja. “Par to, ka izlasījāt par mani avīzēs? Vai arī par to, ka noticējāt visam, ko izlasījāt?”

Lī pacēla galvu un sarauca uzacis, jo prātā kaut kas pazibēja. Kaut kas satraucošs.

“Par visu,” viņa izklaidīgi atteica.

“Cikos rīt jums būtu ērti mani pieņemt?”

“Vienalga. Es visu dienu būšu mājās, ja vien neuzzināšu kaut ko jaunu par Logenu.”

Nolikusi klausuli, Lī brīdi skatījās uz telefonu, cenšoties koncentrēt domas uz savas neomulības iemeslu. Kaut kas sakarā ar viņa balsi. Balss bez sejas... Vīrieša balss, it kā patīkama, taču saistījās ar nepatiku, ar briesmām... Atvainojiet, jums nupat izkrita...

Lī aizgainīja domas par vīrieti pie “Saks" veikala. Tas nebija Valente. Tas nevarēja būt Valente. Cik neprātīga iedoma! Apliecinājums tam, ka viņa balansē uz garīgas un fiziskas pārpūles robežas.

Viņa piezvanīja Džeisonam un nopriecājās par viņa pazīstamo, kūsājošo enerģiju un patiesajām rūpēm.

“Manis pēc tu vari stāstīt, ka jūties labi,” viņš paziņoja sarunas beigās, “bet es gribu tevi aplūkot pats ar savām acīm, dārgā. Cikos lai es rīt aizeju?”

“Džeison, tev no manis tiešām nebūs nekāda prieka.”

“Bet toties es vienmēr visiem sagādāju prieku un rīt tajā dalīšos ar tevi. Teiksim, dienas vidū?”

Lī samierinājās, ka viņš tik un tā nostāsies uz viņas sliekšņa, vai viņa to vēlēsies vai ne, taču viņa atskārta, ka tiešām priecāsies, viņu redzot. Viņa vai mira aiz vientulības.

“Lai būtu dienas vidus,” Lī piekrita.

19. NODAĻA

Astoņpadsmitais iecirknis, kas atradās Austrumu Divdesmit otrajā ielā, Aperīstsaidā, bija izvietots visšvītīgākajā vietā no visiem divdesmit trim Manhetenas iecirkņiem.

Lai tās ārpuse smalkajā apkaimē neizskatītos pagalam neiederīga, ēkai bija smagas, ar kokgriezumiem rotātas divviru durvis, kam abās pusēs slējās senlaicīgi gāzes lukturi. Tomēr iekšpusē šī māja izskatījās tikpat nepievilcīga un pārpildīta kā jebkurš cits Ņujorkas Policijas departamenta iecirknis.

Kad Sema sestdien divpadsmitos ieradās darbā, Šreiders jau gaidīja pie kapteiņa Holenda kabineta. Viņš izskatījās noguris, izspūris un kašķīgs.

“Nolāpīts!” Viņš nožāvājās. “Biju cerējis tikt pie pāris brīvdienām, kamēr noziegumu izmeklēšanas vienība pārmeklēs to kalnu mājiņu. Bija tik labi vakarnakt izgulēties pašam savā gultā. Cikos Holends tev šorīt piezvanīja un izsauca uz darbu?”

“Kādu brītiņu pirms astoņiem,” Sema atbildēja.

“Tas cilvēks laikam vispār neguļ. Viņš vienmēr atrodas šeit. Viņš dzīvo savam darbam,” Šreiders noteica.

Pēc Semas domām, Tomass Holends drīzāk dzīvoja savam nākamajam darbam. Visi zināja, ka drīz atbrīvosies policijas priekšnieka vietnieka vieta, un klīda baumas, ka iespējamais kandidāts esot Tomass Holends.

“Stīvs Vomeks pirmdien būs darbā,” Šreiders piebilda un atkal nožāvājās. “Viņš apgalvo, ka pēc operācijas viņa plecs esot labi sadzijis un viņš vairs nevarot nosēdēt mājās ne dienu ilgāk.”

Ziņa par Šreidera ierastā partnera atgriešanos nozīmēja, ka Sema tiks nosūtīta palīgā kādam citam, un viņai sažņaudzās sirds, iedomājoties, ka vajadzēs atteikties no Meningu lietas izmeklēšanas.

“Laikam jau tieši tāpēc esmu izsaukta šurp...” viņa skaļi sacīja. “Kapteinis Holends grib noklausīties mūsu abu ziņojumu un tad nosūtīt mani citā darbā.”

Šreiders pasmaidīja.

“Labāk savelc priecīgu seju, Litltone, citādi man vēl radīsies iespaids, ka tu pēc manis ilgosies.”

Sema to ne apstiprināja, ne arī noliedza.

“Man ļoti pietrūks Meningu lietas,” viņa teica, “ja vien pieņemam, ka šāda lieta vispār pastāv.”

Holenda kabineta durvis pēkšņi atvērās, un viņš ar mājienu aicināja abus iekšā.

“Paldies, ka atnācāt šurp savā brīvdienā!” Holends sacīja, aizvēris durvis. “Man jāparaksta daži dokumenti, un tad mēs parunāsimies. Apsēdieties!” viņš piebilda, pamāja uz diviem krēsliem, kas bija novietoti pie viņa rakstāmgalda, apsēdās arī pats un paņēma pildspalvu.

Iecirkņa kapteiņa Holenda kabinets atradās gara gaiteņa galā, savā ziņā nost no vispārējā haosa, un tas bija lielāks par pārējiem, kas bija izkaisīti pa vecās ēkas četriem pārpildītajiem stāviem. Kabinetā varēja manīt arī dažas neparasti jaukas personiskas iezīmes, piemēram, senlaicīgus ādas grāmatu balstus uz viņa rakstāmgalda un vairākus gadsimtus vecu globusu, kas stāvēja uz greznas misiņa pamatnes stūrī pie loga. Šie priekšmeti pirmajā acu uzmetienā nelikās īpaši vērtīgi, taču Sema zināja, ka tie tādi ir, un tas radīja viņa kabinetā vieglu elegances noskaņu, kuru vajadzēja ievērot tiem dažiem apmeklētājiem, kam piemita pietiekami daudz gaumes, lai noprastu to vērtību, un atstāt nepamanītu visiem pārējiem. Tieši tāpat kā Tomasa Holenda apzināti pieticīgās, taču dārgās drēbes, arī viņa kabinets bija tikpat neuzkrītoši īpašs kā pats izskatīgais vīrietis, kurš tajā strādāja.

Tāpat kā Holenda tēvoči un vectēvs, arī viņš bija izvēlējies par savu karjeru likuma aizsardzību, taču atšķirībā no viņiem Holendam bija maģistra grāds, trasta fonds un gluži reāla iespēja kļūt par policijas priekšnieku. Četrdesmit viena gada vecumā viņam bija ne vien izcila policista, bet arī vēl izcilāka administratora slava, turklāt viņš varēja lepoties ar izsmalcinātu ārieni un īpašu pievilcību, kas mēram īdelmenam bija vajadzīgs, lai uzlabotu Ņujorkas Policijas departamenta sabiedrisko tēlu.

Viņš parakstīja pēdējo dokumentu, nolika pildspalvu un pievērsās Šreideram.

“Meningu lietas izmeklēšanā ir radušies daži jaunumi,” viņš strupi sacīja, un viņa balsī ieskanējās skarbums, kas ļāva Se-mai noprast, ka šie jaunumi viņam nepatīk. “Policijas priekšnieks Trumanti grib, lai pie šīs lietas ķertos četru izmeklētāju brigāde, un viņš pats personiski ir izraudzījies izmeklēšanas vadītāju. Viņa komandā būsiet arī jūs ar Vomeku.”

“Kurš būs vadītājs?” Šreiders īsi apvaicājās.

“Viņu sauc Makords. Trumanti gribēja nodot izmeklēšanu pārvaldes ziņā, taču tā ir mūsu lieta, un turklāt tās dēļ var izcelties liela brēka. Es pārliecināju Trumanti, ka mēs varēsim labāk novērst informācijas noplūdi, ja izmeklēšana tiks veikta tepat. Federāļiem vēl nekad nav izdevies ierosināt pret Valenti kādu apsūdzību, kas būtu apstiprinājusies, bet mās to nelieti pieķersim un iesēdināsim cietumā. No preses federāļi jau zina, ka viņš ir iesaistīts šajā notikumā, un viņi meklē iespēju piedalīties izmeklēšanā, taču tas nu vis nenotiks. Vienīgais, par ko mēs ar Trumanti esam vienisprātis, ir tas, ka mēs gribam, lai par šo lietu neviens neko neuzzinātu, kamēr nebūsim tikuši skaidrībā, kā tieši Valente ar to saistīts. Neviens - un es tiešām domāju - neviens,” viņš uzsvēra, beidzot paskatījies uz Semu, “nedrīkst runāt ne ar reportieriem, ne ar kādu citu, kas nav tieši iesaistīts izmeklēšanā. Skaidrs?”

Sema pamāja.

“Skaidrs.”

“Ja jums kas vajadzīgs,” Holends turpināja, “tikai palūdziet, un jūs to dabūsiet - virsstundas, papildu darbiniekus, kratīšanas orderus, vienalga ko. Apgabala prokurora birojs mums sagādās visu, ko nevarēsim dabūt paši.” Viņš piecēlās, izbeidzot sarunu. “Makords izmeklēšanas laikā izmantos leitnanta Ange-ra tukšo kabinetu. Viņš patlaban jau tur atrodas un grib jūs redzēt divpadsmitos četrdesmit piecās. Sema, es ieteicu Makordam pieņemt tevi komandā kā ceturto. Ja mums ir cerības ierosināt krimināllietu, tad par to jāpateicas tev; tomēr galīgo lēmumu attiecībā uz tevi pieņems viņš. Vai ir kādi jautājumi?”

Šreiders ierunājās, pirms Sema bija paguvusi pateikties. “Makords?” viņš pārjautāja. “Jūs taču nedomājat Mičelu Makordu, kaptein?”

Holends strupi pamāja.

“To pašu dižo vīru.”

“Pateicos, kapteini Holend!” Sema oficiāli sacīja.

Šreiders izgāja no kabineta, atstādams durvis vaļā, ber Ho-lends pamāja Semai, lai viņa uz mirkli uzkavējas. Viņš nogaidīja, kamēr Šreiders atradās pietiekami tālu, tad pieklusināja balsi un smaidot sacīja:

“Jūs lieliski pastrādājāt, atrodot to zīmīti, ko Valente uzrakstīja Meningu dāmai. Jūsu tēvs ar jums ļoti leposies.”

“Es vēl neesmu savam patēvam par to visu pastāstījusi,” viņa atbildēja, neuzkrītoši atgādinot savu patieso radniecību ar šo cilvēku. “Viņš un mana māte šajā gadā ir ļoti aizņemti, un arī man ir nācies mazliet pastrādāt.”

“Saprotu,” Holends noteica un atļāva viņai iet ar ašu mājienu un kārtējo īso smaidu. “Kad iziesiet ārā, aizveriet kabineta durvis.”

Sema aizvēra durvis tā, kā viņai bija likts.

Toms Holends nolēma sazināties ar viņas patēvu. Viņš paņēma klausuli un pavēlēja darbiniekam, kurš sēdēja ārā pie viņa kabineta:

“Pamēģiniet uzmeklēt senatoru Holenbeku!”

20. NODAĻA

l

Kā jau varēja paredzēt, Šreiders jutās pikts, ka nav izraudzīts par Meningu lietas izmeklēšanas vadītāju, taču Semu pārsteidza, ka viņš ir arī mazliet satraukts par gaidāmo sadarbību ar Mičelu Makordu.

“Tas puisis ir īsta leģenda,” Šreiders sacīja viņai, trešā stāva ēdnīcā iebāzis vēl vienu divdesmit piecu centu monētu saldumu automātā.

“Kāpēc?”

“Tam ir daudz iemeslu; dažus no tiem nezina neviens.”

“Labs paskaidrojums.” Sema pasmīnēja.

Juzdams vajadzību pamatot savu apgalvojumu, ka Makords uzskatāms par leģendu, Šreiders atklāja šo to vairāk.

“Pirms desmit gadiem, strādādams svarīgu lietu izmeklēšanas grupā, viņš vadīja brigādi Silkmena nolaupīšanas lietā. Džoijs Silkmens bija tas mazais puišelis, kurš uz četrām dienām tika aprakts koka kastē, atceries?”

Sema pamāja.

“Makorda brigāde notvēra vienu nolaupītāju, kad tas mēģināja paņemt izpirkuma naudu, taču tas puisis atteicās runāt. Pagāja divas, tad trīs dienas, un Makords panāca, lai puisis tiktu atbrīvots pret viņa galvojumu, un aizveda viņu pavizināties automašīnā, lai divatā parunātos. Nepagāja ne mirklis, kad puisis izklāstīja visu, ko zināja, un aizveda Makordu uz šo kapavietu. Viņi abi kopā izraka bērnu ārā.”

“Vai tu gribi teikt, ka Makords viņu piekāva, lai iegūtu šo informāciju?”

“Nē. Tam puisim nebija neviena ziluma. Viņš atzina sevi par vainīgu, izpelnījās tiesneša labvēlību ar to, ka bija palīdzējis izmeklēšanai, un iesēdās cietumā uz divdesmit pieciem gadiem. Abi viņa drauģeļi dabūja mūža ieslodzījumu.” Šreiders gaidīja Semas reakciju, plēšot vaļā M&M konfekšu iesaiņojumu.

“Izklausās iespaidīgi,” viņa noteica, bāzdama savas monētas vienā no limonādes automātiem, “tomēr nepietiekami, lai uzskatītu viņu par leģendu.”

“Tas vēl nav viss, bet man mazliet jāpadomā. Ak jā, Makords vadīja ķīlnieku atbrīvošanas nodaļu, kad četri psihopāti ieņēma zēnu vasaras nometni un piedraudēja katru stundu nogalināt pa vienam bērnam.”

“Un viņš tos visus atbrīvoja bez jebkādiem ieročiem, pat nepaceļot balsi?” Sema paķircināja.

“Nē. Pirmais bērns dabūja lodi galvā, iekams Makorda brigāde vēl tikai ieradās notikuma vietā un ieņēma savas pozīcijas.”

Sema kļuva nopietna.

“Kas notika tālāk?”

“Kā jau teicu, viņa cilvēki vēl tikai ieradās, tāpēc neviens neredzēja, kas īsti tur noticis. Liecinieku stāstos bija daudz pretrunu. īsi sakot, Makords zaudēja savaldību. Viņš devās tieši uz meža pļaviņu, kur tika turēti bērni, izstiepa rokas un sacīja apmēram tā: kāpēc jums būtu velti jātērē laiks ar divpadsmit gadus veciem bērniem, ja jūs varat novākt policistu? Tad viņš paziņoja sagūstītājiem, ka licis saviem vīriem pēc sešdesmit sekundēm atklāt uguni. Viņš to pateica tāpēc, ka viņi jau tāpat bija sākuši nogalināt bērnus un laika pārrunām vairs nebija.”

Par spīti savai pirmītējai skepsei, Sema aizrautīgi klausījās.

“Un kas notika pēc tam?”

“Makords pavēlēja bērniem “mesties zemē, lai mēs varam sākt šaut”. Tā ir viena versija. Cita versija vēsta, ka Makords uzkliedzis bērniem: “Krītiet gar zemi!””

“Un?”

“Psihopāti sāka kliegt uz bērniem, lai tie paliek stāvam kājās.”

“Un? Un?”

“Bērni acīmredzot nosprieda, ka Makords ir vēl trakāks un bīstamāks par viņu sagūstītājiem, jo viņi visi sakrita kaudzē uz zemes, un snaiperi atklāja uguni. Kad dūmi izklīda, visi četri sagūstītāji bija beigti. Pēc šā notikuma Makords tika paaugstināts par seržantu. Nē, nē, viņš tika paaugstināts darbā pēc tam, kad atrisināja kādu kukuļošanas un izspiešanas lietu, kurā bija iesaistītas dažas atbildīgas pilsētas amatpersonas. Pirms pāris gadiem viņš pārcēlās uz Organizētās noziedzības apkarošanas biroju un kļuva slavens arī tur; tad viņš pārvācās atpakaļ uz Borovas iecirkni un kļuva par detektīvleitnantu. Viņam ir mazliet pāri četrdesmit, un visi domāja, ka vēl pēc pāris gadiem viņš kļūs par nodaļas kapteini un tad varbūt par vecāko detektīvu, taču tā nenotika.”

“Kas tad notika?” Sema pajautāja un ieskatījās pulkstenī. Līdz brīdim, kad viņiem vajadzēja pieteikties pie Makorda, vēl bija atlikušas piecpadsmit minūtes.

“Nekas. Pirms gada viņš visiem paziņoja, ka nolēmis iet pensijā, kad būs pagājuši divdesmit noteiktie dienesta gadi, un tam vajadzētu notikt kuru katru brīdi. Pagājušajā mēnesī es dzirdēju, ka viņš jau ir aizgājis, bet varbūt viņam bija sakrājušās daudzas neizmantota atvaļinājuma dienas un viņš bija nolēmis tās izmantot.” Šreiders pamāja uz tukšajiem metāla galdiem, kas bija izvietoti pa visu ēdnīcu. “Mēs tikpat labi varētu pasēdēt arī tepat, nevis tupēt pie Makorda durvīm kā divi kalpotāji, kas gaida audienci pie pāvesta.”

Parasti šajā laikā ēdnīca bija pilna ļaužu, taču tie, kam tajā sestdienā bija dežūra, acīmredzot bija paēduši agrāk, jo uz visiem apaļajiem galdiem varēja redzēt viņu maltīšu paliekas. Sema sāka lūkoties pēc kāda galda, uz kura būtu vismazāk izlietotu papīra šķīvju, saņurcītu salvešu un lipīgu traipu, taču Šreideru tādi sīkumi neuztrauca. Viņš apsēdās pie tuvākā galda un iekratīja saujā vēl dažas konfektes.

“Ko tu dari?”

“Meklēju, ar ko noslaucīt krēslu,” viņa neapdomīgi paskaidroja. Šreiders ierēcās smieklos.

“Litltone, kā tu varēsi izturēt rakņāšanos pa atkritumu kastēm, kad būs jāmeklē pierādījumi?”

“Tad es uzvilkšu gumijas cimdus, tieši tāpat kā visi pārējie,” viņa paziņoja un apsēdās.

Šreiders dāsni pastiepa viņai sauju krāsainu M&M konfekšu.

“Ņem pacienājies!”

Tās izskatījās gardas.

“Vai tu ar to roku esi pieskāries vēl kam citam, ne tikai sava krēsla atzveltnei?”

“Diez vai tu gribi dzirdēt atbildi.”

Sema uzlūkoja viņu, nosodoši klusējot, taču viņas mutes kaktiņos pavīdēja viegls smaids. Klusēšanas nolūks bija laupīt viņam patiku uz līdzīgām piezīmēm turpmāk; smaids kalpoja par labsirdīgu apliecinājumu, ka šoreiz viņa, pati to negribot, devusi viņam iemeslu pateikt tieši tādus vārdus.

Šreiders saprata abus šos mājienus un turpināja viņu izklaidēt ar iespaidīgiem stāstiem par Makorda varoņdarbiem tiesību aizstāvības jomā.

Kad viņi beidzot piecēlās, Semai jau ļoti gribējās ieraudzīt šo cilvēku, kuram acīmredzot piemita gaišreģa intuīcija, raķešu inženiera intelekts un cīņas suņa neatlaidība.

“Pagaidi vienu sekundi!” Šreiders lūdza, kad pa ceļam uz

Makorda kabinetu viņi gāja garām tualetes telpām. “Man te drusku jāiegriežas.”

Kamēr viņa gaidīja Šreideru, garām pa gaiteni pagāja vairāki vīrieši un sievietes, policisti, ierēdņi un detektīvi, ko viņa jau agrāk bija sastapusi iecirknī, taču neviens vairs neizturējās pret viņu augstprātīgi kā līdz šim - lielākā daļa šo cilvēku viņai pamāja vai nomurmināja sveicienu. Attieksmē pret viņu bija notikušas pārmaiņas, un Sema saprata, kāpēc. Šreiders visiem spēkiem centās panākt, lai Holends - un Ketskilas policisti - uzzinātu, ka viņa bijusi tā, kura guvusi panākumus Me-ningu lietā.

Par spīti Šreidera druknajam stāvam un draudīgajai ārienei, kas Semai bija atgādinājusi rotveileru un likusi domās nosaukt viņu par “Plēsēju”, Semai bija aizdomas, ka Šreideram piemīt zināms maigums, ko viņš cītīgi slēpj zem drūma skarbuma maskas. Kad viņš beidzot iznāca no tualetes, Sema aizmirsa to visu un apvaldīja nerātnu smaidu. Šreiders bija mazliet samitrinājis un rūpīgi pieglaudis savus īsos, melnos matus, salicis biksēs kreklu un sakārtojis kaklasaiti.

“Tu izskaties varen smalks,” viņa pajokoja. “Makordam, tevi ieraugot, apžilbs acis.”

Sema īpaši necerēja, ka Mičels Makords viņai varētu iepatikties, taču tagad viņa bija divtik kāra iepazīties ar šo cilvēku, kurš lika Šreideram uztraukties par savu izskatu. Ketskilā Šreiders nedēļu no vietas bija valkājis vienus un tos pašus trīs kreklus un bikses. Kaut arī viņš bija pieminējis tikai Makorda varoņdarbus un sasniegumus, viņai ienāca prātā, ka varbūt Šreiders nolēmis “uzcirsties” tāpēc, ka zināja - Makordam ir arī tāda cilvēka reputācija, kam āriene nozīmē daudz. Ņemot vērā Makorda straujo virzīšanos augšup pa nodaļas vadības karjeras kāpnēm, Sema pieņēma, ka viņš ir ne vien talantīgs, bet arī vērīgs un gudrs, droši vien iedomīgs un, iespējams, mīl labi ģērbties.

21. NODAĻA

J

Trešā stāva lielāko daļu aizņēma nodaļas darba telpa, milzīgs metāla rakstāmgaldu un dokumentu skapju govju aizgalds, ko visu diennakti izmantoja trīs detektīvu maiņas, arī Šreiders un Sema. Te vienmēr valdīja rosība, un šī agrā sestdienas pēcpusdiena nebija nekāds izņēmums. Vairāki detektīvi rakstīja ziņojumus un runāja pa telefonu, divi zādzību nodaļas detektīvi iztaujāja sašutušu tūristu grupu, kas bija kļuvusi par lieciniekiem laupīšanas uzbrukumam, un kāda sieviete ar raudošu bērnu klēpī rakstīja sūdzību par savu vīru.

Leitnanta Angera bijušais kabinets atradās stāva tālākajā stūrī pretī govju aizgaldam.

Kad Sema un Šreiders tur ieradās, Makorda kabinetā nebija, taču gaisma tajā dega, un pārmaiņas telpā skaidri liecināja, ka tai radies jauns saimnieks. Tāpat kā visas brīvās vietas pārmērīgi pieblīvētajā ēkā, arī Angera vecais kabinets bija ticis steidzīgi pielāgots visvisādām vajadzībām un kļuvis par papildu ēdnīcu, sapulču telpu, noliktavu un salauztu mēbeļu krātuvi. Tas viss nu bija krasi pārvērties.

Mēra, gubernatora un policijas priekšnieka attēli, ko Sema bija redzējusi karājamies pie sienas virs rakstāmgalda, bija nozuduši; vairs nebija arī plakātu, citātu, diplomu un uzslavas rakstu, kuri bija klājuši pārējo sienas daļu. Vecais ziņojumu dēlis telpas kreisajā pusē bija nozudis kopā ar visiem tam piespraustajiem paziņojumiem, avīžu izgriezumiem un sludinājumiem. Noputējusī tāfele pie telpas labās sienas bija vienīgais palikušais sienu rotājums, taču nu tā bija noberzta nevainojami tīra. Uz koka paliktņa zem tāfeles vairs nebija neviena noputējuša sūkļa un izlietota krīta drupatu; tagad tur atradās viens vienīgs jauns krīta stienītis un viens jauns sūklis, novietoti ideāli notīrītā paliktņa pašā vidū.

Vienīgās mēbeles telpā bija metāla rakstāmgalds pretī durvīm, aiz tā grāmatplaukts, bet tam priekšā divi apmeklētājiem domāti krēsli, kā arī viens šaurs galds ar diviem krēsliem pie kreisās sienas.

“Izskatās, ka Makordam patīk mazdrusciņ lielāka kārtība nekā Angeram,” Sreiders nočukstēja, kad viņi bija apsēdušies pretī Makorda rakstāmgaldam.

Semai likās, ka tas ir pārāk atturīgs vērtējums. Metāla mēbeles bija ne vien nospodrinātas un pārvietotas, bet arī noliktas precīzi telpas centrā paralēli sienām. Grāmatplaukts aiz Makorda rakstāmgalda bija tukšs, tur vīdēja vienīgi divu datoru ekrāni. Viens no tiem bija portatīvais dators, kas acīmredzot piederēja viņam pašam, bet otrs - ar masīvu monitoru, kurš bija nodaļas īpašums. Portatīvais dators bija novietots tieši aiz Makorda krēsla, un tā tumšzilajā ekrānā mirgoja divi balti vārdi: “Ievadiet paroli!” Lielākā datora monitors bija nolikts kreisajā pusē un izslēgts. Uz rakstāmgalda bija saliktas četras kārtīgas dokumentu kaudzes ar uzlīmēm, pa vienai kaudzei uz katra stūra, katrai kaudzei atšķirīgas krāsas uzlīmes. Rakstāmgalda pašā vidū, tieši pretī viņa tukšajam grozāmajam krēslam, stāvēja jauns, dzeltens piezīmju bloknots un uzasināts dzeltens zīmulis. Zem dzeltenā bloknota atradās divas dokumentu mapes, aizsegtas vai nu nejauši, vai apzināti, un to uzlīmes varēja saskatīt tikai daļēji.

Semai šis iekārtojums nebūtu licies tik apbrīnojams, ja Ma-kords būtu mēģinājis izveidot ap sevi mazliet personiskāku vidi, tādu, kas viņam būtu daudzmaz patīkama šīs izmeklēšanas laikā, kura varēja ievilkties uz vairākām nedēļām vai pat mēnešiem. Taču tā vis neizskatījās. Nekur neredzēja nevienu pašu sievas, draudzenes vai bērna fotogrāfiju; nekur nebija nevienas tikai viņam piederošas kafijas krūzes, papīru sloga vai jebkāda veida piemiņas priekšmeta. Pat ne plāksnītes ar uzvārdu, ko katrs policists ņēma sev līdzi un novietoja uz tā galda, kas attiecīgajā brīdī viņam tika ierādīts.

Par spīti nupat dzirdētajiem stāstiem par Makorda vīrišķību un drosmi, Sema nosprieda, ka Šreidera varonim piemīt vai nu kaut kas stīvs, vai izsmalcināts, vai arī nepārprotami neirotisks. Viņa jau grasījās paliekties, lai to pateiktu Šreideram, kad pēkšņi ieraudzīja vārdu uz vienas no mapēm, kas bija paslēptas zem bloknota, un saprata, ka Makords pieprasījis viņu personas lietas.

“Šreider, vai tavs vārds ir... Malkolms?”

“Vai tad es izskatos pēc Malkolma?” viņš pikti atcirta, taču Semai uzreiz bija skaidrs, ka tas ir tikai mulsuma pilns noliegums.

“Tas ir pilnīgi normāls vārds. Kāpēc to vajadzētu noliegt? Tu esi Malkolms Šreiders.”

“Tādā gadījumā,” Mičels Makords viņu pārtrauca, aši iesoļodams kabinetā, “jūs noteikti esat Samanta Litltone.”

Pārsteigums, nevis protokols, lika Semai pielēkt kājās līdz ar Šreideru, lai pārmītu rokasspiedienus.

“Un, ja man tiktāl bijusi taisnība,” Makords sausi turpināja, “tad mans vārds noteikti ir Makords.” Ar strauju kustību viņš pamāja abiem, aicinot apsēsties, apsēdās arī pats un pasniedzās pēc telefona klausules. “Man vēl aši kādam jāpiezvana, un tad ķersimies pie darba.”

Nopriecājusies, ka viņai ir pāris mirkļu, lai saņemtos, Se-ma paskatījās uz Mičela Makorda rētaino vaigu un raupjajiem vaibstiem un tūlīt pat atteicās no domas par stīvumu, taču viņa nespēja izdomāt vārdus, lai viņu raksturotu. Nekas šajā cilvēkā nebija gluži tā, kā viņa bija iztēlojusies. Viņš bija garš augumā un kustējās ātri kā fiziski trenēts vīrietis, tomēr izskatījās kalsnāks, nekā būtu vajadzējis. Viņam bija pāri četrdesmit, taču viņa mati bija sirmi un apgriezti frizūrā, kas Semai mazliet atgādināja Džordžu Klūniju. Makords bija ģērbies labi, ja atcerējās, ka viņš ir detektīvs; viņa brūnās bikses bija nesen izgludinātas, ādas siksna bija tieši pareizajā brūnajā tonī, un smilškrāsas polo krekls izskatījās nevainojami - taču brūnā tvīda žakete bija viņam par lielu, it īpaši plecos.

Tam visam, protams, nebija nekādas nozīmes; Sema zināja, ka nav iespējams īpaši daudz secināt par vīrieti pēc tā, kā viņš ģērbjas; taču viņa seja bija pavisam kas cits, un daudzējādā ziņā arī tā mulsināja Semu. Makords varēja lepoties ar tumšu ziemas iedegumu, kas liecināja, ka viņam ir ne vien nauda, bet arī atbilstošs temperaments, lai vairākas nedēļas pavadītu tropos, gozējoties pludmalē. Acīmredzot viņam bija tie abi, toties nebija ne miņas no laiskuma vai pašapmierinātības sejā ar skarbajiem vaibstiem. Viņa labo vaigu šķērsoja divas collas gara rēta, un vēl viena - platāka rēta - stiepās pār uzaci virs tā. Ma-kordam bija dziļas rievas mutes kaktiņos, grumbas pierē un divas vienādas rieviņas starp uzacīm.

Mičela Makorda seja nebija ne jauneklīga, ne izskatīga. īstenībā tā ne tuvu nebija izskatīga. Taču tajā varēja jaust tik daudz no personības un rūgtas pieredzes, ka tā - bez jebkādām šaubām - bija pati pievilcīgākā vīrieša seja, kādu viņai jebkad bija gadījies redzēt.

Nākamā Semas prātā pazibēja īslaicīga nožēla, ka viņa nav izmazgājusi matus un uzvilkusi kaut ko jaukāku par kokvilnas sporta džemperi un džinsiem, bet tad viņa pārsteigumā un nicinājumā sarauca pieri un piespieda sevi attapties.

Makords pēc mirkļa nolika klausuli un uzrunāja Šreideru, nevis Semu, un tas bija pareizi, jo Šreideram bija augstāka dienesta pakāpe un lielāka pieredze.

“Tātad pastāstiet man par šo lietu. Izstāstiet sīki jo sīki, mirkli pēc mirkļa visu, kas līdz šim noticis.” Viņš pameta acis uz Semu. “Ja viņš kaut ko piemirst, nekavējoties iejaucieties, nenogaidiet un nenoklusējiet nekādus sīkumus, lai cik nenozīmīgi tie arī liktos.”

Nebildis vairs ne vārda, viņš paņēma no rakstāmgalda dzelteno bloknotu un zīmuli, pagrieza krēslu sānis, uzlika potīti uz ceļgala un atbalstīja bloknotu pret kāju. Viņš sāka rakstīt tajā pašā mirklī, kad Šreiders sāka runāt.

Arī Sema domās daudz ko atzīmēja, taču tas bija saistīts ar viņa seju, ķermeņa valodu un faktu, ka viņa brūnās kurpes bija nospodrinātas līdz spīdumam. Tad saņēmusies viņa veltīja visu uzmanību apspriežamam jautājumam un, to darot, pamanījās aizmirst, cik savādi pievilcīgs viņai šķiet Makords. Semai tas izdevās labi, un tad, kad viņš iesāņus uzmeta viņai skatienu un negaidot uzdeva pirmo jautājumu, viņa atbildēja mierīgi un īsi.

“Slimnīcā,” viņš sacīja, “vai jūs noticējāt Lī Meningai, kad viņa apgalvoja, ka nepazīst Valenti, ka pirmo reizi ar viņu satikusies tikai viesībās iepriekšējā vakarā?”

“Jā.”

“Vai tolaik jūs bijāt arī pārliecināta, ka viņas rūpes par vīru ir patiesas?”

“Jā,” Sema atkārtoja un uzsvērti pamāja.

“No šodienas pozīcijām, tagad, kad jūs zināt, ka viņa meloja, vai jūs varat iedomāties kādu sīkumu visā tajā, ko viņa teica vai darīja, kas varēja viņu nodot, - ja vien jūs būtu centusies to saskatīt?”

“Nē...”

Viņš pamanīja Semas saminstināšanos un tūlīt uzklupa viņai.

“Ko nozīmē “nē”?”

“Nē,” Sema atkārtoja un negribīgi piebilda: “Es neesmu pārliecināta, ka viņa meloja par savām bailēm attiecībā uz vīru. Pirmajā vakarā, kad mēs viņu apmeklējām slimnīcā, viņa bija medikamentu iespaidā, apmulsusi un zaudējusi orientāciju, bet viņa gribēja redzēt savu vīru un, šķiet, patiesi ticēja, ka viņš varētu atrasties kaut kur turpat slimnīcā. Nākamajā rītā viņa jau bija atguvusies, taču izskatījās satraukta, lai gan pūlējās savaldīties. Nelikās, ka viņa censtos mums izrādīt pārspīlētas raizes, drīzāk gan šķita, ka viņa rīkojas pilnīgi pretēji.”

“Tiešām?” viņš noteica, taču tas bija augstprātīgi, un viņa to saprata.

Uzdevis vēl neskaitāmus jautājumus Šreideram un nevienu pašu papildjautājumu Semai, viņš beidzot nolika savu bloknotu. Atslēdzis rakstāmgalda atvilktni, viņš izņēma gaišbrūno lietisko pierādījumu aploksni, ko Hārvels kalnos bija parakstījis un pēc Šreidera norādījuma nogādājis kapteinim Holendam. Makords izņēma no tās caurspīdīgo celofāna maisiņu ar Va-lentes rakstīto zīmīti. Smaidīdams viņš to pagrozīja pirkstos un tad skaļi izlasīja:

“Tas bija grūtāk, nekā es jebkad būtu spējis iedomāties, -sestdienas vakarā izlikties, ka mēs viens otru nepazīstam. ”

Joprojām smaidot, viņš uzlūkoja Semu.

“Jūs domājāt, ka bumbieru grozu atsūtījis cilvēks, kurš tiek uzskatīts par viņas vajātāju, un tāpēc tik cītīgi meklējāt šo zīmīti, vai ne?”

“Jā.”

“Kāpēc bumbieri jums likās aizdomīgi?”

“Meningas kundze pieminēja, ka viņa tos vienmēr ēd brokastīs un ka viņas vīrs viņu par to bieži ķircina. Bumbieru grozs bija izsmalcināta, dārga dāvana, un es nospriedu, ka tas, kurš to sūtījis, noteikti pārzina viņas personiskos ieradumus.”

“Vai jums neienāca prātā, ka viņas pašas vīrs tos atsūtījis? Viņš noslēpumaini pazūd, un pēkšņi uzrodas bumbieri bez klāt pieliktas kartītes. Tikpat labi tā varēja būt privāta sazināšanās starp viņiem. Vai jūs apsvērāt tādu iespēju?”

“Nē, tobrīd ne. Ja es nebūtu uzgājusi Valentes zīmīti, es būtu sākusi par to prātot, ja Logens Menings neatradīsies dzīvs.” “Viņš neatradīsies dzīvs. Valente par to parūpēsies. Diemžēl šī zīmīte Lī Meningai nav neapgāžams pierādījums par nolūku izdarīt slepkavību. Viņš noliegs, ka ir to rakstījis; mēs sadabūsim rokrakstu ekspertus, lai pierādītu, ka viņš ir to rakstījis; tad viņa advokāti uzmeklēs rokrakstu ekspertus, lai atspēkotu mūsu ekspertu liecības. Rokrakstu analīzi tiesā neuzskata par likumīgu zinātni, un rokrakstu eksperti parasti nevienu nepārliecina. Kas attiecas uz vēstuļpapīru, Valentes juristi iebildīs, ka jebkurš, kam pieder divsimt dolāru vērts printeris, varētu tādu izgatavot, - arī kāds Valentes ienaidnieks, kurš gribētu redzēt, ka viņš nonāk cietumā.”

Nopriecājusies par iespēju piedalīties apspriedē ar vērtīgu novērojumu, Sema iejaucās:

“Valentes vārds uz šā vēstuļpapīra ir nevis uzdrukāts, bet gan iegravēts. Tas nozīmē, ka to veicis profesionāls iespiedējs.” “Kā jūs to zināt?”

“Apgrieziet papīru un viegli pārvelciet ar pirkstu pa otru pusi; visi viņa vārda burti ir viegli iespiesti.”

“Jums taisnība, ir gan.”

Viņa nespēja pateikt, vai šī informācija atstājusi uz Makor-du iespaidu. Kaut ko tādu zināja ikviena sieviete, kas mēdza pasūtīt ielūgumus vai vēstuļpapīru labā tirdzniecības centrā vai rakstāmlietu veikalā, tomēr viņa nejuta vajadzību ieminēties par šo faktu. Viņai bija nepārprotama sajūta, ka Makords šaubās par viņas atstāšanu savā komandā.

“Nu labi. Mēs zinām, ka, nedaudz pacenšoties, mēs spētu pierādīt, ka viņai bijis sakars ar Valenti, un vēl mēs zinām, ka avārija notika, viņai braucot atpakaļ uz pilsētu, nevis uz kalniem.” Makords nekustīgi skatījās uz Semu, un viņa sāka justies neomulīgi, it īpaši tad, kad viņš uzdeva nākamo jautājumu. “Kāds ir jūsu viedoklis par to, kā šobrīd veidojas lieta?”

Semai ienāca prātā, ka varbūt Makords viņu pārbauda ar viltīgu jautājumu, jo patlaban par kaut kādu lietu runāt vēl nevarēja.

“Kāda lieta?” viņa piesardzīgi apvaicājās.

“Spriežot pēc tā, ko jūs līdz šim esat redzējusi un dzirdējusi,” viņš nepacietīgi paskaidroja, “kāda ir jūsu teorija?”

“Man nav nekādas teorijas. Trūkst faktu, lai pamatotu kādu teoriju. Mēs zinām, ka Meningas kundze un Valente ir pazīstami jau pirms pagājušās nedēļas un ka viņi gribējuši to paturēt noslēpumā. Vēl mēs zinām, ka Meningas kundze pagājušajā nedēļā vēlējās iespējami ātri nokļūt kalnu mājiņā un gribēja, lai, to darot, viņu redzētu kopā ar Valenti. Vai mēs mēģināsim viņu iesūdzēt tiesā par laulības pārkāpšanu? Mēs nevaram to izdarīt, jo...”

Makords apveltīja Semu ar tādu skatienu, it kā viņa būtu izgāzusies Makorda eksāmenā - eksāmenā, ko bija cerējusi nokārtot, - un viņa aprāvās pusvārdā, pagalam apjukusi. Viņš paņēma savu bloknotu, atkal pagriezās ar visu krēslu un atbalstīja bloknotu sev pret kāju.

“Vai jūs gribat teikt, ka pagājušajā nedēļā neesat ne redzējusi, ne dzirdējusi neko tādu, kas izraisītu jums aizdomas?”

“Protams, esmu.”

“Tad noklausīsimies jūsu viedokli.”

“Man nav viedokļa, ko būtu vērts izklāstīt,” Sema spītīgi iebilda.

“Amerikāņiem ir viedoklis par visu, detektīve,” Makords nepacietīgi norādīja. “Lai arī cik aplams, vienpusīgs vai vienīgi viņiem pašiem izdevīgs būtu šāds viedoklis, viņi jūt vajadzību ne vien to atklāt, bet arī uzspiest citiem. Tā ir nacionāla izklaide. Tā ir nacionāla apsēstība. Tātad,” viņš asi turpināja, “jūs tiekat saukta par detektīvi. Saskaņā ar definīciju tas nozīmē, ka esat vērīga un apveltīta ar intuīciju. Pierādiet to man! Pastāstiet man dažus novērojumus, ja jau nespējat nākt klajā ar kādu viedokli.”

“Par ko?”

“Vienalga par ko! Par mani.”

Semas seši vecākie brāļi daļu sava mūža bija pavadījuši, cenšoties viņu sakaitināt; viņa jau krietni sen bija kļuvusi neuzņēmīga pret šādām vīriešu pūlēm. Taču ne pilnīgi - un ne šajā mirklī. Šobrīd viņas aizsardzības sistēma bija nonākusi neparedzētā aplenkumā un vienīgais, ko viņai atlika darīt, bija liegt Makordam gandarījumu, kuru vīrieši šādā brīdī vēlas gūt visvairāk: gandarījumu zināt, ka viņa jūtas aizkaitināta. Tāpēc, kad viņš noskaldīja:

“Ja jūs vispār apzināties, ka es šeit atrodos, detektīve, es gribētu dzirdēt jūsu novērojumus par mani,” - Sema iepleta acis un sirsnīgi uzsmaidīja viņam.

“Jā, ser, protams. Jūs esat apmēram sešas pēdas un vienu collu garš; svars aptuveni simt septiņdesmit mārciņu, vecums -pāri četrdesmit.”

Viņa apklusa, cerot, ka viņš liksies mierā, un zinot, ka tā nenotiks.

“Vai tas ir viss, uz ko esat spējīga?” viņš dzēlīgi apvaicājās.

“Nē, ser. Nav gan. Jūs esat licis noberzt, nevis tikai noslaucīt visas mēbeles šajā kabinetā, un tas nozīmē, ka jūs esat vai nu neparasti tīrīgs, vai arī neirotisks.”

“Vai arī to, ka man nepatīk redzēt sava rakstāmgalda atvilktnē tarakānus.”

“Jūsu rakstāmgaldā nebija nekādu tarakānu. Ēdnīca atrodas šā stāva otrā pusē, un, ja mums trešajā stāvā būtu tarakāni, tad tie iemestos tieši tur. Taču to tur nav, iespējams, tāpēc, ka šis stāvs pirms nepilnām divām nedēļām tika dezinficēts. Es to zinu, jo man ir alerģija pret šo ķīmisko vielu.”

“Turpiniet!”

“Jūs neciešat nekārtību un esat apsēsts ar kārtību. Mēbeles kabinetā ir novietotas precīzi paralēli sienām; mapes uz jūsu galda ir saliktas precīzi uz stūriem. Ja man būtu jāmin, es teiktu, ka jūs droši vien esat apsēsts ar kontroli, un tas parasti ir raksturīgs cilvēkiem, kuri nejūtas spējīgi valdīt paši pār savu dzīvi, tāpēc pūlas kontrolēt katru savas apkārtnes stūrīti. Vai lai beidzu runāt?”

“Nē, lūdzu, turpiniet vien!”

“Jūs valkājat brūnas kurpes, brūnas bikses un brūnu siksnu. Jūsu seja ir iedegusi, un jūs tāpēc izskatāties veselīgs, taču pēdējā laikā esat krietni novājējis - iespējams, pēc kādas slimības, kuras dēļ jums ziemā vajadzēja doties tik ilgā atvaļinājumā, lai pagūtu tā nosauļoties.”

“Kāpēc jūs domājat, ka esmu novājējis?”

“Tāpēc, ka žakete, kas jums mugurā, ir jums par lielu, it īpaši plecos.”

“Tas varētu nozīmēt, ka es vakar esmu pārnakšņojis pie savas māsas un aizņēmies žaketi no sava māsasvīra, uzzinājis, ka šodien man jāiet uz darbu.”

“Jūs nevilktu mugurā citu drēbes; jums pat nepatīk izmantot cita cilvēka kabinetu.” Viņa apklusa un pārliecinoši bikli apjautājās: “Kā tas viss pagaidām izklausās?”

Viņš paskatījās uz savu bloknotu, un rētas atstātā rieva kļuva dziļāka. Semai radās iespaids, ka viņš patiesībā varbūt pat smaida.

“Nav slikti. Turpiniet!”

“Pie rakstāmgalda jūs esat apsēdies nevis ar seju pret mums, bet gan sāniski. Tas varētu nozīmēt, ka jūs kautrējaties par savām rētām, bet es par to šaubos. Vēl tas varētu nozīmēt, ka jums ir problēmas ar dzirdi, kas uzlabojas, kad jūs pagriežat pret runātāju veselo ausi, bet arī par to es šaubos. Iespējams, jūs tā sēžat, jo jums ir problēmas ar muguru, vai arī tāpēc, ka tā jūs varat labāk koncentrēties. Cilvēki ar uzmanības deficītu reizēm mēdz tā darīt.”

“Un vai jums ir viedoklis, kura no šīm teorijām par manu sēdēšanas pozu varētu būt pareiza?”

“Tas nav izklāstīšanas vērts,” Sema ar vientiesīgu satraukumu sejā ietiepīgi attrauca.

“Tik un tā pasakiet!”

Viņa pieklājīgi pielieca galvu, pakļaujoties viņa amata pakāpei un tiesībām pavēlēt.

“Es domāju, ka jūs tā sēžat tādēļ, lai mēs neredzētu, ko jūs rakstāt. Un vēl es domāju, ka agrāk kāda iemesla pēc jums bijis nepieciešams tā rīkoties un tagad jūs tā darāt vairāk aiz ieraduma.”

“Kādā krāsā ir manas zeķes?”

“Brūnas.”

“Kādā krāsā ir manas acis?”

“Nav ne jausmas,” Sema sameloja. “Piedodiet!” Viņam bija tēraudzilas acis, taču viņa šajā sacīkstē jau bija uzvarējusi pilnīgi un negrozāmi. Viņa negrasījās pieļaut, lai viņš papildlaikā gūtu kādu punktu ar savu iedomību!

Tomēr viņas pārliecība mazliet noplaka, gaidot, kad viņš kaut ko ierakstīs savā sasodītajā dzeltenajā bloknotā - viņas novērojumu vērtējumu, viņas pašas novērtējumu, kādu atzīmi. Viņa instinktīvi nojauta, ka viņš grasās darīt tieši tā; viņa to zināja tikpat droši kā to, ka pēc tam, kad viņš būs pierakstījis savu vērtējumu un lēmumu par viņas paturēšanu komandā, viņš izplēsīs no bloknota dzelteno lapu un ieliks to mapē sev pie elkoņa, uz kuras bija rakstīts viņas vārds. Vienīgais, ko Sema nespēja saprast, bija tas, kāpēc viņš tik ilgi un nekustīgi sēž ar zīmuli rokā un domā.

Viņa cieši skatījās uz neizdibināmo profilu, domās mudinot viņu kaut ko pierakstīt. Sema vēroja viņu tik uzmanīgi, ka pat pamanīja sakustamies muskuli viņa mutes kaktiņā jau pirms tam, kad šī kustība pārvērtās smaidā, un viņš beidzot sāka kaut ko rakstīt savā bloknotā.

Viņa bija atzīta par pietiekami labu, lai paliktu komandā! Sema to saprata no viņa sejas izteiksmes. Nu viņai vairāk par visu gribējās uzzināt, ko īsti viņš tur raksta.

“Vai gribat zināt?” viņš apjautājās, nepacēlis galvu.

“Protams.”

“Kā jums liekas, vai jums ir cerība ieraudzīt, ko es te par jums rakstu?”

“Apmēram tikpat liela kā laimēt lielajā loterijā.”

Viņa smaids kļuva platāks.

“Jums taisnība.”

Makords pāršķīra lapu un uzrakstīja vēl dažus teikumus nākamajā lapā. Negaidot viņš izplēsa abas lapas un pagriezās ar visu krēslu uz priekšu. Viņš ielika vienu lapu mapē ar Semas vārdu; otru - rakstāmgalda augšējā atvilktnē.

“Labs ir, sāksim,” viņš strupi sacīja. “Uz mana galda ir četras mapju kaudzītes. iMapēs ar zilajām uzlīmēm ir visa informācija, kas mums pašlaik ir par Logenu Meningu. Otrajā kaudzē ar zaļajām uzlīmēm ir viss par Lī Meningu. Kaudzē ar dzeltenajām uzlīmēm ir ziņas par viņu draugiem un kolēģiem. Kaudzē ar sarkanajām uzlīmēm ir aisberga virsūdens daļa - Va-lente. Es liku nokopēt un atsūtīt šurp visus viņa lietas dokumentus, taču tam būs vajadzīgs pāris dienu. Nākamajā nedēļā viss šis galds būs nokrauts ar viņa lietas mapēm. Katrs no mums paņems pa mapju kaudzītei, un mēs izlasīsim katru pēdējo lapiņu ikvienā mapē. Dokumenti mapēs ir kopijas, tāpēc jūs tās varat ņemt līdzi uz mājām. Kad būsiet izskatījuši visas mapes savā kaudzē, ķerieties pie nākamās. Es gribu, lai nākamās nedēļas beigās mēs visi būtu pilnīgi iepazinušies ar katru dokumentu visās mapēs, kas saliktas šajās kaudzītēs. Jā, un vēl kas - šie dokumenti nav pilnīgi; mēs vēl aizvien pārmeklējam arhīvus par visiem, tikai par Valenti ne. Par viņu mēs jau zinām visu, kas būtu jāzina. Vai ir kādi jautājumi?” viņš noprasīja, skatīdamies te uz vienu, te uz otru.

“Man ir jautājums,” Sema piecēlusies ierunājās un pasniedzās pēc mapēm ar dokumentiem par Logenu Meningu. “Va-lentes zīmītes apakšā bija uzrakstīti divi vārdi, cik saprotu, itāliešu valodā. Man un Šreideram tie neko neizteica. Mēs gribējām tos pārbaudīt. Vai es varētu dabūt zīmītes kopiju?”

“Nē. Neviens nevarēs ne paskatīties uz to zīmīti, ne arī uzzināt, kas tur rakstīts, pirms mēs nebūsim gatavi to uzrādīt. Pēdējo reizi, kad federāļi gribēja iedzīt Valenti stūri, radās tādas informācijas noplūdes, ka viņa advokāti jau rakstīja sūdzības par noraidījumu, kamēr federāļi vēl aizvien pūlējās tikt skaidrībā, kādi pierādījumi īsti ir viņu rokās un ko tie varētu nozīmēt. Nenovērtējiet Valenti par zemu,” Makords brīdināja, “un nenovērtējiet par zemu arī viņa ietekmi un sakarus. Viņam ir sakari pašās augstākajās aprindās. Un tieši tāpēc,” viņš uzsvēra, “mēs paturēsim šo lietu te, astoņpadsmitajā iecirknī, - uz taisnības kāpņu paša apakšējā pakāpiena. Valente to šeit nemeklēs, un mēs ceram, ka viņam tik viegli neizdosies tikt tam visam klāt.”

Beidzis runāt, viņš novērsa skatienu no Šreidera un pievērsās Semai.

“Kas vēl jums nedod mieru?”

“Ja jau šo zīmīti nedrīkst kopēt, varbūt es drīkstētu pierakstīt tos divus vārdus?”

Paliecies pāri rakstāmgaldam, viņš aši ierakstīja abus vārdus savā dzeltenajā bloknotā, izplēsa lapu un pasniedza to viņai.

“Mēs jau esam tos pārbaudījuši. “Falco” ir viņa agrāk lietotais segvārds. Tas ir izplatīts itāliešu uzvārds. Saistību ar otru vārdu mēs vēl aizvien pārbaudām.” Viņš paskatījās uz Šreide-ru. “Vai jums ir kādas piebildes vai jautājumi, Malkolm?”

“ Tikai viens,” sreiders sacīja, izskatīdamies ārkārtīgi nikns. “Es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs mani tā vairs nekad neuzrunātu, leitnant.”

“Labi.”

“Es ienīstu šo vārdu.”

“Manai mātei tas patika. Tāds bija viņas meitas uzvārds.”

“Es tik un tā to ienīstu,” Sreiders paziņoja un paņēma sev mapju kaudzīti.

Tiklīdz abi bija izgājuši pa durvīm un viņus vairs nevarēja dzirdēt, Sreiders paskatījās uz viņu un pašūpoja savu lielo galvu.

“Tu nu gan riskē ar dzīvību, Litltone. Dievs ir mans liecinieks, kad tu viņam pateici, ka viņš ir neirotisks kontroles fanātiķis ar kārtības māniju, es viscaur nosvīdu.”

Semu ras aizkustināja, ka Šreiders par viņu tik ļoti uztraucas. Pēc tam viņa iedomājās, ka viņai vajadzētu pateikties Ma-kordam par iespēju palikt komandā. Tā bija viņas mūža iespēja, un viņa bija tikai iesācēja, kas šādu iespēju patiesībā nemaz nebija pelnījusi. Taču, Sema sev atgādināja, ja viņa nebūtu atradusi Valentes zīmīti, nekādas “komandas” vispār nebūtu. Sema nometa mapes uz sava rakstāmgalda, palūdza Šreideru uz brīdi tās uzmanīt un devās atpakaļ uz leitnanta kabinetu.

Makords bija atgāzies krēslā un lasīja mapi ar sarkanu uzlīmi. Bloknots bija nolikts pa rokai, pirkstos zīmulis, lai vajadzības gadījumā šo to pierakstītu. Viņš pat lasot izskatījās skarbs un valdzinošs. Sema pieklājīgi pieklauvēja pie stenderes un, kad viņš pacēla galvu, sacīja:

“Es tikai gribēju jums pateikties par to, ka uzticaties man un ļaujat strādāt ar šo lietu.”

Viņš paraudzījās viņā ar uzjautrinājumu sejā.

“Nesakiet man paldies, pateicieties tarakāniem!”

Sema saminstinājās, nenovēršot acis no viņa sejas un cenšoties neiesmieties.

“Vai ir kāds konkrēts tarakāns, kuram man vajadzētu pateikties?”

Makords atkal pievērsās mapei un pāršķīra lapu.

“Tam, kuru es atradu sava rakstāmgalda atvilktnē un kurš izskatījās pietiekami liels, lai sēstos pie “Volvo” stūres. Viņa radinieki dzīvo ēdnīcā.”

22. NODAĻA “Kā tu vispār varēji tik ilgi neļaut saviem draugiem atnākt ciemos!” Džeisons norāja Lī, tiklīdz Hilda sestdienas pēcpusdienā bija viņu ielaidusi pa durvīm. Viņa enerģija un rosība gan uzmundrināja Lī, gan lika viņai apzināties savu nogurumu, taču viņa tikai ar pūlēm apslēpa nepatiku, kad viņš pagriezās sāņus, lai atdotu HiIdai mēteli, un viņa pamanīja, ka viņš nav viens. Viņam līdzās stāvēja Džeina Sebringa.

No sala sasārtušiem vaigiem, ar zēniski dedzīgu vēlmi viņu apskaut, Džeisons pameta Džeinu priekšnamā un steidzās pāri telpai, lai uzspiestu skūpstu Lī uz vaiga.

“Es nekādi nevarēju atturēt Džeinu, lai viņa nenāktu līdzi,” viņš pačukstēja. “Viņa uzstāja. Viņa iekāpa taksometrā kopā ar mani. Ilgi viņa neuzkavēsies. Viņai jābūt atpakaļ teātrī uz dienas izrādi, bet es visu pēcpusdienu esmu brīvs!” Viņš izslējās un nopētīja Lī, un viņa sejā atspoguļojās neslēptas šausmas. “Cik ilgs laiks paies, iekams tu atkal sāksi izskatīties pēc sevis?”

“Ne pārāk ilgs,” Lī atteica un saviebās, kad viņš apsēdās uz dīvāna viņai pārāk tuvu, taču visa viņas uzmanība bija pievērsta Džeinai, kura bija aizkavējusies pie kāda spoguļa, lai uzmanīgi aplūkotu savu nevainojamo seju.

Tāpat kā Berimori, arī četras secīgas Sebringu ģimenes paaudzes bija kļuvušas par teātra leģendām. Džeina bija pirmā savas slavenās ģimenes pārstāve, kas tika uzskatīta par neparasti skaistu; viņa arī bija pirmā no savas ģimenes, kuru pēc viņas pirmās lomas Brodvejas teātra kritiķi bija bez žēlastības saplosījuši gabalos. Īstenībā viņa bija debitējusi nozīmīgā lomā, kas bija pārāk sarežģīta nepieredzējušai, divdesmit vienu gadu vecai aktrisei, taču viņai bija dota šāda iespēja tāpēc, ka viņa bija Sebringa. Un tāpēc, ka viņa bija Sebringa, kritiķi bija gribējuši, lai viņa atbilstu tām augstajām prasībām, kādas tika izvirzītas viņas daudz pieredzējušākiem, bet ne tuvu tik daiļajiem, slavenajiem senčiem.

Divas nedēļas pēc lugas pirmizrādes viņa ar negodu pameta Brodveju un devās uz Holivudu. Tur viņas ģimenes sakari atvēra viņai visas durvis, un viņas satriecošā seja un augums apbūra kameras. Ar laba režisora un prasmīgas montāžas palīdzību viņas sniegums uzlabojās ar katru lomu, un kulminācija bija iepriekšējā gadā iegūtā Kinoakadēmijas balva nominā-cijā “Labākā otrā plāna aktrise”.

Saņemtais “Oskars” Džeinai kinopasaulē ļāva iegūt stāvokli, kādu viņas senči savā kinokarjerā ne reizi nebija sasnieguši, taču ar to nebija gana. Acīmredzot vēl aizvien aizvainota par savu seno pazemojumu Brodvejā, viņa atteicās no divām spožām kinolomām un veselas bagātības, lai piedalītos “Neziņas” uzvedumā.

“Ak tu nabadzīte!” Džeina iesaucās, piespieda vaigu Lī vaigam un nošmaukstināja gaisa skūpstu; tad viņa izslējās un uzmanīgi nopētīja pabālējušos zilumus un dzīstošās brūces Lī sejā. “Kopš pirmizrādes vakara tu esi tik daudz pārcietusi...”

Cerēdama izvairīties no uzmācīgiem jautājumiem par to, ko īsti viņa pārcietusi, Lī uzņēma formālu valodu, apvaicājoties, vai Hilda varētu viņiem atnest kaut ko dzeramu.

“Man kā parasti,” Džeisons atteica un pār plecu atskatījās uz Mildu, kas - to viņš zināja no pieredzes - noteikti kavējās kaut kur līdzās, gatava atnest atsvaidzinošus dzērienus. “Vod-ku ar martīni,” viņš paskaidroja, “un divām olīvām.” “Džeina?” Lī pajautāja.

“Es nedzeru,” Džeina viņai atgādināja, ar sejas izteiksmi maigi nosodot Lī par aizmāršību, ka viņa, Džeina, nelieto alkoholu. Kaut arī iepriekšējās Sebringu paaudzes bija slavenas ne vien ar savu talantu, bet arī ar saviem netikumiem, Džeinai Sebringai nepiemita itin nekas no viņu nosliecēm uz pārmērībām. Viņa nedzēra un nesmēķēja, viņa juta riebumu pret narkotikām un bija fizisku vingrojumu fanātiķe. “Es labprāt iedzertu kādu glāzi minerālūdens, ja tev tāds ir.”

“Ir gan,” Lī atteica.

“Man vislabāk garšo “Weltzenholder” ” Džeina piebilda. “To pilda pudelēs Alpos. Katru gadu uz ASV eksportē tikai tūkstoš kastu. Es pērku simts kastu uzreiz.”

“Piedod, bet pārējās deviņsimt kastes tika pārdotas citiem, nevis mums,” Lī jautri attrauca. “Ko vēl tu dzer?”

“Es labprāt iedzertu “Pellegrino”.”

Lī pamāja un paskatījās uz Hildu.

“Es gribētu tēju, Hilda. Paldies!”

Džeisons noskatījās uz Hildu, kā vēlēdamies pārliecināties, ka viņa nedzirdēs jautājumu, ko viņš grasījās Lī uzdot. Taču

Hildai varēja pilnīgi uzticēties. Toties Džeina bija tā ziņkārīgā svešiniece, kas vēlāk atkārtos un izpušķos visu dzirdēto gan draugiem, gan svešiniekiem, gan reportieriem. Lī bija gatava nožņaugt Džeisonu par to, ka tas atvedis viņu sev līdzi.

“Kādi jaunumi tev ir par Logenu?” viņš noprasīja Lī, tiklīdz Milda bija nozudusi aiz kādām durvīm.

“Nekādi. Tu zini tikpat daudz, cik es.”

Viņš izskatījās neviltoti satriekts.

“Dārgā, tas ir neticami, neiespējami! Kas gan ar viņu varēja notikt?”

Viņš ir miris... es to zinu... viņš ir miris... es to zinu... Lī viscaur saspringa, lai aizgainītu briesmīgos vārdus, kas atbalsojās prātā.

“Nezinu.”

“Vai es tev varu kaut kā palīdzēt?”

Lī papurināja galvu.

“Policija dara visu iespējamo. Policijas priekšnieks Trumanti ir aizsūtījis uz kalniem helikopterus, patruļmašīnas un detektīvus, lai uzsāktu viņa meklēšanu.”

“Un kā ar tevi pašu? Kā tu jūties? Tikai godīgi.”

“Es esmu stīva, man sāp, un es izskatos drausmīgi, taču viss pārējais ir kārtībā. Ja vien mans vīrs nebūtu m... pazudis,” viņa ātri pārlaboja, cenzdamās atgūties no kārtējā izmisuma un sāpju uzplūda.

Džeisons apklusa, izskatīdamies bezpalīdzīgs, nelaimīgs un līdzjūtīgs, taču tikai uz mirkli. Viņa seja gandrīz tajā pašā brīdī noskaidrojās, un viņš ķērās pie temata, kas skāra viņa paša labklājību un tāpēc viņam nozīmēja visvairāk.

“Kā tev liekas, vai tev nenāktu par labu iespējami drīz atgriezties darbā?”

“Fiziski es droši vien to varētu izdarīt jau nākamajā nedēļā...”

“Fantastiski! Braša meitene! Tu esi īsta karotāja. Es jau zināju, ka varēšu uz tevi paļauties...”

“Bet ne garīgā ziņā,” Lī uzsvēra, viņu pārtraukdama. “Es nespēju domāt ne par ko citu kā vien par Logenu. Es pat nespētu paturēt prātā savu tekstu.”

“Tu to atcerētos, tiklīdz izietu uz skatuves.”

“Var jau būt,” Lī noteica un ļāva skatienam aizslīdēt pie Džeinas, “taču man vairs nav ne drusciņas emociju, ko tajā visā ielikt. Tu taču saproti, vai ne, Džeina?”

“Pilnīgi,” Džeina piekrita. “Es pat mēģināju paskaidrot Džeisonam, kā tu šobrīd jūties, taču tu jau zini, ka luga viņam ir svarīgāka par visu.” Lī par pārsteigumu, aktrise tiešām likās sašutusi. Džeina strupi piebilda: “Džeisons neuztrauktos arī tad, ja tu būtu pieslēgta pie dzīvības uzturēšanas ierīcēm! Ārsti taču varētu tās atslēgt un uzsliet tevi stāvus tik ilgi, lai tu varētu norunāt savu tekstu.”

“Tā nu gan nav tiesa!” Džeisons iebilda, izskatīdamies aizskarts. “Es drīzāk pārveidotu ainas ar tavu piedalīšanos, lai tu varētu runāt savu tekstu guļus.” Viņš apklusa, lai paņemtu no Mildas piedāvātās paplātes glāzi ar martīni. “Esmu savtīgs nelietis,” Džeisons ar draisku smīnu paziņoja. “Taču tev jāatzīst,” viņš piebilda, pamirkšķinājis Lī, “ka esmu ģeniāls savtīgs nelietis.”

Lī nosprieda, ka viņš neveikli mēģina viņu uzjautrināt un izklaidēt, tāpēc izmocīja vārgu smaidu.

Nesaņēmis no Lī nekādu vārdisku atbildi, kas iedrošinātu viņu turpināt tērgāšanu, Džeisons beidza runāt par sevi un pagodināja Lī ar stāstu par lugas fantastiskajām atsauksmēm, pārdoto biļešu skaitu un apgaismošanas problēmām, kam sekoja pikts stāsts par viņa pēdējo ķildu ar lugas režisoru. Lī ļāva viņam runāt, taču viņa vārdi palika neuztverti. Atspiedusies pret dīvāna paroci, Lī skatījās, kā kustas viņa lūpas, un neapzināti palūkojās uz Džeinu, kad viņa ierunājās, taču Lī nebija ne jausmas, par ko viņi runā, un tas viņu nemaz neinteresēja.

Kad Džeina beidzot piecēlās, lai dotos prom, Lī atskārta, ka viņai vienai pašai būs jātiek galā ar Džeisonu, un gandrīz nožēloja aktrises aiziešanu.

“Roberts un Linkolns lūdza tevi sirsnīgi sveicināt,” Džeina pavēstīja.

Līdz šim brīdim Lī nevienu pašu mirkli nebija iedomājusies par citiem “Neziņas” aktieriem.

“Lūdzu, pasveicini viņus arī no manis! Vai Roberta sievai jau ir piedzimis bērniņš?”

“Jā, meitenīte.”

Gribēdams pasteidzināt Džeinas aiziešanu, Džeisons devās pie priekšnama skapja, kur Milda bija iekarinājusi viņu mēteļus. Noņēmis Džeinas sabuļādas kažoku no pakaramā, viņš to pacēla gaisā kā matadors, kas vicina savu apmetni.

“Džeina, tu nokavēsi dienas izrādi!” Viņš papurināja kažoku, lai uzsvērtu savus vārdus. “Dārgā, stūķē savu slaveno pakaļu kažokā un taisies, ka tiec!”

“Vai viņš vienmēr bijis tik riebīgs?” Džeina pajautāja Lī, uz atvadām paspiedusi viņai roku.

Iztrūkusies no Džeinas balsī dzirdamā naidīguma, Lī atbildēja: “Viņam šobrīd klājas grūti. Neuztver to personiski. Viņam ir luga ar divām spēcīgām sieviešu lomām un tikai viena slavena aktrise, kurai tās abas jātēlo.”

Atbildes vietā Džeina saminstinājās, pameta acis uz Džei-sonu un tad neveikli ieminējās:

“Īstenībā es šodien atnācu, jo gribēju tev kaut ko pateikt aci pret aci. Es gribu, lai tu zinātu - man ir ļoti žēl, ka ar tevi tā gadījies. Es neizlikšos, ka neesmu vai mirusi nost aiz vēlēšanās tēlot tavu lomu kopš brīža, kad izlasīju “Neziņu”, taču es gribēju tikt pie šīs lomas pati saviem spēkiem, nevis aizstāt tevi pēc traģēdijas.”

Lī jutās pārsteigta, ka tic viņai. Džeina bija bēdīgi slavena ar savu godkāri un patmīlību, taču patlaban viņa neizstaroja savu ierasto spožo pašpārliecinātību. Viņa izskatījās saspringta un mazliet sagurusi un neviltoti saviebās, paskatījusies uz Lī.

“Labi, ka tev vismaz nebūs vajadzīga operācija.”

“Nē, un esmu pārliecināta, ka tu dabūsi daudzas galvenās lomas, ja nolemsi palikt Ņujorkā, nevis atgriezīsies Holivudā.” Tikai tad, kad Džeina bija aizgājusi, Lī attapās, ka Džeina, runājot par Logena nozušanu, bija lietojusi vārdu “traģēdija”.

“Tā,” Džeisons nopriecājās, aizvēris durvis aiz Džeinas, “nu mēs varam no sirds izrunāties!”

Lī tik tiešām nespēja saprast, kā varēs klausīties vēl kaut divas minūtes Džeisona tērgās, kur nu vēl pāris stundu. Viņa nesaprata, kāpēc viņš iedomājas, ka viņai rūp kaut kas no tā, kas viņam sakāms, un viņa nezināja, kā spēs koncentrēties, lai to uzklausītu. Hildas paziņojums piedāvāja viņai negaidītu risinājumu.

“Kortnija Meitlenda grib uznākt augšā un tikties ar jums,” viņa sacīja no virtuves sliekšņa. “Viņa ļoti uzstāj. Viņa sola, ka nozags lifta atslēgu, lai tiktu te augšā, un uzcels vestibilā telti, ja jūs neļausiet viņai ienākt kaut uz pāris minūtēm.”

Lī pasmaidīja par ļoti reālo iespēju, ka Kortnija varētu izrīkoties tieši tā. Kaut gan - Kortnijas klātbūtne novirzītu citās sliedēs sarunu ar Džeisonu.

“Saki viņai, lai nāk augšā, Hilda!”

“Kas tā par Kortniju Meitlendu?” Džeisons noprasīja, izskatīdamies pagalam neapmierināts, ka būs spiests dalīties Lī sabiedrībā ar kādu citu.

“Tā ir pusaudze, kas dzīvo kādā ģimenē mūsu mājā, kamēr viņai jāpabeidz kāds īpašs mācību kurss skolā. Es pirms vairākām nedēļām iepazinos ar viņu vestibilā.”

“Es ienīstu visus bērnus kopumā,” Džeisons noteica, “un pusaudžus it īpaši.”

“Šai konkrētajai pusaudzei ir ģēnija inteliģences koeficients, un es domāju, ka viņa ir brīnišķīga.”

23. NODAĻA

Kad ieradās Kortnija Meitlenda, Džeisons virtuvē rādīja Hil-dai, kā pagatavot to, ko viņš vēlējās ēst pusdienās, tāpēc ārdurvis atvērt devās Džo O’Hāra.

“Teikšu Kortnijai, lai nerunā gari,” viņš paziņoja Lī.

“Nē, nevajag. Es gribētu, lai viņa kādu laiciņu te uzkavējas.”

“Tikai neļaujiet viņai pierunāt jūs uzspēlēt džinramī,” viņš piekodināja, vērdams vaļā durvis, “jo viņa blēdās.”

“Neblēdos vis!” Kortnija atcirta, ienākdama priekšnamā.

Vērdamās pār plecu, Lī pasmaidīja par sešpadsmit gadus vecās meitenes jaunāko modes demonstrējumu. Gara, slaida, ar plakanām krūtīm, viņa bija sasējusi cirtainos, tumšos matus biezā zirgastē virs kreisās auss, ap kaklu apmetusi sarkanu vilnas šalli, uzvilkusi kokvilnas džemperi ar uzrakstu “Nirvānā”, džinsus ar milzīgiem caurumiem ceļgalos un uz augšstilbiem un neaizšņorētus armijas zābakus. Par auskariem viņa bija izvēlējusies ko tādu, kas izskatījās pēc trīs collas garām zelta sprau-žamadatām.

“Es nemaz nezināju, ka jūs ar Džo esat pazīstami,” Lī nobrīnījās.

“Es ik pa brītiņam te iegriezos, kamēr tu biji slimnīcā,” Kortnija paskaidroja. “Tas bija vienīgais veids, kā kaut ko uzzināt.”

Nostājusies dīvāna priekšā, Kortnija uzmanīgi nopētīja Lī seju, un tā bija pirmā reize, kad Lī redzēja viņu tik nopietnu, taču Kortnijas vārdi bija tipiski viņai un atsvaidzinoši negodbijīgi.

“Oho...” viņa novilka. “Kad es televīzijā redzēju, kā aizvelk tavu automašīnu, es nodomāju, ka tu noteikti izskatīsies pēc smagā avārijā cietušas.”

“Un kā es īstenībā izskatos?”

“Tā, it kā tu būtu braukājusi ar skrituļslidām.” Viņa draiski pasmaidīja. “Ar seju pa zemi.”

Lī iesmējās, un šī skaņa viņai likās svešāda un nepazīstama.

“Vai pie tevis kāds ir?” Kortnija noprasīja, kad no virtuves atplūda Džeisona balss. “Ja tā, es varu atnākt vēlāk.”

“Nē, neej prom! Īstenībā tu man izdarīsi pakalpojumu, ja paliksi. Tas vīrietis ir kāds labs draugs, kurš uzskata, ka man šobrīd vairāk par visu vajag parunāties, bet man ir mazliet grūti koncentrēt domas par tematiem, kas viņu šobrīd interesē visvairāk.”

O’Hāra visu šo laiku kavējās turpat netālu, gaidīdams piemērotu brīdi, lai pavaicātu Kortnijai, vai viņa nevēlas kaut ko iedzert.

“Varbūt jūs varētu ļaut Kortnijai uzspēlēt ar viņu džinra-mī,” O’Hāra pikti ieminējās. “Jau pēc pusstundas viņš būs palicis bez graša kabatā un būs spiests aizņemties naudu taksometram.”

Kortnija uzmeta viņam nicinājuma pilnu skatienu.

“Es uzvedīšos tik labi, cik vien spēšu,” viņa apsolīja Lī. “Es ļoti uzmanīgi viņā klausīšos un teikšu visu, ko pieklājas.”

“Gluži vienkārši esi tāda, kāda esi. Es nebaidos, ka tu varētu pateikt kaut ko aplam. Drīzāk man bail no tā, ko Džei-sons varētu pateikt tavā klātbūtnē.”

“Tiešām? Tas nu ir kas jauns! Manam tēvam parasti izsprāgst auksti sviedri, kad es ienāku istabā, kur atrodas sveši cilvēki.” O’Hāram viņa sacīja: “Ja gribat pamēģināt atspēlēt savu naudu, es jums vēlāk virtuvē došu tādu iespēju.”

“Es tikmēr aiziešu sameklēt kādu kases automātu. Tu dzersi savu parasto - kokakolu ar ķiršu liķieri un šokolādes sīrupu?”

“Ak dievs, tas gan izklausās atbaidoši!” Džeisons noteica, ienākdams istabā ar šķīvi labajā rokā un martīni kreisajā.

Lī abus iepazīstināja.

“Kortnija ir pieteikusies īpašā, apdāvinātiem vidusskolēniem domātā Kolumbijas universitātes rakstniecības programmā,” viņa stāstīja Džeisonam, kamēr viņš novietoja savu šķīvi un dzērienu uz kafijas galdiņa. Pārlaidis vienu vienīgu skatienu pusaudzes nodilušajiem džinsiem un nonēsātajiem armijas zābakiem, viņš vienaldzīgi paraustīja plecus.

“Labi,” viņš bez mazākās intereses noteica.

Lī sarāvās no šādas nepieklājības.

“Kortnij, tas ir Džeisons Solomons, kurš uzrakstījis “Neziņu”.”

“Kamēr tur tēloja Lī, par lugu bija labas atsauksmes,” viņa piezīmēja un uzmanīgi apsēdās uz dīvāna.

Džeisons sarauca pieri par tik nevērīgu Lī saukšanu vārdā un tad uzrunāja meiteni tajā augstprātīgajā tonī, kādā pieaugušais norāj palaidnīgu astoņgadīgu bērnu.

“Kendelas jaunkundzeviņš uzsvēra, “ir ļoti talantīga aktrise, taču ir vajadzīgs kas vairāk par labu tēlojumu, lai Brod-vejas luga kritiķu acīs gūtu atzinību.”

Kortnija uzsita knipi, pielēca kājās un devās uz virtuvi.

“Aizmirsu pateikt O’Hāram, lai nepieliek manai kokakolai ledu.”

Tiklīdz viņa bija aizgājusi pietiekami tālu, Džeisons paliecās uz priekšu.

“Vai tu pazīsti to pāri, pie kura viņa ir apmetusies jūsu mājā?”

“Nē.”

“Nu, tev gan vajadzētu viņus brīdināt. Es pazīstu kādu turīgu pāri, kas ļāva nabadzīgai studentei mācību laikā padzīvot pie viņiem. Meitene paveda viņu dēlu, kad viņš uz Ziemassvētkiem atgriezās mājās, palika stāvoklī, un viņiem nācās iztērēt veselu bagātību, lai no viņas atpirktos. Viņa gribēja, lai tas puisis viņu apprec! Tādām meitenēm kā Kortnija ir milzīgas ambīcijas. Viņas mācās skolā, jo viņām maksā stipendiju, un vienlaikus cenšas pieglaimoties bagātām ģimenēm, kas neko nenojauš. Kā tā, pie kuras viņa ir apmetusies...” Viņš atskatījās pār plecu, pamanīja, ka tuvojas Kortnija ar kokakolas glāzi rokā, un aprāvās.

Lī apsvēra, vai nevajadzētu viņam visu paskaidrot, taču viņa uzskati bija likuši vilties, tāpēc viņa nolēma ļaut, lai Kortnija pati tiek ar visu galā. Ja ne, lai Džeisons paliek pie saviem uzskatiem. Viņa uzsmaidīja Kortnijai, kad tā atkal apsēdās uz dīvāna.

“Vai tu jau noskaidroji, kāds būs tavs žurnālistikas kursa uzdevums, no kura vērtējuma būs atkarīga tava gala atzīme?”

Kortnija pamāja.

“Mums jāintervē visslavenākā vai ietekmīgākā persona, kādai vien mēs spējam piekļūt, un, jo grūtāk parasti ir iegūt interviju no šīs personas, jo augstāka būs mūsu atzīme. Atzīme būs atkarīga arī no intervijas kvalitātes, tā “viedokļa” neatkārtojamības, kuru mēs liksim lietā intervijā, no jebkādas jaunas vai neparastas informācijas, ko būsim ieguvuši no šīs personas, un vispārējās mūsu darba kvalitātes. Tikai viens cilvēks saņems augstāko atzīmi. Man šobrīd ir augstākā vidējā atzīme klasē, taču man seko arī citi, tā ka man tiešām jācenšas.”

“Vai tu jau zini, ko intervēsi?”

Viņa pazibināja uz Lī pusi vainīgu smaidu.

“Tu esi pirmais cilvēks, kas man iešāvās prātā, bet mums vajag patiešām sameklēt... nu... jaunu informāciju, labi glabātus noslēpumus, ziņas, ko neviens savās intervijās vēl nav atklājis. Bet pat tad, ja tev būtu kāds liels un drūms noslēpums, es to negribētu nevienam atklāt.”

“Paldies par to!” Lī atvieglota noteica. “Kas vēl tev ir padomā?”

“Pagaidām neviens. Kamila Binglija intervēs Lindlijas arhibīskapu - viņš ir viņas tēta draugs. Viņa domā, ka varbūt varēs panākt, lai viņš pastāsta kaut ko jaunu par pašreizējām katoļu baznīcas problēmām. Brenta Gentnera tēvs ir senatora Kenedija draugs, un Brents ir pārliecināts, ka varēs intervēt senatoru.” Viņa apklusa, lai iedzertu kādu malciņu. “Lai pārspētu Kamilu un Brentu, man vajadzētu norunāt interviju ar pāvestu vai prezidentu.”

Džeisona balsī, kad viņš ierunājās, bija dzirdama jautrība. “Un tu domā, ka spēsi kaut ko tādu panākt?”

“Ja vien gribēšu. Diemžēl pāvests ir ļoti slims, bet prezidents jau tā sniedz daudz interviju...”

“Ja arī tā būtu, iespējams, tev rastos grūtības ar viņiem sazināties,” Džeisons augstprātīgi aizrādīja.

Kortnija skatījās uz viņu tā, it kā nespētu noticēt, ka cilvēks spēj būt tik neapķērīgs.

“Es taču nezvanītu viņiem pati. Es piezvanītu Noasam un palūgtu, lai viņš to izdara.”

“Noasam - tam, kurš ir no šķirsta?” Džeisons pajokoja. “Noasam - tam, kurš ir mans brālis.”

“Skaidrs. Un tavam brālim Noasam ir tiešais vads pie pāvesta un prezidenta?”

“Par pāvestu es īsti nezinu. Mēs neesam katoļi, bet Noass uzdāvināja zemi, kur...”

Pēkšņi Džeisons, sasaistījis viņas brāļa vārdu ar Kortnijas uzvārdu, attapās, ka tas ir kāda pazīstama Floridas miljonāra vārds.

“Vai tavs brālis ir Noass Meitlends?” viņš iesaucās.

“Jā.”

“Tas Noass Meitlends?”

“Viņš noteikti nav vienīgais. Diez vai Noass būs reģistrējis autortiesības uz sava vārda. Kaut gan viņš droši vien ir mēģinājis to darīt.” Viņa draiski pasmīnēja.

Lī nojauta, kas sekos tālāk, un saņēmās. Džeisons bija ģeniāli veikls vārdu darinātājs, taču viņš bija pieļāvis kļūdu, klaji apsmejot sešpadsmit gadus vecu meiteni ar ģēnija inteliģences koeficientu un pilnīgi bez aizspriedumiem par vārdu izvēli, lai satriektu savu pretinieku līdz valodas zaudēšanai. Lī jau dažas citas reizes bija gadījies redzēt Kortniju tā rīkojamies.

“Tas Noass Meitlends no Palmbīčas?” Džeisons nelikās mierā.

“Jā.”

Džeisons blenza uz viņas bērnišķīgo, vasarraibumaino seju un izstīdzējušo augumu.

“Kā tas varēja notikt?”

“Kā jau tas parasti notiek: spermatozoīds satiekas ar olšūnu, norisinās apaugļošanās...”

“Es gribēju teikt...” Džeisons viņu pārtrauca. “Man bija radies iespaids, ka Noasam Meitlendam ir pāri četrdesmit.”

“Ir jau arī. Man un Noasam ir viens tēvs, bet katram sava māte.”

“Ak tā,” Džeisons noteica, un viņa domas neizbēgami pievērsās iespējai iegūt vēl vienu sponsoru kādai nākamajai lugai, sponsoru ar bezdibenīgām kabatām. Cenšoties kompensēt sa vu sākotnējo klajo vienaldzību, viņš sāka uzmākties Kortnijai ar jautājumiem, kādus, viņaprāt, cilvēki uzdod sešpadsmit gadus veciem pusaudžiem.

“Un vai tev ir vēl kāds brālis vai māsa?”

“Nē, bet manam tēvam bijušas četras sievas, tā ka viņš noteikti ir mēģinājis pie tiem tikt.”

“Tu bērnībā droši vien juties briesmīgi vientuļa,” viņš līdzjūtīgi ieteicās.

“Nepavisam. Divas no mana tēva sievām bija gandrīz tikpat jaunas kā es. Es ar viņām rotaļājos.”

Džeisons stulbi blenza uz viņu, viegli pavēris muti, un Lī pasniedzās pēc Kortnijas rokas un to sirsnīgi paspieda.

“Kortnij, tu nesaproti, cik šis brīdis ir nozīmīgs. Parasti Džeisons ir tas, kurš pasaka kaut ko tādu, ka cilvēki izskatās tieši tā kā šobrīd viņš.”

Džeisons nonāca pie tāda paša secinājuma un mirkli skatījās uz Kortniju ar kaut ko līdzīgu negribīgai apbrīnai; tad viņš atgāzās krēslā un uzsmaidīja viņai.

“Varu derēt, ka tu esi pirmklasīga nejaucene.”

“Nē,” viņa lepni pārlaboja, “es esmu pasaules klases nejaucene.”

Tā kā šķita, ka Džeisons un Kortnija noslēguši samērā sirsnīgu pamieru, Lī atbalstījās pret dīvāna atzveltni un pārvilka sev pāri persikkrāsas kašmira pārklāju, ko bija izmantojusi jau pirmīt.

Balsis ap viņu kļuva klusākas.

Acis aizvērās...

Viņa satrūkusies pamodās, kad Džeisons noskūpstīja viņu uz vaiga.

“Es eju prom. Mans lepnums vairs nespēj paciest vēl vienu aizvainojumu. Nepietiek ar to, ka namamāte, man runājot, aizmieg, arī tas kaitinošais skuķis pirmīt virtuvē divās džinramī partijās apspēlēja mani par piecdesmit dolāriem.”

Kad viņš aizgāja, Lī kādu laiku klausījās, kā O’Hāra un Kortnija virtuvē spēlē kārtis; tad viņa piespieda sevi piecelties. Kuru katru brīdi varēja ierasties Maikls Valente, un viņa nolēma iešļākt sev sejā aukstu ūdeni un sasukāt matus. Gandrīz nedēļu viņa bija cietusi no spriedzes, nespējot pagulēt, trīcot gan ārēji, gan iekšēji. Nu viņa tikai ar pūlēm spēja likt vienu kāju priekšā otrai.

24. NODAĻA

I

Dienu pēc tam, kad tika atrasta kalnu mājiņa, Šreideram un Litltonei vajadzēja pavadīt vietējā tiesas namā tikai stundu, lai saņemtu nekustamā īpašuma nodokļu izrakstu ar īpašnieka vārdu un viņa pēdējo zināmo adresi.

Pagāja vēl divas dienas, kamēr tika uzmeklēts mirušā īpašnieka mantinieks, mazdēls, kurš ar jahtu burāja pa Kārību jūru. Svētdien septiņos no rīta viņš beidzot sazinājās ar Šreideru no savas jahtas. Viņš pastāstīja Šreideram visu, ko spēja atcerēties par sava vectēva īpašumu Ketskilā, arī par šauro garāžu, kas bija iebūvēta aiz kalna piecdesmito gadu sākumā. Vispirms iecerēta par bumbu patvertni, tā bija izkalta klintī, nostiprināta ar baļķiem un papildināta ar plauktiem, kur savulaik bija glabājušies konservi un pārtikas rezerves.

Pēc tam apgabala šerifam bija vajadzīga nepilna stunda, lai sameklētu ieeju šajā bumbu patvertnē garāžā. Sniegs no kalna bija nobrucis lejup, izveidojot tur milzu kupenu, kuru vispirms vajadzēja pilnībā notīrīt, lai durvis, kuras vērās uz āru, dabūtu vaļā. Pēc stundu ilgas cītīgas sniega lāpstošanas šerifs beidzot spēja atvērt vienu durvju pusi pietiekami plati, lai iespī-dinātu kalna alas tumsā kabatas luktura staru.

Viņam pretī iemirdzējās četri spīdīgi hromēti burti: JEEP.

25. NODAĻA

I

Stundu pēc džipa atrašanas Šreiders atbrauca pēc Semas uz viņas dzīvokli, taču, kad viņš ar Semu ieradās notikuma vietā, medicīnas eksperts un slepkavību izmeklēšanas grupa jau bija priekšā. Viņš apturēja automašīnu aiz vairākiem citiem braucamajiem, kas bija novietoti uz galvenā ceļa, un kopā ar Semu aizsoļoja pa slideno taku, kuru kopš piektdienas sniegā bija ieminušas neskaitāmas smagas, zābakotas kājas.

Kalnu mājiņa bija uzcelta cieši līdzās augstam, ar kokiem apaugušam kalnam, kas to pasargāja no otras puses, vienlaikus ļaujot baudīt brīnumskaistu, plašu skatu uz kalnu ainavu. Bumbu patvertne garāža atradās aiz stūra - tā paša kalna malā.

“Kurš gan varēja iedomāties, ka tajā nolādētajā kalnā ir kāda ala?” Šreiders noņurdēja, kad viņi pabrida garām mājiņai, sekojot svaigām pēdām, kas veda apkārt kalnam.

Makords stāvēja pie atvērtajām garāžas durvīm, vērodams, kā Ņujorkas Policijas departamenta noziegumu izmeklēšanas vienība rūpīgi pārmeklē šauro telpu, vācot paraugus un fotografējot. Vēl divi vienības dalībnieki stāvēja ārā kopā ar viņu, gaidot, kad iekšā atbrīvosies vieta, lai varētu tur ieiet.

“Kas mums te ir?” Šreiders noprasīja Makordam.

Makords grasījās atbildēt, taču medicīnas eksperts, drukns vīrs ar sārtiem vaigiem un ziliem ausu aizsargiem, tieši tobrīd gāja garām durvīm un nodomāja, ka jautāts tiek viņam.

“Mums te ir līķis, Šreider,” Herberts Nailss moži paskaidroja. “Jauks, lieliski saglabājies līķis, kā jau tam jābūt šajā pazemes saldētavā, kur tas sēdējis. Viņš gan šobrīd nav tik skaists kā savā vadītāja apliecības fotogrāfijā, taču tas pavisam noteikti ir Logens Menings.”

Runājot medicīnas eksperts iegāja garāžā, pastiepās džipā un uzmanīgi pacēla līķa plaukstas locītavu, tad otru, piespiežot katras plaukstas virspusei, pirkstiem un delnai lipīgu plāksteri, lai konstatētu šaujampulvera paliekās atrodamās nitrāta pēdas.

“Mums ir arī šāviena brūce labajos deniņos, kas izskatās tā, it kā viņš pats būtu šāvis...”

Sema pagājās sāņus un visā pilnībā ieraudzīja vīrieša ķermeni, kas bija saļimis starp stūri un vadītāja puses durvīm. Logs pie viņa galvas bija biezi nošķiests ar asinīm un smadzeņu paliekām, bet pasažiera puses logs bija pa pusei atvērts un neskarts.

“Ierocis?” Šreiders noprasīja.

“Trīsdesmit astotais speciālais, no kura nesen šauts, ar divām tukšām patronām aptverē, atrodas netālu no mirušā kājas...” Nailss apklusa, lai ieliktu pēdējo lipīgo plāksteri lietisko pierādījumu maisiņā un pierakstītu rokas apvidu, no kuras ņemta uztriepe. “Viena lode caururbusi galvaskausu un izlidojusi ārā pa kreiso pusi cauri vadītāja puses logam un iestrēgusi kreisajā sienā.”

“Un otra?” Šreiders jautāja.

“Es domāju, mēs varam pamatoti secināt, ka viņš nav izšāvis otru pēc tam, kad bija sev izšķaidījis smadzenes. Tas varētu nozīmēt, ka viņš nav trāpījis sev galvā ar pirmo tēmēto šāvienu, vai arī - jau ticamāk, un šī teorija man patīk labāk -viņš ir izšāvis pirmo lodi pirms gada pa kādu tukšu, uz žoga noliktu alus skārdeni.”

Kopš pārcelšanās darbā uz slepkavību izmeklēšanas nodaļu Sema bija strādājusi kopā tikai ar diviem medicīnas ekspertiem, un tie abi bija bijuši tikpat drūmi kā viņu veiktais darbs. Herberts Nailss bija medicīnas ekspertīzes nodaļas vadītājs, un, par spīti lokanajai mēlei, viņu uzskatīja par daudz apzinīgāku nekā tos nopietnākos medicīnas ekspertus, kuri strādāja viņa pakļautībā. Sema pameta skatienu uz Makor-du, taču viņš vēroja vienu no slepkavību izmeklēšanas grupas cilvēkiem, kurš bija pārstājis fotografēt un nu ar kabatas lukturīti pētīja vecās bundžas un kārbas tērauda plauktos. Viņš meklēja otru lodi.

Nailss atkāpās no džipa un novilka gumijas cimdus.

“Apgaismojums šajā alā nekur neder, un džipa akumulators ir nosēdies, tāpēc mēs nevaram izmantot automašīnas lukturus. Slepkavību izmeklēšanas grupai līdzi ir vairāk lampu, taču tās te nav kur salikt, kamēr nebūsim dabūjuši džipu ārā.” Viņš paskatījās uz vīriem, kas gaidīja ārā kopā ar Makordu. “Esmu beidzis. Ķerieties klāt un stumiet džipu ārā; tad mēs iesaiņosim Meninga kungu, piestiprināsim viņam birku, un es viņu aizvedīšu atpakaļ uz mājām. Pēc tam jūs varat ar šo vietu darīt, ko vien vēlaties.”

Viņš pievērsās Makordam.

“Jūs droši vien jau rīt agri no rīta gribēsiet zināt, kas bijis uz šīm uzlīmēm, Mak?”

Atbildes vietā Makords sarauca uzacis.

Nailss nopūtās.

“Skaidrs. Es jums to paziņošu apmēram pēc četrām stundām. Tas nozīmē, ka man ir trīsarpus stundas, lai aizbrauktu atpakaļ, un pusstunda, lai izpētītu visu zem mikroskopa. Pieņemot, ka šis jūsu mirušais puisis pagājušās nedēļas laikā nebūs te sasilis, uz viņa rokām vēl vajadzētu būt pulvera paliekām, un tām vajadzētu parādīties arī noņemtajos paraugos. Jums būs jāpagaida līdz rītam, kamēr tiks salīdzināti pirkstu nospiedumi un uzsākts viss pārējais process. Negaidiet no mirušā apskates pārāk daudz,” viņš piebilda. “Meninga ķermenis ir ideāli saglabājies, bez redzamām sadalīšanās pazīmēm.”

“Nekādu problēmu,” Makords noteica. “Detektīve Litlto-ne jau ir izdomājusi, kad Menings miris.” Tā bija pirmā reize, kad viņš pievērsās Semai kopš viņas ierašanās. “Vai ne?”

Sema nolaida saulesbrilles zemāk uz deguna un nosodoši uzlūkoja viņu pāri ietvariem par šādu pakļaušanu kārtējai viktorīnai.

“Es teiktu, ka viņš miris pagājušajā svētdienā, laikā no trijiem pēcpusdienā līdz trijiem naktī, - droši vien tuvāk trijiem svētdienas pēcpusdienā.”

“Kur jūs to ķērāt?” Nailss noprasīja.

“Uz džipa garāžā bija pāris collu sniega, tas nozīmē, ka Menings to tur iestūrējis apmēram pēc diviem pēcpusdienā, kad sniegs sāka snigt pavisam stipri. Ap trijiem pēcpusdienā zemi klāja jau apmēram pusotras pēdas bieza sniega kārta, tātad šeit izveidojušās kupenas būtu pilnīgi aizsprostojušas durvis, neļaujot viņam ne iebraukt garāžā, ne izbraukt no tās. Šorīt durvīm priekšā vēl aizvien bija sniegs, un tas nozīmē, ka viņš visu šo laiku atradies tur iekšā.”

“Izklausās prātīgi,” Nailss noteica, pierakstīdams viņas vārdus par notikuma laiku.

Makords gribēja apskatīt māju no iekšpuses.

“Es aplūkoju fotogrāfijas, ko slepkavību izmeklēšanas grupa uzņēma pagājušajā nedēļā,” viņš sacīja Litltonei, “tomēr es gribētu, lai jūs ar Šreideru parādītu man, ko jūs tur redzējāt, un paskaidrotu, kur kas atradās.”

Pēc pāris minūtēm viņi stāvēja lielajā istabā, apspriežoties par glāzēm virtuves izlietnē un tikai vienu atrasto guļammaisu, kad viens no slepkavību izmeklēšanas grupas vīriem pabāza galvu pa durvīm.

“Mēs atradām otru lodi, leitnant.”

Visi trīs vienlaikus pagriezās.

“Kur tā bija?” Makords noprasīja.

“Iesprūdusi kokā garāžas labajā sienā.”

Džips jau bija izstumts ārā, lai pārbaudītu pirkstu nospiedumus un auduma šķiedru klātbūtni, un tagad iekšā pietika vietas slepkavību izmeklēšanas grupas spožajām lampām, kas darbojās ar baterijām.

“Mēs to būtu pamanījuši jau ātrāk, ja vien būtu varējuši jau pirmīt ienest iekšā savas lampas.” Vīrs piegāja pie labās puses sienas un norādīja uz svaigu caurumu kokā apmēram četr-arpus pēdu augstumā no grīdas.

“Vai tam priekšā kaut kas bija nolikts?” Sema noprasīja.

“Nē. Neviens nebija mēģinājis to noslēpt. Mēs to pamanījām tikai tad, kad ieslēdzām gaismu.”

Sema klusējot novērtēja nupat atrastā cauruma augstumu un pagriezās, lai salīdzinātu to ar džipa pasažieru puses vaļējā loga augstumu.

“Interesanti, vai ne?” Sreiders ieminējās, iedomājies to pašu, ko Sema.

“Cik saprotu, tad pasažieru puses logs, jums ierodoties, bija nolaists?” Sreiders pajautāja.

“Ja tas tagad ir nolaists, tad tas bija nolaists arī tad, kad mēs atbraucām.”

“Vai tas ir noteikts apstiprinājums?” Sreiders nepacietīgi jautāja. “Vai ari tas nozīmē “man tā liekas, tā tam vajadzētu būt, droši vien”?”

“Logi ir elektriski vadāmi, un akumulators ir izlādējies, tātad tam vajadzēja būt nolaistam, kad viņi te ieradās,” Sema klusi aizrādīja.

“Es to zinu!” Šreiders aizkaitināts atcirta. “Es tikai negribu savā brīvajā dienā klausīties pārgudrās atbildēs.”

“Tas pavisam noteikti bija nolaists, kad mēs te ieradāmies, detektīv,” skanēja jau daudz godbijīgāka atbilde.

“Paldies!” Šreiders noskaldīja.

Stundu pēc tam, kad Nailss bija aizvedis Meninga līķi, Sema un Šreiders sekoja Makordam līdzi augšā uz galveno ceļu.

“Tagad ir pustrīs,” Makords ierunājās. “Kad mēs atgriezīsimies pilsētā, Nailsam jau vajadzētu zināt, vai Menings šāviena brīdī ir turējis to trīsdesmit astoto rokā vai ne. Tiklīdz mēs to zināsim, varēsim apciemot viņa atraitni un paskatīties, kā viņa uzņems šos jaunumus.”

“Es to atstāšu jūsu ziņā,” Šreiders paziņoja. “Man šodien nācās palaist garām mazmeitas dzimšanas dienu, un es gribētu pie viņas iegriezties, pirms viņa ir gultā un aizmigusi. Vai jums nebūtu iebildumu, ja Sema brauktu atpakaļ kopā ar jums?”

“Protams,” Makords atteica.

Vakar negaidīti izjustais Makorda valdzinājums Semu bija tik ļoti pārsteidzis un darījis bažīgu, ka viņa ļoti apzināti un veiksmīgi līdz gulētiešanai bija pārstājusi par to domāt. Tā nu viņa spēja trīsarpus stundas pavadīt vienā automašīnā ar viņu, runājot par dažādiem niekiem un neizjūtot pat ne mazākās seksuāla uzbudinājuma pazīmes. Ceļā uz pilsētu viņi vairs neķircināja viens otru un nepārmija asprātīgas piezīmes vai personiska rakstura izteikumus.

Šajā ziņā Semu uztrauca divas nianses: pirmkārt, viņai tā visa pietrūka, un, otrkārt, diez vai Makords vispār pamanīja, ka tā trūkst.

Neilgi pirms sešiem vakarā Makords apstājās pie kāda veikala, lai nopirktu sviestmaizi, un, kamēr Sema gaidīja automašīnā, piezvanīja Herberts Nailss. Viņš joprojām atkārtoti pārbaudīja zem skenējošā elektronu mikroskopa pēdējo paraugu, taču ar lielāko prieku bija gatavs dalīties savos atklājumos ar Semu, tiklīdz viņa paņēma no sēdekļa Makorda mobilo telefonu un atbildēja uz zvanu.

“Uz Meninga labās plaukstas nebija nekādu nosēdumu,” Nailss paziņoja, “tātad šāviena brīdī viņš nebija pacēlis roku kā aizsargādamies. Es atradu paliekas uz viņa labās rokas pirkstiem, tā ka nav šaubu, ka viņa roka atradusies uz ieroča, kad no tā izdarīts vismaz viens no tiem šāvieniem. Bet vai zināt, kur vēl man vajadzēja atrast pulvera paliekas, ja viņš būtu izšāvis no šā ieroča bez jebkādas “palīdzības”?”

Sema minēja to vienīgo atlikušo vietu, kuru viņš varēja pārbaudīt.

“Uz plaukstas virspuses.”

“Tieši tā. Es šobrīd skatos uz viņa labās rokas virspuses paraugu, un tas ir pilnīgi tīrs. Tā ka jums tagad ir slepkavība, nevis pašnāvība, detektīve.”

Sema pūlējās neizklausīties tik pārsteigta, kāda jutās, kad pēc pāris minūtēm ziņoja Makordam par Nailsa atklājumu.

“Zvanīja Nailss. Kad no trīsdesmit astotā izšauts, kāda cita roka saņēmusi Meninga roku un to turējusi.”

“Uz viņa plaukstas virspuses nebija pulvera palieku?” Ma-korda smaids bija rāms un apmierināts.

Sema papurināja galvu.

“Nē. Vienīgās paliekas atradās uz viņa labās rokas pirkstiem.”

“Tā jau es domāju,” Makords klusi noteica. “Es zināju, ka tā būs, tiklīdz slepkavību izmeklēšanas grupas vīri izvilka no sienas otru lodi. Es nekad nebeidzu brīnīties...”

“Par ko?”

“Par muļķīgajām kļūdām, ko pieļauj slepkavas.”

26. NODAĻA

Kortnija pameta skatienu uz virtuves pulksteni.

“Ir jau gandrīz seši, un man uz rītdienu vēl daudz jāmācās.” “Tu gribi beigt spēlēt?” O’Hāra atvieglots apjautājās, rēķi-

nādams kopējo rezultātu. “Vai gan tev vajadzētu rimties, kamēr man pensijas fondā vēl palicis mazliet naudas?*’

“Varat uzskatīt, ka man ir laba sirds.”

“Tu esi kāršu plēsoņa. Vai tu aptīri arī tos ļaudis, pie kuriem esi apmetusies?”

Viņa pasmaidīja, likdama kārtis atpakaļ kastītē.

“Doneliju vai nu nav mājās, vai arī viņi guļ...”

Iezvanījās telefons, un, tā kā Hilda bija aizgājusi uz kino, OTIāra piecēlās, lai paņemtu klausuli. Mirkli vēlāk to nolicis, viņš sarauca pieri.

“Vai kaut kas par Meninga kungu?” Kortnija satraukta noprasīja.

“Nē. Tas ir Maikls Valente. Viņš atrodas vestibilā. Menin-gas kundze viņu gaida.”

“Kāds viņš’ir?”

“Es zinu tikai to, ka Meningas kundzei no viņa ir vienas vienīgas nepatikšanas. Tu redzēji, kas notika, kad reportieri uzzināja, ka viņa piektdien bijusi kalnos kopā ar viņu. Varētu domāt, ka viņa pārgulējusi ar to sātanu vai tamlīdzīgi, un tikai tāpēc, ka viņa atradās viņa helikopterā. Es katru sekundi biju kopā ar viņiem, un nekas nenotika. Nekas. Meningas kundze viņu pat nesauc vārdā.”

“Es nebiju par viņu dzirdējusi, iekams šonedēļ ziņās neieraudzīju visas tās briesmu lietas par viņu,” Kortnija atzinās. “Viņš gan laikam ir patiesi slavens.”

“Jā, un tikai ar ļauniem darbiem. Es esmu tev parādā sešpadsmit dolāru.” Viņš izvilka no kabatas naudu un nolika uz galda.

“Vai viņš izskatījās pēc ļaundara arī todien, kad tu biji kopā ar viņu?”

“Teiksim tā - es negribētu būt līdzās, ja viņš kādreiz zaudētu savaldību. Policisti viņam todien nedeva mieru, it īpaši viens, vārdā Hārvels, un Valentem tas nepatika. Viņš kļuva pavisam, pavisam kluss... un viņa acis bija pavisam, pavisam saltas... Saproti, ko es ar to domāju?”

Kortnija bija ieintriģēta.

“Viņš izskatījās... vai kā slepkava?”

“Jā, tā varētu teikt.”

“Varbūt man vajadzētu palikt te, kamēr viņš atrodas šeit, tikai lai pārliecinātos, ka ar Lī viss ir kārtībā?”

Pie durvīm iedūcās zummers, un O’Hāra noraidīja viņas priekšlikumu.

“Kamēr viņš būs šeit, es turēšos tepat līdzās, bet nedomāju, ka par kaut ko būtu jāuztraucas. Spriežot pēc tā, ko gadu gaitā esmu par viņu lasījis, viņš ir saistīts ar daudziem šaubīgiem lietišķiem darījumiem, taču viņš jau labu laiku nav izdarījis neko varmācīgu.”

“Cik mierinoši!” Kortnija sarkastiski noteica.

“Nu, varbūt šis nomierinās tevi vēl vairāk...” Viņš sazvērnieciski pamirkšķināja. “Todien kalnos policisti lika Meningas kundzei gaidīt augšā uz ceļa, kamēr viņi pārmeklēs mājiņu. Kad neviens neuznāca augšā, lai mums kaut ko paskaidrotu, Va-lente paņēma Meningas kundzi uz rokām un pa sniegu nonesa lejā uz mājiņu. Pēc tam viņš to atkal uznesa augšā uz ceļa. Viņas tuvumā Valente pārvēršas par īstu seru Galahedu.”

“Tiešām?” Kortnija izdvesa. “Cik... interesanti/”

“Es tev piezvanīšu, kad būsim kaut ko uzzinājuši par Me-ninga kungu,” O’Hāra apsolīja pa ceļam uz dzīvojamo istabu.

Kortnija vis neizgāja ārā pa virtuves kalpotāju durvīm, bet gan klusiņām ielavījās ēdamistabā. Ar plecu atspiedusies pret durvju stenderi, viņa domīgi noskatījās uz garo, plecīgo vīrieti, kurš pa priekšnama kāpnēm devās lejā uz dzīvojamo istabu. Spriežot pēc tā, ko viņa šonedēļ bija par viņu lasījusi un dzirdējusi, Maikls Valente vienlīdz veikli izvairījās gan no reportieriem, gan no mēģinājumiem iesēdināt viņu cietumā.

Viņš patiešām bija “ietekmīga persona”, it īpaši šobrīd.

Un viņa jau bija radusi pieeju pie dažiem “jauniem un neparastiem” faktiem par šo personu.

Valente, iespējams, būtu daudz intriģējošāks intervijas sniedzējs par pāvestu vai prezidentu.

Kortnija uzmanīgi pētīja viņa nopietno smaidu, kad viņš pastiepa abas rokas pretī Lī un sacīja:

“Es biju par jums noraizējies.”

Viņa balss lika Kortnijai satrūkties. Tā bija apbrīnojama balss, dobja un īpatnēja. Ja viņš nebūtu izvēlējies kļūt par noziedznieku, viņš varētu ar lieliem panākumiem izmantot šo balsi radio vai televīzijā.

Viņa pakāpās nost no ceļa O’Hāram, un viņas skatiens pievērsās lielajai, plakanajai, baltajai kārbai, ko Valente ienākdams bija viņam iedevis. Padusē O’Hāra bija pasitis brūnu, aizlocītu maisiņu, kurā, kā Kortnija nosprieda, atradās pudele ar alkoholisku dzērienu.

“Tu vēl esi te?” Džo pārsteigts noprasīja.

“Es jau eju prom, tikai gribēju redzēt, kāds Valente izskatās,” viņa atbildēja, sekojot viņam līdzi uz virtuvi. “Kas ir tajā kastē?”’

“Nezinu,” viņš atteica, nolicis to uz galda. “Bet, ja man vajadzētu minēt, es teiktu, ka tā ir pica.”

“Viņš atnesa Lī picu?” Kortnija iesaucās un apslāpēti iesmējās. “Picu? Viņam pieder helikopters un vesels kvartāls namu Ņujorkas centrā; es drīzāk iztēlojos, ka viņš atnesīs līdzņemšanai domātu septiņu ēdienu maltīti no “Le Cirque” un kādu bezgaumīgu briljantu rokassprādzi salvešu gredzena vietā.”

“Tiešām? Tu laikam par viņu zini vairāk nekā es.”

“Es par viņu nezinu necik daudz, taču noteikti šo to papētīšu.” Viņa pacēla plakanās, baltās kastes vāku un riebumā nodrebinājās. “Fui!”

O’Hāra, kas tikmēr pūlējās tikt gudrs, kā lai ieslēdz vienu no cepeškrāsnīm, atskatījās pār plecu, lai redzētu, par ko viņa tā iesaukusies.

“Tā ir neizcepta pica,” viņa paskaidroja, apsūdzoši rādīdama uz to ar pirkstu, “viscaur klāta ar milzīgām garnelēm.” Viņa atkal nodrebinājās. “Vai tad itālieši tādas ēd?”

“Nezinu. Man garšo “Pepperoni”.”

“Nevaru ciest garneles nekādā izskatā.” Viņa atvēra brūno papīra maisiņu, izvilka no tā sarkanvīna pudeli un izpētīja uzlīmi. “Tas puisis ir galīgi jucis. Viņš pie garneļu picas dzer sarkanvīnu par trīssimt dolāriem pudelē.”

O’Hāras domas kavējās pie uzdotā darba.

“Valente man lika to iebāzt cepeškrāsnī. Parasti gan es būtu viņam ieteicis iet ieskrieties, taču Meningas kundze jau dienām ilgi nav ēdusi ne drupatas. Vai tu proti ieslēgt šo krāsni?” “Vai tad tas ir tik grūti?” Kortnija atbildēja un apmainījās vietām ar O’Hāru, kurš pie virtuves galda ņēmās atkorķēt vīna pudeli. īsu mirkli viņa pētīja slēdžu un pogu rindu virs ķieģeļu sienā iemūrētajām četrām nerūsējošā tērauda cepeškrāsnīm, kamēr viņas žiglais prāts ātri aprēķināja iespējamības. “Šajā te,” viņa uzsvērti paziņoja. Un nomainīja pulksteņa datus.

27. NODAĻA

I

“Es nezinu, kur Logens te kaut ko glabā,” Lī paskaidroja Maiklam Valentem, ieslēgusi gaismu Logena kabinetā. Lī piegāja pie viņa rakstāmgalda un apsēdās viņa ādas krēslā. Logena kabinets tik neatkārtojami un smeldzīgi piederēja viņam, ka viņai likās pagalam nepareizi tā sēdēt pie viņa kokgriezumiem rotātā astoņpadsmitā gadsimta rakstāmgalda.

Pūloties par to nedomāt, viņa pasniedzās pie vidējās atvilktnes roktura. Atvilktne bija aizslēgta. Viņa paraustīja atvilktnes labajā pusē. Arī tās bija ciet. Tāpat kā atvilktnes kreisajā pusē. Viņa apjukusi pacēla galvu.

“Es... piedodiet! Es nezināju, ka tās būs aizslēgtas.” Lī pamāja uz iebūvēto dokumentu skapi ar ozolkoka durvīm, kurš sedza visu sienu, un piecēlās. “Varbūt jūsu meklētā mape atrodas kaut kur tur.”

“Nesteidzieties; es varu pagaidīt,” Valente pieklājīgi sacīja, taču Lī juta, ka vīrietis vēro viņu, kamēr viņa gāja pāri istabai, un no tā viņai kļuva neomulīgi. Viņa balss darīja Lī neomulīgu. Vai viņai bija neomulīgi tāpēc, ka viņš atradās šeit tad, kad viņa pirmo reizi atskārta, ka viņas vīrs pats savās mājās sācis visu turēt aiz atslēgas?

Arī dokumentu skapis bija aizslēgts.

“Varbūt Brenna, mana sekretāre, varētu zināt, kur Logens glabā atslēgu.” Viņa atkal apsēdās pie Logena rakstāmgalda un piezvanīja no viņa telefona Brennai. Brenna bija mājās, un viņa zināja, ka Logens savu rakstāmgaldu un dokumentu skapi tur aizslēgtu, taču viņai nebija ne jausmas, kur Lī varētu atrast atslēgu.

“Man ir liels kauns, ka jums jau otro reizi būs jāaiziet no šejienes ar tukšām rokām,” Lī teica, pakavējusies, lai izslēgtu kabineta apgaismojumu.

“Nevajag. Es varu pagaidīt savus dokumentus, kamēr jūs atradīsiet atslēgas.”

Lī iegāja atpakaļ dzīvojamā istabā un apstājās pie dīvāna, grasīdamās vai nu uzaicināt viņu uz pāris minūtēm apsēsties, vai arī pavadīt līdz durvīm, ja viņš būtu gatavs iet prom.

“Neatceros, vai esmu jums pateikusies par to, ka pagājušajā nedēļā ļāvāt man izmantot savu helikopteru, un par to, ka aiznesāt mani turp un atpakaļ pa sniegu.”

Pabīdījis atpakaļ sportiskās žaketes malas, viņš sabāza rokas bikšu kabatās.

“Īstenībā es zinu, kā jūs varētu man pateikties. Kad jūs pēdējo reizi esat ēdusi?”

“Man nav īpaši gribējies ēst.”

“Man jau likās, ka tā būs. Es vēlētos, lai pateicības vietā jūs šovakar pavakariņotu kopā ar mani.”

“Nē, es...”

“Es neesmu ēdis kopš brokastīm,” Valente pārtrauca viņu. “Es paņēmu vakariņas sev līdzi. Uz kuru pusi ir virtuve?”

Lī izbrīnījusies skatījās uz viņu, sašutusi par viņa valdonību. Dārgais matu griezums, pēc pasūtījuma šūtā žakete un trīssimt dolāru vērtā kaklasaite piešķīra viņam turīga, labi audzināta un eleganta cilvēka izskatu, taču nekas nespēja apslēpt granītam līdzīgo spēku, ko pauda viņa vaibsti, stūrgalvīgā žokļa skarbo nepadevību un salto, plēsīgo mirdzumu, ko Lī bija pamanījusi viņa dzintarkrāsas acīs, kad Hārvels bija viņu apvainojis. Logens bija kļūdaini noturējis Maiklu Valenti par savaldīgu, iepriekš paredzamu darījumu cilvēku. Tāds viņš vis nebija. Nepavisam nebija.

Taču pagājušajā nedēļā viņš bija daudz nopūlējies viņas dēļ, tāpēc Lī viņam pa priekšu aizsoļoja uz virtuvi.

Lielā telpa bija tukša, taču visas četras cepeškrāsnis darbojās, un uz galda līdzās šķīvjiem, salvetēm un lielam nazim atradās divas vīna glāzes. Valente novilka žaketi un uzkarināja uz krēsla atzveltnes; tad viņš pasniedza viņai vīna glāzi.

“Iedzeriet mazliet!” viņš pavēlēja, kad viņa papurināja galvu un grasījās glāzi nolikt. “Tas nāks jums par labu.”

Lī nebija īsti pārliecināta, kādā ziņā, pēc viņa domām, tas varētu nākt par labu, tomēr iedzēra malku, jo gluži vienkārši jutās pārāk nogurusi, lai spētu pretoties, it īpaši kaut kam tik nenozīmīgam. Jau pēc pāris mirkļiem viņa juta spēcīgā vīna iespaidu.

“Iedzeriet vēl drusciņ! Manis dēļ.”

Viņa iedzēra vēl vienu malciņu.

“Valentes kungs, jūs esat ļoti jauks, taču es nejūtos ne īpaši izsalkusi, ne arī izslāpusi.”

Viņš domīgi klusējot lūkojās viņā, turēdams labajā rokā vīna glāzi, bet kreiso iebāzis dziļi bikšu kabatā.

“Pašreizējos apstākļos man liekas, ka būtu daudz iederīgāk, ja jūs mani sauktu vārdā.”

Lī vēderā savilkās nervozas spriedzes kamols. Viņa balss... viņa acis... viņa izturēšanās.

“Patiesībā es esmu visai formāls cilvēks.”

Valente neatbildējis pagriezās un piegāja pie cepeškrāsnīm. Mazliet pieliecies, viņš caur vienas cepeškrāsns stiklu nopētīja to, kas tur atradās.

“Es gribētu kaut ko zināt,” viņš sacīja, uzgriezis viņai muguru.

“Ko tad?”

“Es jums uz slimnīcu aizsūtīju grozu ar bumbieriem. Vai jūs tos saņēmāt?”

Satriekta un apmulsusi Lī skatījās uz viņa muguru.

“Jā, saņēmu, taču tiem nebija pielikta klāt kartīte. Piedodiet! Es nezināju, ka tos esat atsūtījis jūs.”

“Tad man viss ir skaidrs,” viņš noteica.

“Man ļoti garšo bumbieri...” LI iesāka, gribēdama viņam tagad par tiem pateikties.

“Es to zinu.”

Viņas nemiers sāka pieņemties spēkā.

“Kā jūs to zināt?”

“Es par jums daudz ko zinu. Iedzeriet vēl vīnu, Lī!”

Lī smadzenēs ieskanējās trauksmes zvans. Tā balss. Viņa pazina šo balsi! Viņa atsauca atmiņā viņa aprautās pavēles kopā ar citām, līdzīgām. Uzvelciet to man par prieku... iedzeriet to... mīliet mani... iedzeriet vēl... izdariet to manis dēļ...

“Es zinu, ka jums garšo bumbieri, jums ļoti garšo pica ar garnelēm un jūs nevarat ciest lielāko daļu dārzeņu,” viņš turpināja, vēl aizvien stāvēdams ar muguru pret viņu. “Es zinu, ka jūs viegli apsvilstat saulē un jums nepatīk ziepes ar spēcīgu smaržu. Un vēl es zinu, ka jūs neesat “visai formāls cilvēks”.” Viņš apklusa, lai paņemtu divus virtuves cimdus, kas atradās līdzās cepeškrāsnīm.

Viņam aiz muguras Lī paņēma no virtuves galda lielo nazi. Viņas sirds dauzījās bailēs un dusmās. Viņa dzirdēja, ka no O’Hāras istabas, kas atradās priekšnama otrā pusē aiz stūra, klusi skan televizors - autosacīkšu pārraide. Diez vai Džo viņu sadzirdētu, ja viņa sāktu kliegt.

“Patiesībā,” Valente turpināja, izvilcis picu un izveicīgi nolicis uz granīta galda virsmas, “jūs pēc dabas esat laipna un nemākslota. Jūs atlicināt laiku, lai parunātos ar ikvienu, kurš, pēc jūsu domām, ir vientuļš vai ilgojas pēc uzmundrinājuma, jums nepatīk nodarīt kādam pāri, un jūs visiem spēkiem cenšaties atrast katrā kaut ko patīkamu. Arī manī.”

Valente pagriezās un ieraudzīja viņas rokā nazi.

“Vācieties ārā no šejienes!” Lī mežonīgi nočukstēja. “Vācieties ārā no manas mājas, pirms neesmu sākusi kliegt pēc palīdzības un izsaukusi policiju.”

“Nolieciet nazi! Pie velna, kas jums lēcies?”

“Jūs mani vajājāt! Tas bijāt jūs! Es pazīstu jūsu balsi. Jūs esat tas, kurš sūta man ziedus un dāvanas...”

“Es neesmu jūsu vajātājs...”

Lī sāka kāpties atpakaļ pie telefona, kas atradās pie sienas netālu no priekšnama, un viņš pagājās uz priekšu, sekojot Lī soli solī.

“Bumbieri,” viņa apsūdzoši uzskaitīja, “bumbieri, pica un ziepes!”

“Pārtikas produkti - es mēdzu noskatīties, kā jūs tos pērkat.”

“Jūs noskatījāties, kā es tos pērku, kad vajājāt mani!”

“Nolieciet to nolādēto nazi!” viņš pavēlēja mirklī, kad viņa atsitās pret sienu.

“Es izsaukšu policiju.” Lī apcirtās un tvēra pēc telefona.

“Jūs nedarīsiet neko tamlīdzīgu!” Viņš nosvieda klausuli atpakaļ vietā, uzlika tai plaukstu un piespiedās viņai klāt, iesprostojot viņu ar visu nazi starp sienu un savu ķermeni. “Tagad metiet nost to draņķa nazi!” viņš pavēlēja klusā, briesmīgā balsī viņai pie pašas auss. “Nelieciet man nodarīt jums pāri, lai to atņemtu.”

Lī nevis nometa nazi, bet gan vēl ciešāk sažņaudza tā spalu. Liktenis jau bija izdarījis visu iespējamo, lai viņu spīdzinātu. Lī nebija bail no tā, ko viņš varētu viņai nodarīt.

“Ejiet pie velna!” viņa iešņukstējās.

Viņai par milzu pārsteigumu, viņš iesmējās.

“Cik jauki redzēt, ka jūs, nonākot briesmās, vairs nesastingstat, taču es jau esmu pārāk vecs, lai vēlreiz jūsu priekšā demonstrētu savu cīņas prasmi, turklāt man ir bail, ka tad, ja es jūs atlaidīšu, jūs caururbsiet mani ar to nolādēto nazi, pirms būšu paguvis pateikt jums, kas es tāds esmu.”

“Es zinu, kas jūs esat, nelietis tāds!”

“Vai jūs varat kaut mirklīti manī paklausīties?”

Lī bija piespiesta pie sienas, un viņas labais vaigs bija pieplacināts tai klāt.

“Vai tad man ir kāda izvēle?”

Šis jautājums viņu ārkārtīgi uzjautrināja.

“Jūs taču esat tā, kas tur rokā nazi. Tas, kam ir nazis, vienmēr drīkst pirmais izvēlēties, kas notiks turpmāk. Tādi ir noteikumi.”

“Vai jūs to iemācījāties cietumā?” viņa atcirta, taču nu jau sāka justies gandrīz tikpat muļķīga, cik dusmīga.

“Nē, es to zināju jau sen,” Valente mierīgi atteica. “Un to atcerējos arī pirms četrpadsmit gadiem, kad jūs vēlā naktī izgājāt no Andželīni veikcdiņa ar pāris bumbieriem un garneļu picu. Uz ielas jums uzbruka divi draņķi. Vēlāk es jūs pavadīju līdz mājām.”

Viņa viscaur sastinga.

“Falko?” viņa izdvesa pēc klusuma brīža. “Jūs esat Falko?”

Viņš atkāpās, lai Lī varētu pagriezties, un Lī ar izbrīnā plati ieplestām acīm ielūkojās viņam sejā. Viņš pastiepa roku.

“Vai es tagad varētu dabūt to nazi? Bet ne ar aso galu pa priekšu,” viņš pajokoja.

Lī atdeva viņam nazi, bet nespēja novērst no viņa skatienu. Šis cilvēks bija daļa no viņas pagātnes, un viņa juta pēkšņu sentimentalitātes uzplūdu, jo viņš no jauna bija uzradies viņas dzīvē pašā grūtākajā brīdī un atkal mēģinājis viņu “izglābt”, kā nu vien spēdams, - un nesaņemot no viņas gandrīz nekādu pateicību. Neapzināti Lī pastiepa abas rokas viņam pretī, juzdamās gandrīz mātišķa, kad viņš tās saņēma savējās.

“Es nespēju noticēt, ka tas esi tu! Es nespēju noticēt, ka tu esi slēpis šādu seju zem tās briesmīgās bārdas. Un tu mainīji vārdu. Kā klājas tavai mātei?”

Viņš pasmaidīja par Lī jautājumu lavīnu, tas bija ašs, satraucošs smaids, kas pārvērta viņa vaibstus un lika satrauktajai Lī atcerēties, ka viņi vēl aizvien ir sadevušies rokās.

“Tu domāji, ka mana bārda ir briesmīga?”

Viņa ātri atvilka rokas, taču nemēģināja kliedēt šā mirkļa sirsnīgumu.

“Es domāju, ka tu aiz tās slēp kaut ko šausmīgu.”

“Gļēvu zodu?” viņš ieminējās, paņemdams picu no letes līdzās cepeškrāsnīm un pārnesdams to uz galdu. Tur viņš to sāka griezt šķēlēs ar to pašu nazi, ar kuru Lī pirms pāris mirkļiem bija viņam draudējusi.

Lī tvērās pie šīs atelpas no savām ciešanām un pasniedzās pēc vīna glāzes, kas stāvēja uz letes. Viņa vēlējās saglabāt šo noskaņu.

“Man pat prātā neienāca, ka tev varētu būt g|ēvs zods. Man likās, ka tur varētu būt rētas...”

Viņš pacēla galvu un nogaidīja.

“No kautiņiem - pēc ieslodzījuma cietumā.”

“Labi gan,” viņš sausi noteica, “ja vien tu tiešām nedomāji, ka man varētu būt gļēvs zods.”

“Kā klājas tavai mātei?”

“Viņa ir mirusi.”

“Lūdzu, piedod! Man viņa ļoti patika. Kad tas notika?” “Kad man bija desmit gadu.”

“Ko?”

“Mana māte un tēvs nomira, kad man bija desmit gadu.” “Tad... kas ir Andželīni kundze?”

“Manas mātes māsa.” Viņš paņēma divus šķīvjus, un Lī nolika vīna glāzes un salvetes uz galda. “Andželīni ģimene mani paņēma pie sevis pēc tam, kad mani vecāki bija miruši, un uzaudzināja mani kopā ar saviem dēliem.”

“Ahā, skaidrs. Tad kā klājas tavai krustmātei?”

“Ļoti labi. Viņa pati pagatavoja tev šo picu un palūdza, lai es tevi no viņas pasveicinu.”

“Tas ir tik mīļi - no jums abiem,” Lī sacīja.

Viņš neatbildēja, pastiepās pēc gaismas slēdža, lai padarītu spožo griestu apgaismojumu mazliet blāvāku, un apsēdās viņai pretī.

“Ēd!” viņš pavēlēja, taču pats, kā Lī ievēroja, paņēma savu vīna glāzi, nevis picu. Viņš nejutās izsalcis, kā bija apgalvojis pirmīt. Tā bija tikai viltība, lai piedabūtu viņu kaut ko apēst. Viņa jutās tik aizkustināta, ka mēģināja paklausīt, cenzdamās nedomāt par iemeslu, kāpēc viņam tas viss licies nepieciešams.

“Tu mainīji savu vārdu no Falko Nipotes uz Maiklu Va-lenti?”

Viņš papurināja galvu.

“Tu pateici otrādi.”

“Tātad tavs vārds bija Nipote Falko?”

“Nē, es gribēju teikt, ka neesmu nomainījis savu vārdu, tu to nomainīji.”

“Bet Andželīni kundze taču tevi tā uzrunāja.”

“Nipote itāliski nozīmē “māsasdēls”. Falco itāliski nozīmē “vanags”. Mūsu apkaimē visiem bija iesaukas. Manu brālēnu Andželo sauca par Danti, jo viņš nevarēja ciest, ka viņu dēvē par Andželo, jo tas nozīmē “eņģelis”, un arī tāpēc, ka viņš pavisam noteikti tāds nebija. Dominiks bija Dēlēns, jo viņš...” Vīrietis apklusa, lai padomātu, un drūmi pašūpoja galvu. “Jo viņu vienmēr sauca par Dēlēnu, pat mans tēvocis.” Viņš palūkojās apkārt pēc vīna pudeles, ieraudzīja, ka tā vēl aizvien atrodas uz letes, un piecēlās, lai to paņemtu.

“Kāpēc tevi sauca par Vanagu?” Lī pajautāja, kad viņš no jauna ielēja vīnu viņu glāzēs.

“Andželo mani tā iesauca, kad bijām vēl mazi puikas. Viņš bija trīs gadus vecāks par mani, taču es gribēju visur staigāt viņam līdzi. Lai es viņam nemaisītos pa kājām, viņš man iestāstīja, ka man esot īpaši redzīgas acis - kā vanagam - un ka viņa draugiem es esot vajadzīgs kā “sargkareivis”. Es pildīju šo pienākumu, kamēr sapratu, ka viņiem iet ļoti jautri, toties man ne.”

“Ar ko tad viņi tā izklaidējās?”

“Būs labāk, ja tu to nezināsi.”

Viņa atskurba. Viņam bija taisnība - viņa negribēja to zināt.

“Paldies par visu labo, ko tu esi darījis - piektdien un šovakar! Gandrīz neticami, ka tu manis dēļ esi tā centies.”

“Kāpēc tad ne?”

“Tāpēc, ka pirms četrpadsmit gadiem tu gandrīz nekad neatbildēji, kad es tevi uzrunāju.”

“Es mēģināju saņemties, lai to izdarītu.”

“Kas tad tevi traucēja?”

Mani traucēja Logens, Maikls Valente nodomāja, taču nepateica to skaļi. Viņš nevēlējās sabojāt viņai noskaņojumu, pieminot vīru, kuru viņa vairs nekad neredzēs dzīvu.

“Varbūt es biju kautrīgs.”

Viņa to noliedza ar vienu vienīgu uzsvērtu galvas kustību.

“Man tolaik tas ienāca prātā, taču kautrīgi cilvēki nemēdz tīšām izturēties rupji. Jo mīļāk es ar tevi runāju, jo strupāk un rupjāk tu man atbildēji. Pēc kāda laika kļuva pilnīgi skaidrs, ka tu nevari mani ciest.”

“Tas bija pilnīgi skaidrs?”

Lī saklausīja viņa balsī jautru ironiju, taču viņu vairāk interesēja daudz svarīgāki jautājumi.

“Kāpēc tu man nepateici, kas tu esi, jau pagājušās sestdienas vakara viesībās?” Pieminējusi svinīgo sarīkojumu, Lī vairs nespēja atvairīt šaušalīgo realitāti, kas ielauzās viņas domās. Viņa aizmirsa pašas uzdoto jautājumu un sāka skatīties ārā pa logu, cīnīdamās ar asarām.

It kā nojautis, kas ar viņu notiek, viņš nerunāja par viesībām.

“Es tev paskaidroju, kas esmu, tajā zīmītē, ko nosūtīju kopā ar bumbieriem.”

Lī pūlējās koncentrēt domas tikai uz šo jautājumu.

“Tu noteikti nodomāji, ka esmu ārkārtīgi nepieklājīga, ja es par to neieminējos ne tad, kad tu aizvedi mani uz kalniem, ne tad, kad es tev vakar piezvanīju, ne galu galā arī šovakar.”

“Es nospriedu, ka tu vai nu neesi izlasījusi šo zīmīti, vai arī esi to izlasījusi un nolēmusi slēpt, ka agrāk esi bijusi ar mani pazīstama.”

Lī nekustīgi raudzījās viņā.

“Es nemūžam nebūtu tā darījusi.”

Valente skatījās viņai acīs.

“Ja nu vienīgi šo četrpadsmit gadu laikā tu neesi kļuvusi par “visai formālu cilvēku”.”

Lī pieņēma šo saudzīgo zobgalību ar vieglu smaidu; tad viņa bija spiesta iekost lūpā, lai apvaldītu asaras. Tās bija tik tuvu -katru dienu, katru minūti, ka jebkas - jauks vai humorpilns -varēja likt viņai pavisam negaidot sākt raudāt.

28. NODAĻA

I

Džo O’Hāra ienāca virtuve brīdī, kad Maikls ielēja pēdējās vīna paliekas Lī glāzē. Satrūcies viņš uzmeta skatienu viegli aptum-

šotajai telpai un omulīgajai ainai un grasījās atmuguriski iziet no istabas.

“Es atvainojos...”

“Pagaidiet, Džo, neejiet prom!” Lī viņu pārtrauca, bažīgi vēlēdamās novērst šo pārpratumu. “Es gribu jūs pienācīgi iepazīstināt ar Valentes kungu...”

“Mēs jau esam pazīstami, Meningas kundze. Vai atceraties? Pagājušajā piektdienā?”

Par spīti visām savām bēdām, Lī sanāca smiekli par viņa apjukušo sejas izteiksmi.

“Protams, atceros. Es gribu teikt - es neatcerējos, ka pazīstu Valentes kungu, kad piektdien ar viņu satikos. Pirms daudziem gadiem, kad mācījos koledžā un dzīvoju pilsētas nomalē, viņš strādāja savas ģimenes pārtikas veikaliņā, un es mēdzu tur iepirkties. Viņam bija bārda, un es nezināju, kā viņu sauc, taču viņa krustmāte, kuru es līdz pat šim vakaram uzskatīju par viņa māti, cepa man picas ar garnelēm!”

O’Hāras skatiens aizšāvās pie tukšās vīna pudeles, tad nosodoši pievērsās Maiklam Valentem.

“Cik daudz no tā vīna jūs esat iedevis Meningas kundzei?”

“Es neesmu piedzērusies, Džo. Es cenšos paskaidrot, kāpēc līdz šim vakaram es Maiklu nepazinu. Kādu vakaru viņš izglāba mani no laupītāju uzbrukuma - un droši vien arī no kaut kā ļaunāka.”

“Un jūs laikam pēc tam aizmirsāt pavaicāt, kā viņu sauc?” Džo O’Hāra ieminējās, taču izklausījās, ka uzticamais šoferis nevis jūtas skeptisks, bet gan cenšas noticēt neticamajam. Viņš pienāca pie galda, gatavs veikt formālo iepazīšanos, ko Lī savā pašreizējā stāvoklī uzskatīja par absolūti nepieciešamu.

“Es tolaik zināju, kā viņu sauc,” Lī paskaidroja, “taču tad visiem, kas dzīvoja Maikla apkaimē, bija iesaukas. Viņu tolaik dēvēja par Vanagu - itāliski tas ir Falco -, un līdz šim vakaram Falko bija vienīgais vārds, kādā es viņu zināju saukt.”

O’Hāra pastiepa roku, lai paspiestu Maikla Valentes plaukstu, taču viņa atbildē bija dzirdams nepārprotams brīdinājums otram vīrietim.

“Ari mūsu apkaimē visiem bija iesaukas,” viņš strupi sacīja. “Mani bija iedēvējuši par Bokseri.”

Lī apvaldīja smieklus, dzirdot Maikla drūmo atbildi.

“Es to paturēšu prātā.”

Kad pēc neilga brīža no savas brīvās pēcpusdienas atgriezās Hilda, Džo O’Hāra atstāstīja viņai to pašu informāciju par Valenti, bet Lī un Maikls Valente noskatījās, kā viņš to dara. Tas bija vienīgais atvieglojums no visām sāpēm un šaubām, ko Lī bija jutusi pēdējā nedēļā. Viss strauji beidzās, kad iezvanījās telefons.

Hilda pacēla klausuli, kaut ko īsi pateica zvanītājam un tad lēni pagriezās pret galdu.

“Detektīve Litltone un detektīvleitnants Makords brauc augšā.”

Lī pielēca kājās un iesteidzās dzīvojamā istabā, cerību un baiļu pārņemta.

Virtuvē Hilda satraukta paskatījās uz O’Hāru un ierunājās klusāk.

“Detektīve Litltone lūdza parūpēties, lai Meningas kundze nebūtu viena. Viņa gribēja, lai viņai līdzās būtu vēl kāds...”

“Tas neizklausās labi,” O’Hāra noteica, neapzināti pagriezies pret Maiklu Valenti, lai dzirdētu viņa domas. “Vai ne?”

“Jā,” Valente īsi noteica. “Tas nav labi.” Viņš pamāja uz durvju pusi. “Jums abiem jāiet uz turieni un jāpaliek kopā ar viņu.”

O’Hāra neierosināja, ka Valentem vajadzētu iet viņiem līdzi. Viņš jau bija redzējis, kā policisti viņa klātbūtnē izturas pret Lī. Džo saņēma Hildu zem rokas, un viņi iegāja dzīvojamā istabā.

Maikls Valente palika turpat, klausīdamies balsīs, kas skanēja no dzīvojamās istabas, nespēdams Lī pasargāt - vai pat tikai atrasties viņai blakus -, kad viņa uzzinās jaunumus, kuri, kā viņš zināja, ievainos viņu daudz dziļāk par jebkura uzbrucēja nazi...

Lī skatījās abu detektīvu sejās, un viņas prāts pūlējās noraidīt to, ko viņi sacīja.

“Jūs kļūdāties! Viņa nemaz nebija mājiņā. Es tur biju. Jūs esat atraduši kādu citu!”

“Man ļoti žēl, Meningas kundze,” detektīve Litltone iebilda. “Nekādu šaubu nav. Meninga kunga līķis tika atrasts viņa automašīnā, garāžā, kas izcirsta kalnā aiz mājas.”

Lī asarās mirdzošās acis iepletās sāpīgā apsūdzībā.

“Viņš nosala līdz nāvei, kamēr jūs velti šķiedāt laiku...”

“Viņš nenosala līdz nāvei,” nesatricināmi iebilda vīrs, kurš bija nosaucis sevi par detektīvu Makordu. “Jūsu vīrs ir miris no šāviena galvā. Ierocis atradās automašīnā uz grīdas.”

Lī kā neprātīga papurināja galvu.

“Vai jūs esat jucis? Vai jūs gribat man iestāstīt, ka esat atradis vīrieti, kurš nošāvies viņa automašīnā, un ka tas ir mans vīrs? Logens nemūžam nebūtu tā darījis! Viņš nekad, nekad, nekad nebūtu tā darījis!”

Lī neticēja nekam, nekam... vienīgi tam, ka Logens ir miris. Vienalga, lai cik ilgi viņa te stāvētu, pūlēdamās iebilst, viņa jau zināja, ka viņš ir miris. Ja Logens būtu dzīvs, viņš jau pirms vairākām dienām būtu pārnācis mājās pie viņas. Viņš būtu rāpojis, apturējis garāmbraucošas automašīnas vai vilcies pats. Viņa sajuta ap pleciem Hildas silto roku un sāka raustīt sava džempera apakšmalu kā izmisis bērns, kurš pūlas saprast, kāpēc pieaugušie viņu soda.

“Viņš... viņš nenošāvās, vai dzirdat?” viņa iekliedzās. “Jūs melojat. Kāpēc jūs melojat?”

“Mēs nedomājam, ka jūsu vīrs būtu pats laupījis sev dzīvību,” Makords skarbi sacīja. “Rīt mēs zināsim kaut ko vairāk, taču patlaban mums ir iemesls domāt, ka viņa revolvera gaili nospiedis kāds cits.”

Lī dzīvā iztēle uzbūra šausminošu ainu - Logens, kam pie galvas kāds piespiedis revolveri. Kāds, kas nospiež gaili un izdzēš viņa dzīvību. Izdzēš viņas dzīvību. Istaba sāka līgoties un griezties, un viņa ieķērās Hildai rokā. Ar asaru pilnām acīm viņa paskatījās uz laipnāko no abiem detektīviem un pamāja ar galvu, it kā, pamājot Semai Litltonei, viņa varētu piespiest arī šo otru sievieti pamāt un viņai piekrist.

“Viņš taču kļūdās, vai ne? Kļūdās. Pasakiet, ka viņš kļūdās.” Viņa pastiepa roku viņai pretī. “Lūdzu! Pasakiet, ka viņš kļūdās.”

Detektīves Litltones maigā balss skanēja līdzjūtīgi, tomēr pārliecināti.

“Nē, Meningas kundze, viņš nekļūdās. Man ļoti žēl...”

Tonakt Hilda viņu nolika gulēt. O’Hāra sajauca divus stiprus dzērienus un piespieda Hildu vienu no tiem izdzert. Iztukšojis savu glāzi, viņš pavadīja satriekto mājkalpotāju līdz viņas istabai; tad viņš devās pats uz savu istabu un izdzēra vēl divas glāzes, ļaujot Maiklam Valentem pašam iziet pa durvīm.

Vienpadsmitos Džo piecēlās, lai pārliecinātos, ka viss ir noslēgts. Pusceļā cauri klusajai dzīvojamai istabai viņš pamanīja, ka Valente nekur nav aizgājis. Vīrietis sēdēja uz neērta krēsla ar taisnu atzveltni dzīvojamās istabas tālākajā galā, blakus gaitenim, kas veda uz lielo guļamistabu. Viņa galva bija noliekta, apakšdelmi atbalstīti pret augšstilbiem, plaukstas vaļīgi saņemtas. Viņš klausījās izmisīgajās sievietes raudās gaiteņa otrā galā.

Viņš bija palicis tur kā centurions.

Kad Džo klusi pagājās tuvāk, pūlēdamies izdomāt, ko lai saka, Valente ar plaukstām gurdi paberzēja seju.

“Vai jūs taisāties te palikt visu nakti?” Džo klusi pajautāja.

Otrs vīrietis strauji atrāva rokas un pacēla galvu.

“Nē,” viņš atbildēja.

Ja Džo nebūtu tik daudz dzēris, viņš būtu paturējis pie sevis savus secinājumus par otra vīrieša rīcības iemesliem, taču viņš bija dzēris un tāpēc tā nedarīja. Džo sacīja:

“Tikpat labi tu vari iet mājās un mazliet nosnausties, Vanag. Tu nevari izdarīt neko, lai pasargātu viņu no tā, kas viņai šovakar jāpārdzīvo.”

Valente ne apstiprināja, ne arī noliedza Džo secinājumus par to, kāpēc viņš tur atrodas. Valente piecēlās un lēni uzvilka žaketi, ko bija uzkarinājis uz krēsla atzveltnes.

“Tādā gadījumā, Bokseri, es viņu atstāšu tavā ziņā.”

29. NODAĻA “Es zinu, ka jums šobrīd ir grūti, Meningas kundze,” Sema Litl-tone sacīja, kad viņa kopā ar Makordu nākamajā rītā apsēdās uz krēsla dzīvojamā istabā. Šreiders atradās virtuvē, kur iztaujāja mājkalpotāju, šoferi un sekretāri. “Mēs centīsimies jūs aizkavēt iespējami īsu laiku,” Sema turpināja. “Mums jāuzdod pāris jautājumu, un daži no tiem jums varbūt liksies aizskaroši vai pat nežēlīgi, taču varat man ticēt, ka tas nav nekas neparasts. Šos pašus jautājumus pēc slepkavības mēs uzdodam katram dzīvesbiedram.”

Sema paklusēja, gaidot kādu atbildi no bālās, satriektās sievietes sev pretī.

“Meningas kundze?” Sema mudināja.

Lī atrāva skatienu no lielās kristāla jūraszvaigznes uz mazā galdiņa līdzās Makorda elkonim. Logens pagājušajā vasarā Ņūportā bija iemīlējies šajā skaistajā kristāla priekšmetā, un viņa pēc atgriešanās mājās bija Logenu ar to pārsteigusi.

“Piedodiet, es biju aizdomājusies par kaut ko citu. Ko jūs gribat man vaicāt?”

“Tagad, kad jums bijušas vairākas stundas laika, lai aprastu ar traģiskajām ziņām par jūsu vīra nāvi, vai jūs spējat iedomāties kādu iemeslu, kāpēc viņš varētu būt nogalināts?”

Vairākas stundas laika, lai aprastu, Lī neticīgi nodomāja. Viņai būs vajadzīgi vairāki mūži, lai ar to aprastu.

“Es... es visu pagājušo nakti biju nomodā, par to domājot, un vienīgais secinājums, kas liekas puslīdz loģisks, ir tāds, ka tas bijis šausmīgs, neparedzēts gadījums. Varbūt tur dzīvoja kāds jucis klaidonis un viņš domāja... bija pārliecināts, ka tā vieta pieder viņam. Varbūt tad, kad viņš ieraudzīja, ka Logens nes mantas mājā un novieto savu automašīnu, viņš izvilka savu ieroci un... nogalināja viņu.”

“Diemžēl šī teorija nebalstās uz faktiem,” Sema iebilda. “Trīsdesmit astotā kalibra revolveris, ko atrada uz grīdas jūsu vīra automašīnā, bija reģistrēts uz jūsu vīra vārda.” Kad Lī neizpratnē uzlūkoja viņu, Sema apvaicājās: “Vai jūs zinājāt, ka jūsu vīram pieder šaujamierocis?”

“Nē, man par to nebija ne jausmas.” Lī nespēja, nevarēja noticēt, ka viņas vīra slepkavību kāds varētu būt laikus izplānojis, tāpēc viņa mēģināja izdomāt kādus jaunus faktus, kas atbilstu viņas scenārijam. “Ja mājiņā dzīvoja kāds psihopāts, tad, iespējams, viņš sekoja manam vīram uz automašīnu, un, kad Logens izvilka šaujamo, notika cīniņš un pistole nejauši izšāva.”

Detektīve Litltone acīmredzot domāja, ka Lī teorija ir pārāk neticama, jo viņa izlikās to nedzirdam un uzdeva nākamo jautājumu.

“Vai jūs varat iedomāties kādu iemeslu, kāpēc jūsu vīrs uzskatīja par vajadzīgu nēsāt ieroci?”

Lī mēģināja izdomāt kādu izskaidrojumu - vienalga, cik ērmīgu. Pēc pāris mirkļiem viņa lēni ieteicās:

“Dažos pēdējos gados Logens bija ķēries pie komerciālas būvniecības. Es zinu, ka tur iesaistītas arodbiedrības, un, cik esmu lasījusi, tad var gadīties, ka...” Lī aprāvās. “Nē, pagaidiet, mani kāds vajāja. Logens noteikti nopirka ieroci tāpēc.” “Kad jūs pirmo reizi manījāt šo vajātāju?”

“Pirms pāris mēnešiem. Mēs uzrakstījām iesniegumu policijai. Jums tam jābūt reģistrētam.”

Sema kaut ko pierakstīja, taču viņa jau zināja, ka iesniegums policijai ir reģistrēts septembrī, sešus mēnešus pēc tam, kad Logens Menings bija nopircis savu ieroci.

“Kā jūs aprakstītu savas attiecības ar vīru? Vai jūsu laulība bija laimīga?”

“Jā. Ļoti.”

“Vai viņš jums uzticējās?”

“Protams.”

“Padomājiet rūpīgi! Vai viņš minēja, ka par kaut ko raizējas - piemēram, par sarežģījumiem darījumos?”

“Logena darījumi bija ārkārtīgi veiksmīgi. It īpaši pēdējo divu vai trīs gadu laikā. Viņam nebija nekādu sarežģījumu darījumos.”

“Vai viņš likās nomākts?”

“Ne vairāk kā parasti.”

“Vai jums nebūtu iebildumu, ja mēs parunātu ar cilvēkiem viga birojā?” Šis jautājums bija retorisks, jo Makords jau bija apkopojis visu darbinieku vārdus un sadalījis Semai, Sreideram un sev, kurus cilvēkus katrs iztaujās.

“Lūdzu, runājiet, ar ko vien vēlaties,” Lī atteica. “Dariet visu, ko uzskatāt par nepieciešamu.”

“Kuram vēl līdztekus jums Meninga kungs uzticējās?”

“Nevienam.”

“Vai viņam bija tuvi draugi?”

“Mēs viens otram bijām tuvākie draugi.”

“Skaidrs. Tad jau arī jums nav neviena tuva drauga? Cilvēka, kuram jūs uzticaties?”

Sema to tīšām pateica tā, lai Lī justos kā nesabiedriska vien-tuļniece, ja viņa nespētu nosaukt nevienu viņu draugu, un šī viltība izdevās.

“Es strādāju šovbiznesā, un mani draugi pārsvarā ir no mākslas un izklaides pasaules. Galvenokārt tie ir cilvēki, kuriem popularitāte patīk daudz labāk par savrupību, tāpēc viņi neprot glabāt noslēpumus - ne savējos, ne manējos. Esmu iemācījusies neatklāj citiem to, ko nevēlos pēc tam izlasīt Lizas Smitas slejā vai “Enquirer”

Detektīve Litltone pamāja, it kā būtu pilnīgi sapratusi, taču viņas turpmākie vārdi liecināja, ka viņa ir kaitinoši ietiepīga.

“Spriežot pēc raksta, ko izlasīju “The Post” augstākās sabiedrības slejā par jūsu dzimšanas dienas svinībām, šeit bija sanākuši vairāk nekā trīssimt cilvēku, lai svinētu kopā ar jums. Vai tad ne jūs, ne jūsu vīrs nepazina nevienu no viņiem tik labi, lai dažreiz viņiem kaut ko uzticētu?”

Lī saprata - ja viņa nenosauks Semai Litltonei pāris vārdu, detektīve droši vien neatkāpsies no šā bezjēdzīgā temata līdz vēlai nakts stundai, tāpēc viņa atcerējās dažas epizodes no savām viesībām un minēja Semai Litltonei to cilvēku vārdus, kuri pirmie ienāca prātā.

“Viens no maniem draugiem ir Džeisons Solomons.”

“Gan personiskā, gan lietišķā ziņā?”

“Jā. Sibila Heivuda ir mana draudzene; tāpat arī Tēta Bē-rensone...”

“Tā māksliniece?”

“Jā. Ak, un Šīla Vintersa. Doktore Vintersa ir mana un arī mana vīra draudzene.”

Sema kaut ko pierakstīja.

“Doktore Vintersa? Vai jūsu vīram bija veselības problēma?”

“Nē. Šīla ir psihiatre.”

Pirmo reizi ierunājās Makords.

“Vai jūs bijāt viņas pacienti?”

Lī satrauca šis jautājums, it kā viņa būtu pati sev izlikusi lamatas.

“Pirms pāris gadiem mēs viņu īsu laiku apmeklējām kā pacienti. Tagad viņa ir mums tuva draudzene.”

“Kuram bija vajadzīgs psihiatrs?” Makords strupi noprasīja. “Jums vai jūsu vīram?”

Lī jau grasījās atcirst, ka tā nav viņa darīšana, un viņa būtu tā arī izdarījusi, ja vien Sema Litltone nebūtu aši iejaukusies.

“Jums nav jāatbild uz šo jautājumu, Meningas kundze, ja tas jums šķiet nepatīkams. Mēs ar leitnantu Makordu agrāk neesam strādājuši kopā, taču, spriežot pēc viņa jautājuma, viņš ir no tiem vīriešiem, kurš lepojas ar to, ka drīzāk ļauj, lai viņa saaukstēšanās pāriet plaušu karsonī, nekā aiziet pie ārsta. Viņš droši vien pats maina savai automašīnai eļļu un pats rauj sev zobus, nevis iet pie zobārsta.” Viņa sirsnīgi uzsmaidīja Lī. “Atšķirībā no leitnanta es zinu, ka inteliģenti, aizņemti cilvēki, kuri var to atļauties, labprāt ietaupa laiku un pūles, konsultējoties ar speciālistiem visās jomās, vai nu tā būtu automehāniķa, da-tortehnoloģija vai...” viņa veltīja smaidu vīrietim sev līdzās, “medicīna.”

Lī no sirds piekrita teiktajam, tāpēc juta vajadzību pierādīt detektīves Litltones teoriju vīrietim, kura dienesta pakāpe bija augstāka nekā viņai, un izskaidrot maznozīmīgo iemeslu, kāpēc viņa un Logens bija konsultējušies ar Šīlu.

“Logens neprata aizmirst darbu un baudīt dzīvi. Šīla ātri vien palīdzēja viņam saprast, ka, tik ļoti nopūloties, viņš laupa sev daudzus skaistākus dzīves brīžus.”

Detektīve Litltone dedzīgi paliecās uz priekšu.

“Vai iespējams, ka jūsu vīrs, uzticēdamies doktorei Vinter-sai - kā viņas draugs -, pastāstīja viņai par ieroci un kāpēc to nopircis?”

“Nezinu. Diez vai. Šīla ar Logenu šad tad kopīgi pusdienoja, taču tas bija gluži formāli. Viņiem bija vienāda izcelsme un daudz kopīgu paziņu. Es šorīt piezvanīju Šīlai un pastāstīju viņai par Logenu. Viņa man būtu pateikusi, ja viņš būtu ieminējies, ka nopircis ieroci.”

“Varbūt viņa nedomāja, ka viņai tas būtu jāsaka vai arī viņa to drīkstētu darīt. Vai jums nebūtu iebildumu, ja mēs ar viņu aprunātos?”

Lī papurināja galvu.

“Nē, bet esmu pārliecināta, ka Logens nopirka ieroci vajātāja dēļ.”

Detektīves Litltones seja kļuva nopietna.

“Biju cerējusi pasargāt jūs no šīs ziņas, Meningas kundze, taču jūsu vīrs ieroci nopirka martā - sešus mēnešus pirms jūsu vajātāja parādīšanās.” Kamēr Lī pūlējās apjēgt šo informāciju, detektīve Litltone piebilda: “Vai tagad jūs saprotat, kāpēc mums ir tik svarīgi parunāt ar doktori Vintersu? Ja jūsu vīrs baiļojās par savu dzīvību, varbūt viņš - kaut vai netīšām - ir ļāvis noprast, kāpēc viņš baidās... vai arī no kā baidās.”

“Tad jums noteikti ar viņu jāparunā.”

“Mums būs vajadzīga jūsu rakstiska piekrišana, un esmu pārliecināta, ka arī doktore Vintersa to pieprasīs, pirms izlems, vai viņai ir tiesības atklāt pacienta noslēpumu. Vai jūs būtu ar mieru dot mums šādu atļauju?”

“Jā, ja jūs apsolāt saglabāt šīs informācijas slepenību.” “Mēs būsim ļoti, ļoti diskrēti,” detektīve Litltone apsolīja, izplēsa no sava bloknota nelielu papīra lapu un kopā ar pildspalvu pasniedza to Lī. “Vienkārši uzrakstiet kaut ko tādu, kur

teikts, ka jūs pilnvarojat viņu sniegt mums informāciju par jūsu vīru.”

Lī instinktīvi paklausīja, ejot turp, uz kurieni tika vesta... vai arī stumta. Atdevusi lapu atpakaļ Semai Litltonei, viņa ieminējās:

“Es nemitīgi domāju par to cilvēku, kurš tonakt nodzina mani no ceļa. Varbūt tieši viņš noslepkavoja manu vīru.”

“Mēs viņu meklējam un esam divkāršojuši savas pūles kopš vakardienas, kad atradām jūsu vīru. Mēs gribētu saņemt jūsu atļauju ne vien parunāt ar jūsu vīra darbiniekiem, bet arī izpētīt jebkurus dokumentus, kuri, mūsuprāt, varētu būt saistīti ar šo notikumu. Mēs parūpēsimies, lai tie nepazustu. Vai jums nav iebildumu?”

“Nē.”

Sema aizvēra savu bloknotu un paskatījās uz Makordu.

“Vai jums ir vēl kādi jautājumi, leitnant?”

Makords papurināja galvu un piecēlās.

“Piedodiet par manu reakciju, dzirdot pieminam doktori Vintersu. Detektīve Litltone mani aprakstīja ļoti precīzi - es vēl aizvien pats mainu eļļu savai automašīnai, un mans mājas dators nedarbojas jau divus gadus, jo es neļauju nevienam citam to salabot. Vienīgais zobārsts, ko pazīstu, ir tas, kura lietu šobrīd izmeklēju.”

Lī pieņēma Makorda atvainošanos, taču viņu iztrūcināja detektīva pazemīgais tonis, jo tas likās pagalam nesaderīgs ar viņa salto skatienu un paviršo smaidu.

“Medicīnas ekspertam vajadzētu jau rīt izsniegt jūsu vīra līķi,” viņš piebilda. “Paziņojiet mums, kad paredzamas bēres. Ar jūsu atļauju mēs vēlētos atsūtīt uz bēru ceremoniju savus cilvēkus.”

Lī pieķērās dīvāna atzveltnei, lai noturētos kājās, nodrebinājusies par nevērīgo, nejūtīgo toni, kādā šis cilvēks runāja par viņas “vīra līķi” un “bērēm”. Logens bija miris. Viņš vairs nekad viņai neuzsmaidīs, nekad nepievilks viņu sev klāt, kad būs gultā aizmidzis. Viņa līķis atradās morgā. Lī līdz šim vēl nebija domājusi par bērēm, kaut arī Brenna bija uzmanīgi ieminējusies par to rītā, kad Triša Lefkovica bija piezvanījusi, lai piedāvātu savu palīdzību.

“Kāpēc jūs gribat uz turieni sūtīt savus cilvēkus?” viņa pajautāja, kad atkal spēja runāt.

“Drošības labad, tas arī viss. Jūs kāds vajāja, un jūsu vīrs ir nogalināts.”

“Dariet, ko uzskatāt par nepieciešamu.”

Makords pār plecu atskatījās uz virtuvi.

“Palūkošos, vai detektīvs Šreiders ir beidzis.”

Detektīvs Šreiders bija ne vien beidzis, bet jau baudīja tasi kafijas un mājas cepumus, un šoferis ar viņu pļāpāja par futbolu.

Visi trīs detektīvi klusējot brauca lejā ar liftu. Drošības apsvērumu dēļ visiem Meningu ēkas apmeklētājiem vajadzēja lielā grāmatā atzīmēt, kad viņi ieradušies un kad devušies prom. Apmeklētāju reģistrētājs bija kāds pavecs formas tērpā ģērbies šveicars, kura vārda nozīmīte vēstīja, ka viņš ir “Horeiss”. Viņš sēdēja pie izliekta melna marmora galda pašā vestibila vidū.

“Žēl gan, ka ar Meninga kungu tā gadījies,” Horeiss ieminējās, pasniedzis Šreideram pildspalvu, lai viņš varētu parakstīties par visas trijotnes aiziešanu lielajā, ādas vākos iesietajā grāmatā, kurā atnākot bija visus pierakstījis.

Šreiders nevis paņēma pildspalvu, bet gan grāmatu, un pasniedza šveicaram salocītu orderi.

“Šis orderis ļauj mums konfiscēt šo priekšmetu kā lietisku pierādījumu,” viņš paskaidroja iztrūcinātajam šveicaram. “Vai jums ir vēl kāda grāmata, ko jūs varētu izmantot?”

“Nūjā, bet mēs drīkstam tajā rakstīt tikai janvārī, un tagad ir decembris.”

“Sāciet rakstīt jaunajā grāmatā tūlīt pat,” Šreiders rīkoja. “Un, ja kāds pajautā, kas noticis ar šo, gluži vienkārši pasakiet, ka tai kaut kas uzliets. Vai jūs varat tā izdarīt?”

“Jā, bet mans priekšnieks...”

Šreiders pasniedza viņam savu vizītkarti.

“Pasakiet, lai jūsu priekšnieks man piezvana.”

30. NODAĻA

Šreiders sēdēja pie stūres, tāpēc Sema paņēma no viņa apmeklētāju grāmatu un iekārtojās pakaļējā sēdeklī, ļaujot Makor-dam apsēsties priekšā blakus Šreideram. Sema atvēra grāmatu, pirms viņi bija sākuši braukt, un pārskatīja visus vārdus, sākot no pirmā novembra.

“Ko jūs uzzinājāt no mājkalpotājas?” Makords noprasīja Šreideram.

“Hilda Brunnere apgalvo, ka Meningi esot bijis “ideāls” pāris. Nekādu ķildu, pat ne sīku strīdu. Meninga kungs reizēm pārnācis mājās vēlu, taču viņš vienmēr piezvanījis un atgriezies vienpadsmitos vai, vēlākais, divpadsmitos. Viņš bijis dažos īsos komandējumos. Trīs gadu laikā, kamēr tā Brunnere pie viņiem strādā, Meningas kundze nevienu nakti nav pavadījusi ārpus mājas. Viņa apstiprināja, ka Menings izgājis no mājas svētdienas rītā ap astoņiem un divas reizes gājis lejā uz automašīnu ar mantām, ko ņēmis līdzi uz kalniem. Starp šīm mantām bijušas divas kristāla glāzes, pudele vīna, pudele šampanieša un...” Viņš iespaida labad mirkli paklusēja un tad ar triumfējošu smaidu pabeidza: “...divi zaļi guļammaisi. Viņa ir pārliecināta, ka guļammaisi bijuši divi, jo viņa palīdzējusi tos sameklēt skapja dziļumā un redzējusi, kā viņš tos iznesis no dzīvokļa.”

“Vai vēl kas?” Makords apmierināts mudināja.

“Jā. Viņa man iedeva fantastiskus cepumus un brīdināja neuztraukt Meningas kundzi un nemest drupačas uz grīdas.”

“Un kas ir ar to šoferi?”

“Viņa vārds ir Džozefs Ksavjers O’Hāra, un no viņa es ne uzzināju neko. Pilnīgi neko. Vispār. Īstenībā viņš strādā pie kāda cita pāra - Metjū un Mereditas Fereliem no Čikāgas. Pirms pāris nedēļām viņi ar kuģi aizbraukuši ceļojumā apkārt pasaulei. Kad Fereli uzzinājuši par Lī Meningas vajātāju, viņi “aizdevuši” O’Hāru Meningiem, iekams paši nebūs atgriezušies mājās.”

“Vai tas ir viss?”

“Nē. O’Hāra kaut ko zina - kaut ko tādu, par ko nevēlas runāt.”

“Valente?”

“Iespējams. Droši vien. Jūs likāt, lai nepieminu Valenti, tāpēc es O’Hāram par viņu neko neprasīju, taču arī viņš pats neko nevēlējās teikt.”

“Vai tas ir viss, ko tu no viņa uzzināji?”

“Nē, es no viņa saņēmu arī brīdinājumu,” Šreiders drūmi atbildēja. “Viņš man ieteica neuztraukt Meningas kundzi un aizmirst savas iedomas, ka viņai varētu būt kāda saistība ar vīra nāvi. Viņš nav naivs, un viņš nav tikai šoferis. Viņš ir arī miesassargs, un viņam ir ieroča nēsāšanas licence.”

“Un sekretāre?” Makords noprasīja.

“Brenna Kveide,” Šreiders sacīja. “Īstenībā viņa vairāk strādā pie Meningas kundzes, un viņa stāstīja to pašu, ko mājkalpotāja, - viņa teica, ka Meningi esot ļoti laimīgs pāris. Viņa man iedeva pirms nedēļas notikušo svinību viesu saraksta kopiju.” Viņš iebāza roku žaketes kabatā un izvilka vairākas lapas ar alfabēta secībā glīti uzdrukātiem vārdiem. “Vēl viena kopija iedota šveicaram, lai viņš zinātu, kādi viesi ielūgti. Uzminiet, kura vārda nebija sākotnējā sarakstā!”

“Valente,” Makords noteica, atlocīja sarakstu un pārskatīja uzvārdus.

“Tieši tā. Viņa vārds pierakstīts ar zīmuli viesību dienas pēcpusdienā - pēc Logena Meninga lūguma.”

“Un jūs?” Šreiders noprasīja Makordam. “Vai jūs uzzinājāt kaut ko interesantu?”

Makords pagrieza galvu uz pakaļējā sēdekļa pusi, kur Sema cītīgi pētīja apmeklētāju reģistru.

“Starp citu,” viņš sausi paziņoja, “es uzzināju, ka detektīve Litltone uzskata mani par vecu, bezzobainu, neaptēstu vīru, kuram no kabatas ārā karājas eļļaina lupata un kuram nav nekādas sajēgas par ārstiem, it īpaši par psihiatriem.”

Sema nepūlējās ne aizstāvēties, ne paskaidrot savu rīcību, un viņa jutās mazliet pārsteigta, kad to darīja Makords.

“Litltone saprata, ka esmu pārbiedējis to Meningu sievišķi, tāpēc viņa nolika mani pa ķērienam un pamatīgi atvēzējās turpat viņas acu priekšā. Tādējādi viņa panāca, ka tā sieviete parakstīja viņu psihiatrei domātu atļauju ar mums runāt. Es nespēju vien nobrīnīties, kā Litltone piedabūja viņu uz šo soli, turklāt tik viegli.”

“Vienmēr ir viegli pārliecināt nevainīgus, nekur neiesaistītus cilvēkus rīkoties pareizi,” Sema nomurmināja un pāršķīra lapu. “Es negribu teikt, ka viņa pavisam noteikti nav vainīga, taču viņā ir kaut kas tāds, ko es gluži vienkārši nespēju saistīt ar līdzdalību sazvērestībā, kuras mērķis būtu viņas vīra noslepkavošana. Vakar,” viņa turpināja, pievērsusies Šreideram, “kad mēs viņai pateicām, ka viņas vīrs ir nošauts, Lī Meninga pastiepa man pretī roku un lūdzās, lai pasaku, ka Makords kļūdās. Ak dievs, es gandrīz sāku raudāt un...” Sema aprāvās, ieraudzījusi kādu ķeburainu vārdu, kas bija ierakstīts apmeklētāju reģistrā iepriekšējā vakarā; tad viņa aizcirta grāmatu ciet. “Nolādēts! Kaut kas neticams/”

“Kam tu tur nevari noticēt?” Šreiders apvaicājās, pametis uz viņu acis atpakaļskata spogulī.

Makorda balsī skanēja ciniska jautrība.

“Man liekas, detektīve Litltone nupat atklāja, ka Valente vakar slēpies Meningu dzīvoklī, kamēr atraitne visiem spēkiem tēlojusi Litltones priekšā un gandrīz likusi viņai apraudāties.” Semas dusmas uz sevi pavērsās pret citu mērķi - Mičelu Ma-kordu.

“Kā jūs to zinājāt?” viņa jautāja pavisam mierīgi, lai gan nemaz tā nejutās.

“Es vakar pamanīju Valentes vārdu reģistrā, kad ierakstīju tur mūsu atnākšanas un aiziešanas laiku.”

Semai jau bija aizdomas, ka viņš teiks tieši tā. Nikna un vīlusies Sema nolika smago grāmatu uz sēdekļa sev līdzās un sāka skatīties ārā pa logu, savilkusi seju mīlīgā, izvairīgā grimasē. Kad Makords pēc pāris minūtēm pavaicāja, vai viņa nevēlas kopā ar viņu doties uz tiesu medicīnas ekspertīzes nodaļu, lai pārbaudītu Meninga analīzes, viņa ļoti pieklājīgi atbildēja: “Protams.”

Šīla bija pie kāda pacienta, kad Lī viņai piezvanīja, taču pēc pāris minūtēm Šīla piezvanīja pati.

“Es tev tikai gribēju kaut ko ātri pajautāt,” Lī paskaidroja. “Vai tu gadījumā nezināji, ka Logens nopircis ieroci?”

“Nē.”

“Tā jau es domāju, bet policisti tev tik un tā to prasīs. Viņi pieļauj, ka Logens ir uzticējies kādam draugam.”

31. NODAĻA

Ballistiskā ekspertīze apstiprināja, ka lode, kura caururbusi Lo-gena Meninga smadzenes un iestrēgusi garāžas kreisajā sienā, izšauta no viņa automašīnā atrastā trīsdesmit astotā kalibra revolvera. Tāpat kā lode, kas tika izvilkta no labās sienas.

Medicīnas eksperts vēl nebija pabeidzis savu rakstisko ziņojumu, taču Herberts Nailss ļoti labprāt īsumā jau paziņoja Semai un Makordam par saviem atklājumiem.

“Logens Menings pavisam noteikti aizgāja pacilāts,” viņš jautri sacīja.

“Ļoti asprātīgi, Herb,” Makords neiecietīgi novilka.

“Es zinu, ka nav asprātīgi, bet tā ir bijis. Nāves iemesls ir šauta brūce labajos deniņos, kura gūta nepilnu stundu pēc tam, kad viņš iztukšojis gandrīz veselu pudeli vīna. Es teiktu, ka tas bijis baltais “Chardonnay”.”

32. NODAĻA

Logena Meninga bēru ceremonija izvērtās par plašu pasākumu, ko apmeklēja piecsimt politiķu, politikas un sabiedrības

līderu, kā arī ievērojami mākslas un izklaides pasaules ļaudis. Divsimt sērotāju vēlāk pievienojās bēru gājienam uz kapsētu un stāvēja aukstumā un miglā, lai atvadītos no nogalinātā augstāko aprindu pārstāvja un izteiktu līdzjūtību viņa slavenajai atraitnei.

Reportieri pamanīja, ka bērēs nav ieradies Maikls Valente, un, kaut arī plašsaziņas līdzekļi to steidza pieminēt tā vakara ziņu pārraidēs, uzmanība bija koncentrēta uz to cilvēku pazīstamajām sejām un dzirdētajiem vārdiem, kuri ar savu klātbūtni bija pagodinājuši aizgājēju. Fotogrāfi, kas bija nostājušies rindā pie kapličas un sekoja bēru gājienam uz kapsētu, velti netērēja filmiņas kādai eleganti ģērbtai, sirmai, septiņdesmit gadus vecai sievietei, kura pēdējā nostājās rindā, lai pie kapa uzrunātu atraitni.

Neviens nepievērsa uzmanību, kad sieviete saņēma Lī rokas savējās, un tikai Lī dzirdēja, ko viņa saka:

“Mans māsasdēls domā, ka viņa klātbūtne šeit varētu tikai traucēt šo nopietno brīdi. Tāpēc ģimeni pārstāvēt ierados es.”

Kaut arī šī sieviete daudz neatšķīrās no vairākiem Logena vecajiem, bagātajiem radiem, viņas acis bija daudz līdzjūtīgākas un viņas balsī bija manāms maigs itāliešu akcents. Lī uzreiz atcerējās sirsnīgos sveiciena vārdus, kas viņai pirms daudziem gadiem vienmēr bija veltīti Andželīni veikaliņā.

“Andželīni kundze?” Lī klusi iesaucās un paspieda viņas cimdotās rokas. “Cik mīļi, ka jūs atnācāt!” Lī bija domājusi, ka jau izraudājusi visas asaras, taču laipnība šīs sievietes acīs, viņas rūpes, stāvot ārā stindzinošajā aukstumā, gandrīz atkal izraisīja asaru plūdus. “Ārā ir pārāk auksts un mitrs, lai jūs te stāvētu.”

Neviens cits no vecajiem cilvēkiem, kuri bija ieradušies uz bēru ceremoniju, nebija uzdrošinājušies stāties pretī nejaukajam laikam kapsētā. Viņi bija vai nu devušies uz mājām, vai arī aizbraukuši uz Lī dzīvokli, kur apkalpotāji pasniedza ēdienu. Lī uzaicināja arī Andželīni kundzi braukt turp, taču viņa atteicās.

“Vai vēlaties, lai jūs kaut kur aizvedu?” Lī pajautāja, kad viņas gāja garām neskaitāmiem kapakmeņiem uz automašīnu pusi, kas bija nostājušās rindā uz ielas.

“Man ir automašīna.”

Andželīni kundze pamāja uz šoferi formas tērpā, kurš turēja atvērtas melna “Bent\ey” pakaļējās durvis. Lī tūlīt pazina šoferi.

“Lūdzu, pasakiet Maiklam, ka es viņam drīz piezvanīšu,” Lī ieminējās, kad Andželīni kundze iesēdās pakaļējā sēdeklī.

“Es viņam pateikšu.” Viņa saminstinājās, it kā ļoti rūpīgi apsvērtu savus vārdus.

“Lī, ja tev kaut ko vajag, noteikti pasaki viņam. Viņš nepievils tevi tā kā visi pārējie.”

33. NODAĻA

Brenna bija parūpējusies, lai “Payard’\ franču bistro un konditorejas izstrādājumu ražotāji pēc bērēm dzīvoklī sarīkotu mielastu. Kad Lī tur ieradās, viesi jau bija sastājušies tādās pašās grupās, kādās bija turējušies Lī viesībās mazliet vairāk nekā pirms nedēļas, bet šoreiz sarunu galvenais temats bija Logena slepkavas personība.

Lī mehāniski pārvietojās no vienas grupas pie otras, uzklausot līdzjūtības apliecinājumus un visus tos banālos vārdus, ko cilvēki saka bezpalīdzīgās, veltīgās pūlēs padarīt drūmāko notikumu cilvēka mūžā kaut nedaudz mazāk traģisku. Logena draugi un ģimene piederēja pie pulciņa “Galvu augšā, saņemies un turies”. Tiesnesis Maksvels uzsita viņai pa plecu un nopietni bilda:

“Kaut arī šobrīd tev tā neliekas, taču vēlāk viss būs labi. Dzīve turpinās, dārgā.”

Senators Holenbeks paziņoja:

“Jūs esat stipra, jūs to pārdzīvosiet.”

Viņa sieva izteica tādu pašu apgalvojumu, tikai daudz personiskākā veidā:

?

“Kad nomira mans pirmais vīrs, man likās, ka manai dzīvei pienācis gals, taču es tiku tam pāri, un arī jūs tiksiet.”

Logena mūžvecā vecmāmiņas māsa, viena no dažiem vēl dzīvajiem viņa tuvākajiem radiem, uzlika uz Lī rokas savu zili dzīsloto plaukstu, ilgi un nopietni skatījās uz viņu un tad pavaicāja:

“Kā tevi īsti sauca, mīļā?”

Lī draugi pārsvarā pauda līdzjūtību un nožēlu, aprakstot iespaidu, kādu uz viņiem bija atstājusi Logena nāve. Viņu kopīgā attieksme skanēja šādi: “Tā ir traģēdija tev un visiem, kas pazina Logenu.” Tēta Bērensone bija uzlikusi vienu no savām tumšākajām un konservatīvākajām galvassegām - melnu cepuri ar milzīgām malām, rotātu ar baltiem zīda augļiem un melnām ogām, taču bez spalvām.

“Es gluži vienkārši esmu satriekta tevis dēļ,” māksliniece sacīja Lī. “Pilnīgi satriekta. Es nemitīgi domāju par to nedēļas nogali, kuru mēs visi kopā pavadījām Menā, un esmu nolēmusi uzgleznot ainu ostā tādu, kādu to atceros. Es vēlos to tev uzdāvināt, kad būšu pabeigusi.”

Klēra Streita, kas tobrīd bija iejaukta nepatīkamā, nebeidzamā šķiršanās prāvā, apskāva Lī un sašutusi iesaucās:

“Sājā pasaulē nav taisnības! Logens ir miris, bet Čārlzs -tas nelietis - dzīvo tālāk. Esmu tik ļoti dusmīga uz likteni, ka nespēju nomierināties. Esmu sākusi apmeklēt Šīlu Vintersu, lai viņa palīdzētu man tikt galā ar dusmām.”

Džeisons bija kopā ar Džcinu Sebringu un Ēriku. Viņš izskatījās bēdīgāks, nekā Lī jebkad bija viņu redzējusi.

“Mīļā, tas, kas tev jāpārcieš, plosa mani vai gabalos. Tev drīz jāatgriežas darbā. Logens būtu gribējis, lai tu dzīvo tālāk.”

Džeina Sebringa bija noraudājusies. Viņas seja izskatījās bāla, zem skaistajām neuzkrāsotajām acīm bija tumši loki, un viņa bija pietiekami nobēdājusies, lai neraizētos par savu izskatu.

“Es nespēju tam visam noticēt,” viņa sacīja Lī. “Man naktīs rādās murgi, un es pamostos ar domu, ka tas ir tikai slikts sapnis, taču tā nav.”

Sibila Heivuda, kas svinību vakarā, lai izlīdzētu Lī, bija uzņēmusies rūpes par Maiklu Valenti, bija sāpju un vainas apziņas pārņemta.

“Tā ir tikai mana vaina,” viņa pārliecināta apgalvoja Lī.

“Sibila, kādas aplamības...”

“Nav vis! Ja es tev būtu īsta draudzene - tāda, kādu tu esi pelnījusi, - tad es būtu pabeigusi tavu astroloģisko karti līdz tavai dzimšanas dienai. Es nebūtu ļāvusi, lai draudzībai ceļā stājas lietišķi apsvērumi. Nu, tagad es to esmu pabeigusi, un tur visu var redzēt - traģēdiju un vardarbību. Es varēju tevi brīdināt...”

Astroloģe bija tā iegrimusi sevis vainošanā, ka Lī nolēma viņai sniegt vienīgo iespējamo mierinājumu.

“Es tev atklāšu mazu noslēpumu,” Lī pačukstēja, aplikusi roku Sibilai ap vidu. “Ja arī tu būtu pabeigusi to karti un uzdāvinājusi man, tam nebūtu bijis nekādas nozīmes.”

“Ko tu ar to gribi teikt?”

“Logens uzskatīja, ka astroloģija ir tīrās muļķības. Es ticu tev, tavam godīgumam un aizrautībai, taču es...” viņa apklusa, lai uzmanīgi izraudzītos vārdus, “pret to izturos mazliet izvairīgi.”

Sibila jutās nevis nomierināta, bet gan izskatījās sāpināta un ārkārtīgi vīlusies.

Šīla Vintersa bija vienīgais nemainīgi spožais saules stariņš visā šajā dienā. Viņa bieži vien nostājās blakus Lī, nojauzdama, kad ir viņai vajadzīga. Viņa uzradās brīdī, kad Lī beidza runāt ar Džeinu, un palika tur tik ilgi, kamēr Sibila izteica savas domas.

“Tagad tev uz pāris minūtēm jāpaliek vienai!” Šīla pavēlēja. “Tu esi daudz vairāk mierinājusi citus, nevis saņēmusi mierinājumu no šiem cilvēkiem.”

“Es atpūtīšos vēlāk,” Lī iebilda. Viņa vai ļima no pārguruma, tomēr nevēlējās aiziet, pat uz pāris minūtēm ne. Šie cilvēki bija ieradušies, lai apliecinātu Logenam savu cieņu un mīlestību, un Lī todien mīlēja viņus visus par to, ka viņi centušies to darīt.

Taču viņas sirsnība un labvēlība nebija domāta pusducim

!

privātās drēbēs ģērbušos detektīvu, starp kuriem bija Litltone, Makords un Šreiders. Viņi bija ieradušies uz bērēm un nu bija izvietojušies pa visu dzīvokli. Detektīvi Litltone un Šreiders bija viņai iegalvojuši, ka sērotāju vidū varētu būt arī Logena slepkava. Neizsakoties tieši, viņi bija likuši manīt, ka šis slepkava varētu apdraudēt arī Lī dzīvību. Lī šāda iedoma likās muļķīga, taču viņai pagaidām vēl nebija spēka strīdēties. Līdz pat vakardienai viņa bija sev iestāstījusi, ka slepkava gribējis nogalināt kādu citu, nevis Logenu, vai arī visticamāk to izdarījis kāds, kurš dzīvojis netālu no kalnu mājiņas un uzskatījis, ka tā pieder viņam.

Ik reizi, nejauši pamanījusi kādu no detektīviem, viņa pieklājīgi pamāja, taču ļāva, lai tie paši par sevi rūpējas. Neviens nezināja par viņu klātbūtni, un neviens viņus neievēroja -neviens, tikai Kortnija Meitlenda. Lī par lielu pārsteigumu, meitene bija pamanījusi viņus visus, arī Semu Litltoni. Viņa nostājās Lī blakus ar Lī domātu ēdiena šķīvi un atzīstamu papildporciju novērojumu.

“Es saskaitīju sešus pogainos,” viņa pačukstēja Lī. “Vai tas ir pareizi, vai arī esmu kādu palaidusi garām?”

Kortnija bija satikusies ar Logenu tikai vienu reizi uz dažiem mirkļiem. Viņa nesēroja par viņa nāvi un bija pārāk tieša un godīga, lai savilktu seju bēdīgā grimasē. Lī viņu cieši apskāva.

“Pareizi. Kā tu zināji?”

“Paklau, tu joko, vai?” Kortnija pasmaidīja.

“Nē, es runāju nopietni.”

“Kurš gan cits, ieradies uz šādu pasākumu, ne ar vienu nerunātu - vai arī nemeklētu nevienu, ar ko parunāt? Viņi neēd, viņi nav noskumuši, un viņi nav...” Viņa aprāvās.

“Kādi tad?”

“Teiksim, viņi īpaši necenšas izskatīties moderni. Tas garais zellis ar sirmajiem matiem ir interesants.” Viņa pamāja uz Makordu, un Lī sekoja viņas skatienam, juzdamās atvieglota, ka runā par kaut ko citu. “Viņš ir interesants, jo viņam ir rētas un kalsna, skarba seja. Tumšmatē bija visgrūtāk pazīt policisti.”

“Tāpēc ka viņa ir sieviete?”

“Nē, tāpēc, ka viņai kājās ir septiņsimt dolāru vērti “Bottega Veneta” zābaki.”

34. NODAĻA

l

Šīla uzkavējās vēl pēc citu aiziešanas, un, kamēr Hilda kopā ar apkalpotājiem visu uzkopa, abas sievietes iegāja Lī guļamistabā. Lī saritinājās uz dīvāna, kas atradās pie loga, un gurdi atbalstīja galvu pret atzveltni. Šīla uz otra dīvāna iekārtojās tieši tāpat.

“Džeina Sebringa izskatījās patiesi satriekta,” Lī pēc mirkļa sacīja.

“Nebrīnos. Viņa droši vien uzskata sevi par atraitni.”

Lī asi paskatījās uz viņu. Kaut arī Šīlas šokolādes krāsas vilnas kostīmā nebija nevienas krokas un viņas gaišie mati bija sasukāti mezglā, no kura nebija izsprucis neviens matiņš, zem viņas acīm vīdēja tumšzili loki, bet balss nogurumā un sašutumā skanēja saspringti.

“Kāpēc tu tā saki?”

“Tāpēc, ka man ir pilnīgi skaidrs - Džeina Sebringa vēlas ieņemt tavu vietu. Viņa nevar ciest, ja kāds viņu pārspēj. Kad viņai Brodvejā nekas neiznāca, viņa devās uz Holivudu, kameras priekšā izģērbās un dabūja Kinoakadēmijas balvu. Bet viņai bija par maz. Nu viņa ir atgriezusies Brodvejā, lai pieprasītu to, ko uzskata par savu pēc pirmdzimtības tiesībām, un tu stāvi viņai ceļā. Viņa domā, ka tu esi “nozagusi” to, kas pēc likuma pienākas viņai. Viņa uzskata, ka viņai ir tiesības uz atzinību un panākumiem šajā teātrī un uz visu pārējo, kas tev pieder.”

“Diemžēl šāda attieksme manā darbā nav nekas neparasts, Šīla.”

Šīla sakrustoja potītes un nopūtās.

“Zinu. Viņa ir tik nolāpīti alkatīga un sacensības kāres pārņemta. Es nemūžam nesapratīšu, kas Džeisonam uznāca, ka viņš vispār viņai iedeva lomu savā lugā. Viņa ir slavena ar to, ka sagādā nepatikšanas visiem, ar ko vien kādreiz strādājusi kopā.”

“Tas viss bija tikai naudas dēļ,” Lī gurdi attrauca. “Džei-sona sponsori gribēja viņu redzēt, jo viņa garantē fantastiskus ienākumus.”

“Un tu laikam ne.”

“Viņa piesaista teātrim kinofilmu cienītājus, un es to nespēju. Viņa bija kā papildu garantija - apdrošināšanas polise, kādu vēlējās sponsori.”

Šīla neko neteica, un Lī aizvēra acis, cenzdamās nebrīnīties, nedomāt, nepiešķirt Šīlas vārdiem kādu īpašu nozīmi. Tomēr viņa to nespēja. Viņa dziļi un saraustīti ieelpoja, paturēja acis ciet, taču viņas balss skanēja apņēmīgi.

“Šīla?”

“Jā.”

“Vai tu centies man pateikt kaut ko tādu, ko man, tavuprāt, vajadzētu zināt?”

“Piemēram, ko?”

“Vai Logenam bija sakars ar Džeinu Sebringu?”

Šīla tūlīt sāka aizbildināties.

“Man vajadzēja iedomāties, ka mēs abas esam pārāk nogurušas, lai spētu sakarīgi runāt. Es necentos tev pateikt neko tamlīdzīgu. Īstenībā es viņu vēroju, kad viņa uz pāris minūtēm iegriezās tavās viesībās. Viņa lipa klāt Logenam, taču viņš darīja visu iespējamo, lai viņu atvēsinātu, un gandrīz vai bija gatavs uzgāzt viņai uz galvas ledu no savas glāzes.”

Lī norija siekalas, lai izmocītu vārdus garām kaklā iesprūdušajam emociju kamolam.

“Es tev pajautāšu citādi: kā tev liekas, vai iespējams, ka Logenam ar viņu bijusi dēka?”

“Viss ir “iespējams”. Iespējams, ka Logens nākamajā nedēļā būtu sācis nodarboties ar planieru vadīšanu vai iestājies cirkā. Kāpēc tu nerimsties par to runāt, Lī?”

Lī atvēra acis un cieši paskatījās Šīlai sejā.

“Tāpēc, ka pēdējo reizi, kad tev radās milzīga personiska nepatika pret kādu sievieti, ar kuru mēs visi bijām pazīstami, izrādījās, ka Logens ar viņu guļ, un tev tas bija zināms.”

Sīļa nesatricināma izturēja Lī skatienu.

“Tā bija tikai nenozīmīga aizraušanās, un tu saprati, kāpēc tā notika. Jūs abi kopā tikāt tam pāri.”

Lī pūlējās ieslēpt šīs sāpīgās atmiņas dziļāk prātā. Logena “aizraušanās” viņai nebija likusies nenozīmīga.

“Es pūlos sev iestāstīt, ka Logenu nejauši noslepkavojis kāds jucis vietējais bezpajumtnieks, kurš nodomājis, ka Logens ienācis viņa mājā, vai tamlīdzīgi,” Lī sacīja. “Šajā teorijā ir tikai viena neiederīga nianse.”

“Kāda?”

“Pistole, ko atrada Logena automašīnā, bija reģistrēta uz viņa vārda. Viņš to nopirka martā. Kāpēc Logenam vajadzēja nopirkt ieroci un nēsāt sev līdzi? Vai iespējams, ka viņam bija kaut kādas nepatikšanas?”

Šīla viņu uzmanīgi nopētīja un uzdeva pretjautājumu: “Kādas gan nepatikšanas viņam varēja būt?”

Lī pacēla rokas ar atplestām plaukstām.

“Nezinu. Viņš bija iesaistījies daudzos darījumos, taču nelikās, ka viņš par kādu no tiem īpaši uztrauktos. Bet pēdējā laikā man šķita, ka viņš par kaut ko ir satraukts.”

“Vai tu viņam par to apvaicājies?”

“Protams. Viņš atbildēja, ka neuztraucoties. Varbūt “uztraucies” nav īstais vārds. Viņš izskatījās ļoti norūpējies.”

Šīla zinīgi pasmaidīja.

“Vai tev liekas neparasti, ka Logens bija norūpējies par darbu un naudu?”

Lī saprata, ka Šīla gribējusi viņu mierināt, taču savā pašreizējā apjukumā Lī nespēja rast mierinājumu nekur.

“Nē, protams, ne. Mēs abas zinām, ka visā pasaulē nav tik daudz naudas, lai Logens būtu juties absolūti drošs.”

“Viņa bērnība,” Šīla viņai atgādināja.

“Zinu. Bet vai Logens kādreiz ir teicis vai darījis ko tādu, kas būtu licis tev nodomāt...”

“Es esmu psihiatre, nevis domu lasītāja. Lai policija tiek ar to galā. Mēs to neprotam.”

“Tev taisnība,” Lī noteica, taču vēl ilgi pēc tam, kad Šīla bija aizgājusi, viņa vientuļi sēdēja tumsā, uzdodot sev jautājumus, uz kuriem nespēja atbildēt, mocīdamās bailēs, ka varbūt nekad neuzzinās atbildes.

Nez kāpēc Logens bija nopircis un nēsājis līdzi ieroci.

Nez kāpēc kāds viņu bija aukstasinīgi noslepkavojis.

Lī gribēja zināt iemeslus. Viņa gribēja zināt atbildes. Viņa gribēja panākt taisnīgumu!

Bet vairāk par visu - vairāk par visu - viņa gribēja to pašu, ko Džeina Scbringa. Viņa vēlējās pamosties un atklāt, ka tas viss bijis tikai murgs.

35. NODAĻA

f

Makords ielika videokaseti ar Logena Meninga bēru ierakstu videomagnetofonā, kas atradās grāmatplauktā aiz viņa rakstāmgalda, nospieda ātrās pārtīšanas pogu un ieslēdza monitoru.

“Kā jau mēs zinām, Valentcs vakar tur nebija, taču izrādās, ka viņš atsūtījis savu pārstāvi, kurš nepamanīts paslīdējis mums garām.” Runādams viņš padeva Semai, Šreideram un Vome-kam fotogrāfiju kopijas. “Tas ir viņa brālēns Dominiks Andže-līni,” viņš paskaidroja.

Fotogrāfijās bija redzams gandrīz četrdesmit gadus vecs vīrietis, un tās visas bija uzņemtas no dažādiem leņķiem un dažādos laikos. Vienā no fotogrāfijām viņš nesa portfeli ar dokumentiem un gāja augšā pa federālās tiesas ēkas kāpnēm. Sema viņu nepazina, kaut gan bija apmeklējusi visus bēru pasākumus un arī noskatījusies videokaseti, pirms vakarā devās mājup.

“Fotogrāfija federālās tiesas ēkas priekšā ir uzņemta augustā, un tā ir pēdējā,” Makords skaidroja. “Federālā zvērināto tiesa bija izsūtījusi viņam pavēsti par liecības sniegšanu sakarā ar Valentes grāmatvedību un lietišķajiem darījumiem.”

“Neatceros, ka vakar būtu šo puisi redzējis,” Vomeks noteica. Piecdesmit gadu vecumā Stīvs Vomeks bija piecas pēdas un desmit collas garš, ar plāniem, sirmiem matiem, stiegrainu, slaidū augumu un seju, kuru būtu ļoti viegli aizmirst, ja pretī nelūkotos bālzilas, vērīgas un gudras acis, ko vēl vairāk izcēla sudrabā ierāmēto briļļu stiprās lēcas. Par spīti Vomeka uzstājīgajam apgalvojumam, ka viņš ir gatavs atgriezties darbā pēc nesen pārciestās operācijas, Sema ievēroja, ka viņš bieži berzē kreiso plecu, it kā tas viņam sāpētu. Viņš bija pieticīgs, toties gudrs, un Semai viņš patika.

“Arī es viņu nemanīju,” viņa pievienojās.

“Viņa tur nebija,” Šreiders uzsvērti paziņoja.

“Jums taisnība, nebija gan,” Makords sacīja un izdalīja trīs lapu komplektus, kuros nebija nekas cits kā vien paraksti. “Ar atraitnes Meningas laipnu atļauju,” viņš paskaidroja, “es vakar paņēmu viesu grāmatu un to nokopēju. Man likās, ka tā varētu būt mums noderīga, lai tiktu pie Meninga draugu un darījumu partneru saraksta, taču, ja paskatīsieties četrpadsmitajā lappusē, tad, manuprāt, pamanīsiet kādu vārdu, kas jums liksies interesants.”

Sema ieraudzīja šo parakstu vienā laikā ar Šreideru.

“Mario Andželīni?” viņš jautāja.

“Arī es to izlasīju tieši tā, tāpēc šorīt noskatījos videokaseti, kur katrs atnācējs parakstās viesu grāmatā, vienlaikus atzīmēju viņu vārdus, un lūk, ko es atklāju...” Makords pagriezās pret videomagnetofonu grāmatplauktā. Videokasete jau bija apstājusies, un viņš aši to pārtina atpakaļ; tad viņš nospieda atskaņošanas pogu un paziņoja: “Tas ir labākais kadrs, kurā mēs varam redzēt Valentes sūtni, Mariju Andželīni kundzi.” Ierakstā bija redzama labi ģērbusies, sirma sieviete, kuras rokas bija saņēmusi Lī Meninga.

“Kāda ir viņu saistība?” Šreiders noprasīja.

“Marija Andželīni ir Valentes mātesmāsa. Viņa uzaudzināja Valenti kopā ar saviem dēliem Andželo un Dominiku. An-dželo pirms divdesmit pieciem gadiem gāja bojā kādā ielu kautiņā, kad viņam bija tikai mazliet pāri divdesmit. Dominiks, kura fotogrāfiju es jums iedevu, kļuva par sertificētu grāmatvedi, un viņam ir pašam savs uzņēmums. Uzminiet - kas ir viņa lielākais klients?”

“Valente,” Vomeks atteica.

Makords pamāja.

“Tieši tā - Valente visās savās daudzajās un dažādajās uzņēmumu formās. Viens no šiem uzņēmumiem, visai nenozīmīgs, ir kāds liels restorāns un veikals īstvilidžā, saukts “Andželīni”. Spriežot pēc Olbani municipalitātes reģistriem, tā vienīgā īpašniece ir Marija Rozālija Andželīni. Kad federāļi pētīja Valenti, viņi atklāja, ka viņš ieguldījis visu kapitālu šajā jaunajā restorānā un agrākā veikaliņa, kas atrodas tam līdzās, paplašināšanā. Viņam pieder arī ēkas, kurās tie atrodas.”

“Esmu dzirdējusi par “Andželīni”,” Sema iztrūkusies sacīja. “Tas ir ļoti populārs. Jāgaida nedēļām ilgi, lai rezervētu sev galdiņu.”

“Gan veikalā, gan restorānā norēķini notiek skaidrā naudā,” Vomeks iejaucās, “un tāpēc tās abas ir ļoti izdevīgas-vietas, kur Valentem legalizēt zināmas naudas summas.”

“Tieši tā domā arī štata prokurori, taču viņiem nav izdevies to pierādīt.” Makords apklusa, lai izslēgtu videomagnetofonu; tad viņš paskatījās uz visiem, kas bija sanākuši pie viņa rakstāmgalda. “Tagad parunāsim par to, ko mēs zinām un kas mums vēl jānoskaidro. Patlaban mēs zinām vienīgi to, ka slepkava pielicis Meninga trīsdesmit astoto viņam pie labajiem deniņiem un izšķaidījis viņam smadzenes. Tad noslaucījis no ieroča pirkstu nospiedumus, aplicis ap to Meninga pirkstus un izšāvis vēlreiz - caur nolaisto logu automašīnas pasažieru pusē. Laboratorija vēl aizvien pēta visas šķiedras, matus un daļiņas, ko slepkavību izmeklēšanas grupa savāca automašīnā un mājā, taču tam būs vajadzīgs laiks, un es neceru uz lieliem atklājumiem šajā ziņā. Man liekas, ir iespējams, pat ticams, ka Valente un Lī Meninga kādā brīdī kopā atradušies mājiņā, lai to uzkoptu. Mēs zinām, ka Menings pirms nāves kopā ar kādu dzēris vīnu, taču abas glāzes ir izskalotas - droši vien ar sniegu un tad no tām rūpīgi noslaucīti pirkstu nospiedumi. Pieliekamā grīda bija klāta ar putekļiem, bet visa pārējā grīda bija nesen uzkopta, lai mēs nevarētu atrast nekādus pēdu nospiedumus.” Viņš pasniedzās pēc dzeltenā bloknota, pameta acis uz saviem pierakstiem un tad turpināja: “Tas ir viss, kas mums šobrīd zināms. Lai ierosinātu lietu pret Valenti, mums jāpierāda, ka viņš ir saistīts ar Lī Meningu. Tāpat mums jānoskaidro, vai Logens Menings par to zināja. Ja viņam bija aizdomas, ka viņa sieva kniebjas ar Valenti, tad viņš to droši vien kādam pateica. Mums jānoskaidro, ar ko viņš runājis un ko teicis. Es gribētu zināt, kāpēc viņš pēkšņi uzaicināja Valenti uz viesībām savās mājās, un vēl es vēlētos uzzināt, kāpēc viņš no-pircis/ to ieroci. Man liekas, ir iespējams, ka viņš to nopircis Valentes dēļ. Ir pat iespējams, ka viņš uzaicinājis Valenti uz kalnu mājiņu un viņam ar to draudējis. Vai mēģinājis uz viņu izšaut. Lī Meninga ar mums par Valenti nerunās, taču varat būt droši, ka viņa ir uzticējusi dažus maigus sīkumus no savas dēkas kādam citam, iespējams, citai sievietei. Man vēl nekad nav izdevies sastapt sievieti, kura spētu paturēt savus ārlaulības sakarus pilnīgā noslēpumā. Mums jānoskaidro, ar ko viņa runājusi un ko stāstījusi. Toties varu jums garantēt, ka Valente ne ar vienu ne par ko nav runājis, tā ka nav jēgas meklēt viņa uzticības personas. Es drīz dabūšu telefona numuru sarakstu, uz kuriem zvanījis Valente, taču šaubos, vai tur būs arī Lī Menin-gas numurs. Tam viņš ir pārāk viltīgs. Viņš būs izmantojis telefonu, kura numuru nevar saistīt ar viņu.”

Vomeks paberzēja plecu un ieteicās:

“Es tikai gribu skaidri saprast, ko mēs īsti meklējam, leitnant. Acīmredzot mēs gribam uzvelt Meninga slepkavību Va-lentem. Bet, kad es šorīt runāju ar kapteini Holendu, man radās iespaids, ka mēs mēģinām izmantot Meninga slepkavības izmeklēšanu par līdzekli, lai papētītu arī Valenti no citiem aspektiem.”

“Atbilde uz šo jautājumu sastāv no trim daļām, tāpēc klausieties ļoti uzmanīgi, Vomek: pirmkārt, mēs gribam uzvelt Me-ninga slepkavību tam, kurš viņu noslepkavojis, un tam, kurš slepkavam palīdzējis. Man nav šaubu, ka Valente šīs slepkavības nolūkā ir sadarbojies ar Lī Meningu. Otrkārt, mēs gribam izmantot šīs slepkavības izmeklēšanu par līdzekli Valentes izpētīšanai no visām iespējamām pusēm. Mums to izdarīt ir vieglāk nekā federāļiem, jo, izmeklējot slepkavību paši, mēs spēsim panākt, lai mūsu vietējie tiesneši paraksta noklausīšanās atļaujas, kratīšanas orderus un visu pārējo, kas mums būs vajadzīgs. Treškārt, un tas ir tikpat svarīgi kā pirmkārt un otrkārt, par šo izmeklēšanu ir atbildīgs nevis kapteinis Holends, bet gan es. Esmu pakļauts tieši policijas priekšniekam Truman-ti, un šīs izmeklēšanas laikā jūs ziņosiet man, nevis kapteinim Holendam. Vai tas ir skaidrs?”

Vomeks izskatījās apbrīnas pārņemts un iepriecināts, taču ne īpaši iztrūcies.

“Es dzirdēju, ko jūs teicāt, leitnant.”

“Labi. Turpmāk, ja jums radīsies kādi jautājumi vai komentāri, jūs nāksiet pie manis, nevis iesiet pie kapteiņa Holenda. Es viņam ziņošu par visu, ko uzskatīšu par nepieciešamu. Vai arī tas ir skaidrs?”

Vomeks pamāja, un Makords izskatījās apmierināts.

“Mums jau ir gadījusies viena neveiksme ar Valenti.”

“Kāda neveiksme?” Sreiders noprasīja.

“Kopš plašsaziņas līdzekļi uzzināja, ka Lī Meninga pagājušajā nedēļā kopā ar Valenti bijusi viņa helikopterā, tie izsaka minējumus un uzsākuši paši savu izmeklēšanu, kuras laikā sacēlusies liela brēka. Valente to zina, un tagad viņš būs daudz uzmanīgāks nekā parasti. Mums no lieciniekiem jāiegūst informācija par viņu tā, lai neizskatītos, ka mēs par viņu īpaši interesējamies.”

“Zēl gan, ka mēs nevaram pavēlēt plašsaziņas līdzekļiem likties mierā,” Sreiders noteica.

Makords īsi, drūmi iesmējās.

“Pat nedomājiet par to! Ja jūs liksiet reportieriem pārtraukt izmeklēšanu, viņi ne vien to pastiprinās, bet ķersies klāt arī jums, lai atrastu kādu saistības vai sadarbības apliecinājumu.”

Viņš piegāja pie tāfeles un paņēma dzeltena krīta stienīti.

“Labi, sāksim runāt ar cilvēkiem. Meningas kundze mums devusi brīvas rokas, lai iztaujātu visus viņas un Meninga paziņas, arī viņu psihiatri un Meninga darījumu partnerus. Sāksim ar viņas minētajiem vārdiem, sastādīsim sākotnēju sarakstu un paskatīsimies, kur tas viss mūs novedīs.”

Viņš uzrakstīja četrus vārdus tāfeles augšējā kreisajā stūrī: “Džeisons Solomons, Šīla Vintersa, Tēta Bērensone, Sibila Hei-vuda.”

“Protams, mēs gribēsim aprunāties arī ar cilvēkiem no Meninga biroja.” To teicis, viņš zem Sibilas Heivudas vārda uzrakstīja: “Manning Development. ” Uz mirkli apstājies, viņš atskatījās pār plecu. “Ir vēl viens cilvēks, ar kuru mums tuvākajā laikā vajadzētu parunāt.” Viņš uzrakstīja uz tāfeles Džei-nas Sebringas vārdu, tad pagriezās un sacīja: “Es vakar vakarā skatījos to videoierakstu, un man likās, ka Sebringas jaunkundze izskatās neparasti līdzjūtīga un satriekta, lai gan viņa ir godkārīga, patmīlīga seksa dieviete, kura izslavēta ar to, ka izmanto visus savus paziņas, lai panāktu to, ko vēlas.”

“Kur jūs to dzirdējāt?” Sreiders noprasīja, saraucis pieri.

“Pagājušajā nedēļā par to rakstīja “Enquirer”.”

Šreiders skaļi iesmējās.

“Jūs lasāt “Enquirer”, leitnant?”

“Protams, ne. Es nejauši pamanīju rakstu pirmajā lappusē...” Pabeidzot teikumu, viņš paskatījās uz Semu un pasmaidīja, it kā tas būtu tikai viņiem abiem saprotams joks. “Kamēr stāvēju rindā pārtikas veikalā.”

Sema nevis atzina šo mazo joku, bet gan sarauca uzacis un uzlūkoja Makordu ar izteiksmi, kas skaidri jautāja: nu un tad?

Makords izskatījās mazliet noskumis par tādu vienaldzīgu reakciju.

“Šreider,” viņš turpināja, “jūs ar Vomeku šodien sāciet izvaicāt cilvēkus Meninga birojā...” Viņš aprāvās, lai atbildētu uz telefona zvanu. “Makords,” viņš īgni atsaucās, taču jau pēc mirkļa viņa seja noskaidrojās. Viņš nolika klausuli un uzlūkoja visus trīs detektīvus. “Ir uzradies Žēlsirdīgais Samarietis, kurš avārijas vakarā izglāba Lī Meningu.”

“Kur viņš ir?” Šreiders noprasīja.

“Lejā, kopā ar savu advokāti. Viņš grib noslēgt kādu vienošanos, pirms runās ar mums.”

“Kādu vienošanos?” Vomeks aši painteresējās.

“Nezinu, bet iesim un to noskaidrosim.”

36. NODAĻA

>

Šreiders un Vomeks caur spoguļstiklu vēroja, kā vīrietis, kuru viņi bija iesaukuši par Žēlsirdīgo Samarieti, apsēžas pratināšanas telpā kopā ar savu advokāti. Makords un Litltone apsēdās pie galda viņiem pretī.

“Mans vārds ir Džūlija Kosgrova,” advokāte paziņoja, “un tas ir Rouzvcla kungs.” Rouzvels bija apmēram sešdesmit gadus vecs vīrietis ar nodzertu, sakritušu seju, bojātiem zobiem un vainīgu, nervozu smaidu. Viņa žakete uz labā elkoņa bija saplēsta, bet netīrā cepure ar nagu, ko viņš apsēžoties bija pieklājīgi noņēmis, liecināja, ka viņš ir “Coors” alus cienītājs.

“Rouzvela kungs var atbildēt uz visiem jūsu jautājumiem,” advokāte turpināja. “Tomēr vispirms mēs vēlētos saņemt jūsu apstiprinājumu, ka nekas no viņa sacītā netiks izmantots, lai celtu pret viņu apsūdzību, ja viņš sniegs jums liecību.”

Makords atgāzās krēslā, laiski sizdams ar zīmuli pa dzelteno bloknotu, ko bija atnesis līdzi uz nopratināšanas telpu. Rouzvels sagrozījās un bažīgi uzlūkoja savu advokāti.

“Par ko, pēc viņa domām, mēs varētu celt pret viņu apsūdzību?” Makords beidzot jautāja. “Papildus apsūdzībai par informācijas slēpšanu un notikuma vietas pamešanu.”

“Viņš nepameta notikuma vietu, viņš nogādāja cietušo drošā vietā un palūdza kādu, lai piezvana un izsauc palīgus. Kas attiecas uz informācijas slēpšanu, saskaņā ar Konstitūcijas piekto labojumu viņam ir tiesības neizpaust informāciju, kuru varētu vērst pret viņu. Viņš patlaban šeit ir tāpēc, ka Meninga kungs tika atrasts noslepkavots, un ziņās teica, ka, jūsuprāt, varētu būt saistība starp slepkavu un to, kurš tovakar palīdzēja Meningas kundzei un nozuda.”

“Kas ir tas, par ko viņam bail, ka mēs varētu pret viņu izvirzīt apsūdzību?” Makords nelokāmi atkārtoja.

Advokāte noklepojās.

“Par transportlīdzekļa vadīšanu bez Ņujorkas štata autovadītāja apliecības divdesmit devītā novembra vakarā.”

Salīdzinājumā ar visu, ko bija iztēlojusies Sema, tas bija tik nenozīmīgs pārkāpums, ka teiktais izklausījās muļķīgi, un viņa saknieba lūpas, lai slēptu smaidu. Pat Makorda balss vairs neizklausījās tik skarba.

“Tā kā šāds pārkāpums nav manā kompetencē, es nevaru garantēt pilnīgu neaizskaramību, toties varu garantēt, ka man nebūs vēlēšanās par to ziņot Ketskilas varas iestādēm vai štata policijai. Vai ar to pietiks?”

Juriste paskatījās uz savu klientu un mierinoši pamāja. “Runājiet, Vilber! Pastāstiet viņiem, kas tovakar notika.” Rouzvels nervozi pagrozīja cepuri tulznainajos pirkstos un no Makorda pievērsās Semai, jo acīmredzot viņa tam nelikās tik draudīga.

“Tovakar drusku pēc vienpadsmitiem braucu pa ceļu, bet es nebiju dzēris - nevienu lāsīti, zvēru.” Viņš pacēla labo roku, lai uzsvērtu savus vārdus. “Sniga kā traks, un es ceļmalā pamanīju tādu lielu, tumšu kunkuli, kurš bija mazliet nokāries pāri kupenai. Pavirzījos tuvāk, lai apbrauktu tam apkārt, un manīju, ka tas ir cilvēks.” Viņš paskatījās uz galdu. “Es nedrīkstēju sēdēt pie stūres, jo man par braukšanu alkohola reibumā atņēma tiesības, tāpēc es nolēmu neapstāties, bet... bet es tak nevarēju viņu tā vienkārši pamest, lai viņa nosalst līdz nāvei. Tāpēc es piestāju malā un iecēlu viņu savā automašīnā, tad novedu lejā pa kalnu uz kādu moteli. Pamodināju nakts dežurantu, un viņš man palīdzēja ienest viņu istabā.

Viņš domāja, ka es palikšu turpat, kamēr atbrauks policija vai ātrā palīdzība, bet es tak zināju - ja atbrauks pogainie, viņi prasīs, kā mani sauc, kur dzīvoju un kur ir mana vadītāja apliecība. Tāpēc es pateicu dežurantam, lai paliek istabā pie viņas, kamēr es atnesīšu no automašīnas viņas mantas, un aizbraucu prom.”

Tā kā viņš bija runājis ar Semu un izvairījies skatīties uz Ma-kordu, Sema uzņēmās vadību.

“Jūs viņai palīdzējāt, kaut arī zinājāt, ka riskējat,” viņa ar smaidu sacīja. “Tas liecina par to, cik labs cilvēks jūs esat, Rouzvela kungs.”

Uzaugusi kopā ar sešiem brāļiem, Sema zināja, kāda atšķirība ir starp vīrieti, kurš ir gluži vienkārši samulsis par komplimentu, un tādu, kas jūtas vainīgs, jo zina, ka nav to pelnījis. Tiklīdz Rouzvels novērsa skatienu, viņa saprata, ka viņš ir pieskaitāms pie otrās kategorijas un ka viņas sākotnējā nojauta par viņa stāstu bijusi pareiza. Runādama tikpat maigā un iedrošinošā tonī, viņa uzdeva jautājumu.

“Tātad jūs apstājāties tāpēc, ka nevarējāt atstāt viņu ceļmalā, lai viņa nosalst līdz nāvei?”

“Kā tad! Tas ir, jā, kundze.”

“Bija tumšs, un sniga. Kā jūs varējāt zināt, ka tas “lielais, tumšais kunkulis” ir sievietes, nevis vīrieša ķermenis?”

“Es... es nezināju, kamēr nebiju piegājis klāt.”

“Bet, kad jūs piestājāt malā, lai palīdzētu, jūs taču zinājāt, ka uz ceļa guļošais cilvēks vēl ir dzīvs, vai ne? Tieši tāpēc jūs apstājāties, tāpēc jūs nespējāt viņu tur pamest, lai viņa nosalst līdz nāvei, vai ne? Jums ir problēmas ar alkohola lietošanu un jūs tāpēc esat zaudējis savu autovadītāja apliecību, bet kopumā jūs taču esat kārtīgs, pat drosmīgs cilvēks, vai ne?”

“Nav gan nācies dzirdēt, ka mani kāds būtu saucis par kārtīgu vai drosmīgu,” viņš neveikli attrauca. “Un nevienam nekad nav bijis iemesla teikt, ka es tāds esmu.”

“Man ir ļoti pamatots iemesls tā apgalvot, Rouzvela kungs. Kad jūs apstājāties, lai palīdzētu Meningas kundzei, un aizvedāt viņu uz to moteli, jūs uztraucāties ne tikai par to, ka poli-

cija varētu pieķert jūs sēžam pie stūres bez autovadītāja apliecības. Jūs baidījāties, ka viņi, paskatījušies uz jūsu automašīnu, saprastu - jūs esat saistīts ar avāriju, un pat noturētu jūs par vainīgu. Jūs tovakar ļoti riskējāt, lai palīdzētu Meningas kundzei, vai ne?”

Viņa seja kļuva pelnpelēka.

“Es...” viņš iesāka, taču advokāte uzlika plaukstu viņam uz rokas, lai viņu apklusinātu. “Nesakiet vairs neko, Vilber, nesakiet ne vārda!”

Semai viņa paskaidroja:

“Rouzvela kungs jums ir pateicis visu, ko zina par to vakaru.”

Sema izlikās viņu nedzirdam un uzlūkoja Vilberu Rouzve-!u. Maigā balsī, ar sirsnīgu smaidu viņa sacīja:

“Tad ļaujiet, lai es viņam pasaku kaut ko tādu, ko viņš nezina. Meningas kundze mums atzinās, ka tovakar ar savu automašīnu bija gandrīz vai apstājusies bīstamā, nepārredzamā līkumā ārkārtīgi bīstamos laika apstākļos. Es esmu redzējusi to līkumu, un, ja es tovakar būtu sēdējusi pie stūres Meninga kunga automašīnai, arī es nebūtu spējusi to apturēt. Ja kāds arī ir vainojams šīs avārijas izraisīšanā, es teiktu, ka tā droši vien ir Meningas kundze.”

“Jebkurā gadījumā,” advokāte bargi iebilda, “manam klientam vairs nav ko teikt. Ja viņš tiešām vadīja otru automašīnu, kas bija iesaistīta tajā avārijā - bet, cik saprotu, tā nebija jūsu apgalvojums, ka avārijas izraisīšanā bijusi vainīga Meningas kundze, neko nenozīmē. Viņa var iebilst, viņa var celt pret viņu civilprasību, un jūs varētu mēģināt viņu apsūdzēt notikuma vietas atstāšanā, bet neko vairāk.”

Sema atbalstīja elkoņus uz galda un uzlika zodu uz sakrustotajiem pirkstiem.

“Jūsu advokātei ir taisnība, Rouzvela kungs. Tomēr, ja jūs tovakar nebūtu dzēris...”

“Es nebiju dzēris un varu to pierādīt!”

“Es jums ticu. Un, ja jūs varat to pierādīt, esmu gatava liecināt jums par labu jebkurā civilprasībā, kuru varētu celt

Meningas kundze, ka avārija bijusi neizbēgama. Vēl vairāk, es pazīstu Meningas kundzi, un man tiešām neliekas, ka viņa ir no tiem, kas varētu iesūdzēt tiesā cilvēku, kurš izglābis viņai dzīvību un tādēļ riskējis nokļūt cietumā. Turklāt viņai nav vajadzīga nauda, tā ka nav nekādas jēgas iesūdzēt jūs tiesā. Ja jūs spētu sagādāt pierādījumus, ka nebijāt dzēris, man liekas, es varētu pievienoties leitnanta Makorda pirmītējam solījumam neziņot nevienai likumsargājošai iestādei par to, ko jūs mums te esat pastāstījis, neapsūdzēt jūs notikuma vietas pamešanā vai citā nodarījumā.” Sema bija tā aizrāvusies, ka gandrīz bija aizmirsusi Makorda klātbūtni un to, ka viņai varētu būt vajadzīga viņa palīdzība. Nu viņa palūkojās uz kolēģi, ar skatienu lūdzot ncietiepties. “Vai jūs tam piekristu, leitnant?”

Viņai par lielu pārsteigumu, Makords viegli pasmaidīja, un viņa smaids kļuva sazvērniecisks, kad viņš to pievērsa Rouz-velam.

“Nezinu, kā jums, Vilber, bet man ir grūti atteikt jebkurai sievietei, kura uz mani tā skatās, vai jums tā neliekas?”

Vilbers svārstījās; tad viņš atbildēja uz Makorda smaidu. “Viņa nudien ir smuka. Un jauka.”

Vienīgā, kas pret to visu izturējās rezervēti, bija viņa advokāte, un viņa rīkojās pareizi. Viņa sarauca pieri.

“Vai tas nozīmē “jā”, leitnant Makord? Vai jūs apsolāt necelt prasību pret Rouzvela kungu, ja viņš atzīs, ka avārijas izraisīšanas brīdī sēdējis pie otras automašīnas stūres?”

“Ja vien viņš var pierādīt, ka tovakar nebija dzēris. Ja viņš bija dzēris, tad par solījumiem nevar būt ne runas.”

“Es nedzēru! Es visu vakaru pavadīju “Ben's Place”, dzēru kokakolu un niekojos ar biljardu. Bens to var apliecināt, tāpat visi pārējie, kas tur bija kopā ar mani.”

“Labi gan!” Sema nopriecājās. “Redziet, kāpēc ir svarīgi, lai mēs beigtu runāt aplinkus un jūs skaidri mums pateiktu, vai tovakar avārijas laikā sēdējāt pie otras automašīnas stūres: mēs visi līdz šim domājām, ka tas pats cilvēks, kurš nogalinājis Meninga kungu, mēģinājis nogalināt arī Meningas kundzi, nodzenot viņu no ceļa. Ja tas ir bijis tikai nelaimes gadījums, tad mums būs jāatsakās no šīs teorijas un nekavējoties jāsāk meklēt citi aizdomās turamie, pirms neesam zaudējuši laiku.”

Vilbers Rouzvels savā krēslā izslējās un nosvieda cepuri uz galda.

“Tas bija tikai nelaimes gadījums,” viņš paziņoja. “Es tovakar sēdēju pie stūres. Varat apskatīt manu automašīnu - un tad redzēsiet, cik ļoti tā ir sadauzīta.”

Sema pamāja un piecēlās.

“Es pasaukšu kādu, lai atnāk šurp un pieraksta jūsu liecību.” Viņa apgāja ap galdu un pastiepa viņam roku.

“Man bija taisnība, runājot par jums,” viņa ar smaidu sacīja. “Jūs esat labs ņn kārtīgs cilvēks. Un arī drosmīgs.”

Pēc tam viņa paspieda roku Džūlijai Kosgrovai.

“Paldies, ka iedrošinājāt Rouzvela kungu šodien atnākt uz šejieni. Tas bija pareizi darīts.”

Sema gāja cauri nodaļas telpai, kad iznāca Makords un pievienojās Šreideram un Vomekam pie spoguļstikla loga. Šreiders paskatījās uz Makordu un iesmējās.

“Kad jūs pēdējo reizi esat savaldzinājis kādu liecinieku un tad paspiedis roku viņam un viņa advokātam?”

“Šaubos, vai man piemīt tik daudz šarma,” Makords drūmi noteica.

“Viņa nu gan ir veikla runātāja,” Vomeks piebilda. “Tā advokāte ēda viņai no rokas.”

“Par to nav jābrīnās,” Makords atteica, “jo Litltone skaidri un gaiši viņai lika saprast, ka avārijā vairāk vainojama Me-ningas kundze, nevis viņas klients. Kamēr mēs te stāvam, tā advokāte tur iekšā domās jau raksta vēstuli Lī Meningas apdrošināšanas kompānijai, lai pieprasītu naudu par viņas klienta transportlīdzeklim nodarītajiem bojājumiem, un tā tālāk, un tā joprojām.”

Šreiders nolēma aizstāvēt Semu.

“Litltone šajā darbā ir pilnīga iesācēja. Viņai vajadzīgs laiks, lai iemācītos, ka nav pareizi nopratināšanas laikā brīvprātīgi atklāt kādu informāciju. Viņa mazliet kļūdījās, tas arī viss.”

Makords uzmeta viņam skeptisku skatienu.

“Litltone nekļūdījās. Viņa to izdarīja tīšām.”

37. NODAĻA

>

“Vai jūs to izdarījāt tīšām?” Makords viņai noprasīja, kad viņi jau sēdēja viņa automašīnā un bija ceļā uz Džeisona Solomo-na dzīvokli Rietumu Brodvejā, Soho.

“Rouzvelam un viņa advokātei bija tiesības zināt, kādu informāciju Meningas kundze mums sniegusi savā pirmajā liecībā par avāriju. Jūs redzējāt, kā viņš bija ģērbies. Varu derēt, ka viņš nevar atļauties salabot savu automašīnu, un esmu pārliecināta, ka avārijā tā ir pamatīgi cietusi. Mēs ar Šreideru redzējām avārijas vietu, un es pati izbraucu to ceļu. Tas ir nepārredzams līkums, un Meningas automobilis stāvēja ceļa vidū. Jābrīnās, ka viņš nenovēlās lejā pa nogāzi kopā ar viņu. Turklāt,” Sema pabeidza, paraustījusi plecus, “Meningas kundzes apdrošināšanas firma noteikti apmaksās jebkuras Rouzvela celtās prasības.”

Makords uzmeta viņai neizpratnes pilnu skatienu.

“Vai jums likās, ka mans jautājums ir domāts kā kritika?”

Tieši tā Sema bija domājusi. Viņa pārsteigta paskatījās uz viņu.

“Nē, nepavisam. Kāpēc tad tā?”

“Nezinu. Man tikai radās sajūta, ka jūs esat...” Makords jau grasījās teikt “pārskaitusies uz mani”, tad steigšus attapās. Viņš nekādā ziņā negrasījās pieļaut, lai viņa domātu, ka viņas dusmas viņam kaut ko nozīmē. Un patiesībā tās tiešām neko nenozīmēja, jo viņš nemūžam nebūtu pieļāvis, lai tās kaut ko nozīmētu.

Litltones dzirkstošās asprātības viņu uzjautrināja, viņas prāts izraisīja viņā apbrīnu, un viņas elegantā seja ar smalkajiem vaibstiem un maigo muti izskatījās jauka. Visas šīs labās īpašības viņš vērtēja bezpersoniski, gandrīz tikai ar prātu, taču sirds dziļumos šo īpašību kopums viņam likās mulsinoši iekārojams. Par spīti visam, viņš bija pārāk gudrs, pārāk rūdīts un pārāk pieredzējis, lai jebkad ļautu šādai sievietei manīt, ka viņa spēj viņu aizkaitināt - un it īpaši darbā.

Viņa bija izraudzījusies karjeru likuma aizsardzības jomā; tas nozīmēja, ka viņai jāpaļaujas pašai uz sevi, jātiek galā ar savām problēmām, jāizstrādā savas versijas un jāatver savas durvis. Viņš zināja, kā darīt savu darbu; viņai vajadzēja iemācīties, kā darīt savējo. Viņa bija partnere - uz laiku -, bet viņi nebija vienlīdzīgi.

Makords zināja, ka viņa uztvērusi jautājumu par Rouzvelu kā kritiku, taču tā bija viņas, nevis viņa problēma. Tāpat viņš bija pārliecināts, ka Sema ar kaut ko nav apmierināta, taču, kaut arī viņš juta neiederīgu tieksmi to noskaidrot, viņš zināja, ka tas būtu veltīgi izšķiests laiks. Sema Litltone bija skaista sieviete, kas mēģinātu likt lietā sieviešu spēlītes. Tas nozīmēja, ka uz jautājumu, vai viņu kaut kas sarūgtinājis, viņa atbildētu tā, kā tādā brīdī atbild visas sievietes: viņa noliegtu, ka kaut kas nav kārtībā, tad joprojām izturētos tā, it kā kaut kas tomēr nebūtu kārtībā, cerot, ka viņš izdarīs to, ko vīrieši parasti dara šādos gadījumos, - lūgs paskaidrojumu, mokoši pūlēsies izprast atbildi, atkal lūgs paskaidrojumu un tad mocīsies vēl mazliet. Viņai par nelaimi, arī šajās dzimumu spēlītēs Sema Litltone nebija viņam līdzvērtīga. Viņš jau bija izspēlējis tās visas, un tās viņam vairs nelikās aizraujošas; tās bija paredzamas un garlaicīgas. Tās bija arī bīstamas un neiederējās darbā.

Pavisam tuvu Solomona mājai bija brīva stāvvieta, un viņš iegriezās tajā, veltīdams visu uzmanību automašīnas novietošanai.

Litltone bija ievērojusi, ka viņš nav pabeidzis iesākto teikumu, un viņa pieklājīgi to atkārtoja, liekot viņam justies kā simtgadīgam, aizmāršīgam vecim.

“Jums radās tāda sajūta, ka es... ko es?”

Viņš pameta skatienu uz viņas brūnajām acīm ar biezajām skropstām un pirmo reizi pamanīja tajās zeltainus lāsumiņus.

“Man ir tāda sajūta, ka jūs uz mani par kaut ko dusmojaties,” viņš atteica un tad nespēja noticēt, ka ir to pateicis! Pats sev riebdamies, viņš gaidīja neizbēgamo noliegumu.

“Dusmojos,” viņa klusi atteica.

“Tiešām?” Viņš bija tik satriekts, ka Sema to atzinusi, turklāt bez jebkādas ļaunprātības, ka klusēdams cieši uzlūkoja viņu.

Pēc mirkļa Sema viegli pasmaidīja un deva viņam vēl vienu palīdzīgu sarunas pavedienu.

“Vai jūs gribat, lai es pasaku, kāpēc?”

Viņa lūpas noraustījās smaidā.

“Runājiet vien!”

“Es ļoti labi apzinos, ka esmu iesācēja, un man ir ārkārtīgi veicies, ka varu šajā lietā strādāt kopā ar jums. Es tik tiešām negaidīju, ka jūs jau pirmajā dienā atstāsiet uz mani iespaidu, taču tā notika. Jūs esat ne vien neparasti kārtīgs,” viņa aši pasmaidīja, “bet arī izskatāties pēc vadoņa, kas ir pelnījis par tādu būt. Tas vēl nav viss, es tiešām domāju, ka beigās izrādīsies -jūs esat viens no tiem retajiem vadoņiem, kurš spēj arī darboties komandā.”

Makordam viņas piezīmes būtu likušās glaimojošas, ja viņš tūlīt pat nebūtu atskārtis, ka viņa tīšām vairo viņa pašpārliecinātību un lepnumu, jo vēlas būt pārliecināta, ka viņš pamatīgi trieksies pret zemi, kad viņa to visu sagraus. Viņa tiešām ir visai prasmīga šajā spēlē, viņš sardoniski nosprieda.

“Un tagad kaut kāda iemesla pēc jūs esat sapratusi, ka esmu galīgs stulbenis?”

“Nepavisam,” Sema atteica, un viņas skatiens Makordu mulsināja, jo bija tiešs un godīgs. “Bet jūs esat vīrietis, kas spēlē vīriešu spēles, tieši tāpat, kā to cenšas darīt visi pārējie vīrieši. Un es esmu tikai sieviete, kura aplam cerējusi, ka jūs būsiet pārāk cildens un labs, lai tā rīkotos.”

“Pie velna, ko esmu izdarījis, lai jūs mani sāktu tik zemu vērtēt?”

“Jūs zinājāt, ka Valente bija kopā ar Lī Meningu tovakar, kad mēs viņai paziņojām, ka esam atraduši viņas vīru mirušu, bet jūs man to nepateicāt. Tā bija svarīga informācija, taču jūs to noklusējāt un ļāvāt, lai es nākamajā dienā pati to nejauši atklāju.”

“Es gribēju, lai jūs pati to noskaidrojat.”

“Kādēļ?” viņa noprasīja. “Lai jums būtu taisnība un es vēl divdesmit četras stundas tiktu maldināta, jo biju naiva attiecībā uz Lī Meningu?”

“Es gribēju, lai jūs pati noskaidrojat, ka esat bijusi maldināta un naiva.”

“Tiešām?” viņa strupi pārvaicāja. “Vai tas jums šķiet efektīvs vadības paņēmiens nozīmīgā slepkavības izmeklēšanā? Vai ar Šreideru jūs tāpat būtu izrīkojies?”

“Nē,” viņš īsi atteica.

“Vai jūs būtu tā izrīkojies ar Vomeku?”

Viņš papurināja galvu.

“Tad man atliek vienīgi secināt - jūs tā izrīkojāties ar mani tāpēc, ka esmu sieviete un jūs gribējāt “dot man mācību”, lai “ierādītu man īsto vietu”.”

Makords uz viņu ilgi skatījās. Semai jau sāka likties, ka viņš neatbildēs. Kad viņš tomēr atbildēja, viņa palika bez valodas.

“Es ar jums tā izrīkojos tāpēc, ka vēl nekad neesmu redzējis daudzsološāku detektīvu par jums. Jums ir vairāk talanta, iedzimtas intuīcijas un...” viņš saminstinājās, meklējot īsto vārdu, un pateica to, kas likās nepiemērots šai diskusijai, “vairāk sirds, nekā jebkad esmu sastapis. Es gribēju, lai jūs gūstat skarbu, toties nesāpīgu mācību par to, ko nedrīkst pieļaut - ka jūs emocionālā ziņā iedzen lamatās kāds, kura lietu jūs izmeklējat.” Viņš paklusēja un tad piebilda: “Tomēr tas nemaina faktu, ka jums ir taisnība, bet es rīkojos nepareizi. Es nemūžam nebūtu tā izturējies pret vīriešu kārtas detektīvu. Kad mēs tovakar gājām prom no ēkas, es viņam būtu pateicis, ka viņš nupat ir kļuvis par liecinieku pārliecinošam sievietes tēlojumam, kuras mīļākais slēpies otrā istabā.”

Sema uzlūkoja viņu ar pārsteigumu un apbrīnu, it kā viņš būtu īsts varonis, tā atzīdams, ka ir kļūdījies, un, pašam par nepatiku, Makords atklāja, ka viņam gluži labi patīk, ja Sema uz viņu tā skatās.

“Lūdzu piedošanu!” viņš gandrīz strupi izmeta. “Tas vairs neatkārtosies.”

“Paldies!” viņa vienkārši atteica; tad uzzibināja viņam pēkšņu mulsu smaidu. “Īstenībā man liekas, ka es to visu uztvēru pārāk saasināti. Negaidīju, ka jūs būsiet tik godīgs un saprātīgs.”

Viņš iesmējās un pasniedzās pēc automašīnas durvju roktura.

“Pieņem šo atvainošanos, Sema, un neatkāpies! Tu guvi godīgu uzvaru.”

Makords izkāpa no automašīnas, un viņa darīja tāpat. Viņš bija tik priecīgs par diskusijas iznākumu, ka tikai tad, kad viņi plecu pie pleca jau soļoja pa ietvi, apjēdza, ka nosaucis viņu par Semu. Tik un tā tas neko nenozīmē, viņš sev sacīja. Viss tagad bija kārtībā; viss bija tieši tā kā agrāk. Šīs godīgās sarunas pāris minūšu laikā nekas nebija mainījies. Viņi bija tikai detektīvi partneri, nekas vairāk.

Kad abi nonāca pie Solomona mājas, Makords, stāvot viņai aiz muguras, pastiepa roku un pieklājīgi atgrūda vaļā smagās durvis.

38. NODAĻA

l

Džeisons Solomons sagaidīja viņus ar dvieli uz pleciem, un viņam pie zoda un kakla vēl vīdēja skūšanās krēma paliekas.

“Nāciet iekšā, nāciet iekšā!” viņš mudināja, ar dvieļa galu uzmanīgi tīrīdams skūšanās krēmu. “Man vajadzīgas divas minūtes, lai pabeigtu ģērbties, un tad mēs parunāsimies.”

Solomons ar mājienu aicināja viņus ienākt, un Sema pārlaida skatienu iespaidīgajam bēniņu dzīvoklim, kas bija tikpat dramatisks un interesants kā cilvēks, kuram tas piederēja. Grīdas bija no samtaina ozolkoka, tās vietām izraibināja biezi ce-pumkrāsas paklāji un spīdīgas, modernas mēbeles ar dzeltenbrūnu polsterējumu. Dzīvojamās istabas kreisajā pusē augšup uz otro stāvu vijās izliektas kāpnes ar pulēta tērauda margām, bet tālāk labajā pusē divu stāvu augstumā slējās kamīns no mirdzoša balta kvarca. Taču tas viss - grīdas, sienas un mēbeles neitrālos melnbaltos toņos - kalpoja vienīgi par fonu iespaidīgai spilgtas abstraktās mākslas kolekcijai. Tādu Sema vēl nebija redzējusi.

Pie vienas sienas karājās brīnišķīgi Paula Klē, Džeksona Po-loka un Vasilija Kandinska darbi, bet pie otras atradās četru lielu Džeisona Solomona portretu sērija, kura mazliet atgādināja Endija Vorhola darbus. Sema piegāja tiem tuvāk un izlasīja mākslinieka vārdu. Tas likās pazīstams, taču ne pietiekami, lai saistītu to av jebkuriem citiem viņas redzētajiem modernās mākslas darbiem. Lai arī kas būtu šis Ingrems, viņa gleznas bija ļoti labas, tomēr ne īpaši oriģinālas. Arī psihodē-liskā eļļas glezna pie kamīna bija Ingrema darbs, taču tas bija ļoti oriģināls un arī attēloja Solomonu - ar degošām oglēm acu vietā un no galvaskausa nākošām liesmām.

Virs tā karājās neparasti krāšņs eļļas gleznojums ar pamatkrāsu šļakatām, ko Sema tūdaļ pazina - Tetas Bērensones darbs.

Makords pienāca viņai klāt un nostājās aiz muguras tik tuvu, ka viņa varēja sajust vieglu “Irish Spring" smaržu, tās bija tās pašas ziepes, ar kurām viņa mēdza mazgāties dušā. Viņš pieklusināja balsi līdz čukstam.

“Vai tev tas viss patīk?”

“Ļoti, ļoti patīk.”

“Kas ar to ir domāts?”

Viņa smaidot pagrieza galvu.

“Ko vien tu vēlies tur saskatīt.”

Džeisona Solomona piezīme, kad viņš ienāca dzīvojamā istabā, lika viņai vainīgā pārsteigumā salēkties.

“Vai es kaut ko iztraucēju?”

“Jā,” Makords mierīgi atteica. “Modernās mākslas mācīb-stundu. Jūsu kolekcija aizgrāba detektīvi Litltoni. Kur mēs varam parunāt?” viņš strupi jautāja, izbeigdams saviesīgās pļāpas.

“Iesim uz virtuvi. Ēriks gatavo brokastis.” Solomons viņiem pa priekšu pagāja garām kamīnam un ieveda viņus lielā, saulainā, pārmodernā, no ozolkoka un nerūsējošā tērauda darinātā virtuvē. Ēriks stāvēja pie letes ar apelsīnu sulas krūzi vienā rokā un baltvīna pudeli otrā un lēja pa druskai no katra šķidruma glāzē ar kājiņu. Viņiem ieejot telpā, izskatīgais trīsdesmit gadus vecais vīrietis pacēla galvu un draudzīgi pamāja.

“Vai nevēlaties kaut ko uzkost?” Solomons piedāvāja, apsēdies pie galda.

“Nē, pusdienlaiks ir mazliet par tuvu,” Makords atbildēja.

“Tad kā būtu ar kaut ko dzeramu - kādu no Ērika speciālajiem?”

Sema paskatījās uz vīna pudeli un noraidīja šo piedāvājumu.

“Nē, tam mazliet par tuvu ir brokastlaiks.”

Apmierināts, ka paveicis savus namatēva pienākumus, Solomons sakrustoja rokas uz galda un paskatījās uz Makordu.

“Ko jūs esat noskaidrojuši par Logena nāvi?”

“īstenībā mēs cerējām, ka jūs mums atbildēsiet uz dažiem jautājumiem, kas palīdzētu atrast īsto ceļu. Šobrīd mēs tikai vācam vispārēju informāciju, cerot, ka kaut kas no visa, ko mums pateiks, ļaus izvēlēties pareizo virzienu.”

• “Es jums pastāstīšu visu, ko zinu.”

“Cik ilgi jūs jau pazīstat Lī un Logenu Meningus?”

Pirms viņš bija paguvis atbildēt, pie galda pienāca Ēriks ar gaisīga olu kulteņa šķīvi, melones daivu, grauzdiņa šķēli un ar vīnu sajauktās apelsīnu sulas glāzi.

“Tas ir Ēriks Ingrems,” Džeisons iepazīstināja. “Ēriks ir brīnumains pavārs.”

“Ingrems?” Sema atkārtoja. “Vai jūs esat tas mākslinieks, kurš uzgleznojis Solomona kunga portretus, kas redzami dzīvojamā istabā?”

Ēriks kautrīgi pasmaidīja un pamāja.

“Ēriks nemēdz daudz runāt - un nekad ne par sevi,” Solo-mons moži paskaidroja. “Tieši tāpēc mēs tik labi saprotamies -es to daru par mums abiem.”

Ēriks jau bija atgriezies ēdiena gatavošanas zonā, kad Ma-kords pār plecu atskatījās uz viņu.

“Droši iejaucieties, Ingrema kungs, ja dzirdētais liek jums kaut ko atcerēties. Mana pieredze liecina, ka cilvēki, kuri maz runā, bieži vien ir ļoti vērīgi.” Solomonam viņš sacīja: “Jūs gribējāt pastāstīt, cik ilgi pazīstat Lī un Logenu Meningus.” Solomons apsvēra atbildi, košļādams omletes gabaliņu. “Jāpadomā. Toreiz, kad ar viņiem iepazinos, viņi bija atnākuši uz manis sarakstītu izrādi ar nosaukumu “Laiks un pudele”. Tas bija viens no maniem pirmajiem darbiem, un, kaut arī kritiķi apgalvoja, ka es esot ļoti daudzsološs, luga publikai tā arī nekad neiepatikās. Es vēl aizvien prātoju, vai...”

“Cik sen tas bija?”

“Pirms trīspadsmit, nē, varbūt četrpadsmit gadiem.”

“Labi. Pievērsīsimies dažiem pēdējiem mēnešiem. Vai jūs zinājāt par Meningas kundzes aizdomām, ka viņa tiek vajāta?” “Jā, un kā vēl! Lī bija ļoti pārbijusies. Logens vēl vairāk, bet viņš negribēja, lai viņa to zina.”

“Ko viņa jums pastāstīja par šo vajātāju?”

“Lī teica, ka viņš esot atsūtījis dažas dāvanas, un viņš pāris reižu viņai piezvanīja. Viņa ar Logenu mēģināja noskaidrot, no kurienes zvanīts, taču izrādījās, ka no kāda Manhetenas telefona automāta.”

“Varbūt viņa pazina savu vajātāju, pati to neapjauzdama. Iespējams, ka viņš klīda ap teātri, aizbildinoties ar kādu iemeslu, vai apņēmīgi gaidīja ārā, kad viņa gāja prom. Vai esat redzējis Meningas kundzi kopā ar kādu citu vīrieti, protams, neminot viņas vīru un jūsu aktierus un skatuves darbiniekus? Nosauciet visus,” Makords piebilda, “lai cik neaizskarams šis cilvēks jums liktos!”

Sema saprata, ka Makords cer izdzirdēt Valentes vārdu, un viņa klausījās, kā Džeisons Solomons nosauc dažus nenozīmīgus vārdus, taču dziļi sevī viņa vēl aizvien nejutās pārliecināta, ka Lī Meninga apzināti piedalījusies sava vīra slepkavībā. Sema bija redzējusi Lī Meningu slimnīcā, viņa bija redzējusi viņu kalnu mājiņā, kad viņas vīrs tur netika atrasts, un Semai bija licies, ka viņa ir izmisusi, mīloša, pārbijusies sieva.

Logena Meninga bēru dienā Sema gandrīz ne uz mirkli nebija nolaidusi skatienu no jaunās atraitnes, un tas, ko viņa redzēja, bija drosmīga sieviete, kura pūlējās izturēties ar cieņu, kaut arī jutās emocionāli satriekta un fiziski salauzta. Sema pieļāva, ka Valente iekāro viņu pietiekami stipri, lai riskētu iznīcināt viņas vīru, tomēr Sema īsti nespēja noticēt, ka Lī Meninga kaut ko zina par Valentes nodomiem.

Tomēr, Sema sev bargi atgādināja, viņa jau pašā sākumā nebija ticējusi, ka Lī Meninga ielaidušies dēkā ar Valenti, un tomēr visi pierādījumi skaidri liecināja, ka aktrise melojusi par savām attiecībām ar viņu un ka viņa cenšas tās slēpt no visiem... Bet, ja Lī Meninga gribēja atbrīvoties no vīra, kāpēc gan vajadzēja viņu noslepkavot? Kāpēc gan nevarētu gluži vienkārši šķirt laulību? Dzīvesbiedra noslepkavošanas motīvs parasti bija dusmas, greizsirdība vai atriebība, tomēr, cik bija zināms, Lī Meningai nebija nekāda iemesla just pret vīru kaut ko tādu.

Lai cik absurda Semai likās pašas attieksme, viņa tomēr nespēja noticēt, ka Logenu Meningu noslepkavojusi viņa sieva vai Valente tikai tāpēc, ka viņa nogalināšana likusies izdevīga. Viņiem noteikti bija jābūt citiem iemesliem, lai izdarītu kaut ko tik šaušalīgu.

Solomons vairs nezināja nevienu vārdu, ko varētu nosaukt, un Makords sāka viņu izvaicāt no citas puses.

“Vai jūs uzskatījāt Meningus par uzticīgu, laimīgu pāri?”

Solomons pamāja.

“Pretīgi uzticīgi un atbaidoši laimīgi,” viņš mēģināja pajokot.

Šajā brīdī Sema nejauši paskatījās uz Ēriku un ieraudzīja, ka viņa seja saspringst.

“Ingrema kungs?” viņa iejaucās. “Vai jums arī tā izskatījās? Vai Meninga kungs bija uzticīgs savai sievai?”

“Jā, detektīve, tā izskatījās.”

Sema nodomāja, ka viņa atbilde ir visai daudznozīmīga, taču Makordu neinteresēja Logens Menings, viņu interesēja viņa sieva.

“Un Li Meninga?” viņš jautāja Ērikam. “Vai viņa bija uzticīga savam vīram?”

“Pavisam noteikti.”

Viņš atkal pievērsās Solomonam.

“Cik saprotu, Meningas kundze šo dažu pēdējo nedēļu laikā ir pārcietusi lielu spriedzi - viņu satrauca vajātājs, turklāt vēl jaunas lugas pirmizrāde. Vai jūs viņas uzmanībā ievērojāt ko tādu, kas varētu liecināt, ka viņa jūtas saspringta?”

“Ak dievs, jā! Mēs visi bijām saspringti līdz nemaņai. Jūs būtu pārsteigts, ja uzzinātu, kādas pūles ir vajadzīgas, lai iestudētu jaunu izrādi. Radošie jautājumi ir tikai daļa no visa. īsts murgs ir finanses - sponsori vēlas dzirdēt garantijas, viņi grib saņemt peļņu no saviem ieguldījumiem, un, lai arī cik labi mums veiktos, viņi kļūst pārlieku jūtīgi, kad pienāk laiks atvērt kabatu nākamajam iestudējumam, un beigu beigās nākas nemitīgi meklēt jaunus sponsorus. Es šobrīd jau to daru...”

“Tātad jūs nefinansējat savas lugas no saviem līdzekļiem?” Makords laiski pavaicāja.

“Finansēju gan. Es iegāžu kaudzēm naudas katrā lugā, taču šo finanšu slogu es nenesu viens. Vai jūs vispār spējat iedomāties, cik saņem tādas aktrises kā Lī Kendela un Džeina Sebrin-ga? Lī aģents, kā jau parasti, ir izvirzījis neiespējamas prasības, bet Logens, paldies dievam, pierunāja viņu būt saprātīgākam. Tik un tā - pirms sponsori varēs atgūt ieguldīto naudu, uz “Neziņu” ilgu laiku vajadzēs izpārdot visas biļetes.”

Makords paskatījās griestos, acīmredzot mēģinot kaut kā saistīt to, ko dzirdēja, ar to, ko vēlējās uzzināt.

“Kas ir jūsu lugas sponsori?” viņš izklaidīgi apvaicājās.

“Tas ir konfidenciāls jautājums.”

Otra vīrieša izvairība iekvēlināja Makorda ziņkāri. Viņš nolaida skatienu un cieši uzlūkoja dramaturgu. Makorda lūpu kaktiņi noraustījās vieglā smaidā.

“Kad es varu dabūt sarakstu?”

Solomons nevis sašuta par Makorda valdonību, bet gan pasmīnēja un paraustīja plecus.

“Vai rīt būs pietiekami ātri?”

Makords pamāja.

“Vai šajā sarakstā būs kāds vārds, ko es pazīstu?”

Sema saprata, ka viņš atkal cenšas piekļūt Valentem, un Džeisona Solomona vilcināšanās lika viņai gaidpilni saspringt. “Jūs pavisam noteikti pazīsiet vienu vārdu.”

“Kurš tas būs?”

“Logens Menings.”

“Logens Menings?” Sema atkārtoja. “Vai tas nav mazliet savādi?”

“Kādā ziņā?”

Solomons rotaļājās ar viņu kā kaķis ar peli, un Semai tas nepatika. Sema atmaksāja, piespiežot viņu pašu visu paskaidrot.

“Jūs jau esat šovbiznesa speciālists. Pasakiet man to pats!” “Nu, pavirši skatoties, tiešām liekas, ka te ir zināms interešu konflikts, tam es varu piekrist.”

“Jo?” Sema mudināja.

“Jo Logens it kā bija atbildīgs par to, ka Lī piekrita saņemt mazāku summu par piedalīšanos izrādē. Tādējādi sponsoriem palika vairāk peļņas.”

“Arī Logenam Meningam,” Sema pabeidza.

“Tieši tā.”

“Vai Lī Meninga zināja, ka viņas vīrs ir viens no sponsoriem?”

“Protams. Apmēram nedēļu pirms pirmizrādes kādu viesību laikā par to iegadījās saruna. Viņa likās mazliet pārsteigta, taču ne sarūgtināta.” Solomons pacēla glāzi, un viņam blakus uzradās Ēriks un ielēja papildporciju no krūzes.

It kā būtu ar novēlošanos aptvēris, ka abi detektīvi no viņa vārdiem varētu izdarīt aplamus secinājumus, viņš sniedza paskaidrojumu.

“Logens teica, ka viņa lēmums nopelnīt kā sponsoram, nevis iegūt visu peļņu no Lī algas, bijis saistīts ar viņu ienākumu nodokļiem. Ienākuma nodoklis no Lī algas būtu bijis trīsdesmit deviņi, komats, seši procenti. Peļņas nodoklis no ieguldījumiem - arī no ieguldījuma “Neziņā” - ir tikai divdesmit procenti.”

“Kādu summu viņš ieguldīja?”

Solomons paraustīja plecus.

“Ļoti maz - divsimt tūkstošus dolāru.”

“Vēl tikai viens jautājums,” Makords sacīja. “Jūs esat ļoti radošs, un tas nozīmē, ka jums piemīt izteikta intuīcija, turklāt jūs esat pieradis strādāt ar aktieriem. Jūs nupat teicāt, ka Lī Meninga izskatījusies “pārsteigta”, kad viesību laikā atskārtusi, ka viņas vīra ieteikums acīmredzot bijis viņa paša, nevis viņas finansiālajās interesēs. Tāpat jūs teicāt, ka Meningu laulība bijusi laimīga. Vai iespējams, ka Meningas kundze, slavena aktrise, ir ļoti pārliecinoši tēlojusi gan uz skatuves, gan ārpus tās?”

Solomons notrauca no pirkstiem grauzdiņa drupačas un noslaucīja muti ar salveti; tad viņš atgāzās krēslā, sakrustoja rokas uz krūtīm un ilgi, it kā vērtēdams, nopētīja Makordu. Pārsteidzoši saltā balsī viņš noprasīja:

“Ko jūs gribat panākt? Vai jūs cenšaties apgalvot, ka Lī nogalinājusi Logenu? Ka tāda iespēja ir pieļaujama?”

“Es šobrīd neko necenšos apgalvot, es tikai izsaku dažādus pieņēmumus.”

Džeisons Solomons ne uz mirkli nenoticēja viņa vārdiem. “Jūs cenšaties apgalvot tieši to. Un tādā gadījumā es jūtos spiests izteikt jums savu nesaīsināto, dziļi intuitīvo viedokli: jūs esat sūdabrālis. Jūs veltīgi šķiežat savu laiku un veltīgi šķiežat arī manējo.”

“Lieliski,” Makords mierīgi attrauca. “Tagad, kad esam atteikušies no formalitātēm, atbildiet man, kur jūs bijāt svētdien, divdesmit devītajā novembrī, no trijiem pēcpusdienā līdz trijiem nākamajā rītā?”

Džeisons blenza uz viņu.

“Tagad jūs domājat, ka es noslepkavoju Logenu?”

“Vai tā bija?”

“Kāds man būtu iemesls tā rīkoties?”

“Padomāsim... Pirmkārt, esmu pārliecināts, ka jūs esat apdrošinājis Lī Meningu par lielu naudas summu. Cik jūs saņemtu, ja viņa tiktu pasludināta par garīgi nespējīgu atkal tēlot savu lomu? Viņas lomu ir uzņēmusies Džeina Sebringa. Cik jūs ietaupītu, ja jums nevajadzētu maksāt Lī Meningai un Džeina Sebringa saglabātu šo lomu?”

“Tas ir neprāts!” Džeisons nikni izgrūda. Pie durvīm kāds piezvanīja, un viņš pameta acis uz Ēriku. “Atver, velns parāvis!”

“Ja tas izklausās pārāk nedabiski,” Makords turpināja, kad Ēriks bija aizgājis, “kā būtu ar šo? Jūs esat gejs, un nabaga Ēriks jūs ne velna neinteresē, ja nu vienīgi kā pavārs un kalpotājs. Vai Logens Menings jums likās pievilcīgs? Vai viņš jūs atraidīja un aizskāra jūsu lepnumu, kad jūs izteicāt viņam priekšlikumu?”

“Tu, kuces dēls!” Solomons klusi izmeta.

Makords reaģēja uz šo mājienu par viņa mātes morālo stāju ar rāmu jautrību.

“Es vienmēr brīnos, cik daudzi cilvēki pazinuši manu māti.”

Solomons blenza uz viņu, tad atmeta galvu un skaļi iesmējās.

“Es šo teikumu izmantošu kādā lugā.”

“Ja jūs to darīsiet, es visiem pateikšu, ka jūs esat plaģia-tors.”

“Labāk iesūdziet mani tiesā. Es...” Viņš aprāvās, pārsteigumā pagriezies uz histērisku sievietes balss skaņu dzīvojamā istabā.

“Vācies nost no ceļa, Ērik!” balss kliedza. “Man vienalga, kas pie viņa atnācis. Manis dēļ viņi to var dzirdēt! Šovakar visi uzzinās...”

Džeisons pielēca kājās, gandrīz apgāzdams krēslu. Tajā mirklī virtuvē ielauzās Džeina Sebringa. Viņas seja nebija uzkrāsota, no acīm plūda asaras.

“Pirms dažām minūtēm man piezvanīja kāds reportieris!” viņa plosījās. “Viņš gribēja dzirdēt manu komentāru, pirms šie jaunumi tiek parādīti vakara ziņu izlaidumā.”

“Nomierinies, dārgā!” Solomons pavēlēja, apskaudams viņu un papliķēdams viņai pa muguru. “Par ko tu runā?”

“Es runāju par Logenu!” viņa sauca. “Kāds zemisks reportieris izrakņājis manus atkritumus un piekukuļojis manu šveicaru.”

Solomons atvirzīja sievieti no sevis, lai varētu ielūkoties viņas saraudātajā sejā.

“Un ko tas zemiskais reportieris atklāja?”

“Viņš atklāja, ka Logenam ar mani bijusi dēka!” viņa iekliedzās.

Nobālējis satricinājumā, šausmās un niknumā, Solomons nolaida rokas un atkāpās. Sema pa/audzījās uz Makordu, kas stāvēja kā noburts; tad viņa palūkojās uz Ēriku Ingremu.

Viņš izskatījās riebuma pārņemts. Viņš nepavisam nelikās pārsteigts.

“Nu, ko tu tagad domā?” Makords noprasīja Semai, kad viņi pa ietvi gāja uz viņa automašīnu. Viņš jutās ārkārtīgi apmierināts ar Džeinas Sebringas asaraino atzīšanos. “Saki - vai Lī Meningai bija iemesls viņu noslepkavot vai ne?”

Sema domīgi palūkojās augšup uz zilo debesu spožo strēmeli. Vēl pirms brīža viņa nebija ticējusi, ka Lī Kendela iesaistījusies Valentes plānā nogalināt viņas vīru, taču Logena Me-ninga sakars ar Džeinu Sebringu visu mainīja...

“Lai izlemtu, es gribu saņemt atbildes uz diviem jautājumiem.”

“Kādiem?”

“Es gribu noskaidrot, vai Lī Meninga zināja par sava vīra sakaru ar Sebringu. Tāpat man gribētos pārbaudīt Džeinas Sebringas alibi svētdienas vakaram, ko viņa mums nupat pastāstīja. Mēs zinām, ka Lī Meningai pēc dienas izrādes vajadzēja uzkavēties, lai ar Solomonu atrisinātu dažus pēkšņi radušos sarežģījumus. Bet Džeina Sebringa apgalvo, ka viņa izgājusi no teātra uzreiz pēc dienas izrādes un devusies tieši uz mājām. Viņa saka, ka aizgājusi gulēt, tad vēlāk piecēlusies, viena pati paēdusi vakariņas un noskatījusies pa televizoru filmu. Tas nu nav nekāds drošais alibi,” Sema aizrādīja.

“Viņa mums pateica, kādu filmu skatījusies. Kādi pierādījumi tev vēl vajadzīgi?”

“Ja viņa bijusi tik gudra, lai apliktu Logena Meninga pirkstus ap viņa šaujamo pēc tam, kad izšķaidījusi viņam smadzenes, tad, manuprāt, viņa apjēdza pēc atgriešanās mājās izpētīt televīzijas programmu, lai vēlāk varētu mums pateikt, kādu filmu skatījusies. Ak tā...” Sema novilka, ieraudzījusi viņa smīnu. “Es domāju, ka tas ir nopietni jautāts.”

“Tu taču negribēsi ticēt, ka Lī Meninga ir vainīga, ko?”

“Man nav noteikta viedokļa,” Sema iebilda. “Es tikai gribu justies pilnīgi pārliecināta.”

“Pārbaudi Sebringas alibi! Pēc dienas izrādes viņa izmantoja īrētu automašīnu, lai nokļūtu mājās, tātad tam jābūt reģistrētam. Viņa teica, ka, pārradusies no dienas izrādes, runājusi ar šveicaru.”

“To pašu šveicaru, kurš uzpirkts un nodevīgi pastāstījis par viņas sakaru ar Meningu? Viņa godaprāts tiešām atstātu uz mani iespaidu.”

“Viņi nestrādā cauru diennakti. Varbūt tas bijis kāds cits šveicars, kurš redzējis viņu atnākam.”

“Sebringa varēja aiziet tā, ka viņš to nepamana. Ja viņa devās prom uzreiz, viņa varbūt tika līdz kalniem, kamēr vēl nebija sācis pamatīgi snigt.”

“Taisnība,” Makords noteica un paskatījās pulkstenī. “Brauksim uz Meninga biroju un palīdzēsim Šreideram un Vo-mekam iztaujāt darbiniekus.”

39. NODAĻA

1

“Manning Development” birojs atradās piecpadsmitajā stāvā, tieši līdzās liftam, aiz iespaidīgām divviru durvīm, aiz kurām pavērās plaša, apaļa pieņemšanas telpa, kam apkārt bija izvietoti kabineti un apspriežu telpas. Starp greznajām nerūsējošā tērauda kolonnām bija nolikti izliekti dīvāni un apaļi krēsli plūmju un zilā krāsā.

Semai un Makordam ierodoties, pieņemšanas telpa bija tukša, vienīgi sekretāre sēdēja pie pusapaļa galda labajā - tālākajā stūrī. Viņa norādīja viņiem uz kādu kabinetu pretējā pusē, kur Šreiders un Vomeks iztaujāja darbiniekus.

“Līdz šim mums bijis visai informatīvs rīts,” Šreiders sacīja. “Vomeks nupat aizgāja iztaujāt Meninga sekretāri. Vai jums abiem izdevās kaut ko izdabūt no Solomona?”

Makords aši pastāstīja, ko viņi uzzinājuši Solomona mājās; tad viņš lūdza Šreideru izklāstīt savus jaunumus.

“Man šķiet, mums ir veicies,” Šreiders pavēstīja. “Viens no arhitektiem, kas strādā pie Meninga - Džordžs Sokolofs -, man teica, ka viņš esot atbildīgs par kādu lielu projektu ar nosaukumu “Crescent Plaza”, kuru Menings gribējis projektēt un uzbūvēt. Tas sastāv no diviem vienādiem dzīvojamo ēku torņiem, kas savienoti ar smalku tirdzniecības centru. Uzminiet, kurš varētu būt Meninga “slepenais investors”?”

“Valente,” Makords apmierināts secināja.

“Tieši tā. Starp Valenti un Meningu bijis daudz sarunu. Un lūk, kāpēc tas ir īpaši interesanti: Sokolofs man teica, ka “Crescent Plaza” projekts esot patiesi unikāls, patiešām iespaidīgs, un ka Valentem tas ļoti iepaticies, tiklīdz viņš to ieraudzījis. Valente gribējis nolīgt Meningu par galveno arhitektu un uzbūvēt visu pats. Sokolofs sacīja, Menings atteicies un ietiepies, ka vēlas kļūt par galveno partneri būvniecības un projektēšanas posmā un par daļēju pabeigtā projekta īpašnieku.”

“Valentem nepatīk partneri. Viņš nav komandas spēlētājs.” “Pareizi,” Šreiders piekrita. “Bet viņš patiešām gribēja “Crescent Plaza”, un Logenam Meningam piederēja ne vien projekts, bet arī pirkšanas tiesības uz zemi, kura tam bija ideāli piemērota. Domāju, ka Valente varētu būt novācis Meningu, lai tiktu gan pie Meninga sievas, gan pie “Crescent Pla-za” projekta. Tagad, kad Menings ir miris, Valente varēs nopirkt plānus un zemi, noalgot pats savu galveno arhitektu un uzbūvēt visu pats. Varu derēt, ka Meninga atraitne jau nu viņam ceļā nestāsies.”

“Vai zināt,” Makords domīgi sacīja, “es sāku prātot, vai tikai detektīvei Litltonei nebija taisnība jau pašā sākumā. Viņa uzreiz teica, ka diez vai Lī Meningai esot seksuālas attiecības ar Valenti.”

“Neatceros, ka būtu teikusi tā,” Sema iejaucās.

“Tev tas nemaz nebija jāsaka. Ik reizi, kad kāds par to ieminas, tu sāc izskatīties ietiepīga un spītīga. Es domāju, ka Va-lentes un Lī Meningas savienība varētu būt lietišķa vienošanās. Valente gribēja “Crescent Plaza” projektu tikai sev, un viņa gribēja tikt vaļā no vīra, jo tas viņu krāpa.”

Ienāca Vomeks un sadzirdēja teikuma beigas.

“Kā jūs uzzinājāt, ka Menings kāpis pār ilksi?” viņš noprasīja.

“Džeina Sebringa, otra zvaigzne, mums to šorīt pateica,” Makords atbildēja.

“Viņa zināja, ka Menings niekojas ar sekretāri?”

“Par ko tu runā?”

Vomeks ar īkšķi pabakstīja uz durvju pusi.

“Menings gulēja ar savu sekretāri. Viņas vārds ir Erina Gil-roja. Viņa nupat izplūda asarās un visā atzinās. Par ko jūs runājāt?”

“Par Džeinu Sebringu.”

Viņa acis iepletās, un izskatījās, ka viņš valda smieklus.

“Menings kniebies arī ar viņu? Velns, ja man būtu iespēja tikt pie Džeinas Sebringas, es to izmantotu. Tai sievietei ir...” Viņš pacēla rokas, it kā saņemtu tajās arbūza lieluma krūtis; tad viņš aprāvās un paskatījās uz Semu. “Litltone, varbūt tu varētu aiziet pie tās sekretāres un izdabūt no viņas ko vairāk, ne tikai asaras un puņķus? Neesi gan pārāk skarba; viņa ir vārīga kā jēla ola. Es viņai tikai pavaicāju, cik ilgi viņa te jau strādā un vai viņa pārzina Meninga personiskos ieradumus. Viņa jau pēc pirmā jautājuma sāka brēkt un atzinās, pirms biju paspējis uzdot otru.”

“Es gribētu parunāt ar Sokolofu,” Makords paziņoja un piecēlās, taču Vomeks viņu aizturēja ar kādu jautājumu.

Nesteigdamās runāt ar raudošo sekretāri, Sema lēni gāja garām kabinetiem un apstājās, kad bija nonākusi pie lielas apspriežu telpas atvērtajām durvīm. Tās centrā uz galda atradās skaista pusmēness formas tirdzniecības centra modelis ar diviem augstiem, apaļiem, dekoratīvajā stilā apdarinātiem torņiem. Modeļa laukums bija apmēram piecas pēdas, un tas bija izstrādāts līdz vissīkākajai detaļai, ar miniatūrām strūklakām, grezniem laternu stabiem, takām un kupliem krūmiem un kokiem.

Saņēmis rokas aiz muguras, uz to domīgi nolūkojās apmēram četrdesmit gadus vecs centīga izskata vīrietis ar mazliet uz-kumpušu muguru.

“Vai tas ir “Crescent Plaza” modelis?” Sema apjautājās, iegājusi apspriežu telpā, lai apskatītu to rūpīgāk.

Vīrietis pagriezās un pastūma brilles augstāk uz deguna.

“Jā, ir gan.” „

“Es esmu detektīve Litltone no Ņujorkas policijas nodaļas,” viņa paskaidroja.

“Es esmu Džordžs Sokolofs,” viņš atteica.

Semas uzmanība no jauna pievērsās modelim viņas priekšā.

“Tas ir satriecošs,” viņa sacīja. “Šie torņi man drusciņ atgādina Kraislera ēkas virsotni. Meninga kungs acīmredzot bija neticami talantīgs un ļoti lepns ar to.”

Viņš atvēra muti, lai kaut ko sacītu, tad aši to aizvēra.

“Vai es kaut ko pateicu nepareizi?”

“Daļēji,” viņš sacīja, tad izslējās un gandrīz rūgti piebilda: “Logens ar to ļoti lepojās, tomēr tagad, kad viņš ir miris, es vairs neredzu nekādas vajadzības izlikties, ka tas ir manas un Logena sadarbības auglis. Ideja un projekts ir tikai manis radīti. Savulaik es piekritu, lai visu atzinību saņem firma, nevis es. Šoreiz Logens apsolīja, ka es būšu galvenais arhitekts un saņemšu daļu no peļņas.”

Viņu sarunu iztraucēja Makorda balss, un abi pagriezās pret viņu.

“Vai jūs labprātīgi piekritāt, ka Logenam Meningam tiek visa slava, vai arī tas ir tipiski arhitektūras firmām?”

Sema pūlējās nedomāt, cik labi ir ieraudzīt, kā Mičels Ma-kords ienāk telpā. Viņa žaketes un sporta jakas plecos vairs nebija par lielām; viņš kļūmi bija labojis pāris dienās kopš viņu kopīgā darba uzsākšanas. Nu tās viņam derēja kā uzlietas, taču viņai vislabāk patika, ja viņš nēsāja polo kreklus ar vaļēju apkaklīti un apdilušo pilota ādas jaku, ko viņš reizēm mēdza uzvilkt. Sema atmuguriski kāpās ārā no apspriežu telpas un klusi atstāja Makordu divatā ar arhitektu.

Logena Meninga kabinets atradās pašā galā lokveida gaitenī, kura sienas klāja dekoratīvs apšuvums. Erina Gilroja stāvēja pie viņa rakstāmgalda, nodūrusi galvu un sažņaugusi dūrē papīra salvešu žūksni. Semai ieejot telpā, viņa pacēla galvu.

“Gilrojas jaunkundz, es esmu detektīve Litltone.”

“Sveiki!” viņa atteica piesmakušā, tomēr mierīgā balsī.

“Vai nevēlaties apsēsties?”

“Ne īpaši. Man liekas, ka stāvot es nejutīšos tik ievainojama un muļķīga.”

Sema uzmetās uz Meninga rakstāmgalda malas un izņēma no somiņas pildspalvu un piezīmju bloknotu.

“Detektīvs Vomeks domāja, ka jums būs vieglāk runāt ar sievieti.”

“Tiešām? Viņš nemaz neizskatījās pēc īpaši līdzjūtīga tipa.”

Pretēji Vomeka sniegtajam Erinas Gilrojas aprakstam Semai radās iespaids, ka šī jaunā sieviete nav ne vāja, ne bikla.

“Cik ilgi jūs te strādājat?”

“Gandrīz divus gadus.”

Sema izlikās, ka cītīgi to pieraksta, vienlaikus prātojot, kā lai ķeras pie nākamā temata, taču viņai nemaz nevajadzēja pūlēties, jo Erina Gilroja atbildēja uz jautājumu, pirms tas tika uzdots.

“Manas attiecības ar Logenu Meningu sākās - un beidzās -pirms sešiem mēnešiem.”

Sema klusējot viņu pētīja, prātodama, kāpēc gan viņa tik ļoti vēlas visā atzīties un to izstāstīt diviem nepazīstamiem detektīviem.

“Kurš vēl par to zināja?”

Viņa savilka plaukstas dūrēs.

“Neviens! Vienīgais cilvēks, kam es to jebkad esmu pateikusi, bija mana istabas biedre Debora, taču vakar viņai piezvanīja kāds reportieris un paziņoja, ka zinot par manu sakaru ar Logenu Meningu. Un mana istabas biedre, mana draudzene,” viņa rūgti uzsvēra, “neuzskatīja, ka būtu godīgi viņam kaut ko samelot, tāpēc ņēma un izstāstīja visu.” Viņa paskatījās uz Semu un nikni piebilda: “Vai varat man paskaidrot, kā tāds cilvēks, kurš lasa Bībeli un nemitīgi to citē, kā to dara Debora, bez sirdsapziņas pārmetumiem spēj nodot draugu un lauzt solījumu, un darīt to visu “taisnības” vārdā. Deborai vajadzēja tikai nolikt klausuli un paziņot to man.”

Viņa skatījās uz Semu, gaidot atbildi, uzstājot, ka tādai jā-būt, un Sema pateica to, kas viņai ienāca prātā:

“Daži ļoti nelaipni, aizspriedumaini cilvēki, ko es pazīstu, katru svētdienu iet uz baznīcu un lasa Bībeli. Nezinu, kā viņi māk nošķjrt savu nežēlību un trūkumus no savām reliģiskajām saistībām un pārliecībām, taču daudzi spēj to izdarīt.” “Debora ir viena no viņiem.”

“Kā jums liekas, no kurienes šis reportieris uzzināja par jūsu sakaru?”

“Šaubos, vai viņš vispār kaut ko zināja, - viņš tikai izteicās uz labu laimi! Reportieri ir apzvanījuši visas Meninga kunga pazīstamās sievietes un tā apgalvojuši. Viens no viņiem vakar vakarā piezvanīja Žaklīnai Probstai un pateica to pašu. Zaklī-na paziņoja reportierim, ka iesūdzēs viņu tiesā, ja viņas vārds tiks kaut kur pieminēts, un nometa klausuli.”

“Kas ir Zaklīna Probsta?” Sema noprasīja.

“Viena no mūsu arhitektēm. Detektīvi jau ar viņu runāja. Žaklīnai Probstai ir sešdesmit četri gadi. Viņa ir tik veca, lai būtu Logena vecmāmiņa.”

Sema uz brīdi apzināti mainīja sarunas tematu.

“Vai jūs rūpējāties par visu Meninga saraksti un telefona zvaniem - gan personiskajiem, gan lietišķajiem?”

“Jā.”

“Vai jūs reģistrējāt zvanītājus?”

Viņa pamāja.

“Es gribētu dabūt šo reģistru un vēl arī dažus citus. Mums ir Meningas kundzes atļauja.”

“Es jums iedošu visu, ko gribat.” Viņa izklaidīgi pārlaida pirkstu pār papīra presi zelta piramīdas formā uz Meninga rakstāmgalda, tad rūpīgi pabīdīja taisnāk viņa ādas dokumentu paliktni. “Es gluži vienkārši nespēju noticēt, ka Logens ir miris.” “Kurš izbeidza jūsu sakaru?” Sema noprasīja. “Jūs vai Meninga kungs?”

“Patiesībā tas nebija nekas tik nopietns, lai to dēvētu par sakariem,” Erina atbildēja, pievērsusies Semai. “Pagājušajā pavasarī es biju saderinājusies un jūnijā bija paredzēta liela kāzu ceremonija, ko mana ģimene bija plānojusi jau gadu. Mēnesi pirms mūsu kāzām mans līgavainis mani pameta. Es darīju visu iespējamo, lai, tuvojoties mūsu kāzu dienai, to aizmirstu. Nodarbojos ar skriešanu, meditēju un centos pilnīgi nodoties darbam, strādājot šeit virsstundas. Tajā vakarā, kad vajadzēja notikt mūsu svinīgo vakariņu mēģinājumam, es brīvprātīgi pieteicos strādāt ilgāk, un arī Logens palika. Mēs pasūtījām vakariņas uz biroju, es sāku raudāt, un Logens mēģināja mani mierināt. Viņš zināja, cik nozīmīga man bija tā diena. Šajā ziņā viņš bija jokains - dažbrīd viņš spēja būt pilnīgi nevērīgs un tomēr mēdza atcerēties dažādus sīkumus, kas cilvēkiem likās svarīgi. Lai nu kā, viņš man pateica, ka es esot pārāk laba savam līgavainim, apskāva mani, un es nepaguvu ne atjēgties, kad mēs jau gulējām tur uz tā dīvāna. Viņš bija tik neticami izskatīgs, ka mans līgavainis juta pret viņu greizsirdību, un laikam jau arī tāpēc es vispār padevos.” Kad viņa apklusa, Sema uzmanīgi viņu pamudināja.

“Un kas notika tālāk?”

“Mēnesi vēlāk man iztrūka mēnešreize un grūtniecības tests uzrādīja kļūdainu pozitīvu rezultātu. Es jutos izmisusi. Debora bija pie manis ievākusies tikai pirms dažām nedēļām, viņa likās tik jauka, un es... jutos histēriska. Es nosodu abortus, tātad par to nevarēja būt ne runas. Lai nu kā, bet es todien atklāju Deborai visu šo netīro stāstu.”

“Kuru viņa vakar vakarā pa telefonu atkārtoja reportierim,” Sema pabeidza.

Erina pamāja, izskatīdamās fiziski slima.

“Kā jums liekas, vai viņi to - par mani un Logenu - pieminēs ziņās?”

Sema paminstinājās un tad pamāja.

“Manuprāt, jums labāk vajadzētu būt tam gatavai. Taču, ja tas spēj jūs mierināt, diez vai jūs būsiet vienīgā sieviete, kuru viņi šovakar pieminēs.”

Erina atgāza galvu un aizvēra acis. Viņas seja pauda rūgtumu un bailes.

“Nabaga Meningas kundze! Varu derēt, ka zinu, kādi būs divi pārējie vārdi.”

Sema visiem spēkiem pūlējās izskatīties vienaldzīga.

“Kādi tad būs šie divi vārdi?”

“Džeina Sebringa un Triša Lefkovica.”

“Triša Lefkovica - Meningas kundzes preses sekretāre?”

Vispirms Erina pamāja, tad papurināja galvu.

“Nezinu. Triša Lefkovica bija Meninga mīļākā gandrīz pirms gada. Varbūt viņu nemaz nepieminēs; varbūt viņa pratīs no tā visa izlocīties. Viņa zina, kā tikt galā ar presi.”

40. NODAĻA

Makords sēdēja pie rakstāmgalda, kopā ar Semu, Šreideru un Vomeku pārspriežot dienas notikumus. Visi trīs vīrieši uzjautrinājās par Logena Meninga seksuālo izveicību.

“Erina Gilroja, Džeina Sebringa un Triša Lefkovica,” Makords noteica. “Nekaunīga gaišmate, satriecoša rudmate un skaistule ar kraukļmelniem matiem. Menings bijis ne vien cilvēks ar eklektisku gaumi attiecībā uz sievietēm, bet arī varen drosmīgs vīrs.”

“Es nedomāju, ka neuzticība ir apbrīnojama,” Sema iebilda, tad viņa sāka prātot, kas gan izraisījis šādu jūtu izvirdumu. Zēni bija zēni, un arī vīrieši tāpat. Viņa to zināja. Daudzas slepenas dēkas zēniem nozīmēja atzinības žetonu par sasniegumiem, un lielākā daļa vīriešu domāja tāpat, vai nu viņi to atzina, vai ne.

Makords iesāņus uzmeta viņai smejošu skatienu.

“Tu acīmredzot nepazīsti Trišu Lefkovicu, bet es viņu pazīstu jau daudzus gadus. Es spēju iztēloties, kā Menings sniedz seksuālu mierinājumu glītai, pamestai sekretārei viņas kāzu priekšvakarā; tas viņam būtu ļāvis justies varenam. Es varu iedomāties, kā viņš pavedina Holivudas seksa dievieti; tas viņam būtu ļāvis justies īpašam. Bet likties gultā ar Trišu Lefkovicu? Tam vajadzīga drosme! Viņam veicās, ka Lefkovica nepārvērta viņu par soprāna balss īpašnieku. Tā sieviete ir kā melnās atraitnes zirneklis. Vienā gultā ar viņu man būtu bail aizvērt acis.”

Makords aprāvās, lai atbildētu uz telefona zvanu, un Sema piecēlās un piegāja pie galda, uz kura atradās kaudzē saliktās mapes ar krāsainajām uzlīmēm, kurās bija materiāli par Loge-nu un Lī Meningiem, Maiklu Valenti un Meningu draugiem un paziņām. Tagad tur bija noliktas arī vairākas kaudzes aktu vāku un dokumentu, ko viņi bija todien atnesuši sev līdzi no “Manning Development”. Saskaņā ar Makorda norādījumiem Šreiders, Vomeks un viņa sistemātiski pārskatīja ikvienu mapi par katru cilvēku. Šreiders nupat bija atnesis atpakaļ materiālus par Lī Meningu, tāpēc Sema paņēma šo kaudzi, lai nestu sev līdzi uz mājām.

Makords nolika klausuli, izskatīdamies varen apmierināts.

“Tas bija Holends,” viņš paziņoja. “Holendam ir orderis, kuru es gribēju dabūt, lai tiktu klāt Meninga personiskā un darba ienākumu nodokļa reģistriem. Šreider, jūs abi ar Vome-ku rīt iesniedziet orderi Meninga zvērināto grāmatvežu birojam. Tiklīdz būsiet saņēmuši reģistrus, nokopējiet tos. Paturiet vienu komplektu mums, ko pārskatīt, un otru aiznesiet mūsu pupiņu skaitītājiem. Gribu, lai tos izpētītu kāds īpašās krāpšanas nodaļas auditors. Ja Meninga nodokļu pārskatos ir kaut kas tāds, kas liecina par naudas plūsmu uz jebkuru no Valen-tes uzņēmumiem vai no tā, mūsu puiši to atradīs.”

“Kāpēc mums vajadzīgs orderis?” Vomeks noprasīja. “Es domāju, ka mums jau ir Meningas kundzes vārdiska atļauja “darīt visu, ko mēs uzskatām par vajadzīgu”.”

“Mums tā ir, un tas bija viens no iemesliem, kāpēc bija tik viegli saņemt orderi. Taču, lai pasargātu savu pakaļu, Menin-ga zvērinātie grāmatveži varbūt gribēs dabūt kaut ko rakstisku, pirms izsniegs jebkādus dokumentus. Es negribu, lai viņi zvanītu Meningas kundzei un lūgtu atļauju, jo vienmēr ir risks, ka viņi ieteiks viņai atsaukt to rīcības brīvību, ko viņa mums jau piešķīrusi. Agri vai vēlu viņa attapsies un to atsauks. Tāpēc es tik ļoti steidzos apmeklēt arī doktori Sīļu Vintersu,” viņš turpināja. “Mums ir Lī Meningas rakstiska atļauja Vintersai lauzt ārsta klusēšanas zvērestu par Logena Meninga ārstēšanu. Kad Meningas kundze to uzrakstīja, viņa neattiecināja šo piekrišanu tikai uz sava vīra ārstēšanu vien, tāpēc doktorei Vintersai vajadzētu būt ar mieru runāt ar mums par visu, ko Meningas kundze atklājusi arī savu ārstēšanās seansu laikā pie šīs psihiatres.”

Šreiders izbrīnījies pašūpoja galvu.

“Es vēl aizvien nespēju noticēt, ka viņa tam piekritusi.” “Viņa īpaši palūdza, lai mēs saglabātu šīs informācijas konfidencialitāti,” Sema atgādināja visiem trim.

“Jā, palūdza gan,” Makords attrauca, “bet jūs, detektīve Litltone, apsolījāt vienīgi to, ka mēs būsim ļoti diskrēti. Lai nu kā,” viņš pabeidza, “paturot prātā, ka mums jāsteidzas, es piekritu izmantot pirmo brīvo brīdi, ko doktore Vintersa bija ar mieru mums atvēlēt, un tas ir iegadījies rīt.” Viņš pameta acis uz Šreideru un Vomeku. “Jūs abi rīt iesniedziet Meninga zvērinātajiem grāmatvežiem orderi un atnesiet šurp visu, ko viņš jums iedos. Mēs ar Litltoni dosimies ciemos pie doktores Vin-tersas. Nez kāpēc man neliekas, ka viņa ļoti vēlēsies sadarboties.”

41. NODAĻA

f

Kā izrādījās, Makorda pareģojums bija pareizs. Sema un viņš četrdesmit piecas minūtes gaidīja mazā, elegantā uzgaidāmajā telpā, līdz viņi beidzot tika ielaisti doktores Vintersas kabinetā, kurš bija iekārtots gluži kā skaista bibliotēka ar Austrumu paklājiem, tumšu dēļu grīdu un grezniem dīvāniem un atzveltnes krēsliem, kas bija pārvilkti ar smaragdzaļu ādu.

Sema nodomāja, ka ar saviem elegantā mezglā saņemtajiem gaišajiem matiem un rožu krāsas “Chanel” kostīmu Sīļa Vin tersa izskatās absolūti iederīga šajā bagātīgajā, pārlaicīgajā iekārtojumā.

“Es ļoti atvainojos, ka liku jums gaidīt,” psihiatre sacīja, kad bija paspiedusi abiem roku. “Man šorīt gadījās kāds ārkārtējs notikums, un tas mani aizkavēja.”

“Mēs esam pateicīgi, ka jūs šodien mums atvēlējāt laiku,” Makords atteica. “Plašsaziņas līdzekļi dara visu, lai Meningu lieta pārvērstos par traģisku farsu.”

“Jums taisnība,” viņa atbildēja. “Līdz vakardienas vakaram, kad plašsaziņas līdzekļi sāka pārraidīt visus tos stāstus par Lo-gena šķietamajām dēkām, man likās, ka nekas ļaunāks ar Lī vairs nevar notikt.”

“Kā Meningas kundze to pārcieš? Tā kā jūs esat tuvas draudzenes, es pieņemu, ka esat ar viņu runājusi.”

Ļoti uzmanīgi un ļoti skaidri Šīla Vintersa atbildēja:

“Kā viņas tuva draudzene es varu jums pateikt, ka viņa jūtas tāpat, kā šajos apstākļos būtu jutusies jebkura cita sieviete. Pirms divām nedēļām Lī bija brīnišķīga karjera, laimīga personiskā dzīve un spoža, daudzsološa nākotne. Kopš tā laika viņas vīrs noslēpumainā kārtā ir nozudis, viņa ir piedzīvojusi gandrīz liktenīgu avāriju, tad viņas vīrs ir atrasts noslepkavots un viņa kļuvusi par atraitni. Pirms divām dienām viņa apglabāja vīru ar pienācīgu cieņu un sāka sērot par vīrieti, ko bija mīlējusi un cienījusi. Plašsaziņas līdzekļi gādāja, lai pasaule kļūtu par liecinieci šīm bērēm, un pasaule kļuva par liecinieci viņas sērām un pašcieņai, un cilvēki juta viņai līdzi un cienīja viņu.” Šīlas Vintersas balsī pamazām krājās dusmas, un viņa apklusa, grozīdama garajos pirkstos zelta pildspalvu. Kad viņa atkal ierunājās, viņas balss bija labi nostādīta un mierīga. “Kopš vakardienas tie paši plašsaziņas līdzekļi Lī mirušo vīru ataino kā nelabojamu brunču mednieku, un viņa līdz ar to ir padarīta par aklu, nožēlojamu muļķi. Tas ietekmēs arī viņas karjeru, jo tam, vai Džeina Sebringa melo vai ne, nav nekādas nozīmes. Kā gan Lī lai uznāk atpakaļ uz skatuves kopā ar to sievieti?”

Beigusi runāt, viņa paskatījās uz Semu, un Sema papurināja galvu.

“Es to nespētu izdarīt. Es to nedarītu. Es justos tik dusmīga, tik pazemota un tik satriekta, ka diez vai spētu to noslēpt.”

Sīļa Vintersa pasmaidīja un, pilnīgi piekrītot, pacēla rokas.

“Jūs nupat aprakstījāt, kā Lī jūtas. Un kā tādā situācijā justos arī es.”

“Vienmēr ir patīkami uzzināt, ka psihiatres acīs es liekos normāla,” Sema noteica.

Tas lika Šīlai Vintersai iesmieties.

“Kāpēc jūs domājat, ka psihiatri ir “normāli”, detektīve?” viņa pajokoja.

Apmierināta, ka panākusi vienprātību ar Semu, Vintersa paskatījās uz leitnantu.

“Vai esmu pietiekami labi atbildējusi uz jūsu jautājumu?”

“Jā, bet tas bija tikai mans “iepazīšanās” jautājums,” Ma-kords paziņoja. “Man ir vēl daudz citu.”

“Baidos, ka nevarēšu uz tiem atbildēt. Esmu jums pateikusi visu, ko likumīgi drīkstēju. Viss pārējais ir konfidenciāls ārsta noslēpums.”

Makords izlikās to nedzirdam.

“Logens Menings bija ne vien jūsu pacients, bet arī draugs,” viņš iesāka.

Zelta pildspalva lēni grozījās Šīlas Vintersas pirkstos; viņas pieklājīgais smaids palika nemainīgs. Viņa dzirdēto ne noliedza, ne arī apstiprināja.

“Kad viņš ar Meningas kundzi pirmo reizi konsultējās ar jums un par ko?”

Zelta pildspalva joprojām grozījās Šīlas Vintersas pirkstos; viņas smaids vairs nebija tik pieklājīgs.

“Doktore Vintersa, piedodiet, es aizmirsu jums atdot šo. Man to vajadzēja izdarīt, pirms vispār jums kaut ko vaicāju.” Sema zināja, ka Makords nebija neko aizmirsis. Nez kāda iemesla pēc viņš gribēja gūt iepriekšēju priekšstatu par Sīļu Vin-tersu. Viņš iebāza roku savas tumšzilās sporta jakas kabatā un izvilka papīra lapu, uz kuras Lī Meninga bija uzrakstījusi savu atļauju, un pāri galdam pasniedza to psihiatrei.

Sīļa Vintersa lēni nolika pildspalvu un paņēma no Makor-da papīru. Pametusi uz to acis, viņa pasniedza to viņam atpakaļ.

“Es negrasos piekrist,” viņa kategoriski paziņoja. “Pirmām kārtām es nezinu, vai tas tiešām ir Lī rokraksts.”

“Es jums dodu savu likuma aizsardzības amatpersonas godavārdu, ka tas ir viņas rokraksts un ka viņa pirms četrām dienām pati mums to iedeva.”

“Ļoti labi. Es jums ticu,” viņa atbildēja un atgāzās krēslā.

“Vai tagad jūs atbildēsiet uz manu jautājumu?”

Viņa atvainodamās pasmaidīja.

“Nē.”

Sema nolūkojās šajā vārdu pārmaiņā ar slēptu apbrīnu, jo viņai bija aizdomas, ka Makords sastapies ar savu līdzinieci nelokāma gribasspēka un apņēmības ziņā.

“Kāpēc ne?”

“Tāpēc, ka pirms četrām dienām Lī Meningas garīgais līdzsvars bija apšaubāms. Pretējā gadījumā viņa nekad nebūtu kaut kam tādam piekritusi.”

“Vai jūs gribat teikt, ka viņa nav garīgi līdzsvarota?” Makords noprasīja.

“Protams, negribu, un manā klātbūtnē nemētājieties ar tādām frāzēm kā “garīgi līdzsvarots”, leitnant! Es tikai jums saku, ka pirms četrām dienām Lī juta ārkārtīgu spriedzi acīmredzamu un saprotamu iemeslu pēc.”

Sema saprata, ka Makorda bailes bijušas pamatotas, - kuru katru brīdi Šīla Vintersa varēja pacelt klausuli, piezvanīt Lī Me-ningai un likt, lai viņa atsauc savu atļauju.

“Ļaujiet man jūs iepazīstināt ar vēl vienu frāzi, doktore Vintersa, to, ar kuru man vēl vairāk patīk “mētāties”. Tā ir “izmeklēšanas traucēšana”. Jūs apzināti traucējat slepkavības iz meklēšanu. Es neesmu pieprasījis jūsu reģistrus, taču esmu gatavs to darīt un pagaidīt tepat, kamēr detektīve Litltone aiznesīs šo papīra lapu pie tiesneša un saņems orderi.”

Sema klusībā nosprieda, ka šī situācija ir noslēgusies neizšķirti, taču Makords devās uzbrukumā. Viņš pasniedza papīra lapu Semai.

“Es pagaidīšu tepat un pakavēšu laiku doktorei Vintersai. Sameklējiet kādu tiesnesi, izskaidrojiet situāciju un atnesiet man orderi. Atnesiet man arī kratīšanas orderi, gadījumam, ja doktore Vintersa vēlētos novest šo cīņu līdz neizbēgamajam, apnicīgajam galam. Un paņemiet līdzi detektīvus Vomeku un Šrei-deru, lai palīdzētu sameklēt to, ko mēs meklējam.”

“Es jums piedāvāšu kādu kompromisu.” Doktore Vintersa viegli pasmaidīja.

“Mani neinteresē kompromisi.”

“Tas kompromiss, ko es grasos ierosināt, ietaupīs mums daudz velti izšķiesta laika.”

“Man ļoti patīk velti šķiest laiku,” Makords mierīgi atteica. To dzirdot, viņa skaļi iesmējās.

“Nē, tā vis nav, leitnant. Jūs esat ārkārtīgi nepacietīgs normālos apstākļos. Tomēr tas jau robežojas ar bezmaksas analīzi,” viņa pajokoja, “un tas ir manu principu pārkāpums. Lūk, ko es gribētu ierosināt. Īstenībā jums nav izvēles, jo Lī Menin-ga kuru katru mirkli ieradīsies šeit. Ārsta noslēpums ir neaizskarams un konfidenciāls, tā ir koncepcija, kas tikusi atkārtoti stiprināta un aizsargāta tiesās visā valstī.”

“Tāpat kā koncepcija par izmeklēšanas traucēšanu.”

“Es netaisos traucēt jūsu izmeklēšanu. Kad šeit ieradīsies Lī, es viņai jūsu klātbūtnē ieteikšu nepilnvarot mani lauzt šo solījumu. Ja viņa mani uzklausīs un atsauks to papīra lapu, ko jūs turat rokā, tās būs viņas tiesības. Vai ne?”

Tā bija, un viņi visi to zināja.

“Ja viņa vēl aizvien gribēs mani pilnvarot atklāt jums informāciju, tad es to darīšu. Norunāts?”

Izvēles nebija, un Makords to saprata. Viņš rāmi pasmaidīja, un rēta viņa sejā kļuva dziļāka.

“Kā gan es varu strīdēties pretī tik nevainojamai loģikai un saprātīgai iebildei?” viņš laiski noteica. “Tomēr man gribētos zināt...”

“Par to es nešaubos...” Viņa smaidot piekrita, un Semai iešāvās prātā, vai tikai viņa nav kļuvusi par liecinieci augsta līmeņa flirtam, kas norisinās starp diviem ļoti sarežģītiem un neizdibināmiem prātiem. Viņa jutās mazliet atstumta. Turklāt Sema bija pārliecināta, ka Lī Meninga atsauks savu atļauju. “Es gribētu zināt, kāpēc Lī Meninga šodien nāks šurp.” “Ak, uz šo jautājumu es varu atbildēt. Viņu vajā reportieri. Viņi uzklupa man pie Lī mājas, un viņa nav iznākusi no sava dzīvokļa vairāk nekā nedēļu, vienīgi to reizi, kad bija jāiet uz vīra bērēm. Es piedraudēju viņu nolaupīt, ja viņa šodien atteiksies kopā ar mani pusdienot. Saprotamu iemeslu pēc viņa nespēja pat iedomāties gājienu uz restorānu, tāpēc es viņai pateicu, ka mēs pasūtīsim ēdienu uz šejieni.”

“Piedodiet, ka izjaucu jūsu pusdienu plānus, doktore,” Makords atbildēja.

Vintersa pasmaidīja par viņa muļķību.

“Jūs neizjauksiet mūsu pusdienas, leitnant. Lī būs vajadzīgas tikai divas minūtes, lai atsauktu savu atļauju.”

Pēc dažām minūtēm Sema pārsteigta atskārta, ka kļūdījusies. Kaut arī Lī Meninga izskatījās slimīgi bāla un ārkārtīgi trausla, viņa atteicās klausīt Vintersas padomam. Ģērbusies dzeltenbrūnās biksēs un baltā zīda blūzē, viņa apsēdās uz ādas dīvāna un pavilka kājas zem sevis, izskatīdamās pēc jaunas, viegli ievainojamas meitenes bez kosmētikas un izlikšanās. Viņas kastaņbrūnie mati krita uz priekšu, ieskaudami gandrīz vai

caurspīdīgos vaigus, un lielās acis bija tādā krāsā kā zilganzaļa jūra saulainā dienā.

“Viņiem ir vajadzīgas atbildes, Šīla. Pastāsti viņiem visu, ko zini!”

“Lī, es nelokāmi iebilstu pret to. Tu nedomā saprātīgi.”

“Es šodien atnācu šurp tāpēc, ka arī man ir vajadzīgas atbildes. Lūdzu, pastāsti detektīviem visu, ko viņi grib zināt par manu vīru, un es paklausīšos, jo arī es nezinu, kas viņš bija. Man tikai likās, ka es to zinu.”

“Nu labi.” Šīla Vintersa mirkli paberzēja pieri, tad paskatījās uz Lī. “Es mēģināšu to pateikt tik labi, cik vien spēšu.”

“Neuztraucies par manām jūtām! To, ko tu šeit nepateiksi, es izlasīšu avīzēs rīt vai parīt. Es mājās tev vaicāju, vai Loge-nam ir sakars ar Džeinu Sebringu, un tu teici, ka ne.”

Makords iejaucās.

“Kad jūs to vaicājāt doktorei Vintersai?”

Šīla Vintersa nikni paglūnēja uz viņu un atbildēja vienā balsī ar Lī Meningu.

“Pēc bērēm.”

“Kāpēc jūs to gribējāt zināt?”

Lī neņēma ļaunā detektīva toni vai iejaukšanos, viņa pacēla acis uz Makordu un atbildēja ar klusu pazemību - it kā viņa vairs nemanītu vai neraizētos par tik nenozīmīgiem traucējumiem.

“Avīzes bija pilnas ar to, ko es uzskatīju par ļaunprātīgām baumām par šo tematu.”

“Leitnant Makord!” psihiatre brīdināja. “Jūs varat iztaujāt Meningas kundzi pēc sirds patikas. Es nevaru jums to aizliegt, taču es varu jums aizliegt to darīt manā kabinetā. Tā kā jūs gribējāt noturēt jautājumu un atbilžu seansu, tad ļaujiet, lai es jums pasaku visas atbildes, un ar to arī beigsim. Neko tik grūtu man vēl nav gadījies darīt.”

To teikusi, viņa paskatījās uz Lī Meningu, un viņas sejas izteiksme atmaiga.

“Lī, Logens bija daudz sarežģītāks cilvēks, nekā man sākumā likās, kad jūs abi pirmo reizi pie manis atnācāt. Viņš bija daudz sarežģītāks, daudz nemierīgāks un tajā pašā laikā savā loģikā daudz... saprotamāks, nekā biju iedomājusies. Es cenšos to izstāstīt vienkāršiem vārdiem, nevis vāvuļot, lietojot psihiatriskus terminus.” Šīla Vintersa negribīgi pievērsās Semai un Makordam. “Logens Menings bija cēlies no senas, bagātas un aristokrātiskas Ņujorkas ģimenes. Diemžēl Logena dzimšanas brīdī viņa vectēvs bija izšķiedis lielu bagātību un Meningu ģimene bija novesta smagā nabadzībā. Par spīti tam, izmantojot viņa ģimenes sakarus - un kādas bagātas vectantes ziedoto naudu -, Logens tika sūtīts tajās pašās prestižajās privātskolās, kuras bija apmeklējuši viņa priekšteči. Bija gan viena liela atšķirība: Logens salīdzinājumā ar saviem vienaudžiem bija nabags, un visi to zināja.

Bērnībā Logens nevarēja pavadīt skolas brīvdienas kopā ar saviem skolas draugiem; viņš pat nevarēja vest viņus pie sevis uz mājām. Viņš uzauga, kaunēdamies par to, kas viņš ir un kas viņam pieder. Logena tēvs nomira, kad viņš bija vēl mazs, un viņa māte tā arī vairs neapprecējās, tāpēc viņam nebija neviena vīrieša, kas varētu viņu iedrošināt vai iemācīt viņam noteikt savas prioritātes. Vienīgais, ar ko Logens varēja lepoties, bija bezgalīgi radinieku stāsti par Meningu ģimeni tās ziedu laikā, stāsti par greznām savrupmājām un neiedomājami dārgām senlietām, stāsti par skaistiem Meningu vīriešiem, kuri bija bēdīgi slaveni ar savu nodošanos azartspēlēm, prostitūtām un panākumiem darījumos.

Jau kopš agras bērnības Logens sapņoja, ka reiz kļūs par vienu no šiem leģendārajiem Meningu vīriešiem un atjaunos ģimenes bagātību un prestižu. Viņš bija mantojis viņu labo izskatu, turklāt bija mantojis arī smadzenes un godkāri. Viņš sasniedza visu, ko bija nodomājis sasniegt...”

Viņa apklusa un ilgi un skumji nolūkojās uz Lī.

“Bet ar to nepietika, lai viņš justos labi savā ādā. Viņa nedrošība bija tik liela, ka viņam vajadzēja sevi atkal un atkal pierādīt visās jomās. Tu teici, ka pasaulē nebija tik daudz naudas, lai Logens varētu justies drošs, un tev bija taisnība. Un liktenis ironiski iegrozījās tā, ka tu, Lī, lielā mērā veicināji viņa nedrošību.”

“Kā tad es varēju kaut ko ietekmēt?”

“Tu biji tāda, kāda biji. Talantīga, apbrīnota un slavena. Lo-gens palīdzēja tev iznākt rampas gaismā, taču pats salīdzinājumā ar tevi beigu beigās palika ēnā, un viņa patmīlība bija pārāk trausla, lai spētu ar to samierināties. Tāpēc viņam vajadzēja to stiprināt.”

“Ar citām sievietēm,” Lī drebošā balsī piemetināja.

“Jā. Vienīgā joma, kur Logens jutās patiesi pārāks par tevi un visiem pārējiem, bija viņa āriene un seksuālā pievilcība.”

Lī pateica tieši to, ko Sema bija domājusi.

“Tu esi psihiatre, tu zināji par šo problēmu, un viņš atnāca pie tevis pēc padoma. Kāpēc tu nevarēji viņam palīdzēt?” “Labs jautājums - tiešs un vienkāršs. Te būs atbilde tieši tādā pašā secībā, kādā tu uzdevi savu jautājumu: es esmu psihiatre; es parasti spēju salabot to, kas pacientā ir salauzts, taču es nespēju radīt īpašības, kuru viņam nav un kuras pats pacients nemaz nevēlas. Runājot skaidrā un vienkāršā valodā, Lo-genam bija vājš raksturs, Lī. Kad viņa personiskajām vajadzībām stājas pretī cildeni priekšstati - godīgums un uzticība -, Logens pilnībā ignorēja šos priekšstatus. Ja tas tevi spēj mierināt, pēc tam viņš jutās briesmīgi vainīgs un zvērēja nekad vairs tā nedarīt. Taču, tiklīdz gadījās jauna iespēja un tā nejauši sakrita ar viņa personisko vajadzību, tad savai vajadzībai viņš vienmēr deva priekšroku. Ne vienmēr, tomēr ļoti bieži.”

Semai iesmeldzās sirds, kad Lī Meninga nodūra galvu absolūtā, pazemīgā izmisumā. Aizlūzušā balsī viņa sacīja:

“Vai Logens tev kādreiz teicis kaut ko... kas varētu mums dot kādu mājienu, kāpēc viņš tika noslepkavots?”

“Nē, Lī, nav gan.”

“Vai tu zini, kāpēc viņam vajadzēja nopirkt revolveri?” “Nē, piedod, nezinu.”

Tad Logena Meninga atraitne piecēlās, viņas lepnums un pašcieņa kārtējo reizi bija satriekti divu svešinieku acu priekšā, viņas uzticība nodota, viņas sapņi izpostīti, un Semas acu priekšā viņa ar redzamām pūlēm izslējās un pacēla savu trīsošo zodu. Viņai nebija viegli saglabāt savaldību, un Sema bija pārliecināta, ka viņa izies no kabineta - vai ari izskries taču viņa nostājās abiem detektīviem priekšā un pieklājīgi sacīja:

“Man jāiet. Vai tagad jums ir viss, kas vajadzīgs?”

“Manuprāt, pietiekami,” Sema atteica, ieskatījusies viņas zaļajās, no asarām mirdzošajās acīs.

Kad viņa aizgāja, vairākas minūtes neviens nebilda ne vārda, un Semai radās iespaids, ka Šīla Vintersa visiem spēkiem pūlas savaldīt savas emocijas.

“Ar viņu viss būs labi,” psihiatre sacīja, un Sema nesaprata, vai viņa pūlas pārliecināt viņus vai pati sevi.

“Kā jums liekas, vai viņa zināja, ka vīrs viņu krāpj?” Ma-kords jautāja.

“Viņa zināja, ka Logens ir uz to spējīgs, jo viņš to izdarīja pirms pāris gadiem, un Lī visu uzzināja. Viņa bija satriekta.”

“Un pēdējā laikā? Kā jūs domājat, vai viņai bija aizdomas?”

Šīla pacēla galvu un nikni viņu uzlūkoja.

“Jūs viņu redzējāt? Un kā jums liekas?”

Viņi vēl nebija lāgā izgājuši no kabineta, kad Sema pārskaitusies izgrūda:

“Zēl gan, ka tas, kurš nošāva Logenu Meningu, viņu vispirms nespīdzināja!”

Makorda krūtīs nodārdēja smiekli, taču viņš bija pietiekami gudrs, lai neizmestu kādu joku.

“Vai zināt, ko vēl es domāju?” Sema jautāja, ieskatīdamās viņam acīs.

“Nē,” viņš atteica, un uz sekundi Semai likās, ka viņa skatiens noslīd pie viņas lūpām. “Ko vēl tu domā, Sema?”

“Es domāju, ka Lī Meningai nav pilnīgi nekāda sakara ar sava vīra nāvi. Pilnīgi nekāda.”

“Interesanti, ka tu tā domā pēc mūsu sarunas augšstāvā. Vai tu zini, ko es tur augšā dzirdēju? Es dzirdēju motīvu. Daudz pamatotu motīvu.”

“Tad ķerieties vien klāt, leitnant! Bet, kamēr jūs centīsieties panākt, lai šī mīkla iederētos jūsu kopējā ainā, es centīšos, lai tā iederētos manējā.”

42. NODAĻA

l

Kortnija Meitlenda paskatījās uz kārtīm, kuras O’Hāra bija viņai nupat iedalījis, un nolika uz virtuves galda savas pirmās kārtis.

“Kāpēc jūs visu laiku skatāties pulkstenī?” viņa painteresējās.

O’Hāra vētraini nopūtās un piecēlās.

“Laikam jau es jūtos nervozs. Esmu izdarījis ko tādu, ko man varbūt nevajadzēja darīt.”

“Tieši tā es dzīvoju savu dzīvi, O’Hāra. Uz robežas. Tas ir aizraujoši.”

“Uz manu dzīvi tas neattiecas. Es šodien iejaucos Menin-gas kundzes dzīvē. Kopš Meninga kunga bērēm ir pagājušas divarpus nedēļas, un viņa atsakās iziet no mājas, viņa nevēlas tikties ar draugiem vai runāt ar viņiem pa telefonu. Šad tad viņa parunājas ar Solomona kungu, taču satiekas vienīgi ar Hil-du, Brennu, tevi un mani, vairāk ne ar vienu. Vēl aizvien zvana daudzi cilvēki un grib ar viņu runāt. Manuprāt, lielākā daļa no viņiem tikai grib dzirdēt ko tādu, par ko varētu patenkot.” Kortnija kļuva nopietna.

“Lī vairs nezina, kam viņa var uzticēties.”

“Jā. Un kurš viņu par to var nosodīt?” Viņš izņēma no ledusskapja alu sev un kokakolu Kortnijai un atgriezās pie galda. Viņš atkal pameta acis pulkstenī.

“Meningas kundzei bija norunāts vēls apmeklējums pie ārsta, kurš gribēja veikt vispārēju apskati pēc avārijas. Ir jau pāri pieciem, un viņai ap šo laiku jau vajadzēja būt mājās.”

“Kāpēc jūs viņu neaizvedāt ar automašīnu?”

“Kad Meningas kundze atcerējās, ka viņai jāiet pie ārsta, es biju izbraucis pēc pirkumiem Hildai, un viņai vajadzēja doties proim pirms manas atgriešanās.”

Kortnija nogaidīja, kamēr viņš būs norijis malku alus, un nepacietīgi noprasīja:

“Kāds tam visam sakars ar iejaukšanos viņas dzīvē?”

“Tāds, ka pirms maza brītiņa es kādam pateicu, ka Menin-gas kundze šovakar būs mājās. Viņš pāris reižu ir zvanījis, taču viņa nevēlējās šo cilvēku redzēt, bet man likās, ka viņai nāktu par labu, ja abi parunātos. Es teicu, lai viņš nāk vien šurp.”

Kortnija izskatījās satraukta.

“Diez vai jums vajadzēja tā darīt.”

“Man liekas tāpat, taču tobrīd, kad es tā teicu, man šķita, ka tas ir pareizi.”

“Viss aplamais, ko es jebkad esmu izdarījusi, vienmēr attiecīgajā brīdī ir licies pareizs.” Viņa atkal paņēma kārtis. “Ko tad jūs īsti uzaicinājāt ciemos?”

“Maiklu Valenti.”

Viņa pablenza uz Džo.

“Kāpēc jūs tā darījāt? Pēdējo reizi, kad viņš te bija, neviens par to nepriecājās. Jūs pats teicāt, ka Lī to cilvēku pat nepazīst.”

“Es to izdarīju tāpēc, ka pēdējā reize, kad Meningas kundze smaidīja, bija tajā vakarā, kad bija atnācis Valente. Zinu, ka viņam ir slikta slava, bet es nospriedu, ka viņš varētu atnākt, jo...”

“Kaut kas neticams! Jūs nometāt to ercena sešnieku, kaut arī pirms sekundes redzējāt, ka es paceļu kreiča sešnieku.” Nenogaidījusi atbildi, viņa paņēma augšā viņa nomesto kārti, apvaicādamās: “Kāpēc jūs nospriedāt, ka viņš varētu atnākt?”

“Tāpēc, ka tovakar, kad viņš atnāca šurp ar picu, Meningas kundze saprata, ka pirms krietna laika ir viņu pazinusi. Kad viņa mācījās koledžā, Valente strādāja kādā pārtikas veikalā blakus viņas mājai, un viņa krustmāte mēdza cept viņai picas ar garnelēm. Kādu vakaru viņš pat izglāba viņu no laupītāju uzbrukuma.”

“Kāpēc viņai bija vajadzīgs tik ilgs laiks, lai viņu pazītu vai vismaz atcerētos viņa vārdu?”

“Tolaik viņam bija bārda un viņa zināja vienīgi viņa iesauku. Es īsti neatceros, kāda tā bija, taču itāliski tas nozīmē “vanags”.”

“Tiešām?” Kortnija vaicāja, paņēmusi kādu kārti un nometusi uz galda. “Tātad tas droši vien ir izskaidrojums tam, kāpēc viņš todien pa sniegu nonesa viņu lejā uz kalnu mājiņu un kāpēc viņš nekavējoties steidzās viņai palīgā ar helikopteru. Viņš ir tāds kā... kas īsti - sens sirdsdraugs?”

“Es droši vien būtu teicis, ka viņi bijuši tikai seni draugi, taču tovakar, kad Valente te ieradās, viņš izdarīja ko tādu, ka man uzmācās šaubas.”

Kad viņš apklusa, lai nopētītu savas kārtis, apburtā Kortnija mudināja viņu atbildēt.

“Ko viņš izdarīja?”

“Pāris stundu pēc tam, kad policisti paziņoja Meningas kundzei jaunumus par viņas vīru, es piecēlos, lai izslēgtu gaismu un aizslēgtu durvis. Es domāju, ka Valente jau sen ir aizgājis, taču tā nebija. Viņš viens pats sēdēja krēslā netālu no priekšnama līdzās viņas guļamistabai un skatījās grīdā, it kā būtu noskumis un pagalam noguris. Izskatījās tā, it kā viņš... nezinu... viņu sargātu.” O’Hāra paņēma vēl vienu kārti. “Džins!” viņš priecīgi iesaucās, un tajā brīdī iezvanījās telefons.

O’Hāra steidzās pacelt klausuli, tad atgriezās pie galda.

“Valente jau brauc augšā.”

“Kolosāli!” viņa iesaucās.

“Jā, nu, cerēsim, ka Meningas kundze par to priecāsies vismaz pustik daudz kā tu.”

“Es viņu ielaidīšu, kamēr jūs... izdarīsiet to, kas jums darāms,” viņa paziņoja un, pirms Džo bija paguvis iebilst, izmetās ārā no virtuves uz ārdurvju pusi.

Steigā Kortnija atrāva dzīvokļa durvis vaļā ar tik lielu spēku, ka vienkārša darbība izvērtās pārspīlētā teatrālā žestā, kas lika Valentem atkāpties un aši pamest skatienu uz dzīvokļa durvīm, lai pārliecinātos, ka viņš izkāpis pareizajā stāvā.

“Es esmu Maikls Valente,” viņš paskaidroja.

“Es zinu, kas jūs esat. Es esmu Kortnija Meitlenda,” viņa paziņoja un pastiepa viņam roku.

īsu mirkli izskatījās tā, it kā viņš nevēlētos paspiest viņai roku, tad pārdomāja un izdarīja to.

“Kā jums klājas?” viņš pavirši izmeta.

“Man klājas ļoti labi,” viņa atbildēja, “kaut arī man nav ne jausmas, kādā ziņā man tā klājas. Otrs, kas mani vienmēr mulsina, ir tas, kāpēc cilvēki uzdod viens otram šādu jautājumu. Tas man liekas banāls un bezjēdzīgs. Kāds tas liekas jums?”

Viņš labu brīdi pētīja viņu, stāvot priekšnamā ar pār roku pārmestu mēteli.

“Tas man liekas banāls un bezjēdzīgs.”

“Kā jums liekas, kāpēc tas tā ir?”

“Tāpēc,” viņš strupi attrauca, “ka tas ir banāls un bezjēdzīgs.”

Kortnija bija sagatavojusies izjust pret viņu patiku vai nepatiku, taču viņa nebija cerējusi, ka viņš būs... interesants. Viņai reti gadījās sastapt kādu interesantu cilvēku, kam bija pāri trīsdesmit, un saskaņā ar viņas iepriekš veiktajiem pētījumiem Maikls Patriks Valente bija ne vien vairāk nekā trīsdesmit gadus, bet pat četrdesmit vienu gadu vecs. Viņam bija ceturtdaļa īru asiņu - no vecmāmiņas puses augumā trīs collas pāri sešām pēdām, un viņš deva priekšroku īpaši viņam šūtiem uzvalkiem no Sevilrovas. Viņam bija stingrs žoklis, biezi, tumši mati, taisnas uzacis un izteiksmīgas acis - tās, kas šobrīd piemiegtas lūkojās viņā.

“Vai tu esi nolēmusi uzaicināt mani ienākt?” viņš apjautājās.

“Ai! Jā, protams. Piedodiet! Biju aizdomājusies par kaut ko citu. Vai jūs protat spēlēt džinu?”

“Vai Meningas kundze ir mājās?” viņš atbildēja ar jautājumu.

“Vēl ne, bet mēs ar OTlāru esam virtuvē. Varbūt jūs varētu mums tur pievienoties?”

Izdzirdējis pieminam O’Hāras vārdu, viņš izskatījās atvieglots un, pagaidījis, kamēr Kortnija pakarina viņa mēteli, kopā ar viņu devās uz virtuvi. Kortnija apstājās uz sliekšņa un ļāva viņam pirmajam ieiet pa durvīm, tad viņa atbalstījās pret stenderi tāpat kā pēdējā viņa viesošanās reizē un nesteidzīgi nopētīja viņa profilu. Viņa zināja, ka viņš četrus gadus sēdējis cietumā par slepkavību un brīvajā laikā lasījis juridisku literatūru cietuma bibliotēkā. Tāpat viņa zināja, ka turpmākos sešus gadus viņš strādājis un Ņujorkas valsts universitātē Stonibrū-kā ieguvis bakalaura grādu divos specializācijas priekšmetos ar vidējo atzīmi 3,9, un divus gadus vēlāk Hārvardā saņēmis biznesa administrācijas maģistra diplomu.

Ieraudzījis Valenti ienākam virtuvē, O’Hāra paspēra soli uz priekšu. Valente bija aizsedzis O’Hāras skatienam uz sliekšņa palikušo Kortniju.

“Piedodiet,” O’Hāra ierunājās, “bet Meningas kundzes vēl nav mājās, un man tā arī negadījās iespēja viņai pateikt, ka jūs nāksiet ciemos.”

“Tas nekas,” Valente atteica. “Man šim vakaram nav nekādu plānu.” Viņš pastiepa roku un sasveicinājās ar O’Hāru, un viņa lūpās pavīdēja smaids. “Vai jūs, Bokseri, pēdējā laikā tēlojat ne vien miesassargu un šoferi, bet arī guvernanti?”

“Jūs runājat par Kortniju,” Džo attapās. “Nē, es ar viņu spēlēju džinramī un tikai šoreiz neesmu palicis bez plika graša. Mums varbūt vajadzēs kādu brītiņu pagaidīt, kamēr Meningas kundze atgriezīsies. Vai gribat kafiju, vīnu vai ko citu?”

“Labāk kafiju. Melnu.”

Džo ielēja tasītē kafiju un pasniedza to Valentem.

“Vai gribat pagaidīt dzīvojamā istabā?”

“Nē, te man patīk labāk.”

“Te ir tiešām omulīgi,” Džo piekrita. Viņš nedroši paskatījās uz galdu, pie kura ar Kortniju bija spēlējis kārtis, un nespēja izlemt, vai būtu pieklājīgāk aizvākt kārtis par godu virtuvē ienākušajam viesim vai arī uzaicināt šo viesi - kurš īstenībā bija sazvērestības līdzdalībnieks - pievienoties viņam un Kort-nijai pie galda.

Kortniju itin nemaz neinteresēja pieklājība, un viņai ļoti gribējās maksimāli izmantot šo zelta iespēju pavadīt laiku kopā ar bēdīgi slavenu, šķietamu miljardieri, kuram bija krimināla pagātne un kurš vēl aizvien konfliktēja ar tieslietu sistēmu.

“Varbūt mēs visi varētu apsēsties pie galda,” viņa ierosināja.

Atvieglots, ka nevajag izlemt viņam, O’Hāra paņēma no letes savu alu un piegāja pie galda. Valente apsēdās viņam līdzās un nevērīgi atbalstīja elkoni pret krēsla atzveltni. Kortnija piemetās Valentem un O’Hāram pretī. Uz īsu brīdi iestājās neveikls klusums, kura laikā Kortnija izlēma, ka labākais veids, kā sasniegt savu mērķi, ir izdarīt tā, lai starp abiem vīriešiem rastos draudzīguma noskaņa, vai nu viņi to vēlējās, vai ne. Viņa paņēma kāršu kavu, pārcēla un ļāva kārtīm nošalcot nobirt otrā rokā. Kortnija atkārtoja šo procesu vēl divas reizes, tad izdalīja O’Hāram kārtis.

“Spēlējiet vien tālāk,” Valente pieklājīgi mudināja šoferi. “Es negribēju jūs iztraucēt.”

“Jūs varēsiet spēlēt ar uzvarētāju,” Kortnija paziņoja Valentem, neatstājot viņam nekādu izvēli šajā jautājumā. Viņa dalīja kārtis O’Hāram, taču viņas teiktais bija domāts Valentem. “Džo man teica, ka jūs ar Lī esot seni draugi. Vai tā ir?”

Kad Valente klusēja, viņa bija spiesta pacelt no kārtīm jautājošu skatienu. Valentes vienīgā atbilde bija savilkta uzacs.

“Ja pareizi atceros,” pēc mirkļa viņa turpināja, “Džo teica, ka jūs esot pazinuši viens otru, kad Lī mācījusies koledžā.”

Kad Valente vēl aizvien neatbildēja, viņa iesāņus paskatījās uz viņu un paņēma kārti. Šoreiz viņš pacēla abas uzacis un domīgi nopētīja viņu.

“Man liekas, Džo minēja arī to, ka jūs esot izglābis Lī no laupītāju uzbrukuma.” Viņa klusēšanas aizkaitināta, viņa nometa kārti, ko bija domājusi paturēt. “Vai tā ir taisnība?” viņa atkārtoja mazliet īgni, skatīdamās uz viņu. Virtuves apgaismojums bija aptumšots, taču tas bija pietiekams, lai Kortnija varētu pamanīt viņa acīs iedzirkstamies jautrību. O’Hāra pacēla nākamo kārti; tad Kortnija paņēma savējo, jau grasījās to nomest, vīlusies pārbolīja acis un nolika visas kārtis, ko turēja rokā.

“Džins!” viņa paziņoja.

Valentes pleci nodrebēja smieklos. Apjukums un nedrošība bija emocijas, ko Kortnija izraisīja citos; viņa nebija radusi izjust tās pati. Šī sajūta likās tik nebijusi, ka viņa gandrīz apbrīnoja Valenti - kā gan tas viņu novedis līdz tik neierastām emocijām; tomēr viņai nebija ne jausmas, kas viņu tā uzjautrina, un viņa negrasījās pieļaut, lai šāda situācija ievilktos.

Kortnija paņēma kavu un sajauca kārtis.

“Padarīsim to visu interesantu,” viņa uzrunāja Valenti, dalīdama kārtis ar abām rokām tik veikli un ātri kā profesionāla kāršu spēlētāja.

Spiests spēlēt ar Kortniju džinu, viņš lēni noņēma roku no krēsla atzveltnes, paņēma sev iedalītās kārtis un nesteidzīgi apvaicājās:

“Cik interesantu?”

Tajā pašā laikā viņa izspēlētā kārts atsitās pret galda vidu.

Valente rīkojās ļoti ātri, cenšoties Kortniju samulsināt un piespiest darboties pārāk steidzīgi.

“Divdesmit dolāri par punktu,” viņa atteica, izliekoties nedzirdam Džo šausmpilno noelšanos, un izspēlēja pati savu kārti.

“Vai tu vari atļauties tik daudz zaudēt?”

“Jā,” viņa atbildēja un ķērās pie nākamā gājiena. “Un jūs?”

“Un kā tev liekas?”

Kortnija paņēma kārti un ieturēja pauzi, lai atbildot varētu paskatīties uz viņu.

“Man liekas, ka jums nepatīk zaudēt,” viņa sacīja. “Ne naudu, ne kāršu partiju, ne arī ko citu.” Viņa nolika uz galda savu kārti un nogaidīja, lai viņš uzķeras uz āķa un pasaka kaut ko saturīgu.

Viņš paskatījās uz Kortnijas kārtīm un paziņoja:

“Džins.”

“Ko? Es jums neticu!” viņa iesaucās un paliecās uz priekšu, lai paskatītos uz kārtīm, ko Valente bija vēdekļveidā izlicis uz galda, lai viņa tās varētu aplūkot. Kortnija neticīgi skatījās uz kārtīm, kuras ne tuvu neliecināja par uzvaru. “Ko tas nozīmē?” viņa ar drūmu skatienu noprasīja.

“Par divdesmit dolāriem punktā es teiktu, ka tas tev nozīmē vai nu lietotu automašīnu, vai kažoku.”

Kortnija skatījās uz viņu, juzdamās gan aizkaitināta, gan apjukusi.

“Es negribu ne automašīnu, ne kažoku.”

“Negribi?” Valente mierīgi pajautāja un pastūma kārtis uz Kortnijas pusi, lai viņa varētu tās izdalīt no jauna, ja vien vēlētos to darīt. “Tad kāpēc mēs spēlējam par divdesmit dolāriem punktā?”

Nenolaižot acis no viņa sejas, Kortnija lēni paņēma kārtis un sāka tās jaukt. Viņa smaidīja, jo nespēja nesmaidīt. Viņa smaidīja, jo domāja, ka viņš īstenībā ir gluži izskatīgs. Viņa smaidīja, jo domāja, ka viņš ir neizdibināms, sarežģīts, gudrs un, ļoti iespējams, arī bīstams. Viņa smaidīja, jo domāja, ka viņš iedveš bijību. Taču tad viņai prātā iešāvās kāda doma, un viņa atlika savu labvēlīgo viedokli līdz viņa atbildei.

“Starp citu,” Kortnija ieminējās, uzmanīgi viņu vērojot, un izdalīja nākamo partiju, “vai jūs to izdarījāt tāpēc, ka, jūsuprāt, es nevarēšu atļauties samaksāt divdesmit dolārus par punktu, ja zaudēšu?”

“Nē. Cik man zināms, tava kabatas nauda ir pietiekami liela, lai segtu azartspēļu zaudējumus.”

“Un kāpēc jūs tā domājat? Tas taču nevar būt mana apģērba dēļ.”

“Vai tad tu neesi Noasa Meitlenda māsa?”

Kortnija pamāja.

“Kā jūs to zināt?”

“Esmu ticies ar tavu brāli.”

Kortniju pārņēma kāda šausmīga doma, kas lika viņai pilnīgi aizmirst kārtis.

“Noass taču nebūs... liecinājis pret jums vai tamlīdzīgi, ko?”

Valente iesmējās, un viņa smiekli bija dobji un sulīgi, taču arī tādi kā ierūsējuši, it kā viņš nesmietos bieži.

“Nē. Mēs abi pirms pāris gadiem bijām iesaistīti kādā darījumā, un es tevi redzēju, kad tikos ar viņu jūsu mājā Palm-bīčā.”

Viņa atvieglota nopūtās un atsāka spēlēt džinu ar vīrieti, kurš bija gluži vai izaicinājums. Sarežģīts izaicinājums. Pārsteidzoši sarežģīts izaicinājums.

43. NODAĻA

f

Lī ienāca dzīvokli un, karinot mēteli priekšnama skapī, izdzirdēja no virtuves skanam Kortnijas smieklus. Arī O’Hāra smējās, un viņu atraisīto, jautro balsu skaņa likās svešāda un neiederīga. Smiekli nebija dzirdēti viņas mājā jau mēnesi, kopš Logens bija devies prom uz kalnu mājiņu.

Pirms divām dienām bija pagājuši Ziemassvētki, kas ne ar ko netika atzīmēti, pat ne ar eglīti vai lentēm apvītām virtenēm, ko viņa Ziemassvētku laikā parasti uzkarināja uz kamīna malas. Tā bija tukša, tur stāvēja tikai kaudzīte neizlasītu Ziemassvētku apsveikuma kartīšu. Viņa bija pasūtījusi no “Neiman Mārčus” Ziemassvētku kataloga dāvanas Hildai, Brennai, Kortnijai un O’Hāram. Par pārējiem viņa nebija likusies ne zinis.

Pār viņas māju bija karājies drūms klusums kā milzu zārka pārklājs, biezs un smags, taču arī sargājošs, jo norobežoja viņu no vajadzības runāt vai izteikt savas jūtas, vai tikai atzīt tās. Viņa vairs neraudāja. Viņai vairs nebija ne asaru, ne jūtu, kas varētu izlauzties un negaidot viņu ievainot. Tagad viņa bija trula un drošībā. Klusumā.

Taču patlaban šo klusumu, kas viņu glāba un pasargāja, bija pārtraukušas smejošas balsis virtuvē, un viņa devās šīs skaņas virzienā.

O’Hāra ieraudzīja viņu pirmais un vainīgi pielēca kājās, gandrīz apgāžot krēslu.

“Vai nevēlaties tasi karstas kafijas?” viņš iesaucās. “Mums ir viesi. Paskatieties, kas atnācis...”

Lī apstājās kā zemē iemieta, pārsteigumā ieraudzījusi Maiklu Valenti, kurš acīmredzot bija spēlējis kārtis ar viņas šoferi un pusaugu kaimiņieni. Viņš lēni piecēlās ar vieglu smaidu sejā - cilvēks, kurš zināja, ka viņam te nevajadzētu atrasties, bet kurš bija apņēmies tik un tā atnākt. Lī izlasīja to visu un vēl vairāk viņa sejas izteiksmē, kad viņš panācās uz viņas pusi, taču nejutās spējīga darīt ko citu kā vien palikt stāvam, kad viņš apstājās viņai pretī.

Valente pacēla roku, un viņa jau sāka celt savējo, domājot, ka sekos rokasspiediens, taču viņa roka paslīdēja garām viņējai un apstājās viņai zem zoda. Piemiedzis acis, viņš viegli pagrieza viņas seju pa labi, tad mazliet pa kreisi, pētot to, un viņa ļāva viņam to darīt, plati iepletusi acis un nemaz nemirkšķinot.

Viņš bija sens draugs, un nu viņa jau pazina tās čukstus izteiktās raizes, kuras seni draugi - gan īsti, gan neīsti -, viņu ieraugot, pauda. Viņa gaidīja, kad viņš apvaicāsies: “Kā tu jūties? Vai tev klājas labi?”

Taču Valente nolaida roku un palika stāvam, ar platajiem pleciem aizsedzot skatienu uz telpu, un viņa dobjajā balsī ieskanējās tāds kā aizvainojums.

“Es tevi neesmu redzējis nedēļām ilgi. Vai tu man nemaz ne-pavaicāsi, kā es jūtos, Lī?”

Viņas acis neticīgi iepletās, un satricinājums atmodināja viņā kādu aizmirstu reakciju. Lī iesmējās. Viņa pastiepa rokas Valentem pretī, taču viņas smiekli apsīka, atstājot vienīgi nepārvaramu, uzmācīgu vēlēšanos raudāt. Taču Lī to apslāpēja un piespieda sevi smaidīt.

“Es atvainojos,” Lī sacīja. “Kā tu jūties?”

Tikai pēc mirkļa viņa saprata, ka viņi ir pilnīgi mainījušies lomām.

“Es jūtos riebīgi,” viņš klusi atteica. “Man viscaur sāp, bet visvairāk dvēselē. Viss, kam ticēju, bijis aplams, un cilvēki, uz kuriem paļāvos, mani nodeva...” Sev par šausmām, Lī juta, ka viņas acīs sariešas asaras un sāk plūst pa vaigiem, bet viņš klusi turpināja: “Es nespēju gulēt, jo baidos, ka sākšu sapņot...”

Viņa pacēla roku, lai noslaucītu asaras, taču Valente ar spēku pievilka viņu sev klāt un piespieda viņas seju sev pie krūtīm.

“Raudi, Lī,” viņš pačukstēja. “Raudi!”

Pirms mirkļa viņš Lī bija sasmīdinājis; nu viņa manīja, ka bezpalīdzīgi šņukst, pleciem raustoties no aizturētu ciešanu spēka. LI būtu atrāvusies un metusies prom, taču Valentes rokas sakļāvās ap viņu ciešāk, kad viņa mēģināja to darīt, un plauksta pieglaudās viņas sejai, ar pirkstiem maigi glāstot vaigu.

“Viss būs labi,” Valente nočukstēja, kad asaru plūdi beidzot mitējās. “Goda vārds,” viņš piebilda, ar vienu roku pasniedzot viņai kabatlakatiņu.

Lī to paņēma un atliecās atpakaļ viņa roku lokā, slaucīdama asaras, pārāk nokaunējusies, lai skatītos uz viņu.

“Diez vai es spēšu tam visam tikt pāri,” viņa atzinās. Valente saņēma Lī aiz zoda un paslēja to augšup, piespiežot viņu ieskatīties sev acīs.

“Tev nav ne neārstējams vēzis, ne arī kāda cita nedziedināma kaite, tātad tu vari tikt tam pāri. Tavos spēkos ir izlemt, cik ilgi un cik stipri tu gribi ciest par sava vīra nodevībām un savu veltīgo mīlestību.”

Viņa nošņaukājās un noslaucīja acis.

“Laiku pa laikam esmu dusmojusies, taču no tā nav nekāda labuma.”

“Dusmas ir tikai sevis spīdzināšana.”

“Ko tad man vajadzētu darīt?”

“Nu, tavas pašcieņas labad man liekas, tu justos labāk, ja cīnītos pretī un atriebtos viņam.”

“Jauki!” viņa asaraini noteica. “Sadabū lāpstu, un mēs viņu izraksim!”

Viņš iesmējās, pievilka Lī sev klāt un atbalstīja zodu viņai uz pakauša.

“Man patīk tava apņēmība,” viņš uzjautrināts maigi sacīja, “bet labāk sāksim ar kaut ko mazāk darbietilpīgu.”

Sakautrējusies par to, ka stāv viņa apskāvienos, Lī pēc mirkļa soli atkāpās un izmocīja negribīgu smaidu.

“Ko tu ieteiktu?”

“Es tev ieteiktu šovakar pavakariņot kopā ar mani.”

“Labi. Likšu, lai Hilda pagatavo...”

“Ne te.”

“Ak tu domā restorānu? Es zinu... Nē, tiešām...”

Viņš izskatījās tā, it kā grasītos iebilst, taču viņa papurināja galvu, šausmu pārņemta par domu, ka būtu jāsastopas ar svešu cilvēku ziņkārīgajiem skatieniem un neizbēgamo reportieru baru, kas noteikti uzrastos, pirms viņi būtu beiguši ēst.

“Uz restorānu ne. Pagaidām ne.”

“Nu tad tepat,” viņš piekrita.

“Es gribētu nomazgāties dušā un pārģērbties,” viņa sacīja. “Vai tev nebūtu iebildumu mani pusstundu pagaidīt?”

Likās, ka šis jautājums viņu uzjautrina.

“Nepavisam,” viņš atbildēja ar pārspīlētu pieklājību. “Lūdzu, izmanto tik daudz laika, cik vien tev vajag.”

Samulsusi par viņa atbildes ķircinošo jautrību, Lī devās uz savu guļamistabu dzīvokļa pretējā pusē.

Maikls noskatījās, kā viņa aiziet. Vai viņam bija iebildumi pusstundu viņu gaidīt?

Nepavisam.

Viņš viņu bija gaidījis gadiem ilgi.

Par vēlu atcerējies, ka, Lī ienākot virtuvē, viņš bija spēlējis kārtis ar O’Hāru un Kortniju Meitlendu, Valente strauji pagriezās. Kortnija kā apburta lūkojās viņā; O’Hāra stāvēja pie sava krēsla, sastindzis tajā pašā pozā kā tobrīd, kad viņš bija paziņojis Lī par Maikla ierašanos.

Sabāzis rokas kabatās, Maikls pacēla uzacis un atbildēja uz viņu satriektajiem skatieniem, bez vārdiem apliecinot to, par ko, viņaprāt, viņi domāja.

Kortnija beidzot pasniedzās pēc somiņas un lēni piecēlās.

“Es...” Viņa aprāvās, lai noklepotos. “Man tagad jāiet.”

Šķita, ka viņas vārdi izrauj O’Hāru no sastinguma.

“Likšu Hildai, lai viņa pagatavo jaukas vakariņas,” viņš paziņoja un sāniski aizspraucās gar virtuves leti uz ēdamzāles pusi.

Kortnija grasījās paiet garām Maiklam, tad apstājās un pē-tīgi uzlūkoja viņu.

“Jā?” viņš pēc brīža paskubināja.

Viņa uzstūma somiņas siksnu uz pleca un papurināja galvu par to, ko bija domājusi.

“Arlabunakti!” viņa teica.

“Arlabunakti!”

Nonākusi pie kalpotāju durvīm, kuras no virtuves veda uz lifta vestibilu, Kortnija pār plecu vēlreiz atskatījās uz Valenti, un, kad Kortnija ierunājās, viņa vairs neizklausījās pēc vieglprātīgas pusaudzes.

“Lī man reiz sacīja, ka viņai ļoti patīk sēdēt pie rūcošām kamīna liesmām.”

44. NODAĻA

Maikls piemeta vēl vienu pagali ugunij, ko bija iekūris kamīnā, un pastūma ar kruķi to dziļāk uz režģa. Ēdamistabā Milda klāja galdu vakariņām. Izslējies viņš notīrīja rokas un piecēlās tieši tajā brīdī, kad dzīvojamā istabā ienāca Lī, ģērbusies garā krēmkrāsas vilnas kleitā ar jostu, lielām apšūtām pogām priekšpusē, platu apkakli un kuplām piedurknēm.

Tā atgādināja viņam greznus rītasvārkus, līdz viņš aptvēra, ka tikai vēlas, kaut tā būtu.

“Tu esi iekūris uguni,” viņa sacīja, kad Maikls pasniedza viņai šampanieša glāzi.

Lī kastaņbrūnie mati bija izlaisti pār pleciem, mirdzoši liesmu atspīdumā, vairāk sarkani nekā brūni šajā apgaismojumā.

“Šampanietis?” Lī vaicāja, pacēlusi pret viņu jautājošu skatienu.

“Tas likās piemērots tik īpašam gadījumam,” Maikls paskaidroja.

“Kas tas par gadījumu?”

Viņš pieskārās ar savu glāzi viņējai un uzsauca tostu.

“Par jaunu dzīvi. Par atbildes cīņu - pirmo posmu.”

“Par pirmo posmu,” Lī pasludināja ar drosmīgu smaidu un iedzēra malku šampanieša. “Kas tad īsti bija otrais posms?”

“Tas ir atriebes posms.”

Viņa neapvaicājās sīkāk par otro posmu, un Maikls nopriecājās, jo viņa nebija gatava to dzirdēt, nemaz nerunājot par īstenošanu.

“Es šo to esmu apsvērusi,” viņa sacīja.

Maikls paskatījās uz mirdzošajām acīm, kas pirms četrpadsmit gadiem bija viņu savaldzinājušas, un nolūkojās, kā viņa paceļ roku un atglauž ar pirkstiem no pieres biezos matus. Viņš atcerējās šo žestu tikpat skaidri, kā atcerējās to, ka spožā dienas gaismā viņas acis bija akvamarīnu krāsā, bet citā apgaismojumā - kā šobrīd - tās kļuva tumši zilganzaļas kā cirkoni. Viņš atcerējās, cik uzmanīgi Lī mēdza klausīties, viegli pieliekusi galvu uz vienu pusi, tieši tāpat kā tagad. Viņa skatiens noslīdēja uz viņas lūpām, un viņš atcerējās, kā viņa bija izskatījusies pirms mēneša, nākdama viņam pretī tajā īsajā, sarkanajā kleitiņā, - garkājaina, izsmalcināta un gracioza.

“Ko tu esi apsvērusi?”

“Es gribētu ar tevi noslēgt kādu vienošanos,” Lī sacīja, kad viņš pielika pie lūpām savu šampanieša glāzi.

Maikls piesardzīgi ieturēja pauzi.

“Kādu vienošanos?”

“Es gribētu, lai mēs vienojamies, ka šovakar nerunāsim par Logenu. Ja sākšu to darīt, vēlos lai tu mani apklusini. Norunāts?”

Vakara izredzes sāka izskatīties aizvien labākas.

“Norunāts.”

“Vai es varu izvēlēties, par ko runāt?”

“Noteikti.”

“Un vai mēs varam vienoties, ka runāsim pilnīgi atklāti un godīgi?”

“Jā.”

“Apsoli?”

Maikls atkal kļuva piesardzīgs, taču nu jau bija par vēlu. Viņš jau bija piekritis.

“Kad es teicu “jā”, tas bija solījums.”

Viņa iedzēra malciņu šampanieša, lai slēptu smaidu.

“Tu izskaties briesmīgi noraizējies.”

“Tāpēc, ka es jūtos noraizējies. Par ko tu īsti gribi runāt?”

“Par tevi.”

“No tā jau es baidījos.”

“Vai tu grasies atsaukt solījumu?”

Maikls palūkojās viņā un stingri atteica:

“Tu taču zini, ka ne.”

Lī paskatījās viņam garām uz ēdamistabas galdu, kur Milda patlaban iededzināja neskaitāmas sveces.

“Kas mums būs vakariņās, Milda?”

“Lazanja. Tā vēl ir cepeškrāsnī. Esmu tai klāt pagatavojusi arī svaigus Cēzara salātus.”

“Mēs paši sevi apkalposim,” Lī paziņoja. “Kad būsi pabeigusi klāt galdu, tev vairs nekas nebūs jādara.” Maiklam viņa paskaidroja: “Hildas lazanja ir dievīga. Viņa to noteikti ir pagatavojusi tev par godu, jo tu esi itālietis.”

“Es to pagatavoju jums, Meningas kundze,” Hilda strupi paskaidroja, “jo tas ir ļoti barojošs ēdiens. Valentes kungs?” Maikls pagriezās.

“Jā?”

“Pārliecinieties, lai, jums aizejot, uguns būtu izdzēsta,” viņa brīdināja. “Un nenokaisiet paklāju ar pelniem.”

Maikls bija gan pārsteigts, gan izbrīnījies par viņas toni, un Lī saprata, kāpēc. Tiklīdz Milda bija aizgājusi uz virtuvi, Lī pieklusināja balsi un paskaidroja:

“Hilda necieš netīrību, un viņa mūs visus izkomandē. Turklāt viņa ir man ļoti uzticīga.”

Maikls apjauta, ka Lī raizējas par viņa jūtām, un viņam uznāca vēlēšanās viņu apskaut. Kaut arī viņas dzīve bija izpostīta, viņa tomēr bija uzmanīga, laipna un drosmīga. Viņam gribējās pateikt, cik ļoti viņš ar viņu lepojas. Tomēr viņš uzsāka nenozīmīgu sarunu, līdz Hilda paziņoja, ka viņi var ķerties pie maltītes, kad vien vēlas, un ka viņa ies uz savu istabu un liksies gulēt.

“Varbūt pārcelsimies uz virtuvi?” Lī ierosināja.

Virtuvē Hilda bija atstājusi bļodu ar milzīgām ceptām garnelēm ledū, kam apkārt bija saliktas citronu daiviņas un pētersīļi. Lī izvilka divus zem letes pastumtos kaļamās dzelzs bāra krēslus un uzrausās uz viena no tiem.

“Hilda mūs vairs nevar sadzirdēt, un nu tu vari justies mierīgi,” viņa ar smaidu brīdināja. “Tagad parunāsim par tevi.”

Šampanietis, ko Maikls viņai bija lējis, nu sāka atstāt cerēto iespaidu. Lī smaidīja daudz brīvāk, un viņas acis vairs neizskatījās sāpju pilnas.

“Ar ko lai es sāku?”

“Sāc ar to brīdi, kad tevi iesauca par Vanagu.”

“Tu jau zini, kā es tiku pie tās iesaukas,” Maikls strupi iebilda. “Es stāvēju sardzē. Vai tu gribi uzzināt visu par manu mazgadīgā noziedznieka dzīvi?”

Lī saminstinājās un tad pamāja.

“Jā,” viņa vienkārši atteica. “Laikam gan.”

Viņš apgāja apkārt Lī krēslam un atbalstījās ar gurnu pret leti sev aiz muguras.

“Tādā gadījumā es veikšu nelielus grozījumus mūsu norunā.” Pamājis uz garneļu bļodu viņai priekšā, viņš sacīja: “Es par to visu runāšu, bet tev tikmēr jāēd.”

Lī paņēma garneli un iemērca to kokteiļu mērcē, un Maikls izpildīja savu norunas daļu.

“Man bija apmēram astoņi gadi, un mani vecāki vēl bija dzīvi, kad Andželo mani tā iesauca. Vienpadsmit gadu vecumā viņš bija dzimis vadonis ar uzticamu sekotāju baru, starp kuriem biju es un arī mans labākais draugs Bills, kas dzīvoja kaimiņos. Andželo un viņa draugi uz ielas zaga visu, ko vien varēja izkustināt un pārdot. Pārējo laiku mēs pavadījām, palīdzot viņiem “aizstāvēt mūsu teritoriju”, sākumā ar dūrēm, bet, kad kļuvām par pusaudžiem, par mūsu izvēlētajiem ieročiem kļuva naži, un ne tikai tie vien.”

Kad viņš apklusa, Lī paliecās uz priekšu.

“Stāsti tālāk!”

“Nokod vēl gabaliņu garneles!”

Viņa automātiski paklausīja, un Maikls apvaldīja smaidu, redzot, cik ļoti viņai gribas dzirdēt šo stāstu.

“Kad man bija apmēram sešpadsmit gadu, mēs izmetām nelielu līkumu kādas citas, daudz lielākas bandas teritorijā, un kautiņā, kas toreiz izcēlās, mani pamatīgi sadūra. Andželo norāva no manis divus puišus un gandrīz nomira no gūtajām brūcēm. Kad ieradās policija, mēs tur bijām palikuši vienīgie un, protams, mūs abus aizturēja.”

“Vai tā bija pirmā reize, kad tu tiki arestēts?”

“Nē, bet tā bija pirmā reize, kad mani gandrīz nogalināja, un man tas nepatika. Man vajadzēja būt par “ideju vīru”, An-dželo operāciju smadzenēm, bet,” Maikls atzinās, “es nebiju piemērots aktīva dalībnieka lomai.”

“Kāpēc tu tā saki?”

“Tāpēc, ka es nespēju skatīties uz asinīm, īpaši pats uz sa vējām, un man likās, ka ir bezjēdzīgi tās velti izšķiest.”

Lī negribot icķiķinājās, iedzēra malku šampanieša un nokoda vēl gabaliņu garneles.

“Tu tolaik dzīvoji pie savas krustmātes un tēvoča. Ko viņi domāja par visām tām nepatikšanām, kurās nemitīgi iekūlāties jūs abi ar Andželo?”

“Mans tēvocis nomira no sirdslēkmes gadu pēc manu vecāku nāves, un mana krustmāte nespēja tikt galā ne ar Andželo, ne ar mani. Viņa pat neticēja, ka mēs darām to, par ko mūs nemitīgi arestēja. Viņa domāja, ka policisti mūs vajā.”

“Un kā ar Billa vecākiem? Ko darīja viņi, kad viņš tika arestēts?”

“Viņi piezvanīja Billa tēvocim, kas bija Ņujorkas Policijas departamenta leitnants, un viņš panāca, ka Billu atbrīvo, un izdarīja tā, lai tiktu dzēsts reģistra ieraksts par arestu. Ar sava tēvoča gādību Bills bija vienīgais no mums, kurš nebija policijas uzskaitē. Tas likās tik absurdi, jo Bills droši vien bija pats nejaukākais pārgalvis visā apkaimē, taču viņš izskatījās mazs un nenozīmīgs, tāpēc ne viņa vecāki, ne arī mīlošais tēvocis nespēja noticēt, ka viņš ir tikpat bīstams kā mēs visi pārējie. Laikam ejot, Andželo mēdza niknoties, ka mēs visi esam policijas uzskaitē, vienīgi Bills ne, un Andželo sāka izslēgt Billu no visa, ko mēs darījām; tad viņš palaida baumas, ka Bills ir nodevējs.” “Ko tu domāji par to, ka Bills tiek cauri sveikā?”

“Es par to nedomāju ne tuvu tik naidīgi kā Andželo.”

“Jo tu biji - kāds? - daudz saprātīgāks?”

“Nē. Senāk Billa tēvocis vairākas reizes, glābjot Billu, bija izglābis ari manu ādu. Neaizmirsti, pirms manu vecāku nāves Billa ģimene draudzējās ar mūsējo. Billa tēvocis vēl aizvien loloja sentimentālas atmiņas par Billu un mani vienā bērnu sētiņā, kad abas ģimenes kopīgi ieturēja vakariņas.”

Lī atbalstīja zodu plaukstā un nāca klajā ar izjustu izskaidrojumu, lai attaisnotu, kāpēc viņš tolaik tāds bijis.

“Pastāvēja ļoti pamatoti iemesli, kāpēc tu biji tāds un tā rīkojies.”

“Tiešām?” Maikls izbrīnījies jautāja. “Kas tie bija par iemesliem?”

“Nu, tu agri zaudēji vecākus un biji dzimis nelabvēlīgā apkaimē. Tur bija nabadzība, sliktas skolas, slikti draugi; tev nebija nekādu privilēģiju...”

“Lī...” Maikls viņu pārtrauca.

“Jā?”

“Es biju noziedznieks. Es biju noziedznieks, jo pats vēlējos tāds būt.”

“Jā, bet runa ir par to, kāpēc tu to vēlējies?”

“Es to vēlējos, jo gribēju kaut ko sasniegt, es gribēju kaut ko sasniegt pats pēc saviem, nevis pēc sistēmas ieskatiem.”

“Stāsti tālāk!”

“Pēc savas gandrīz liktenīgās sastapšanās ar nāvi es nolēmu ierobežot savus izgājienus kopā ar Andželo bandu, darot to tikai šad tad, lai netiktu ne nogalināts, ne arestēts. Tāpat es veicu nelielus pētījumus un atklāju, ka manas vidusskolas stulbie skolotāji īstenībā runā patiesību. Bez izglītības man nebija ko cerēt uz lielu naudu.”

“Jā, bet kāpēc tu vēlāk tik un tā ielaidies nelikumīgos darbos kopā ar Andželo un visu bandu? Kāpēc tu nevarēji izbeigt un...” Lī saminstinājās, cenšoties izdomāt pareizos vārdus.

“Un nostāties uz pareizā ceļa?” viņš pateica priekšā.

“Tieši tā.”

Viņš izlikās, ka ir šausmu pārņemts.

“Man bija jāuztur sava reputācija! Lai nu kā, bet tas viss beidzās kādā jūnija vakarā, kad man bija septiņpadsmit gadu.”

“Kā?”

Viņš pasniedzās pēc viskija pudeles, kas stāvēja uz dzērienu paplātes, un mazliet ielēja sev glāzē; tad iedzēra pamatīgu malku, it kā vēlētos aizskalot tos vārdus, ko bija teicis - vai arī grasījās teikt.

“Bills tolaik pārdeva narkotikas, taču viņš tās arī lietoja, un mans brālēns Andželo tovakar bija salietojies tikpat daudz. Viņi uzsāka kautiņu, un Bills viņu nogalināja.”

“Ak dievs!”

“Policisti atnāca to pateikt manai krustmātei, un viņa aiz bēdām gandrīz sajuka prātā.”

“Ko tu darīji?”

“Es devos meklēt Billu. Atradu viņu pēc stundas, vēl aizvien narkotiku reibumā. Viņš nebija nomazgājis rokas, un viņš tās pacēla un parādīja man. Tās bija klātas ar Andželo asinīm.”

“Un?” Lī nočukstēja.

Viņš paraustīja plecus un iedzēra vēl vienu malku.

“Un es viņu nogalināju.”

Lī satriekta skatījās uz viņu klusēdama, nespējot aptvert, ka viņš varējis to izdarīt, ka viņš varējis tik vienaldzīgi viņai to pastāstīt, tad paraustīt plecus un iedzert. Tikai, viņa atskārta, viņš bija iedzēris, pirms viņai to pateicis. Maikls nolika tukšo glāzi un sakrustoja rokas uz krūtīm, raudzīdamies viņā, it kā gaidītu viņas vērtējumu, bet viņam tas nemaz neliktos īpaši svarīgs. Viņš vairs nebija tas līdzjūtīgais, civilizētais vīrietis, par kādu pēdējā laikā bija pārtapis viņas iztēlē; viņš atgādināja viņai kādu citu...

Viņš atgādināja to salto, naidīgo jaunekli, ko viņa bija pazinusi pirms četrpadsmit gadiem - rupju, vienaldzīgu vīrieti, kurš nevēlējās ar viņu pat sasveicināties. Taču jau tolaik Lī viņam acīmredzot bija likusies tik svarīga, lai viņš pat vēl tagad atcerētos, ka viņai garšo bumbieri un garneļu pica.

Lī cieši skatījās uz Maiklu, pētot viņa neizdibināmos vaibstus un skarbo seju, un viņai prātā pēkšņi iešāvās kāda doma. Viņa nedroši ieteicās:

“Vai tu tiešām gribēji viņu nogalināt?”

Maikls neatbildēja, bet uzdeva Lī jautājumu, taču viņa žoklis gandrīz nemanāmi atslāba.

“Kāpēc gan es nebūtu gribējis viņu nogalināt?”

“Tu teici, ka viņš bija tavs labākais draugs. Jūs rotaļājāties vienā bērnu sētiņā. Tu teici, ka Andželo bija narkotiku iespaidā un Bills tāpat. Neizklausījās, ka tev liktos - Andželo nav bijis vainīgs.”

“Tev taisnība,” viņš atteica ar savādu izteiksmi acīs. “Es negribēju viņu nogalināt. Taču es arī nebiju iecerējis izturēties pret viņu jauki. Es droši vien būtu piekāvis viņu vai līdz nāvei, ja vien man būtu izdevies atņemt viņam revolveri.”

“Bet tev tas neizdevās?”

“Man vajadzēja spēt to izdarīt. Es biju pēc velna lielāks un stiprāks par viņu, bet viņš bija lietojis narkotikas un mani bija pārņēmis akls niknums. Viņš sāka vicināt revolveri, un es metos viņam virsū. Kautiņa laikā revolveris izšāva. Viņš nomira man rokās.”

“Un tāpēc tevi iesēdināja cietumā?”

Viņš pamāja un ielēja glāzē vēl mazliet skotu viskija.

“Andželo un Billa bēres notika vienā un tajā pašā dienā.

Diemžēl es nespēju apmeklēt ne vienas, ne otras.”

“Bet es nesaprotu, kāpēc tevi par to ieslodzīja cietumā. Tā bija pašaizsardzība.”

“Billa tēvocis tam nepiekrita, un tolaik viņš bija iecirkņa kapteinis. Viņam bija zināma taisnība - es biju daudz lielāks par Billu un gandrīz gadu vecāks. Viņš uzskatīja, ka esmu pilnīgi atbildīgs par viņa vārdabrāļa un viņa māsas vienīgā bērna nāvi. Viņš man paziņoja, ka visu atlikušo dzīvi pavadīs, rūpējoties par to, lai es nekad nespētu baudīt savējo, un viņš to domāja nopietni. Viljams Trumanti savu vārdu tur.”

“Viljams Trumanti!” Lī iesaucās, paliekusies uz priekšu. “Tu nogalināji policijas priekšnieka Trumanti māsasdēlu?”

“Tieši tā.”

“Ak dievs...”

“Es par to nosēdēju cietumā četrus gadus un katru sava brīvā laika minūti pavadīju, bibliotēkā mācīdamies.”

J

“Ko mācīdamies?”

“Jurisprudenci,” viņš atteica. “Es nospriedu - ja jau man nemitīgi rodas sadursmes ar likumu, tad jānoskaidro, kā apiet tam ar līkumu. Vēlāk es sapratu, ka ir daudz kas interesants, ko apgūt. Iznācis no cietuma, iestājos koledžā un pēc tam ma-ģistrantūrā.”

Lī piecēlās un noņēma vāku bļodai ar Hildas pagatavotajiem Cēzara salātiem.

“Un ko pēc tam?” viņa pajautāja.

“Es atklāju, ka man ir talants pelnīt naudu - likumīgā ceļā -, sākumā it īpaši celtniecības jomā. Es biju izaudzis uz ielas un pratu sarunāties ar būvlaukuma strādniekiem viņu valodā, taču es mācēju arī izdomāt ienesīgu darījumu un saglabāt to ienesīgu.

Dažus pirmos gadus viss vedās labi; īstenībā pat ļoti labi. Taču tad mans uzņēmums sāka augt, un par to padzirdēja Tru-manti. Nepaguvu ne atjēgties, kad tiku arestēts par “mēģinājumu piekukuļot pilsētas inspektoru”. Viss pārējais ir vēsture. Jo lielāks es augu, jo lielākā kaitniecībā mani apsūdzēja.”

Maikls apklusa un paskatījās uz viņas rokām. Lī bija izgrābusi no bļodas salātus un kā apburta palikusi ar karoti pusceļā.

“Vai tu grasies tos likt uz šķīvja?”

“Ko? Ak tā. Jā. Runā vien - kas notika tālāk?”

“Pārējo tu zini. Trumanti ir ietekmīgi draugi gan štata, gan federālajā līmenī, un, ņemot vērā manu arestu vēsturi, viņam nav grūti pārliecināt kādu federālo vai apgabala prokuroru painteresēties par mani. Esmu iztērējis miljoniem dolāru tikai advokātu atalgojumiem vien savai aizstāvībai dažādās tiesās. Tā ir kļuvusi par viņa un manu spēli - neglītu spēli. Tagad viņš mirst no vēža, taču tas ne par matu nav atmaidzinājis viņa sirdi. Itāliešiem ir tāds vārds vendetta, un viņš tam tic. Tā,” Maikls beidzot sacīja, “vai esmu izpildījis savu norunas daļu?”

Lī klusējot paskatījās uz viņu un pamāja, cenzdamās aptvert dzirdēto. Viņa nezināja, vai Maikls viņai atklājis visu patiesību, tomēr viņa tam ticēja. Nez kāpēc viņa tam ticēja no visas sirds. Pēkšņi viņa atcerējās, cik ļoti Trumanti bija vēlējies vi-

I

ņai palīdzēt, cik labprāt viņš bija atvēlējis viņai Ņujorkas Policijas departamenta resursus, lai atrastu Logenu. Tolaik viņa bija pārāk apjukusi no bailēm, lai apšaubītu savas tiesības vai viņa rīcību, taču nu viņai ienāca prātā, vai tikai Trumanti nebija zinājis, ka Logens ticies ar Maiklu Valenti, un vai tam nebija kāds sakars ar viņa lielo gatavību palīdzēt.

Klusējot Lī paņēma salātu šķīvjus, un Maikls pasniedzās pēc atkorķētās sarkanvīna pudeles, ko Hilda bija atstājusi uz letes. Nolikusi šķīvjus uz ēdamistabas galda, Lī ar novēlošanos atskārta, ka viņš nav pavaicājis, vai viņa tic tam, ko viņš tai pastāstījis.

Viņa vēroja, kā Maikls lej vīnu glāzēs, viņa lepnā, skarbā seja sveču gaismā izskatījās pēc neizteiksmīgas maskas. Lī saprata, ka viņš nevaicās, vai viņa tam noticējusi. Viņš nemūžam nepazemosies un nemēģinās pārliecināt viņu, lai notic. Lī atcerējās pārsteidzošos vārdus, ko viņš bija sacījis, kad viņa, pārnākusi mājās, iegāja virtuvē. Kad viņa nebija spējusi paust savas jūtas vārdos, viņš bija tās nojautis un teicis:

“Man viscaur sāp, bet visvairāk dvēselē. Viss, kam ticēju, bijis aplams, un cilvēki, uz kuriem pafāvos, mani nodeva...” Maikls bija piespiedis viņu raudāt, jo viņai vajadzēja izraudāties, un tad viņš bija apskāvis viņu, piespiedis viņas seju sev pie krūtīm un mierinādams glāstījis viņai muguru. Maikls bija turējis apskautu arī savu labāko draugu viņa nāves brīdī, un viņai bija sajūta, ka arī todien viņš bija izturējies tikpat maigi kā šo akar, kopā ar viņu.

Maikls nostājās viņai blakus, gaidot, kad varēs atvilkt viņas krēslu, un Lī paskatījās augšup uz viņu, nevaldāmu emociju pārņemta.

“Lī?” viņš ieminējās, raizīgi savilcis uzacis. “Vai tu raudi?”

Viņa noliedzot papurināja galvu, tad nikni izgrūda:

“Es ienīstu Trumanti!”

Maikls izplūda smieklos un strauji apskāva viņu.

45. NODAĻA

)

Pēc pusotras nedēļas Maikls kopā ar Lī stāvēja privātajā lifta vestibilā pie viņas dzīvokļa un gaidīja liftu, lai nobrauktu lejā uz pirmo stāvu.

“Vai esi pārliecināta, ka nevēlies, lai es lieku O’Hāram at-stīirēt manu automašīnu apkārt uz aleju?” viņš jautāja.

“Esmu pārliecināta,” viņa atbildēja.

Šajā pusotrā nedēļā, kopš Maikls viņai bija pastāstījis par savu veltīgi izšķiesto jaunību, policija bija uzrādījusi orderus un savākusi visus viņas vīra darījumu dokumentus no viņa mājas kabineta, un Jaungada vakarā kāda vietējā televīzijas stacija pārraidīja ziņu, ka viņa tiekot turēta aizdomās par sava vīra slepkavību. Maikls bija kļuvis par liecinieku viņas reakcijai: Lī bija lēni piecēlusies, apskāvusi sevi ap vidukli, viņas seja bija kļuvusi krīta bāla. Viņš bija aplicis rokas viņai ap pleciem, un viņa bija atbalstījusies pret viņu, aizvērusi acis un piespiedusi seju pie viņa žaketes. Viņa bija jutusies satriekta, taču ne tik dusmīga, lai cīnītos pretī, kādam piezvanītu un aizstāvētu sevi.

Kopš tā laika plašsaziņas līdzekļu prātojumi bija kļuvuši pilnīgi nevaldāmi. Atkarībā no tā, kura avīze, žurnāls vai ziņu programma par to vēstīja, aizdomās tika turēti visi - tagad arī Maikls. Līdz tam presē bija parādījušies pavirši apraksti par to, ka viņš šad tad iegriezies viņas dzīvoklī, taču torīt “Daily News” bija iespiedusi virsrakstu, kas vēstīja:

VALENTE IESAISTĪTS MENINGA SLEPKAVĪBĀ

Saskaņā ar rakstu, kas tam sekoja, policijai bija “jauni pierādījumi”, kuri apstiprināja versiju, ka Maikls nogalinājis Lo-genu Meningu, lai atbrīvotu Lī no viņas krāpnieka vīra, pārņemtu viņa uzņēmumus un tad pasludinātu Lī par savu īpašumu.

Pirms šā “Daily News” raksta Maiklam nebija izdevies pārliecināt Lī atstāt dzīvokli un iziet sabiedrībā viņas pašas dēļ, taču, kad Lī torīt ieraudzīja “Daily News” virsrakstu, viņa tā saniknojās, ka piezvanīja viņam un uzaicināja viņu uz vakariņām. Lī bija pilnīgi pārliecināta, ka par šo informācijas noplūdi gādājis Viljams Trumanti.

“Tas izklausās uz mata pēc tā visa, ko viņš senāk tev nodarījis,” viņa sacīja Maiklam pa telefonu, “bet šoreiz vis viņš netiks sveikā cauri. Man liekas, ka sliktākais, ko mēs varam darīt, ir slēpties no visiem, it kā tu būtu kaut kur vainojams. Vai tā ir?”

Lī bija jutusies pārāk pazemota un satriekta, lai protestētu un cīnītos par sevi, taču nu viņa bija apņēmusies kļūt par Maikla aizstāvi, un šī apziņa pildīja Maiklu ar maigumu. Viņam itin nemaz nerūpēja ne Trumanti, ne “Daily News” raksts, un viņš Lī to paskaidroja, taču nu viņai bija radies jauns niknuma iemesls - iespēja aizmirst pašai savas bēdas -, un viņš ļāva viņai rīkoties.

“Slēpšanās būtu kļūda.”

“Manuprāt, mums šovakar vajadzētu kopā aiziet vakariņās. Tas ir, ja tu neesi aizņemts.”

Maikls apgalvoja, ka nav pārāk aizņemts, un paziņoja, ka atnāks viņai pakaļ astoņos un ka vēlas, lai viņa pati izvēlas restorānu.

Dažas minūtes pirms astoņiem Lī bija iznākusi no savas guļamistabas, tērpusies iespaidīgā, melnā, pieguļošā kleitā ar garām piedurknēm un augstpapēžu kurpēs, kas izcēla viņas skaistās, garās kājas. Viņas vaigi bija pietvīkuši, kleitas izgriezums dziļš un acis mirdzošas.

“Trumanti nedrīkst tevi nepatiesi apsūdzēt. Es viņam neļaušu,” viņa piebilda, piegāja Maiklam klāt un uzgrieza viņam muguru. Kleitai bija iestrēdzis rāvējslēdzējs. Lī bija vajadzīga palīdzība, tāpēc viņa pacēla no kakla smagos matus, lai parādītu kļūmīgo vietu. Ieraugot viņas skaustu, Maiklam izkalta mute.

“Vai tu nevarētu kaut ko izdarīt ar to rāvējslēdzēju? Tas ir ieķēries.”

Maiklam par aizvien lielāku uzjautrinājumu, Viljams Trumanti bija kļuvis gandrīz vai par sabiedroto.

Tiklīdz Lī kopā ar Maiklu bija izgājusi no lifta vestibilā, ārā

sacēlās klaigas un fotogrāfi un reportieri bariem metās pie lielajiem logiem.

“Vai tu droši zini, ka gribi to darīt?” Maikls raizīgi noprasīja.

Lī palūkojās augšup uz viņu, viņas porcelāna āda un augstie vaigu kauli bija viegli sārti, zaļās acis ar garajām skropstām nedrošas, skaistā mute maiga un jutīga; viņa izskatījās pārāk trausla, lai šķērsotu vestibilu, bet viņai bija jātuvojas reportieru baram. Maikls zināja, ka dziļi sevī viņa ir nobijusies. Tad Lī mazdrusciņ paslēja zodu, gandrīz nemanāmi pamāja ar galvu un viņa acu priekšā kļuva mierīga un nopietna. Karaliska. Tāla un neaizskarama. Apburts no šīs negaidītās privilēģijas noskatīties, kā nepārspējama aktrise saņemas nozīmīgai lomai, kas viņai jānospēlē, Maikls jau grasījās piedāvāt viņai roku, taču viņa pasmaidīja un papurināja galvu. Viņa gribēja iziet uz skatuves bez citu palīdzības un atbalsta, lai uzstātos viņa dēļ. Nebija pagājuši ne divi mēneši, kopš viņa bija Brodvejas valdošā karaliene; nu viņa bija atteikusies no varas, nomesta no troņa, taču tagad atgriezās no pašas izraudzītās trimdas. Viņa dēļ.

Maikls turējās soli aiz Lī, vai plīsdams aiz lepnuma, kad viņa graciozi soļoja garām kameru zibspuldžu sprostugunij, garām to pašu klaigājošo reportieru rindai, no kuriem bija slēpusies nedēļām ilgi.

“Uz kurieni jūs dodaties, Kendelas jaunkundz?” viens no viņiem uzsauca, kad Lī grasījās iekāpt “Bentley”.

Lī bija ignorējusi visus pārējos jautājumus, ko viņi tai bija izklieguši, taču tagad viņa pagriezās, lai atbildētu.

“Mēs ar Valentes kungu dodamies vakariņās.”

“Vai jums ir kādi komentāri par šīsdienas “Daily News” rakstu?” noprasīja “Daily News” reportieris.

“Jā,” viņa atteica ar klusu nicinājumu. “Ja policijas priekšnieks Trumanti vai kāds viņa padotais ir sankcionējis to neslavu, ko jūs šodien publicējāt, tad viņš ir tikpat noziedzīgi bezatbildīgs kā jūsu laikraksts.”

To teikusi, viņa ieslīdēja automašīnas pakaļējā sēdeklī, un

Maikls viņai sekoja. Viņš nespēja noticēt, ka Lī uzdrošinājusies apsūdzēt ietekmīgu laikrakstu neslavas celšanā, policijas priekšnieku noziedzīgā rīcībā un visu Ņujorkas Policijas departamentu bezatbildībā. Maikls zināja, ka viņu šī konfrontācija satriekusi, taču viņa to nevainojami noslēpa aiz bezrūpīgas sejas izteiksmes.

“Manuprāt, tas noritēja ļoti labi,” Lī ieminējās. “Kā tev liekas?”

Maikls apvaldīja smieklus.

“Nebija ne vainas,” viņš nopietni atteica.

Maikls to visu aizmirsa, kad no priekšējā sēdekļa ierunājās O’Hāra.

“Mums ir “aste”, Valentes kungs,” viņš paziņoja. “Daži reportieri mēģināja sekot mums ar taksometru, bet es no viņiem atrāvos jau pēc otrā kvartāla.”

Lī nervozi paliecās uz priekšu.

“Vajātājs?”

O’Hāra papurināja galvu.

“Tas puisis sēž tumšā sedanā un seko katrai mūsu kustībai. Viņš brauc tā, it kā būtu pieķēdēts man pie bufera, taču viņš domā, ka ir neredzams. Tas nozīmē, ka viņš ir policists.”

O’Hāra atpakaļskata spogulī sarauca uzacis, gaidīdams rīkojumu.

“Atraujies no viņa!” Maikls pavēlēja.

“Darīts.”

Lī palika bez elpas un ieķērās Maiklam ceļgalā, kad O’Hāra līdz galam nospieda “Bentley” gāzes pedāli, aizstūrēja to šķērsām pāri trim satiksmes joslām un iešāvās kādā sānielā. Tās galā viņš strauji nogriezās pa kreisi, un Maikls uzlika roku uz sēdekļa atzveltnes un apņēma Lī ap pleciem, lai piespiestu sev klāt.

“Tu labi brauc!” viņš iesmējies sacīja O’Hāram.

O’Hāra atkal iemeta acis atpakaļskata spogulī un pasmīnēja.

“Jūs labāk turieties pie Meningas kundzes.”

Viņš strauji iegrieza “Be?ītley ” vēl vienā šķērsielā, par mata

tiesu izvairīdamies no vairākām atkritumu urnām, un Lī iesmē-jusies ar izbailēm paskatījās uz Maiklu.

“Uz kuru restorānu mēs braucam?”

“Tas ir pārsteigums. Tev tas patiks, uzticies man.”

Viņa pamāja.

“Uzticos.”

Maikls zināja, ka viņa tiešām uzticas viņam. Par spīti visām nodevībām, ko Lī bija pārdzīvojusi, viņa pilnīgi paļāvās uz Maiklu, un viņai patika tas, ka viņš ir turpat līdzās, ne vien tāpēc, ka viņa uzticējās, bet arī tāpēc, ka viņa izmisīgi vēlējās savā dzīvē kaut ko pastāvīgu, un Ņujorkā viņa Maiklu bija pazinusi ilgāk par visiem pārējiem. Pirms pāris vakariem viņa Maiklam bija teikusi, ka tagad uzticas viņam, jo ir instinktīvi uzticējusies viņam pirms daudziem gadiem - tolaik, kad viņa uz saviem instinktiem varēja paļauties daudz drošāk.

Arī Maiklam bija instinkti, un tie brīdināja viņu negaidīt pārāk ilgi un pārgulēt ar Lī, jo bija kļūda ļaut, lai viņa rada “dārga un uzticama drauga” tēlu, kurā mēģinātu viņu ieslodzīt tikai tādēļ, lai saglabātu drošību un pastāvību.

Maikls gribēja pārgulēt ar viņu, pirms Logena neuzticība un publiskais pazemojums nav viņu uz visiem laikiem pārliecinājis, ka visā nez kāpēc ir vainīga viņa pati, ka viņa bijusi nepilnvērtīga kā sieviete un sieva. Lī jau bija izteikusi piezīmes, kas ļāva noprast, ka viņa domā tieši tā.

Vairāk par visu viņš gribēja pārgulēt ar viņu - jo gribēja pārgulēt ar viņu. Viņš ilgojās pārgulēt ar viņu.

Lī roka gulēja uz viņa ceļgala, un viņš uzlika tai savu plaukstu, tad viņš savija pirkstus ar Lī pirkstiem un nolika viņas roku sev uz augšstilba.

Šī kustība Lī uz mirkli iztrūcināja, un viņa paskatījās lejup uz vīrieša plaukstu, kas bija aptvērusi viņas roku. No šā siltā rokasspiediena izstaroja drošības sajūta. Viņš bija viņas draugs - Lī par to ne mirkli nešaubījās. Dažu pēdējo nedēļu laikā viņa par Maiklu bija uzzinājusi neiedomājami daudz. Laiku pa laikam viņš bija stājies pretī federālajām, štata un

vietējām likuma aizsardzības institūcijām un ne vien tās sakāvis, bet arī, to darot, iedzīvojies neiedomājamā labklājībā.

Visus šos gadus viņš bija pacietis Trumanti vajāšanu, un Lī nojauta, ka viņš nepaciestu neko tādu ne no viena cita. Nesavaldīgā varmācība, kam viņa bija kļuvusi par liecinieci pirms četrpadsmit gadiem, kad viņš bija izaicinājis divus laupītājus ar nažiem, bija pārvērtusies klusā spēkā un aizvien vēl atradās turpat, apvaldīta un tikpat spēcīga.

Apģērbs, ko viņš tagad valkāja, bija eleganti neuzkrītošs un skaisti piegriezts, bet pleci izskatījās tikpat spēcīgi un gurni tikpat slaidi kā cieši pieguļošajos džinsos un izbalējušajos sporta kreklos, ko viņš bija nēsājis senāk.

Viņam piemita kaut kas tāds, ko viņa agrāk nebija ievērojusi, piemēram, pēkšņā, baltzobainā smaida satraucošais valdzinājums vai manāmā juteklība lūpu izliekumā. Savulaik viņa tumšā bārda un nedraudzīgā izturēšanās bija maskējusi šīs īpašības, un viņa dzintarkrāsas acis vienmēr bija likušās skarbas - vienīgi kautiņa vakarā tajās bija pavīdējis salts, plēsīgs mirdzums.

Lī atcerējās savu viesību vakaru, kad pirmo reizi bija viņu ieraudzījusi, kā viņš stāvēja nomaļus no citiem viņas dzīvojamā istabā, tumšajā uzvalkā, ar kaklasaiti izskatīdamies tikpat salti iespaidīgs un nepieejams, kāds savulaik bija izskatījies ar bārdu, ģērbies džinsos un sporta kreklā. Tomēr viņu joprojām pārsteidza fakts, ka viņa viesību vakarā nebija pazinusi viņa balsi. Senajās dienās šī īpatnējā, dobjā baritona balss bija likusi noskriet pār viņas muguru savādām, vieglām trīsām, un, viņam runājot, tā vēl aizvien viņu valdzināja.

Abiem kopā sagaidot jauno gadu, viņš bija ieminējies, ka reiz uz īsu laiku bijis precējies, bet, kad viņa par to apvaicājās, viņš nekavējoties bija beidzis sarunu.

Lī nojauta, ka viņš ir vientuļnieks. Arī viņa tagad bija vien-tuļniece. Viņa vairs negribēja sev ne vīru, ne mīļāko.

Un tajā pašā laikā viņa jutās apbrīnojami tuva Maiklam Va-lentem. Viņš atkal bija ienācis viņas dzīvē, šoreiz ne tādēļ, lai glābtu viņai dzīvību, bet gan lai palīdzētu viņai saglabāt sprie-

Šanas spēju. Viņš nebūtu daudz nozīmīgāks, ja būtu ziedojis viņai nieri, un viņa nebūtu jutusies viņam pateicīgāka vai tuvāka kā šobrīd.

Jau vairākas minūtes viņš nebija bildis ne vārda, un Lī atrāva skatienu no viņu saņemtajām rokām un palūkojās uz viņu. Maikls ļoti uzmanīgi viņu pētīja.

“Par ko tu domā?”

“Par nieru donoriem,” Lī pajokoja, tad viņa papurināja galvu, noliegdama šo vieglprātīgo atbildi, un klusi pateica viņam patiesību. “Es domāju par tevi.”

Viņa rokas tvēriens kļuva ciešāks.

īstvilidžā viņi iegriezās Greitdžounstrītā, un Lī paskatījās uz viņu ar neslēptu prieku.

“Man jau vajadzēja uzminēt, ka tu aizvedīsi mūs atpakaļ uz mājām. Es zināju, ka šī vieta ir pārvērtusies, un gribēju to pati aplūkot kādu dienu, kad gadīšos pilsētas centrā, taču man nekad tā īsti neizdevās saņemties, lai to izdarītu. Manās atmiņās šī vieta saglabājusies neglīta un noplukusi, bet paskaties tikai uz šo...” Viņa paliecās uz priekšu, cieši skatīdamās uz īpatnējo apkārtni ap skaisti restaurētajām deviņpadsmitā gadsimta ēkām, no kurām dažas bija pārvērstas par moderniem veikaliem, bet citas par elegantiem augšstāvu dzīvokļiem.

Andželīni veikals vēl aizvien atradās uz stūra, taču tas vairs nebija tumšs, sagrabējis, mazs veikaliņš; paplašināšanās un kosmētiskais remonts bija to pārvērtuši par vilinošu izsmalcinātu delikatešu veikalu un tirgu. Tam līdzās līdz pašam kvartāla vidum pletās moderns restorāns/bistro ar gāzes laternām ārpusē un maigu lukturu gaismu, kas apgaismoja logus no iekšpuses. Virs durvīm neuzkrītoša misiņa plāksne vēstīja “Andželīni”, un, kad Lī izkāpa uz ietves un to ieraudzīja, viņa apstājās kā zemē iemieta.

“Es zināju, ka ir tāds iecienīts restorāns, kuru sauc “Andželīni”, bet tas ir visai parasts vārds, un man likās, ka šī vieta atrodas kaut kur uz dienvidiem no šejienes.”

Kad viņš grasījās paiet garām veikalam, Lī uzlika roku viņam uz piedurknes.

“Pagaidi, ieiesim uz brītiņu iekšā! Neesmu te tik ilgi bijusi.” Rindā pie kases gaidīja daži cilvēki, lai samaksātu par saviem pirkumiem, un neviens neskatījās uz viņiem. Atvieglota, ka viņus neviens nepazīs, Lī nesteidzīgi izgāja pa pirmo eju, tad pa otro un beidzot pa trešo, atcerēdamās, kā bija šeit staigājusi, kad naudas bija maz, bet dzīve bija likusies ļoti vienkārša. Kaut kur sev aiz muguras viņa izdzirdēja Maiklu ar smaidu balsī sakām:

“Tu stāvēji tieši tur, kad es pirmo reizi tevi ieraudzīju.” Viņa pagriezās, pārsteigta, ka viņš atcerējies kaut ko tādu. “Tiešām? Tu to atceries?”

“Ļoti skaidri.” Viņš sabāza rokas sava kašmira mēteļa kabatās. “Tev mugurā bija džinsi un krekliņš bez piedurknēm, un tu pūlējies noturēt veselu kaudzi skārdeņu un svaigu apelsīnu. Viens no apelsīniem no kaudzes augšpuses nokrita zemē, un, kad tu noliecies, lai to paceltu, nokrita vēl viens un tad vēl viens.”

“Kur tu īsti stāvēji?”

“Tieši te, tev aiz muguras.”

“Vai tu piedāvājies man palīdzēt?”

Viņš draiski pasmīnēja.

“Lai sabojātu tādu skatu? Tu laikam joko.”

Svētlaimīgi neapzinoties jauno, bīstamo jomu, kurā bija iegriezusies viņu saruna, Lī iesmējās un pabolīja acis.

“Man vajadzēja zināt, ka tu apbrīnoji ne jau manu seju. Tu tolaik biji ļoti nekaunīgs.”

“Es nemaz nebiju tik nekaunīgs. Kad tev uz grīdas no rokām izbira viss, es apgāju apkārt tev priekšā.”

“Cik pieklājīgi!”

“Es nebiju pieklājīgs. Es gribēju redzēt, kā tu izskaties no priekšpuses.”

“Ko tu redzēji?”

“Matus.”

Viņa aizrijās un iesmējās.

"Matus?”

Viņš pamāja.

“Tu biji nometusies četrrāpus, lai aizsniegtu dažus apelsīnus, kas bija paripojuši zem plaukta, un, kad tu paskatījies augšup uz mani, tavi mati bija sakrituši uz priekšu, daļēji aizklājot seju. Tāpēc viss, ko es ieraudzīju, bija mirdzošu, sarkanīgi brūnu matu aizkars - un divas lielas, smejošas acis, zaļas kā Kārību jūra.” Viņš pašūpoja galvu un noteica it kā pie sevis: “Šīs smejošās acis manī izraisīja sasodītu reakciju.”

“Kādu reakciju?”

“To būtu mazliet sarežģīti izskaidrot,” Maikls, viegli uzjautrināts, atteica, tad ieskatījās pulkstenī. “Iesim tālāk!” Lī pievienojās viņam, un abi kopā aizgāja līdz ejas galam, tad viņa piepši saminstinājās un apstājās kā sastingusi, skatīdamās uz avīžu un žurnālu stendu tieši viņiem acu priekšā.

VALENTE IESAISTĪTS MENINGA SLEPKAVĪBĀ

Zem “Daily News” draudīgā virsraksta bija lielas Lī un Maikla fotogrāfijas profilā, it kā viņi lūkotos viens otrā.

Joprojām šā brīža savaldzināta, Lī atskatījās pār plecu uz eju, kur Maikls pirmo reizi bija ieraudzījis viņu lasām apelsīnus.

“Iedomājies tikai,” viņa nopietni sacīja, “pirms četrpadsmit gadiem mēs atradāmies šeit. Un tagad,” viņa pamāja uz fotogrāfijām, kas bija iespiestas pa visu “News” spožo lappusi, “tagad mēs esam tur.”

“Beidzot kopā,” viņš pajokoja un aplika roku viņai ap pleciem.

Viņa joks lika Lī iespurkties, un viņa paslēpa seju Maiklam pie krūtīm, viņas pleci trīcēja vainīgā jautrībā un pirksti turējās viņa žaketes atlokos.

Maikls apskāva viņu ciešāk un uzsmaidīja viņas noliektajai galvai. Viņš beidzot bija atkal ieraudzījis šīs valdzinošās zilganzaļās acis draiski iemirdzamies, un viņš atkal izjuta to pašu seno reakciju.

46. NODAĻA

Restorāna “Andželīni” iekšpuse bija aicinoši “moderna”, ar atklātiem ķieģeļu un apmetuma plankumiem dažās sienu vietās un skaistām freskām ar Toskānas lauku ainavām citur. Galdi bija klāti ar smalkiem linu galdautiem, uz tiem atradās skaista itāliešu keramika, konusveida svecītes un vāzes ar krāšņiem, svaigiem ziediem. Stratēģiskos intervālos bija izvietoti koka režģi ar ziedošām vīnstīgām, lai radītu omulīgu, intīmu noskaņu restorānā, kas īstenībā bija ļoti liels.

Komercija nepārprotami plauka, jo apmeklētāji gaidīja pie galdiņiem un kuplā skaitā sēdēja pie garā, paaugstinātā bāra tālākajā stūrī pa kreisi no durvīm. Maikls atdeva viņu mēteļus apkalpotājam, tad viņš uzlika roku Lī uz krustiem, lai izvadītu viņu cauri drūzamai.

Gandrīz pašā tālākajā restorāna stūrī pie sienas ar fresku bija trīs brīvi galdiņi.

“Ideāli,” Lī sacīja, kad Maikls apsēdās viņai pretī pie galda. Pasniegusies pēc salvetes, viņa pamanīja attēlu uz krāsainā paliktņa sev priekšā. “Ziemeļitālijā kalna galā atrodas kāds mazs ciematiņš, kurā tiek veidota šāda keramika,” viņa ieminējās, atcerējusies, kā bija devusies turp kopā ar Logenu. Toreiz, pēc divām Itālijā pavadītām dienām, Logenam vairs nebija pieticis pacietības aplūkot pat viduslaiku baznīcas arhitektūru pašā laukuma vidū. Viņš nevarēja ciest ceļojumus ārpus Savienotajām Valstīm, jo jutās pārāk attālināts no saviem darījumiem. “Esmu tur bijusi,” viņa piebilda.

“Es arī.”

“Ak tā? Cik ilgu laiku tu pavadīji Itālijā?”

“Pēdējo reizi mēnesi,” Maikls atbildēja, uz brīdi apklusdams, kamēr jauns viesmīlis piepildīja viņu glāzes ar ledusūde-ni. “Es apvienoju šo braucienu ar ilgu komandējumu uz Franciju.”

Lī bija viegli iztēloties viņu apceļojam pasauli. Atgāzies krēs-

lā, atbalstījis apakšdelmu uz galda, ar trīsdesmit tūkstošus dolāru vērtu “Patek Philippe” rokaspulksteni vīdam zem krekla aproces ar izšūto monogrammu, viņš bija īsts mierīgas, vīrišķīgas elegances, spēka un bagātības iemiesojums.

Lī jau grasījās Maiklam apvaicāties par viņa ceļojumiem, taču viņas uzmanību saistīja četru cilvēku satrauktās balsis pie blakus galdiņa ejas otrā pusē, kuri bija nupat viņus pamanījuši un nu apsprieda “News” rakstu. Lī garastāvoklis mazliet sabojājās.

“Mēs esam pamanīti,” viņa sacīja, kaut arī lieliski zināja, ka Maikls viņus dzirdējis.

“Tas bija neizbēgami,” viņš atteica un paraustīja platos plecus tā, it kā šie ļaudis būtu tikai sīki puteklīši uz grīdas. Viņa attieksme Lī izbrīnīja un apbūra. Viņa bija aktrise; viņa prata izlikties, bet Maikla vienaldzība nebija tēlota. Viņš bija vienaldzīgs. Viņš neko nepaskaidroja nevienam, vienīgi sev, - sevis iecelts valdnieks pār savu likteni.

Viesmīlis, dzīvespriecīgs, drukns, apmēram sešdesmit gadus vecs vīrs, piesteidzās pie viņiem ar pudeli sarkanvīna, nolika to uz galda, paspieda Maiklam roku un tika iepazīstināts ar Lī - Frenks Morisejs.

“Es pateikšu Marijai, ka jūs esat atnākuši,” Frenks sacīja Maiklam. “Viņa virtuvē strīdas ar šefpavāru.” Frenks iespieda korķviļķi pudeles korķī un sāka to prasmīgi griezt, vienlaikus lepni paskaidrojot Lī: “Es pazinu Vanagu, pirms viņš prata noturēt rokā dakšiņu. Īstenībā tieši es biju tas, kurš atradās lī dzās, kad viņš nolēma nogaršot savu pirmo glāzi vīna.”

Viņš pameta acis uz Maiklu, iesmējās un izvilka korķi.

“Vai atceries, cik tev bija gadu, kad es pieķēru tevi un Billi-ju ar to vīna pudeli?”

“Nē, ne gluži.”

“Cik gadu viņiem bija?” Lī ieinteresēta noprasīja, pamanījusi Maikla sāpju pilno skatienu.

“Es nevaru jums pateikt, cik gadu viņiem bija,” Frenks ar smaidu atzinās, “bet viņi bija pārāk mazi, lai to aizsniegtu, ne-uzrāpjoties uz krēsla.”

Lī iesmējās, izbaudot gandrīz aizmirsto bezrūpības izjūtu.

“Lī,” Maikls jautri iebilda, tēlodams sašutumu, “lūdzu, nepamudini viņu!”

Izlikusies to nedzirdam, viņa cerīgi paskatījās uz Frenku un uzrauca uzacis. Frenku nevajadzēja divreiz iedrošināt.

“Es biju līdzās arī tad, kad Vanags ar Billiju nolēma pavizināties ar Billija tēvoča automašīnu,” viņš turpināja un ielēja mazliet vīna Maikla glāzē, lai viņš to nogaršotu. “Billijs slepus iznesa atslēgas no mājas, un Vanags apsēdās pie stūres. Viņam bija apmēram pieci gadi, tāpēc viņam nācās stāvēt kājās, lai redzētu tai pāri.”

“Kas notika tālāk?” Lī jautāja, skatīdamās te uz viņu, te uz Maiklu.

“Es iedarbināju motoru,” Maikls sausi paskaidroja, “un Billijs ieslēdza sirēnu.”

“Jūs gribējāt nozagt policijas automašīnu?” Viņa iesmējās.

“Mēs negribējām to nozagt; mēs gribējām to aizņemties.”

“Jā,” iejaucās Frenks, “bet dažus gadus vēlāk...”

“Dažus gadus vēlāk mēs to nozagām,” Maikls ar piktu nopūtu atzinās.

Lī smiedamās aizsedza seju ar rokām, skatīdamās uz viņu caur pirkstiem.

“Mans dievs!”

Tobrīd kāds vīrietis pie galdiņa ejas otrā pusē izteica dzirdamu piezīmi par Lī, kas esot “ļoti jautra atraitne”, un viņa nolaida rokas un kļuva nopietna.

“Es šovakar pats par jums parūpēšos, tieši tā, kā tu gribēji,” Frenks paziņoja. “Pateikšu tavai krustmātei, ka esi atnācis.” Viņš pagriezās, lai aizietu, bet Maikls viņam kaut ko klusi pateica, un viņš pamāja.

Lī noskatījās, kā viņš aiziet, tad viņa palūkojās uz Maiklu.

“Šajos stāstos pieminētais Billijs bija Trumanti radinieks, vai ne?”

“Jā.”

“Vai Frenks zina, kā viņš nomira?”

“Protams.”

“Tad es nesaprotu, kāpēc Frenkam vajadzēja pieminēt Bil-lu, ja viņš tik nepārprotami ir tev pieķēries.”

“Tieši tāpēc viņš to dara,” Maikls atteica, dedzīgi vēlēdamies mainīt sarunas tematu, pirms viņas garastāvoklis nav nelabojami aptumšots. “Tā viņš pauž savu pārliecību, ka viss, kas notika starp mani un Billu, bija tikai nelaimes gadījums. Vārdu sakot, Frenks domā, ka kaut ko slēpt nozīmē atzīt savu vainu - vai pārliecību par cita vainu.”

“Tas izklausās prātīgi...” Lī iesāka, tad aprāvās, ieraudzījusi, ka pa eju apņēmīgi nāk divi viesmīļi, nesdami lielu, apmēram četras pēdas platu un astoņas pēdas augstu koka režģi ar zīda efejām. Viņi nolika to uz grīdas līdzās to pusdienotāju galdam ejas otrā pusē, kuri pirms mirkļa bija runājuši par Lī. Tas pilnīgi aizsedza grupai skatu uz Lī, taču aizklāja arī otru galdu, un viens no vīriešiem sāka žēloties, ka viņš savā krēslā nespēj pakustēties.

“Vai tā ir labāk?” Maikls pajautāja.

Lī atrāva skatienu no efejām klātās barjeras, ko viņš bija licis uzstādīt, tad paskatījās uz vīrieti, kurš bija pavēlējis to izdarīt, neliekoties ne zinis par citu apmeklētāju - maksājošu klientu - tiesībām vai ērtībām. Tad viņa saprata, kāpēc viņiem abās pusēs vēl aizvien ir pa brīvam galdiņam, kaut arī vēl vismaz piecdesmit cilvēku gaidīja, kad viņiem ierādīs vietu. Viņai nebija šaubu, ka nauda šim restorānam nākusi no Maikla un, ja Maikla vietā būtu Logens, arī viņam nepatiktu, ja viņa justos neomulīgi. Tomēr Logens nemūžam nebūtu darījis neko tādu, kas varētu atstāt negatīvas finansiālas sekas, nebūtu arī ierobežojis četru apmeklētāju ērtības. Viņa paskatījās uz savu labprātīgo aizstāvi un juta pateicības un smeldzīga maiguma uzplūdu, ko pat nemēģināja slēpt.

“Paldies!” viņa vienkārši noteica.

Maikls ieskatījās šajās vaļsirdīgajās acīs ar garajām skropstām un kārtējo reizi nobrīnījās, ka ne slava, ne panākumi nebija šo sievieti ne drusciņas pārvērtuši vai nocietinājuši. Viņa spēja paiet garām reportieru bataljonam cēli un graciozi kā karaliene, taču, kad viņš bija pajokojis par viņu fotogrāfijām

“Daily News” pirmajā lappusē, viņa smiedamās bija paslēpusi seju viņam pie krūtīm un ieķērusies viņa žaketes atlokos. Sēžot viņam pretī, ģērbusies izsmalcinātā, melnā, pieguļošā kleitā ar dārgu zelta kaklarotu, viņa vēl aizvien izskatījās tikpat nemāksloti izaicinoša, kāda bija zilos džinsos, tvarstot apelsīnus. Viņš pasmaidīja par šīm atmiņām un noteica:

“Es to darīju ar lielu prieku.”

Lī juta tikko manāmu pārvērtību viņa balsī, taču neuztvēra to par intimitāti, bet gan izvēlējās par sarunas tematu.

“Es spēju saprast, kāpēc nepazinu tavu seju, kad mēs satikāmies viesībās, tomēr es joprojām netieku gudra, kāpēc nepazinu tavu balsi. Man taču vajadzēja noprast, kas tu esi, kad mēs sarunājāmies. Tava balss bija... ir ļoti īpatnēja.”

“Kādā ziņā?”

Viņa novērsās, pūloties to aprakstīt, pat neapzinoties jēgu, kādu viņš varētu saklausīt viņas izvēlētajos vārdos.

“Ļoti rāma. Ļoti... seksuāla. Ļoti, ļoti dobja.”

Atgāzies krēslā, Maikls ļāva skatienam pārslīdēt pāri viņas vaiga elegantajam apveidam un krūšu maigajiem apaļumiem, ar pirkstu lēni glāstīdams savas vīna glāzes izliekumu.

Gandrīz divas stundas vēlāk Lī atteicās no deserta, kad An-dželīni kundze vēlreiz mudināja viņu to pagaršot.

“Es vairs nespēju norīt nevienu kumosiņu,” Lī viņai sacīja. “Tik tiešām nespēju.”

Maltīte bija brīnišķīga un Maikls tāpat. Viņš nemēģināja panākt, lai viņa aizmirstu savas problēmas, taču lika viņai justies tā, it kā viņa būtu no tām pilnīgi pasargāta - it kā nekas nespētu viņu ievainot vai aizskart, jo viņš to nepieļautu. Tas bija kas vairāk par sajūtu, tas bija fakts. Lī zināja, ka tas tā ir, tikpat droši, kā zināja, ka nevēlas noskaidrot šādas rīcības iemeslu.

Andželīni kundze noliecās un impulsīvi apskāva viņu.

“Cik labi redzēt, ka tu smaidi! Maikls zina, kā tevi darīt laimīgu, un tu zini, kā darīt laimīgu viņu. Dzīve ir skaista.”

Maltītes laikā viņa vairākas reizes bija pienākusi pie viņu

galdiņa, kavējoties līdzās, it kā nespētu tā uzreiz aiziet. Viņa atkal saminstinājās, zinot, ka viņi gatavojas iet prom.

“Jau sen, sen, kad Maikls aizgāja paskatīties, kā tu tēlo tajā lugā, es viņam sacīju, ka viņam vajadzētu tev pateikt, ko viņš jūt.”

Smalka vīna, bagātīga ēdiena un omulīgas sveču gaismas patīkami notrulināta, Lī spēja izjust vienīgi pārsteigumu, ka Maikls “sen, sen” redzējis viņu kādā lugā.

“Kādu lugu tu skatījies?” viņa jautāja.

““Zvaigznāji”.”

Apstulbusī Lī izplūda smieklos un paskatījās no Andželīni kundzes laimīgās sejas uz Maikla vienaldzīgo seju.

“Man nav viņam jāvaicā, ko viņš domāja par to lugu; tā bija briesmīga! Tā bija mana pirmā profesionālā uzstāšanās.”

“Luga bija slikta,” viņš mierīgi atteica. “Tu ne.”

Lī bija neizpratnē.

“Bet... bet tas notika tolaik, kad tu vēl strādāji veikalā. Es nezināju, ka tev patīk teātris. Tu neteici, ka tev tas patīk. Protams,” viņa piebilda ar nosodošu smaidu, “tu arī neteici, ka tev tas nepatīk. Īstenībā tu man neko neteici, punkts.”

Andželīni kundze paskatījās uz kādu viesmīli, kurš bija devis viņai zīmi, un pamāja.

“Man uz mirklīti jāaiziet,” viņa sacīja Lī. “Pirms dodaties prom, tev, Lī, jāiegriežas veikalā.”

“Mēs jau to izdarījām. Man būtu vajadzējis tur nopirkt bumbierus,” Lī piebilda. “Ņujorkā ir tikai viena vieta, kur bumbieri ir tikpat labi, kādi vienmēr bija jūsējie, taču tur tie ir ļoti dārgi.”

“Pie Dīna un Dilukas?” Andželīni kundze apvaicājās.

“Jā, tieši tā...”

Viņa pamāja.

“Tieši no turienes vienmēr nāca tavi bumbieri.”

“Ko tas nozīmē?”

“Katru nedēļu Maikls devās pie Dīna un Dilukas, lai nopirktu tev bumbierus.” Atmiņu pārņemta, viņa papurināja galvu. “Viņš mācījās skolā, un viņam nebija naudas, tāpēc viņš

stiepa katru grasi tā...” Viņa izdarīja tādu kustību, it kā stieptu gumiju. “Bet viņš gribēja, lai tev būtu vislabākie bumbieri. Tev derēja tikai paši labākie.”

Lī skatiens strauji pievērsās Maiklam, kurš bija atgāzies krēslā ar neaprakstāmu padevības un uzjautrinājuma izteiksmi sejā. Tad viņa atvadījās no Andželīni kundzes un noskatījās, kā viņa aiziet.

Kad Lī atkal palūkojās uz Maiklu, viņš vēl aizvien bija atgāzies krēslā, taču nu viņa skatiens bija cieši pievērsts viņai, bet pirksti lēni grozīja vīna glāzes kājiņu.

“Tu gāji pie Dīna un Dilukas, lai pirktu man bumbierus?” Lī izdvesa.

Maikls nemanāmi pamāja, un viņa neizdibināmais skatiens palika nekustīgs.

Lī nespēja noticēt vienīgajam izskaidrojumam, kas ienāca prātā. Viņš bija pircis viņai bumbierus un gājis skatīties viņu “Zvaigznājos”. Viņš atcerējās abu pirmo satikšanos veikalā, pat vietu, kur tā bija notikusi, un kas viņai bija mugurā. Pirms četrpadsmit gadiem viņš bija izglābis viņu no uzbrucējiem uz ielas, ko viņš nekādi nevarēja redzēt, atrazdamies veikalā, - ja nu vienīgi viņš bija izgājis pie durvīm, lai viņā nolūkotos. Vai arī lai viņu sargātu? Lī allaž bija brīnījusies par apbrīnojamo tā vakara veiksmi. Un nu viņš bija atkal ieradies, lai viņu glābtu visļaunākajā viņas dzīves brīdī.

Lī sirds viegli salēcās, iedomājoties vienīgo iespējamo izskaidrojumu, taču viņa mēģināja aiztaupīt abiem mulsumu, paskatīdamās uz viņu un notēlodama apjukumu. Galu galā viņa taču bija aktrise.

“Es nesaprotu,” viņa sacīja.

Viņa dobjā balss bija klusa, bet atbilde neļāva turpināt izlikšanos.

“Es domāju, ka tu saproti.”

“Nē, neesmu pārliecināta...”

Viņam nepatika šis apzinātais mēģinājums izvairīties no sarunas temata, un viņš lika to skaidri noprast, nolikdams salveti uz galda un apvaicādamies:

“Vai tu esi gatava iet?”

“Maikl, lūdzu!” Lī jutās norāta, nokaunējusies, netaisna. Viņa paliecās uz priekšu. “Tu taču negribi, lai es noticu, ka tu biji manī iemīlējies?”

Viņš uzrauca uzacis un klusēdams uzlūkoja viņu.

Lī vēl aizvien nespēja noticēt, ka tas ir iespējams. Viņa apjukusi skatījās uz kādu koku freskā sev līdzās, netiekot gudra, kā gan vīrietim, ar kuru viņa bija apprecējusies, viņa bija rūpējusi tik maz, ka viņš bija uzskatījis laulības pārkāpšanu par izklaidējošu sporta veidu, bet vīrietis, ar kuru viņa patlaban bija kopā...

Maikls klusi ierunājās:

“Vai tavā dzīvē jau nav bijis pietiekami daudz melu un māņu?”

Lī pamāja, cieši vērdamās kaut kur pa labi no viņa pleca, jo nespēja ieskatīties viņam acīs.

“Tu neko neiegūsi, strīdoties ar mani par to, par ko tu jau zini, ka tā ir taisnība, vai ne?”

Viņa pamāja.

“Jā.”

“No otras puses,” viņš sacīja ar smaidu balsī, “tas bija tik sen.”

Lī piepeši jutās muļķīgi, ka tā sadomājusies par senu pagātni.

“Jā, bija gan.” Saraustīti ieelpojusi, viņa atglauda matus no pieres un pasmaidīja vienu no tiem elpu aizraujošajiem, siltajiem Smaidiem, kurš allaž izraisīja Maiklā vēlēšanos paliekties uz priekšu un noskūpstīt viņu; tad viņa piebilda: “Paldies, ka uzstāji uz godīgumu, un paldies par šo vakaru! Tas visādā ziņā bija jauks un neaizmirstams.”

Maikla ķermenis izlēma tāpat kā viņa prāts.

“Vakars vēl nav galā.”

“Ko tas nozīmē?” viņa pajautāja, kad viņš piecēlās un apgāja apkārt galdam, lai atvilktu viņas krēslu.

“Es gribētu tev parādīt, kur dzīvoju.”

Lī sirds krūtīs salēcās.

47. NODAĻA

I

Lī ieslīdēja “Bentley” pakaļējā sēdeklī un apsēdās blakus Maiklam tajā pašā vietā, kuru bija ieņēmusi šurpceļā, un šoreiz viņš uzreiz uzlika roku uz atzveltnes viņai aiz muguras; tas būtu īpašniecisks žests, ja viņš Lī būtu pieskāries, taču viņš Lī neaizskāra. Par to viņa jutās tikpat pateicīga, cik apjukusi pirmīt bija jutusies, nojauzdama viņa nolūkus.

“Kā garšoja vakariņas?” O’Hāra painteresējās.

“Ļoti labi,” Maikls atteica pēc pauzes, un Lī noprata, ka viņš gaidījis, lai viņa kaut ko pasaka.

Lī to gandrīz nemanīja. Viņa nekādi nespēja aptvert visu, kas noticis pēdējo desmit minūšu laikā restorānā. Viņa nebija zinājusi, kā izturēties, klausoties, ko viņa krustmāte bija stāstījusi, un nebija zinājusi, kā reaģēt uz viņa vēlāko uzvedību. Sākumā viņš bija skatījies uz viņu klusējot, nekustīgi, ne atvainojoties, ne kaut ko paskaidrojot. Taču, kad viņa mēģināja izlikties, ka nesaprot, ko tas nozīmē, viņš bija licis skaidri noprast, ka necietīs nekādu izvairību. Viņš bija gatavs uzsliet restorāna vidū sienu, lai pasargātu viņu, un bija ar mieru paust apbrīnojamu laipnību, toties atteicās samierināties ar nenozīmīgu, mazu viltību.

Viņa itin nemaz neizprata Maiklu. Lī tik tiešām nespēja noticēt, ka viņš apņēmies šovakar viņu pavedināt; viņa pat nespēja iedomāties, kāpēc viņš varētu to gribēt. Un tomēr... tajā apņēmīgajā tonī, kādā viņš bija teicis: “Vakars vēl nav galā,” -un: “Es gribētu tev parādīt, kur dzīvoju,” - bija ieskanējies kaut kas tāds, kas Lī satrauca. Viņš tik daudzējādā ziņā bija brīnišķīgs cilvēks, un Lī negribēja, lai kaut kas izjauktu viņu apbrīnojamo, pamazām dzimstošo draudzību. Lī nezināja, vai tā jau ir pietiekami stipra, lai izturētu strīdu seksa dēļ, un viņa negribēja to pārbaudīt.

Lī saraustīti nopūtās un paskatījās ārā pa logu. It kā nojautis viņas nemierīgās domas, Maikls aplika roku viņai ap ple-

ciem un pievilka sev klāt, lai aši, iedrošinoši apskautu. Viņš gandrīz tūlīt viņu atlaida, taču viņa roka palika uz viņas augšdelma, slīdot augšup un lejup, mierinot.

O’Hāra apstājās pie Maikla mājas Centrālparka rietumu daļā.

“Vai lai pagaidu tepat?” viņš jautāja Maiklam, palīdzējis Lī izkāpt no automašīnas. “Vai arī lai atgriežos pēc kāda laiciņa?”

“Vai tad tu nekad nedabū brīvu vakaru?” Maikls pajokoja.

Šķita, ka viss Lī augums paliecas uz šīs sarunas pusi.

“Nē, nekad. Es strādāju divdesmit četras stundas diennaktī. Tādi ir mani darba pienākumi.”

“Tad tev šovakar ir veicies,” Maikls teica, noslēdzot gan automašīnas durvis, gan sarunu. “Es aizvedīšu viņu mājās ar taksometru un pēc tam atbraukšu pēc savas automašīnas.”

48. NODAĻA

>

Viņam piederēja augšstāva dzīvoklis, Lī to saprata, kad viņš iebāza atslēgu attiecīgajā lifta slēdzenē. Pārāk nervoza, lai mēģinātu uzsākt nevērīgu sarunu, viņa klusējot kopā ar viņu uzbrauca līdz divdesmit astotajam stāvam.

Dzīvoklī valdīja piķa melna tumsa, taču Maikls nevis ieslēdza gaismu, bet nostājās viņai aiz muguras un uzlika rokas viņai uz pleciem.

“Vai drīkstu paņemt tavu mēteli?”

Kad viņš sāka vilkt to nost, viņa pirksti pārslīdēja pār Lī plecu kailo ādu, un Lī notrīcēja un uzvilka mēteli atpakaļ.

“Es labāk paturēšu to mugurā. Te ir mazliet vēsi.”

“Es noregulēšu termostatu,” viņš stingri iebilda.

Lī atdēva mēteli, cenšoties aprast ar tumsu, kamēr viņš atvēra kādas durvis viņiem līdzās un pakarināja vispirms viņas, tad savu mēteli.

“Gatava?” viņš apvaicājās.

“Kam?” viņa, juzdamās neomulīgi, atjautāja.

“Lai uzmestu pirmo skatienu.” Viņš pakāpās sāņus, un pēc mirkļa iedegās neskaitāmas lampas, apgaismojot gandrīz vai veselu akru mirdzoši melnas marmora grīdas, kura bija sadalīta divās apaļās zonās, katra mazliet paaugstināta, ar graciozām, baltām kolonnām un arkām.

Te nebija mēbeļu! Ne mēbeļu... ne arī gultas. Ja nebija gultas... nekas nedraudēja viņu neparastajām attiecībām, kuras viņa ar katru dienu vērtēja aizvien augstāk.

“Es vēl neesmu te ievācies.”

Lī satraukums viņa nolūku dēļ pagaisa laimīga atvieglojuma uzplūdā.

“Te ir... brīnum skaisti,” viņa izdvesa, nokāpusi lejā pa vestibila kāpnēm. “No šejienes var redzēt Hudzonu.” Lī norādīja uz paaugstinājumu kreisajā pusē un pār plecu jautājoši atskatījās uz viņu.

“Tur ir ēdamistaba,” viņš paskaidroja. “Paaugstinājums labajā pusē ir dzīvojamā istaba.”

Lī atkal pagriezās pret viņu, lai nopētītu platās, izliektās kāpnes līdzās ārdurvīm. Viņas skatiens slīdēja pār smalki kaltajām dzelzs margām, kas reiz bija rotājušas kādu vecu, greznu Ņujorkas savrupmāju, sekojot tām līdz pat balkonam virs viņu galvām.

“Izsmalcināti.”

No turienes Maikls aizveda viņu uz velvētu priekšnamu, kas atradās līdzās ēdamistabai, un viņu soļi dobji atbalsojās telpas augstajos griestos.

“Tev nepatīk šauras telpas.” Lī pasmaidīja. “Man tāpat.”

Liela, aicinoša virtuve bija pilnīgi pieejama no ģimenes telpas, kuras divas pretējās stikla sienas rietumos ļāva aplūkot Hudzonas upi, bet austrumos visu Centrālparku.

Pie dienvidu sienas atradās satriecošs alabastra kamīns, ko ieskāva samtaina koka paneļi un plata mala ar ciļņu rotājumiem. Tas viss bija tik neparasts, ka Lī to tūdaļ pazina.

“Tas ir nācis no Sīliju savrupmājas.” Salikusi rokas aiz mu-

guras, viņa pār plecu uzmeta viņam ieslīpu, zinīgu skatienu. “Tu biji tas “vārdā nenosauktais solītājs”, kurš samaksāja “nezināmu summu”, lai to dabūtu.” Viņa piegāja pie logiem aus-trumu pusē. “No visiem šiem skatiem aizraujas elpa. Pāri parkam es varu saskatīt pat mūsu... manu dzīvokli.”

Kamēr viņa runāja, Maikls piegāja pie sienā iedziļināta bāra ģimenes telpā, kas bija kopīga ar ēdamzonu. Viņš novilka žaketi un kaklasaiti, nometa tos uz bāra krēsla, tad atpogāja krekla augšējo pogu. Lī devās pie bāra, ejot viņam klāt ar to pašu neapzināto graciozitāti, kuru viņš allaž bija apbrīnojis. Lī bija nomierinājusies tajā mirklī, kad bija sapratusi, ka viņa dzīvoklis nav mēbelēts, tāpēc Maikls bija nolēmis iedot viņai glāzi brendija, lai palīdzētu atslābināties, pirms viņa atklās, ka guļamistaba tomēr ir mēbelēta.

Lī apsēdās uz bāra krēsla, sakrustoja rokas un atbalstīja uz tām zodu.

“Es šovakar burvīgi pavadīju laiku. Es mīlu tavu krustmāti. Noteikti ir jauki dzīvot tur, kur esi uzaudzis, un tikties ar tādiem cilvēkiem kā Frenks Morisejs, kas tevi pazinis visu mūžu.”

“Un kuru mūža mērķis ir aizskart tavu cieņu ik reizi, kad vien rodas tāda iespēja,” Maikls pajokoja, atradis brendija pudeli. “Tovakar, kad tevi pavadīju uz mājām, tu teici, ka esi no Ohaio. Vai tu tur esi dzimusi?”

“Nē, esmu dzimusi Čikāgā. Mana māte bija medicīnas māsa, un es kopā ar viņu dzīvoju tur līdz četru gadu vecumam.”

“Un tavs tēvs?”

“Viņš pameta māti, tiklīdz viņa palika stāvoklī ar mani. Viņi nebija precējušies.”

“Kā tu nonāci Ohaio?” Maikls noliecās un, sameklējis brendija glāzes neizkravātajās mantu kastēs aiz bāra, izslējās, bet tas, ko viņa pateica pēc tam, lika viņam aizmirst glāzes rokās.

“Kad man palika četri gadi, manai mātei tika pateikts, ka viņai ir tolaik nedziedināma veida vēzis, tāpēc māte aizsūtīja mani dzīvot pie vecmāmiņas Ohaio. Viņai likās, ka man būs vieglāk pielāgoties pastāvīgai dzīvei bez viņas, ja viņa rīkosies pakāpeniski. Sākumā viņa bieži brauca pie mums ciemos, ka-

mēr viņai slimnīcā tika veikta eksperimentāla ārstēšana, un viņa strādāja, cik ilgi vien spēja.”

“Kas notika tālāk?”

Lī nolaida rokas un nolika plaukstas uz bāra letes ar ieplestiem pirkstiem, it kā grasītos atspiesties.

“Kādu dienu, kad man bija pieci gadi, viņa mani apskāva, noskūpstīja uz atvadām un apsolīja, ka mēs drīz tiksimies. Viņa nenojauta, ka iespējas to izdarīt mums vairs nebūs.”

Lī acis, seja, žesti - tie bija tik izteiksmīgi, ka Maikls jutās iesaistīts stāstā. Tieši tāpat tie apbūra un piesaistīja skatītājus, kas maksāja, lai redzētu viņas tēlojumu. Taču tagad viņa netēloja, tas nebija scenārijs, un viņš ne tuvu nebija vienaldzīgs vērotājs. Maikls bija spiests novērsties un koncentrēties brendija ieliešanai, lai izrautos no šīs burvības.

“Vai tu viņu labi atceries?”

“Jā un nē. Es atceros, ka mīlēju viņu un priecājos, viņu ieraugot. Es atceros, kā viņa man lasīja pasakas pirms gulētiešanas, un - lai cik savādi tas liktos šādos apstākļos - viņa bija laimīga un priecīga, kad mēs bijām kopā, lai gan zināja, ka mirst, ka viņas dzīve beigsies, pirms tai bijusi iespēja sākties.”

¥ Šoreiz viņš uztvēra Lī skatienu.

“Tu noteikti esi mantojusi viņas talantu.”

“Kādu talantu?”

“Aktrises talantu.”

“Es nekad neesmu par to domājusi. Paldies!” viņa klusi sacīja. “Es to nekad neaizmirsīšu. Nākamreiz, kad uziešu uz skatuves, es sev atgādināšu, ka daļa no viņas ir kopā ar mani.” Pirms minūtes viņa bija likusi Maiklam izjust smeldzi pēc viņas; nu viņa uzsmaidīja un lika viņam justies kā ķēniņam. Mīlēt Lī Kendelu bija tas pats, kas vizināties emociju karuselī. Senāk viņš bija turējies no viņas tālāk, un tas bija mokoši grūti. Nu viņš bija kopā ar viņu un pamazām sāka izprast viņu tik labi, ka spēja just to pašu, ko viņa.

“Tātad tu uzaugi Ohaio?”

Viņa pamāja.

“Kāda mazmazītiņā pilsētiņā, par kuru tu nekad neesi dzirdējis.”

“Vai tu biji vientuļa?”

“Nē, patiesībā ne. Visi pilsētiņā pazina manu vecmāmiņu un arī māti - jau no bērnības. Es biju “bārenīte”, tāpēc puse pilsētas, tā teikt, “adoptēja” mani.”

“Skaista bārenīte,” viņš papildināja.

“Es nekad neesmu bijusi skaista - un it īpaši ne tolaik. Man bija vasaras raibumi un spilgti rudi mati. Ir kāda fotogrāfija, kurā esmu redzama apmēram trīs gadu vecumā, es sēžu uz dīvāna un turu pie sejas savu lupatu lelli.” Lī smejoties atzinās: “Mēs izskatījāmies kā dvīnītes!”

Viņas smaids bija tik neatvairāms, ka Maikls pasmaidīja pretī.

“Kā tu nonāci Ņujorkā?”

“Mana vidusskolas skolotāja nosprieda, ka man piemīt aktrises talants, un uzskatīja par savu dzīves mērķi panākt, lai es iegūtu stipendiju Ņujorkas universitātē. Kad braucu uz Ņujorku, puse pilsētas atnāca uz autoostu, lai mani pavadītu. Viņi ne mirkli nešaubījās, ka es gūšu panākumus, un ilgu laiku jutos spiesta to darīt vairāk viņu, nevis sevis dēļ. Mana vecmāmiņa nomira pirms diviem gadiem, un es pārstāju braukt uz turieni.”

Maikls pasniedza viņai brendija glāzi un paņēma savējo.

“Nāc man līdzi,” viņš sacīja, “un es tev parādīšu to, ko arhitekti dēvē par “īpašnieka patvērumu”.” Viņš pagaidīja, kamēr viņa piecelsies un iedzers malciņu brendija, tad uzlika roku viņai uz krustiem. Viņš bija gaidījis pietiekami ilgi, lai izbaudītu viņas maigās lūpas.

Viņa nodrebinājās un noteica:

“Pirmais brendija malks vienmēr garšo pēc benzīna.”

Lī manīja viņa lūpas savelkamies pussmaidā.

“Vai es pateicu kaut ko smieklīgu?”

Pussmaids pārvērtās nesteidzīgā smaidā.

“Nē.”

“Tad... kāpēc tu smaidi?”

“Es tev to pateikšu vēlāk.”

49. NODAĻA

Ļoti vēlēdamās redzēt to, ko Maikls gribēja viņai parādīt, Lī kopā ar viņu devās uz vestibila tālāko stūri. Kāpņu izliekums skatam no dzīvojamās istabas aizsedza durvis, aiz kurām atradās skaista, grīdā iedziļināta atpūtas zona ar ērta izskata dīvāniem, kas bija sagrupēti pie kamīna.

Pirmīt mēbeļu trūkums bija Lī iedrošinājis, un pēc draudzīgajām sarunām, ko viņi bija risinājuši ģimenes telpā, Lī saprata, ka viņas raizes bijušas nepamatotas. Maikls nevienu pašu reizi nebija viņai uzmācies, un viņa netika gudra, kāpēc bija iedomājusies, ka viņš to darīs. Pēc Logena nāves viņas emocijas nebija stabilas un acīmredzot dažkārt arī spriešanas spēja ne.

Nokāpusi pa kāpnēm uz dzīvojamo istabu, viņa paskatījās apkārt un noteica:

“Tev pieder daļa paradīzes ar attiecīgu skatu.”

“Vai tev te patīk?”

“Ļoti.”

Labajā pusē aiz platas arkveida ejas atradās telpa, ko Lī noturēja par guļamistabu. Kaut arī viņa varēja netraucēti palūkoties cauri visai istabai līdz pat lielajiem logiem tās dziļumā, no kuriem varēja redzēt Centrālparku, viņa par to nebija īsti pārliecināta. Toties kreisajā pusē līdzīga eja ļāva saskatīt stiklotus koka dokumentu skapjus ar iekšējo apgaismojumu. Lī nosprieda, ka tur ir viņa kabinets.

“Man likās, tu teici, ka vēl neesi te ievācies?” viņa mierīgi pavaicāja.

“Tas nenozīmē, ka es šeit nedzīvoju. Liku šo dzīvokli iekārtot pirms divām nedēļām, lai varētu te apmesties. Pārējās mantas tiks atvestas nākamnedēļ, taču to nav daudz. Es gandrīz visu pārdevu kopā ar savu iepriekšējo mājokli,” viņš paskaidroja, ieiedams kabinetā. Lī nolika brendija glāzi uz maza galdiņa un sekoja viņam. “Vienīgās nozīmīgās lietas, ko paturēju, ir mans

rakstāmgalds, jo esmu pats izdomājis tā dizainu, manas grāmatas un daži mākslas darbi un skulptūras, ko es vērtēju īpaši augstu.”

Viņš pieskārās gaismas slēdzim, un griestos virs galvas iedegās matēts apgaismojums. Viss šajā kabinetā bija apšūts ar grezniem koka paneļiem gaiša sarkankoka tonī, pat četrstūr-veida ciļņu rotājums pie griestiem virs galvas bija tādā pašā nokrāsā.

Maikla rakstāmgalds bija skaists, liels, taču ne masīvs, ar noapaļotiem stūriem. Tas atradās telpas tālākajā kreisajā stūrī, pretī stiklotajiem skapjiem un mākslas darbu nišām. Lī piegāja klāt, lai to apbrīnotu.

“Tev ir daudz talantu,” Lī noteica, pārlaidusi pirkstu pār gludajām intarsijām.

Nesaņēmusi atbildi, viņa atskatījās pār plecu un ieraudzīja, ka Maikls vēl aizvien stāv turpat pie sliekšņa, iebāzis kreiso roku kabatā, ar brendija glāzi rokā... vērodams viņu ar nopietnu un vienlaikus jautru sejas izteiksmi. Neizpratnē viņa aizgriezās un sāka aplūkot grāmatas plauktos, kas stiepās gar visu sienu labajā pusē, Lī lēni gāja gar tiem un pētīja nosaukumus.

“Vai ir kas tāds, kas tevi neinteresē?” viņa jautāja ar ašu smaidu.

“Šis tas ir.”

•Savāda, strupa atbilde, Lī ievēroja. Varbūt viņš jutās noguris. Šķita, ka viņam piemīt neizsmeļama enerģija, kas ļāva strādāt visu dienu un līdz vēlam vakaram uzkavēties viņas dzīvoklī, kad vien viņi kopā ēda vakariņas.

“Vai tu esi noguris?”

“Itin nemaz.”

Lī soļoja gar grāmatplauktiem, kamēr nonāca līdz vietai, kur stāvēja Maikls; tad viņa pagriezās un piegāja pie stiklotajiem skapjiem un nišām pretī viņa rakstāmgaldam.

“Tā, paskatīsimies, kādus mākslas darbus un skulptūras tu uzskati par īpaši vērtīgiem.” Viņa gaume ir raiba un izsmalcināta, viņa nodomāja. Brīnumskaista etrusku vāze, izcils marmora krūšutēls, brīnišķīgs izgrebts lazurīta trauks ar zelta in-tarsijām. Viņa apstājās pie kādas mazas, ierāmētas eļļas gleznas uz statņa aiz izgaismota stikla. “Lūdzu, pasaki man, ka šis Renuārs nav atradies te, kamēr viss dzīvoklis bijis pilns ar strādniekiem.”

“Līdz šodienai tas atradās seifā, un drošības sistēma šajā telpā ir daudz sarežģītāka, nekā šķiet.”

Lī ielūkojās nākamajā nišā - tā bija ļoti maza - un neviltotā pārsteigumā skatījās uz to, kas tur atradās. Šajā nišā stāvēja maza, lēta alvas bruņinieka figūriņa. Lī pa pusei pagriezās un cieši pavērās Maiklā.

Viņš uzrauca uzacis, gaidot, kad viņa kaut ko teiks. Uz brīdi Lī jutās izsista no sliedēm, taču šoreiz, viņa stingri nolēma, ir pienākusi viņa kārta pašam labprātīgi visu paskaidrot.

Maikls redzēja, ka viņa ir patiesi satraukta, taču jau nākamajā mirklī viņa pārvērtās par to aktrisi, kāda bija, un nevērīgi piegāja pie nākamās nišas, vaļīgi saņēmusi rokas aiz muguras.

“Vai šī stikla skulptūra ir Billa Mīksa darbs?”

“Jā,” viņš atteica, pūlēdamies nesmieties. Viņas izturēšanās nebūtu izskatījusies nevērīgāka pat tad, ja viņa sāktu dungot, un viņa nevarētu izskatīties seksuālāka, nekā jau izskatījās savā melnajā, pieguļošajā kleitā ar garajām piedurknēm, kas izcēla tos pašus kārdinošos izliekumus, kurus tā slēpa viņa skatienam - pagaidām. Vēl tikai uz īsu brīdi.

“Man ļoti patīk Billa Mīksa darbi. Tie ir tik iedvesmojoši, ka šķiet gandrīz garīgi.”

Maikls nolēma pieņemt viņas izaicinājumu.

“Kā tev patika tas alvas bruņinieks?”

Viņa pieklājīgi paliecās atpakaļ, lai to vēlreiz nopētītu, un, it kā patiesi cenšoties atrast tajā kaut ko slavējamu, noteica: “Tam ir izcils apgaismojums.”

Viņš nodrebēja maigumā.

“Esmu vienmēr brīnījies, cik neuzkrītoša ir tā raidītā vēsts.” “Kā tev liekas, cik tāds darbs ir vērts?” viņa apvaicājās ar tēlotu interesi.

“Šis konkrētais darbs ir nenovērtējams.”

“Skaidrs.” Lī piegāja pie nākamās nišas, un viņš noskatījās, kā viņas mati iemirdzas gaismā, kad viņa paliecās tuvāk, lai rūpīgāk aplūkotu skulptūru. “Vai zini,” viņa ieminējās, it kā nupat būtu kaut ko atcerējusies, “pirms krietna laika es uzdāvināju kādam vīrietim tieši tādu alvas bruņinieku.”

“Tiešām? Un ko viņš teica?”

“Viņš to negribēja. Īstenībā viņš negribēja ielaisties ar mani nekādās darīšanās. Viņš runāja ar mani tikai tad, kad tas bija absolūti nepieciešams, un, kad tas notika, viņš izturējās vai nu nepieklājīgi, vai indīgi.”

“Kāds nejēga!”

Viņa mazliet pieliecās, lai ielūkotos zemākā nišā.

“Jā, tāds viņš bija gan. Taču man nesaprotamu iemeslu pēc es vienmēr uztraucos, kāpēc es viņam nepatīku. Es nemitīgi centos ar viņu iedraudzēties.”

“Viņš to droši vien ievēroja.”

“Var jau būt. Bet visdīvainākais ir kas cits. Pēc daudziem gadiem es uzzināju, ka viņš tērējis naudu, lai pirktu man īpašus bumbierus, kurus nespēja pasniegt man pats personiski... un vēl viņš aizgājis noskatīties manu tēlojumu kādā lugā.” Viņa pagāja garām kārtējai nišai, apstājās pie nākamās, tad nokļuva līdz galam un sāka lēni iet atpakaļ. “Kādu vakaru viņš riskēja ar savu dzīvību, lai glābtu manējo. Vai tev tas neliekas mazliet savādi?”

“Pavirši skatoties, jā.”

“Kā tev liekas, ko man šajā ziņā vajadzētu darīt?”

“Tev vajadzētu,” Maikls uzjautrinādamies sacīja, nolika brendija glāzi uz plaukta un pagājās viņai tuvāk, “pieprasīt paskaidrojumus.”

Viņa caur skropstām uzmeta viņam ieslīpu skatienu.

“Vai tev tāds ir?”

“Jā.” Uzlicis plaukstu viņai uz rokas, viņš pagrieza viņu pret sevi un atklāja patiesību. “Pirms četrpadsmit gadiem es gribēju, lai tev būtu visskaistākie bumbieri visā Ņujorkas štatā, un es gribēju būt tas, kurš tev tos sagādā. Es gribēju, lai tu runā ar mani, un gribēju runāt ar tevi. Es gribēju saglabāt dāvanu, kuru tu man pasniedzi, un gribēju arī pats tevi apdāvināt. īsi sakot,” viņš nobeidza, “es gribēju tevi.”

Lī skatījās uz viņu, komiski pūloties dzirdēto aptvert.

“Un tu domāji, ka varēsi panākt, lai es gribu tevi, ja izturēsies naidīgi?”

“Nē,” viņš atbildēja un noliedzoši papurināja galvu. “Man bija drūma pagātne un šaubīga nākotne; es negribēju, lai tu draudzētos ar tādu kā es. Es gribēju, lai tev būtu kāds daudz labāks par mani.” Kā norājot, viņš piemetināja: “Un vēl es ellišķīgi gribēju, lai tev būtu kas ellišķīgi labāks par to nepatieso, bagāto nelieti, kurā tu iemīlējies. Es kļuvu nikns, kad tu pateici manai krustmātei, ka esi ar viņu saderinājusies. Es nespēju noticēt, ka esmu tik tiešām paglābis tevi no sevis tikai tādēļ, lai tu beigu beigās paliktu kopā ar Logenu Meningu.”

Vairākus mirkļus Lī cīnījās ar vēlēšanos reizē smieties, raudāt un pacelties pirkstgalos, lai noskūpstītu viņa kalsno vaigu.

“Tas ir visdīvainākais stāsts, ko jebkad esmu dzirdējusi,” viņa beidzot sacīja ar apburošu smaidu. “Un ļoti iespējams, ka visjaukākais.”

Atbildējis uz viņas smaidu, Maikls aplika roku viņai ap pleciem un sāka iet uz durvju pusi, vienlaikus pasakot kaut ko tik smeldzīgu, ka viņa atbalstīja galvu viņam pret plecu.

“Esmu turējis šo bruņinieku kaut kur sev acu priekšā visos kabinetos, kas vien man bijuši. Tas man bija kā ceļazvaigzne. Senāk, šaubīdamies par kādu lēmumu, es mēdzu palūkoties uz šo mazo alvas zaldātiņu un atcerēties, ka es tavās acīs esmu izskatījies drosmīgs un spējis izdarīt ētisku un pareizu izvēli.” Viņš ķircinādamies paskaidroja: “Man nebija īpaši daudz iespēju būt “drosmīgam”, tāpēc es nolēmu samierināties ar “ētis-kumu”.”

Maikls apstājās dzīvojamā istabā, ar gurnu atbalstīdamies pret dīvāna atzveltni, tad pievilka viņu sev klāt un aplika rokas viņai ap vidukli.

Lī nojauta, ka viņš tagad sacīs kaut ko ļoti svarīgu, jo likās, ka viņš neparasti ilgi apdomājas. Vai nu tā, vai arī viņš nezināja, ko sacīt. Pastiepusi roku, viņa paņēma no galda sa-

vu brendija glāzi un gaidot maziem malciņiem sāka dzert, ievērodama, cik pievilcīgs viņš ir baltajā kreklā ar atpogātu apkaklīti. Viņa seja bija skarbi izskatīga, dažbrīd vairāk skarba nekā izskatīga, taču daudzreiz vīrišķīgāka par Logena seju. Maikla zods liecināja par spēku, un viņa raupjajos sejas vaibstos bija manāms lepnums. Un viņam bija brīnišķīgas acis -acis, kas spēja kļūt vai nu nežēlīgas, vai maigas, taču tās vienmēr izskatījās vērīgas un gudras. Logena prāts parasti bija kavējies pie kā cita, nevis pie cilvēka, kurš ar viņu sarunājās; viņa acis bija klejojušas kopā ar viņa domām.

Maikls nemanīja, ka viņa vērtēdama pēta viņa seju; viņš pūlējās izdomāt, ko lai tagad saka. Viņš lieliski zināja, ko vēlas teikt: “Es tevi mīlu. Nāc gultā pie manis, un es tev likšu aizmirst, cik foti viņš tev nodarījis pāri.” Nelaime bija tā, ka viņas vīra nodevība neļautu viņai noticēt, ja viņš atklātu savas jūtas, tieši tāpat tā neļautu viņai vēlēties tagad ar viņu pārgulēt.

Maikls par to bija tikpat pārliecināts kā par to, ka viņas jūtas pret viņu ir daudz dziļākas, nekā viņai šobrīd gribējās atzīt. Starp viņiem vienmēr bija pastāvējusi neizskaidrojama saikne; kāda būtiska sapratne, kas iestājās, tiklīdz viņi bija kopā. Pirms daudziem gadiem Lī viņā bija saskatījusi kaut ko labu un instinktīvi piespiedusi to atklāties. Pat tagad, kad pasaule gluži saprotamā kārtā domāja par Maiklu to ļaunāko, kad kāda avīze spēja loģiski izskaidrot teoriju, ka viņš nogalinājis viņas vīru, Lī, kurai vajadzēja just vislielākās aizdomas, bija viņa nelokāma atbalstītāja.

Diemžēl tie visi bija emocionāli jautājumi, un Maiklam nelikās, ka viņa ir gatava par tiem runāt, jo viņas emocijas jau tā bija pārslogotas. Tomēr viņš nolēma vispirms izmēģināt šo pieeju. Maikls pārlaida plaukstas pār viņai rokām un klusi apvaicājās:

“Vai tu tici liktenim?”

Viņa iesmējās, un viņas balss aizķērās.

“Vairs ne.” Pēc brīža viņa sarauca degunu un painteresējās: “Un tu?”

Šī aizķeršanās viņas balsī lika viņam ienīst Logenu Menin-gu vēl divkārt vairāk nekā līdz šim.

“Es esmu itālietis un īrs,” viņš pajokoja. “Mani senči izgudroja māņticību un folkloru. Protams, es ticu liktenim.” To dzirdot, Lī pasmaidīja, tāpēc viņš jautri turpināja: “Manuprāt, tā bija nolemts, ka tev vajadzēja uzdāvināt man to bruņinieku. Tev vajadzēja kļūt par manu ceļazvaigzni.”

Viņš vēroja, kā Lī acis satumst nedrošībā un neticībā, taču turpināja, pārbaudot viņas emocionālās robežas.

“Es esmu tas, kam paredzēts tevi sargāt. Man bija lemts atrasties tev līdzās, kad divi nelieši mēģināja tev uzbrukt. Man bija lemts arī tevi paturēt,” viņš strupi piebilda, “bet es visu salaidu grīstē un ļāvu Logenam Meningam tevi paņemt. Vai zini, kam vēl es ticu?”

“Man ir gandrīz bail to vaicāt.”

Nolādētais Logens Menings.

“Es ticu, ka liktenis dod man vēl vienu iespēju padarīt to, kas man darāms.”

“Un... kā tev liekas, kas tev darāms?” viņa vaicāja ar piesardzīgu jautrību.

“Es jau tev teicu,” Maikls atbildēja, cenzdamies neizklausīties tik svinīgs, cik jutās. “Mans pienākums ir tevi sargāt. Un ^ daļa no šā pienākuma ir šobrīd palīdzēt tev aizmirst Logenu. Pienācis laiks viņam atriebties par krāpšanu un tavas uzticības nodošanu. Tu nespēsi justies brīva, kamēr nebūsi atguvusi savu lepnumu.”

“Un kā es varētu viņam atriebties?”

Maikls skatījās uz viņu ar nesteidzīgu, draisku smīnu.

“Aci pret aci...” viņš sacīja. “Viņš tevi krāpa, tātad tagad tev jāpiekrāpj viņš - viņa piemiņa.”

Lī acīs mirdzēja jautrība, un viņa iekoda lūpā, lai apvaldītu smieklus, taču viņas balsī skanēja nepārprotama sirsnība.

“Vai tu kādreiz esi apsvēris iespēju izlikties par vājprātīgu, kad policija tev nedod mieru?” viņa apvaicājās. “Jo man tiešām liekas, ka mēs varētu dabūt tevi cauri sveikā, ja...”

“Mēs?” Maikls atkārtoja, pārtraucot viņu. “Ievēro, cik da-

biski tu nostājies manā pusē. Par sevi tu nespēj cīnīties, bet, kad tajā laikrakstā par mani bija uzrakstīts kaut kas ļauns, tu meties virsū visiem, kas tur bija iesaistīti.” Viņš iesmējās un pašūpoja galvu. “Pirms četrpadsmit gadiem no mums būtu iznākusi velnišķīga komanda.”

Ar pūlēm viņš aizgainīja šo smeldzīgo domu un sagatavojās nelielai ķildai.

“Taču tas bija toreiz, un nu ir citi laiki, un te es esmu - gatavs darīt savu darbu un palīdzēt tev šovakar atriebties Loge-nam. Īstenībā es piesakos brīvprātīgi. Pārguli ar mani!”

Lī beidzot aptvēra, ka, par spīti savai ķircinošajai izteiksmei, viņš runā nopietni. Ļoti, ļoti nopietni.

“Nē! Nekādā ziņā! Tas ir neprāts! Tas visu pārvērstu. Mēs vairs nebūtu tādi paši. Man ļoti patīk viss tāds, kāds tas ir tagad. Un turklāt tas nebūtu labi, tas nebūtu godīgi.”

“Pret ko?”

“Pret tevi! Kā tu varēji iedomāties, ka es jebkad varētu... tā tevi izmantot? Man tas pat sapnī nav rādījies!”

Viņš iesmējās.

“Es gribu tikt izmantots.”

Maikls smējās, taču viņš izskatījās ne vien nopietns, bet pat apņēmīgs! Lī to dzirdēja viņa balsī. Jau tikai doma vien par to, ka vajadzētu likties gultā kopā ar viņu, atkailināt sevi gan emocionāli, gan fiziski, lika viņai panikā sarauties. Viņa zaudētu gan viņu, gan to pašcieņas drusciņu, kas viņai vēl bija palikusi.

“Lūdzu,” viņa sāpīgi sacīja, “lūdzu, nenodari man to! Lai viss paliek tā, kā ir. Es negribu... to darīt. Ne ar vienu.”

Lī atrāvās pietiekami tālu, lai noliktu glāzi, bet viņa tvēriens kļuva ciešāks un viņš piecēlās, kad viņa mēģināja atmuguriski izkļūt no viņa apskāviena.

“Tu man pateiksi, kāpēc...” Niknums uz Logenu Meningu kūsāja Maikla dzīslās kā skābe, taču viņš pūlējās runāt neitrāli. “Citādi es negrasos uzklausīt tavus iebildumus.”

“Nolādēts, kāpēc tu tā izturies pret mani!” Lī balss aizlūza, un viņa piespieda pieri Maiklam pie krūtīm, un viņas acis pārplūda ar pazemojuma un izmisuma asarām. “Vai tu nevari atstāt man mazliet lepnuma?”

Maikls neko neredzošām acīm skatījās pāri viņas galvai, viņa rokas sargājot apskāva viņu, un viņš apzināti sāka urdīt viņas brūces.

“Es gribu, lai tu man pasaki, kāpēc tu negribi ar mani gulēt. Es gribu, lai tu man pasaki patiesību.”

“Labi!” viņa iekliedzās. “Te būs tava patiesība! Visa pasaule jau zina šo patiesību! Mans vīrs mani negribēja. Es nezinu, ko, tavuprāt, tu iegūsi, pārguļot ar mani, bet viņam ar to nebija gana, un arī tev ar to nepietiks. Es viņu mīlēju,” viņa žēli šņukstēja, “un es viņam biju tik vienaldzīga, ka viņš neatstāja mierā ne manas draudzenes, ne kolēģes. Laid mani vaļā, es gribu iet mājās!” Lī sāka pretoties, bet, kad Maikla apskāviens kļuva vēl ciešāks un viņš piespieda viņu sev pie krūtīm, šņukstot pieplaka pie viņa. “Viņa mīļāko vārdi ir lasāmi visās avīzēs...”

“Es zinu,” viņš nočukstēja. Apskāvis viņu vēl ciešāk, Maikls piespieda vaigu pie viņas pakauša, norija smeldzīgo emociju kamolu, kas bija sakāpis kaklā, un lēni glāstīja viņas sānus un muguru, kamēr slaidie pleci trīcēja žēlās raudās. Viņš atcerējās pirmo reizi, kad bija ieraudzījis Lī smejošās zaļās acis kastaņbrūnu matu ielokā raugāmies augšup uz viņu, un cieši jo cieši aizmiedza acis.

Maikls nogaidīja, kamēr viņas šņuksti pamazām mitējās; tad, sparīgi atvairījis pats savas skumjas, apņēmās viņu sasmīdināt.

“Es nenosodu tevi par šo raudāšanu. Galu galā - kur tu vēl atradīsi citu vīrieti, kas būtu tik uzticams un egoistisks?” Jokojot nopūties, viņš piebilda: “Tev būs jāizbrien daudzas mēslu pilnas ganības, pirms izdosies atrast tik lielu čupu kā tā, kurā tu biji iesēdusies.”

Viņas ķermenis sastinga, it kā viņu būtu trāpījis elektrības trieciens, un pēc saspringta miera mirkļa viņas pleci atkal sāka trīcēt, tikai šoreiz jau stiprāk. Maikls smaidīdams pacēla galvu. Viņš saprata, ka Lī smejas, pirms viņa bija pacēlusi pret viņu savas brīnumskaistās acis.

Lī ar pirkstu galiem noslaucīja asaras un pamāja.

“Tev taisnība.” Viņa jutās tik atvieglota, ka gandrīz vai reiba.

Maikls ar plaukstas virspusi noglauda viņas maigo vaigu, notraušot asaru, kas tur bija palikusi.

“Es atdevu Logenam savu meiteni,” viņš riebumā noteica, “un paskat, ko viņš ar to izdarījis.” Viņš uzrauca uzacis un daudznozīmīgi piebilda: “Arī man ir viņam jāatriebjas.” *

Klusībā padevīgi pasmaidījusi, Lī saprata, ka viņ^^jfciz-vien ir pilns ietiepīgas apņēmības aizvest viņu uz guļanSf^bu, un viņa saprata arī to, ka vēlas doties turp kopā ar viņu. ĻotJ-vēlas. Šo alku pēkšņums viņu pārsteidza, tāpat kā nejauca doma, kaut tikai Maikls par to nesāktu smieties. Tomēr $uaa zināja, ka viņa tam rūp, un tas bija galvenais. Viņa nolēma padoties.

Tiklīdz Maikls ieraudzīja viņas acis iemirdzamies, viņš saprata, ka ir uzvarējis, un viss viņa ķermenis saspringa vēlmē pacelt viņu uz rokām, taču viņš baidījās pakustēties, pirms nebija pārliecināts, ko viņa darīs turpmāk.

“Vai zini,” viņa aizrādīja ļoti saudzīgi, it kā cenšoties saudzēt viņa jūtas, “es īstenībā nekad neesmu bijusi tava meitene. Es biju Logena meitene.”

Viņš pasmaidīja, jo Lī flirtēja ar viņu, un sakrustoja rokas uz krūtīm.

“Es būtu varējis tevi viņam atņemt, lūk, tik vienkārši...” Viņš uzsita knipi.

“Tu izklausies briesmīgi pašpārliecināts.”

Viņš pacēla uzacis un iedomīgi paziņoja:

“Tāds es arī esmu.”

“Un kā tu būtu to izdarījis?”

Viņa dobjā balss pēkšņi piesmaka, un Lī to izjuta kā juteklisku glāstu.

“Es būtu mīlējies ar tevi, tieši tā, kā grasos to darīt šonakt, un tad tu būtu varējusi mūs abus salīdzināt.”

Pārsteigta par šiem vārdiem, ka viņa varētu kaut ko tādu salīdzināt, Lī juta, ka viņas drosme uz sekundes simtdaļu pagaist. Viņa zināja, kāda bija realitāte. Logens bija brīnišķīgs mīlētājs - kad vien viņš bija vēlējies tāds būt.

Viņai par šausmām, Maikls ne vien nojauta, par ko viņa domājusi, bet arī nolēma to apspriest. Smaidīdams viņš pētīja viņas sejas izteiksmi.

“Viņš bija tik labs?”

Lī aizgriežoties mēģināja piespiest viņu mainīt sarunas tematu, uzmetot viņam nosodošu skatienu.

Tas neizdevās. Viņš paliecās uz priekšu, pētīdams sārto mulsuma tvīkumu, kas pamazām uzplauka viņas vaigos.

“Tiešām?” viņš ķircinoši apvaicājās. “Viņš tiešām tik labs?”

“Kaut kas neticams! Par ko mēs runājam?” viņa noteica kā brīdinot.

Arī Maikls nespēja tam noticēt, taču nu viņš jutās pārliecināts, tāpēc piecēlās un aplika roku Lī ap vidukli, lai apņēmīgi vestu viņu uz guļamistabu.

“Nu tad sāksim salīdzināt,” viņš paziņoja.

50. NODAĻA

Guļamistabā Lī atrāvās no viņa, tiklīdz viņš bija atlaidis roku no viņas vidukļa, un apgāja apkārt līdz tālākajai gultas malai. Uzgriezusi muguru, viņa atāķēja auskaru un nolika to uz naktsgaldiņa.

Par spīti savai bezrūpīgajai pārdrošībai pirms pāris minūtēm, viņa acīm redzami kautrējās par to, ko viņi grasījās darīt. Maikls to saprata, tāpēc atvēlēja viņai šo vienatnes ilūziju. Tomēr, tā kā Lī nebija lūgusi viņu neskatīties, viņš nostājās gultas kājgalī, kur varēja viņu Saturēt, ja viņa zaudētu drosmi un mēģinātu mesties prom, un atļāvās neatkārtojamo baudu - mīļotās sievietes vērošanu, kad viņa gatavojas likties gultā kopā ar viņu.

Viņa noņēma otru auskaru, nelika to uz naktsgaldiņa, tad pasniedzās pēc kaklarotas, tikmēr viņš atpogāja savu kreklu.

Viņa atdarīja rokassprādzi un nolika to uz naktsgaldiņa; viņš atpogāja krekla aproču pogas.

Viņa ķērās pie rāvējslēdzēja; viņš taisīja vaļā savu siksnu.

Viņa saminstinājās, ar rokām gandrīz aizsniegusi rāvējslēdzēju uz muguras, viņš saņēmās, nojauzdams pretestību, taču centās runāt draudzīgi, nevērīgi.

“Vai tev nav vajadzīga palīdzība?”

“Nē.”

Viņa atvilka rāvējslēdzēju; viņš atsprādzēja siksnu.

Viņas kleita pārslīdēja pāri galvai; viņa pulsa ātrums palielinājās.

Viņa attaisīja krūšturi; viņš atvilka savu rāvējslēdzēju.

Melnas mežģīņu lencītes noslīdēja pār viņas rokām; viņa skatiens noslīdēja pār viņas muguru, pārdroši pieskaroties. Glāstot. Viņa to juta un nodrebēja. Maikls to pamanīja un pasmaidīja.

Caurspīdīgas, melnas zeķbikses bija pēdējais šķērslis starp viņiem, viņas pēdējais drošais patvērums. Viņš pabeidza izģērbšanos, aizturēja elpu, kad viņa saminstinājās ar rokām uz vidukļa, - viņš nespēja paelpot, kad viņa sāka vilkt tās nost.

Viņa apsēdās uz gultas, lai pabeigtu iesākto, un skatienam atklājās gara, skaista kāja, mirdzoša un kaila. Viņš jau bija tik tuvu viņai. Vēl viena kāja, un viņa piederēs viņam. Vairs nevajadzēja viņas priekšā izlikties, ka viņš uzskata šo mīlēšanos tikai par nevērīgu, tomēr patīkamu viņu abu izklaidi.

Apmulsusi Lī lēni novilka zeķbikses un piecēlās, lai noliktu tās uz krēsla līdzās gultai kopā ar kleitu. Viņa nespēja noticēt, ka tiešām ļauj tam notikt, - nespēja noticēt, ka Maikls Valente allaž tik ļoti bija spējis viņu ietekmēt. Viņš bija izturējies pret to kā pret joku, un viņa tik tiešām bija tam piekritusi, taču nu vairs tas nelikās smieklīgi. Tas likās vientulīgi... bezpersoniski.

Viņa nometa zeķbikses uz krēsla, tad viņai aizrāvās elpa, kad viņa plaukstas satvēra viņu aiz rokām un strauji apgrieza, gandrīz rupji pieraujot sev pie krūtīm. Viņas mute satricinājumā pavērās; viņa lūpas piekļāvās viņai valdonīgā, neprātīgi erotiskā skūpstā, kas bija satriecoši... personisks.

Viņš iegrūda Lī gultā uz muguras un pats nokrita viņai līdzi. Viņš izstiepa viņas rokas tālu aiz galvas, cieši savija savus pirkstus ar viņējiem un turēja tos, vienlaikus noliecot galvu un kvēli skūpstot viņu. Viņš ar mēli kairināja viņas mēli. Viņa izkusa; viņš iekarsa.

Viņš pacēla galvu un cieši ieskatījās viņai acīs. Viņa acis bija iekārē pievērtas; viņas acis bija izbrīnā plati ieplestas. Viņš atkal nolieca galvu, un Lī gaidīja kārtējo vētraino skūpstu, tādu pašu kā iepriekšējie, taču viņa lūpas tikai maigi pieskārās viņas mutei. Nespēdama viņu apskaut, jo viņš viņu cieši turēja aiz rokām, viņa pasniedzās un viegli noskūpstīja viņu un tad lūdza ko vairāk. Viņš deva, viņa saņēma. Viņa piedāvāja, viņš izgaršoja. Un tad viņa lūpas pavērās, atkal kvēli uzstājīgas un izsalkušas, viņa mēle glāstīja viņu, viņa lūpas bija rupjas un maigas. Viņa kļuva maiga un padevīga; viņš kļuva... pavisam pretējs.

Viņš atrāva lūpas no viņas mutes un viegli pārlaida tās viņai pār vaigu, noslīdēja zemāk, pieskārās vienai krūtij, tad otrai. Viņš samīļoja tās ar lūpām, viņai aizrāvās elpa. Viņš radīja viņā smeldzi un aizvien lielāku smeldzi, kamēr viņa sāka vaidēt. Viņš darīja viņu neprātīgu; viņa vairoja viņa tieksmi.

Viņš mitējās un maigi pieglauda vaigu viņas dimdošajai sirdij, tad lēni atbrīvoja viņas rokas un iepleta tās. Ar ieplestiem pirkstiem viņš pārvilka īkšķus pār viņas plaukstām kā pētot; tad viņš lēni pārlaida pirkstus pār viņas plaukstu locītavām un apakšdelmiem, tad atkal atpakaļ, tad atkal uz leju mainīgā glāstā. Kā apburta Lī aptvēra, kāda sajūta ir tad, ja tevi iekāro viscaur.

Viņa pacēla rokas un ieķērās viņa spēcīgajos plecos, bet viņa galva slīdēja zemāk. Viņš ar lūpām pieskārās viņas viduklim, tad nabai. Tas kutēja, viņa iesmējās. Negaidīti viņš noslīdēja vēl zemāk. Viņa ievaidējās satricinājumā. Un tad baudā.

Viņa iecirta nagus viņam mugurā un iegrūda pirkstus viņa matos. Alku pārņemta, viņa uzvilka viņu atpakaļ pie savām lūpām, apvēla uz muguras un skūpstīja, līdz palika bez elpas.

Viņa aizmirsa visu, ko Logens bija viņai mācījis, un, nedomādama par prasmi, ļāvās kvēlai iekārei. Viņa cieši piespieda lūpas pie Maikla mutes un piekļāva rokas viņa rokām, glāstot to mezglainos muskuļus tieši tāpat, kā viņš bija darījis ar viņu. Trīcošā priekā Lī atklāja, ka Maikla rokas ir gluži kā ciets tērauds un virves un lūpas kā karsts samts. Viņa noskūpstīja Maikla acis, liekot viņam pasmaidīt. Viņa ar lūpām pieskārās viņa krūtīm un slīdēja zemāk. Viņam aizrāvās elpa. Viņš lūdza viņu rimties.

Viņš apvēla viņu uz muguras, nepārtraucot kaismīgo skūpstu, un ieslīdēja viņai starp kājām. Ar gurniem piespiedis viņu pie gultas un sasprindzinājies, lai iekļūtu viņā... viņš apstājās.

Lī gaidīja, ātri elpodama, viņas ķermenis šķita kā drudža pārņemts. Viņa atvēra acis un uztvēra viņa skatienu. Viņa acis kvēloja. Viņa pacēla rokas un kā izbrīnā pieskārās viņa sejai, ļaujot pirkstgaliem slīdēt pār viņa zoda un vaigu skarbajām līnijām. Viņš iekļuva viņā par collu. Viņa alkās pacēla gurnus. Viņš nolieca galvu un noskūpstīja viņu uz lūpām - un ieslīdēja viņā ar negaidītu spēku, kas lika viņas ķermenim izliekties kā lokam.

Viņas augums bija viņa vijole; viņš to spēlēja, līdz viņas vaidi kļuva par viņa dziesmu. Viņš mainīja viņas melodiju, viņas ritmu. Viņa locījās, cieši tverdamās pie viņa, un tad sasniedza savu neprātīgo crescendo - tajā pašā mirklī, kad viņš.

Izsmelta Lī gulēja viņa apskāvienos, piespiedusi seju viņam pie krūtīm. Viņas prāts neizdarīja nekādus salīdzinājumus, taču sirds jau zināja atbildi: Logens lika viņai vaidēt. Maikls lika viņai raudāt.

Viņš ierunājās, viņa dobjā balss bija kā samts, tā ietina viņas kailo ķermeni. Klusi un nopietni viņš sacīja:

“Esmu tevī iemīlējies.”

Sāpīgi smeldzīgi vārdi. Pārāk agri bija dzirdēt tos no cita vīrieša; pārāk agri bija tos teikt pašai. Viņa zināja, ka Maikls grib, lai viņa tam noticētu, un vēlas dzirdēt to arī no viņas. Viņa juta šos vārdus, bet nespēja tos izrunāt. Lī pateica pusi no tā, ko viņš gaidīja.

“Es zinu,” viņa nočukstēja. Un briesmīgajā, gaidpilnajā klusumā, kas sekoja viņas nožēlojami nepiemērotajai atbildei, viņa paliecās augšup un palūkojās uz viņu, šajā skatienā atklājot savu sirdi.

Maikls viņas acīs ieraudzīja izbrīnu un maigumu. Viņš mīlēja šīs acis; viņš saprata. Tās teica viņam visu, ko viņš bija vēlējies no viņas dzirdēt, - un tās lūdza viņu pagaidīt. Tikai mazliet. Un tad šo acu skatiens noslīdēja uz viņa muti, un viņas lūpas pieskārās viņa lūpām - tās skūpstīja maigi, lēni, no vienas puses uz otru. Viņa piederēja viņam.

Viņa rokas uzslīdēja augšup pa viņas muguru, lai piespiestu viņu ciešāk sev klāt. Viņš piederēja viņai.

Stāvēdama pie loga Maikla roku apskāvienā, Lī noskatījās, kā rītausma izgaismo debesis virs Centrālparka. Pirms nepilnām divpadsmit stundām viņš pirmo reizi bija saņēmis viņas roku un to paturējis. Kopš tā brīža viņš bija aizvedis viņu pie sevis uz mājām, divreiz mīlējies ar viņu un nolaupījis viņas sirdi. Lī atbalstījās pret viņa spēcīgo augumu, un viņa roka īpaš-nieciskā glāstā pārslīdēja viņas krūtij. Tagad likās aplam un muļķīgi liegt viņam patiesību.

“Es mīlu tevi,” viņa klusi sacīja.

Par atbildi Maikla rokas kvēli sakļāvās ap viņu; tad viņa kreisā roka noslīdēja lejup pār viņas labo gurnu, pievelkot viņu vēl ciešāk klāt, it kā viņš vēlētos, lai viņu ķermeņi saplūst vienā.

“Es zinu,” viņš iečukstēja viņai ausī.

Lī apmierināta nopūtās; viss beidzot bija atrisinājies un kļuvis skaidrs. Viņš veselu minūti ļāva viņai izbaudīt šo domu un tad maigi un nelokāmi sacīja:

“Nāc pie manis par sievu!”

Lī vilcinājās. Nepilnas dienas laikā viņa gluži vienkārši nevarēja no turēšanās rokās pāriet pie nopietnām saistībām. Neviens nedrīkstēja cerēt uz kaut ko tādu, un pat Maikls Valente nespēja piespiest viņu to izdarīt. Tomēr viņa nevēlējās dzīvot bez viņa, tāpēc viņa piedāvāja kompromisu.

“Manuprāt, būtu laba doma dzīvot kopā.”

“Pirms vai pēc laulībām?”

“Pirms.”

“Pēc,” viņš uzstāja.

Lī neticīgi atskatījās pār plecu.

“Vai tu gribi teikt, ka mēs nevaram būt kopā, ja neesam precējušies?”

Viņš smaidīdams skatījās lejup uz viņu.

“Vai tu gribi būt kopā?”

Viņa uzsvērti pamāja.

“Vai tu ļoti, ļoti gribi būt kopā?”

“Jā,” viņa nelokāmi atteica. “Jā.”

“Tad šis pēdējais vārds ir tas, kuru tev vajadzēs pateikt.”

Lī smiedamās padevīgi palocīja galvu.

“Ar galvas mājienu vien būs par maz,” viņš iebilda. “Vai tas bija “jā”?”

Lī smējās vēl skaļāk un ietiepīgi pamāja.

“Es varu samierināties ar diviem galvas mājieniem,” Maikls vēlīgi sacīja. “Darījumos divi mājieni pielīdzināmi vienam rokasspiedienam, un rokasspiediens apliecina līguma saistības. Vai tu gribi izvēlēties kāzu dienu, vai arī lai to daru es?”

“Es to izdarīšu,” Lī apsolīja.

“Labi gan,” Maikls noteica un pasmaidīja, piespiedis lūpas viņai pie vaiga. “Kuru dienu tad tu izvēlēsies?”

“Nez kāpēc,” viņa ar smaidu teica nopūzdamās, “es jau zināju, ka tu uzreiz to jautāsi.”

“Starp mums vienmēr ir pastāvējusi garīga saikne. Tā, tagad sekos pārbaudījums - kā tev liekas, ko es teikšu tālāk?” “Kad?” viņa ar pilnīgu pārliecību minēja.

“Es cerēju, ka tu tā vaicāsi. Es domāju - pēc mēneša, skaitot no šodienas.”

Lī pārņēma šausmas. Viņa nevēlējās laulāties, kamēr uz viņiem abiem gūlās aizdomas par Logena slepkavību. Turklāt viņa šobrīd jutās tik miegaina, ka gandrīz nespēja nostāvēt kājās, kur nu vēl izlemt kāzu dienas datumu. Viņa aizvēra acis un piespieda seju Maiklam pie krūtīm, un viņa roka, uzslīdējusi augšup no viņas krūts, piekļāvās viņas vaigam.

“Laikam jau mēs to varētu izdarīt pēc sešiem mēnešiem,” Lī nočukstēja, izbaudot, kā viņš pieskaras, kad viņi nemīlējās.

Viņa plauksta, kas bija piekļauta viņas vaigam, mazliet pārvietojās, un tagad viņas zodam pieskārās tikai viņa plaukstas pamatne. Lī pamanīja šo kustību, taču vairāk viņu interesēja atbilde. Jo vairāk viņa par to domāja, jo vairāk viņai šķita, ka seši mēneši ir neizturami ilgs gaidīšanas laiks, it īpaši tad, ja viņi nedzīvos kopā. Viņa jutās pārsteigta un mazliet vīlusies, ka Maikls acīmredzot ir ar mieru gaidīt tik ilgi. Lī nopūtās.

“Par ilgu?” viņš ieminējās, un viņa balsī skanēja uzjautrinājums.

Lī bezpalīdzīgi iesmējās.

“Jā.”

“Atver acis!”

Viņa atvēra acis un ieraudzīja pretpiedāvājumu, ko viņš bija izteicis, pakustinot roku. Viņas acu priekšā viņš turēja divus pirkstus. Divi mēneši.

Lī padodamās pasmaidīja un noskūpstīja viņa plaukstu.

Maikls pavērsa augšup viņas seju.

“Skūpsts uz plaukstas,” viņš maigi brīdināja, noliecies viņai pie lūpām, “pielīdzināms diviem mājieniem. Tas ir ļoti, ļoti saistošs.”

51. NODAĻA

J

Maikls pacēla acis no sava rakstāmgalda, kad sekretāre no rīta deviņos piecpadsmit ienāca viņa kabinetā. Viņš dzīvoklī bija nomazgājies dušā un noskuvies; tad viņš bija aizvedis Lī uz mājām un devies uz savu biroju, kur pusdesmitos bija paredzēta kāda tikšanās.

“Bjūkenana kungs ir ieradies,” Linda viņam paziņoja. “Viņš teica, ka esot atnācis mazliet par agru.”

“Saki, lai viņš nāk iekšā.”

Pēc mirkļa kabinetā iesoļoja Gordons Bjūkenans ar portfeli rokā. Vecākais partneris vienā no Ņujorkas visprestižākajiem advokātu birojiem “Bjūkenans, Pauels un Lines” bija nevainojami un dārgi ģērbies. Viņam bija iesirmi mati, elegantas manieres un patīkama, aristokrātiska seja. Sabiedriskajā ziņā viņš bija džentlmenis; profesionālajā ziņā viņš bija tikpat mierīgs un bīstams kā kobra.

“Labrīt!” Bjūkenans apsveicinājās. Kaut arī viņa firma bija veiksmīgi pārstāvējusi Maiklu Valenti visās apsūdzībās, kas bija pret viņu izvirzītas pēdējo desmit gadu laikā, viņi nebija draugi - Valente nebija draudzīgs cilvēks. Taču viņam piemita divas retas īpašības, kas Bjūkenana acīs darīja viņu par unikālu klientu: viņš nekad nemeloja saviem advokātiem un nekad velti netērēja viņu laiku. Par to viņš pieprasīja, lai tie velti netērētu viņa laiku.

Šā iemesla pēc Bjūkenans tūlīt ķērās pie lietas, nenododoties ierastajām saviesīgajām sarunām.

“Es šorīt norunāju tikšanos ar “lnterquest”,” viņš sacīja, apsēdies pretī Valentes rakstāmgaldam. “Viņi mums ir sameklējuši kādu informāciju. Vai jūs pateicāt Meningas kundzei, lai viņa vairs nerunā ar policiju, iekams nav apspriedusies ar mani?”

“Es viņai to pateicu jau pirms vairākām dienām,” Maikls paskaidroja. “Policisti nav nevienu pašu reizi mēģinājuši ar viņu runāt kopš tās dienas, kad uz kratīšanas ordera pamata no dzīvokļa tika izņemti viņas vīra personiskie dokumenti...” Viņš aprāvās un nepacietīgi pastiepās pie telefona dūcošās sarunu iekārtas.

“Piedodiet, ka jūs traucēju, bet pa jūsu privāto līniju zvana Lī Kendela...”

“Kendela?” Maikls atkārtoja, izbaudīdams apziņu, ka pēc pagājušās nakts Lī acīmredzot atjaunojusi savu pirmslaulības uzvārdu un skatuves pseidonīmu.

“Meningas kundze,” Linda paskaidroja, savā nevainojami profesionālajā manierē izlikdamās, ka viņai nav ne jausmas, vai Valente jebkādā veidā ir saistīts ar zvanītāju. “Bet viņa īpaši uzsvēra, ka ir Kendela, tāpēc es nodomāju, ka arī man vajadzētu viņu tā saukt.”

“Tev taisnība,” Maikls noteica, jau sniegdamies pie savas privātās līnijas slēdža un apgriezdamies ar visu krēslu apkārt, lai panāktu zināmu savrupību. Atbildot uz zvanu, viņš runāja tādā balsī, kādā būtu runājis ar jebkuru citu zvanītāju. “Ken-delas jaunkundz, te Maikls Valente.”

Viņa satraukta iesmējās un strauji izelpoja.

“Tu izklausies briesmīgi salts un strups.”

Viņš ierunājās balsī, kādā mēdza runāt ar viņu.

“Man ir tikšanās ar tavu jauno advokātu. Viņš uzskata, ka saltums un strupums ir divas manas sirsnīgākās rakstura iezīmes.”

Otrā rakstāmgalda pusē Gordons Bjūkenans blenza uz Va-lentes krēsla atzveltni. Viņš bija pārsteigts, ka Valente vispār ar kādu ielaižas vieglprātīgās sarunās, un viņš pilnīgi apstulba, kad dzirdēja Valenti netieši atsaucamies uz viņu.

“Es negribu tevi ilgi aizturēt...” Lī aši bilda.

“Nē, gribi gan,” Maikls smaidot viņu pārtrauca. “Vēl vairāk, apmēram pirms trim stundām mēs par to noslēdzām saistošu, nepārsūdzamu vienošanos. Kāpēc tu neguli?”

“Tāpēc, ka nupat piezvanīja Džeisons Solomons un uzstāja, lai Brenna mani pamodina.”

“Ko viņš gribēja?”

“Viņš mani uzaicināja šovakar uz kokteili pie Senrežī. Viņš nevēlējās neko dzirdēt par atteikšanos. Viņš noteikti nomocīs mani ar runām par atgriešanos darbā. Es nevaru iziet uz skatuves kopā ar Džeinu Sebringu, zinot, ka skatītāju acīs es izskatos pēc neķītras kropļu izrādes dalībnieces. Džeisons nespēj to saprast. Lai nu kā, bet tu kaut ko ieminējies par vakariņām šodien vakarā, un es gribēju lūgt, lai tu atbrauc man pakaļ uz turieni, nevis uz šejieni.”

“Cikos?”

“Vai mēs varētu norunāt uz septiņiem? Tad Džeisonam vajadzēs aprobežoties ar stundu ilgu ķildošanos un manis mocīšanu.”

“Vai nevēlies, lai es labāk atbraucu sešos un atbalstu tevi?”

Viņš saklausīja atvieglojumu un izbrīnu viņas balsī.

“Vai manis atbalstīšana arī ir daļa no taviem pienākumiem?”

“Noteikti. Apskati līgumu, kuru tu šorīt noslēdzi ar mani, -pirmais pants, “c” apakšpunkts, ar nosaukumu “Tas, kurš mani sargā”, un tu redzēsi, ka tev ir piešķirtas pilnīgas tiesības šajā ziņā izmantot manus uzcītīgos pakalpojumus.”

“Maikl,” viņa nopietni sacīja.

“Jā?”

“Es mīlu tevi.”

Vēl aizvien smaidot pēc viņu atvadām, Maikls nolika klausuli un apgriezās ar visu krēslu pret apmeklētāju.

“Kur mēs palikām?” viņš strupi noprasīja Bjūkenanam.

Bjūkenans atjēdzās.

“Es grasījos jums vaicāt, vai policija ir jau mēģinājusi jūs iztaujāt par jūsu atrašanās vietu Meninga noslepkavošanas brīdī.”

Maikls papurināja galvu.

“Viņiem nav ne jausmas, vai es spēju pierādīt, ka neesmu to izdarījis.”

“Tad acīmredzot viņiem nevajag nekādus pierādījumus, ka jūs neesat to izdarījis. Viņi droši vien ir pārliecinājuši kādu tiesnesi, ka jūs esat reāls aizdomās turamais, un panākuši, lai viņš pilnvarotu jūsu telefona sarunu noklausīšanos un visu citu, ko vien viņi vēlas, lai sameklētu kādu pārkāpumu.”

Advokāts mirkli paklusēja, ļaujot savam klientam to aptvert, tad viņš turpināja:

“Pirms es iesaku, kā rīkoties tālāk, man jāzina, kādas ir jūsu prioritātes.”

“Es gribu, lai policija noskaidro, kurš nogalinājis to mai-tasgabalu. Taču viņi velti šķiež laiku un spēkus ar mani.”

“Es varu piespiest viņus to izbeigt.” Gordons ievilka elpu un sagatavojās iespaidīgai un nepatīkamai reakcijai uz to, ko viņš grasījās sacīt. “Tomēr, lai es varētu to izdarīt, jums vispirms vajadzēs pastāstīt policijai, kur jūs atradāties nozieguma brīdī. Tā kā viņi acīmredzot nevēlas no jums saņemt nekādus nevainīguma pierādījumus, viņi noraidīs manu prasību pēc neformālas tikšanās, taču es varu viņiem piedraudēt ar neskaitāmām tiesas prāvām, ja viņi atteiksies. Tiklīdz viņu rokās būs nonākuši pierādījumi par jūsu atrašanos, mēs varēsim tiesā sagādāt viņiem daudzus nepatīkamus brīžus, ja viņi no jums neatstāsies.”

Gordona gaidītā negatīvā reakcija netika izteikta vārdos, kā viņš to bija paredzējis, bet Valentes zobi sakodās saspringtā niknumā par šo ierosinājumu brīvprātīgi sniegt policijai jebkādu informāciju. Valentem brīvprātīga informācijas sniegšana policijai vai prokuratūrai nozīmēja to pašu, ko mēģinājums pielabināties saviem ienaidniekiem, un to nu viņš negrasījās darīt nekādos apstākļos. Laiku pa laikam viņš deva priekšroku dārgas cīņas uzsākšanai tiesā, nevis mēģināja izvairīties no šādas cīņas, jau laikus sniedzot prokuratūrai paskaidrojumus un pierādījumus.

Jebkurā citā ziņā Maikls Valente bija vissaltākais racionālākais cilvēks, kādu vien Gordons bija pārstāvējis, - taču ne jau tad, kad runa bija par pielabināšanos tiesībsargājošai sistēmai. Šā iemesla pēc Gordons mazliet apjuka, kad Valente pamāja un klusā, niknā balsī sacīja:

“Norunājiet to tikšanos!” Viņš palieca galvu uz sava kabineta durvju pusi un piebilda: “Piezvaniet no manas apspriežu telpas un lieciet, lai mana sekretāre uzraksta jums tos datus, ko es jums iedevu par savām nodarbēm tajā svētdienā.”

Gordons piecēlās un paziņoja viņam vēl vienu jaunumu, par kuru viņš nešaubījās, ka tas saniknos viņu vēl vairāk.

“Es mēģināšu piedabūt detektīvus, lai viņi ierodas šeit, taču viņi piespiedīs jūs iet uz iecirkni. Tādējādi viņi varēs izmantot priekšrocību, ko dod atrašanās savā teritorijā. Un,” viņš piebilda, “bez šaubām, tas radīs arī zināmu sīku apmierinājumu.” “Bez šaubām,” Maikls salti noteica, pasniedzās pēc kāda dokumenta, kas gulēja uz viņa galda, un paņēma flomāsteru. “Ir vēl kas...”

Saltu dzintarkrāsas acu pāris atrāvās no dokumentiem un pievērsās Bjūkenanam.

“Ja mums šīs tikšanās laikā neizdosies viņus pārliecināt, ka ir pilnīgi bezjēdzīgi un neattaisnojami joprojām jūs izsekot, tad man vajadzēs doties uz tiesu, lai panāktu pavēles izsniegšanu par izmeklēšanas pārtraukšanu. Tam būs vajadzīgs laiks, un tieši laiku jums tagad nevajadzētu lieki tērēt. Un tad vēl ir viens jautājums, kuru jums vajadzētu paturēt prātā...”

“Un tas ir?” Maikls strupi viņu pārtrauca.

“Meningas kundze, bez šaubām, ir galvenā aizdomās turamā persona. Viņas vīrs viņu krāpa, tātad viņai bija motīvs, viņai bija līdzekļi - revolveris -, un viņai gadījās izdevīga iespēja. Man nav šaubu, ka policijai ir teorija, ka jūs abi esat saistīti un kopīgi izdomājuši plānu, kā atbrīvoties no viņas vīra. Ja viņi uzdos jums jautājumus par jūsu attiecībām, tagad vai pagātnē, es jums ieteiktu uz tiem atbildēt. Nepiedāvājieties brīvprātīgi, bet neatsakieties atbildēt. Man ir tāda nojauta, ka policistiem radušās nevajadzīgas aizdomas par jūsu attiecībām ar viņu, kaut arī tās ir atklājušās kopš tā brīža, kad jūs viņu ar helikopteru nogādājāt nozieguma vietā.”

“Kāpēc jūs tā domājat?”

“Tāpēc, ka viņi, kā jūs teicāt, nekad nav jūs oficiāli iztaujājuši par attiecībām ar Meningas kundzi. Kad policija atturas no jautājumiem par kaut ko acīm redzamu, viņi domā, ka jau kaut ko zina, un nevēlas atklāt savas kārtis.”

Kad Bjūkenans aizgāja, Maikls nogaidīja dažas minūtes, kamēr līdz galam aptvēra to, ko bija piekritis izdarīt; tad viņš pasniedzās pēc klausules un piezvanīja Lī, bet ne uz viņas privāto telefona līniju.

Kad atsaucās Brenna, Maikls paprasīja viņai Džeisona So-lomona telefona numuru un palūdza, lai viņa par šo zvanu nestāsta Lī.

Maiklam vajadzēja mazāk nekā trīsdesmit sekundes, lai pierunātu Solomonu tovakar satikties ar viņu pussešos Senrežī, lai parunātu divatā pirms Lī ierašanās. Pirmās divdesmit piecas sekundes šā laika Maikls atvairīja Solomona satraukto prašņā-šanu par Maikla attiecībām ar Lī.

52. NODAĻA

I

Atbalstījusi elkoņus uz rakstāmgalda un iespiedusi kaklu starp plaukstām, Sema ar pirkstiem nesteidzīgi masēja sev skaustu, vienlaikus lasīdama pēdējo ziņojumu no Lī Meningas lietas -izdrukātu garlaicīgu sarakstu ar Lī Meningas bijušo kaimiņu vārdiem, adresēm un telefona numuriem tajās Ņujorkas vietās, kur viņa kādreiz dzīvojusi.

Sema jau vienreiz bija izlasījusi visas krimināllietas, taču brīvajos brīžos viņa vēlreiz pārskatīja dokumentus par Lī Menin-gu un Maiklu Valenti, meklējot ko tādu, kas norādītu uz viņu saistību pirms Logena Meninga slepkavības. Ar roku rakstītā zīmīte, ko Valente bija ielicis augļu grozā, bija zināms pierādījums, taču apgabala prokurors vēlējās ierosināt lietu pret Valenti vai nu par apzinātu slepkavību, vai arī par norunu izdarīt apzinātu slepkavību. Pēc piecas nedēļas ilgas izmeklēšanas viņiem tomēr vēl aizvien nebija ne mazāko pierādījumu, kas varētu liecināt kaut vai tikai par šo iespējamās norunas dalībnieku sazināšanos pa telefonu laikā pirms nedēļas nogales, kurā bija miris Menings.

Sreiders pagāja garām Semas rakstāmgaldam ar savu dienišķo rīta uzkodu rokās - diviem virtuļiem un tasi kafijas.

“Ei, Litltone!” viņš dzēlīgi ieminējās, apsēdies viņai līdzās pie sava rakstāmgalda. “Vai tu vakardienas ziņās redzēji savu sērojošo atraitni?.Viņa bija varen uzcirtusies un grasījās iet vakariņās ar savu draudziņu.”

“Es viņu redzēju,” Sema attrauca. No rīta viņa jau bija pārmijusi šos pašus vārdus ar Vomeku un bija gatava piekrist, ka Lī Meningas uzvedība doktores Vintersas kabinetā bijusi tikai fantastiski pārliecinoša izrāde.

“Tagad viņa ir kļuvusi velnišķīgi pārdroša, vai ne?” Šrei-ders moži izmeta.

“Viņi netur savas attiecības noslēpumā,” Sema nomurmināja un pameta skatienu uz viņu.

Šreiders nokoda gabalu virrtiļa un iedzēra malku kafijas; tad viņš paņēma papīra lapu, kas bija atbalstīta pret viņa telefonu.

“Man te ir ziņa no Makorda, kurā teikts, ka deviņos četrdesmit piecās viņš vēlas mūs redzēt savā kabinetā. Vai tu zini, ko viņš grib?”

Sema pamāja un pāršķīra pēdējo lapu lietā par Lī Meningu.

“Ir atnācis īpašās krāpšanas nodaļas vīrs, lai pastāstītu mums, ko viņi atklājuši, veicot Meninga grāmatvedības un dokumentu pārbaudi. Tiesu medicīnas eksperti ir atsūtījuši savu galīgo rakstisko ziņojumu par visu, kas tika savākts kalnu mājiņā, taču acīmredzot tur nav nekā tāda, ko mēs jau nebūtu zinājuši pēc sākotnējās apskates. Makords grib, lai pēc tā visa mēs viņam sniegtu pilnīgu pārskatu un jaunāko informāciju šajā lietā.”

Tikusi galā ar Lī Meningas “dzīves vēsturi”, Sema pārvilka pāri rakstāmgaldam biezo kopsavilkuma mapi ar dokumentiem par Maiklu Valen-i un atvēra to. Bija grūti iedomāties divus vēl atšķirīgākus cilvēkus par Valcnti un Lī Meningu. Lī Meninga ne reizi nebija sodīta pat par satiksmes noteikumu pārkāpšanu, un viņa piedalījās mēra rīkotajā kampaņā pret noziedzību. Maikls Valente bija apsūdzēts vairākos noziegumos, un viņa vārds bija atrodams policijas priekšnieka personiskajā to pazīstamo noziedznieku “apkarošanas sarakstā”, kuru darbību viņš bija pieprasījis rūpīgi uzmanīt.

Viņai līdzās Šreiders piezvanīja kādam apgabala prokurora palīgam, kas gribēja savlaicīgi informēt viņu par kādu gaidāmu slepkavības izmeklēšanas lietu, ar kuru bija nodarbojies Šreiders. Sema paņēma pildspalvu un sāka veidot sarakstu, kurā bija ikvienas pret Valenti izvirzītās apsūdzības laiks, galvenie apsūdzības punkti un galīgais iznākums - katrs savā ailē.

Viņa darbojās atpakaļejošā secībā, sākdama ar visjaunāko lietu, laiku pa laikam izdarīdama atsauces uz papildu datiem kopsavilkuma lapās, lai sīkāk izskaidrotu to noziegumu detaļas, kurus viņš it kā bija izdarījis pret pilsētu, štatu un federālajiem likumiem. Viens, ko viņa pamanīja, bija tas, ka prokurori bieži bija griezušies pie iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātajiem, lai panāktu apsūdzības celšanu, un tas parasti nozīmēja, ka viņiem nav bijis pietiekami pamatotu pierādījumu, lai lūgtu tiesnesim parakstīt aresta orderi.

Kad tas bija padarīts, viņai priekšā uz galda bija izveidojies iespaidīgs arestu un iepriekšējās izmeklēšanas zvērināto apsūdzību saraksts par nevardarbīgiem noziegumiem pēdējo desmit gadu laikā. Tur bija piekukuļošanas mēģinājums, krāpšana, krāpšanas nolūks, zādzība lielos apmēros, uzņēmuma iekšējās informācijas prettiesiska izmantošana un izvairīšanās no ienākumu nodokļa samaksas, kā arī daudzām variācijām par šīm pašām tēmām.

Labās puses slejā, kur bija uzskaitīti katras celtās apsūdzības iznākumi, bija lasāmi tikai trīs rezultāti - “Lieta izbeigta”, “Apsūdzība noraidīta”, “Nav vainīgs”.

Ik reizi Valenti bija pārstāvējusi viena no labākajām krimināllietu advokātu firmām Ņujorkā, taču bija grūti noticēt, ka pat Bjūkenans un Pauels būtu spējuši panākt pilnīgu attaisnošanu nepārprotami vainīgam cilvēkam katrā no šīm lietām.

Tur bija arī dažas apsūdzības, kas celtas pret viņu par nenozīmīgiem pārkāpumiem, piemēram, narkotiskas vielas nēsāšanu, nevērīgu un pārgalvīgu automašīnas vadīšanu un miera traucēšanu. Sema jau bija izlasījusi visus dokumentus katrā lietā, un, viņasprāt, gadījums ar narkotiskas vielas nēsāšanu bija īpaši smieklīgs. Spriežot pēc tā, ko viņa bija lasījusi, šā aresta iemesls bija tas, ka pie Valentes atrastas viņam izrakstītas pretsāpju tabletes laikā, kad viņš bija aizturēts par ātruma pārsniegšanu - sešas jūdzes pāri noteiktajam ātruma ierobežojumam.

Un atkal labās puses slejā šo nenozīmīgo pārkāpumu lietās bija tikai trīs iznākumi - “Lieta izbeigta”, “Apsūdzība noraidīta”, “Nav vainīgs”.

Vienīgais izņēmums bija kāds ieraksts pašā viņas saraksta apakšdaļā - apsūdzība apzinātā slepkavībā, kas bija izvirzīta pret Valenti septiņpadsmit gadu vecumā, par Viljama T. Holm-sa nogalināšanu ar šaujamieroci. Atšķirībā no pārējiem noziegumiem šis bija vardarbīgs un Valente bija atzinis savu vainu -pirmā un vienīgā reize, kad viņš bija atzinis sevi par vainīgu, pretojies apsūdzībai, lai gūtu uzvaru. Viņam bija piespriests astoņu gadu cietumsods ar iespēju pārskatīt saņemtā soda izciešanu pēc četriem gadiem.

Sema pārlapoja mapes uz sava rakstāmgalda, meklējot lietu par apsūdzību slepkavībā, jo bija ieinteresējusies par šā nozieguma iemeslu un prātoja, vai toreiz viņa vienīgās vardarbīgās rīcības iemesls kaut kādā veidā nav bijusi sieviete.

Neatradusi īsto mapi, viņa paliecās uz Šreidera rakstāmgalda pusi, taču nevienai no viņa mapēm nebija sarkanas uzlīmes. Vomeka rakstāmgalds atradās aiz Šreidera rakstāmgalda, un viņa apgriezās apkārt ar visu krēslu.

“Ko tu meklē?” Vomeks noprasīja, atgriezies no Makorda kabineta ar lietu kaudzi rokās.

“Lietu par Valentes notiesāšanu. Slepkavība,” Sema paskaidroja.

“Man tās nav,” Vomeks atteica.

Sema piecēlās un devās uz Makorda kabinetu. Viņa tur nebija, tāpēc Sema pagājās pie galda, uz kura bija kārtīgi saliktas visas pārējās Valentes lietas, taču, ejot garām Makorda rakstāmgaldam, viņa pamanīja uz tā mapi ar sarkanu uzlīmi, kura acīm redzami neatbilda ģeometriskai kārtībai. Tā vis glīti neatradās Makorda rakstāmgalda vidū vai uz stūra, bet gan izskatījās pavirši nomesta. Īstenībā tā bija ne vien pavirši nomesta, bet no tās pat bija izslīdējuši papīri. Pēkšņas iedomas vadīta, Sema aplūkoja mapes uzlīmi un saprata, ka tā ir lieta par Valentes apsūdzību slepkavībā. Viņa ierakstīja Makorda dzeltenajā bloknotā piezīmi, ka paņem šo mapi, un atgriezās pie sava rakstāmgalda.

Aktu vākos viņa atrada arestu izdarījušā virsnieka ziņojumu, taču tajā bija teikts vienīgi tas, ka Valente sastrīdējies ar Holmsu un nošāvis viņu ar nereģistrētu četrdesmit piektā kalibra pusautomātisku ieroci, kas piederējis Valentem. Šaušanas faktam liecinieku nebija. Arestu izdarījušais virsnieks bija braucis garām, izdzirdējis šāvienu un nokļuvis nozieguma pastrādāšanas vietā, pirms Valente paguvis aizbēgt. Makords bija apvilcis ap arestu izdarījušā virsnieka vārdu platu loku un ierakstījis tajā adresi.

Spriežot pēc informācijas, Viljams Holmss bijis labs puisis, kas nekad nebija nonācis konfliktā at likumu. Toties Valente pirms tam bija izdarījis citus pārkāpumus, būdams vēl nepilngadīgs, pie|āvis sliktu rīcību, ko tiesnesis, tāpat kā Valentes vecumu, bija ņēmis vērā, pasludinot spriedumu.

Sema aizvēra aktu vākus un sāka domāt... Septiņpadsmit gadu vecumā Valente bija laupījis kādam dzīvību, tas nozīmēja, ka viņš ir spējīgs to izdarīt, taču, spriežot pēc lietas materiāliem, viņš to bija pastrādājis dusmu karstumā. Iepriekš izplānota slepkavība bija pavisam cits nozieguma veids.

Iegrimusi domās, viņa kaut ko švīkāja bloknotā, cenšoties tikt skaidrībā, kas Valente īsti ir, kādi bijuši viņa rīcības motīvi, kuri kļuvuši par iemeslu vardarbībai, un kāpēc Lī Menin-gai vajadzētu dot priekšroku viņam, nevis neuzticīgam, toties visādā citādā ziņā cienījamam vīram.

Viņa vēl aizvien par to prātoja, kad Sreiders piecēlās.

“Ir jau deviņi četrdesmit,” viņš paziņoja un tad pusnopiet-ni piebilda: “Nekavēsimies un nedosim leitnantam iemeslu kārtējo reizi uzsākt dienu saniknotam.”

“Lai Dievs nedod!” Sema vieglprātīgi izmeta, taču lieki nekavējās, paķēra Valentes lietu, ko bija paņēmusi, bloknotu un pildspalvu un piecēlās. Makorda vakardienas drūmais noskaņojums bija sakritis ar viņa viesošanos kapteiņa Holenda kabinetā. Runāja, ka, ieejot kabinetā, viņš aizvēris durvis tieši kādam ierēdnim acu priekšā. Ejot ārā, viņš it kā esot tās aizcirtis.

“Parasti te ir auksts kā ledusskapī. Šodien ir karsts,” Šrei-ders žēlojās, novilkdams žaketi un nosviezdams to līdzās netīrai salvetei. Sema, kurai mugurā bija gaiša rūsas krāsas blūze, zamšādas josta un pieskaņotas vilnas auduma bikses, atstāja savu jaku uz krēsla atzveltnes un devās uz Makorda kabinetu.

Viņai likās, ka Makorda vakardienas saspringtais noskaņojums varētu būt saistīts ar pārmetumu birumu par izmeklēšanas nepietiekamo tempu, taču piecas nedēļas slepkavības izmeklēšanai nebija ilgs laiks - it īpaši izmeklēšanai, kurai vajadzēja atbilst Makorda neticami pedantiskajām prasībām attiecībā uz dokumentāciju un analīzi. Makorda acīs visi, ko viņi iztaujāja, bija vai nu iespējami svarīgi liecinieki, kuri varēja viņiem palīdzēt, vai arī iespējami liecinieki, kas viņiem gribēja kaitēt un kas varēja palīdzēt aizstāvībai, - un no abiem viņš gribēja uzzināt visu iespējamo.

Pirms dažām nedēļām, kad Vomeks bija parādījis Valentes šveicaram Lī Meningas fotogrāfiju un apvaicājies, vai viņš kādreiz redzējis šo sievieti viņa mājās, šveicars bija to stingri noliedzis. Kad Vomeks pēc vairākām dienām to paziņoja apspriedes laikā, Makords bija viņam sadevis brāzienu par to, ka viņš nav noprasījis, cik Valente šveicaram samaksājis.

Vomeks devās atpakaļ pie šveicara, saņēma vajadzīgo informāciju un paziņoja šo summu Makordam. Tad Makords pavēlēja Vomekam veikt šveicara dzīvesveida un finanšu pārbaudi, lai pārliecinātos par viņa tēriņiem, - katram gadījumam, ja nu no Valentes rokām pie septiņdesmit divus gadus vecā vīra būtu nonākuši vairāki tūkstoši, nevis vairāki simti dolāru.

53. NODAĻA

Kad Makords precīzi deviņos četrdesmit piecās ienāca savā kabinetā, neizskatījās, ka viņa garastāvoklis būtu īpaši uzlabojies. Viņš strupi pamāja trim detektīviem, kas bija apsēdušies viņa rakstāmgalda priekšā.

“Mums būs daži neaicināti viesi,” viņš iesāka, tad apklusa, jo kabinetā ienāca īpašās krāpšanas nodaļas auditors - nosvīdis, apmēram četrdesmit gadus vecs vīrs ar šķidriem matiem, pūlēdamies noturēt augstu kaudzi ar lielām, dzeltenām papīra aploksnēm.

“Ko jūs noskaidrojāt?” Makords noprasīja, kamēr vīrietis lūkojās apkārt, meklējot vietu, kur nolikt savu nešļavu. Viņš nolēma nomest to uz Makorda rakstāmgalda, turklāt Makordam pārāk gribējās dzirdēt, kas viņam sakāms, lai to ievērotu.

“Daudz ko,” auditors atteica. “Pirmkārt, jūsu mirušais zellis tērēja vairāk, nekā pelnīja. Otrkārt, viņam bija vai nu nekompetents grāmatvedis, vai arī viņš līdz nemaņai baidījās no finanšu pārbaudes, jo ir vairāki nodokļu atskaitījumi, kurus viņam patiešām būtu vajadzējis pieprasīt, bet viņš to nav darījis. Treškārt, pirms pāris gadiem viņa naudas tērēšanas ieradumi mainījās. Ceturtkārt,” auditors pabeidza, un viņa uzacis pacēlās neapvaldītā līksmē, “viņam bija kādas ārzonas bankas platīna kredītkarte!”

“Vai jūs varētu mazliet sīkāk paskaidrot pirmo jautājumu?” Makords nepacietīgi noprasīja.

“Piedodiet, leitnant!” vīrs iztrūcināts sacīja. “Es gribēju teikt, ka vēl pirms pāris gadiem Meningam klājās ārkārtīgi labi -vairāki viņa komercprojekti krietni atmaksājās, un viņš pelnīja veselu kaudzi naudas arī akciju tirgū. Tirgū notika pārmaiņas apmēram tajā pašā laikā, kad viņa darījumi pārstāja kļūt ienesīgi, taču viņš nepadevās un tik un tā pārcēla savu biroju uz jaunu vietu. īre par telpām, kurās viņš iekārtoja jauno biroju, ir satriecoši augsta, taču liekas, ka Meningam tas nerūpēja. Pēc tam viņš iegāza vairāk nekā miljonu dolāru šīs vietas kapitālajā remontā, pārplānošanā un iekārtošanā no jauna.” Viņš apklusa, lai atvērtu vienu dzelteno aploksni, kas gulēja pašā kaudzes virspusē, tad izvilka no tās ziņojumu un pameta uz to skatienu, kā vēlēdamies pārliecināties, vai tieši to grasījies teikt. “Šajā laikā Menings sāka vadīt savu arhitektūras firmu, it kā tā būtu kaut kas līdzīgs vaļaspriekam, kam nav nepieciešams nest peļņu. Viņam vajadzēja daudz naudas, lai biroju nenāktos slēgt, un viņš pavisam noteikti tērēja vairāk, nekā nopelnīja. Tā, un, lūk, kāpēc tas viss ir tik interesanti...”

Viņš atkal apklusa un pētoši palūkojās uz saviem klausītājiem, lai uzsvērtu sava nākamā paziņojuma svarīgumu.

“Vēl pirms pāris gadiem Menings pelnīja daudz un tērēja naudu ļoti piesardzīgi. Pēkšņi viss notika pilnīgi pretēji. Viņš sāka šķiest naudu tā, it kā viņam tās būtu neierobežoti daudz. Mainījās viņa naudas tērēšanas paradumi, un tieši to es meklēju!”

Sema jau grasījās pavaicāt, kāpēc ir svarīgs tas, ka viņam bijusi ārzonas bankas kredītkarte, taču Vomeks viņai to aiztaupīja, un auditors atbildēja uz jautājumu.

“Teiksim, jums pieder pārsimt tūkstoši dolāru skaidrā naudā, ko jūs esat ieguvis nelikumīgā ceļā,” auditors stāstīja. “Ja jūs aiziesiet uz jebkuru ASV banku un noguldīsiet tur vairāk nekā desmit tūkstošus dolāru skaidrā naudā, bankas pienākums ir paziņot jūsu vārdu un sociālās apdrošināšanas reģistra numuru Valsts ieņēmumu dienestam. Bet jūs nevarat riskēt un izpelnīties ieņēmumu dienesta uzmanību attiecībā uz to, kā esat ticis pie šīs skaidrās naudas, tāpēc jums paliek tikai dažas iespējas: jūs varat aprakt to mājas pagalmā un tērēt pa simts dolāriem vienā reizē vai arī nogādāt to jebkurā likumīgi dibinātā bankā jebkurā valstī, kuras likumi neuzliek to bankām par pienākumu ziņot mūsu nodokļu iestādēm. Šim nolūkam ļoti iecienītas ir bankas Naso, Kaimenu salās un Belizā.”

Viņš paskatījās visapkārt uz saviem klausītājiem un saprata, ka vēl nav pateicis viņiem neko tādu, ko viņi jau nav zinājuši, tomēr turpināja savu runu aizvien aizrautīgāk.

“Tagad jūsu nauda atrodas kādā jaukā, drošā ārzonas bankā un ir noguldīta uz procentiem, bet jūs to nevarat tērēt šeit, jo nav iespējams izrakstīt ārzemju bankas čeku, lai iegādātos kaut ko tepat ASV. Bet,” viņš nozīmīgi piebilda, “ja jūsu ārzonas banka izsniedz jums platīna kredītkarti ar lielu kredīta limitu vai bez kredīta ierobežojuma, jūs varat to izmantot, lai šeit iegādātos burtiski jebko. Logens Menings,” viņš triumfējoši pabeidza, “divu gadu laikā ar savu kredītkarti nopirka divas dārgas automašīnas, pēc tam pāris nedēļu vēlāk tās pārdeva un par tām saņemto čeku ieguldīja parastā bankas kontā. Tā ir naudas legalizēšana ar “jauku” piesitienu. Vienīgā problēma, kaValsts ieņēmumu dienests nupat paziņoja par to nodokļu maksātāju kontu pārbaudi, kuriem ir ārzonu banku kredītkartes, tā ka Meninga vārds noteikti parādīsies viņu radaru ekrānos.”

“Vai jūs atradāt kaut ko savdabīgu Lī Meningas finansēs?” “Nē, bet Brodvejas zvaigznes nepelna ne tuvu tik daudz, kā

man bija licies. Saskaņā ar viņas līgumu ar Solomonu viņa saņem divpadsmit tūkstošus dolāru nedēļā vai piecus procentus no visiem kases ieņēmumiem atkarībā no tā, kas ir vairāk. Pamatojoties uz maniem aprēķiniem, “Neziņas” iknedēļas kases ieņēmumi ir apmēram piecsimt tūkstoši dolāru, tas nozīmē, ka Lī Meningai īstenībā vajadzētu pelnīt apmēram divdesmit piecus tūkstošus nedēļā jeb viens, komats, trīs miljonus gadā. Es konsultējos ar aģentu no “William Morris”, un viņš teica, ka šādas summas vidēji saņemot Brodvejas zvaigznes par lomām, kas netiek tēlotas mūziklos, kaut arī viņam likās, ka pieci procenti tādai aktrisei kā Lī Meninga ir drusku tā kā par maz. Tātad, ja viņa ir pazīstama Holivudas zvaigzne, tad viņas procentuālajiem ienākumiem no kases ieņēmumiem vajadzētu būt lielākiem.”

Visi labu brīdi klusēja, cenšoties aptvert šo negaidīto atklājumu, ka tāds sabiedrībā pazīstams “kārtīgs pilsonis” kā Mēri ings acīmredzot bija kaut kur radis pieeju nelikumīgi gūtiem naudas līdzekļiem. Tas, kā viņš to darījis, bija pavisam cits jautājums, un tas, ar ko viņš to bija darījis, likās tikpat interesanti. Valente ar savu slikto slavu sakarā ar apsūdzībām finansiālos noziegumos bija pirmais zināmais Meninga sabiedrotais, kura vārds iešāvās Semai prātā. Makords acīmredzot domāja tāpat, jo nākamais jautājums, ko viņš uzdeva auditoram, skanēja tā:

“Vai jums izdevās atrast kādu lietišķu saistību starp Menin-gu un Valenti?”

“Nevienu pašu,” viņš paziņoja. “Bet es atradu kaut ko tādu, kas varbūt ieinteresēs jūs vēl vairāk. Īstenībā es varbūt pat esmu pataupījis labāko atklājumu pašām beigām. Jūs man iedevāt dažādus dokumentus un Meninga saraksti, kuru man vajadzēja izskatīt, kopā ar savām piezīmēm par katru tematu.”

“Tieši tā,” Makords piekrita, kad auditors ieturēja pauzi.

“Viss sakrita, tikai viens ne: saskaņā ar jūsu piezīmēm Me-nings ieguldījis divsimt tūkstošus dolāru Solomona lugā. Lietā, kuru jūs man iedevāt, atradās pienācīgi parakstīti līgumi starp Meningu un Solomonu, kas liecina, ka šie divsimt tūkstoši dolāru tik tiešām ir mainījuši īpašnieku. Bet vai jūs zināt, ko es nespēju atrast?”

Makords lēni un uzsvērti pamāja, un viņa lūpas savilkās skarbā līnijā.

“Jūs nevarat atrast čeku par divsimt tūkstošiem dolāru.”

“Jūs uzminējāt. Menings noteikti ir iedevis Solomonam skaidru naudu, pretī iegūstot daļu no lugas peļņas.”

“Un,” Makords pabeidza viņa vietā, “Solomons, bez šaubām, lugas izrādīšanas laikā kasē saņem daudz skaidras naudas, tātad Solomons varētu mierīgi paņemt Meninga skaidro naudu un noguldīt pats savā bankā, pat nepievēršot sev nekādu ieņēmumu dienesta uzmanību.”

Auditors pamāja.

“Mans minējums ir tāds, ka Solomons apzināti vai neapzināti ir “izmazgājis” Meningam divsimt tūkstošus dolāru.”

Makords paskatījās uz Scmu, savilcis uzacis vārdos neizteiktā jautājumā. Tu biji tur; kad mēs iztaujājām Solomonu. Ko tu par to domā?

Mirkli apdomājusies, Sema viņam atbildēja:

“Manuprāt, tas ir iespējams. Ārēji Solomons ir ģeniāls, talantīgs... ķertais, bet tas vēl nav viss, kas viņā slēpjas. Viņš kļuva visai skarbs, kad saprata, ka mēs turam Lī Meningu aizdomās.”

“Viņš nav ķerts. Viņam piemīt diezgan liela izveicība darījumos, lai producētu paša rakstītās lugas, nodrošinātu sev sponsorus un saglabātu kontroli par visu uzvedumu. Spriežot pēc tā, ko esmu dzirdējis, parasti tā nenotiek.”

Sema izklaidīgi paberzēja'sev skaustu domājot, tad papurināja galvu.

“Solomons iztēlojas sevi par renegātu, un es šaubos, vai viņš mocītos sirdsapziņas pārmetumos par nelielas naudas summas legalizēšanu drauga labā, taču tajā pašā laikā es nezinu, vai viņš kāda labā būtu ar mieru darīt ko tādu, kas viņam draudētu ar nokļūšanu cietumā.”

Makords nevis piekrita vai nepiekrita, bet gan paskatījās uz Sreideru un Vomeku.

“JŪS jau esat neoficiāli pārbaudījuši Solomonu, bet tagad es gribu, lai jūs visi trīs sāktu apkopot pilnīgu informāciju par viņu un viņa mīļāko. Nemetiet mieru, kamēr nebūsiet gatavi man atklāt viņu dzīvesstāstu visos sīkumos, līdz pat tam, kurš no viņiem velk mugurā pidžamas augšdaļu un kurš - apakšdaļu.”

Pēc auditora aiziešanas iestājās ilgs klusums, un visi četri instinktīvi koncentrēja domas uz jauno, neatliekamo jautājumu par Meninga skaidrās naudas avotu.

Makords apgāja apkārt savam rakstāmgaldam un apsēdās Semai pretī. Viņa vairs nespēja domāt par naudas jautājumu, un viņas nepakļāvīgais prāts pievērsās Makordam. Viņš izskatījās domās iegrimis un tāls - viņa uzacis bija savilktas, stingrā zoda līnijās vīdēja dzelzs apņēmība, viņam prātojot par šaha spēli, kuru viņi patlaban spēlēja.

Pirms nedēļas viņš bija ielūdzis Semu vakariņās, un nez kā viņai pieticis gribasspēka, lai atteiktos. Ap to laiku viņa pievilcība bija apbūrusi Semu jau tik spēcīgi, ka viņai vajadzēja koncentrēties, lai viņa klātbūtnē elpotu vienmērīgi. Paskatījusies uz viņa muti, Sema sāka prātot, kāda sajūta būtu, ja šīs glīti veidotās vīrieša lūpas pieskartos viņai. Ja viņš atradās rokas stie-piena attālumā, viņai radās neprātīga vēlēšanās pārvilkt pirkstgalu pār rētu uz viņa iedegušā vaiga - un tad paliekties uz priekšu un uzspiest tai lūpas. Ja viņš neatradās aizsniedzamā attālumā - tad viņai gribējās, kaut viņš tur būtu.

Todien, kad Makords bija uzaicinājis viņu kopīgās vakariņās, abi viņa kabinetā bija pārskatījuši no Meninga dzīvokļa atgādātās kastes ar aktu vākiem un reģistriem. Sema vēl nebija pabeigusi teikumu: “Man šķiet, ka tā mums abiem būtu kļūda,” - kad jau vēlējās, kaut varētu ņemt šos vārdus atpakaļ. Viņa jutās daudz labāk, kad viņš ar vieglu smaidu noteica: “Par to es nešaubos.” Un tad - neizskaidrojamā kārtā - viņa jutās daudz sliktāk.

Makordam piemita piesardzīgs, sardonisks šarms, kas Semu apbūra un atbruņoja, un, lai viss būtu vēl sarežģītāks, Semai viņā patika un izraisīja apbrīnu itin viss. Viņš nebija tāds kā citi vīrieši, kurus viņa agrāk bija pazinusi; viņš bija atjautīgāks par viņu, un viņa bija ļoti atjautīga. Viņš bija gudrāks par viņu, un viņa bija visnotaļ gudra. Viņš bija spēcīgāks, izturīgāks un vērīgāks par viņu - un viņai ļoti patika, ka viņš ir tāds. Un it īpaši viņai patika, ka atšķirībā no viņas brāļiem Makords nekad nejuta vajadzību izrādīt, ka viņš ir stiprāks, izturīgāks un vērīgāks.

Telefons uz viņa rakstāmgalda iezvanījās, un Sema vēroja, kā viņa garie pirksti satver klausuli un paceļ to. Viņam bija skaistas, spēcīgas rokas ar labi veidotiem pirkstiem - rokas, kuras nekļūdīgi būtu uzmeklējušas visas jutīgās vietiņas viņas ķermenī, ja vien Sema dotu viņam tādu iespēju. Bet viņa negrasījās to darīt.

Viņš vairs nebija ne atkārtojis uzaicinājumu vakariņās, pat nebija ieminējies par to. īstenībā bija tā, it kā viņš vispār nekad nebūtu izteicis šādu ierosinājumu. Viņš izturējās pret Se-mu tieši tāpat kā pirms tam, kad viņš vēl nebija viņu uzaicinājis un viņa - atteikusies. Nekādas ievainota vīrieša pašlepnuma izpausmes. Nekādas neuzkrītošas atriebības. Viņš vēl aizvien uzsmaidīja viņai, kad to prasīja radusies situācija, un vēl aizvien laiku pa laikam nepacietīgi sarauca pieri.

Viņš bija izcils vīrietis visādā ziņā, Sema žēli prātoja, - vīrietis, kas tik tiešām īstenoja sevī vārda “vīrišķīgs” vispilnīgāko nozīmi. Viņš bija tāds, kādiem vīriešiem vajadzēja būt un kādi tie bija tikai retumis. Viņam bija savi principi un morāle. Viņš valdīja, nebūdams nomācošs; viņš mācīja, bet neskaitīja pamācības; viņš vadīja, bet nekad negrūda - kaut arī reizēm pabikstīja.

Viņš bija dzimis vadonis - īsts, talantīgs vadonis. Bet viņa nebija sekotāja. Viņa nemūžam nedrīkstēja atļaut sev par tādu kļūt.

Viņš bija ciets kā granīts un maigs kā čuksts - vai arī viņš tāds būtu, Sema bija pārliecināta, ja vien viņš atrastu sev īsti piemērotu sievieti.

Bet viņa nebija tāda sieviete.

Ļaut, lai starp viņiem izveidotos tuvas attiecības, viņiem abiem būtu tīrais neprāts.

Sema salēcās, atskārtusi, ka Makords nolicis klausuli un tagad runā ar viņiem.

“Kā jau es pirms pāris minūtēm sāku skaidrot,” viņš sacīja, cieši skatīdamies uz Semu, klusi mudinot viņu atgūties un pievērst viņam uzmanību, “mums šorīt būs tas prieks pieņemt kādu nelūgtu viesi. īstenībā šis ir vēsturisks notikums, jo konkrētais viesis visu mūžu ir centies izmest mūsu ielūgumus sava advokāta papīrgrozā ik reizi, kad vien esam uzstājīgi aicinājuši viņu iegriezties pie mums, lai parunātos.”

“Ko?” Sema pavaicāja, iesmējusies par Makorda agrāk nepieredzēto ieslīgšanu plašā metaforā, kaut arī viņš parasti izteicās strupi un tieši.

“Šorīt piezvanīja Valentes advokāts un uzaicināja mūs uz tete-a-tete viņa klienta birojā,” Makords paskaidroja, un Sema saprata, ka bezpalīdzīgs sašutums licis Makordam atkāpties no ierastā runas veida. “Es, protams, atteicos. Tad Bjūkenans ierosināja, lai mēs satiktos te. Es atkal atteicos. Taču pēc tam, kad viņš bija mani brīdinājis par apnicīgajiem juridiskajiem dokumentiem, ko viņš iesniegs, ja es viņu neuzaicināšu šurp, es žēlsirdīgi piekritu.” Viņš ieskatījās pulkstenī un strupi, ar nepatiku izmeta: “Drīz viņi būs klāt.”

“Vai Bjūkenans pateica, ko, pie velna, viņš grib?” Vomeks negaidot ieprasījās, slaucīdams savu briļļu stiklus. Vomeks dažbrīd kļuva tik kluss, ka Sema gandrīz aizmirsa viņa klātbūtni, taču, kad viņš ierunājās, tas skanēja pārsteidzoši uzstājīgi un bieži vien arī visai indīgi.

“Viņš izteica,” Makords sardoniski paskaidroja, “savu pārliecību, ka viņa klients ir kļuvis par mūsu slepkavības izmeklēšanas subjektu, un viņš vēlas aiztaupīt mums visiem nevajadzīgas neērtības un pūles, dzenoties pēc bezjēdzīgas teorijas.”

“Interesanti, kāpēc viņam tas pēkšņi ienācis prātā,” Vomeks noteica, saraucis uzacis.

“Pirmām kārtām Valente zina, ka tiek izsekots. Viņš vakar atbrīvojās no “astes”, tiklīdz Meningas kundze bija beigusi “pļāpāt” ar reportieriem un iekāpa viņa automašīnā. Tomēr,” viņš ar drūmu jautrību turpināja, “viena no mūsu patruļma-šinām nejauši pamanīja Valentes bentliju pie kāda restorāna Greitdžounsstrītā. Uzminiet - uz kādu restorānu viņš viņu aizveda?”

“Uz savas krustmātes restorānu,” Sreiders atbildēja.

“Uz “Andželīni”.” Makords apstiprinoši pamāja. “Turklāt viņa pagājušo nakti pavadīja kopā ar viņu.” Atgāzies krēslā, viņš paņēma zīmuli un pārlapoja savu bloknotu. “Kaut kas neticams, ka mums nav izdevies saistīt Valenti un Lī Menin-gu jau pirms tām pirmizrādes vakara viesībām.” Viņš nolasīja savas piezīmes, atzīmēdams katru punktu, tiklīdz bija to izskaidrojis pārējiem. “Mēs esam pārbaudījuši visas Valentes telefona sarunas un arī Meninga telefona sarunas. Vienīgie zvani Valentem no Logena Meninga biroja ir tie daži, kas izdarīti mēnesi pirms viņa nāves. Vienīgais zvans no Valentes uz Meningu dzīvokli izdarīts dienā pirms viņa nozušanas, kad Meningas kundze bija teātrī un gatavojās pirmizrādei.” Makords uz mirkli pacēla acis, lai palūkotos, vai kādam nav kas piebilstams. “Mēs esam runājuši ar šveicariem viņu abu dzīvesvietās un esam iztaujājuši arī viesmīļus visos restorānos un bāros, kur Valente pēdējā gada laikā ir lietojis savu kredītkarti. Neviens nekad nav redzējis viņus kopā, vienīgi tajās viesībās vakarā pirms Meninga nozušanas. Tagad, protams, viņi ir nešķirami un regulāri zvana viens otram.” Nosviedis zīmuli uz galda, viņš atgāzās krēslā. “No viņai adresētās Va-lcntes zīmītes mēs zinām, ka viņi tovakar izlikušies, ka nav pazīstami, bet kā gan viņi līdz šim ir sazinājušies? Kā divi cilvēki spēj uzturēt sakarus, turklāt vēl izplānot slepkavību, neatstādami nekādas savas saistības pēdas? Kad viņi pirmo reizi satikušies, cik sen tas viss jau notiek?”

Sema pēkšņi sastinga.

“Kā tu teici, kādā ielā atrodas restorāns “Andželīni”?” “Greitdžounsstrītā. Tu taču pati biji tā, kas zināja visu par to restorānu,” viņš atgādināja, saraucis pieri neizpratnē par Se-mas jautājumu un viņas pēkšņo, dzīvo interesi.

“Jā, bet es tur nekad neesmu bijusi. Par kuru Greitdžouns-strītas mājas numuru ir runa?”

“Tā iela ir tikai dažus kvartālus gara. Kāda tam nozīme?” Sema skaļi iesmējās un piecēlās.

“Viņi pazīst viens otru jau veselu mūžību!”

Nebilstot vairs ne vārda, viņa pagriezās un devās pie sava rakstāmgalda, kur bija atstājusi Lī Meningas lietu.

54. NODAĻA

Pēc brīža Sema triumfējoši nolika Makordam priekšā atvērto Lī Meningas lietu un norādīja uz kādu vecu Ņujorkas adresi. Sreideram un Vomekam viņa skaļi paskaidroja:

“Lī Meninga pārcēlās uz Greitdžounsstrītu, kad viņa vēl mācījās Ņujorkas universitātē.”

Makords pameta skatienu uz adresi, iebāza roku rakstāmgalda atvilktnē un izrāva telefonu grāmatu.

“Es jau pārbaudīju,” Sema sacīja, apsēdusies savā vietā. “Tur ir reģistrēts restorāns “Andželīni” un Andželīni veikals, un es pirms brītiņa uz turieni piezvanīju. Veikals šajā vietā ir jau četrdesmit piecus gadus, un tas atrodas tikai viena kvartāla attālumā no Lī Meningas agrākās dzīvesvietas. Es pārbaudīju arī Valentes agrāko darbavietu adreses - viņš tur laiku pa laikam strādāja tajā pašā laika posmā, kad Lī Meninga dzīvoja turpat kaimiņos.”

Sreiders veltīja Lī atzinīgu, tēvišķīgu mājienu par viņas atklājumu; tad viņš kļuva lietišķs.

“Kad tieši viņa dzīvoja līdzās veikalam?”

Kad Sema viņam to pateica, viņš atgāza galvu un sāka lūkoties griestos, domīgi samiedzis acis.

“Tātad, kad viņa iepazinās ar Valenti, viņš jau bija nosēdējis cietumā savu laiku par slepkavību...” Turpmākajā pauzē neviens nemēģināja apstiprināt viņa apgalvojumu, jo visi tobrīd jau tik labi bija iepazinuši Valentes dzīvi, ka jebkurš no viņiem būtu varējis uzrakstīt viņa biogrāfiju. “Apsvērsim citādu scenāriju par Valenti un Lī Meningu un palūkosimies, vai tas der,” Šreiders ierosināja. “Valente iepazīstas ar Lī Kendelu, kad viņa dzīvo turpat līdzās veikalam, kurā viņš strādā, un viņi viens otrā iemīlas. Protams, viņš atklāj Lī savu dzīvesstāstu, un, tā kā Valente ir nežēlīgs nelietis un pats ar to lepojas, viņš piemin, ka ir sēdējis cietumā par slepkavību. Kad viņu dēka ir galā, viņa aiziet savu ceļu un apprecas ar Meningu, un arī Valente aiziet savu ceļu. Valente un Lī Meninga kopš tā laika vairs nav redzējušies. Galu galā viņiem taču jau pašā sākumā nebija nekā kopīga, vai ne?”

“Tieši tā,” Vomeks piekrita. “Turpini, es klausos.”

“Paiet četrpadsmit gadi,” Šreiders runāja tālāk, “un kādu dienu Lī Meninga uzzina, ka viņas vīrs viņu krāpj vai legalizē nelikumīgi iegūtu naudu - vai arī dara ko citu -, un viņa nolemj, ka grib uz visiem laikiem no viņa atbrīvoties. Tātad - kuram viņa varētu piezvanīt, lai lūgtu padomu šādā jautājumā? Kuru viņa pazīst, kam būtu vajadzīgā pieredze?”

“Viņa piezvana savam senajam draugam no Greitdžouns-strītas,” Vomeks skaļi secināja.

“Tieši tā. Viņa piezvana viņam no telefona automāta, viņš atbrauc pēc viņas ar savu automašīnu, un viņi tur izrunājas. Tādā pašā veidā abi satiekas vēl pāris reižu, lai kaltu plānus, bet tas arī ir viss, ko viņi dara. Kāpēc mēs nevaram atrast nekādus pierādījumus par viņu dēku - jo viņiem tādas nebija.” Viņš apklusa, no jauna savilcis uzacis. “Manuprāt, tikpat labi varētu būt, ka viņa savas problēmas dēļ nav piezvanījusi Va-lentem pilnīgi negaidot. Meninga sekretāre teica, ka Menings nedēļās pirms savas nāves ir izteicis Valentem vairākus lietišķus piedāvājumus. Varbūt Menings aizveda Valenti pie savas sievas un tieši tad viņa iedomājās, cik ļoti noderīgs viņas vecais draugs varētu būt, lai viņa tiktu vaļā no sava vīra. Nu, vienalga,” viņš noteica, papurinājis savu lielo galvu. “Lai nu kā, iepriekšējā vakarā, pirms abi sāk plānot, kā novākt Loge-nu, tas pēkšņi nolemj izpelnīties zināmu labvēlību sava potenciālā darījumu partnera acīs, uzaicinot viņu uz Lī glauno ballīti. Meningas kundzes sekretāre - Brenna, vai kā viņu tur sauc, -man īpaši uzsvēra, ka Menings pats pēdējā minūtē ierakstījis Valenti viesu sarakstā.”

Izskatījās, ka uz Vomeku tas atstājis iespaidu.

“Tātad Valente dodas uz viesībām, bet acīmredzamu iemeslu pēc viņš un Meningas kundze rūpīgi izliekas, ka nepazīst viens otru.” Viņš paskatījās uz Semu, kas domīgi rauca pieri. “Vai tev ir kādas problēmas ar šo teoriju?”

“Es domāju par tiem bumbieriem, kurus Valente viņai aizsūtīja uz slimnīcu,” Sema atbildēja. “Es visu laiku uzskatīju, ka viņš zināja par Meningas aizraušanos ar bumbieriem, jo viņi kopīgi ieturējuši daudzas omulīgas brokastis, taču ir pilnīgi iespējams, ka Valente gluži vienkārši atcerējās viņas iepirkšanās paradumus savas krustmātes veikalā un kādā nostalģiskā brīdī nosūtīja viņai uz slimnīcu tos bumbierus.”

Šreiders apmierināts pagriezās pret Makordu.

“Kā tas jums patīk, leitnant?”

Pirms Šreiders bija paguvis līdz galam izteikt šo jautājumu, uz Makorda rakstāmgalda iezvanījās telefons. Makords pacēla klausuli, mirkli klausījās un tad strupi paziņoja:

“Aizvediet viņus uz nopratināšanas telpu un lieciet, lai viņi tur pagaida!”

Nolicis klausuli, viņš paskaidroja:

“Valente un Bjūkenans ir klāt,” - tad nesteidzīgi apsvēra Sreidera jautājumu. “Tavai teorijai manās acīs piemīt viens liels trūkums, un tas ir šāds: federāļi dēvē Valenti par Ledus Vīru, jo viņš ir aukstasinīgs un aprēķina pilns maitasgabals. Spriežot pēc tā, ko esmu dzirdējis, viņš nepalīdzētu pat senai draudzenei - ne arī kādam citam -, ja vien viņam no tā nebūtu kāds labums. Lai viņš piekristu novākt Logenu Meningu un par savām pūlēm riskētu saņemt nāvīgu injekciju, Lī Meningai vajadzēja viņam piedāvāt ko tādu, ko viņš ļoti gribēja dabūt.” Vomeks nekavējoties nāca klajā ar ticamu iespēju.

“Varbūt viņa piedāvāja sava vīra netīro naudu. Viņa man neizskatījās pēc tādas, kas mācētu pati to legalizēt.”

“Šāds pamudinājums Valentem liktos vilinošs, ja runa būtu par autokravu naudas,” Makords atbildēja. “Acīmredzot

Meningas kundze iekārdināja viņu, piedāvājoties ari pati, jo šobrīd starp viņiem pavisam noteikti risinās kaut kas seksuāls.” Klusumā, kas sekoja, Sema negribīgi papurināja galvu. “Piedodiet, bet es tam visam nekādi nespēju noticēt.”

“Ko nozīmē - nespēju noticēt tam visam?” Makords asi noprasīja un drūmi uzlūkoja viņu. “Tas ir izskaidrojums faktiem, kas nedēļām ilgi nav ļāvuši man tikt skaidrībā par viņu attiecībām. Tas izklausās pilnīgi loģiski.”

“Bet tikai līdz zināmai robežai. Tā var izskaidrot, kāpēc un kā divi vainīgi sazvērnieki paturējuši savu pazīšanos pilnīgā noslēpumā, vienlaikus plānojot noslepkavot Meningu. Tomēr tā nevar izskaidrot, kāpēc viņi atteikušies no jebkādas piesardzības jau pirms tam, kad tika atrasts Meninga līķis. Kāpēc gan Valentem vajadzētu būt tik stulbam, lai ar savu helikopteru nogādātu viņu tādā vietā, kur, kā viņš zināja, būs pilns ar policistiem? Kāpēc viņi tā dižojas ar savām attiecībām tagad, kad viņiem jāizskatās nevainīgiem?” Sema bija uzrunājusi visus trīs vīriešus, taču savu pēdējo jautājumu viņa uzdeva īpaši Makor-dam. “Tu teici, ka Valente ir “aprēķina pilns”, un tomēr viņš atklāti apmeklē viņu viņas dzīvoklī. Vakar viņš aizveda Meningas kundzi vakariņās - ļoti atklāti - un tad pavadīja nakti kopā ar viņu, kaut arī viņš acīmredzot zina, ka tiek novērots.” Viņa pacēla rokas ar augšup pavērstām plaukstām. “Kāpēc gan saltam, aprēķina pilnam cilvēkam vajadzētu darīt tik pārgalvīgas lietas?”

“Pamatojoties uz manām zināšanām par cilvēka dziļāko būtību,” Makords ar nicīgu smīnu atteica, “es varētu apgalvot, ka Lā Meninga piedāvājusi sevi Valentem kā daļu no atlīdzības, un viņš ārkārtīgi vēlas ātrāk iekasēt samaksu.”

“Tu gribi teikt,” Sema ar smaidu viņu pārlaboja, “ka viņš ir iekarsis pēc viņas?”

“Acīmredzot.”

“Skaidrs,” Sema drūmi noteica. “Tātad Ledus Vīrs ir tik “iekarsis”, ka gatavs riskēt un saņemt nāvessodu, lai tikai būtu kopā ar viņu?”

Makords nopūtās, bet nestrīdējās pretī. Viņš to nespēja.

“Es nesaku, ka Valente nav noslepkavojis Logenu Menin-gu,” Sema piebilda, “bet esmu ar viņu tikusies un nedomāju, ka viņš ir tik necilvēcīgi salts un vienaldzīgs, kā tev ir sacīts. Es vēroju viņu, kad viņš ieraudzīja Meningas kundzes mersedesu, kurš tika ar vinču vilkts augšā uz ceļa. To ieraugot, viņš izskatījās pilnīgi satriekts un gandrīz vai nelabuma pārņemts. Tāpat es redzēju, kā viņš nesa viņu uz rokām - augšup pa stāvu kalnu, cauri dziļam sniegam - no kalnu mājiņas uz lielceļu. Es ar interesi noklausīšos, ko tu domā par viņu,” Sema pabeidza.

Makords pameta acis pulkstenī.

“Tad iesim un aprunāsimies ar viņu, lai es varu tikt ar to skaidrībā.” Viņš piezvanīja Holenda sekretārei un paziņoja, ka tūlīt sāksies pārrunas; tad viņš atstūma no galda savu krēslu.

“Ja gribat zināt manas domas,” Vomeks ieminējās, kad viņi visi piecēlās, lai dotos uz nopratināšanas telpu pusi, “detektī-ve Litltone uzskata, ka Ledus Vīrs ir gards kumosiņš.”

Paņēmusi savu bloknotu un zīmuli, Sema pārvērta visu jokā, kaut arī pateica to, ko domāja.

“Man liekas, ka viņš ir ļoti pievilcīgs - kaut arī bīstams un nelaipns.”

To teikusi, viņa nejauši paskatījās uz Makordu, kas gāja apkārt savam rakstāmgaldam un nāca uz viņas pusi, un juta, ka uz mirkli viņā ieurbjas divu zilu acu skatiens, tik ass kā duncis.

“Vai tiešām?” viņš apvaicājās apzināti nevērīgā tonī, kas nepavisam nesaderējās ar viņa acu izteiksmi.

“Nē, ne gluži,” Sema atteica bez svārtīšanās... nepatiesi... un negribēti. Apjukusi par savu patvaļīgo atbildi, viņa devās pāri nodaļas telpai uz nopratināšanas istabu pusi. Šreiders un Vomeks soļoja viņai pa priekšu, un viņa pūlējās saprast, kas īsti nupat noticis. Makords tā bija izskatījies vai nu tāpēc, ka domāja - viņa ir aizspriedumaina attiecībā uz aizdomās turēto, turklāt vēl noziedznieku, vai arī tāpēc, ka bija greizsirdīgs. Nē, tā nevarēja būt greizsirdība, Sema nolēma. Nekādā ziņā. Ne jau Makords. Neiespējami.

Brīdi apsvērusi pati savu reakciju, Sema secināja, ka nolie-gūsi savu izteikto apgalvojumu par Valenti vai nu tāpēc, ka nebija vēlējusies, lai Makords domātu, ka viņas profesionālos uzskatus var ietekmēt jebkurš pievilcīgs vīrietis, vai arī - un šāda iespēja viņai nepatika - tāpēc, ka greizsirdība bija neomulīga, nejauka sajūta un viņa negribēja nekad mūžā izdarīt neko tādu, lai šis apbrīnojamais cilvēks piedzīvotu tādu nevajadzīgu, nepatīkamu brīdi. Ja tā, tad tas liecinātu, ka viņas jūtas pret Makordu ir ļoti maigas un ka viņš viņai jau nozīmē daudz vairāk, nekā viņa pati apzinās. Taču tā tas vis nebija. Viņa nemūžam nebūtu tik liela muļķe, lai kaut ko tādu pieļautu.

Makords viņai greizi uzsmaidīja un ierunājās pieklusinātā balsī:

“Manuprāt, mūsu pirmā mīlētāju ķilda beidzās gluži labi, vai tev tā nešķiet?”

Senia pārāk strauji nogriezās ap stūri un gandrīz ietriecās sienā.

Viņš aiztaupīja viņai nepieciešamību atbildēt, strauji mainīdams sarunas tematu, kad viņi jau tuvojās nopratināšanas telpām nākamā gaiteņa galā.

“Šreider, vai tu gribi nākt līdzi iekšā vai arī labāk noskatīsies no spoguļa puses?”

“Tā kā es negrasos piedalīties, es labāk gribētu paskatīties no ārpuses. No tālienes visu var labāk saredzēt.”

Kad Vomeks pateica gandrīz tieši to pašu, Makords paskatījās uz Semu.

“Es gribu iet līdzi iekšā,” viņa tūlīt paziņoja. “Es vēlos, lai tu viņam pavaicā par attiecībām ar Meningas kundzi, kamēr viņš vēl ir te.”

“Ja viņš ir atnācis šurp, lai paziņotu man nesatricināmu alibi, nav jēgas vaicāt viņam par Meningas kundzi vai par ko citu, jo viņš mani pasūtīs pie visiem velniem. Valentes kungam,” Makords izmēdīja, “nepatīk, ka mēs “okšķerējamies” pa viņa darīšanām. Valsts prokurori reiz mēnešiem ilgi pūlējās, lai piespiestu viņu iesniegt dažus pārskatus, ko viņi vēlējās redzēt sakarā ar apsūdzību krāpšanā, kura bija pret viņu izvirzīta. Vispirms viņa advokāti visādi vilcinājās, tad sāka iebilst un pēc tam cīnījās pret to līdz pat Ņujorkas Augstākajai tiesai. Vai zini, kas notika, kad Augstākā tiesa beidzot piespieda viņu iesniegt prokuroru pieprasītos dokumentus?”

“Nē, kas tad?”

“Pārskati viņu pilnīgi attaisnoja. Valente zināja, ka tā notiks. Ja viņam šodien tik tiešām ir dzelžains alibi, es no viņa neizspiedīšu nevienu pašu papildu informācijas molekulu. Īstenībā es vēl aizvien nespēju noticēt, ka viņš grasās kaut ko paziņot brīvprātīgi. Kaut ko tādu viņš dara pirmo reizi.”

55. NODAĻA

1

Nopratināšanas telpas, agrāk dēvētas par “iztaujāšanas telpām”, atradās trešā stāva tālākajā galā, pa diagonāli pretī Ma-korda kabinetam, starp diviem īsiem, ļaužu pārpildītiem gaiteņiem ēkas dziļākajā daļā. Priekšējā gaitenī bija durvis, kas veda uz šīm telpām, un lieli stikla logi, kur garāmgājēji varēja visu redzēt un arī paši bija redzami. Dziļākajā gaitenī atradās vienpusēji spoguļi, pie kuriem mēdza sapulcēties detektīvi un policijas virsnieki, lai novērotu un noklausītos to, kas notika katrā telpā, paši paliekot nenovēroti.

Maikls Valente un viņa advokāts nevis gaidīja nopratināšanas telpā, kā viņiem bija likts, bet gan stāvēja gaitenī un dzēra kafiju. Sema nosprieda, ka tā ir sīka, toties apzināta nepakļaušanās, kuras mērķis bija nemanāmi laupīt Makordam kontroli.

Makords to tieši tā arī uztvēra un atriebās, apņēmīgi paso-ļojot abiem vīriešiem garām un neuzmetot viņiem ne skatiena. Viņš atvēra nopratināšanas telpas durvis un, rupji pamājis ar galvu, pavēloši noskaldīja:

“Iekšā!”

Šreiders un Vomeks jau nogriezās tālākajā gaitenī, kad garām Semai pasoļoja kapteinis Holends kopā ar vēl četriem vīriem, kas devās tajā pašā virzienā. Sema saprata, ka Valentes brīvprātīgā ierašanās iecirknī acīmredzot pulcējusi daudz interesentu, un viņa sāka prātot, cik cilvēku jau tur sanākuši, lai vērotu viņus caur vienpusējo spoguli.

Viņa nogaidīja, kamēr Bjūkenans un Valente viņai pa priekšu ieiet telpā, tad viņa devās iekšā un aizvēra durvis.

Makords aizgāja uz labo pusi no iegarenā galda, kas stāvēja telpas centrā.

“Sēdieties!” viņš pavēlēja saviem pretiniekiem un pamāja uz krēsliem pa kreisi no galda.

Valente nesteidzīgi apsēdās; tad viņš atpogāja žaketi, atgāzās krēslā un nevērīgi atbalstīja potīti uz otras kājas ceļgala -apzināti laiska poza, kas pauda viņa pilnīgo necieņu pret to, kas notiek, un detektīviem.

Makords pagrieza krēslu sāņus, paņēma klēpī savu dzelteno bloknotu un pār labo plecu paskatījās uz Valenti, nepacietīgi klaudzinot ar zīmuļa galu pa galdu. Viņš gaidīja.

Sema domās nofotografēja abus klusējošos vīriešus un papildināja attēlu ar parakstu: “]a es nevaru uzvarēt, tad es nespēlēšu. ”

Bjūkenans apsēdās, atvēra portfeli un pārtrauca saspringto klusumu, paziņodams:

“Mēs esam pārliecināti, ka Valentes kungs tiek turēts aizdomās par Logena Meninga slepkavību.”

Makorda skatiens pievērsās Bjūkenanam, un viņš paraustīja plecus.

“Neviens viņu tajā nav apsūdzējis.”

“Taisnība gan. īstenībā neviens pat nav viņu nopratinājis. Kāpēc tā, leitnant?”

“Šeit jautājumus uzdodu es,” Makords paskaidroja, kā norādams nepieklājīgu ceturtās klases skolnieciņu klases ekskursijā uz iecirkni, “un jūs man atbildat. Jūs paši pieprasījāt šo tikšanos. Ja jums ir kas sakāms, tad sakiet. Ja ne,” Makords indīgi piebilda, “durvis ir tur. Jūs neviens neaiztur.”

Gordona Bjūkenana aristokrātiskā seja palika nesatricināmi mierīga, taču Sema pamanīja, ka Valente sakož zobus un viņa vaigā sāk raustīties kāds muskulis.

“Varat ierakstīt protokolā,” Bjūkenans sacīja mierīgi un vienaldzīgi, “ka Valentes kungs nekādi nevar būt jūsu meklētais slepkava. Te ir saraksts ar vietām, kur viņš atradās tajā svētdienā, kā arī liecinieku vārdi un telefona numuri, kuri var apstiprinātt viņa klātbūtni. To lasot, jūs noskaidrosiet, ka mans klients vispirms pusdienoja un pēc tam apmeklēja “Knicks” spēli ar trim darījumu partneriem. Pēc spēles visi aizgāja uz “Century Club”, kur līdz sešiem vakarā runāja par darījumiem. Deviņos vakarā viņš paēda vakariņas publiskā restorānā, kur viņš ir labi zināms un pazīstams, kopā ar sievieti, kuras vārds ir minēts šajā sarakstā. Vienos naktī viņš atgriezās mājās, kur ilgi runāja pa telefonu ar vairākiem saviem darījumu partneriem Āzijā. Viņa šoferis, viņa šveicars un viņa izmantoto telefona numuru saraksts apliecinās šo pēdējo daļu.”

Makords pasniedzās pēc papīra un tad apzināti izlikās to neredzam, tiklīdz bija paņēmis rokā.

“Man teica, ka Valentes kungam nepatīkot labprātīgi atklāt informāciju. Varētu pat sacīt, ka viņš visiem spēkiem cenšas nesadarboties. Mani māc ziņkāre par iemesliem, kuru dēļ viņš šodien ieradies šeit un sniedz informāciju, lai palīdzētu mums šajā konkrētajā lietā.”

Bjūkenans aizvēra portfeli.

“Mana klienta motīvi uz jums neattiecas. Jūsu pienākums -tā šķiet - ir atrast Logena Meninga īsto slepkavu.”

“Pieņemsim, ka es jums pateiktu - Meningas kundze ir mūsu galvenā aizdomās turamā persona,” Makords novilka. “Ko jūs par to sacītu?”

Valentes negantā balss izklausījās pēc pātagas cirtiena.

“Es sacītu, ka jūs esat izdzīvojis savu nolāpīto prātu.” Makorda galva strauji pagriezās pret Valenti, un Sema vēroja, kā divi ienaidnieki beidzot nostājas aci pret aci - viltīgs mednieks, bīstams plēsoņa. Viņi mirkli klusēja, domās metot lokus viens ap otru; tad mednieks pasmaidīja.

“Man bija radies iespaids, ka jūs ar Meningas kundzi bijāt pilnīgi svešinieki līdz pat tam vakaram, kad jūs satikāties viņas viesībās. Vai jums par viņu ir vairāk nekā pavirša interese?”

“Beidziet muldēt!” Valente noskaldīja un pielēca kājās pēkšņi un biedējoši graciozi kā pantera, kuru viņš Semai tobrīd atgādināja. “Jūs jau nedēļām ilgi mūs abus novērojat. Jūs sasodīti labi zināt, ka viņa pagājušo nakti pavadīja pie manis.”

Bjūkenans steigšus piecēlās, radot Semai iespaidu, ka advokāts baidās par to, ko viņa klients varētu izdarīt turpmāk, taču Makords jau bija sagatavojies nākamajam uzbrukumam.

“Jūs viņu pazīstat jau sen, vai ne? Precīzāk sakot, jau četrpadsmit gadus.”

“Jūs tikai tagad to aptvērāt?” Valente papurināja galvu, ir kā nespētu noticēt šim stulbumam, ar kādu viņš sastapies; tad viņš izgāja ārā un Bjūkenans sekoja viņam cieši pa pēdām.

Vairākus mirkļus Makords noskatījās viņiem pakaļ, sakodis zobus neizskaidrojamās dusmās; tad viņš noteica klusi, it kā pie sevis:

“Kuces dēls! Viņš bija gatavs runāt...”

Viņš pameta acis uz Semu un niknā riebumā pret sevi izgrūda:

“Man vajadzēja viņu vispirms novērtēt, taču man likās, ka es zinu par viņu visu iespējamo no viņa lietas, tāpēc metos virsū jau pašā sākumā. Es parādīju viņam, cik brašs vīrs esmu, tāpēc viņš bija spiests man parādīt, ka viņam tas ir pie vienas vietas. Tev bija taisnība, Sema. Ledus Vīrs ir iekarsis - nē, viņš ir maigs pret Lī Meningu. Ja es nebūtu viņu tā noskaņojis pret sevi, ja es būtu runājis skaidru valodu, man liekas, viņš man būtu pateicis kaut ko tādu, ko man vajadzēja zināt. Viņš vairs nekad nedos mums otru iespēju...”

Pielēkusi kājās, Sema metās uz durvīm.

“Uz kurieni tu iesi?”

“Mēģināšu runāt ar viņu skaidru valodu!” viņa uzsauca pār plecu, skriedama uz sētaspuses gaiteni un kāpnēm. Viņa paspraucās garām iztrūcinātajam kapteinim Holendam un viņa grupai, kas vēl aizvien stāvēja pie vienpusējā spoguļa un sarunājās par Valentes apmeklējumu. Lūgdamās, kaut lifti būtu tikpat piebāzti un lēni kā parasti, viņa triecās pret smagajām kāpņu telpas durvīm un metās lejā pa diviem kāpņu posmiem, soļiem skaļi dimdot un sirdij pukstot gandrīz tikpat spēcīgi.

56. NODAĻA

Pirmajā stāvā valdīja ierastais juceklis, kur policisti formas tērpos, parasti pilsoņi un advokāti steidzās visos virzienos, taču Valenti un Bjūkenanu nekur neredzēja. Sema pieskrēja pie galvenās izejas, atgrūda vaļā vienas durvis un pamanīja abus vīriešus aši dodamies lejā pa kāpnēm pie melna “Mercedes”, kas nupat bija piebraucis ielas malā.

“Valentes kungs!” viņa iekliedzās.

Abi vīrieši pagriezās un noskatījās, kā viņa steidzas tiem klāt, - Bjūkenans ar izbrīnā sarauktu pieri, Valente ar nicīgas neticības izteiksmi sejā.

Vējā virpuļoja sniegpārslas. Sema apskāva sevi ar rokām un mēģināja saņemties šai situācijai, kurai viņa nebija ne gatavojusies, ne piemēroti apģērbusies.

“Valentes kungs,” Sema iesāka, “ir vēl daži jautājumi, es gribētu...”

Bjūkenans viņu pārtrauca, viņa balss bija tikpat stindzinoši salta kā vējš, kas bija piekļāvis plāno blūzi Semai pie ādas.

“Jums tika dota iespēja uzdot savus jautājumus augšstāvā, detektīve. Šī vieta nav piemērota tam, kas jums padomā.” Sema izlikās nedzirdam aizkaitināto advokātu un veltīja visu sava valdzinājuma spēku viņa ciniskajam klientam. Cenzdamās “runāt skaidru valodu”, viņa atklāti sacīja:

“Valentes kungs, es gan savos uzskatos esmu viena, taču nekad neesmu bijusi īsti pārliecināta, ka jūs vai Meningas kundze esat nogalinājuši viņas vīru.”

“Ja jūs te tagad tēlojat labo policistu un slikto policistu,” Valente nicīgi attrauca, “tad jums tas sanāk pagalam draņķīgi.” “Dodiet man laiku, es šajā darbā strādāju nesen,” Sema trīcēdama pajokoja, un viņai šķita, ka pamanījusi vieglu, mirklīgu plaisu Valentes saltajā sejas izteiksmē. Izvēlējusies nevainīga godīguma toni, kas apkaunojoši robežojās ar naivumu, Sema mēģināja ielauzties pa šo plaisu viņa pretestībā. “Es strā-

dāju par detektīvi tikai dažas nedēļas, tā ka varbūt visu daru nepareizi, bet, ja jūs tikai varētu man kaut ko izskaidrot, tad varbūt es varētu palīdzēt...”

“Es atkārtoju, detektīve, šī ietve nav īstā vieta, kur jums iztaujāt manu klientu,” Bjūkenans dusmīgs brīdināja. Valentem viņš piebilda: “Mēs nokavēsimies.” Šoferis jau stāvēja pie limuzīna pakaļējām durvīm un atvēra tās, tiklīdz Bjūkenans pagriezās pret viņu.

Advokāts iekāpa automašīnā, un Valente pagriezās, lai viņam sekotu, taču Sema neatkāpās.

“Valentes kungs, kāpēc jūs ar Meningas kundzi tēlojāt, ka nepazīstat viens otru?”

“Es nekad neesmu kaut ko tamlīdzīgu tēlojis!” Valente strupi atcirta un apsēdās uz pakaļējā sēdekļa.

Tā ir taisnība, Sema atskārta, atsaukusi atmiņā viņa izturēšanos pret Lī Meningu, kad Sema bija redzējusi viņus kopā. Viņa ieliecās automašīnā, lai šoferis nevarētu aizvērt durvis, un, krampjaini trīcot, vēl pēdējo reizi mēģināja panākt, lai Valente viņu saprastu.

“Pareizi, jūs to nedarījāt, bet Meningas kundze gan izlikās, un tieši tas izraisa mūsos šaubas un aizdomas. Ja jūs patiešām gribat, lai mēs meklējam aizdomās turamos citur, tad jums jāatbild uz manu jautājumu. Vai jūs gribat, lai mēs meklējam kādu citu...” viņa jau grasījās pateikt “nevis jūs un Meningas kundzi”, bet tad izmantoja viņa vājību pret Lī Meningu, “nevis Meningas kundzi?”

Viņš saminstinājās un tad, Semai par priecīgu pārsteigumu, noskaldīja:

“Kāpiet iekšā!”

Sema iekāpa automobilī, un šoferis aizvēra durvis.

“Paldies!” viņa noteica, berzēdama rokas un pūlēdamās panākt, lai zobi pārstātu klabēt. Viņa atvēra muti, lai uzdotu jautājumu, tad satriekta apklusa, jo limuzīns sāka braukt prom.

“Es varu nokavēt kādu tikšanos pilsētas centrā,” Valente aprauti paskaidroja. “Vai vēlaties izkāpt?” viņš izaicinoši noprasīja. “Vai arī brauksiet man līdzi?”

Sema uztvēra pēdējā jautājuma ironiju un nepateica nevienu no vairākām atbildēm, kas bija iešāvušās prātā. Viņas instinkti brīdināja neuzsākt cīņu ar Valenti, jo viņai bija sajūta, ka Maikls Valente ir vēl iespaidīgāks pretinieks, nekā bija izslavēts. Viņa saminstinājās, prātojot, vai drīkst jautāt viņam par zīmīti, ko viņš bija uzrakstījis Lī Meningai un ielicis bumbieru grozā, tad nolēma riskēt. Ja viņam bija alibi, tad Makordam no šīs zīmītes nebūs itin nekāda labuma. Pat tad, ja viņa alibi būtu apšaubāms, Bjūkenans atbilstoši likumam par pierādījumiem uzzinātu par šo zīmīti.

“Es gaidu, detektīve!” Valente nepacietīgi mudināja.

Sema nolēma runāt pilnīgi vaļsirdīgi, ja vien viņš to ļautu, un izvēlēties sev jaunu karjeru, ja būs pieļāvusi kļūdu.

“Kad Meningas kundze atradās slimnīcā,” viņa sacīja, “detektīvs Šreiders uzgāja kādu pa telefonu nodotu ziņu no jums un pajautāja viņai, vai viņa jūs pazīst. Meningas kundze sameloja un pateica, ka pirmo reizi jūs sastapusi savās viesībās pirms pāris dienām. Vai jūs zināt, kāpēc viņa meloja?”

“Viņa nemeloja!” viņš atcirta.

Sema sāka zaudēt ticību Makorda secinājumam, ka Valente ir “gatavs runāt”. Viņa paskatījās uz Valenti un jautājoši ielūkojās viņa noslēgtajā sejā.

“Cik ilgi jūs pazīstat Meningas kundzi?”

“Četrpadsmit gadus.”

Sema nemanāmi atviegloti nopūtās. Tā vismaz bija godīga atbilde, taču viņa nepavisam nebija iepriecināta par to, ko viņai bija nācies darīt, lai to saņemtu. Rūpīgi slēpjot emocijas, kas varēja ieskanēties viņas balsī, Sema klusi ieminējās:

“Ja jūs mēģinātu pārvarēt savu saprotamo sašutumu par šo nepieciešamību atbildēt uz maniem ļoti personiskajiem jautājumiem - un atbildēt uz tiem visā pilnībā -, es mēģināšu uzdot tik maz jautājumu, cik vien varēšu. Un pat atbildēšu uz jūsējiem. Norunāts?”

Kaut arī Valente nevēlējās ielaisties ar viņu nekādās norunās, viņš vismaz izskaidroja savu pēdējo atbildi.

“Viņa mani nepazina, kad satikāmies viesībās, jo mēs nebijām viens otru redzējuši četrpadsmit gadus. Kad viņa mani senāk pazina, man bija bārda.”

“Vai jūs gribat teikt, ka viņa pat nepazina jūsu vārdu?” Sema skeptiski noprasīja.

“Tolaik mani sauca citādi.”

“Par Falko vai par Nipoti?” viņa nelikās mierā, vērojot viņa reakciju.

Valentes reakcija bija īsi, sardoniski smiekli.

“Jūs paņēmāt zīmīti, kuru es viņai nosūtīju kopā ar bumbieriem,” viņš noteica un nicinājumā pašūpoja galvu. “Jūs nu gan esat neiedomājami ļaudis!”

Nevēlēdamās bez vajadzības atzīt, ka zīmīte atrodas pie viņas, Sema vaicāja:

“Kā gan jūs varējāt nonākt pie tāda secinājuma par šo zīmīti pēc tā, ko es jums pajautāju?”

“Izdomājiet pati, detektīve!”

“Nē, tā mums nekas neiznāks,” Sema noteica rezignēti, tomēr stingri. “Varbūt apmainīsimies ar paskaidrojumiem?” Viņa gaidīja, kad viņš piekritīs. Tomēr Valente vienīgi sarauca uzacis un uzlūkoja viņu, vienaldzīgi klusējot, tāpēc Sema nolēma riskēt un tik un tā sniegt viņam savu paskaidrojumu. Viņa izskaidroja, kāpēc bumbieru grozs sākumā izraisījis viņai aizdomas, un pastāstīja, kā bija atradusi un izlasījusi viņa zīmīti. Beigusi runāt, Sema apklusa, lai piešķirtu lielāku nozīmību savam nākamajam jautājumam.

“Valentes kungs, vai jūs atceraties, ko rakstījāt tajā zīmītē?”

Viņš vienaldzīgi pamāja, taču tad beidzot aptvēra savu rakstīto vārdu sekas - to, ko policija acīmredzot no tiem secinājusi. Viņa sejas izteiksme kļuva nedaudz maigāka un ieinteresētāka.

Sema mazliet pasmaidīja, pati to neapjaušot.

“Kā jūs secinājāt, ka esmu atradusi šo zīmīti, kad es pieminēju tos divus vārdus?”

Viņš mirkli svārstījās, tad negribīgi atbildēja viņai.

“Es uzrakstīju tos vārdus savā zīmītē, jo tie bija vārdi, kādos Lī senāk mani dēvēja. Tagad uzdodiet sev jautājumu!” viņš īsi pavēlēja. “Kā jums liekas, vai man vajadzēja sīkāk paskaidrot, kas es tāds esmu, rakstot uz vēstuļpapīra, uz kura iespiests mans vārds, ja viņa jau zināja, kas ir Maikls Valente?”

Sema papurināja galvu.

“Nē,” viņa atteica un tad spēra soli vēl mazliet tālāk. “Kad Meningas kundze beidzot atskārta, ka jūs esat viņas senais draugs “Falko Nipote”?”

Pēkšņs, mirklīgs smaids pazibēja viņa zeltainajās acīs un nolaidās līdz lūpu kaktiņiem, uz acumirkli atmaidzinot vaibstus tā, ka Semai no šīs pārvērtības aizrāvās elpa.

“Es acīmredzot nupat pateicu kaut ko jocīgu?” viņa iedrošinājās pavaicāt, pūloties saglabāt savu mierīgo, lietišķo izturēšanos.

Viņš pielieca galvu nesteidzīgā mājienā, smaida pēdas vēl aizvien kavējās viņa acīs, tomēr viņš palika kaitinoši kluss.

“Pažēlojiet mani,” viņa pajokoja, pirms bija paguvusi aprauties.

Dzirdot šo jocīgo lūgumu, viņš atkusa vēl par vienu grādu un tik tiešām viņu pažēloja.

“Falco itāliešu valodā nozīmē “vanags”, un senāk tā bija mana iesauka. Tieši tādā vārdā Lī dzirdēja mani uzrunājam.”

“Un nipote?” Sema nelikās mierā. “Tas itāliski nozīmē...”

“Māsasdēls.”

Semas acis apjukumā iepletās.

“Tieši to mums arī pateica, kad mēs izvaicājām cilvēkus, kuri tekoši runā itāliski, taču mēs nodomājām, ka starp jums un Meningas kundzi šiem vārdiem ir kāda cita nozīme. Kāpēc viņai vajadzēja jūs saukt par “māsasdēlu”?” Sema aptvēra atbildi, pirms bija izteikusi jautājumu, tomēr nogaidīja, kamēr viņš to apstiprinās.

“Lī bieži dzirdēja, ka krustmāte mani tā uzrunā, un viņa nosprieda, ka tas ir mans vārds.”

“Vai tolaik jūs viens otru tik labi nepazināt?”

“Mēs tikai retu reizi pārmijām kādu vārdu.”

“Skaidrs.” Sema atcerējās svarīgo jautājumu, kurš bija novedis viņu pie šis pārsteidzošās atbildes un vēl aizvien palicis neatbildēts. “Kad Meningas kundze saprata, ka jūs esat viņas senais draugs no Greitdžounsstrītas?” viņa vaicāja, kad automašīna apstājās ietves malā aiz Parka avēnijas un Četrdesmit astotās ielas stūra.

“Tajā vakarā, kad uzzināja, ka viņas vīrs ir miris. Es aizgāju pie viņas, lai pateiktu, kas es tāds esmu, un palūkotos, kā viņa jūtas.”

“Vai jūs vēl aizvien bijāt tur, kad mēs ar viņu tovakar runājām?” Sema jautāja, kad šoferis jau bija izkāpis un atvēris limuzīna pakaļējās durvis. Trauslais pamiers sabruka, tiklīdz viņa bija uzdevusi šo jautājumu, jo Valente saprata, ka viņa vairs nerunā skaidru valodu.

“Jūs sasodīti labi zināt, ka es tur biju!” viņš atcirta, strupi pamāja uz atvērtajām automašīnas durvīm un skarbi paziņoja: “Mums te jākāpj ārā.”

Sema, kam nebija citas izvēles kā vien arī izkāpt, paklausīja, un abi vīri aizsoļoja pa ietvi, pametot viņu stāvam. Valente pakavējās, lai kaut ko pateiktu savam šoferim, un tad abi ar Bjūkenanu aizgāja, nesot rokā savus portfeļus. Sema piegāja pie limuzīna pakaļgala, saņēmusi rokas aiz muguras un lūkodamās pēc taksometra; tad viņa pagriezās atpakaļ, lai paskatītos, uz kurieni dodas Valente un Bjūkenans. Viņai nebija ne mēteļa, ne somiņas, tātad nebija arī naudas taksometram, taču viņa varēja samaksāt pēc tam, kad būs nokļuvusi atpakaļ iecirknī.

Valente un Bjūkenans iegāja milzīgajā ēkā, kas aizņēma visu kvartālu, un, impulsa vadīta, Sema nolēma viņiem sekot.

“Uz kurieni jūs, jaunkundz?” Valentes šoferis uzsauca, kad viņa paskrēja tam garām. “Valentes kungs lika man aizvest jūs atpakaļ uz iecirkni...”

“Pagaidiet tepat vai apmetiet kādu līkumu ap kvartālu!” Sema atsaucās. “Es aizmirsu viņam kaut ko pavaicāt,” viņa sameloja.

Viņa iesteidzās vestibilā mirklī, kad aiz Valentes un viņa advokāta aizvērās lifta durvis. Pakāpusies atpakaļ, Sema vēroja, kā virs lifta durvīm zib gaisma, tam braucot garām stāviem, un tad tā palika vienmērīgi degam pie sešpadsmitā stāva atzīmes.

Ēkas biroju saraksts atradās starp liftiem, un Sema uzmanīgi izlasīja sešpadsmitā stāva firmu nosaukumus. Tur bija uzrādīti tikai četri biroji, un tas liecināja, ka tie ir ļoti lieli. “Naitsbri-džas akušieri un ginekologi”, “Trūmens un Horns, zvērināti grāmatveži”, “Oldenberijs, Smits un Kromvels”, slavena advokātu firma. Iesmējusies Sema noraidīja akušierus. Kad Valente un Ma-kords pirmīt bija atradušies nopratināšanas telpā, gaisotne bija burtiski sprakšķējusi no uzsvērtas, slepkavnieciskas vīrišķības. Pavisam noteikti ne akušieri. Ar Valentes finansiālajiem jautājumiem nodarbojās viņa brālēns, un Valenti jau pārstāvēja viena no prestižākajām Ņujorkas advokātu firmām, tā ka šīs abas firmas nācās atmest. Ceturtais birojs sešpadsmitajā stāvā piederēja kādam uzņēmumam, ko sauca “lnterquest Inc. ”

Sema piegāja pie dežuranta galdiņa, parādīja policista žetonu, kas ķēdītē karājās viņai kaklā, un uzrunāja sargu.

“Ko jūs man varat pastāstīt par “Interquest”?”

“Necik daudz, detektīve. Es zinu tikai to, ka tā ir privāta izmeklētāju firma sešpadsmitajā stāvā, un viņu pakalpojumi noteikti ir dārgi pēc velna, jo viņiem tur augšā ir tādi kabineti, ka jūs pat iedomāties nevarat.”

“Liels paldies,” Sema atbildēja, pametusi acis uz nozīmīti sargam pie krūtīm, “Leon!”

Iegrimusi domās, Sema pa Valentes limuzīna logu nolūkojās gājēju straumē, kas plūda viņai garām pa ietvi, noliekuši galvas pret vēju un cenzdamies apsteigt pusdienlaika satiksmes jucekli.

Tā kā Valente un Bjūkenans bija pieprasījuši tikšanos iecirknī, lai apspriestu Meninga slepkavību, un pēc tam devušies tieši uz privātu izmeklētāju biroju, Semai radās pamatotas aizdomas, ka Valente ir nolīdzis pats savus izmeklētājus, lai atrastu Logena Meninga slepkavu. Ļoti savāda rīcība, ja viņš domāja, ka to izdarījusi sieviete, kuru viņš mīlēja. Vai nu tā, vai arī Valentes advokāts meklēja kādu alternatīvu aizdomās turamo, ko pasviest Makordam par mānekli vai ari vēlāk atvest uz tiesu, lai apmulsinātu zvērinātos un liktu viņiem noticēt, ka līdztekus Meningas kundzei bijuši vēl arī citi cilvēki, kuriem bijis motīvs un iespēja nogalināt Logenu Meningu.

Tas, protams, nozīmēja, ka Valentes alibi ir pamatots un ļauj viņu izsvītrot no aizdomās turamo saraksta. Pat tad, ja šis alibi bija drošs, tomēr pastāvēja iespēja, ka Valente kādam samaksājis par Meninga noslepkavošanu.

Sema nopūtās. Tas viss bija pilnīgi iespējams un pat ticams. Neticami likās tas, ka Valente bija parūpējies, lai viņa tiktu aizvesta atpakaļ viņa jaukajā, siltajā limuzīnā.

Sešpadsmitajā stāvā Maikls stāvēja pie loga, laiski noraudzīdamies, kā pa ielu aizslīd viņa limuzīns, kurā sēdēja Sema Litltone.

“Litltone sekoja mums līdzi ēkā,” viņš pastāstīja Bjūkena-nam.

“lnterquest” dibinātājs, Stīvens Valbrehts, ienāca savā kabinetā un izdzirdēja Maikla piezīmi.

“Samanta K. Litltone,” viņš paskaidroja, “jaunākā un vismazāk pieredzējusī tās komandas locekle, kura izmeklē Meninga slepkavību.”

57. NODAĻA

Dinamiskais vīrs Valbrehts bija garš un slaids, ar plāniem matiem, vērīgām, gaišpelēkām acīm, neapšaubāmi kompetents un neizsīkstoši enerģisks.

“Piedod, ka liku tev gaidīt, Maikl,” viņš iesāka, paspiedis roku vispirms viņam un tad Bjūkenanam. Viņš apsēdās pie sava rakstāmgalda un no apakšējās labās puses atvilktnes izņēma dažus aktu vākus. “Kā jau parasts, es gribētu sākt ar mūsu pretinieku īsu novērtējumu.” Runādams viņš pasniedza abiem vīriešiem pa dosjē komplektam un nolika trešo komplektu uz rakstāmgalda, lai vajadzības gadījumā varētu tur ieskatīties. “Jūs droši vien jau zināt, ka Meninga lietas izmeklēšanas komanda sastāv no četriem cilvēkiem.” Viņš pievērsās Maiklam. “Tu pieminēji Samantu Litltoni, tāpēc vispirms sāksim ar viņu. Viņai ir trīsdesmit trīs gadi, un, kopš viņa saņēmusi savu zelta nozīmi, pagājis tikai mazliet vairāk nekā mēnesis. Cik varu spriest, savu pieredzes trūkumu viņa kompensē ar asu prātu un lielisku intuīciju. Ja nolemsi viņu saniknot,” viņš ar humoru pamācīja, “parūpējies, lai tev būtu kur noslēpties. Viņa ir izcila šāvēja un jau pusaudža gados saņēmusi melno jostu karatē cīņas mākslā. Viņas tēvs,” viņš daudznozīmīgi piebilda, “bija Itens Litltons.”

“Tas futbola treneris?” Bjūkenans vaicāja. Kad Valbrehts pamāja, Bjūkenans noteica: “Tātad viņa ir Braiena un Toma Litltonu māsa?”

“Atkal pareizi - divi Heismana balvas ieguvēji un leģendārs treneris vienā ģimenē. No četriem pārējiem brāļiem divi strādā vidusskolās par futbola treneriem, viens vēl aizvien spēlē beisbolu Mazajā līgā, bet pēdējam no viņiem šeit, Ņujorkā, pieder vingrošanas klubs. Samanta bija jaunākā no septiņiem bērniem, un, spriežot pēc dažu ģimenes draugu sacītā, visi muskuļi tikuši puišiem, bet viņai tika smadzenes. Pēc tēva nāves māte apprecējās otrreiz.”

Viņš atkal ieturēja pauzi, lai pastiprinātu efektu, un tad nometa mazu vārdisku bumbu.

“Detektīves Litltones patēvs ir senators Holenbeks.”

“Kaut es būtu to zinājis mazliet agrāk!” Bjūkenans drūmi noteica. “Tad es varbūt nebūtu izturējies tik agresīvi. Mēs ar Holenbeku piedalāmies kādas komitejas darbā, un mums ir kopīgi draugi.”

Valbrehta telefons iezvanījās, un viņš pastiepa roku pāri rakstāmgaldam un nospieda pogu, lai to apklusinātu. Nekomentējot Bjūkenana piezīmi, viņš turpināja:

“Kad Samanta kļuva par detektīvi un paziņoja, ka grib strādāt slepkavību izmeklēšanas nodaļā, senators izmantoja savu ietekmi, lai viņa nonāktu visdrošākajā Manhetenas iecirknī, tas ir astoņpadsmitais. Man teica, ka senators un kapteinis Holends noslēguši īpašu, mazu “sirsnīgu vienošanos” un ka detektīve Litltone par to neko nezina. Viņai ar savu patēvu nav īpaši labas attiecības, iespējams, tāpēc ka viņš ir tikpat valdonīgs, kādi bija viņas tēvs un brāļi. Starp citu, šis pēdējais apgalvojums ir neapstiprinātas baumas, ko esmu tev savācis, un nav teikts, ka tas ir fakts.” Bjūkenans bija atvēris viņas dosjē, un Valbrehts pieklājīgi nogaidīja, kamēr advokāts būs beidzis to rūpīgi pētīt; tad viņš ķērās pie nākamā izmeklēšanas brigādes detektīva. “Malkolms Šreiders ir pieredzējis detektīvs, un viņa veikto arestu skaits, kuri vēlāk noveduši līdz reāli piespriestam sodam, ir augstākais visā nodaļa. Viņš ir daudzreiz gudrāks, nekā izskatās, tāpēc nekad nevajag viņu novērtēt par zemu. Klīst baumas, ka viņš kļuvis velnišķīgi nikns, kad Litltone viņam uzspiesta kā pagaidu partnere, taču tagad viņš ir kļuvis par dedzīgu viņas atbalstītāju, tāpēc es jums abiem iesaku - nenovērtējiet par zemu arī Litltoni.” Tā kā neviens nebija atvēris Šreidera dosjē, Valbrehts ķērās pie Vomeka. “Detektīvs Vomeks nav tik gudrs kā Šreiders, taču viņš labi dara savu darbu. Viņš ir darbarūķis, turklāt pamatīgs. Tas apmēram ir viss, ko jums šobrīd par viņu vajadzētu zināt.” Viņš ieturēja pauzi, gaidot jautājumus, un, tādus neizdzirdējis, turpināja: “Nu mēs esam nonākuši pie Mičela Makorda un tur, džentlmeņi, slēpjas mūsu interesantākais izaicinājums.” Atgāzies krēslā, viņš pievērsa skatienu Maiklam un atklāti paziņoja: “Saskaņā ar to, ko vēsta mani avoti, policijas priekšnieks Trumanti pats izvēlējies Makordu un devis viņam vienu vienīgu pavēli: atzīt tevi par vainīgu Meninga slepkavībā vai jebkurā citā noziegumā, kas varētu atklāties viņu izmeklēšanas gaitā.”

“Trumanti vajadzēja izvēlēties kādu citu, kurš labāk saprot viņa pavēles,” Maikls nikni iebilda, “jo tas maitasgabals, ko viņš izraudzījies, lai iedzītu stūrī mani, mēģina tikt pie Lī Meninga s.”

Valbrehts pavirpināja pirkstos pildspalvu, ziņkārīgi pētot Maikla Valentes seju; tad viņš paziņoja savu personisko Ma-korda vērtējumu.

“Mičels Makords ir cilvēks ballistiskā raķete ar augstu intelektu un filozofijas doktors noziedznieku psiholoģijā,” viņš sacīja. “Ja Maks nospriedīs, ka tu esi vainīgs, viņš tev uzklups un neatlaidīsies no tevis, un tu nekā nespēsi viņu ne nokratīt nost, ne novirzīt no ceļa. Viņš nāks tev aizvien tuvāk - un viņš tevi notrieks zemē.” Valbrehts gaidīja reakciju uz saviem vārdiem, taču tādas nebija. Viegli pasmaidījis, viņš atzina: “Tev tomēr bija taisnība tajā ziņā, ka Trumanti tiešām ir izvēlējies aplamo cilvēku šādam darbam. Nav iespējams sūtīt Maku uz nepareizu mērķi un pavēlēt viņam to sasniegt kāda savtīga iemesla pēc. Kas mēģina to darīt, tam draud milzīga un apkaunojoša izgāšanās, jo Maks ne vien pats atradīs pareizo mērķi un tam sekos, bet arī notrieks to un pēc tam atgriezīsies pie pavēles devēja. Un tieši tas,” viņš iesmējies pabeidza, vērsdamies pie Bjūkenana, “ir iemesls, kāpēc Mičels Makords nav nākamais rindā pēc Trumanti amata. Viņš ir labākais detektīvs, kāds vien Ņujorkas policijas nodaļai kādreiz bijis, bet viņš atsakās jaukties politikā un nevēlas bučot kādam pakaļu. Esmu mēģinājis atvilināt Maku uz šejieni, piedāvājot viņam kļūt par pilntiesīgu partneri ar milzu algu, taču ik reizi, kad viņš ir gatavs iesniegt atlūgumu, kāds nodaļā uztic viņam lietu, kuru viņš gluži vienkārši nespēj atraidīt.” Valbrehts pielieca galvu un uzlūkoja Maiklu. “Šoreiz šī neatvairāmā lieta bija... tavējā.” Pabeidzis galveno spēlētāju aprakstu, Valbrehts piebilda:

“Vienīgais, ko es tam visam varu piebilst, ir tas, ka tavas telefona sarunas tiek noklausītas un tevi izseko, bet to jau tu zini. Arī Meningas kundzi izseko, taču viņas sarunas pagaidām neviens nenoklausās. Tagad pasaki, ko tu gribi, lai es daru tālāk.”

“Es gribu, lai tu atrod Logena Meninga slepkavu. Tas, kurš to izdarīja, staigā brīvībā, bet viņa atraitne pat nevar paēst restorānā, lai cilvēki nesāktu par viņu runāt. Turklāt viņu kāds vajā. Gordons tev pastāstīs visus sīkumus. Neatkarīgi no tā, vai vajātājs ir saistīts ar Meninga slepkavību vai ne, es gribu, lai viņš tiktu atrasts un aizvākts no ielām, lai viņai vairs nevajadzētu par to uztraukties.”

Valbrehts atgāzās krēslā un izbrīnījies uzlūkoja Maiklu.

“Tad tā tas ir?” viņš klusi pajautāja. “Tevi neinteresē sevis aizstāvēšana - tu gribi pasargāt Meningas kundzi.”

“Tieši tā tas arī ir,” Maikls strupi attrauca. Atvēris portfeli, viņš tajā sameta dosjē, tad viņš to aizvēra un aizslēdza.

Valbrehts no paliktņa uz sava galda izvilka papīra lapu un sagatavojās rakstīt.

“Labi. Ko tu vari pastāstīt par Meningu tādu, kas mums noderētu?”

“Ļoti maz, bet tev jau par viņu ir lieta. Viņš gribēja noslēgt ar mani darījumu, un, kā jau tas parasti notiek, es ne vien pieprasīju viņa finanšu pārskatu, bet arī liku, lai viens no jūsu cilvēkiem viņu pārbauda. Izskati to ziņojumu, kuru jūs man iesniedzāt, un sameklē viņa finansēs to, kas izskatās aplams.”

Valbrehta pildspalva sastinga.

“Es būtu sācis meklēt kādu aizkaitinātu vīru vai vienu no viņa gultas partnerēm. Kāpēc tieši finanses?”

“Vairāku iemeslu pēc,” Maikls atteica un piecēlās. “Es gan izmetu ārā viņa finanšu pārskatu kopijas, taču atceros, ka nodomāju - viņš nemaz nav tik maksātspējīgs, kā biju cerējis, ņemot vērā visu, ko zināju par viņa vispārīgo dzīvesveidu.”

Valbrehts kaut ko atzīmēja.

“Kas vēl?”

“Vakarā pirms savas nozušanas viņš uzdāvināja sievai divsimt piecdesmit tūkstošus dolāru vērtu rubīnu un briljantu kulonu “Tiffany” kārbā. Acīmredzamu iemeslu pēc viņa vēlāk nolēma, ka to negrib paturēt, bet, kad viņas sekretāre mēģināja to atdot “Tiffany”, viņai tika paziņots, ka tas nav nācis no turienes. Kad abas sievietes sāka meklēt kādas atzīmes par to, kur viņš to pircis, viņas neatrada neko - ne dokumentus, ne izrakstītus čekus, ne kredītkaršu kvītis, ne rēķinus - neko.”

Valbrehta sejā parādījās aizdomas.

“Viņš bija samaksājis skaidrā naudā?”

“Acīmredzot. Ir vēl kas. Kādas mūsu tikšanās laikā pie vakariņu galda viņš lielījās, ka esot atklājis viltīgu veidu, kā tērēt Savienotajās Valstīs ārzonu naudu, nepiesaistot nodokļu inspekcijas uzmanību. Viņš gan īsti nepateica, ka to dara, bet tikpat labi viņš varētu būt to darījis. Ja viņš legalizēja nelikumīgi iegūtu naudu, tad tas, kurš viņu nogalināja, varbūt gribēja dabūt no tās kādu daļu.” Viņš riebumā pašūpoja galvu un uzvilka mēteli. “Kad Menings pēc pāris dienām neuzradās, es sapratu, ka viņš nekad netiks atrasts dzīvs. Kad viņš man pastāstīja par ārzonu naudu, viņš piezīmēja arī, ka ir iegādājies revolveri.” Valbrehts nolika pildspalvu un apjucis palūkojās uz Maiklu. “Kāpēc gan viņam vajadzētu stāstīt tev, svešam cilvēkam, ka viņam pieder revolveris un viņš zina blēdību, kā iztērēt ārzonu naudu?”

“Tāpēc, ka viņš domāja - es būšu ieinteresēts un iespaidots,” Maikls atbildēja un paņēma no krēsla savu portfeli. “Galu galā es taču esmu skarbais bijušais ieslodzītais, kurš tiesā pastāvīgi uzvar sistēmu.” Gatavs doties prom, viņš pamāja Bjū-kenanam, kas bija nolēmis atgriezties savā birojā ar taksometru, tad paskatījās uz Valbrehtu un piebilda: “Man vienalga, cik cilvēku tev nāksies izmantot šim darbam un cik tas maksās; noskaidro, kas nogalinājis to bezvērtīgo kuces dēlu.”

Maikls piegāja pie durvīm, bet tad apstājās un pagriezās, uzlicis plaukstu uz roktura.

“Ir vēl kas,” viņš paziņoja Valbrehtam. “Es gribu, lai tu pasaki Makordam - ja viņš kaut reizi manā klātbūtnē pieminēs Lī Meningas vārdu saistībā ar to slepkavību, es notriekšu zemē viņu un visā Ņujorkā nepietiks policijas, lai mani apturētu.” Kad viņš bija aizgājis, Valbrehts un Bjūkenans apstulbuši saskatījās, piesardzīgi klusēdami.

“Kaut kas neticams!” Valbrehts beidzot noteica. “Tas ir tas pats cilvēks, kurš tikai paraustīja plecus, kad Ņujorkas štats ierosināja pret viņu sešas apsūdzības krāpšanā.”

Bjūkenans nesmaidīja.

“Izdariet mums visiem pakalpojumu - sameklējiet īstā slepkavas pēdas un dariet to ātri. Ja jūsu draugs Makords mēģinās padarīt par vainīgu Lī Meningu, es varu jums garantēt, ka Maikls Valente kļūs nevaldāms.”

58. NODAĻA

l

Šreiders un Vomeks gāja lejā pa iecirkņa kāpnēm, kad Sema izkāpa no Valentes limuzīna, turklāt šoferis atvēra viņai mašīnas durvis. Izlikusies neredzam viņu nicīgos smīnus, Sema paskrēja viņiem garām, cieši ieskāvusi sevi rokās, lai sasildītos.

“Kāpēc tu nepateici Valentem, ka labāk gribi dabūt kažoku, nevis automašīnu?” Vomeks pajokoja, sekodams Semai līdzi iekšā kopā ar Šreideru, kurš turējās viņam cieši līdzās.

“Vai tu kaut ko uzzināji no Valentes?” Šreiders noprasīja.

Sema pamāja, bet norādīja uz liftiem.

“Uzbrauksim augšā, tur, kur ir siltāk, un es visu pastāstīšu vienlaikus gan Makordam, gan jums.”

“Makords jau aizgāja,” Šreiders viņai paziņoja. “Viņam bija norunātas tikšanās.”

“Ar ko?” Sema vaicāja, pārāk vīlusies, lai to slēptu.

“Nezinu, bet viņa darbu saraksts ir uz viņa rakstāmgalda, tur, kur vienmēr. Viņš atstāja tev zīmīti pie telefona. Ko tu uzzināji no Valentes?”

Sema pastāstīja visu, ko bija uzzinājusi, taču šī informācija zaudēja krietnu daļu savas nozīmības trokšņainā, cilvēku pārpilnā pirmā stāva vestibila pašā vidū, kur ne faktus, ne notikumus nevarēja uztvert pienācīgā kontekstā, analizēt un pilnībā izvērtēt.

Šreidera reakcija bija saprotami vienaldzīga.

“Nezinu, ko lai domā. Varbūt viņš kādam samaksāja, lai tas izdara, kas darāms?” Viņš izklaidīgi paskatījās pulkstenī. “Mēs ar Vomeku sāksim pārbaudīt Solomonu un viņa draugu. Tiksimies rīt no rīta.”

Vīlusies, ka nāksies gaidīt, lai aprunātos ar Makordu, Sema pa kāpnēm uzskrēja augšā uz trešo stāvu un devās pie sava rakstāmgalda. Tā kā Makords bija ļoti noraizējies par to, ka pats izbojājis pārrunas ar Valenti, Semai likās neticami, ka viņš nav viņu sagaidījis, lai uzklausītu, kas viņai sakāms. No otras puses, Makords nekad nekavēja savas norunātās tikšanās un bija pārliecināts, ka arī citi rīkosies tāpat.

Pret viņas telefonu bija atbalstīta salocīta zīmīte, uz kuras nu jau pazīstamajā rokrakstā bija uzrakstīts viņas vārds. Kā vīrietim viņa rokraksts ir viegli salasāms, Sema sirsnīgi nodomāja, un tad atcerējās to apstulbinošo frāzi, kuru Makords šorīt pa ceļam uz nopratināšanas telpu bija viņai pateicis. Visā šajā juceklī viņa bija pilnīgi aizmirsusi, ka Makords bijis greizsirdīgs uz Valenti un viņa nebija spējusi to izturēt. Toties tagad viņa atcerējās šo ainu visos tās smeldzīgajos sīkumos, līdz pat draiskajam pussmaidam viņa glītajās lūpās, kad viņš bija teicis:

“Manuprāt, mūsu pirmā mīlētāju ķilda beidzās gluži labi, vai tev tā nešķiet?”

To atminoties, Semas sirds aši nobēra kvikstepa soļus, tāpēc viņa apņēmīgi aizgainīja šīs atmiņas. Viņa negrasījās soļot pa šo taku kopā ar Mičelu Makordu - vismaz ne tālāk uz priekšu.

Viņa mierīgi atlocīja zīmīti.

Sema!

Mana rakstāmgalda vidējā atvilktnē ir mape ar manām piezīmēm pēc šārīta sarunas ar Valenti. Tā kā Tu vēl neesi atgriezusies, atliek secināt, ka esi ar viņu runājusi. Pieraksti savas piezīmes pie manējām, kamēr vēl tās labi atceries. Es atgriezīšos 5:30. Tad parunāsim, ja nebūšu jau sazinājies ar Tevi pa telefonu.

Maks

Viņš pirmo reizi bija parakstījis zīmīti ar savu iesauku, un Semas nervu sistēma līdz ar to piedzīvoja mirklīgu atkusni. Cik viņai bija zināms, tikai ļoti reti cilvēki uzskatīja, ka viņiem ir tiesības viņu tā dēvēt. Mērs, kādu dienu iegriezies pie viņiem stratēģijas apspriedes laikā, bija uzrunājis viņu par Maku, doktors Nailss, vecākais medicīnas eksperts, sauca viņu par Maku, un tāpat arī viņa māsa, kas viendien bija nodevusi Semai kādu viņa ziņu. Visi pārējie uzrunāja viņu par leitnantu, un tas pauda cieņu un bija piedienīgi.

Sema nebija ne viņa radiniece, ne sena draudzene, ne arī politiska līdere. Ja viņa uzrunātu viņu šādi, tas liecinātu par viegl prātīgu familiaritāti starp viņiem, taču tādas nebija. Sema nesaprata - vai Makords, parakstoties ar savu iesauku, mēģina viņai neuzkrītoši pateikt, ka starp viņiem varētu nodibināties šāda familiaritāte? Vai arī... tādai vajadzētu būt? Vai arī... tāda jau bija?

Sema papurināja galvu, cenšoties noskaidrot domas, un devās uz viņa kabinetu. Šis vīrietis darīja viņu vai traku. Viņš bija iztēlojies attiecības, kuru nebija, un tagad lika viņai reaģēt tā, it kā tās būtu. Šorīt viņš bija skatījies uz viņu ar īgnām, samiegtām, zilām acīm, jo bija juties greizsirdīgs, taču viņam nebija tiesību būt greizsirdīgam, un viņai nebija iemesla izkust nožēlā par to, ka padarījusi viņu greizsirdīgu.

Problēma, ko viņa saskatīja, bija tā, ka Makords izturējās tik mānīgi liegi, tik žilbinoši nevērīgi un tik glāsmaini nelokāmi! Viņa nekādi nespēja aptvert, ka viņš ved viņu uz akača pusi, kamēr nebija tur jau iebridusi.

Semai bieži uzmācās iztēles ainas, kurās viņa paklausīgi gāja pa taciņu cauri mežam, piesaistīta pie Makorda ar kādu zirnekļa tīmeklim līdzīgu pavedienu, kuru viņa nespēja ne saskatīt, ne sajust, un, kamēr viņa lūkojās apkārt, priecādamās par ziediem - un viņa muskuļaino muguru un šaurajiem gurniem -, viņai draudēja nokrišana bezdibenī no klints.

Makorda kabinetā Sema izpētīja viņa “galda kalendāru”, kas patiesībā bija astoņas ar pusi reiz vienpadsmit collas liels spirālbloks - darbu plānotājs, kur katrai dienai bija atvēlēta vesela lappuse. Cerēdama, ka varbūt viņš atgriezīsies agrāk, nekā bija rakstījis savā zīmītē, Sema izpētīja viņa daudzos ieplānotos pēcpusdienas darbus.

Viņa rīti parasti bija aizņemti ar visiem tiem darbiem, ko viņš varēja paveikt savā kabinetā, pa telefonu vai pie datora, un spraigajām apspriedēm, ko viņš noturēja kopā ar Semu, Vo-meku un Sreideru.

Pēcpusdienām tika atstātas tikšanās, pārrunas un tie darbi, kur bija daudz jāstaigā. Makords pa telefonu kārtoja dažādus nodaļai svarīgus jautājumus un administratīvās problēmas, taču gandrīz visu pārējo viņš veica aci pret aci, un, lai to izdarītu, vajadzēja pārsteidzoši daudz staigāt.

Vakar Makords bija ieminējies, ka norunājis tikšanos ar visiem tiesībsargājošo iestāžu ierēdņiem, kurus vien viņam izdevies sameklēt un kuriem kādreiz bijusi personiska saskarsme ar Valenti, un Sema, velkot ar pirkstu pa tikšanos sarakstu, redzēja, ka viņš jau uzsācis šo darbu. Tam bija iedalītas četras secīgas pēcpusdienas, sākot no šīsdienas pusdienlaika kopā ar Dveinu Kreitsu, arestu izdarījušo policistu, kuram bija izdevies panākt Valentes notiesāšanu sakarā ar viņa apsūdzību slepkavībā.

Makordu šī lieta īpaši interesēja tā paša iemesla pēc kā Semu: tā bija saistīta ar Valentes vienīgo varmācīgo noziegumu, un tā bija vienīgā reize, kad pret viņu izvirzītā apsūdzība bija palikusi spēkā. Pētot Makorda pārblīvēto pēcpusdienas darbu sarakstu, Sema saprata, ka viņš nekādā ziņā nepagūs visu pabeigt un atgriezties pirms pussešiem.

Vīlusies Sema apsēdās grozāmajā krēslā aiz viņa rakstāmgalda, atvēra vidējo atvilktni un izņēma Valentes lietu. Viņa tajā izdarīja dažas attiecīgas piezīmes, taču, pabeigusi to darīt un ielikusi aktu vākus atpakaļ Makorda rakstāmgaldā, viņa jutās savādi saplakusi.

Piecēlusies viņa palūkojās visapkārt uz viņa tīro, kārtīgo kabinetu, vienlaikus pārvelkot pirkstu galus pār rakstāmgaldu, kur viņš mēdza sēdēt un rakstīt savas rūpīgās piezīmes. Sākumā viņa bija pajokojusi par viņa nepārvaramo tieksmi pēc kārtības, taču patiesībā viņai patika viņa kārtīgais kabinets un organizētie ieradumi.

Viņa bija uzaugusi kopā ar sešiem brāļiem un līdz pat pusaudža vecumam nebija varējusi iziet cauri dzīvojamai istabai, lai viņai netrāpītu ar kādu dīvāna spilvenu - parasti ar veselu lēveni dīvāna spilvenu, kas lidoja no dažādām pusēm.

Viņas brāļi rīkoja sacīkstes, lai noskaidrotu, kurš no viņiem spēj izturēties vispretīgāk. Semas vecāku prombūtnes laikā viņi pie vakariņu galda rīkoja atraugu sacīkstes. Un - ak dievs! -pirdienu sacīkstes!

Atgriezušies mājās, viņi saimniecības telpā aizspēra pa gaisu savus sporta apavus, un neviena sporta zāle zemes virsū nesmirdēja tik nejauki kā šī telpa. Un viņu sporta zeķes bija kaut kas neticams! Kad viņi vienās zeķēs sēdēja un skatījās televīziju, no šīs kodīgās smakas Semai asaroja acis. Sema pažēlojās par to tikai vienu reizi, kad viņai bija astoņi gadi. Nākamajā rītā, kad viņa pamodās, viņas spilveni bija klāti ar smirdīgām, sasvīdušām zeķēm.

Sema jau agri iemācījās izlikties, ka daudz ko neievēro. Ja zēni zinātu, ka viņai kaut kas liekas pretīgs, viņi būtu izdomājuši, kā lai viņai tieši ar to sagādā mokas.

Kad viņa bija maza, šķita, ka brāļi uzskata viņu par dzīvu, runājošu, dažādi izmantojamu rotaļlietu. Ja viņi spēlēja beisbolu tukšajā kaimiņu pagalmā, viņi nostādīja Semu laukuma attālākajā daļā - ar lelli rokās -, un viņa bija viņu norunātā “pārskrējiena līnija”. Kad Braiens un Toms sētaspuses pagalmā trenējās futbolā, viņi lika Semai turēt rokas augšā kā vārtu stabus un spēra pa viņu ar bumbu.

Viņi būtu piekāvuši ikvienu, kas mēģinātu darīt māsai pāri, taču tajā pašā laikā viņi bez mitas viņu ķircināja un izspēlēja ar viņu bezgalīgus jokus, kas Semai nemaz nelikās smieklīgi.

Semas tēvs uzskatīja, ka zēni, nākamie sportisti, drīkst būt neticami nekārtīgi un nepaklausīgi. Bet ko gan vēl varēja sagaidīt no cilvēka, kura bērni uzrunāja viņu par “treneri”, nevis par “tēti”? Ģimenes mājkalpotājas, kuru bija vai vesela armija, nekad nepalika pie viņiem ilgāk par gadu.

Semas māte bieži nepiekrita savam vīram, kad viņš zēniem pārāk daudz atļāva, taču viņa bija un palika mazākumā un turklāt dievināja gan vīru, gan visus savus bērnus.

Makorda kārtīgums viņai ļoti patika, Sema atskārta, ejot ārā no viņa kabineta un tad uz sliekšņa pagriežoties, lai vēl pēdējo reizi pārlaistu visam neapzināti maigu skatienu. Patiesībā viņai Mičelā Makordā patika itin viss. Pat viņa iesauka izklausījās patīkama.

Tikusi līdz savam rakstāmgaldam, viņa juta, ka ir izsalkusi un nemierīga, un viņai patiešām bija nepieciešama neliela atpūta.

Detektīvu dienas maiņas ierastās darba stundas bija no astoņiem rītā līdz četriem pēcpusdienā, taču Šreiders, Vomeks un viņa pati gandrīz katru vakaru aizkavējās ilgāk un nāca uz darbu arī nedēļas nogalēs. Sema jau zināja, ka šovakar atkal strādās vēlu, jo Makordam vajadzēja atgriezties tikai ap pussešiem. Viņa bija vairāk nekā pelnījusi tagad paņemt dažas brīvas stundas par “zaudēto laiku”.

Paņēmusi somiņu, viņa uzvilka jaku un nolēma aiziet uz “Bergdorf’s” Ziemassvētku izpārdošanu.

Sema pārbaudīja savu mobilo telefonu, lai pārliecinātos, ka tas ir ieslēgts, un iebāza to atpakaļ plecu somiņā. Makords bija precīzs un cieši ievēroja savu darbu grafiku, tāpēc viņa varēja droši nākt atpakaļ uz šejieni ne agrāk par pussešiem.

Pulksten trijos Sema grasījās ieiet pielaikošanas telpā, lai uzlaikotu kādu burvīgu, īsu dzērveņu krāsas trikotāžas kleitu un žaketi, kad viņas mobilais telefons iezvanījās. Viņa izvilka to no somiņas un pārsteigta ieraudzīja, ka zvanītāju noteikšanas ekrānā mirgo Maka kabineta telefona numurs. Vēl vairāk viņu pārsteidza viņa balss aprautais, draudīgais tonis.

“Pie velna, kur tu esi?”

“Es nolēmu izmantot pāris stundu zaudētā laika. Esmu pilsētas centrā - Piecdesmit septītās ielas un Piektās avēnijas stūrī,” viņa paskaidroja.

“Tev nupat atkal ir iestājies darba laiks. Brauc šurp!”

“Kas noticis?” Sema noprasīja, iegrūdusi trikotāžas kleitu rokās iztrūcinātai pārdevējai, kas tieši tobrīd gāja garām.

“Es tev to pastāstīšu, kad būsi ieradusies šeit. Kur ir tas kopsavilkums par visām pret Valenti izvirzītajām apsūdzībām, kuru tu šorīt rakstīji?”

“Manā rakstāmgaldā.” Sema jau laidās gandrīz skriešus. “Tūlīt būšu klāt.”

59. NODAĻA

Sema pakavējās pie sava rakstāmgalda tikai tik ilgi, lai iemestu somiņu atvilktnē, aizslēgtu to un novilktu ziemas jaku, tad viņa aizsteidzās uz Makorda kabinetu, nedroši apstādamās uz sliekšņa.

Viņš stāvēja aiz sava rakstāmgalda ar seju pret sienu, sabāzis rokas bikšu kabatās un noliecis galvu, it kā lūkotos uz datoru savā grāmatplauktā, taču tā ekrāns bija tumšs un viņa ķermeņa augšdaļa tik saspringta, ka ieroča brūnā ādas plecu siksna bija cieši savilkušies pār viņa muguru, saņurcot krekla gludo audumu.

Aktu vāki ar viņas apkopojumu par Valentes arestu dokumentāciju gulēja atvērti uz viņa rakstāmgalda, un pilota ādas jaka bija pārmesta pār krēsla atzveltni - vēl viena zīme, ka noticis kaut kas satraucošs un neparasts.

Sema nolēma viņu iztraucēt un klusi ievaicājās:

“Kas noticis?”

“Aiztaisi durvis!” viņš strupi pavēlēja.

Sema aizvēra durvis, juzdamās aizvien neomulīgāk. Ma-kords nekad nemēdza vērt ciet sava kabineta durvis, kad viņi tajā bija divi vien. Viss trešais stāvs varēja ielūkoties viņa kabinetā, jo pretī izvietotajai nodaļas kopējai telpai sienu augšējā daļa bija no stikla, un Sema jau pašā sākumā bija nojautusi, ka Makords ir pietiekami labs vadītājs, lai saprastu, ka biežas pārrunas ar Semu aiz slēgtām durvīm tiks ievērotas un vispārīgi pārprastas, tā kaitējot viņas turpmākajām attiecībām ar kolēģiem.

Vēl aizvien stāvēdams ar muguru pret viņu, Makords jautāja:

“Vai tev kaut ko izsaka Viljama Holmsa vārds?”

“Protams. Viņš bija cietušais Valentes apsūdzībā par slepkavību.”

“Ko tu atceries par to slepkavības lietu, pamatojoties uz oficiālo informāciju mūsu lietā?”

Semas ļaunā priekšnojauta pieņēmās spēkā, kad viņš, klausoties viņas atbildi, pat nepagriezās.

“Cietušais Viljams Holmss bija neapbruņots sešpadsmit gadus vecs puisis bez agrākiem sarežģījumiem ar policiju, viņš kādā sānielā nezināma iemesla pēc sastrīdējās ar Maiklu Valen-ti,” Sema atbildēja. “Strīda laikā Maikls Valente - septiņpadsmit gadus vecs puisis ar garu pārkāpumu sarakstu - sašāva Holmsu ar četrdesmit piektā kalibra pusautomātisko revolveri, kas piederēja Valenteni. Kāds patruļas policists, Dveins Kreitss, izdzirdēja šāvienu un jau pēc dažiem mirkļiem ieradās notikuma vietā, taču Holmss nomira pirms ātrās palīdzības mediķu ierašanās. Policists Kreitss arestēja Valenti nozieguma vietā.”

“Turpini!” Makords sarkastiski mudināja, kad viņa apklusa. “Es gribu pārliecināties, ka tu tajā lietā esi izlasījusi to pašu, ko es.”

“Medicīnas eksperta ziņojumā minēts nāves iemesls - četrdesmit piektā kalibra lode, kas pārplēsusi cietušā aortu. Ballistiskā ekspertīze apstiprināja, ka lode nākusi no Valentes nereģistrētā četrdesmit piektā kalibra pusautomātiskā revolvera. Uz ieroča bija Valentes pirkstu nospiedumi. Toksikoloģijas analīžu rezultāti neuzrādīja alkoholu ne Holmsa, ne Valentes asinīs.” Sema apklusa, cenšoties iedomāties, ko vēl nozīmīgu viņš vēlas no viņas dzirdēt, un minēja vienīgo, kas ienāca prātā. “Valenti pārstāvēja tiesas iecelts advokāts, un viņš atzina savu vainu. Tiesnesis ņēma vērā Valentes vecumu, tomēr atzina viņu par vainīgu, atgādinot viņa iepriekšējo pārkāpumu daudzumu un Valentes rīcības nepamatoto varmācību.”

Beidzot Makords apgriezās, un Semai sirds sažņaudzās no draudīgā mirdzuma viņa tēraudzilajās acīs.

“Vai tu gribētu zināt, kas notika patiesībā?”

“Ko nozīmē - “kas notika patiesībā”?”

“Es šodien pusstundu runāju ar Kreitsu. Viņš ir aizgājis pensijā un dzīvo viens pats ar “Jack Daniel's” viskija pudeli un savām atmiņām par “senajām labajām dienām policijā”. Kad ierados, viņš jau bija daļēji piedzēries un ļoti nopriecājās, ka var parunāt ar mani par savu patieso lomu Valentes izdarītās slepkavības aresta lietā, jo - viņa vārdiem runājot - viņš esot “mans riktīgs apjūsmotājs”. Šķiet, ka viņa uzrakstītais ziņojums par Holmsa nāvi bijis mazliet sagrozīts, jo viņa kapteinim tā bijis vajadzīgs, un “senajās labajās dienās” policisti turējās kopā un cits citam izdarīja pakalpojumus. Vai vari uzminēt, kas bija viņa kapteinis?”

Sema papurināja galvu.

“Viljams Trumanti,” Makords izgrūda. “Tagad uzmini, kas bija cietušais.”

“Viljams Holmss,” Sema nešaubīgi atteica.

“Viljams Trumanti Holmss,” Makords indīgi pārlaboja. Pārāk satraukts, lai spētu nosēdēt, viņš pārlaida roku sev pār skaustu un atbalstījās pret grāmatplauktu. “Holmss bija kapteiņa Trumanti māsas vienīgais bērns. Tā kā Trumanti citu brāļu un māsu nebija, jaunais Viljams bija pēdējais iespējamais zars viņu mazajā ģimenes kokā. Vai tu jau pamazām sāc aptvert, ko es gribu teikt?”

“Pagaidām ne.”

“Nē, protams, ne,” viņš noteica, sakodis zobus tik cieši, ka šaurā rēta uz viņa vaiga izspiedās. ““Senajās labajās dienās” tevis te vēl nebija. Es tev tūlīt visu paskaidrošu. Esmu jau pa telefonu uzdevis svarīgākos jautājumus kādam citam pensionētam policistam no Trumanti agrākā iecirkņa. Te ir tas, kas nebija ierakstīts lietā: Viljams Holmss bija īsts draņķis, kuru nemitīgi aizturēja kopā ar viņa draudziņu Maiklu Valenti. Tiklīdz tas notika, viņa tēvocis lika viņu atbrīvot un parūpējās, lai aizturēšana nekur netiktu reģistrēta. Laiku pa laikam kapteinis Trumanti, kurš tolaik bija leitnants Trumanti, izglāba arī jaunā Valentes kunga ādu.”

Sema paliecās krēslā uz priekšu.

“Maikls Valente un Holmss bija draugi?”

“Viņi bija labākie draugi. Īstenībā viņi draudzējās jau no pašas bērnības. Diemžēl Holmss nebija labās attiecībās ar Va-lentes vecāko brālēnu Andželo. Tovakar, kad Valente “sastrīdējās” ar savu draugu un nogalināja viņu - tas notika tāpēc, ka Viljams tikko bija sagriezis Andželo gabalos, - Valente devās viņu meklēt, un jaunais Viljams viņu jau gaidīja - apreibinājies līdz nemaņai, vēl aizvien notraipījies ar Andželo asinīm un bruņojies ar četrdesmit piektā kalibra pusautomātisko. Tas ierocis nepiederēja Valentem, bet gan Holmsam, un Valentes pirkstu nospiedumi bija uz stobra, nevis uz spala. Vai tagad tu aptver, kas īstenībā notika?”

Sema nojauta, ka viņam jāizgāž daļa savu dusmu.

“Es labāk gribētu, lai tu man to pasaki.”

“Trumanti gribēja atriebt savu māsu un parūpējās, lai septiņpadsmit gadus vecais zēns nonāktu tieši sistēmas zobratos un tiktu cietumā. Valente nebija eņģelis, bet viņš nebija arī narkotiku tirgonis, viņš nebija narkotiku lietotājs, un jau krietnu laiku viņš nebija iekūlies nepatikšanās. Un,” Makords uzsvērti piebilda, “skaidrs kā diena, ka viņš nebija vainīgs apzinātas slepkavības izdarīšanā.”

Viņš atkal pārlaida roku pār skaustu un sagrozīja platos plecus, kā mēģinot mazināt spriedzi savā ķermenī.

“Ja viņam būtu krietns advokāts, viņš tiktu cauri ar pašaizsardzību, un, ja tiesnesis nebūtu īsti noticējis tai pašaizsardzībai, viņu atzītu par vainīgu nejaušā slepkavībā - ar pārbaudes laiku. Tā vietā Trumanti, Kreitss un vecie labie zēni vietējā iecirknī sarīkoja Valentem lamatas un iesēdināja viņu cietumā uz četriem gadiem. Bet tas bija tikai sākums,” viņš rūgti piebilda.

“Ko tas nozīmē?” Sema noprasīja, taču viņai jau bija radušās nejaukas aizdomas par to, kas sekos tālāk.

“Ko tu atceries par Valentes turpmākajiem arestiem?” Paliecies uz priekšu, viņš pastūma pāri rakstāmgaldam kopsavilkuma mapi. “Ņem atsvaidzini atmiņu!”

Sema neapzināti pasniedzās pēc tās, jo viņš tā bija licis; tad viņa atvilka roku, jo viņai nevajadzēja ielūkoties mapē.

“Dažus pirmos gadus pēc Valentes atbrīvošanas viņa dokumentos nebija nekādu atzīmju par sodāmību. Tika veikti neskaitāmi aresti par nenozīmīgiem nodarījumiem - ātruma ierobežojuma pārkāpšanu par pāris jūdzēm stundā, narkotiskas vielas nēsāšanu, vēlāk gan noskaidrojies, ka tās bijušas viņam izrakstītas pretsāpju tabletes.”

“Un pēc tam?” Makords nelikās mierā.

“Apmēram pirms desmit gadiem apsūdzības kļuva nopietnas. Pirmā bija mēģinājumā piekukuļot pilsētas ierēdni - Va-lente mēģinājis piekukuļot būvinspektoru, kurš grasījies iesniegt ziņojumu par kaut kādiem būvniecības noteikumu pārkāpumiem. Sekoja vairākas citas līdzīgas apsūdzības kukuļošanā, un tad laika gaitā apsūdzību skaits un apmērs aizvien auga.” Makords noraidīja šo informāciju ar iznīcinošu izsmieklu. “Mana otrā tikšanās šodien bija norunāta ar to būvinspektoru, kuru Valente it kā bija mēģinājis piekukuļot. Franča kungs tagad atrodas veco ļaužu pansionātā, un viņš ir drusku noraizējies, ko Dievs varētu domāt par vienu otru rīcību viņa dzīves laikā. Viņš izkratīja sirdi jau pēc piecām minūtēm.”

“Ko viņš teica?”

“Valente nekad nav mēģinājis viņu piekukuļot un nav piekukuļojis arī tos abus pārējos puišus, kuri apgalvoja, ka viņš to darījis, kad pret viņu vēlāk tika izvirzītas apsūdzības. Tru-manti lika viņiem tā liecināt.”

Izslējies Makords piegāja pie galda, uz kura slējās liela kaudze ar biezām informācijas mapēm par citām pret Valenti ierosinātajām krimināllietām. Viņš paņēma kādus aktu vākus un riebumā nometa tos atpakaļ.

“Es jau tagad varu tev pateikt, kāpēc visas šīs apsūdzības beidzās ar čiku - “apsūdzība noraidīta”, “lieta izbeigta” un “nav vainīgs” saskaņā ar tavu apkopojumu. Tas ir tāpēc, ka tā ir tikai mēslu kaudze. Par laimi, tobrīd, kad tās tika izvirzītas, Valente varēja atļauties pats savus advokātus, kas viņu aizstāvēja, nevis bija spiests paļauties uz tādiem sabiedriskajiem aizstāvjiem, kuri savulaik bija [āvuši viņam atzīt sevi par vainīgu slepkavībā ar iepriekšēju nodomu. Tāpat esmu gatavs saderēt, ka Trumanti bija vai nu tieši, vai netieši atbildīgs vismaz par pusi no šīm apsūdzībām.”

“Ko nozīmē “netieši atbildīgs” par tām?”

“Ar šīm pirmajām apsūdzībām krāpšanā Trumanti iekūra dažus mazus ugunskurus, taču viņš radīja arī biezus dūmus, un prokuroriem ir nosliece ticēt vecajam teicienam “Nav dūmu bez uguns”. Viņi paši sāka medīt tās liesmas, kurām iepriekšējā reizē neizdevās tikt klāt.” Viņš paņēma vēl vienu mapi un nicinājumā nosvieda malā. “Pēc dažiem gadiem Valente patiesībā padarīja sevi par aizvien lielāku un lielāku prokuroru mērķi.” Sema apjukusi pacēla rokas.

“Kā viņš to izdarīja?”

“Padarot par savu ieradumu pretinieku iznīcināšanu tiesā, nevis tikai to sakaušanu. Kad es izlasīju šajās lietās tiesu runas un to atšifrējumus, kļuva skaidrs, ka Valentes advokātu bataljonam, dodoties uz tiesu, ir divi uzdevumi. Viņu pirmais uzdevums ir noraidīt apsūdzību, bet viņu otrais uzdevums ir pilnīgi satriekt to, kurš izvirzījis un uztur apsūdzību lietā. Lasot šos dokumentus, es nespēju noticēt dažām tām piezīmēm, kuras Valentes advokāti likuši ierakstīt protokolā. Visos šajos gadījumos viņa advokāti sāka ar prokuroru kaitināšanu - noniecināja viņus par pareizrakstības kļūdām, gramatiskajām kļūdām, drukas kļūdām, nokavēšanos par divām minūtēm. Tās bija nenozīmīgas kļūdas, kuras, prasmīgi izmantotas, meta ēnu uz prokuroru kompetenci. Vairākos no šiem tiesu runu atšifrējumiem redzams, ka tiesneši tik tiešām sāka viņiem piekrist un norāt prokurorus. Tiklīdz Valentes advokātiem izdevās apkaunot savus pretiniekus un citu acīs padarīt par muļķiem, viņi kļuva aizvien dzēlīgāki, līdz aizrāvušies sāka lietot tādus izteicienus kā “nedziedināms stulbums”, “nepiedodama paviršība” un “milzīga nekompetence”.”

Viņš nikni piesoļoja pie sava rakstāmgalda un apsēdās. “Tādi advokāti kā Valentem, kuri maksā divtūkstoš dolārus stundā vai pat vairāk, dara visu, kas vajadzīgs, lai gūtu uzvaru lietā. Punkts. Viņi netērē ne savu laiku, ne klienta naudu, lai īstenotu atriebību, taču Valentes advokāti to dara ik reizi, un viņi acīmredzot rīkojas saskaņā ar viņa pavēlēm. Valente neatsauc viņus, kamēr prokurori nav iespiesti ar seju dubļos un viņš tiem nav uzlicis kāju uz pakauša. Tad un tikai tad viņš ļauj tiem piecelties.”

“Es tik tiešām nespēju viņu vainot par vēlēšanos gūt sīku, mazu atriebību.”

“Viņa atriebībai nepiemīt nekas sīks. Prokurori, kas tiek pataisīti par muļķiem tik lielās lietās kā Valentes lieta, bieži vien uz visiem laikiem atsakās no savām karjeras ambīcijām. Taču prokuroriem ir arī laba atmiņa, un viņi ļoti ilgi atceras savu aizvainojumu. Turklāt ik reizi, kad Valente kādam no viņiem liek meklēt glābiņu ar kājstarpē iespiestu asti, atrodas dučiem citu, kuri vai mirst no vēlēšanās stāties viņa vietā un apliecināt savu raksturu, cerot, ka būs pirmie un vienīgie, kam veiksmīgi izdosies nogāzt Valenti.”

Makords paņēma uz rakstāmgalda nolikto zīmuli un tad nosvieda to malā ar tādu pašu nepacietību, ar kādu pirmīt bija aizmetis aktu vākus.

“Kad es uzņēmos šo lietu, es domāju, ka Valente nav nekas cits kā vien liela haizivs, kas jau gadiem ir grauzusies cauri mūsu juridiskajiem tīkliem. Es gribēju ietriekt viņā harpūnu tā paša iemesla pēc kā tie prokurori. Es no viņiem ne ar ko neatšķiros.”

“Tā itin nemaz nav tiesa!” Sema iebilda tik sparīgi, ka pārsteigums izdzēsa daļu dusmu viņa sejā.

“Ar ko tad es atšķiros?”

“Kad tu uzņēmies šo darbu, tu ticēji, ka viņš ir vainīgs visā, par ko ticis apsūdzēts. Daži no tiem prokuroriem noteikti zināja, ka viņi ceļ lielu brēku par neko.”

Makords pašūpoja galvu, atcerējies vēl kaut ko.

“Todien, kad Trumanti izsauca mani uz Policijas laukumu pie sevis un paziņoja, ka grib, lai uzņemos šo izmeklēšanu kā “personisku pakalpojumu viņam”, es nojautu, ka viņa attieksmē pret Valenti ir kaut kas gandrīz vai slimīgi atriebīgs. Tru-manti ne vien nolādēja viņu pēc katra vārda, bet arī nemitīgi atkārtoja, ka Valentes iesēdināšana cietumā ir viņa mūža sapnis. Manuprāt, šis vecais vīrs tik tiešām ir sev iestāstījis, ka Va-lente ir vainojams visā, sākot no Holmsa “noslepkavošanas”.” Makords nikni paglūnēja uz rakstāmgalda virsmu. “Kad es viņam pateicu, ka grasos iesniegt lūgumu par izstāšanos no dienesta, viņš man apsolīja - ja man izdosies panākt Valentes atzīšanu par vainīgu slepkavībā ar iepriekšēju nodomu, es varēšu aiziet no dienesta jau kā kapteinis.”

“Vai tāpēc tu uzņēmies šo izmeklēšanu?”

“Ja man būtu patiesa vēlēšanās kļūt par kapteini,” Makords paskaidroja ar nicīgu smaidu, “es virzītu savu karjeru mazliet citādi.” Atkal pamājis uz galda pusi, viņš piebilda: “Kad sāku pārskatīt to mēslu kaudzi, es ievēroju, ka dažās apsūdzībās prokurori neko nav varējuši panākt. Pat man bija skaidrs, ka apsūdzības ir viegli noraidāmas. Valente nav nekāds mafijas krusttēvs, kura netīro darbu veic vesels pakalpiņu tīkls, tā ka tos nekādi nevar saistīt ar viņu. Viņš vada likumīgi reģistrētu daudznacionālu korporāciju. Ņemot vērā pastāvīgo rūpīgo uzraudzību, kādai viņš ir pakļauts, viņa korporācijai ir jābūt nevainojamai, jo citādi kāds prokurors no kaut kurienes varētu viņam kaut ko inkriminēt. Lielākais, ko viņiem līdz šim izdevies atrast, ir kaut kādas nenozīmīgas iekšējas grāmatvedības problēmas, kādas var atrast jebkurā lielā korporācijā.” Makords mirkli klusēja, lūkodamies pa kreisi uz tāfeli, kur viņi bija pierakstījuši visus detalizētos pierādījumus, ko bija vākuši pret Valenti; tad viņš papurināja galvu un īsi, drūmi iesmējās. “Manuprāt, var droši secināt, ka Valente nenogalināja Loge-nu Meningu un arī nenolīga nevienu šim darbam.”

“Kāpēc tu par to esi tik pārliecināts?” Sema noprasīja, apvaldījusi priecīgu smaidu.

“Ja Valente gribētu izdarīt slepkavību, viņš jau sen būtu uzbrucis Trumanti.” Makords piecēlās, joprojām skatīdamies uz tāfeli, un sacīja par Valenti: “Tas nu reiz ir vīrs, kurš dzīvo saskaņā ar izteicienu “Nekad nežēlojies, neko nepaskaidro”. Nav jābrīnās, ka viņš tev patika.”

Arī Sema piecēlās.

“Ko tu tagad darīsi?”

“Cita starpā noskaidrošu, kurš patiesībā nogalinājis Menin-gu. Rīt no rīta mēs sāksim visu no sākuma un ķersimies pie visiem alternatīvajiem aizdomās turamajiem un versijām.” Apgājis apkārt rakstāmgaldam, Makords paņēma jaku un uzvilka to. “Paņem mēteli!” viņš sacīja Semai. “Es tevi aizvedīšu mājās.” Līdz šim viņš vēl ne reizi nebija to viņai piedāvājis. Makor-dam bija automašīna, taču labā laikā Sema gāja mājās kājām; citreiz viņa brauca ar metro. Sema jau grasījās atteikties, taču to neizdarīja. Viņa sev sacīja, ka tā rīkojas, jo Makordam jau tāpat bijusi pietiekami grūta diena, lai viņa vēl to papildinātu ar jauka piedāvājuma noraidījumu. Patiesībā viņš izskatījās tik noguris un satriekts, ka Semai sametās viņa žēl.

60. NODAĻA

Pie liftiem gaidīja bariņš cilvēku, tāpēc Makords nogriezās uz kāpņu pusi, un Sema viņam sekoja. Viņš gāja divus soļus Semai pa priekšu, un viņai bija laiks ar skatienu noglāstīt īsos matiņus uz viņa skausta, kuri skāra apkakli.

Makorda domas vēl aizvien kavējās pie savas negribētās lomas mēģinājumā apvainot noziegumā nevainīgu cilvēku.

“Es tik sasodīti priecājos, ka ļāvu sev šaubīties par Valenti, kad viņu šorīt iztaujāju!” viņš sarkastiski sacīja Semai. “Viņi jau gadiem ilgi pūlas viņu iesēdināt cietumā, un es grasījos palīdzēt viņiem iedurt adatu viņam rokā^1 par kaut ko tādu, ko viņš nav izdarījis. Vai gan iespējams vēl ļaunprātīgāk izmantot savu varu un pilnvaras?”

“Manuprāt, viņam patiešām ir ļoti veicies,” Sema, iedama viņam aiz muguras, atbildēja.

“Kāpēc tu tā domā?” Makords nicīgi noprasīja, kad viņi jau tuvojās otrā stāva kāpņu laukumiņam.

Sema jau grasījās pacelt roku viņam pie pleca, taču tad atrāva. Viņai bija izdevies noturēties pretī viņa magnētiskajai pievilcībai, kad viņš bija stiprs un pārliecināts par sevi, taču viņa acīmredzot nespēja pretoties Mičela Makorda valdzinājumam, kad viņš bija nemiera pārņemts.

“Tāpēc, ka tu nekad nebūtu pieļāvis kaut ko tādu. Tu neesi neviena rokaspuisis. Tieši tāpēc tu esi tik neticami...”

Viņš pagriezās tik spēji, ka Sema nepaguva apstāties savā kāpienā lejup un apturēt roku, lai tā uz margām nesaskartos ar viņējo. Semas sirds drudžaini iepukstējās, redzot viņa seju tikai collas attālumā un saviem pirkstiem saplūstot ar viņa plaukstu uz margām.

Norijusi siekalas, viņa ar pūlēm atguvās no šīs mirkļa burvības un pakāpās atpakaļ uz iepriekšējā pakāpiena. Makords uzkāpa uz tā pakāpiena, kuru viņa nupat bija atstājusi, ļaujot viņai tuvumā aplūkot viņa iedegušo kaklu zem atpogātās apkaklītes. Šis tuvums un bailes, ka viņus kāds varētu ieraudzīt, lika viņas krūtīm strauji cilāties, un viņa skatiens noslīdēja zemāk un to pamanīja. Taču tas, ko viņš sacīja, bija tieši pretējs tam, ko viņa varēja iztēloties.

“Nē,” viņš sacīja un skarbi iesmējās, it kā nespētu noticēt, ka uzkāpis uz tā pakāpiena. “Nē.” Pagriezies viņš steidzīgi kāpa lejā, un Sema sekoja viņam pa pēdām, pagalam pazemota un ietiepīgi apņēmusies to neizrādīt. Ārdurvis vērās uz nelielu, slikti apgaismotu stāvvietu zem ēkas.

“Cik jauks vakars!” viņa sameloja možā balsī, izgājusi stindzinošajā gaisā. “Es tik tiešām gribētu braukt ar metro un mājupceļā... iegriezties kādā veikalā.”

Viņa pagriezās ar starojošu smaidu un tad sarauca pieri, kad Makorda plauksta cieši saņēma viņas elkoni.

“Kāp manā automašīnā!” viņš pavēlēja.

Sema atbrīvoja elkoni, taču ne rupji - ne tā, lai viņš noprastu, ka viņa jūtas sarūgtināta. Izrādīt vīrietim, ka esi sarūgtināta, nozīmēja likt, lai viņš nonāk pie dažādiem aplamiem secinājumiem, un neviens no tiem nelikās viņai pieņemams. Toties smiešanās par vīrieti tādā pašā situācijā viņu pilnīgi apmulsināja. Sema labsirdīgi iesmējās.

“Liels paldies par jūsu piedāvājumu, bet es tik tiešām labāk brauktu ar metro un ietu iepirkties.”

“Kāp automašīnā!” viņš nokomandēja un uzlika roku viņai uz krustiem, lai pārliecinātos, ka viņa to izdara.

Sema zināja, ka nākamā lielā kļūda, ko varēja pieļaut ar vīrieti Makorda neizskaidrojami valdonīgajā noskaņojumā, ir lielas brēkas sacelšana par neko. Un tas, protams, lika viņiem secināt, ka šis “nekas” sievietei nozīmē lielu “kaut ko”.

Sema iekāpa automašīnā, un Makords aizvēra durvis, tad aizslēdza tās ar atslēgu.

Par to viņa gandrīz iesmējās.

“Zini, mēs abi esam bruņoti,” viņa paziņoja, kad viņš apsēdās pie stūres.

“Viens no mums ir labāk bruņots nekā otrs,” viņš strupi attrauca.

Sema veltīja viņam domīgu smaidu.

“Kurš no mums tas ir?”

Makords lēni pagriezās un uzlika roku uz viņas sēdekļa atzveltnes, un sekundes simtdaļu viņa gandrīz domāja, ka viņš apskaus viņas plecus un pievilks viņu sev klāt. Taču viņš noņēma roku un iedarbināja automašīnu.

“Tu,” viņš ar novēlošanos atteica.

Pēc tam kad Sema viņam pastāstīja to mazumiņu, ko bija uzzinājusi no Valentes viņa limuzīnā, brauciena atlikusī daļa aizritēja pilnīgā klusumā - klusumā, kāds vēl nekad agrāk nebija radies, jo viņiem allaž bija par ko runāt. Semai tas viss lāgā nepatika. Viņš nepavisam neizturējās paredzami. Protams, arī viņa pati kāpņu telpā nebija izturējusies paredzami. Viņai nevajadzēja teikt to, ko viņa bija pateikusi, viņai nevajadzēja ļaut balsij tā atmaigt, nevajadzēja palikt uz tā pakāpiena, ar plaukstu aizskarot viņa roku tās dažas papildu sekundes.

“Paldies par atvešanu!” Sema sacīja, kad viņi jau tuvojās viņas mājai. Viņa daļēji gaidīja, ka Makords izteiks kādu piezīmi par to, ka viņa, nenozīmīga Ņujorkas policijas nodaļas de-tektīve, dzīvo tik dārgā vietā, taču viņš klusēja. Viņa pasniedzās pēc durvju roktura, un, viņai par pārsteigumu, Makords izslēdza motoru.

“Tev nav nekādas vajadzības kāpt ārā,” viņa ieminējās, izkāpusi uz ielas.

Viņš izlikās to nedzirdam un izkāpa.

Semas ierasto racionālo mieru attiecībās ar vīriešu dzimumu nomainīja nervozitāte.

“Ko tu dari?” viņa noprasīja, kad viņš nostājās viņai līdzās uz ietves un kopā ar viņu devās uz mājas pusi.

“Pavadu tevi līdz durvīm.”

“Tas taču nevar būt nopietni!” viņa smiedamās izgrūda.

“Tas ir ļoti nopietni,” viņš īsi atteica un aizvadīja viņu garām šveicaram.

Sema nospieda lifta pogu un nolēma, ka būs labāk uzreiz noskaidrot domstarpības.

“Ceru, ka tu neesi apvainojies par to muļķīgo brīdi uz kāpnēm.”

Viņš uzmeta viņai tik nomāktu skatienu, ka viņas sirds salēcās.

“Mēs par to parunāsim augšstāvā.”

Sema veltīja viņam vēl vienu greizu, jautru smaidu - no tiem, kas reizēm darīja viņas brāļus vai trakus un vienmēr lika justies neomulīgi pat vispārliecinātākajiem pieaugušajiem vīriešiem.

“Vai... tev ir radies iespaids, ka es grasos tevi uzaicināt pie sevis?”

“Man ir radies ne vien tāds iespaids, bet arī pārliecība.”

Spriežot pēc viņa toņa un izturēšanās, Semai atlika secināt vienīgo, ko viņa spēja secināt: viņš acīmredzot grasās norāt viņu par nepiedienīgu uzvedību. Paziņot savam kolēģim - un it īpaši tiešajam priekšniekam -, ka viņš ir “neticams”, un aizskart viņa roku nozīmēja rīkoties nesaprātīgi, droši vien pat nepiedienīgi, ja vien tika stingri ievēroti visi likumu nosacījumi, bet patiešām - tas jau bija par daudz!

Sema atslēdza sava dzīvokļa durvis, iegāja iekšā un nospieda gaismas slēdzi līdzās durvīm. Viņš sekoja viņai līdzi iekšā, taču tad apstājās. Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš palika stāvam, ar pleciem atbalstījies pret durvīm.

Kādas bažīgas vajadzības dēļ gribēdama vismaz izskatīties labi, kad nāksies uzklausīt rājienu, Sema nervozi pacēla rokas un savilka ciešāk lenti, kas galvvidū saturēja matus mezglā. Viņš joprojām stāvēja un klusēdams noskatījās, kā viņa to dara, tad paziņoja:

“Nebūs nekādu slepenu skūpstu netīrās kāpņu telpās vai spaidīšanās tumšās sānielās novietotās automašīnās.”

Makords apklusa, lai ļautu viņai aptvert šos vārdus, un Sc mas lūpas pavērās neticībā, ka viņš varētu uzdrošināties tā pārspīlēt dažus brīžus kāpņu telpā un automašīnā, kur īstenībā nebija noticis nekas, pārvēršot tos par viņas mēģinājumu viņu pavedināt! Makordam ne vien piemita neticams egoisms, viņa pēkšņi aptvēra, viņam bija arī pašam sava viltīga, maza “pieeja”, ko izmantot pret sievietēm, ar kurām viņš strādāja kopā, -vispirms ielūgums vakariņās, tad ieminēšanās par “mīlētāju ķildu”, tad parakstīšanās ar savu iesauku uz kādas zīmītes. Un tas darbojās! Tas iedarbojās pat uz viņu, un viņa vēl nekad savā mūžā nebija nolaidusies līdz salkanai varoņu pielūgsmei. Viss, kas viņai šajā vīrietī bija paticis, nobāla salīdzinājumā ar šo atklājumu.

“Mēs ne vien strādājam kopā, bet es esmu arī tavs priekšnieks,” viņš nevajadzīgi atgādināja. “Tāpēc es gribu, lai tu saproti, ka tas nekad neietekmēs ne mūsu darba attiecības, ne arī tavu karjeru. Vai tev ir skaidrs?”

“Tu esi ļoti laipns,” Sema sameloja, joprojām smaidīdama savu nevainojamo, vēso, vieglo smaidu, un arī pati sakrustoja rokas uz krūtīm. “Es saprotu. Paldies, leitnant!”

Viņš samiedza acis.

“Es pūlos tevi iedrošināt, lai tu nebaidītos no jebkādām sekām tam, ko es grasos darīt.”

Sema sāka zaudēt savaldīšanos, un viņa to nekad nemēdza darīt!

“Vai tu nebūtu tik laipns un nepateiktu, ko tu īsti grasies darīt?”

“Tieši tāds bija mans plāns,” viņš atteica, izskatīdamies mazliet uzjautrināts par viņas toni.

“Tad ko īsti tu plāno darīt?”

“Vispirms es izvilkšu tev no matiem lenti un ļaušu tiem brīvi krist, lai es varētu tajos iegremdēt pirkstus un noskaidrot, vai tie atgādina atlasu vai zīdu. Es jau nedēļām ilgi vai mirstu aiz vēlēšanās to izdarīt.”

Semas sakrustotās rokas atlaidās un ļengani nokrita gar sāniem, viņa spēja tikai blenzt uz viņu.

“Drīz vien pēc tam, kad būšu to izdarījis,” viņš turpināja piesmakušā balsī, kādu viņa agrāk nebija dzirdējusi, “es sākšu tevi skūpstīt, un kādā brīdī pirms aiziešanas es tevi piespiedīšu pie šīs sienas...” Viņš ar galvu pameta uz sienu līdzās durvīm. “Un tad es darīšu visu, ko vien spēšu, lai ar savu ķermeni atstātu tevī pēdas.”

Pa Semas dzīslām sāka joņot asinis, taču viņas smadzenes šķita palikušas bez skābekļa, jo viņa īsti nespēja saskaņot šīs runas pēdējo daļu ar ievadteikūmiem.

“Kāpēc?” viņa izgrūda, saraukusi pieri.

Viņš acīmredzot nesaprata, uz ko attiecas viņas jautājums, taču atbilde lika viņai izkust.

“Tāpēc, ka rīt mēs izliksimies. Izliksimies, ka tas nekad nav noticis, un turpināsim izlikšanos, līdz Meninga lieta būs galā vai kāds no mums tiks pārcelts citā darbā. Ja mēs negaidīsim -ja mēs ļausim, lai viss sākas jau agrāk, - tad mēs nonāksim tajā netīrajā kāpņu telpā un citās tādās pašās vietās, cenšoties slepus pavadīt kopā dažus mirkļus un raizējoties par to, ka tevi varētu pieķert. Šis nebūs neķītrs, mazs, slepens sakars, un es negribu pret to - vai tevi - izturēties tā, it kā tas tā būtu.”

Sema raudzījās viņa skarbi vīrišķīgajā, nesamierināmajā sejā, cenzdamās pielāgoties šai jaunajai realitātei, ka Mičels Ma-kords viņu tomēr grib un ir gribējis jau no paša sākuma un tajā pašā laikā pūlas pasargāt viņas karjeru un iedrošināt viņu attiecībā uz savām jūtām. Agrāk viņš Semas acīs bija kas līdzīgs varonim, taču tagad viss, ko viņa bija iedomājusies, likās niecīgs salīdzinājumā ar to, kāds viņš bija īstenībā.

“Kamēr mēs izliksimies,” viņš turpināja, devis viņai tik daudz laika, lai viņa varētu aptvert viņa līdzšinējos spriedumus,

“tev pietiks laika izlemt, vai tad, kad šī lieta būs galā, tu gribēsi būt ar mani kopā vai ne. Ja šajā laikā tu nolemsi, ka atbilde ir “nē”, es to sapratīšu un mēs par to vairs nerunāsim. Kad šī lieta būs izmeklēta, mēs šķirsimies kā vislabākie draugi un tu varēsi turpināt izlikšanos, ka tas, ko es grasos izdarīt tev un ar tevi, nekad nav noticis.” Viņš atkal apklusa, lai novērtētu viņas reakciju. “Kā tas pagaidām izklausās?”

Tas bija viņam tik raksturīgi - optimālas plānošanas un organizēšanas prasme, kas visā pilnībā likta lietā. Nespēdama apvaldīt ne trīsas savā sirdī, ne smaidu, kas iemirdzējās acīs, Sema atčukstēja:

“Tas izklausās... uz mata tev raksturīgi, Mak.”

Viņš noraidīja šo atbildi kā nepārliecinošu un savilka uzacis, gaidīdams ko citu un zilajām acīm urbdamies viņā.

Sema pacēla rokas un izvilka no matiem lenti un matadatas, tad viņa spēcīgi sapurināja smagos matus tā, ka tie, gluži kā kastaņbrūns ūdenskritums, izplūda pār pleciem.

Makords saņēma viņas seju plaukstās un lēni izlaida pirkstus caur viņas matiem, pavēršot viņas lūpas augšup.

“Sema,” viņš klusi nočukstēja, it kā izjustu īpašu bijību pret viņas vārdu. Noliecis galvu, viņš ar lūpām pieskārās viņas mutei. “Sema,” viņš vēlreiz atkārtoja smeldzīgā čukstā.

Kad viņš aizgāja, Sema aizvēra durvis un aizslēdza tās; tad viņa pagriezās un atspiedās pret to pašu sienu, pret kuru bija balstījies viņš. Smaidīdama viņa lēni noslīga uz grīdas, tad viņa pievilka ceļus pie krūtīm un apvija tos ar rokām. Atbalstījusi zodu uz ceļgala, Sema aizvēra acis, izbaudot izjūtas, ko bija atstājis viņa roku un lūpu pieskāriens ādai, viņa uzbudinātā ķermeņa piespiešanās viņas augumam. Garie mati, vēl pirms stundas sasukāti un kārtīgi, krita pār viņas vaigiem un kājām kā sapinkājusies straume, ko viņa rokas bija laidušas caur pirkstiem.

Viņa bija sekojusi Mičelam Makordam pa to pašu iztēloto taku, tieši tā, kā bija zinājusi, ka tas notiks.

Un viņa bija no klints iekāpusi bezdibenī.

Ak, kas tas bija par kritienu!

61. NODAĻA

1

Senrežī Kinga Kola zāle Piecdesmit piektajā ielā neatbilda Maikla priekšstatam par īsti piemērotu vietu tai sarunai ar So-lomonu, kura viņam bija padomā. Zāle bija plata, sekla un blāvi apgaismota, ar tumšiem koka paneļiem apšūtām sienām. Visā garumā stiepās bāra lete ar krēsliem, kurus visus jau bija aizņēmuši ierastie Manhetenas ļaudis - zāles apmeklētāji, kas pēc darba bija iegriezušies kaut ko iedzert.

Vienīgās brīvās sēdvietas telpā atradās dažu pēdu attālumā no bāra pie maziem kokteiļa galdiņiem, kuri bija novietoti gar sienu un ap kuriem bija cieši sabāzti krēsli. Te bija ne vien tumšs kā piķa katlā, bet arī trokšņains, un tieši tāpēc, Maikls ar smaidu nodomāja, Lī droši vien bija izvēlējusies šo vietu, kur nolikt obligāto tikšanos ar Džeisonu. Sliktajā apgaismojumā viņu nevarēs pazīt, un Džeisonam vajadzēs pacelt balsi, lai “uzmāktos” viņai ar sarunām par atgriešanos darbā.

Līdzās šai telpai atradās diskrēts, mazs “salons” ar kokteiļu galdiem, labāku apgaismojumu un tikai dažiem apmeklētājiem. Maikls izraudzījās galdu, no kura viņš varētu ieraudzīt Lī, ja viņa ienāktu pa sāndurvīm, kuras bija telpas otrā malā aiz garas, platas rampas; tad viņš pasūtīja sev dzērienu un nepacietīgi vēroja pulksteni.

Solomons ieradās ar piecpadsmit minūšu nokavēšanos, burtiski izstarodams nožēlu un vai plīsdams aiz nervoza aizkaitinājuma par savas aizkavēšanās iemeslu.

“Nevaru vien beigt atvainoties!” viņš sacīja, paspiedis Maiklam roku un apsēdies. Tā kā viņi nekad agrāk nebija tikušies, Maikls nosprieda, ka viņš tūlīt pat sāks runāt par Lī, jo viņa bija vienīgais, kas viņiem abiem kopīgs. Tomēr, kā Maikls tūlīt pārliecinājās, Solomons tagad uzskatīja, ka viņam ar Maiklu ir kopīgs vēl kaut kas - kaut kas ļoti nozīmīgs.

“Es nokavējos policistu dēļ!” Solomons pikti iesaucās. “Teātrī ieradās divi detektīvi - bez iepriekšējas pieteikšanās - un uzdeva man daudz jautājumu par manām attiecībām ar Loge-nu Meningu. Es nevarēju tikt no viņiem vaļā! Viņi nu gan ir uzmācīgi nelieši, vai ne?”

“Šajā ziņā man itin nekas nav iebilstams,” Maikls atbildēja. “Jums visu laiku nākas noņemties ar tiem ļaudīm,” viņš atgādināja Maiklam. “Kā jūs tiekat galā ar policistiem, kad tie uzrodas un sāk bāzt degunu jūsu darīšanās?”

“Es parasti viņus piekukuļoju, lai viņi aizvācas.”

“Vai tas palīdz?”

“Ja ne, tad es viņus nošauju.”

Ar novēlošanos sapratis, ka viņa komentāri ir nepieklājīgi, Džeisons atgāzās krēslā, uz mirkli aizvērdams acis.

“Vai jums būtu lieli iebildumi,” viņš strupi noprasīja, “ja mēs sāktu visu no sākuma?”

Maikls pameta acis savā rokaspulkstenī.

“Labāk turpināsim tā, it kā mēs jau būtu sākuši.”

“Vai jūs interesē, par ko mani izvaicāja tie policisti?”

“Vai man vajadzētu par to interesēties?”

“Viņi gribēja zināt, cik Logens man samaksāja par savu līdzdalību lugā.”

Tas ļoti interesēja Maiklu, tāpēc viņš jautājoši sarauca uzacis, un nervozais dramaturgs viņam visu sīki pastāstīja.

“Es viņiem pateicu, ka Logenam bija divsimt tūkstoši dolāru skaidrā naudā, kurus viņš gribēja izmantot kā maksājumu par savu daļu lugā, tāpēc es tos paņēmu. Mēs parakstījām līgumu, es iedevu viņam kvīti un noguldīju šo naudu lugas galvenajā bankas kontā. Kas, pie velna, tur tik nepareizs? Mēs tajā kontā ik nedēļu noguldām piecus sešus simtus tūkstošu dolāru no kases ieņēmumiem.”

Maikls nevērīgi pielika glāzi pie lūpām, lai izskatītos mazāk ieintriģēts, nekā patiesībā bija.

“Cik no jūsu kases ieņēmumiem ir skaidrā naudā?” “Parasti krietns žūksnis.”

“Bet Meninga divsimt tūkstoši dolāru nebija kases ieņēmumi. Kāpēc jūs nenoguldījāt Meninga naudu kādā vispārīgā kontā, bet gan nodēvējāt to par kases ieņēmumiem un noguldījāt savā kases ieņēmumu kontā?”

Solomons pacēla rokas.

“Tieši to gribēja zināt arī policisti.”

“Ko jūs viņiem pateicāt?”

“Es viņiem pateicu patiesību. Es neesmu ne uzskaitvedis, ne grāmatvedis. Logens man iedeva skaidru naudu un ieteica, lai es to ieguldu kases ieņēmumu kontā, un es tā arī izdarīju. Es pateicu grāmatvedei, ka tas ir akcionāra ieguldījums, un viņa izdarīja vajadzīgo iekšējo reģistrāciju, lai kāda, pie velna, tā arī būtu. Es ienīstu grāmatvežus.”

Džeisons pacēla galvu, lai pamātu viesmīlei un pasūtītu dzērienu. Maikls nepacietīgi ievēroja, ka viņš ir sīkumains attiecībā uz sava martīni pagatavošanu, tāpēc tas aizņēma vēl divas minūtes laika, kuru Maikls nevarēja atļauties tērēt velti.

“Vai Menings jums pateica, no kurienes ņēmis šo naudu?” Maikls pajautāja, kad Džeisons bija izdarījis pasūtījumu.

“Logens teica,” Džeisons paskaidroja, “ka viņam kāds samaksājis skaidrā naudā un viņš turējis šo naudu pie sevis, jo nav gribējis noguldīt to pats savā kontā.”

“Vai viņš teica, kāpēc nav to gribējis?”

“Policisti uzdeva man to pašu jautājumu.”

“Ko jūs viņiem atbildējāt?”

Solomons brīdi paklusēja, lai uzmeklētu kādas īpašas šķirnes riekstu trauciņā uz viņu galda.

“Logens teica, ka negrib noguldīt to savā bankas kontā, jo tad viņam vajadzētu iet uz banku divdesmit reižu pēc kārtas. Vai jūs to zinājāt? Ja jūs noguldāt vai izņemat tikai par vienu dolāru vairāk nekā desmit tūkstošus dolāru skaidrā naudā, jūsu banka par to paziņo ieņēmumu dienestam. Galu galā,” viņš nopietni vaicāja Maiklam, “kurš gan grib, lai ieņēmumu dienests viņam pieķeras kā dadzis?”

“Es ne,” Maikls drūmi atteica.

“Viņi ir amerikāņu gestapo.”

“Pilnīgi piekrītu.”

“Toties mūsu uzņēmums,” Džeisons skaidroja, rakņādamies trauciņā un meklēdams vēl kādu riekstu, “likumīgi strādā ar skaidro naudu, un tie ir kases ieņēmumi, tāpēc ieņēmumu dienestam pret mums ir cimda attieksme.” Viņš noskatījās, kā viesmīle atnes viņam dzērienu, un, kamēr viņa gaidīja, nogaršoja to, lai pārliecinātos, ka tas ir “samaisīts, nevis sakratīts” un ka tajā ir “viena, nevis divas lāses” vermuta. “Būs labi,” viņš pateica viņai, tad ieņēma spēcinošu malku, atslīga savā krēslā un, šķiet, pēkšņi atcerējās, ka Maikls īpaši pieprasījis šo privāto tikšanos ar viņu pirms Lī ierašanās. “Nu tā,” viņš sirsnīgi bilda, “kā es varu jums palīdzēt, Valentes kungs? Vai arī es drīkstu saukt jūs par Maiklu, ja reiz Lī apgalvo, ka jūs esot viņas sens draugs?”

Maikls mu|ķīgā kārtā sajuta nejēdzīga aizvainojuma uzplūdu, ka Lī nav pateikusi Solomonam - viņš ir kas mazliet vairāk par senu draugu. Tomēr viņš prātīgi apsvēra, mīlēt viņu klusībā bija viens, taču Lī būtu grūti izskaidrot saviem draugiem, kāpēc viņa nolēmusi saistīt sevi ar Valentes vārdu - vai nu viņa to kādreiz vispār izmantotu, vai ne. Ne Maikls, ne viņa vārds nekad nespētu nākt par labu viņas popularitātei. Īstenībā pat gluži pretēji.

“Sauciet mani, par ko vien vēlaties,” Maikls atteica. “Manā labā jūs nevarat darīt neko, toties ir kas tāds, ko es varētu izdarīt jūsu labā.”

Maikls ievēroja, ka, iespējams, vienīgais veids, kā pievērst Solomona uzmanību, bija viņam piedāvāt ko tādu, ko viņš vēlējās, - pat tad, ja viņš nezināja, kas tas īsti ir.

“Lī man teica, ka jūs gribat, lai viņa atgriežas darbā,” viņš ieminējās.

“Ak dievs, jā!”

“Viņa to nedarīs, ja būs spiesta atrasties uz vienas skatuves ar Džeinu Sebringu.”

“Lī nav citas izvēles! Viņa ir profesionāle...”

“Viņai ir cita izvēle, un viņa jau to ir izdarījusi,” Maikls vēsi sacīja. “Viņa gluži saprotamā kārtā uzskata, ka tā pārvērtīs sevi -savu intīmo būtību - par publisku izrādi.”

Dzirdot šo nelokāmo toni, Džeisons pārstāja iebilst, un vairākas sekundes šķita, ka viņš iegrimis savas glāzes dibenā nogrimušo olīvu apcerē.

“Es jums teikšu skaidri un gaiši,” viņš beidzot sacīja, pacēlis skatienu uz Maiklu. “Džeina Sebringa ir mazliet jukusi. Tas nav nekāds joks. Viņai piemīt slimīga apsēstība - vēlēšanās pārvērsties par Lī. Lī saņems ko tādu, ko Džeina vēlas vairāk par visu pasaulē.”

“Un tas būtu?”

“Nemirstība teātra pasaulē.”

“Kā, lūdzu?”

“Berimori un Sebringi, vienīgi Džeina ne, ir kļuvuši nemirstīgi ar to, ko paveikuši Brodvejā. Tikai trīs aktrises jebkad ir sasniegušas tādus kalngalus - Etele Berimora, Marianna Sebringa un Deloresa Sebringa. Lī Kendela būs ceturtā, bet, ja viņa šajā savas karjeras posmā labprātīgi aizies no skatuves - un tikai nieka neuzticīga vīra dēļ -, tad viņa zaudēs savu vietu mākoņos. Aktieri tēlo!” Džeisons dedzīgi izgrūda, un Maiklam pēkšņi radās sajūta, ka viņš klausās runā, ko Solomons bija gatavojies celt priekšā Lī. “Viņi tēlo, kad ir slimi, kad viņu tēvs mirst, kad viņi ir tā piedzērušies, ka nespēj neko skaidri saskatīt, un kad viņi gandrīz nespēj pakustēties, ciezdami klīnisku depresiju. Kad priekškars paceļas, viņi iziet uz skatuves un tēlo!”

Maikls jau grasījās pārtraukt Solomona lekciju par teātra paražām, taču dramaturga nākamie vārdi viņu vienā mirklī aizrāva.

“Vai jums ir kāda apjausma, cik neticami, bagātīgi un daudzējādi talantīga ir Lī?” Viņš pacēla roku, negaidīdams atbildi. “Nemēģiniet atbildēt, jo jūs to nezināt. Neviens nezina. Ņujorkas universitātē viņu sauca par brīnumu, jo nezināja, kā lai citiem vārdiem apraksta to, ko viņa spēj izdarīt. Kritiķi sauc viņu par “maģisko”, jo arī viņi nespēj to izskaidrot.” Sakrustojis rokas uz galda, viņš paliecās uz priekšu un piebilda: ““Neziņas” pirmizrādes vakarā otrajā cēlienā, kad Lī paliecas uz skatītāju pusi un paziņo, ka viņai zināms kāds noslēpums, es redzēju, ka visi tie draņķa skatītāji paliecas uz priekšu savos krēslos, lai dzirdētu, kas sekos.”

Maikls pacēla skatienu, ieraudzīja, ka no vestibila uz bāra pusi iznāk vairāki cilvēki, un negribīgi pārtrauca stāstu, kuru labprāt būru klausījies stundām ilgi.

“Parunāsim par Džeinu Sebringu.”

Džeisons nodrebinājās un atkrita atpakaļ savā krēslā.

“Viņa ir pārvākusies uz Lī ģērbistabu. Dienu pēc tam, kad avīzēs parādījās ziņas par Džeinas sakaru ar Logenu, viņa man pateica, ka Lī vairs nekad neatgriezīšoties izrādē, un paziņoja, ka grib dabūt Lī ģērbistabu. Es pret to kategoriski iebildu. Galu galā, velns parāvis, abas ģērbistabas taču ir pilnīgi vienādas, bet viņa vēlas atrasties tur, kur Lī. Tiešā un pārnestā nozīmē. Logena nāve viņai ir īsts laimests loterijā. Lī nespēj atgriezties darbā, un Džeinai ir tikusi galvenā loma. Es nezinu, ko lai iesāk.”

“Atlaidiet viņu no darba!”

“Ak dievs, es to gribētu vairāk par visu, bet viņas aģenti ir sastādījuši līgumu, ar kuru esmu saņemts aiz rīkles.”

“Atpērcieties no viņas!”

“Labprāt, bet man nav tik daudz brīvas naudas. Esmu jau ieguldījis krietnu žūksni no “Neziņas” gūtās peļņas savā nākamajā izrādē. Ja nebūtu jāuztraucas par tās lugas finansēšanu, es atpirktos no Sebringas, varat man ticēt. Viņas dubliere var tēlot Sebringas lomu, un man par to būtu jāmaksā tikai tāds nieks no visa, ko dabū Sebringa.”

“Cik naudas jums ir vajadzīgs, lai finansētu savu nākamo lugu?”

Solomons pateica.

Maikls iebāza roku žaketes kabatā. Un izvilka čeku grāmatiņu.

“Vai jūs nejokojat?” Solomons izdvesa, skatīdamies te uz čekā ierakstīto summu, te uz Maiklu.

“Pierādījums tam, ka es nejokoju, ir jūsu rokās,” Maikls mierīgi atteica, ar galvu pamādams uz čeka pusi. “Rīt ar kurjeru atsūtiet uz manu biroju visus vajadzīgos dokumentus. Sastādiet tos uz Lī vārda.”

“Uz Lī vārda?”

Maikls pamāja.

“Nu gan man vajadzētu kaut ko iedzert!” Solomons paziņoja un apjukumā iesmējās. “Un kā ar jums?” Nenogaidījis atbildi, viņš pamāja viesmīlei, lai atnes vēl divas glāzes. Kad Solomons atskatījās, viņš ieraudzīja, ka viņa sarunas biedrs skatās uz kaut ko ārā pa logu.

Maikls vēroja, kā no Ferelu limuzīna spilgtā, koši safīrzilā mētelī un kleitā izkāpj Lī. Viņa uzsmaidīja O’Hāram, kurš pieturēja durvis.

Tieši aiz viņas no taksometra izkāpa kāds vīrietis. Viņš mazliet pakavējās, tad lēni sekoja viņai pa ietvi uz sētaspuses durvīm. Maikls to nemanīja; viņš redzēja vienīgi Lī.

“Vai tur kaut kas notiek?” Džeisons apvaicājās un pagriezās.

“Jā,” Maikls smaidīdams attrauca un uzmeta viņam skatienu. “Nupat ieradās jūsu jaunā partnere.”

Aizmirsies šā mirkļa satraucošajā smeldzē, Maikls vēroja sievieti, kuru mīlēja, apzinādamies, ka beidzot viņa pieder viņam. Viņa bija īsts spožuma un grācijas iemiesojums, kas nāca, lai satiktos ar viņu Senrežī safīrzilā tērpā...

Viņa bija smejoša meitene džinsos, kuras rokas pilnas ar apelsīniem.

Viņa bija nopietna meitene, kas pūlas pasniegt dāvanu rupjam ciniķim, kurš viņas dēļ zaudējis prātu. “Es gribēju jums pienācīgi pateikties... par to, ka jūs bijāt tik drošsirdīgs,” viņa bija paskaidrojusi.

“Drošsirdīgs? Vai par tādu tu mani uzskati?”

“Jā, uzskatu gan.”

“Kad tevi izlaida no bērnudārza?”

“Esmu visu izlēmusi. Nemēģiniet likt man pārdomāt, jo jūs to nespēsiet. Lūdzu... tas ir jums.”

Viņa bija tā naivā meitene, kuru viņš bija izglābis un pavadījis mājās, kamēr viņa bija skaitījusi viņam pamācības par pilsoņa pienākumu.

“Kā gan policija spēs mūs aizsargāt, ja paši pilsoņi nevēlēsies sadarboties? Turklāt tas ir katra pilsoņa pienākums...”

Viņa bija tā valdzinošā jaunā sieviete, kura bija izgājusi cauri klaigājošu reportieru pūlim, bruņojusies vienīgi ar savu dros-mi un uzticību viņam, un vienlaikus uzklupusi gan visai Ņujorkas policijas nodaļai, gan “Daily News”.

“Ja policijas priekšnieks Trumanti vai kāds viņa padotais ir sankcionējis to neslavu, ko jūs šodien publicējāt, tad viņš ir tikpat noziedzīgi bezatbildīgs kā jūsu laikraksts.”

Viņa bija tas reibinošais eņģelis, kas iepriekšējā vakarā bija smējies viņa rokās pie veikala, kur viņu fotogrāfijas bija publicētas “Daily Netvs” atbaidošajā pirmajā lappusē. “Beidzot kopā,” viņš bija pajokojis.

Maikls noskatījās, kā viņa ienāk pa durvīm un sāk soļot pa garo marmora rampu. Smaidot īpašnieciskā priekā, viņš piecēlās, lai viņu sagaidītu. Beidzot kopā, viņš nodomāja.

Lī jutās satraukta, iekvēlināta un savādi nervoza, ieraugot Maiklu pēc kopā pavadītās nakts un viņu abu solījumiem. Tas viss bija noticis tik ātri. Ja kāda cita viņai būtu to visu stāstījusi, viņa būtu ieteikusi šai sievietei uzsākt paplašinātu ārstēšanās kursu!

Viņa bija pamanījusi viņu uzreiz, tiklīdz ienāca pa durvīm, un bija redzējusi, kā viņš pieceļas kājās - šis vīrietis, sešas pēdas un trīs collas iespaidīgas vīrišķības, pārdroša spēka un neticama maiguma. Viņš vēroja, kā viņa šķērso vestibilu, un viņas prātā sāka zibēt maigie vārdi, ko viņš bija sacījis pagājušajā naktī: “Es gribēju, lai tev būtu kāds daudz labāks par mani... esmu pārliecināts, ka tev vajadzēja kļūt par manu ceļazvaig-zni... mans pienākums bija tevi sargāt.”

Viņa atcerējās, kā viņš no rīta bija smaidot ieskatījies viņai acīs, kad viņa klusējot bija piekritusi apprecēties ar viņu. “Skūpsts uz plaukstas līdzinās diviem mājieniem. Tas ir ļoti, ļoti saistošs. ”

Un tad viņa atcerējās, ko viņa krustmāte bija sacījusi iepriekšējās dienas vakariņu laikā: “Katru nedēļu Maikls devās pie Dīna un Dilukas, lai nopirktu tev bumbierus. Viņš mācījās skolā, un viņam nebija naudas, tāpēc viņš stiepa katru grasi tā... bet tev derēja tikai paši labākie.”

“Maikls zina, kā tevi darīt laimīgu, un tu zini, kā darīt laimīgu viņu. ”

Viņš stāvēja tikai dažu jardu attālumā, smaidot skatīdamies viņai acīs, tādējādi velkot viņu uz priekšu. Lī sāka soļot ātrāk, un pēkšņi viņa metās viņam rokās. Maikls kvēli apskāva viņu, un viņa smiedamās apvija rokas viņam ap kaklu, ar vaigu piespiezdamās viņam pie krūtīm. Atrāvusies viņa paskatījās augšup uz viņu un priecīgi sacīja:

“Sveiks!”

“Sveika!” Maikls ar smaidu attrauca.

Pilnīgi ignorēdama Džeisonu Solomonu, viņa turējās viņam ap kaklu un ķircinoties uzdeva jautājumu, kuru sievas parasti uzdod vīriem.

“Kā tev šodien gāja?”

Pirms atbildes Maikls apdomājās. Viņa diena bija sākusies ar mīlēšanos un precību piedāvājumu, tad viņš bija ticies ar savu advokātu un brīvprātīgi aizgājis uz policijas iecirkni, kur viņu iztaujāja kāds apnicīgs, stulbs leitnants. Viņam pakaļ bija dzinusies de-tektīve, kas bija uzprasījusies uz braucienu viņa automašīnā un tad sekojusi viņam līdzi ēkā, kur viņam bija jātiekas ar privātiem izmeklētājiem. Viņš bija nolīdzis šos izmeklētājus, licis viņiem nodot tam leitnantam vārdisku brīdinājumu; un nu viņš tikko bija parūpējies, lai Lī kolēģe, otra zvaigzne, tiktu padzīta no lugas un Lī kļūtu par partneri Solomona nākamajā izrādē.

“Kā jau parasti,” viņš ar smaidu atteica. “Bet kļūst aizvien labāk.”

“Džeison,” Lī sacīja, pat neskatīdamās uz muti iepletušo dramaturgu. “Vai tu proti glabāt noslēpumus?”

Džeisons izskatījās aizskarts par tādu jautājumu.

“Nē!” viņš neminstinādamies atsaucās.

“Labi. Es tikai gribēju pārliecināties, ka tu neesi uzsācis jaunu dzīvi.” Apmierināta Lī atklāja viņam “noslēpumu”, par kuru nevēlējās, lai viņš to glabātu; ieskatījusies Maiklam Valentem acīs, viņa paziņoja: “Es mīlu tevi.”

Pie tuvējā galdiņa apsēdās kāds jauns apmeklētājs un satriekts noskatījās maigajā ainā. Tad viņu pārņēma dusmas. Viņš uzkavējās, kamēr pāris grasījās doties prom; tad viņš nosvieda uz galdiņa saņurcītu naudaszīmi un lēni sekoja viņiem.

O’Hāra ietves malā gaidīja viņus automašīnā.

“Uz kurieni tagad?” viņš noprasīja, ielauzies mašīnu plūsmā un aizšķērsojis ceļu citam limuzīna šoferim, kurš pikti nospieda signāltauri. “Vai gribat kaut ko sadabūt vakariņām?” viņš apvaicājās, uzlūkojis Maiklu atpakaļskata spogulī.

Neatbildējis Maikls apskāva Lī, pārlaida pirkstus pār viņas maigo kaklu un vaigu, nenolaizdams skatienu no viņas lūpām.

“Vai zini, ko es patiesībā gribu?” viņš čukstus jautāja.

Lī ieskatījās kvēlajās dzintarkrāsas acīs un iesmējās.

“Saderam, ka es varu to uzminēt.”

“Tu uzminēji tikai pirmo daļu. Otrā daļa ir tieši saistīta ar pirmo daļu, tikai tā ir mazliet ilgāka laikposma “vēlēšanās”. Vai tu saproti, kas tas ir?”

Lī apdomāja faktu, ka viņš divpadsmit stundu laikā bija pasteidzies no platoniskas draudzības nonākt līdz laulībai. Divdesmit četras stundas vēlāk šķita acīmredzami, kur šobrīd vajadzētu kavēties viņa domām. Ar pilnīgu pārliecību viņa pasmaidīja un atteica:

“Mazbērni.”

Viņš atmeta galvu un skaļi iesmējās, tad ar zēnisku smaidu paziņoja:

“Man patīk tavs domu gājiens.”

62. NODAĻA

I

Sema vēlreiz nospieda pogu “uz augšu” un ieskatījās pulkstenī, nervozi gaidīdama, kad astoņpadsmitā iecirkņa vecais lifts čīkstēdams nobrauks līdz pirmajam stāvam. Viņa bija braukusi ar taksometru, nevis gājusi kājām uz metro, jo ārā bija slapjdraņķis, un taksometrs bija nonācis bezcerīgā sastrēgumā. Sema jau kavēja piecas minūtes, un viņa nevarēja ciest kavēt darbu - it īpaši šodien, kad Maks varētu saprotamu iemeslu pēc nodomāt, ka viņa mēģina izmantot jauno situāciju.

Ir kā ar to būtu par maz, viņai uzreiz pēc darba vajadzēja satikties ar savu māti un patēvu “Četros gadalaikos”, kur tika rīkotas nelielas kokteiļu viesības ar ziedojumu vākšanu, tāpēc viņa par godu šim notikumam bija uzposusies gaišpelēkos zamšādas svārkos, žaketē ar jostu un pieskaņotās augstpapēžu kurpēs. Viņa jau grasījās doties uz kāpnēm un skriet augšup uz otro stāvu ar augstiem papēžiem un šauros svārkos, kad beidzot pienāca lifts.

Makords stāvēja pie tāfeles, kreisajā rokā turēdams piezīmju bloknotu un rakstīdams uz tāfeles jaunu iespējamo aizdomās turamo uzvārdus, kad Sema astoņas minūtes pāri astoņiem iesteidzās viņa kabinetā.

Apspriede vēl nebija sākusies, un Šreiders ar Vomeku stāvēja līdzās krēsliem Makorda rakstāmgalda priekšā un dzēra kafiju. Šreiders pasludināja Semas ierašanos tā, ka viņai uznāca vēlēšanās viņu nožņaugt.

“Mans Dievs, Litltone!” viņš iesaucās. “Vai tā tiešām esi tu? Jēziņ!” Viņš ar elkoni iebikstīja Vomekam. “Vai tu kādreiz esi redzējis glītākas kājas nekā Litltonei?”

“Pirms par to pārliecinos, man vajadzētu tās aplūkot mazliet augstāk.” Vomeks ar pārspīlētu interesi paglūnēja uz viņu. “Kā tad būs, Litltone?”

Sema pārgrieza acis un piegāja pie sava ierastā krēsla, tā, kurš atradās vistuvāk tāfelei. Par nelaimi, Šreiders bija patiesi apburts ar viņas “jauno ārieni”.

“Kam par godu tu tā izskaties?” viņš noprasīja. “Vai tev pusdienās norunāts kaislīgs randiņš?”

“Nē, pēc darba man jāiet uz kokteiļu vakaru,” Sema izklaidīgi attrauca. Viņa nevarēja ciest, ja nācās justies neveikli, un viņai gribējās, lai Maks kaut ko pateiktu.

Viņš to arī darīja, turklāt ļoti saltā, skarbā tonī.

“Tu esi nokavējusies, Litltone,” viņš teica, joprojām rakstīdams uz tāfeles.

“Jā, zinu. Es atvainojos.”

“Vairs tā nedari!”

Tas bija netaisnīgi un pārspīlēti. Sema jau nedēļām ilgi bija agrāk nākusi uz darbu, vēlāk gājusi prom un strādājusi nedēļas nogalēs. Viņa juta, ka vaigos saskrien silts sārtums, un Srei-ders diemžēl ne vien to pamanīja, bet arī nosprieda, ka tas izskatās pievilcīgi, un atļāvās to piezīmēt.

“Runa nav par to vien, kā tu esi apģērbusies, Litltone. Tu šorīt izskaties kaut kā citādi. Tev ir tāds kā... nezinu... mirdzums, vai.”

Pārāk apjukusi un izmisusi, lai spētu skaidri domāt, Sema saspurojās, izdzirdējusi Maka otro brīdinājumu par kavēšanos.

“Es šodien gluži vienkārši jūtos atslābinājusies,” viņa mundri paskaidroja Sreideram. “Vakar biju aizgājusi uz vispārējo ķermeņa masāžu.”

Maka krīts pārlūza.

Sema apvaldīja apmierinātu smaidu un noliecās, lai paceltu nolūzušo gabaliņu, kas bija pa grīdu atripojis viņai pie kājām. Šajā mirklī Maks apgriezās un nāca uz viņas pusi. Turot krīta gabalu pirkstos, Sema caur skropstām paskatījās augšup uz viņu un lēni piecēlās.

Viņš pastiepa roku, izskatīdamies vienaldzīgs, taču viņa pamanīja viņa acīs brīdinājumu un vēl kaut ko citu... kaut ko līdzīgu apsūdzībai. Viņa ielika krītu viņa plaukstā - tajā pašā plaukstā, kura iepriekšējā vakarā bija paslīdējusi zem viņas krūštura un glāstījusi viņas krūtis. Viņa garie pirksti sakļāvās ap krītu - tie paši pirksti, kuri...

Sema aizgainīja šo domu un noskatījās, kā viņš atkal sāk rakstīt uz tāfeles. Maks bija uzvilcis melnu trikotāžas kreklu, kas izcēla viņa platos plecus un šauro vidukli, un Semas domas tūlīt atgriezās pie tā, kādi šie stingrie muskuļi bija likušies zem viņas pirkstu galiem. Viņš bija tik skaists...

Viņa atkal apsēdās un piespieda sevi pļāpāt ar Šreideru un Vomeku, kas bija atbalstījušies pret Makorda rakstāmgaldu.

Notīrījis krītu no rokām, Makords strauji pagriezās un paziņoja:

“Valente ir uz visiem laikiem izsvītrots no aizdomās turamo saraksta.”

“Ko?” Vomeks iesaucās un izslējās.

“Kāpēc?” Šreiders noprasīja.

“Es nevaru jums atklāt šo iemeslu, jo tas ir saistīts ar dažiem jautājumiem nodaļas iekšienē, ar kuriem man būs jātiek galā pašam, vēlāk. Pagaidām es gribu, lai jūs noticat manam godavārdam, ka man ir pietiekami iemesli vairs neturēt viņu aizdomās. Ja kādam no jums tas rada problēmas, pasakiet to uzreiz.”

Šreiders un Vomeks svārstījās tikai sekundi, tad Vomeks papurināja galvu un Šreiders noteica:

“Nekādu problēmu. Ja tu tā gribi, tad lai tā būtu.”

Sema bija zinājusi, ka viņi nešaubīdamies noticēs Makorda godavārdam; uz abiem viņš bija atstājis tikpat lielu iespaidu kā uz viņu.

“Tālāk,” Makords nepielūdzami turpināja, “es gribu, lai visi saprastu, ka neviens ārpus šīs telpas nedrīkst uzzināt, ka mēs esam atteikušies no Valentes. Neviens,” viņš atkārtoja.

Gan Šreiders, gan Vomeks pamāja.

Tad viņš pameta acis uz Semu, taču tā bija tikai formalitāte, un arī viņa pamāja.

“Vai es drīkstu uzdot tikai vienu jautājumu?” Šreiders ieminējās. “Vai lēmumam izsvītrot Valenti no saraksta ir kāds sakars ar to, ko Litltone uzzināja vakar, kad dzinās viņam pakaļ?”

Makords papurināja galvu.

“Nē, bet vēlāk viņa varēs jums pastāstīt, ko atklāja. Šobrīd mums jāmeklē slepkava, kas joprojām ir brīvībā.” Viņš pameta skatienu uz vārdiem, kas bija uzrakstīti uz tāfeles. “Litltone jau visu laiku teica, ka, viņasprāt, tā bijusi sieviete, kas izmazgājusi kalnu mājiņā vīna glāzes - acīmredzot sniegā, jo tur nav ūdensvada, - un tad rūpīgi salikusi tās izlietnē, kur tās netiktu nejauši saplēstas. Ņemot vērā Meninga mīlestību uz dāmām, šī teorija izklausās pamatota. Ja tā, tad pazudušais guļammaiss varētu liecināt, ka viņam bijis dzimumakts ar sievieti, kura pietiekami daudz zinājusi par policijas tiesu medicīnu, lai saprastu, ka mēs tajā guļammaisā meklēsim matu un ķermeņa šķidrumu pēdas.”

“To zina katrs, kurš ir noskatījies dažas “Likuma un kārtības” sērijas,” Šreiders aizrādīja.

“Tieši tā. Un no jebkuras līdzīgas filmas vai televīzijas programmas slepkava varēja uzzināt, ka mēs pārbaudīsim Menin-ga rokas, vai tur nav pulvera pēdu, tāpēc viņa - vai viņš - izdarīja vienu no šāvieniem, apliekot Meninga plaukstu ap ieroča spalu.”

Ieturējis pauzi, Makords pielieca galvu uz tāfeli ar vārdu sarakstu.

“Sāksim ar mums zināmajām sievietēm, ar kurām Menin-gu bija iepazīstinājusi sieva, it īpaši tāpēc, ka viņam ļoti patika drāzties ar viņas draudzenēm un paziņām. Jūs esat pārbaudījuši viņu alibi, taču ne tik rūpīgi, kā mēs to būtu darījuši, ja nebūtu tik pārliecināti, ka Valente ir tieši tas, ko meklējam.”

Šreiders un Vomeks iekārtojās savos ierastajos krēslos, un Sema mazliet atbīdīja savējo atpakaļ, lai viņi varētu saskatīt tāfeli. Parasti šīs apspriedes Makorda kabinetā bija intensīvas un straujas, taču Valentes izsvītrošana no aizdomās turamo saraksta bija visus izsitusi no sliedēm, un noskaņa telpā kļuva manāmi juceklīga. Nu viņi ne vien bija palikuši bez aizdomās turamā, bet bija spiesti arī samierināties ar negaidīto realitāti, kas nozīmēja, ka viņi veltījuši milzu enerģiju un laiku “drošai lietai”, kura tāda nemaz nebija.

“Un kā ar Lī Meningu?” Šreiders beidzot ieminējās. “Viņas vārda uz tāfeles nav.”

Pirmo reizi Makorda skatiens pievērsās tieši Semai, taču smaids, kas vīdēja viņa lūpu kaktiņā, liecināja par bezkaislīgu uzjautrinājumu.

“Manuprāt, Litltonei jau pašā sākumā bija taisnība, kad viņa ieminējās par Lī Meningas nevainīgumu. Es pats šodien gribu parunāties ar Meningas kundzi, taču, spriežot pēc tā, ko Litltone vakar limuzīnā uzzināja no Valentes, būtu saprātīgi ticēt, ka Meningas kundzei līdz pat vīra nāves brīdim nebija ne jausmas, ka viņas senais draugs Falko Nipote īstenībā ir Maikls Valente.”

“Man tam ir grūti noticēt,” Vomeks strupi iebilda.

Makordam nenāca ne prātā nepacietīgi likt Vomekam noticēt viņa godavārdam šajā jautājumā. Viņš mainīja savu pirmītējo lēmumu un lika Semai pastāstīt, ko viņa vakar bija uzzinājusi no Valentes. Sema viņu par to apbrīnoja. Maks bija ne vien neparasts komandas vadonis, bet arī pilntiesīgs komandas loceklis, kurš saprata, kad viņa komandas biedri vairs nespēj virzīties uz priekšu bez jauniem datiem.

“Tas izklausās gluži sakarīgi,” Šreiders noteica, kad Sema pabeidza savu stāstu par viņu konfiscēto zīmīti. “Galu galā -kāpēc gan puisim vajadzēja rakstīt “māsasdēls” un “Falko” uz zīmītes, kuras augšgalā jau ir iespiests viņa vārds?”

“Tas ir izskaidrojums arī tam, kāpēc mēs nekādi nespējām viņu saistīt ar Lī Meningu pirms slepkavības, lai arī kā centāmies,” Makords piebilda. “Viņi nebija saistīti. Ja jums ir šaubas par to, kāpēc viņa nepazina Valenti savās viesībās, tad paskatieties uz viņa fotogrāfiju, kas uzņemta laikā, kad viņš tika arestēts un apsūdzēts slepkavībā. Viņam bija tumša bārda. Pie velna, arī es nebūtu viņu pazinis!”

Sema atcerējās Valentes balsi limuzīnā, viņa baritona glāsmaino, dobjo tembru, un Makords pamanīja, ka viņa sarauc pieri.

“Vai tu nepiekrīti?” Makords šaubīdamies noprasīja. “Piekrītu,” Sema uzsvērti atbildēja un pacēla rokas pie skausta, lai savilktu ciešāk plato sudraba sprādzi, kas saturēja viņas matus. “Es redzēju to veco fotogrāfiju Valentes lietā. Vienīgais, ko Lī Meninga varēja pazīt, satiekoties ar viņu savās viesībās, bija viņa balss. Valentem ir ārkārtīgi neparasta balss. Tā ir ļoti dobja un ļoti samtaina...”

Vomeks uzsita sev pa ceļgalu.

“Tā jau es domāju! Es taču jums teicu - Litltonei Valente iet pie sirds. Aiziet, Litltone, atzīsties - vai tev šovakar ir norunāts randiņš ar Valenti? Mēs neteiksim nevienai dzīvai dvēselei,” viņš zobojās. “Tu vari mums uzticēties,” viņš piebilda, nemanīdams, ka Makords sakož zobus.

Sema sāka zaudēt pacietību. Viņa apjukusi un dusmīga paskatījās uz Vomeku un atteica:

“Man ir norunāta tikšanās ar patēvu un māti! Vai tagad tu vienreiz liksies mierā?”

“Starp citu, ar ko nodarbojas tavs patēvs?” Šreiders pēkšņi noprasīja.

Pat nepamanījusi, kā gandrīz nemanāmi atmaigst Makor-da skatiens, viņai pieminot sava “randiņa” objektu, Sema pasniedzās pēc tukša bloknota, kas atradās uz Makorda galda, un izņēma no somiņas zīmuli.

“Viņš strādā valdības darbā un pārtiek no nodokļu maksātāju naudas, tieši tāpat kā mēs.”

“Vai mēs varētu pievērsties lietai?” Makords aicināja, izklausīdamies mazāk strups nekā iepriekš, un pēc mirkļa Sema ar novēlošanos pieļāva, ka viņš varbūt bija nodomājis - viņa tā uzposusies, lai kaut kur ietu kopā ar kādu vīrieti. Maks bija detektīvs, kas instinktīvi meklēja slēptus iemeslus cilvēku rīcībā, un tas varēja arī nozīmēt, ka viņam ienācis prātā - viņa uzposusies un pieminējusi kokteiļu vakaru tikai tādēļ, lai viņu paķircinātu, izsistu no līdzsvara un padarītu gaidīšanu grūtāku.

Aizgainījusi šīs domas, viņa paskatījās uz tāfeli, kur Makords norādīja uz pirmo vārdu un vaicāja:

“Kā būtu ar Džeinu Sebringu, otru zvaigzni? Viņa teica, ka devusies mājās un gājusi gulēt, tad vēlāk piecēlusies un televīzijā noskatījusies filmu. Cik rūpīgi jūs pārbaudījāt viņas alibi?” viņš noprasīja Šreideram un Vomekam.

“Viņas šveicars apstiprināja, ka viņa atgriezusies mājās vēlā pēcpusdienā, pēc dienas izrādes,” Vomeks paskaidroja. “Viņas automašīnu servisā paskaidroja, ka viņa nogādāta no teātra uz savu daudzdzīvokļu namu. Tas gan nenozīmē, ka viņa daudz vēlāk nav izlavījusies no mājas, noīrējusi automašīnu vai ko tamlīdzīgu un aizbraukusi uz kalniem.”

“Pārbaudi automobiļu nomas kompānijas un arī viņas kredītkaršu kvītis un izrakstītos čekus!”

Šreiders pamāja.

“Es pārbaudīšu arī citus automašīnu servisus...”

Vomeks skaļi iesmējās.

“Ko? Varbūt viņa lika kādam šoferim aizvest sevi uz kalniem un tur pagaidīt, kamēr viņa aizrikšos uz kalnu mājiņu un nobliezīs Meningu?”

Šreiders koši pietvīka. Viņa lielajā, negantajā sejā pavīdēja vainīga izteiksme, un viņš nolaida skatienu, neticīgi šūpojot galvu.

“Es vēl nebiju pabeidzis teikumu, kad jau sapratu, ka tas nevarēja notikt.”

“Turpināsim,” Makords sacīja, taču viņa lūpās vīdēja smaids par Šreidera aplamo spriedumu, kāds gadījās visai reti. “Kas ir ar Trišu Lefkovicu, preses sekretāri?”

“Viņas alibi ir stabils,” Vomeks paskaidroja.

“Slikti gan,” Makords sausi noteica un nosvītroja viņas vārdu. “Trišai pietiek dūšas, lai iešautu puisim galvā un neaizmirstu vēlāk virtuvē nomazgāt traukus.”

“Vai tas ir teikts no personiskās pieredzes, leitnant?” Šreiders apvaicājās.

Sema nopriecājās, ka Šreiders uzdevis šo jautājumu, tomēr viņa saglabāja pilnīgi vienaldzīgu sejas izteiksmi, gaidot Makor-da atbildi. Makords īsi iesmējās un tad daiļrunīgi nodrebinājās. “Nē.”

Sema viņam noticēja. Viņai tikai gribējās, kaut viņa nebūtu izmetusi to zīmīgo mājienu par vakardienas masāžu. Sema ne vien agrāk nekad nebija iemīlējusies, bet arī jutās pilnīgi nesagatavojusies tam, kā šādā satriecošā piedzīvojumā izturēties pret kādu, ar kuru kopā un kura pakļautībā viņa strādāja.

Viņa un Maks bija vienojušies, kā viņi rīkosies, iekams Me-ninga lieta būs pabeigta, un viņa bija norunu lauzusi jau dažas minūtes pēc ienākšanas viņa kabinetā. Un visu vēl ļaunāku padarīja tas, ka viņu patiešām aizkustināja tie iemesli, kāpēc viņš bija vēlējies šādu vienošanos. Diemžēl viņai nelikās, ka Maks varētu palaist garām viņas izgāšanos bez jebkādiem komentāriem, un tāpēc viņa bija stingri apņēmusies kā sadegusi mesties ārā no viņa kabineta, tiklīdz šī apspriede būs galā.

“Kā ar Sibilu Heivudu, astroloģi?” Makords noprasīja. “Viņa ir pietiekami pievilcīga, lai interesētu Meningu.”

“Tā nu gan ir jukusi!” Šreiders noteica un uzsita sev pa celi, lai uzsvērtu savus vārdus. “Pirms viņa sāka ar mani runāt, kad aizgāju uz turieni, man vajadzēja nosaukt viņai savus “dzimšanas datus”, tad viņa palaida kaut kādu datorprogrammu par manām planētām vai kaut kādu citu sasodītu būšanu. Viņa to nosauca par manu “astroloģisko karti”.”

“Kā tad tur īsti ir?” Makords pārvaicāja, runājot par viņas alibi.

Šreiders pārprata, domādams, ka viņš jautā par astroloģisko karti.

“Viņa teica, ka vienai jaunai sievietei, kas atrodoties man tuvu, taču neesot ģimenes locekle, draudot lielas briesmas, taču viņu nevarot izglābt. Man vajagot atcerēties, ka šī dzīve ir tikai apstāšanās vieta pirms nākamās, un mēs atkal būšot...” “Vai viņai bija alibi, un vai tas bija ticams?” Makords izsmejoši viņu pārtrauca.

““Jā” uz abiem jautājumiem. Es nupat atcerējos, ko man vēl teica tas Heivudu sievišķis,” Šreiders piebilda, kad Makords pagriezās, lai pārvilktu svītru Heivudas vārdam. “Es biju palaidis to gar ausīm, bet viņa teica, ka viesību vakarā Lī Meninga palūgusi viņu izklaidēt Valenti. Meningas kundzei neesot paticis, ka viņš ielūgts - jūs jau zināt, viņa sliktās reputācijas pēc.” Makords pamāja.

“Un tas vēlreiz apstiprina, ka Lī Meninga nezināja, kas Va-lente tovakar īsti bija.” Viņš pameta acis uz nākamo vārdu uz tāfeles. “Tēta Bērensone. Viņa ir tā māksliniece.”

“Viņai ir alibi, un viss ir gods godam,” Šreiders paskaidroja. “Lai nu kā, bet Menings viņai nebūtu pieskāries pat ar hokeja nūju. Ja neglītums tiktu uzskatīts par noziegumu, tā sieviete tiktu vajāta ar helikopteriem un asinssuņiem.”

“Šreider,” Makords sacīja ar negribīgu smaidu, pagriezies, lai izsvītrotu arī viņas vārdu, “man ļoti negribas būt pirmajam, kas tev to saka, bet arī tu pats neesi nekāds “Čipendeilu” dejotājs.”

Sema pievērsās savam bloknotam, lai slēptu smaidu. Viņa pacēla acis, kad Makords sakrustoja rokas uz krūtīm un pagriezās pret tāfeli, lai paskatītos uz tur palikušajiem vārdiem.

“Kā ir ar Klēru Streitu?” viņš jautāja.

“Viņai ir drošs alibi,” Vomeks paskaidroja. “Un viņa ienīst vīriešus. Viņas vīrs pametis viņu un aizgājis pie kādas jaunas, jaukas meitenes, divreiz jaunākas par viņu, un šī sieviete ir kā apsēsta. Ja gribat zināt manas domas, viņa šīs šķiršanās dēļ taisās kļūt par lesbieti.”

“Vai tā var notikt?” Šreiders noprasīja, pievērsies Semai. “Kā tu domā, vai heteroseksuāla sieviete var kļūt par lesbieti, tāpēc ka vīrietis viņu piekrāpis?”

Nenojaušot, ka Makords pār plecu atskatījies, Sema paliecās uz priekšu, plati uzsmaidīja Šreideram un atteica:

“Jā, pavisam noteikti. Tieši tā notika ar mani.”

Viņa pēkšņi atliecās krēslā, pagrieza galvu un uztvēra Ma-korda skatienu. Viņa sejā bija manāma sāpīga jautrība; tad viņš viegli pašūpoja galvu un no jauna pievērsās tāfelei. Arī Sema bija detektīve - viņa pamanīja šo savādo, mazo galvas kustību un pazina to. Tieši tāpat viņa bija papurinājusi galvu pirms pāris minūtēm, cenšoties koncentrēt domas uz darāmo darbu, nevis uz Maku.

-Erina Gilroja, Meninga sekretāre,” Maks turpināja, pa-klaudzinājis ar krītu līdzās viņas vārdam.

“Neprasīju viņai par alibi,” Vomeks atzinās. “Un tu, Litl-tone?”

“Nē. Man gan vajadzēja to izdarīt. Todien es nedomāju, ka viņa jātur aizdomās. Es vēl aizvien tā nedomāju, bet nekad jau nevar zināt.”

“Tiec ar to galā, Vomek!” Makords pavēlēja un norādīja uz nupat pierakstīto vārdu uz tāfeles. “Labi, te ir pēdējā sieviete šīsdienas sarakstā: Šīla Vintersa.”

“Tā psihiatre?” Šreiders sarauca degunu. “Jēziņ, vai varat iedomāties, ko nozīmē mīlēties ar psihiatri, kamēr viņa analizē katra tava vaida slēpto nozīmi?”

“Vai mēs varētu izbeigt tos divdomīgos komentārus par seksu?” Maks viņu īgni pārtrauca. “Pie velna, kas te šorīt notiek?” Šreiders un Vomeks pārmija iztrūcinātus skatienus. Makords pats bija izmetis piezīmi par Trišu Lefkovicu. Likumu

aizsardzība bija skarba, vīriešu pārvaldīta joma, un “zēnu” starpā nekas nebija aizliegts. Kamēr vien šie izteikumi netika adresēti Semai, viņi visnotaļ mierīgi varēja turpjnāt šādu uzvedību pat saskaņā ar nodaļas noteikumiem.

“Mēs ar Litltoni iztaujājām doktori Vintersu,” Makords turpināja, “bet ne kā iespējamu aizdomās turamo, tāpēc mēs neprasījām viņai par alibi. Viņa ir gaišmataina un pievilcīga, un Meningam patika pievilcīgas gaišmates. Pēc manām domām, tas jau būtu mazliet par traku, taču mēs viņu apciemosim vēlreiz. Tad mēs nonākam pie trim vīriešiem šajā sarakstā,” viņš pabeidza. “Pirmais vārds ir Džordžs Sokolofs, arhitekts. Litltone pārbaudīja viņa alibi, un tas ir ticams, taču ne tāds, kuru mēs varam pilnīgi pamatot.”

“Motīvs?” Vomeks apvaicājās.

Makords apklusa un aizdomājās.

“Mums nāksies pārbaudīt viņa apgalvojumus, bet, ja viņš runā patiesību, tad viņš ir tas patiesais talants, kas īstenojis vairākus no Meninga veiksmīgajiem projektiem. Menings viņam bija apsolījis pilnu atzinību un galveno atbildību par “Crescent Plaza” projektu. Varbūt Menings viņam pateica, ka negrasfs pildīt šos solījumus.”

Norādījis uz diviem pēdējiem vārdiem, Makords piebilda: “Tad mums paliek tikai Džeisons Solomons un viņa draugs Ēriks Ingrems.”

“Viņi abi ir viens otra alibi,” Vomeks paziņoja, tad viņš ar novēlošanos atcerējās, ko viņi bija uzzinājuši par divsimt tūkstošiem dolāru skaidrā naudā, ko Menings bija izmantojis, lai nopirktu akcijas Solomona lugā.

“Turpināsim tur rakt,” Makords sacīja. “Man liekas, ka ceļš pie mūsu slepkavas būs bruģēts ar zaļām naudiņām. Mums jānoskaidro, kur, pie velna, Menings dabūja tik daudz nelikumīgi iegūtas skaidrās naudas, lai varētu ne vien apmaksāt savus papildu izdevumus par biroja īri un dzīvošanu, bet arī pirkt sev automašīnas un akcijas Brodvejas lugā, un tie ir tikai daži viņa izdevumi, kas mums zināmi. Spriežot pēc tā, kā viņš tērējās, izskatās, ka viņš bija pārliecināts, ka naudas viņam netrūks.”

Vomeks iedzēra malciņu savas aukstās kafijas, tad nolika tasīti atpakaļ uz rakstāmgalda.

“Varbūt viņš tirgojās ar narkotikām?”

Makords paraustīja plecus.

“Viss ir iespējams, bet es nespēju iedomāties, ka viņš varētu riskēt ar savu ādu kaut kā tik bīstama un ikdienišķa dēļ. Man viņš drīzāk saistās ar kaut ko mazdrusciņ slepenāku.” “Zādzība? Zagtu mantu uzpirkšana?” Vomeks minēja. Maks papurināja galvu.

“Tā pati atbilde, kas par narkotikām.”

“Šantāža?” Šreiders ierosināja. “Izspiešana?”

“Tas izklausās jau ticamāk, bet es likšu, lai mūsu informācijas meklētāji par viņu painteresējas, un tad jau redzēsim, ko viņi teiks. Lī Meninga droši vien zina atbildi, vai nu viņa to apjauš, vai ne,” Makords sacīja un atgāja no tāfeles. “Es gribu viņu šodien izvaicāt, taču man vajadzēs rīkoties pieklājīgi un darīt to ar Valentes piekrišanu. Tas šim rītam būtu viss,” viņš pabeidza.

Sema bija gaidījusi šos vārdus. Paķērusi no grīdas somiņu, viņa piecēlās un iestūma savu krēslu atpakaļ vietā.

“Sāksim izstrādāt mūsu versijas...” Makords vēl noteica, un Sema devās uz durvīm, atstājot Vomeku un Šreideru starp Ma-kordu un sevi, cerot, ka viņi aizsegs viņam skatienu uz viņu. Viņa jau gandrīz bija tikusi līdz slieksnim, kad Makorda nelokāmā pavēle lika viņai sastingt pussolī.

“Detektīve Litltone! Es gribētu pārmīt ar tevi pāris vārdu.”

63. NODAĻA

Sema klusībā nolādējās un pagriezās, paejot malā, lai palaistu garām Šreideru un Vomeku. Turēdama somiņu uz labās rokas un savu bloknotu piespiestu pie krūtīm, Sema negribīgi tuvojās vīrietim, kurš bija apsēdies pie rakstāmgalda un klusējot domīgi raudzījās viņā.

“Kāpēc?” viņš strupi noprasīja.

Semas prātā pazibēja vairākas iespējamas reakcijas, tās visas bija izcilas uzmanības novēršanas metodes un ārkārtīgi efektīvi paņēmieni, kā laupīt varu vīrietim, kuram tā piemita un kurš bija apņēmies to izrādīt. Viņa nolēma no tiem visiem atteikties un izvēlējās godīgumu.

“Vai tu runā par to “masāžas” piezīmi?”

Viņš klusēdams pamāja.

“Es labprāt tev to pateiktu,” viņa atzinās, “taču man pašai tas nav īsti skaidrs. Es biju mazliet izsista no līdzsvara. Tu droši vien jau agrāk esi bijis tādās situācijās kā mūsējā, bet man tas ir kaut kas pilnīgi jauns.”

“Vai tava piezīme par masāšu nebija saistīta ar manu div-reizējo uzbrukumu tev par dažu minūšu nokavēšanos?”

Viņa padomāja par to un pamāja.

“Jā. Es atvainojos. Es vairs nereaģēšu tik pārspīlēti.”

Tad Sema to pamanīja - sirsnīgas jautrības mirdzumu Maka acīs.

“Es arī ne,” viņš nosolījās. Domīgi klusējot, Sema apsvēra viņa mulsinošo atbildi un uzjautrināto sejas izteiksmi.

“Starp citu,” viņa ieminējās, “vai tu man aizrādīji, domādams, ka esmu uzcirtusies par godu kādam varenam randiņam?”

Viņš uzmeta viņai neticības pilnu skatienu - it kā šis jautājums būtu smieklīgs.

“Protams.”

Sema apvaldīja smaidu, uz mirkli aizmirsās, lūkodamās viņa acīs, tad pagriezās, lai ietu.

Viņai aiz muguras Maks paņēma zīmuli un ierunājās.

“Es vēl neesmu atsaucis pavēli par Valentes novērošanu. Kad zināšu, ka viņš atrodas savā birojā, es gribu aiziet ar viņu parunāt. Es vēlos, lai viņš ļauj Lī Meningai runāt ar mums -atklāti, neļaujot kādam advokātam noliegt katru jautājumu, ko es viņai uzdodu. Ja man vajadzēs to darīt, es likšu viņu atvest šurp uz nopratināšanu, taču man gribētos pārmaiņas pēc izdarīt to civilizētāk. Es lieku uz tevi vislielākās cerības, ka tu tiksi iekšā pie Valentes.”

“Nevajag likt uz mani īpaši lielas cerības,” Sema iebilda. “Starp mums viss pajuka tajā mirklī, kad es apvaicājos, vai tovakar, kad mēs pateicām Meningas kundzei, ka viņas vīrs ir miris, viņš atradies tur. Viņš zināja, ka mēs to zinājām, tāpēc, kad es viņam uzdevu šo jautājumu, viņš noturēja mani par kārtējo viltīgo, blēdīgo policisti.”

“Esmu ziņkārīgs - kāpēc tu viņam to vaicāji?” Maks noprasīja, kaut ko švīkādams savā dzeltenajā bloknotā.

“Es gribēju redzēt, vai viņš mēģinās samelot.”

Atgāzies krēslā, Maks domīgi skatījās pāri telpai.

“Viņa svarīgākajās interesēs ir ļaut mums runāt ar Lī Me-ningu. Ja man tikai izdotos iekļūt birojā, lai tiktos ar viņu, manuprāt, es varētu viņu par to pārliecināt. Ja izsaukšu viņu uz šejieni, viņš ieradīsies ar advokātu un mums būs vesels bars skatītāju, kas slepeni noklausīsies. To, kas man viņam sakāms, es negribu teikt citu klātbūtnē.”

Domājot Sema pārlika bloknotu labajā rokā un piespieda pie somiņas.

“Lai pārliecinātu viņu tikties ar tevi - it īpaši bez advokāta klātbūtnes tev vajadzēs viņu pārliecināt, ka tu kopš vakardienas esi pilnīgi mainījis domas un ka tas ir galīgi un noteikti.” Makorda lūpas sašķobījās sardoniskā smaidā.

“Vakar viņš kādam manam draugam no “Interquest” lika nodot man ļoti nepārprotamu brīdinājumu. Mans draugs saka, ka Valente esot “nāvīgi nopietns”.”

Sema nobolīja acis.

“Lieliski.” Viņa pēkšņi atplauka. “Es zinu kādu veidu, kas varētu izdoties, bet tev tas nepatiks.”

“Saki laukā!”

“Atdod viņam svarīgāko un vienīgo apsūdzošo pierādījumu, kas mums ir pret viņu! Atdod viņam zīmīti!”

“Tev taisnība, man tas nepatīk. Tas ir pilnīgā pretrunā ar lietisko pierādījumu procedūru.”

Pieliekusi galvu, Sema sacīja:

“Tāds ir tavs viedoklis. Viņa viedoklis ir citāds - ka esmu konfiscējusi ko tādu, kas nepiederēja mums, un ka mēs to paturam, cerot, ka izdosies piesiet kārtējo apsūdzību noziegumā viņam un/vai Lī Meningai. Viņš zina, ka mums šī zīmīte būs ļoti svarīga, ja gribēsim arī turpmāk viņus abus apgrūtināt. Tāpat viņš zina visu par mūsu “lietisko pierādījumu procedūru”, jo viņam, bez šaubām, ir daudzreiz nācies gaidīt, kamēr mēs atdosim viņa īpašumu. Atdod viņam zīmīti,” Sema atkārtoja, “un tas viņam ļoti daudz ko nozīmēs.”

Mirkli Maks svārstījās, tad padevās.

“Nu labi, bet sarūpē pusduci kopiju un liec tās apstiprināt. Tad piezvani senatoram,” viņš piebilda, “un pasaki viņam, ka varbūt nokavēsies uz kokteiļiem.”

Viņš zināja! Protams, Makords noteikti bija pacenties viņu ļoti rūpīgi izpētīt, pirms iekļāva komandā. Maks visu darīja pamatīgi. Tas attiecās arī uz skūpstīšanos.

“Klausos, leitnant,” viņa pajokoja. “Es to izdarīšu.”

Viņai aiz muguras viņš ierunājās vēlreiz - nopietnā un piesmakušā balsī.

“Sema...”

Viņa pagriezās. uJā?”

“Tu esi ļoti skaista.”

Semas sirds vai ietriecās ribās.

“Vai nav savādi...” Viņa viegli iesmējās, palikusi gandrīz bez elpas. “Es par tevi pirmīt domāju to pašu.”

Makords noskatījās, kā viņa aiziet; tad viņš pasniedzās pēc telefona un pamanīja savus švīkājumus dzeltenajā bloknotā. Uz lapas bija tikai viens vārds, uzrakstīts vairākas reizes atšķirīgos rokrakstos. Mana.

64. NODAĻA

Pulksten trijos no policijas novērotāju automašīnas, kas sekoja Valentem, ziņoja, ka viņš atgriezies savas kompānijas galvenajā mītnē Sestajā avēnijā Manhetenas centrā.

Trijos trīsdesmit piecās Makords un Sema atvēra augstās durvis ar uzrakstu Alliance-Crossing Corporation”, vadības birojs” četrdesmit astotajā stāvā.

Sekretāres rakstāmgalds bija darināts no bieza stikla un novietots pašā vidū plašai, ar paklāju izklātai telpai, un tam visapkārt atradās krēslu grupas, izvietotas diskrētā attālumā cita no citas. Visā telpā zem starmešu gaismas kūļiem dažādās vietās mirdzēja skaistas stikla skulptūras, dažas no tām - lielas un abstraktas.

No uzgaidāmās telpas varēja nokļūt vairākos kabinetos, to durvis šobrīd bija ciet. Netālu no vienām durvīm sēdēja divi vīrieši un sieviete, klusi sarunādamies; kāds cits vīrietis pie loga pārlapoja žurnālu, nolicis portfeli uz grīdas sev pie kājām.

Makords parādīja sekretārei savu apliecību un palūdza, vai nevar tikties ar Valentes kungu. Ieraugot oficiālu Ņujorkas policijas nodaļas detektīva “vizītkarti”, ierēdņi parasti reaģēja ar satraukumu, ziņkāri, satricinājumu vai dažbrīd arī piesardzību. Viņi nereaģēja ar nicinājumu. Valentes galvenā biroja sekretāre bija ievērojams izņēmums. Pievilcīgā, jaunā, apmēram trīsdesmit gadus vecā sieviete paskatījās uz Makorda apliecību, tad uz Makordu un burtiski pārgrieza acis riebumā, pirms piecēlās un nozuda gara gaiteņa galā.

“Nedomāju, ka viņu tas ļoti iespaidoja,” Sema pajokoja.

“Es to pamanīju,” Makords atbildēja un tad pieklusināja balsi gandrīz līdz čukstam. “Ja mēs tiksim iekšā un satiksimies ar Valenti, viņš mēģinās ierakstīt mūsu sarunu savas drošības labad, gadījumam, ja tās būtu kaut kādas lamatas. Viņš nav nekāds iesācējs policistu spēlītēs. Nesaki neko svarīgu, iekams nebūšu viņu pārliecinājis to neierakstīt. Ja viņš nenoticēs tam, ko es viņam saku, ja viņš izvēlēsies atriebību, nevis piesardzību, es negribu, lai viņam būtu magnetofona ieraksts, ko iedot saviem advokātiem.”

Sekretāre drīz vien atgriezās, un viņai sekoja nevainojami kopta pusmūža sieviete bālgansārtā vilnas kostīmā. Viņai bija īsi, tumši mati un cēla karalienes - vai skolas direktores - stāja. Viņas balss bija skaisti modulēta, taču lietišķa.

“Es esmu Evanstones kundze, Valentes kunga asistente,” viņa skaidri teica. “Lūdzu, sekojiet man!”

Makords un Sema sekoja viņai pa garu gaiteni, cauri kādām durvīm, tad cauri vēl vienam vestibilam līdz kādām durvīm bez uzraksta. Atgrūdusi durvis vaļā un nostājusies viņiem aiz muguras, viņa veltīja Makordam īsu, lietišķu smaidu, ar savu ārkārtīgi pareizo dikciju paziņodama:

“Valentes kungs jums iesaka no šejienes pazust pašiem.” Vaļējās durvis atradās tieši pretī galvenajiem liftiem.

“Man jau likās, ka viss iet pārāk labi,” Makords īsi noteica, kad viņi pa gaiteni no jauna devās pie galvenajām durvīm, kas veda uz “Alliance-Crossing” vadības kabinetiem. “Šoreiz pamēģini tu.”

“Man nāksies atdot viņa zīmīti Meningas kundzei, citādi mēs velti šķiedīsim laiku.”

Makords paminstinājās, tad pamāja.

Sekretāre nikni paglūnēja, kad viņi no jauna pienāca pie viņas rakstāmgalda, taču Sema viņai īsi uzsmaidīja. Viņa izvilka no rokassomiņas pildspalvu un Valentes zīmīti, kas vēl aizvien atradās Ņujorkas policijas nodaļas lietisko pierādījumu aploksnē. Uz aploksnes viņa uzrakstīja: “Te ir mūsu ieejas biļete. Varat to paturēt, vai nu piekrītat ar mums tikties, vai arī ne. Lūdzu, veltiet mums pāris minūšu. Tas ir par L. M., un tas ir steidzami.”

Viņa pasniedza aploksni sekretārei kopā ar vienu no savām vizītkartēm un sacīja:

“Lūdzu, aiznesiet to Valentes kunga asistentei un vajadzības gadījumā paturiet to viņai acu priekšā, lai viņa to nekavējoties izlasa.”

Sekretāre acīmredzot zināja, ka Valentes asistente ir viņus izmetusi pa sētaspuses durvīm, un rīkojās atbilstoši. Nicīgi paraustījusi plecus, viņa pastūma aploksni un vizītkarti uz rakstāmgalda stūra un grasījās ieslēgt datora monitoru.

“Nekādu problēmu,” Sema pieklājīgi bilda, pasniegusies pēc malā noliktajiem papīriem. “Es vienkārši uzskatīšu, ka jūs esat aizņemta un labāk vēlētos, lai es pati aiznesu tos Evanstones kundzei.”

Sekretāre apcirtās, paķēra aploksni un vizītkarti, uzmeta Se-mai iznīcinošu skatienu un pikti aizsoļoja tajā pašā virzienā, kur bija devusies pirms tam.

“Šķiet, ka Valente iedveš saviem darbiniekiem lielu uzticību,” Sema piezīmēja, kad viņi apsēdās, lai uzgaidītu.

Makords neteica neko; viņš analizēja tekstu, ko Sema bija uzrakstījusi uz aploksnes, un viegli smaidīja. Viņa bija uzrakstījusi četrus īsus teikumus, taču katram no tiem bija nozīmīgs psiholoģisks zemteksts:

“Te ir mūsu ieejas biļete.”... Ja jūs esat gudrs cilvēks, jūs sapratīsiet, ka mēs jums atdodam šo zīmīti, jo uzticamies jums.

“Varat to paturēt, vai nu piekrītat ar mums tikties, vai arī ne.” No jums nekas netiek prasīts. Mēs nemēģinām jūs piespiest ar varu un jau iepriekš atzīstam, ka mēs nevarētu jūs piespiest ar varu pat tad, ja mēģinātu to darīt.

“Lūdzu, veltiet mums pāris minūšu.” “Lūdzu!” Šo vārdu jūs no Ņujorkas policijas nodaļas neesat dzirdējis, bet tagad mēs saprotam, ka jums uz to ir tiesības.

“Tas ir par L. M., un tas ir steidzami.” Mēs izmantojam Lī Meningas iniciāļus, jo arī mēs vēlamies pasargāt viņas privāto dzīvi no tā, kurš varētu ieraudzīt šo zīmīti.

Maikls nolika klausuli un pameta acis uz Evanstones kundzi, kas pasniedza viņam aploksni un vizītkarti ar detektīves Litltones vārdu.

“Viņi ir atgriezušies,” viņa nicīgi paziņoja.

Maikls nepacietīgi pasniedzās pēc Ņujorkas policijas nodaļas aploksnes; tad viņš pameta skatienu uz Litltones ar roku rakstīto ziņu. Viņš atvēra aploksni, izvilka no tās balto aploksni un atlocīja zīmīti, ko bija rakstījis Lī un pielicis pie bumbieriem, kurus sūtīja viņai uz slimnīcu.

Bija daudz grūtāk, nekā jebkad biju iztēlojies, izlikties, ka sestdienas vakarā mēs viens otru nepazinām.

Ja viņš būtu īpaši pūlējies padarīt sevi un Lī par aizdomās turamajiem Logena slepkavībā, viņš nespētu izvēlēties labāku tekstu, Maikls nepatikā nodomāja

Viņš atkal paskatījās uz Litltones vārdiem, un viņas teikumu slēptā nozīme nepalika viņam nepamanīta, taču viņu patiesi ietekmēja atsaukšanās uz Lī un vārds “steidzami”. Ja Litl-tone bija pietiekami attapīga, lai izmantotu viņa jūtas pret Lī, tad viņa bija arī pietiekami attapīga, lai būtu paturējusi sev šīs zīmītes kopijas. Tomēr kopijas zvērināto tiesā nekad nebija tik efektīvas kā oriģināli, tātad viņa riskēja, to atdodot, - acīmredzot ar Makorda piekrišanu.

Maikls svārstījās, ar aploksnes malu klaudzinādams pa savu rakstāmgaldu. Doma par Makorda ielaišanu savā kabinetā lika viņam nošņirkstināt zobus. Prātā pazibēja Valbrehta vārdi par Makordu... Trumanti ir izvēlējies aplamo cilvēku šādam darbam. Nav iespējams sūtīt Maku uz nepareizu mērķi un pavēlēt viņam to sasniegt kāda savtīga iemesla pēc... jo Maks ne vien pats atradīs pareizo mērķi un tam sekos, bet arī notrieks to un pēc tam atgriezīsies pie pavēles devēja... Viņš ir vislabākais detektīvs, kāds vien Ņujorkas policijas nodaļai kādreiz bijis, bet viņš atsakās jaukties politikā un nevēlas bučot kādam pakaļu.

Maikls personiski nevarēja ciest šo iedomīgo nelieti, taču Valbrehts viņu vērtēja ārkārtīgi augstu, un Valbrehts savā darba jomā bija vislabākais.

“Vai lai piezvanu Billam Kovakam uz apsardzes dienestu un lieku, lai viņš nonāk lejā un atgādina detektīviem juridiskās sekas, kādas var rasties, atrodoties šajās telpās bez nopratināšanas ordera?”

“Nē,” Maikls strupi iebilda. “Vediet viņus iekšā, bet vispirms atnesiet uz šejieni magnetofonu.”

Viņa pamāja.

“Saprotu.”

65. NODAĻA

Kaut arī Valente bija piekritis ar viņiem tikties, Sema necerēja uz sirsnīgu sagaidīšanu, un tādu viņi arī nesaņēma. Valente stāvēja aiz sava rakstāmgalda ar saltu un noraidošu seju.

Sema sasveicinoties tik un tā pasmaidīja.

‘"Paldies, ka piekritāt mūs pieņemt,” viņa sacīja un tad mēģināja - neveiksmīgi - padarīt šo saspringto brīdi mazliet jautrāku, pamādama uz Makordu, kurš stāvēja pa kreisi no viņas, un paziņodama: “Diemžēl jūs abi jau esat agrāk tikušies.”

Valentes skatiens iegriezās Makordā kā žilete.

“Jūsu “ieejas biļete” ir derīga trīs minūtes no mana laika,” viņš brīdināja, tad piebilda: “Jūs, protams, apzināties, ka pārkāpjat likumu, mēģinot mani iztaujāt bez mana advokāta klātbūtnes, vai ne?”

Visa Makorda uzmanība tobrīd bija veltīta magnetofonam, ko viņš bija pamanījis uz Valentes rakstāmgalda.

“Es to uz mirkli izslēgšu,” viņš mierīgi paziņoja. “Ja gribēsiet to ieslēgt atpakaļ pēc tam, kad sākšu runāt, varat to darīt, un tad mēs iesim prom.”

Valente paraustīja plecus.

“Ja jūs pasi taisāties runāt, varat darīt, ko vēlaties.”

Makords nospieda izslēgšanas pogu un atkāpās.

“Tātad situācija ir šāda: atrodoties šeit, mēs nepārkāpjam nevienu likumu, jo esmu noraidījis jūs kā aizdomās turamo Meninga slepkavības lietā. Jūs tiekat novērots, un jūs to zināt, un jūsu telefona sarunas tiek noklausītas, bet es to visu taisos pagaidām atstāt tā, kā ir...”

Valente iesmējās skarbus, nicīgus smieklus.

“Protams, taisies, tu maitasgabals.”

“Vai zināt,” Makords piezīmēja, “es labprāt gribētu apiet apkārt tam rakstāmgaldam un jums pamatīgi sadot pa kaklu par to, ka padarāt visu tik grūtu.”

Valente paskatījās uz grīdu netālu no sevis un maigā, nievīgā balsī sacīja:

“Uzskatiet, ka esmu jūs uzaicinājis.”

Sema šīs sākotnējās vārdu apmaiņas laikā saspringa, taču, tiklīdz Makords bija izšāvis savu brīdinājuma šāvienu, viņš pagriezās un piegāja pie logiem. Skatīdamies uz apvārsni, viņš nosvērti ierunājās:

“Taču tajā pašā laikā es saprotu, kā pats justos jūsu vietā. Kā es justos, ja būtu pavadījis četrus gadus cietumā, maksājot par noziegumu, kuru neesmu izdarījis, un policisti to zina, un viss tikai tāpēc, ka tas apreibinājies mēsls, kuru es nogalināju aizsargājoties, ar viņa revolveri, nevis ar savējo, gluži nejaušā kārtā saucās Viljams Trumanti Holmss.”

Sabāzis rokas kabatās, Makords nopētīja Valentes atspīdumu stiklā un turpināja.

“Kā es justos, ja pēc tam, kad būtu iznācis no cietuma un godīgi nodibinājis celtniecības uzņēmumu, Trumanti nosūtītu pie manis trīs rokaspuišus, kuri visi pēc kārtas melīgi apzvērētu, ka esmu mēģinājis viņu piekukuļot?”

Ar acs kaktiņu Sema manīja, ka Valente ar labo gurnu atspiežas pret grāmatplauktu aiz sava rakstāmgalda un sakrusto rokas uz krūtīm, viņa sejas izteiksme izskatījās drīzāk vēsi domīga nekā draudīga.

“Mēģinājums ierosināt lietas par kukuļdošanu bija tikai sākums,” Makords turpināja, pāriedams uz notikumu izklāstu no sava viedokļa. “Gadiem ejot, lielāks kļuva jūsu uzņēmums, un lielāku arsenālu Trumanti lika lietā, lai jūs iznīcinātu. Pilsēta iesaistīja štatu, tad darbībā iekļāvās arī federāli. Jūs esat kļuvis par visu apkārtējo likumsargājošo iestāžu mērķi, un jūs neesat pārkāpis nevienu nolāpītu likumu, kādi vien man zināmi.” Drūmi iesmējies, viņš piebilda: “Jūs gan neesat nekāds moceklis. Prokurori, kas metas jums virsū, paliek guļam noasiņodami kaujas laukā, un viņu karjera un reputācija ir iznīcināta. Tāda ir jūsu atriebība. Protams, tas jums izmaksā miljonus advokātu atalgojumos, bet jūs tik un tā nespējat atpirkt to reputāciju, ko viņi jums laupījuši.” Makords lēni atgriezās no logiem un nostājās ar seju pret viņu, vēl aizvien turēdams rokas kabatās. “Vai es visu izstāstīju pareizi?”

“Es gandrīz apraudājos,” Valente ņirdzīgi izmeta.

Makords neko neatbildēja, un Sema kā apburta vēroja ainu ar abiem vīriešiem. Viņi vēl aizvien bija mednieks un plēsoņa, vēl aizvien instinktīvi ienaidnieki - viltīgi, piesardzīgi un agresīvi -, taču šobrīd abi bija ieņēmuši apzināti nevērīgu, nevardarbīgu stāju: Maks ar rokām kabatās, Valente, sakrustojis rokas uz krūtīm, ar gurnu atbalstījās pret grāmatplauktu.

Pēc vārdos neizteiktas vienošanās viņus šķīra apmēram astoņas pēdas plata zona, un Valente vairs neizturējās agresīvi, taču viņš arī nevēlējās iesaistīties. Makords apsvēra labāko veidu, kā piespiest viņu iesaistīties - bet ne uzbrukt.

Pārgājis uz nevērīgu, gandrīz draudzīgu toni, Makords turpināja.

“Man ir pilnīgi skaidrs, kas notika visos tajos pārējos gadījumos, taču nu mēs esam nonākuši pie Meninga lietas - manas lietas -, un tajā aina dažviet ir mazliet neskaidra. Pastāstīšu, kā, pēc manām domām, jūs tur iesaistījāties, taču es gribētu, lai jūs mani izlabojat, ja kļūdos.” Par atbildi uz šo lūgumu Valente vienaldzīgi pacēla uzacis, taču viņš vismaz klausījās, kaut gan viņiem atvēlētās trīs minūtes jau bija galā.

“Es domāju, ka jūs tur iesaistījāties divdesmit astotajā novembrī,” Makords iesāka, “kad apmeklējāt viesības mājās pie sievietes, kuru agrāk bijāt pazinis. Es domāju, ka pēdējo reizi, kad jūs ar viņu runājāt, viņa vēl bija tikai parasta koledžas studente un jūs bijāt puisis ar bārdu un bez naudas, kurš strādāja savas krustmātes dārzeņu veikalā un mācījās skolā. Taču līdz viesību vakaram jūs abi bijāt kļuvuši pavisam citādi. Viņa tagad ir Brodvejas zvaigzne, un jūs esat ļoti bagāts cilvēks - īstenībā pat magnāts, taču ar ļoti sliktu slavu. Un vēl es domāju -un tas ir mans minējums -, ka senāk jums pret viņu bija patiesas jūtas. Vai man ir taisnība?”

Sema aizturēja elpu, gaidot Valentes atbildi - piekrišanu iesaistīties.

“Un kā vēl!” Valente beidzot apstiprināja.

Sema domās uzgavilēja, un Makords turpināja sava scenārija izklāstu.

“Viesībās viņa jūs nepazīst. Viņa uzskata jūs par to, kas jūs esat - bēdīgi slavens miljardieris ar apšaubāmu reputāciju, un viņa neizturas īpaši draudzīgi. Taču jums ļoti gribas kādu brītiņu pavadīt kopā ar viņu. Diemžēl viņa nevēlas jums veltīt daudz laika. Kamēr jūs pūlaties izlemt, vai un kā pateikt viņai, kas jūs patiesībā esat, viņa jūs uztic kādai draudzenei -astroloģei -, un jūsu iespēja zūd. Un te nu sākas pats trakā-

kais,” Makords drūmi apcerēja, “kaut arī jūs viesībās pavadījāt kopā ar viņu tikai dažas minūtes, jūs atkal vairs nespējāt viņu aizmirst, vai ne?”

Sema manīja, ka Valentes lūpu kaktiņi savelkas vieglā Smaidā, un nosprieda, ka Valente noraidījis Makorda apgalvojumu kā smieklīgu, taču tad Valente lēni pamāja, un Sema izdarīja vienīgo iespējamo secinājumu: Valente negribot jūtas iespaidots, ka “skarbais vīrs” Makords spējis nonākt pie tāda negaidīti loģiska sprieduma par citu vīrieti - it īpaši par vīrieti ar tādu reputāciju.

“Pāris dienu vēlāk,” Makords turpināja, “jūs uzzināt, ka viņa cietusi automašīnas avārijā un nogādāta slimnīcā. Jūs zināt, ka viņai ļoti garšo bumbieri, jo viņa tos mēdza pirkt jūsu krustmātes veikaliņā. Tāpēc jūs nosūtāt viņai bumbieru grozu un zīmīti uz sava vēstuļpapīra, un jūs to parakstāt ar tiem vārdiem, kādos viņa jūs sauca. Taču viņa šo zīmīti nesaņem, jo tā nonāk pie mums. Dažas dienas vēlāk, kad viņa no slimnīcas atgriežas mājās, jūs dodaties uz viņas dzīvokli, lai palūkotos, kā viņa jūtas...” Makords aprāvās un uzdeva vēl vienu jautājumu. “Kā jūs panācāt, lai viņa ļauj jums ienākt savā dzīvoklī, ja viņa vēl aizvien nezināja, kas jūs esat?”

“Es viņai pateicu, ka pie viņas vīra atrodas daži mani dokumenti un ka man tie vajadzīgi.”

Makords pamāja un apdomāja dzirdēto.

“Vai tā bija taisnība?”

“Nē.”

“Taču šī viltība izdevās,” Makords turpināja. “Tā nu jūs bijāt tur, kad mēs ieradāmies, lai viņai paziņotu, ka esam atraduši viņas automašīnu, un jūs pieteicāties nogādāt viņu notikuma vietā ar savu helikopteru. Pie velna, kāpēc gan lai jūs labprātīgi nepieteiktos to izdarīt?” Maks apvaicājās, paraustījis plecus. Tas bija retorisks jautājums, uz kuru viņš pats atbildēja. “Jums viņa nebija vienaldzīga, jūs nezinājāt, ka viņas vīrs ir miris, un jums nebija nekā, ko slēpt. Jūs nosēdinājāt savu helikopteru uz ceļa tieši priekšā policijas automašīnu rindai.

Pat pēc tam, kad jūs uzzinājāt, ka Menings ir miris, jūs joprojām viņu apmeklējāt, sasodīti labi saprazdams, ka Ņujorkas policijas nodaļa mēģinās ierosināt pret jums lietu, pamatojoties uz jebkuru visniecīgāko iemeslu, ko jūs viņiem dotu. Bet jūs par to neuztraucāties, jo nezinājāt, ka mums ir iemesls - un tas nebija niecīgs. Pie mums atradās zīmīte, ko jūs sūtījāt Lī Meningai, - zīmīte, kas ir tik nepārprotama, ka jebkurš, kas būtu to uzrakstījis, kļūtu par Aizdomās Turamo numur viens lietā par slepkavību ar iepriekšēju nodomu.” Nonācis pie savas lomas šajā scenārijā, Makords piegāja pie Valentes rakstāmgalda un nemierpilns paņēma papīra presi un runādams sāka to pētīt. “Bet jūs neesat jebkurš,” viņš turpināja. “Jūs esat Trumanti atriebības objekts, un kopš tā brīža, kad viņš uzzināja par zīmīti, kuru jūs uzrakstījāt Lī Meningai, viņa vienīgais mērķis ir bijis nodzīvot tik ilgi, lai varētu apsēsties pie loga, kad jums tiks izdarīta nāvējoša injekcija. Un te uz skatuves parādos es,” Makords atklāti sacīja, nolicis papīra slogu un cieši skatīdamies uz Valenti. “Es esmu paša Trumanti izraudzītais “bendes asistents”, kura pienākums ir palīdzēt viņam iedurt adatu jums rokā.” Sema nevarēja saskatīt Makorda seju, jo viņš stāvēja pret viņu ar muguru, taču viņa varēja redzēt Valentes seju, un viņš ļoti uzmanīgi pētīja Makordu, kas tobrīd pabeidza:

“Es negrasos atcelt ne jūsu, ne Meningas kundzes novērošanu, ne arī jūsu telefona sarunu noklausīšanos. Es nevaru riskēt un dot Trumanti iemeslu aizstāt mani ar kādu citu, kurš rīkotos saskaņā ar viņa pavēlēm. Labākais, ko es šobrīd varēju darīt, bija atdot jums to zīmīti, ko jūs uzrakstījāt Lī Meningai, kā pamiera un labas gribas apliecinājumu.”

“Cik kopiju no tās jūs paturējāt sev?” Valente tieši noprasīja.

“Sešas,” Makords strupi atteica. “Tās atrodas tikai manā pārziņā un tur arī paliks, ja vien neizrādīsies, ka esmu pamatīgi kļūdījies un jūs tomēr esat nogalinājis Meningu. Tas ir labākais, ko es šobrīd varu piedāvāt. Piedodiet, bet jums būs ar to jāsamierinās.”

Valente nospieda kādu pogu savā grāmatplauktā, liekot atvērties tumša stikla panelim. Aiz tā mirdzēja sarežģītas skaņu ierakstu sistēmas mazītiņās, sarkanās lampiņas.

“Es varu ar to samierināties,” viņš paziņoja, izņēmis no magnetofona kaseti, “ja vien jūs varat samierināties ar šo.”

Makords, samiedzis acis, pievērsās kasetei un tad ielūkojās Valentem sejā.

“Apmieriniet manu ziņkāri - ko jūs grasāties ar to iesākt?”

“Tā paliks manā pārziņā,” Valente paskaidroja, atkārtodams Makorda pirmītējos vārdus, “ja vien jūs nepārdomāsiet un neizlemsiet, ka Lī Meningas vīra slepkava ir vai nu viņa, vai es.”

Vēl pirms dienas Makords nebūtu ticējis nevienam vārdam, kas izskanējis no Maikla Valentes lūpām. Nu viņš ticēja viņa solījumam par kaseti, kas varēja nodarīt lielu postu, un uzlūkoja savu agrāko ienaidnieku ar negribīgu apbrīnu.

“Smalks triks,” viņš piezīmēja.

Sema iekoda apakšlūpā, lai apvaldītu smieklus, un cītīgi izlikās, ka kaut ko meklē rokassomiņā.

“Mums tūlīt pat jārunā ar Meningas kundzi,” Makords paskaidroja. “Es domāju, ka slepkava varētu būt saistīts ar viņas vīra finansiālajiem darījumiem. Protams, jūs varēsiet atrasties līdzās, kad mēs ar viņu runāsim.”

“Protams,” Valente sausi piekrita, iebāza roku rakstāmgalda atvilktnē un izņēma mobilo telefonu. Mirkli palūkojies uz to, it kā tas liktos pilnīgi svešs, viņš ieslēdza aparātu.

“Jauns telefons?” Makords domīgi apvaicājās ar vieglu smaidu.

Valente paskatījās uz viņu tā, it kā atbilde būtu acīm redzama.

“Viens no vairākiem,” viņš apliecināja, spiezdams ciparus.

“Cik saprotu, tie ir jaunākie digitālie modeļi - tādi, kurus mums ir ļoti grūti noklausīties? Un vēl man liekas, ka tie ir reģistrēti uz kāda cita, nevis jūsējā?”

“Es pamazām sāku saprast, kā jūs esat kļuvis par leitnantu,” Valente ar dzēlīgu jautrību attrauca, tad aprāvās, jo uz viņa zvanu kāds atbildēja. “O’Hāra,” viņš sacīja, “vai Lī šobrīd var pienākt pie telefona?”

Gaidot, kamēr O’Hāra aiznesīs viņai telefonu, Valente paskaidroja:

“Lī ir teātrī, mēģinājumā, bet nu jau tam vajadzētu būt galā. Viņa šovakar grasās atkal iziet uz skatuves...” Sema dzirdēja nepārprotamo lepnumu viņa balsī, kad viņš izteica šo paziņojumu, taču pēc mirkļa, kad Lī Meninga pienāca pie telefona, Valentes dobjais baritons atmaiga un viņa sejas vaibsti atvilga tik ļoti, ka Semu šī pārmaiņa burtiski apbūra. “Manā kabinetā ir Makords un Litltone,” Valente paziņoja Lī. Viņš iesmējās par viņas atbildi, tad paskatījās uz Semu un Makor-du un sacīja: “Kad viņi ieradās, es viņiem izteicu to pašu piedāvājumu, taču viņi bija ļoti uzstājīgi.” Viņš ķircinādamies piebilda: “Vai tu pati man reiz neteici, ka katra pilsoņa pienākums ir sadarboties ar policiju?” Kad viņš nolika klausuli, viņa izturēšanās atkal kļuva strupa un lietišķa. “Viņa būs klāt pēc pusstundas. Es jau esmu viņu izvaicājis par Logena finansēm, bet viņai nav zināms nekas neparasts, vienīgi fakts, ka viņš samaksājis skaidrā naudā par dārgu rotu, ko uzdāvinājis viņai viesību vakarā.”

“Varbūt viņa atcerēsies vēl kaut ko, kad mēs ar viņu parunāsim,” Makords atbildēja un piecēlās. “Mēs pagaidīsim uzgaidāmajā telpā, kamēr viņa ieradīsies.”

Valente labu brīdi skatījās uz Makordu.

“Kāpēc jūs necenšaties apsūdzēt slepkavībā Lī?”

“Vienmēr jau pastāv iespēja, ka viņa nogalinājusi vīru,” Makords atbildēja, runādams absolūti godīgi, “taču vienīgā aizdomīgā rīcība, ko viņa jebkad atļāvusies, ir šķietama ielaišanās slepenā ārlaulības sakarā ar jums - ar cilvēku, kurš sēdējis cietumā par vardarbīgu noziegumu. Ja to neņem vērā, viņa manās acīs izskatās tāda pati kā visas citas atraitnes.”

Kamēr viņi gaidīja ierodamies Lī Meningu, Makords palūdza Semu, lai viņa norunā tikšanos ar Šīlu Vintersu, ja iespējams, tajā pašā dienā. Sema piezvanīja psihiatrei, un pēc neilgas stīvēšanās doktore Vintersa piekrita pieņemt viņus četros četrdesmit piecās, pēc savas pēdējās vizītes.

66. NODAĻA

Šīlas Vintersas sekretāre jau bija aizgājusi mājās, un elegantā, mazā priekšistaba bija tukša, kad Sema un Makords ieradās tur dažas minūtes pirms noteiktā laika.

Tā kā doktores Vintersas kabineta durvis bija aizvērtas, viņi apsēdās divos ar pušķiem rotātos, zaļos ādas atzveltnes krēslos, lai pagaidītu, kamēr Vintersa būs beigusi runāt ar pacien tu, kas atradās pie viņas kabinetā. Makords paņēma kādu žurnālu no kaudzes uz mazā galdiņa starp viņu krēsliem, uzlika potīti uz ceļgala un sāka to pārlapot.

Sema pasniedzās pēc “Vanity Fair” eksemplāra un atšķīra to, taču viņas domas kavējās pie nesenās sarunas ar Lī Menin-gu. Aktrise pēdējo nedēļu laikā bija zaudējusi jebkādas ilūzijas par policiju un, atbildot uz Makorda ievadjautājumiem, bija stāvējusi līdzās Valentes krēslam, visu laiku turot roku Valen-tem uz pleca.

Sākumā Sema bija domājusi, ka viņa neapzināti meklē pie Valentes aizsardzību. Pagāja veselas desmit minūtes, kamēr Sema aptvēra, ka patiesībā viss ir pilnīgi otrādi - Lī Meninga baidījās par Valenti un kopā ar viņu bija nostājusies pret Ma-kordu un Semu.

Arī Makords bija to ievērojis un ieminējās par to, kad viņi jau brauca automašīnā pie Vintersas.

“Vai tu ievēroji, ka Lī Meninga neatgāja no Valentes, iekams nebija sapratusi, ka visi mūsu jautājumi būs domāti vie nīgi viņai?”

“Viņa atgādināja man jauku īru seteru, kas pūlas pasargāt bīstamu panteru,” Sema atzinās, un Makords iesmējās par šo analoģiju. “Es mēdzu salīdzināt cilvēkus ar dzīvniekiem,” Sema piebilda. “Piemēram, Šreiders man atgādina rotveileru. Esmu iesaukusi viņu par Plēsēju...”

Makorda smiekli bija skaļi kā pistoles šāviens.

Telefons uz doktores Vintersas sekretāres galda iezvanījās, un ieslēdzās automātiskais atbildētājs. Makords piecēlās un nemierīgs sāka pētīt gleznu pie sienas virs sava krēsla.

“Interesanti, kāpēc doktore Vintersa neizmanto tālruņa pastkastītes pakalpojumus,” Sema klusi piezīmēja.

“Viņa droši vien to ieslēdz, kad aiziet mājās,” Makords atbildēja tādā pašā pieklusinātā balsī. “Tieši tā dara arī mani māsasvīri.”

“Vai viņi ir ārsti?”

“Divi no viņiem.”

“Divi no viņiem? Cik māsu tad tev ir?”

Viņš iesāņus uzmeta viņai uzjautrinātu skatienu un klusēdams pacēla plaukstu ar pieliektu īkšķi.

“Tev ir četras māsas?”

Viņš pamāja un sabāza rokas kabatās, stāvēdams ar seju pret gleznu un ieslīpi skatīdamies lejup uz viņu.

“Līdz desmit gadu vecumam es domāju, ka dušas aizkari vienmēr izskatās pēc kājām ar pēdām.”

Sema pasmīnēja.

“Zeķbikses,” viņa secināja, tad ieminējās: “Vai tā brūnā tvīda žakete, kas tev bija mugurā pirmajā dienā, tiešām pieder tavam māsasvīram?”

Atkal pamājis, viņš atteica:

“Kamēr biju atvaļinājumā, augšstāva dzīvoklī izcēlās ugunsgrēks. Kad atgriezos mājās, tur smirdēja pēc dūmiem, un visu vajadzēja iztīrīt un īpaši apstrādāt. Vienīgās drēbes, ko varēju vilkt mugurā, atradās manos koferos.”

Telefons iezvanījās vēlreiz, un Makords pagriezās, nepacietīgi paskatījās vispirms uz savu rokaspulksteni, tad uz automātisko atbildētāju.

“Doktorei Vintersai mūs vajadzēja pieņemt jau pirms desmit minūtēm. Psihiatri laika ziņā ir ļoti precīzi...” To sakot, viņš piegāja pie kabineta durvīm.

Makords pieklauvēja.

Atbildes nebija.

Viņš pasniedzās pie durvju roktura un pagrieza to. Sema nolika savu žurnālu.

“Tur neviena...” viņš iesāka, nostājies kabineta vidū, tad pagriezās pa labi un nozuda Semas skatienam. “ Velns parāvis! Zvani ātrajai palīdzībai!” viņš iekliedzās.

Paķērusi mobilo telefonu, Sema metās iekšā kabinetā, taču viss, ko viņa pirmajā mirklī ieraudzīja, bija Makorda mugura. Viņš bija notupies līdzās psihiatres rakstāmgalda tālākajam stūrim.

“Iztiksim bez ātrās palīdzības,” viņš pār plecu drūmi paziņoja Semai. “Piezvani dispečeram un liec atsūtīt šurp slepkavību izmeklēšanas vienību!”

Pārliekusies pāri viņam ar mobilo telefonu pie auss, Sema paklausīja, nespēdama atraut skatienu no tās sievietes līķa, ar kuru bija runājusi tikai pirms dažām stundām. Šīla Vintersa ar ieplestām rokām un kājām uz mutes gulēja zemē, viņas ķermenis atradās aiz rakstāmgalda, seja pavērsta sāņus, acis bija plati vaļā un nekustīgi skatījās, it kā viņa vērtos uz sliekšņa pusi. Viņas košdzeltenā kleita mugurpusē bija notraipīta spilgti sarkana, tur no vaļējas brūces bija plūdušas asinis.

Uzmanīdamies, lai neizkustinātu līķi no vietas, Makords pacēla Vintersas labo plecu un palūkojās uz brūci no priekšpuses, tad viņš atlaida tvērienu un izslējās.

“Lode ir izgājusi cauri mugurai,” viņš sacīja Semai, tad pamāja uz asinīm, ar kurām bija nošķiesta siena aiz rakstāmgalda. “Viņa droši vien stāvēja pie sava krēsla, kad tika nošauta, un šāviena spēks trieca viņu pret sienu, tad viņa krita uz priekšu.”

Sema jau grasījās atbildēt, bet iezvanījās Makorda mobilais telefons. Viņš to paķēra un atvēra, tad mirkli klausījās, un viņa sejā pavīdēja savāda izteiksme.

“Kāda ir viņas mājas adrese?” viņš noprasīja, tad sacīja: “Es atrodos Šīlas Vintersas kabinetā, un viņa ir līķis. Brauciet šurp un palieciet nozieguma vietā, kamēr ierodas slepkavību izmeklēšanas vienība. Negribu, lai kaut kādi formās ģērbušies ļaudis mīdītos pa šo vietu, iznīcinot pierādījumus.”

Viņš aizvēra telefonu un paskatījās uz Semu, viņa zilās acis bija satrauktas un uzstājīgas.

“Šreiders kaut ko sameklējis par Džeinu Sebringu. Viņa svētdien noīrējusi automašīnu un pirmdien atdevusi to atpakaļ. Uzmini, cik jūdžu viņa ar to nobraukusi?”

“Tik, cik ir līdz Ketskilai un atpakaļ?” Sema domīgi ieminējās, sirdij dauzoties.

Viņš pamāja, nepacietīgi pameta acis uz Šīlas Vintersas līķi un mainīja savu lēmumu pagaidīt tepat, līdz ieradīsies Šreiders. Atvēris telefonu, viņš pavēlēja nosūtīt uz viņu adresi tuvāko policijas patruļmašīnu.

Pēc pāris minūtēm priekšistabā ieskrēja divi policisti, bet Makords lika viņiem no tās atmuguriski iziet gaitenī.

“Palieciet pie šīm durvīm!” viņš tiem pavēlēja, “un neveriet vaļā nevienam, tikai detektīvam Šreideram vai slepkavību izmeklēšanas vienībai! Vai skaidrs?”

“Jā, leitnant.”

“Un nepieskarieties tam nolādētajam durvju rokturim!” viņš pār plecu brīdināja.

Sema turējās viņam līdzi, taču pat ar viņas garajiem soļiem augstpapēžu kurpēs to darīt nebija viegli, un viņa nolādēja sevi, ka šodien tās uzvilkusi.

Automašīnā Makords izlika uz paneļa signāluguni un sparīgi pārslēdza ātrumus.

67. NODAĻA

l

Tiklīdz Lī pirms pāris dienām bija publiski paziņojusi, ka dodas vakariņās ar Maiklu, to reportieru skaits, kuri kavējās pie viņas mājas, cerot sagaidīt kādu uzbudinošu materiālu, strauji saruka. Viņa bija izsniegusi viņiem šo uzbudinošo materiālu, un viņi bija to paķēruši un metušies prom.

Kad O’Hāra piecos pēcpusdienā apturēja limuzīnu, pie vestibila logiem atradās tikai divi mēteļos ievīstījušies reportieri, taču viņš tik un tā pavadīja viņu līdz durvīm.

“Ei, Lī!” uzsauca Kortnija Meitlenda, iesteigusies iekšā viņai pa pēdām. Kad Lī pagriezās, lai parunātos ar viņu, O’Hāra pieskārās Lī elkonim un ieminējās:

“Hilda grib, lai es šo to nopērku. Es uzbraukšu augšā, paņemšu no viņas sarakstu un izdarīšu visu, kas darāms, lai varu laikus atgriezties un sešos trīsdesmit aizvest jūs uz teātri. Vai Valentes kungs brauks kopā ar mums?”

“Nē, viņš ieradīsies vēlāk no savām mājām. Man jābūt teātrī septiņos, un viņam nav nekādas jēgas gaidīt tur pirms izrādes sākuma. Džeisons Solomons tikai padarīs mūs abus trakus. Džeisons šodien ir tāds, kāds sen nav bijis. Jā, un, Džo...” Lī uzsauca mirkli vēlāk, kad viņš jau gāja apkārt podos iestādītajiem kokiem vestibilā uz liftu pusi. “Es šim vakaram sarūpēju biļeti arī tev.”

Viņš uzsmaidīja viņai un salutēja, un Lī pagriezās, lai parunātos ar Kortniju, kura bija uzvilkusi pārāk liela izmēra mēteli, kas izskatījās kā nācis no lietotu apģērbu veikala, un apsējusi garu, sarkanu vilnas šalli, kas nokarājās zemāk par mēteļa apakšmalu.

“Es pavisam noteikti izmantošu Maiklu Valenti par savas intervijas objektu,” Kortnija steidzīgi skaidroja. “Kā tu domā, vai tu varētu piedabūt viņu runāt ar mani par patiešām svarīgām lietām? Tas ir, esmu jau savākusi par viņu dažus interesantus personiskus datus, taču pārsvarā tie nāk no nejauši noklausītām sarunām un mūsu tā vakara kāršu spēles. Es labāk gribētu aprakstīt viņu tādu, kāds viņš ir, nevis tādu, kādu viņu redz citi cilvēki...”

Augšā Džo pagrieza savu atslēgu dzīvokļa sāndurvīs un iegāja virtuvē.

“Hilda!” viņš uzsauca, pārsteigts, ka dzīvoklī valda tumsa. “Hilda?” viņš atkārtoja, paiedamies pa gaiteni, kas veda uz viņas istabu. O’Hāra pieklauvēja pie viņas durvīm. “Ja gribi, lai es izpildu tavus darbus, iedod man to sarakstu.”

Kad viņa neatsaucās uz klauvējienu, O’Hāra devās atpakaļ uz virtuvi, tad izgāja tai cauri, pa ceļam ieslēgdams gaismu. Viņš ieslēdza lustru arī dzīvojamā istabā un ieraudzīja mājkalpotājas ķermeni guļam zemē netālu no galda. No viņas galvas paklājā sūcās asinis.

“Hilda! Ak nē!” Noliecies viņš paraustīja sievietei pulsu, tad izslējās, ieskrēja virtuvē un, paķēris klausuli, nospieda deviņi viens...”

Šķita, ka viņa augums eksplodē no sāpēm krūtīs. Ievaidējies Džo O’Hāra noslīdēja lejā pa sienu, cieši turēdams rokā klausuli, līdz visa pasaule satumsa.

Lī iebāza savu atslēgu ārdurvīs, atvēra tās un iegāja dzīvojamā istabā, pakavēdamās, lai iekarinātu mēteli skapī. Vēlēdamās uz pāris minūtēm atgulties, lai pēc tam nomazgātos dušā un sagatavotos doties uz teātri, viņa devās uz savu guļamistabu.

Kad Lī no priekšnama ienāca guļamistabā, viņa pamanīja, ka gulta jau atklāta. Hilda nekad neko neaizmirst, viņa ar smaidu nodomāja, arī Lī paradumu izrādes dienā vēlu pēcpusdienā nosnausties. Grasīdamās noģērbties un uzvilkt rītasvārkus, viņa pagāja garām gultai un ieskatījās lielajā spogulī virs tualetes galdiņa. Spogulī viņai tuvojās kāda sieviete, kas bija uzvilkusi Lī sarkano kleitu un aplikusi rubīna kulonu, kurš Lī bija ap kaklu viņas viesību laikā. Sieviete stāvēja viņai aiz muguras, pacēlusi smagu akmens vāzi...

68. NODAĻA

9

Makords aši parādīja savu žetonu Džeinas Sebringas daudzdzīvokļu nama šveicaram.

“Vai šodien esat redzējis Sebringas jaunkundzi?” viņš noprasīja.

“Jā, kungs. Viņa aizgāja pirms dažām stundām.”

“Vai viņa būtu varējusi atgriezties, jums nemanot?”

“Diez vai.”

“Ar “diez vai” nepietiek,” Makords izgrūda un iesteidzās mājā.

Vestibilā pie rakstāmgalda sēdēja sargs tādā pašā sarkanbrūnā formas tērpā kā šveicaram. Makords parādīja viņam savu žetonu.

“Man jātiek augšā uz Sebringas jaunkundzes dzīvokli.”

“Tas ir divdesmit ceturtais “a” dzīvoklis,” sargs paziņoja, pielēca kājās un kopā ar viņiem piegāja pie lifta. Viņš iebāza savu atslēgu slēdzenē, un durvis atvērās.

“Tūlīt pat atsūtiet kādu uz divdesmit ceturto “a” ar atslēgu,” Makords piebilda, kad lifta durvis atvērās.

Sema iekāpa liftā kopā ar viņu, un viņas adrenalīna līmenis sāka augt vienlaikus ar lifta celšanos augšup, taču sejas vaibsti palika nevainojami savaldīgi. Viņa pazina šo sajūtu, jo bija agrāk jau to piedzīvojusi. Viņa pazina bailes, kas bija saritinājušās vēderā; viņa tās atzina un pūlējās koncentrēt domas. Iebāzusi roku somiņā, viņa atsprādzēja sava deviņu milimetru “Glock” revolvera maksti un ļāva rokai viegli nogult uz tā spala.

Uz Makorda atkārtotajiem klauvējieniem pie 24.a dzīvokļa durvīm neviens neatbildēja. Viņš kārtējo reizi nospieda zum-mera pogu, kad no lifta iznāca mājas pārvaldnieks ar atslēgu rokā.

“Vai esat pārliecināti, ka tā drīkst, tas ir, vai es drīkstu jūs ielaist?” druknais vīrs apvaicājās.

“Vai tad es jums melotu?” Makords iebilda, saņēma vīru aiz elkoņa un pabīdīja viņa roku uz durvju slēdzenes pusi.

Slēdzene noklikšķot atvērās, un Makords pastūma vīru prom no durvīm.

“Palieciet tepat!” viņš brīdināja. Iebāzis roku aiz žaketes, Makords atsprādzēja savu plecu siksnu un izvilka četrdesmitā kalibra “Glock” revolveri.

“Svētais Dievs!” vīrs nomurmināja. “Ko jūs darāt?” Viņa skatiens aizšāvās pie Semas, it kā viņš cerētu, ka labi ģērbusies, jauna sieviete dārgā zamšādas kostīmā varētu padarīt šo situāciju saprātīgāku. Viņa klusējot novilka savas augstpapēžu kurpes, izvilka no rokassomiņas revolveri un, saņēmusi to abās rokās, augstu pacēla gaisā.

“Gatava?” Makords klusi vaicāja un nostājās vienā durvju pusē, ar kreiso roku sniegdamies pēc durvju roktura. Viņa skatienā nebija šaubu, it kā viņš zinātu, ka viņa dzīvība Semas rokās ir drošībā.

Sema apņēmīgi pamāja, ar muguru piespiedās pie sienas un sagatavojās, bet Makords spēcīgi pagrūda durvis; tās ietriecās pretējā sienā.

Viņus sagaidīja piķa melna tumsa un klusums.

Uzmanīdamies, lai nenostātos ugunslīnijai ceļā, Makords pastiepa roku pāri slieksnim, taustīdamies gar sienu pēc gaismas slēdža.

Virs galvas iedegās gaisma, atklājot tieši priekšā dzīvojamo istabu un ēdamistabu kreisajā pusē. Tur neredzēja nevienu -ne dzīvu, ne mirušu.

Klusēdams viņš pamāja Semai, lai viņa seko viņam uz labo pusi.

Telpu pēc telpas viņi pārmeklēja visu dzīvokli no viena gala līdz otram.

“Viņa noteikti ir teātrī,” Makords noteica un ielika savu ieroci atpakaļ makstī. “Iesim!”

“Vispirms paskaties uz šo.” Sema aizveda viņu pie viena no skapjiem, kuru bija pārbaudījusi, kamēr viņš bija pārlūkojis otru. Ar kāju viņa pastūma sāņus garus rītasvārkus un atklāja tumšzaļu rituli, saritinātu un sasietu.

“Pazudušais guļammaiss,” Makords īsi noteica.

Viņš jau deva rīkojumus pārvaldniekam, bet Sema steidzīgi uzvilka zamšādas augstpapēžu kurpes.

“Piecpadsmit minūtes palieciet vestibilā un, ja ierodas Seb-ringas jaunkundze, nesakiet, ka mēs te bijām, bet nekavējoties zvaniet man. Pēc tam es likšu ārpusē piebraukt automašīnu, un jūs varēsiet atgriezties pie saviem darbiem.”

“Skaidrs. Labi, leitnant,” pārvaldnieks dedzīgi piekrita un paņēma Makorda vizītkarti. Kā lielākā daļa civiliedzīvotāju līdzīgos apstākļos, pārvaldnieks vispirms bija jutis šausmas, ieraugot izvilktos ieročus, bet tad, kad briesmas bija garām, apbrīnu. “Paklau, es negribu jūs mācīt darīt savu darāmo,” viņš ieminējās, kad viņi gaidīja liftu, “bet vai jūs abi, izvelkot savus ieročus, neaizmirsāt kādu mazu sīkumu?”

“Piemēram, kādu?” Makords sausi atvaicāja, taču gan Sema, gan viņš uzreiz saprata, par ko pārvaldnieks runā.

“Nu, jūs, zināt... šitā...” Viņš izdarīja kustību, it kā satvertu slīdni virs pusautomātiska ieroča un iegrūstu aptverē patronu.

“Tā notiek tikai filmās,” Makords viņam paskaidroja, iekāpdams liftā.

“Tas izskatās varen labi,” pārvaldnieks piebilda.

“Tieši tāpēc jau viņi tā dara,” sacīja Sema.

Viņš neticīgi paskatījās uz Semu, un viņa ar smaidu paskaidroja:

“Ar jūsu izdarīto kustību lode tiek ievirzīta aptverē.” Kā atklājot kādu noslēpumu, viņa mazliet pieklusināja balsi un piebilda: “Reālajā dzīvē mums labāk patīk, ja lode jau tur ir, kad izvelkam ieročus.”

“Tas tik ir ko vērts!” pārvaldnieks iesaucās.

Pie dežurantu galdiņa Makords aizkavējās, lai nodotu sargam tās pašas instrukcijas, kādas bija nodevis pārvaldniekam.

Viņi vēl nebija izgājuši laukā, kad viņš jau ķērās pie telefona, lai norīkotu cilvēkus ēkas ārdurvju novērošanai.

69. NODAĻA

Kad Džeisons noskaities rāja kādu skatuves strādnieku, viņš ieraudzīja, ka pa eju viņam strauji tuvojas Sema un Makords, un viņš vērsa savu aizkaitinājumu pret viņiem.

“Pie velna, kas jums, ļaudis, ir lēcies?” viņš uzkliedza, nikni pagājies tuvāk skatuves malai. “Vai nekad neesat dzirdējuši, ka apmeklējums iepriekš jāpiesaka? Tas ir pieklājīgi, tas ir...” “Kur ir Džeina Sebringa?” Makords asi pārtrauca.

“Velns parāvis, kā es to varu zināt? Viņa droši vien ir mājās.”

“Viņas nav mājās. Mēs nupat nākam no turienes. Cikos viņa parasti ierodas šeit?”

“Parasti ap šo laiku, taču es šorīt viņu atlaidu no darba. Ak dievs, kas šī būs par dieniņu! Man ir problēmas ar apskaņošanu, un priekškaram jāpaceļas jau pēc pusotras stundas.”

“Aizverieties un paklausieties!” Makords noskaldīja. “Kur ir Sebringas ģērbistaba?”

“Tur...” Solomons atteica - iztrūcies un aizvainots.

Sebringas mantas vēl aizvien atradās viņas ģērbistabā.

“Vai viņa bija sarūgtināta, kad jūs viņu atlaidāt no darba?” Sema jautāja. “Tas ir, vai viņa to gaidīja vai arī tas nāca kā pārsteigums?”

“Sarūgtināta?” Džeisons sarkastiski atkārtoja. “Viņa zaudēja prātu. Galīgi jukusi sieviete,” viņš piebilda, iedams uz mazo kabinetu gaiteņa galā, un Sema un Makords sekoja viņam pa pēdām.

“Kāpēc jūs viņu atlaidāt?” Sema nelikās mierā. “Par viņu bija labas atsauksmes.”

“Es viņu atlaidu tāpēc, ka Lī Kendela nevēlējās kāpt ar viņu uz vienas skatuves, un kurš gan varētu Lī tajā vainot?”

“Vai Džeina Sebringa zināja, ka tieši tāpēc jūs viņu atlaižat no darba?” Makords nepacietīgi jautāja.

“Jā, protams. Es šorīt pa telefonu izskaidroju šo situāciju viņas aģentam, kad sāku risināt sarunas par viņas līguma izpirkšanu. Tas puisis ir plēsoņa, viņš...”

“Ja jūs Sebringu atlaidāt, brīdinot viņas aģentu,” Sema pārtrauca Solomonu, “kā jūs zināt, ka viņa tāpēc “zaudēja prātu”?”

“Tāpēc, ka viņa šodien te ieradās uzreiz pēc tam, kad Lī aizbrauca vispirms uz Valentes biroju un tad uz mājām atpūsties.” Solomons apstājās sava rakstāmgalda priekšā, pagriezās pret viņiem un piemetināja: “Es liku Džeinai izvākt savas mantas no Lī ģērbistabas, bet viņa visu pameta un izskrēja ārā no šejienes. Tā sieviete ir traka.”

“Cikos tas bija?” Makords noprasīja.

“Velns parāvis, kāda nozīme...” Solomons aprāvās un atmuguriski atkāpās gar savu rakstāmgaldu, kad Makords paspēra uz viņa pusi vienu vienīgu lielu soli. “Starp trim un četriem, man liekas.”

“Piezvaniet Lī Kendelai!” Makords noskaldīja. “Sazvaniet viņu pa to numuru, kuru parasti izmantojat, lai sazinātos ar viņu.”

“Vai jūs, ļaudis, nevarat vienkārši pagaidīt tepat, kamēr...”

Makords pārliecās pāri rakstāmgaldam, pagrāba klausuli un iegrūda to viņam rokās.

“Piezvaniet viņai!”

Uz pirmo Solomona zvanu neviens neatsaucās, tāpēc viņš uzgrieza vēl divus citus numurus.

“Savādi,” viņš satraukts sacīja, nolicis klausuli. “Neviens nenāk pie Lī mājas telefoniem, un viņa neatbild arī uz sava mobilā telefona zvanu.”

“Vai viņa jums šodien gadījumā neiedeva Valentes mobilā telefona numuru?”

“ Jā. Kā jūs...”

“Kāds tas ir?”

Solomons parakņājās pa papīriem, kas bija izkaisīti uz viņa rakstāmgalda, un atrada meklēto.

“Lī teica, ka es nedrīkstu šo numuru nevienam dot...” viņš iesāka, tad ieraudzīja Makorda draudīgo seju un nobēra numuru, lai Sema varētu to pierakstīt. “Uz kurieni tad jūs?” viņš uzsauca, sekodams abiem detektīviem, kuri jau aizskrēja pa gaiteni. “Lī droši vien ir pie Valentes. Vai zināt, viņi viens otru mīl...”

70. NODAĻA

Ārā uz ielas Makords pameta Semai automašīnas atslēgas un iesēdās pasažieru sēdeklī. Viņš pa rāciju izsauca Lī Meningas novērošanai norīkoto automašīnu, bet Sema iedarbināja motoru un ieslēdza bākugunis un sirēnu.

“Kur jūs esat?” Makords noprasīja, kad novērošanas grupas policists atsaucās uz viņa rācijas izsaukumu.

“Ārā pie Meningas daudzdzīvokļu mājas, leitnant. Viņa atgriezās mājās īsi pirms pieciem, kādu laiciņu pakavējās vestibilā un parunājās ar kādu pusaugu meiteni, tad uzbrauca augšā.”

“Vai jūs zināt, kas ir Džeina Sebringa?”

“Tā kinozvaigzne, kura kaila tēloja tajā...”

“Jā, tieši tā,” Makords viņu pārtrauca. “Vai viņa ir iegājusi Meningas ēkā, kopš Meningas kundze uzbrauca augšā?” “Nē, es būtu viņu redzējis. Es varu labi saskatīt galvenās durvis.”

“Ja ieraugāt Sebringu, aizturiet viņu. Viņa ir “b” un “b”.” Novērošanas grupas policists uztvēra šo brīdinājumu nopietni, taču bija arī iepriecināts.

“Tad jau man nāksies viņu iztaustīt divreiz - vienreiz, lai palūkotos, vai viņa ir bruņota, un otrreiz, lai noskaidrotu, vai viņa ir bīstama.”

“Turiet acis vaļā!” Makords īsi brīdināja.

“Ja jau mēs par to runājam... Viens zellis nemitīgi braukā ar taksometru visur, kur vien Meningas kundze dodas. Patlaban viņš klīst ap māju ar ziedu pušķi rokā.”

“Aizturiet viņu! Viņai uzmācās kāds vajātājs; varbūt tas ir tas pats. Svarīgi ir turēties tuvumā Lī Meningai, ja viņa kaut kur dodas.”

“Klausos, ser. Bet viņa šovakar nekur nebrauks, vismaz ne ar savu maniakālo šoferi pie stūres.”

“Kāpēc tā?”

“Tāpēc, ka pirms maza brīdina viņas limuzīns tika evakuēts.”

Sema juta tās pašas baiļu trīsas, kas lika sakosties Makor-da zobiem, dzirdot jaunumus par limuzīna evakuēšanu, tomēr viņa nevarēja viņam veltīt vairāk par skatienu, kad viņš nolika rāciju. Satiksmes plūsma bija blīva, un automašīnas pavirzījās sāņus, lai palaistu viņus garām, turklāt Sema aši stūrēja cauri šaurām spraugām, kur abās pusēs palika ne vairāk par collu.

“Vajadzēs izsaukt Šreideru un Vomeku, lai viņi mūs tur sagaida,” Makords izmeta un pastiepās pēc mobilā telefona.

Tas iezvanījās viņa rokā, tiklīdz viņš to izvilka no jakas kabatas. Makords noregulēja skaņu, lai varētu to sadzirdēt cauri sirēnas gaudošanai. Maikla Valentes dobjā, saspringtā balss vibrēja ar tādu dusmīgu spēku, ka to saklausīja arī Semas ausis.

“Solomons nupat man piezvanīja un teica, ka jūs esot teātrī meklējuši Sebringu un mēģinājuši sazvanīt Lī. Viņa neatbild arī uz maniem zvaniem. Kas īsti notiek?”

Makords dziļi ievilka elpu un saminstinājās.

“Kur jūs esat?”

“Pie velna, atbildiet uz manu jautājumu! Kas īsti notiek?”

“Mēs patlaban esam ceļā uz Meningas kundzes dzīvokli,” Makords skaidroja mierīgā, vienaldzīgā balsī. “Šorīt savā kabinetā nošauta Šīla Vintersa. Mēs domājam, ka Džeina Seb-ringa nogalināja gan viņu, gan Meningu. Mēs pūlamies viņu atrast. Viņa zina, ka Solomons viņu atlaidis no darba, jo Meningas kundze nevēlējās strādāt kopā ar viņu, un Sebringa bijusi... ļoti uzbudināta.”

“Jēzus Kristus!” Valente eksplodēja, pareizi iztulkojis vārdu “uzbudināta”. Satrakota un droši vien varmācīga. “Es tūlīt pat braucu pie Lī. Kur jūs esat?”

Makords viņam pateica, un Valente paziņoja: “Es esmu tuvāk, būšu tur ātrāk par jums.”

“Jūs nevarat virzīties cauri satiksmei tik ātri kā mēs, bet, ja tiekat tur pirmais, tad pagaidiet mūs vestibilā!” Makords viņu brīdināja.

Valente nepūlējās atbildēt.

“O’Hāra ir kopā ar viņu, un viņam ir ierocis...” viņš ieminējās, tverdamies pie cerības.

“Limuzīns pirms maza brītiņa tika aizvilkts,” Makords skarbi pārtrauca. “Es atkārtoju - nebrauciet augšā uz dzīvokli, kamēr nebūsim klāt.” Pēc mirkļa viņš atņēma telefonu no auss un sāka griezt Šreidera numuru. “Valente nosvieda klausuli,” viņš paskaidroja Semai.

Sema pamāja, spēcīgi nospieda gāzes pedāli un tad bremzi, pa diagonāli šķērsodama kādu krustojumu un slīdot nogriezdamās ap stūri ar nevainojami izpildītu manevru, izraisot drūmus smieklus Makordam, kas gaidīja, kad Šreiders atsauksies uz viņa zvanu.

“Kur tu esi?” viņš noprasīja Šreideram un tad īsi pastāstīja, kas notiek. Beidzis sarunu, Makords sacīja: “Šreiders un Vo-meks būs klāt apmēram desmit minūtes vēlāk par mums.”

71. NODAĻA

l

Cauri Lī apziņai izlauzās savāda, dūcoša skaņa, kas saplūda ar dunoņu viņas galvā, telefonu zvanīšanu un sajūtu, ka viņa ir paralizēta. Kuņģī savilkās nelabums un pacēlās līdz rīklei, un viņa krampjaini norīstījās, piespieda sevi atvērt plakstiņus un instinktīvi meklēja kaut ko, pie kā fokusēt skatienu, lai mazinātu reibumu.

Plakstiņi, šķita, klausīja, taču tas, ko Lī ieraudzīja savu atvērto acu priekšā, likās nesaprotams. Viņas skatienu aizšķērsoja divi krēmkrāsas toņi; viens no tiem it kā bija plakans un horizontāls, otrs vertikāls un viļņots.

Lī vairākkārt samirkšķināja acis, pūloties saskatīt visu skaidrāk, un šīs kustības laikā manīja abu šo toņu atšķirīgo struktūru. Horizontālā krēmkrāsa pie viņas vaiga bija raupja... paklājs. Vertikālā, viļņotā krēmkrāsa bija... audums... kā... viņas gultas pārklāja volāns? Viņa acīmredzot gulēja uz grīdas pie savas gultas, un viņas rokas bija atlauztas uz muguras. Lī mēģināja pakustināt rokas, taču acīmredzot bija sasietas kopā plaukstu locītavas, un viņas kājas bija sasaistītas pie potītēm.

Ar pūlēm pacēlusi galvu, Lī pagrieza seju uz otru pusi, un aina, ko viņa ieraudzīja, lika viņai noreibt. Džeina Sebringa sēdēja pie spoguļgaldiņa, ģērbusies sarkanajā kleitā, kas Lī bija mugurā savas pirmizrādes vakara viesībās. Aktrise dungoja un krāsoja lūpas ar Lī lūpukrāsu, taču tā bija groteski iztriepta ap viņas muti un daļēji pāri vaigiem. Viņai pie kājām pa grīdu bija izmētātas vairāku citu Lī kleitu sagraizītās paliekas.

Uz galda līdzās viņas kreisajam elkonim atradās pistole.

Sebringa pameta acis lejup un ieraudzīja Lī seju atspīdam platajā, izgaismotajā spogulī virs galdiņa.

“Tu esi pamodusies!” viņa iesaucās. “Tu esi pamodusies. Mani skatītāji ir pamodušies...”

Lī steigšus aizvēra acis.

“Nē, nē, nē, neizliecies, ka tu guli...”

Lī turēja acis ciet un dzirdēja, ka spoguļgaldiņa polsterētais pufs klusi iečīkstas, kad Sebringa strauji apcirtās un piecēlās.

“Mosties, tu maita!” viņa nošņāca Lī pie pašas auss; tad viņa sagrāba pilnu sauju Lī matu un gandrīz izrāva tos ar visām saknēm. “Tā ir jau labāk!” viņa iesaucās, un viņas spilgti sarkanā mute pavērās smaidā Lī pārbiedēto acu priekšā. Otrā rokā Sebringa turēja garas, asas šķēres.

“Es tev palīdzēšu apsēsties uz gultas. Man nepatīk, ja mani skatītāji aizmieg,” viņa paziņoja un spēcīgi parāva Lī aiz matiem, lai “palīdzētu” Lī neveikli uzvilkties uz gultas. Pa to laiku Sebringas šķēres atstāja sūrstošu švīku uz Lī augšdelma, taču Lī to gandrīz nejuta. Bailes, stiprākās dabiskās sāpju remdētājas, kā neprātīgas pulsēja viņas dzīslās. Lī kājas bija sasietas ar vienu no viņas zīda šallēm; plaukstu locītavas bija savilktas ar vēl vienu šalli, turklāt ļoti cieši.

“Tavas asinis piestāv manai kleitai,” Sebringa sacīja, lūkodamās uz asinīm, kas sūcās no Lī ievainojuma. Viņa ar pirkstiem paberzēja Lī brūci un uzzieda mazliet asiņu sev uz rokas.

Ikviens nervu galiņš Lī ķermenī kliedza šausmās, taču viņas prāts bija koncentrējies, izmisīgi meklējot risinājumu. Kaut kā viņai vajadzēja noturēties, līdz Džo vai Hilda, vai arī kāds cits nāks viņu meklēt. Cenšoties runāt mierīgā balsī, viņa apvaicājās:

“Ko tu dari, Džeina?”

“Es pošos, lai dotos uz teātri, protams,” Sebringa atteica, pētīdama Lī seju. “Tu izskaties bāla. Tev vajag lūpukrāsu.”

Viņa nesteidzīgi piegāja pie spoguļgaldiņa, paņēma kādu lūpu-krāsu un atgriezās pie Lī. Lī aizgrieza galvu, bet Sebringa, šķita, par to neuztraucās. Sažņaugusi lūpukrāsas pamatni dūrē, viņa iespieda to Lī vaigā un spēcīgi paberzēja, vienlaikus caur zobiem nosolīdamās:

“Drīz vien es tevi sagriezīšu mazos gabaliņos. Es tikai iezīmēju vietu, no kuras sākt.”

Sebringa atkāpās un novērtēja savu darbu; tad viņa nesteidzīgi aizgāja atpakaļ pie spoguļgaldiņa un apsēdās. Turot šķēres labajā rokā, viņa uzmanīgi nopētīja Lī spogulī; tad viņa saņēma pilnu sauju savu garo, rudo matu un nogrieza tos līdz pleciem - kā Lī.

“Logens mani mīlēja,” viņa paziņoja Lī. “Mēs kādu dienu kopā atradām to kalnu mājiņu. Viņš gribēja tevi pamest, taču tā maita psihiatre viņu atrunāja.” Grozīdama galvu te uz vienu, te uz otru pusi, viņa pētīja savu nelīdzeno matu sakārtojumu un draudzīgi pavaicāja Lī: “Vai tu nevēlētos zināt, ko tavs vīrs darīja tieši pirms nāves?”

Viņas jautājums lika Lī viscaur notrīcēt. Norijusi žults kamolu, viņa izmocīja vārdu.

“Vēlētos.”

“Viņš ar mani mīlējās uz tava guļammaisa pie kamīna. Es kalnu mājiņā viņu pārsteidzu ar vīna pudeli, un mēs kopā to izdzērām un nodevāmies mīlestībai. Un tad...” viņa paņēma šķēres un atkal nošņāpa sev matus, “tas gļēvais nelietis man paziņoja, ka viņam ar mani viss esot cauri uz visiem laikiem. Viņš teica, ka man jābraucot prom, jo viņai drīz esot jāierodas kalnu mājiņā.”

“Kam jāierodas?” Lī vaicāja trīcošā čukstā.

Sebringa nolika šķēres un atvēra nelielu plakstiņu ēnu kārbiņu. Ar mazu otiņu paņēmusi nedaudz ēnas, viņa paliecās tuvāk spogulim un uzvilka šķērsām pāri vienam plakstiņam smaragdzaļu švīku.

“Šīlai Vintersai,” viņa sacīja tā, it kā Lī būtu vajadzējis pašai to apjēgt. “Un, to pateicis, viņš uzskatīja, ka varēs tā vienkārši mani aizvest līdz ceļam ar savu automašīnu, lai es braucu prom pati ar savējo.” Klusi smiedamās, viņa uzvilka zaļu švīku arī uz otra plakstiņa. “Tev vajadzēja redzēt viņa seju, kad es izvilku no sava sēdekļa apakšas viņa revolveri un notēmēju uz viņu.”

Lī sāka izmisīgi raustīt rokas, kas bija sasietas ar ciešo šalles mezglu.

“Kā... kā tu zināji, ka tas tur atrodas?”

“Viņš man to vienreiz parādīja,” Sebringa atteica, nolika plakstiņu ēnas un sāka pētīt pārējās krāsas, ko bija izkaisījusi pa galdu. “Viņš nezināja, ka es protu ar to apieties. Ja viņš tik tiešām būtu jūsmojis par manām filmām, kā pats apgalvoja, tad viņš būtu redzējis, kā es tur rīkojos ar šaujamieročiem. Viņš bija tāds melis!” viņa nikni nošņāca.

Šalles mezgls nekādi nepadevās, un Lī pārņēma šausmas. Ieraugot uz spoguļgaldiņa pistoli, viņa nebija pilnīgi noticējusi, ka Džeina Sebringa prot to lietot... nebija gribējusi tam noticēt, taču nu viņa bija spiesta to darīt. Lī pār plecu aši atskatījās uz durvīm. Drīz Džo vai Milda nāks viņu meklēt, bet, ja kāds no viņiem paspers pār guļamistabas slieksni vairāk par diviem soļiem, Sebringa viņus ieraudzīs tualetes galdiņa spo-gulī.

“Vai tu ceri, ka tevi izglābs?” Sebringa noņurrāja, vērodama viņu spogulī.

Lī strauji paskatījās uz priekšu.

“Neviens neatnāks,” Sebringa sacīja ar rēgainu smaidu. “Viņi ir miruši. Tava resnā kalpone ir pagalam, un tavs šoferis tāpat.”

Lī acīs sasprāga asaras, un viņa sparīgi samirkšķināja acis, ar nagiem ieķērusies mezglā pie savu roku locītavām.

“Un tava draudzene Šīla tāpat.”

“Šīla ir mirusi?” Lī piesmakuši atkārtoja, cenzdamās piedabūt Sebringu runāt.

“Viņa ar Logenu šantažēja savus pacientus,” Sebringa atklāja absolūtā pārliecībā.

“Logens tev to teica?”

“Nē, Šīla. Pirms tam, kad es viņu nošāvu. Cilvēki ir gatavi atklāt visu, ko vien vēlies, ja uz viņiem notēmē pistoli,” viņa nicīgi izmeta. “Viņa gan sacīja, ka neesot gulējusi ar Logenu, taču viņa meloja, cenšoties glābt savu ādu.”

“Kā t-tu zini, ka viņa meloja?”

Sebringa sadzirdēja šausmas Lī balsī, pasmaidīja un paliecās uz priekšu, lai virs zaļā plakstiņu toņa uzvilktu mazliet zilas krāsas.

“Vai tagad tu sāc baidīties? Zini, tev tiešām vajadzētu baidīties. Es nogalināšu arī tevi. Un tad,” viņa ar smaidu piebilda, paņēma šķēres un nošņāpa vēl collu sev no matiem labajā pusē, “es iešu uz teātri un ieņemšu tavu vietu.”

“Kā tu zini, ka Šīla meloja - par savu sakaru ar Logenu?” Lī izmisīgi uzstāja.

“Tāpēc,” viņa zīdainā balsī skaidri izrunāja, “ka Logens atzinās - viņiem tāds bijis. Un tad,” viņa pabeidza, “es izšķaidīju viņam smadzenes!”

72. NODAĻA

1

Trīs kvartālu attālumā no Lī Meningas dzīvokļa Makords pa rāciju sazinājās ar novērošanas grupas policistiem, lai tie viņu sagaida pie ārdurvīm un aiztur liftu. Sema atrada satiksmes plūsmā spraugu, izslēdza sirēnu un, bremzēm nokaucot, apturēja automašīnu mājas priekšā.

Kad viņi jau skrēja pa ietvi, kāds tumšas krāsas “Bentley” nokaucināja bremzes, no tā izlēca Valente un arī metās skriešus.

Viņš jau bija gandrīz klāt, kad viņi iejoņoja ēkā. Makords uzkliedza sargam, lai tas izsauc ātro palīdzību un lai mediķi ir gatavībā vestibilā, un Valente tika līdz liftam, kad tā durvis jau sāka vērties ciet. Viņa seja bija bāla un saspringta.

“Pagaidiet tepat lejā!” Makords pavēlēja.

“Nekā nebija!” Valente atcirta, iespraucās starp durvīm un izyilka no kabatas atslēgu.

Makords vairs neiebilda, bet deva norādījumus abiem novērošanas grupas policistiem, atsprādzēja ieroča maksti un izvilka savu “Glock” revolveri.

“Meningas stāvā ir privāta lifta priekštelpa. Neļaujiet nevienam ne iekļūt, ne izkļūt no šā stāva. Dzīvoklī ir divi kalpotāji, vīrietis un sieviete, kuri neatbild uz telefona zvaniem. Tiklīdz būsim redzējuši, kas notiek iekšā, un noskaidrojuši, kas mūs tur sagaida, sāciet meklēt kalpotājus, bet nemaisieties mums pa kājām.”

Tad viņš pievērsās Valentem.

“Jums ir zināms dzīvokļa plāns. Kāds tas ir?”

“No ārdurvīm var redzēt dzīvojamo istabu un ēdamistabu,” Valente drūmi atbildēja. “Virtuve un kalpotāju telpas ir kreisajā tālākajā pusē. Galvenā guļamistaba tālākajā labajā stūrī, gara gaiteņa galā.”

“Dodiet man dzīvokļa atslēgu!” Makords stingri pieprasīja, kad lifts pamazām apstājās.

Turot atslēgu virs Makorda pavērtās plaukstas, Valente izvirzīja savus noteikumus.

“Es iešu iekšā uzreiz aiz jums.”

Sema gaidīja, ka Makords iebildīs, taču viņš acīmredzot saprata, ka tas būtu bezjēdzīgi. Viņš strupi pamāja.

“Nemaisieties mums pa kājām!”

Valente ļāva atslēgai iekrist viņa rokā.

Makords klusi iebāza atslēgu slēdzenē un piekļāva pie durvīm ausi, klausīdamies balsīs. Sema piespiedās pie sienas, novilkusi kurpes un augstu pacēlusi savu ieroci.

“Gatava?” viņš klusi noprasīja.

Sema pamāja.

Durvis klusi atvērās uz priekšnamu. Dzīvojamā istaba aiz tā grima tumsā, gaisma plūda no ēdamistabas un no virtuves.

Viņi iegāja priekšnamā, izmantojot labās puses sienu par aizsegu un ieklausoties skaņās, kas varētu viņiem norādīt, uz kuru pusi doties. Sema pamanīja līdzās ēdamistabas galdam guļošo mājkalpotājas ķermeni un iebikstīja Makordam, lai pievērstu viņa uzmanību; tad viņa pacēla roku, dodot mājienu uz sliekšņa stāvošajam novērošanas grupas policistam, lai tas dodas uz turieni, tiklīdz viņi būs atstājuši šo telpu.

Makords klusi nokāpa pa vestibila kāpnēm un jau grasījās doties pa kreisi, uz ēdamistabas un virtuves pusi, bet Valente sāpīgi saspieda Semas roku un norādīja pa labi. Viņš pazina dzīvokļa skaņas un ēnas labāk par viņiem, un gandrīz nemanāmā gaisma tālāk labajā pusē viņam likās aizdomīga. Sema nestrīdējās pretī. Viņa pagājās tuvāk Makordam un pamāja uz Valentes pusi.

Valente jau bija pusceļā pa gaiteni uz guļamistabu, kad viņi to panāca un nostājās priekšā. Tagad arī Sema sadzirdēja sievietes balsi, ļoti neskaidru un klusu, tā skanēja no atvērtajām durvīm kreisajā pusē, pašā gaiteņa galā.

Makords slīdēja gar sienu, piespiedies tai klāt, līdz nonāca pietiekami tuvu atvērtajām durvīm, lai varētu uzmanīgi palūkoties ap tām; tad viņš ātri pārvietojās durvju otrā pusē. Viņš deva Semai un Valentem signālu, ka Lī ir viņu pamanījusi, un Sema ieņēma pozīciju tieši pretī durvīm, taču tas bija par tālu, lai varētu piesegt Makordu, kad viņš ap stenderi mestos iekšā istabā. Sema vairāk nojauta nekā pamanīja Valentes klātbūtni kreisajā pusē, taču viņa koncentrējās tam, lai turētu rokas nekustīgi, un klausījās Sebringas balsī, lai novērtētu mērķa atrašanās vietu un aprēķinātu sava šāviena leņķi, ja viņai vajadzētu to izdarīt.

Makords pacēla trīs pirkstus, norādot, ka jāmetas iekšā guļamistabā, kad viņš būs noskaitījis līdz trīs; tad viņš sāka skaitīt. Viens pacelts pirksts... divi pacelti pirksti...

“Tagad man ir laiks iet uz teātri,” Sebringa paziņoja Lī, iznākusi no guļamtelpas ģērbistabas ar Lī mēteli mugurā. Viņa apstājās pie spoguļgaldiņa, paņēma pistoli un notēmēja uz Lī.

Makords pārtrauca skaitīšanu, nospriedis, ka viņu mērķis tūlīt nostāsies šaušanai piemērotā attālumā.

Lī bija pamanījusi Makordu, taču viņa nezināja, vai tas pagūs viņu izglābt, tāpēc viņa izmisīgi centās glābt Maiklu, kamēr vēl varēja to izdarīt.

“Džeina, lūdzu,” viņa trīcošā balsī iesāka, “pasaki man vēlreiz, ka tu nogalināji Logenu. Tas ir viss, ko es lūdzu. Es gribu nomirt dzirdot, ka tu man to saki!”

Maikls uzreiz saprata, ko Lī dara - un kas tūlīt notiks šajā guļamistabā. Kad Litltone paspēra soli uz atvērto durvju pusi, Maikls izgrūda dusmu rēcienu un metās uz priekšu, padarot sevi par mērķi. Viņš nokrita guļus uz gultas, nogāžot Lī uz muguras un aizsedzot viņu ar savu ķermeni, un viņa ausīs eksplodēja šāvieni, klaigas un kliedziens.

Viņš palika tur, kamēr izdzirdēja Makordu uzsaucam pārējiem policistiem.

“Tīrs! Te viss ir tīrs!” Tad viņš paslējās uz elkoņiem, un viens no policistiem atkliedza: “Vīrietim un sievietei te vēl ir dzīvības pazīmes, un ātrā palīdzība jau ir ceļā!”

Lī galva bija aizgriezta, un viņas bālais vaigs bija notriepts sarkans. Viņas acis bija ciet un viņa nekustējās! Bailes lika Maikla balsij aizžņaugties saraustītā čukstā.

“Lī?”

Viņas plakstiņi notrīsot atvērās un skatiens pievērsās viņa sejai - acis kā slapji cirkoni, kas mirdzēja asarās. Maikls jutās tik atvieglots, tik pilnīgi un satriecoši atvieglots, ka nespēja izdomāt, ko lai saka, tāpēc viņš pavēla viņu uz sāniem un atsēja viņai rokas; tad viņš atkal noguldīja viņu uz muguras un ieskatījās dziļi acīs, kuras bija iemīlējis jau kopš pirmā mirkļa, kad bija tās ieraudzījis.

Lī paskatījās uz viņa izmocīto seju un aplika rokas viņam ap kaklu, ar pirkstiem glāstīdama īsos matiņus uz viņa skausta.

“Sveiks!” viņa, caur asarām smaidīdama, nočukstēja. “Kā tev šodien gāja?”

Maikls piespieda savu pieri pie Lī pieres, viņa pleci drebēja smieklos un acis bija aizmiglojušas atvieglojuma asaras.

“Kā parasti,” pēc pāris mirkļiem viņam izdevās nomurmināt. “Bet nu jau sāk izskatīties labāk.”

Sema saguma pret sienu, viņas revolveris vaļīgi karājās viņai rokā un seja bija novērsta no Džeinas Sebringas ķermeņa. Skatīties uz līķiem un medīt slepkavas bija viņas darbs. Tas bija viņas pienākums... bet, ak dievs, zināt, ka viņa pati kādu nogalinājusi, bija pavisam kas cits. Makordam bija vajadzējis iekjūt istabā noteiktā leņķī ap durvju stenderi, taču Sema bija varējusi izšaut uz mērķi tieši sev priekšā, un viņa bija to izdarījusi tajā pašā mirklī, tiklīdz Sebringa bija nospiedusi gaili.

Makords pārliecinājās, vai Sebringas ķermenim ir kādas dzīvības pazīmes; tad viņš piecēlās un piegāja pie Semas.

“Sebringas jaunkundze vairs nekur neuzstāsies,” viņš klusi sacīja. “Labs šāviens, Sema.”

“Būtu grūti viņai netrāpīt,” Sema drūmi atteica un paskatījās viņam acīs. “Viņa atradās tikai desmit pēdu attālumā.”

Makords saprata viņas sāpju pilno skatienu un aplika roku viņai ap pleciem, pievilka viņas seju sev pie krūtīm, ar otru roku apskaudams viņu ap vidu.

“Es varu iedomāties tikai vienu izjustu, uzmundrinošu teikumu, ko pateikt šādā brīdī,” viņš pačukstēja.

“Kādu?”

“Labāk viņu nekā mani.”

Sema viegli pasmaidīja.

“Pirmajā reizē visi tā jūtas,” viņš nopietni piemetināja. “Ja veiksies, tā tev būs pēdējā reize.”

Šajā mirklī istabā iebrāzās Šreiders un apstājās kā zemē ie-miets, ar neizpratnes pilnu smaidu uzlūkojot ainu.

“Vai jūs te esat sarīkojuši apšaudi vai orģiju?” viņš noprasīja, skatīdamies te uz Lī sasietajām potītēm, te uz Makorda roku ap Litltones vidukli. “Es redzu sasietas kājas un zināmas sadomazohisma pazīmes. Toties es nekur neredzu noziedznieci. Vai kāds te nav redzējis guļošu noziedznieci?”

“Tur,” Makords mierīgi norādīja.

Šreiders uztvēra viņa toni un pareizi secināja, ka Sema raidījusi liktenīgo šāvienu. Viņš nogriezās gar stūri, piegāja pie Sebringas līķa un klusi iesvilpās, lūkodamies uz mirušās seju.

“Oho! Tai nu gan ir frizūra!”

Viņš piegāja pie Semas, kas tagad stāvēja viena pati, un pa-pliķēja viņai pa plecu, kā nu prazdams mierinot viņu. Šreiders zināja, ka viņa jūtas.

“Paklau, Litltone, tu izdarīji viņai pakalpojumu. Viņa nemaz nebūtu gribējusi dzīvot ar tādu matu griezumu.”

Kad Sema pasmaidīja, viņš pagriezās pret gultu, kur Maikls Valente patlaban atraisīja Lī potītes.

“Labvakar, Valentes kungs!” viņš pieklājīgi sacīja. “Labvakar, Meningas kundze!”

Valente izlikās viņu nedzirdam, taču Lī ļoti vēlējās Maikla dēļ nākotnei nodibināt labas attiecības ar policiju.

“Labvakar, detektīv Šrcider!” viņa atbildēja. “Kā jums klājas?”

“Ļoti labi. Jūs noteikti priecāsieties, uzzinot, ka puiši lejā notvēruši jūsu vajātāju. Viņš brīvprātīgi piekrita sākt ārstēšanās kursu, taču mēs viņu vispirms pārbaudīsim un tikai tad atlaidīsim.”

Apmierināts ar savu nozieguma vietas apmeklējumu, Šrei-ders nesteidzīgi izgāja pa durvīm, sabāzis rokas kabatās; tad viņš paliecās atpakaļ iekšā un piemetināja:

“Starp citu, šoferim ir ievainojums mīkstajos audos un sirdslēkme, bet mediķi teica, ka viņa stāvoklis esot labs. Mājkalpotājai pavisam noteikti ir smadzeņu satricinājums, un viņai drusku trūkst asiņu, taču pa ceļam uz slimnīcu viņai tās uzpildīs atpakaļ.”

Lī noslīdēja no gultas un nedroši piecēlās, cenšoties neskatīties uz Džeinas Sebringas līķi.

“Es braukšu viņiem līdzi uz slimnīcu,” viņa paziņoja Maiklam.

“Jā, brauksi gan,” Maikls uzsvērti piekrita un aplika roku viņai ap vidu, kad abi jau devās prom pa gaiteni, “un aiziesi tur uz rentgenu.”

“Sievietēm, kuras droši vien ir stāvoklī, jāuzmanās ar rentgenu,” Lī viņam paskaidroja.

Maikls pasmaidīja un pašūpoja galvu.

“Vai nav drusku tā kā par agru, lai tu to droši zinātu?”

“Varbūt citām sievietēm tas ir drusku tā kā pa agru, bet ne man.”

“Kāpēc?”

Viņa papurināja galvu un pasmaidīja.

“Tāpēc, ka tu esi... tu.”

“Tādā gadījumā,” viņš atbildēja, sekundes simtdaļu apdomājies, “mums jāpārceļ kāzu diena uz tuvāku laiku.”

Viņa klusi iesmējās.

“Man vajadzēja zināt, ka tu tūlīt ķersies pie lietas būtības.” Maikls viņu apturēja un cieši apskāva, atbalstījis zodu viņai uz pakauša. Viņa domas kavējās pie tā, kā viņa bija mēģinājusi piespiest Sebringu atzīties, ka viņa nogalinājusi Logenu, brīdī, kad viņai pašai draudēja nāve. No maiguma piesmakušā balsī viņš sacīja:

“Tu esi ieķērusies man tieši sirdī.”

73. NODAĻA

1

Stāvēdams dzīvojamā istabā un gaidīdams slepkavību izmeklēšanas grupas ierašanos, Makords pastāstīja Vomekam un Srei-deram visu, ko viņi vēl nezināja par notikumiem pēdējās stundas laikā. Dzīvokļa durvis bija vaļā, un vestibilā uzturējās formās tērpušies policisti. Makords runāja pieklusinātā balsī, taču Se-ma tik un tā varēja viņu sadzirdēt, sēžot uz tuvējā dīvāna un izdarot piezīmes ziņojumam, kuru viņai vēlāk vajadzēs iesniegt.

Teikuma vidū Makords pēkšņi apklusa, un Sema pacēla skatienu brīdī, kad viņš no žaketes kabatas izvilka savu mobilo telefonu. Tas vibrēja, un viņš nepacietīgi paskatījās uz zvanītāja vārdu, tad klusi nolādējās un pasniedzās pēc televizora tālvadības pults, kas gulēja uz kafijas galdiņa netālu no Semas ceļgala. Pārslēgdams kanālus, viņš pamāja ar galvu uz dzīvojamās istabas logu pusi un pavaicāja Šreideram:

“Kā izskatās tur lejā uz ielas?”

Šreiders piegāja pie logiem un paskatījās lejup.

“īsts trakonams,” viņš atbildēja. “Ātrās palīdzības automašīnas, policijas patruļmašīnas un dučiem...”

k

“Ziņu furgonu,” Makords ar riebumu pabeidza. “Viņi noteikti jau pārraida jaunumus, un Trumanti man tāpēc zvana.” Tiklīdz Makords to bija pateicis, televīzijas kanālā, kuru viņš nupat bija pieslēdzis, tika pārtraukta programma un diktors paziņoja:

“Mums ir novēloti jaunumi Logena Meninga slepkavības lietā. Mūsu reportieris Džefs Korbits šobrīd atrodas notikuma vietā, kur ātrās palīdzības automašīnas nupat ir atstājušas Piektās avēnijas namu, kur Logens Menings savulaik dzīvoja kopā ar savu sievu, aktrisi Lī Kendelu. Džef, kas tur īsti notiek?”

“Šobrīd te valda īsts juceklis,” reportieris notikuma vietā atbildēja, stāvēdams ēkas priekšā un turēdams rokā mikrofonu. “Policija ir norobežojusi vestibilu un ietvi. Tikai pirms minūtes no šejienes aizbrauca trīs ātrās palīdzības automašīnas, un iela ir pilna ar policijas mašīnām. Te bija arī Maikls Valente, un viņš aizbrauca vienā no ātrās palīdzības automašīnām. ”

“Vai viņu arestēja policija?” ziņu diktors cerīgi apvaicājās.

“Nē, viņš iekāpa ātrās palīdzības automašīnā kopā ar Me-ningas kundzi. Izskatās, ka Valente atkal izslīdējis caur Ņujorkas policijas iecirkņa tīkliem, un šoreiz atbildību par izmeklēšanu bija uzņēmies Mičels Makords. Ziņo, ka Makords šobrīd atrodas augšstāvā. ”

Ziņu diktors izskatījās satriekts un nicinājuma pārņemts, dzirdot jaunumus, ka Valente acīmredzot palaists brīvībā.

“Mēs nupat esam saņēmuši ziņas no policijas priekšnieka Trumanti biroja,” viņš sacīja, “un viņi apgalvo, ka policijas priekšnieks Trumanti tuvākajā laikā uzstāšoties ar oficiālu paziņojumu. ”

Šajā brīdī sāka zvanīt Semas mobilais telefons, un tas pats notika arī ar Šreidera un Vomeka telefoniem.

“Neatbildiet uz šiem zvaniem!” Makords asi pavēlēja, kad Šreiders grasījās atsaukties zvanītājam.

Šreiders tūlīt paklausīja, taču izskatījās satraukts.

“Man zvanīja kapteinis Holends.”

“Man arī,” Vomeks piekrita.

Semas telefons ievibrējās otrreiz.

“Man ari,” viņa sacīja.

“Kas tev tagad zvana?” Makords noprasīja.

“Mans patēvs,” Sema drūmi atteica, vēlreiz paskatījusies uz telefonu.

“Pēc mirkļa es atbildēšu uz šo tev domāto zvanu,” Makords sacīja. “Viņš zina kādu telefona numuru, kas man vajadzīgs.” Viņš pastiepa roku pēc Semas mobilā telefona, un viņa piecēlās un atdeva to viņam; tad viņš uzrunāja visu trijotni aprautā, valdonīgā balsī. “Es negribu, lai jūs šovakar ar kādu runātu pa telefonu par šo lietu. Pēc brīža piezvanīšu mēram īdelme-nam un mēģināšu viņu pierunāt, lai viņš pats šovakar vada preses konferenci un neļauj Trumanti tajā piedalīties. Neatkarīgi no tā, ko īdelmens man apsolīs, es lejā sniegšu īsu paziņojumu presei un atbrīvošu Valenti no visām aizdomām par Meninga noslepkavošanu. Tam vajadzētu uz laiku aizkavēt Trumanti vēlēšanos vienam pašam šovakar uzstāties plašsaziņas līdzekļu pārstāvju priekšā un atkal apsūdzēt Valenti.”

Sema tūlīt saprata, ka Makam no viņas patēva vajadzīgs īdelmena telefona numurs, un viņa būtu ar lielāko prieku piezvanījusi patēvam Šreidera un Vomeka acu priekšā, taču Maks acīmredzot bija apņēmies sargāt savu komandu. Viņš sabāza rokas bikšu kabatās un paziņoja viņiem:

“No šā brīža ar šo lietu nodarbošos es viens. Gribu, lai jūs visi trīs turaties no tās pa gabalu. Rīt uzrakstiet savus ziņojumus, bet miniet kailus faktus un izvairieties pieminēt loģiku vai spriedumus, uz kuriem esat balstījušies izmeklēšanas laikā. Jūsu darbību vadīju es, tāpēc, kad jūs izvaicās par to, kāpēc esat darījuši tā vai citādi, noveliet vainu uz mani.”

“Kāda velna pēc mums vispār vajadzētu kādu vainot?” Šrei-ders noprasīja. “Mēs rīkojāmies atbilstoši instrukcijām, mēs atrisinājām šo lietu, un Sema ietaupīja valstij veselu bagātību par tās trakās, guļamistabā guļošās sievietes, Meninga slepkavas, apsūdzēšanu un uzturēšanu cietumā.”

Televīzijas kanāls atkal sāka pārraidīt to pašu ziņu izlaidumu, un Makords paņēma tālvadības pulti un nospieda izslēgšanas pogu. Viņš atgāza galvu, un Sema redzēja, ka viņš uzmanīgi izraugās vārdus.

“Meninga slepkavības izmeklēšanas gaitā es uzgāju veselu lēveni neapstrīdamu pierādījumu, kas ļauj apsūdzēt Ņujorkas policijas nodaļas darbiniekus ilgstošā, ārkārtīgi efektīvā atriebībā, kura tika īstenota pret Maiklu Valenti, izmantojot dažādus nelikumīgus paņēmienus.” Tad viņš atkal paskatījās uz viņiem un vaļsirdīgi piebilda: “Esmu apņēmies nogādāt šos pierādījumus mēram, un, ja viņš nerīkosies - publiski, tad pats to visu paziņošu sabiedrībai.”

Šreiders un Vomeks pārmija nelaimīgus skatienus, un tad Šreiders ierunājās:

“Man nepatīk, ka nodaļas netīrā veļa tiek izkarināta visu acu priekšā, leitnant. Kāpēc jūs nevarat ļaut, lai nodaļa to atrisina pati? Nododiet to visu iekšējo lietu pārvaldei vai...”

“Par to nevar būt ne runas,” Makords strupi paziņoja. “Valenti gadu desmitiem ilgi ir atklāti vajājusi kāda Ņujorkas policijas nodaļas augsta amatpersona un vairāki tās rokaspuiši. Kad civilpersona apzināti tiek padarīta par nodaļas upuri, tā vairs nav “iekšēja lieta” - vismaz manās acīs ne. Es gribu, lai šeit uzvarētu mazs publisks taisnīgums, un tad gribu panākt mazu publisku atriebību. Valente ir pelnījis gan vienu, gan otru.”

“Kas tā par amatpersonu?” Vomeks nedroši painteresējās.

“Trumanti,” Makords pēc nelielas pauzes skaidri un gaiši paziņoja.

“Velns parāvis!” Vomeks izdvesa. “Es jau baidījos, ka tu tā teiksi.”

Sema redzēja - Vomeka satraukums tikai pavairo Makor-da salto apņēmību. Viņš paraustīja plecus un noteica:

“Mērs īdelmens mantoja Trumanti kā policijas priekšnieku, tā ka viņi nav politiski saistīti, bet pēc tam, kad būšu viņam pa telefonu pateicis, ko zinu, mūsu jaunais mērs varbūt tik un tā gribēs izvairīties no publiska skandāla, kas saistīts ar Ņujorkas policijas nodaļu. Varbūt viņš arī uzskatīs Trumanti rīcību par policijas nodaļas iekšējo lietu, kas jāatrisina privāti. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņš pieprasīs nekavējoties atlaist Trumanti, bet tas nav viss, ko es vēlos.”

Kad viņš apklusa, Vomeks apvaicājās:

“Ko īsti tu gribi?”

Makords paskatījās uz viņu tā, it kā atbilde būtu acīm redzama.

“Es gribu, lai Trumanti plikā pakaļa tiktu izkarināta visu acu priekšā kopā ar visiem pārējiem, kuri apzināti sadarbojās ar to jukušo, atriebīgo nelieti.”

“Ko īsti Trumanti ir izdarījis?”

“Tev tas nav jāzina.” Makords aprāvās, jo bija ieradusies slepkavību izmeklēšanas grupa, un viņš atstāja Semu kopā ar Vo-meku un Šreideru un devās aprunāties ar grupas priekšnieku.

“Nu, Litltone, saki visu laukā!” Šreiders uzstāja. “Mums ar Vomeku ir tiesības zināt to pašu, ko tev. Mums ir tiesības zināt, kam būs jāstājas pretī.”

Sema saminstinājās un paskatījās ārā pa logu uz pilsētas majestātiskā apvāršņa mirdzošajām gaisinām. Viņa saprata, kāpēc Maks slēpa Vomekam un Šreideram detaļas, un saprata arī to, kāpēc abiem likās, ka viņiem ir tiesības tās zināt. Vienīgais, par ko Sema nebija pārliecināta, bija tas, vai viņas lēmumu to viņiem pastāstīt bija ietekmējusi pārliecība, ka Šreideram un Vomekam ir taisnība, vai arī tas, ka viņa nespēja paciest, ja viņi uzskatīs Maka lēmumu visu atklāt sabiedrībai par nelojālu, neētisku vai kaprīzu. Tā kā Maks nebija viņai īpaši pavēlējis neatklāt sīkumus, Sema ļoti aši pastāstīja Vomekam un Šreideram par Valentes negodīgo apsūdzēšanu slepkavībā un visu, ko Trumanti bija sagudrojis pēc tam. Kad viņa beidza runāt, abi detektīvi izskatījās apjukuši un domīgi.

Diemžēl, kad Maks atgriezās, viņš uzmeta vienu vienīgu skatienu Šreideram un Vomekam, tad palūkojās tieši uz Semu.

“Tu viņiem pateici,” viņš konstatēja, izskatīdamies sarūgtināts un vīlies viņā.

Sema iekšēji sarāvās, redzot viņa nosodošo sejas izteiksmi, tomēr pamāja.

“Viņiem vajadzēja saprast, kāds ir tavas rīcības iemesls.”

Neatbildējis viņai, Maks vēlreiz paskatījās uz visiem trim.

“Tagad, kad jūs visi zināt detaļas, tas itin neko nemaina.

Tas, ko es pirmīt teicu, paliek spēkā. Man nav vajadzīga jūsu lojalitāte, un es to nevēlos; man jāzina, ka jūs negadīsieties pa kājām, kad sāksies cīņa. Es gribu, lai jūs rīt ķertos paši pie sava darba, un es gribu, lai jūs savus uzskatus par mani, šo lietu un visu, kas ar to saistīts, paturētu vienīgi pie sevis. Skaidrs?” viņš noprasīja.

Šreiders negribīgi pamāja, un Vomeks darīja tāpat; tad Maka dzeļošais skatiens pievērsās Semai.

“Tas, ko es nupat teicu, ir pavēle. Nepārproti un neuztver to kā lūgumu!” viņš brīdināja, sakozdams zobus.

Semai nebija ne mazākā nodoma klausīt šai pavēlei, ja viņai gadītos nokļūt situācijā, kad vajadzētu izvēlēties starp lojalitāti pret Maku un savu darbu. Viņas karjera, Sema pēkšņi aptvēra, nozīmēja daudz mazāk nekā šeit iejauktā ētika - un neskaitāmas reizes mazāk par šo ētisko vīrieti, kurā viņa bija iemīlējusies un kurš bija ar mieru likt uz spēles visu, kam ticēja.

“Es nepārpratīšu,” Sema klusi atbildēja.

Viņš vēsi pamāja, kļūdaini noticot, ka Sema, sapratusi viņa pavēli, tai klausīs; tad viņš piebilda:

“Es piezvanīšu mēram. Kad jūs visi trīs iesiet prom no šejienes, nesniedziet plašsaziņas līdzekļiem nekādus komentārus.”

Viņš iegāja virtuvē, un visi trīs uzkavējās vēl desmit minūtes, taču Maks palika turpat, neredzams un nedzirdams. Beidzot Šreiders ieteicās:

“Man radās pilnīga pārliecība, ka viņš gribēja, lai mēs aizejam.”

Semai bija radies tāds pats iespaids, taču viņai gribējās palikt, lai dzirdētu, ko īdelmens Makam teiks.

“Ejam, Litltone, varbūt paies vesela stunda, kamēr viņš uzmeklēs to mēru!” Vomeks uzsauca, kad viņa vestibilā samin-stinājas un pameta bažīgu skatienu uz virtuves atvērtajām durvīm. “Viņš jau tāpat uz tevi ir drausmīgi pārskaities. Laižamies lapās, kamēr nav nolēmis aiztriekt tevi atpakaļ uz patrulēšanas nodaļu.”

“Man gan nelikās, ka viņš būtu drausmīgi pārskaities,” Sema neveikli nomurmināja, uz mirkli apstādamās pie dzīvokļa durvīm, lai uzvilktu savas pelēkās zamšādas kurpes. Viņa veltīja iznīcinošu skatienu jaunam sārtvaidzim policistam lifta vestibilā, kurš bikstīja ar elkoni otram policistam sānos un rādīja uz viņas kājām.

Vomeks vēroja viņu, taču viņa domas vēl aizvien kavējās pie Makorda noskaņojuma.

“Es teiktu, ka viņš tāds bija gan. Īstenībā es pat teiktu, ka vienīgais, kas izglāba tavu ādu, bija tas, ka šovakar apšaudes laikā tu izglābi viņa ādu.”

“Nē,” Šreiders iebilda, kad viņi iekāpa liftā. “Viņš nemaz nebija tik dusmīgs; viņš ir tikai koncentrējies. Makords šobrīd ir kā kravas vilciens, kas kaucot nesas lejā no kalna bez bremzēm, un Litltone uz mirkli piegāja par tuvu sliedēm.”

Vomekam turoties viņai vienā pusē un Šreideram otrā, viņi izlauzās cauri klaigājošo reportieru rindai un žilbinošajiem fotokameru zibšņiem, kas bija notēmēti uz viņiem ārā pie mājas.

Vai nu Maks uz viņu bija nikns, vai ne, Semai gribējās pagaidīt turpat un noskatīties, kā viņš runā ar reportieriem. Vairāk par visu viņai gribējās stāvēt kaut kur ēnā, klusi raidot viņam savu atbalstu. Taču neatkarīgi no tā, vai Maks bija “koncentrējies” vai “drausmīgi pārskaities”, viņa nolēma, ka prātīgāk būs šoreiz viņam paklausīt un doties mājup. Lai arī kas notiktu, viņa varēs notikumu attīstību vērot televīzijā.

74. NODAĻA

1

Saritinājusies uz dīvāna mīkstos, bālganzilos rītasvārkos ar atlasa apkakli, kurus māte viņai bija uzdāvinājusi Ziemassvētkos, Sema izklaidīgi sukāja mitros matus, atkārtoti skatīdamās videokaseti, kurā bija ierakstījusi Maka paziņojumu presei ārā pie daudzdzīvokļu mājas, un tad mēra īdelmena paziņojumu, kurš bija sekojis stundu pēc Maka uzstāšanās.

Makam acīmredzot bija izdevies pārliecināt mēru, ka Maikls

Valente nav vainīgs un ka mēram nekavējoties jānorobežojas no Trumanti. Smaidot viņa noskatījās, kā Idelmens paziņo: “Logena Meninga nāves izmeklēšana šovakar nonāca pie skumja, taču galīga noslēguma, kad leitnants Mičels Makords un viņa komanda iztraucēja Džeinas Sebringas mēģinājumu noslepkavot Meningas kundzi viņas dzīvoklī,” Idelmens runāja. “Pirms Sebringas jaunkundze izšāva uz policistiem, kas bija iekļuvuši dzīvoklī, viņa atzinās, ka ir noslepkavojusi Logenu Me-ningu un psihiatri doktori Šīlu Vintersu, kuras līķis šopēcpus-dien tika atrasts viņas kabinetā. Saskaņā ar policistu ziņojumu viņi šāvuši Sebringas jaunkundzei pretī un viņa uzreiz mirusi.” Pirmais un vienīgais jautājums, uz kuru mērs Idelmens atbildēja pēc sava īsā paziņojuma, bija neizbēgamais vaicājums par Maikla Valentes saistību ar visu to, kas noticis. Uz to mērs uzsvērti atbildēja:

“Maiklam Valentem nebija pilnīgi nekāda sakara ar Logena Meninga nāvi. Tomēr viņš bija atbildīgs par palīdzību leitnanta Makorda komandai izmeklēšanas laikā, un esmu pārliecināts, ka šovakar Valentes kungs riskēja ar savu dzīvību, lai glābtu Meningas kundzes dzīvību, kad tika raidīti šāvieni.

Rīt no rīta mans birojs uzsāks izmeklēšanu par visām sākotnējām apsūdzībām, ko Ņujorkas pilsēta izvirzījusi pret Maiklu Valenti. Esmu lūdzis leitnantu Makordu uzņemties šīs izmeklēšanas vadību, un es gaidu viņa lēmumu. Pagaidām esmu lūdzis - un panācis - policijas priekšnieka Viljama Trumanti atkāpšanos no amata, kas stājas spēkā nekavējoties.

“Manam birojam vairs nebūs nekādu turpmāku paziņojumu šajā sakarā, kamēr izmeklēšana netiks pabeigta. Tomēr šobrīd manā rīcībā jau ir pietiekami daudz informācijas, lai skaidri zinātu, ka Maiklam Valentem pienākas atvainošanās par vairākām lielām netaisnībām, kas nodarītas viņam “taisnīguma” vārdā. Savas vēlēšanu kampaņas laikā pirms stāšanās šajā amatā es apsolīju Ņujorkas iedzīvotājiem, ka apņēmīgi cīnīšos pret pilsētas amatpersonu ļaunprātīgu savas varas un privilēģiju izmantošanu, un šovakar šo solījumu esmu izpildījis.” Sema nospieda atpakaļtīšanas pogu, pagaidīja un tad noskatījās, kā Maks uzstājas ar savu daudz īsāko un, protams, daudz tiešāko paziņojumu presei ārpusē pie Meningu daudzdzīvokļu nama. Viņš bija skarbs un tik neizturami, raupji izskatīgs, ka Semai likās - mērs salīdzinājumā ar viņu šķiet nenozīmīgs un nīkulīgs.

Ģērbies savā ādas jakā un melnā kreklā ar vaļēju apkaklīti, Maks skatījās tieši kamerā un sacīja savu sakāmo:

“Džeina Sebringa šovakar tika sašauta un nogalināta Meningu dzīvoklī, kad viņa mēģināja noslepkavot Lī Meningas kundzi. Pirms nāves Sebringas jaunkundze atzina sevi par vainīgu Logena Meninga un doktores Šīlas Vintersas slepkavībās. Diviem Meningas kundzes kalpotājiem laimējās. Džozefs O’Hāra un Milda Brunnere pirms neilga laika tika nogādāti slimnīcā, un tiek paredzēts, ka viņi pilnībā izveseļosies.”

Viņš ieturēja pauzi, gaidot, kamēr satrauktie reportieri pilnīgi apklusīs; tad viņš turpināja:

“Visas mūsu izmeklēšanas laikā Maikls Valente tika nepareizi uzskatīts par galveno aizdomās turamo, un pret viņu tā arī izturējās. Par spīti tam, Valentes kungs palīdzēja mums izmeklēšanā un šovakar riskēja ar dzīvību, lai izglābtu Meningas kundzi no nāves, un, to darot, viņš varbūt izglāba dzīvību arī mums, tiem, kuri bija klāt, kad notika apšaude. Cik saprotu, mērs gatavo paziņojumu attiecībā uz Valentes kungu, un tuvākajā laikā viņš ar to nāks klajā. Tikmēr es vēlētos izteikt savu pateicību Valentes kungam par palīdzību... un savu apbrīnu par viņa neticamo iecietību.” Beidzis runāt, viņš paskatījās uz pūli un paziņoja: “Man ir laiks atbildēt uz trim jautājumiem un ne vairāk.”

“Leitnant Makord,” kāds reportieris uzsauca, “vai jūs cenšaties mums pateikt, ka Maiklam Valentem vispār nevajadzēja kļūt par aizdomās turamo Logena Meninga slepkavības lietā?”

Sema iesmējās par Maka ātro, dzēlīgo reakciju. Atbildes vietā Maks palūkojās uz klausītājiem un uzjautrināts pajautāja: “Vai kāds te uzdos arī saprātīgu jautājumu?”

“Kāda īsti bija Maikla Valentes saistība ar Meninga slepkavību?” kāds cits reportieris iebrēcās.

“Vai kāds te vispār zina, ko nozīmē vārds “saprātīgs”?” Maks cirta pretī. “Pēdējais jautājums,” viņš brīdināja.

“Leitnant Makord!” sievietes balss uzsauca. “Vai jūs nebūtu tik laipns un neizteiktu savas domas par pašreizējām attiecībām starp Maiklu Valenti un Lī Meningu?”

Maka smīns bija nesteidzīgs, mulss un ķircinošs.

“Vai jūs varat nosaukt man iemeslu, kāpēc man vajadzētu to darīt?”

To pateicis, viņš atkāpās no mikrofoniem un, ar platajiem pleciem atbrīvodams sev ceļu, izgāja cauri reportieru, fotogrāfu un nejaušu vērotāju biezajam pūlim.

Sema vēlreiz nospieda atpakaļtīšanas pogu, vienlaikus apcerot šo pierādījumu tam, ka Maks nevar ciest muļķus. Viņas smaids mazliet apdzisa, iedomājoties, ka viņš varbūt ir tikpat neiecietīgs un nepiedodošs arī pret savu padoto - konkrēti, viņu pašu, - kura šovakar apzināti bija pārkāpusi viņa gribu un pastāstījusi Šreideram un Vomekam visus sīkumus par Truman-ti Valentes jautājumu.

Sema vēl aizvien par to prātoja, kad pie viņas dzīvokļa durvīm ieskanējās zummers. Tas noteikti ir Maks, viņa nodomāja, joņojot cauri dzīvojamai istabai. Viņas šveicars būtu apturējis jebkuru cilvēku bez policijas žetona un uzstājis, ka vispirms piezvanīs viņai un tikai tad laidīs to augšā uz dzīvokli.

Aizmirsusi, ka ir ģērbusies rītasvārkos, viņa paskatījās durvju actiņā, kamēr slēdza vaļā dzīvokļa durvis; tad viņa atrāva tās plaši vaļā.

Tur stāvēja Maks, ar labo roku atbalstījies augstu pret stenderi, viņa sejas izteiksme bija tikpat mīklaina kā ievadfrāze.

“Vai tu parasti nepārliecinies, kas stāv aiz durvīm, pirms tās atver?”

“Es zināju, ka tas esi tu,” Sema paskaidroja.

“Labi, jo man ļoti negribētos domāt, ka tu atver durvis ikvienam, ģērbusies...” viņa skatiens noslīdēja līdz dāsni atklātajai gludajai, kailajai ādai virs atlasa atlokiem, “šād\”

Sema sakautrējusies savilka rītasvārkus virs krūtīm un sasēja jostu ciešāk.

“Tie ir rītasvārki,” viņa muļķīgi un spītīgi paskaidroja. Tad viņa pasmaidīja pati par savu aplamo runāšanu un soli atkāpās. “Vai nevēlies ienākt?” viņa vaicāja, pārliecināta, ka viņš piekritīs.

“Nē,” viņš atteica.

Sema pārsteigta skatījās uz viņu.

“Kāpēc tad tu esi atnācis?”

Viņš atlaida roku no stenderes, un Sema ieraudzīja viņa plaukstā savu mobilo telefonu.

“Es atnācu, lai atdotu šo,” viņš paskaidroja. “Un vēl arī tādēļ, lai pārliecinātos, ka ar tevi viss ir kārtībā pēc... pēc tā, kas šovakar notika.”

Sema īsti nesaprata, vai viņš runā par to, kas bija noticis ar Džeinu Sebringu, vai arī par savu attieksmi pret viņu pēc tam, kad viņa bija pastāstījusi Šreideram un Vomekam par Truman-ti. Sema klusējot viņu pētīja, prātodama, kāpēc gan viņas bagātīgās zināšanas par vīriešiem nekad nepalīdz, ja runa ir par Maku. Meninga lieta bija galā, tātad viņi varēja sākt, taču acīmredzot Maks vēlējās pārdomāt visu - vai arī gribēja palikt aizvainots par viņas rīcību. Vai arī viņš bija gluži vienkārši pārguris pēc neticami garas, saspringtas dienas. Lai arī kā tas būtu, viņa nāca klajā ar vienīgo atbildi, kuru uzskatīja par piemērotu.

“Ar mani viss ir kārtībā,” viņa pārliecinoši teica un izņēma savu mobilo telefonu no viņa pastieptās rokas, taču tad vēl pēdējo reizi mēģināja uzsākt sarunu. “Es redzēju tavu un mēra paziņojumu,” viņa klusi sacīja un pasmaidīja. “Izskatās, ka tu jau esi uzvarējis cīņā ar rātsnamu.”

Viņš pamāja, uz mirkli pievērsdams skatienu viņas matiem, kas plūda pār pleciem; tad viņš soli atkāpās no durvīm.

“Tā izskatās,” viņš piekrita.

Domās Sema nolēma ļaut, lai šis neparedzamais vīrietis, kas stāv viņas priekšnamā, iet prom, un pie velna visu mīlestību pret viņu! Tāpēc viņa iztrūkās, kad izdzirdēja sevi sakām:

“Vai tu dusmojies uz mani, ka pateicu Šreideram un Vomekam par to, ko izdarīja Trumanti?”

“Dusmojos,” viņš atzinās. “Pirms kāda laika.”

Ar to pietika. Sema nekad nemēdza zaudēt savaldību - tikai tad, ja runa bija par Maku. Sakrustojusi rokas uz krūtīm, viņa atbalstījās pret stenderi.

“Tad mēs varam visu aizmirst, Mak, jo tu par mani kaut ko nezini.”

“Ko tad?”

“Man ir smadzenes,” viņa paziņoja. “Ik rītu, kad es pamostos, arī tās pamostas un sāk darboties. Nezinu, kāpēc, bet tas tā notiek. Tā kā tu nebiji man īpaši pieteicis nestāstīt Šreide-ram un Vomekam par Trumanti, manas smadzenes šovakar -pareizi vai kļūdaini - nolēma, ka tā rīkoties būtu pareizi. Piedod!” viņa sacīja un pēkšņi juta, ka viņai kļūst nelabi un uzmācas nepārvarama vēlēšanās paslēpties savā dzīvoklī. “Es tiešām jūtos vainīga. Paldies, ka atnāci un atnesi šo...” Viņa pavicināja roku ar mobilo telefonu, pasmaidīja, lai parādītu, ka nejūtas sarūgtināta, tad atkāpās dzīvoklī un grasījās aizvērt durvis.

Viņš tās apturēja ar plaukstu.

“Tagad es tev kaut ko pavaicāšu. Īstenībā man ir pat divi jautājumi, ko tev uzdot. Pirmkārt, vai tu gadījumā nejūties sarūgtināta, ka es neeju iekšā?”

“Nē,” Sema uzsvērti sameloja.

“Labi!” viņš atcirta. “Jo es visiem spēkiem cenšos pildīt to vienošanos, kuru ar tevi noslēdzu vakar. Es tev ļāvu nogaidīt līdz Meninga lietas beigām, lai tu nolemtu, vai gribi būt kopā ar mani, taču man pat prātā nenāca, ka tā beigsies tik drīz. Un tagad, kamēr par to runāju, es nesaprotu, vai pēc tā, kas pagājušajā naktī starp mums noticis, tava piezīme, ka “mēs varam visu aizmirst”, ir tikai nežēlīgi vieglprātīga vai arī tas ir galīgs lēmums. Kas tas īsti ir?” viņš strupi noprasīja.

Sema juta gandrīz nevaldāmu tieksmi histēriski iesmieties, jo šķita, ka viņa nespēj aptvert, kas notiek.

“Es gaidu atbildi, Sema.”

“Tādā gadījumā,” viņa atbildēja, “es palieku pie “nežēlīgas vieglprātības”.”

Viņa sakostie zobi mazliet atlaidās.

“Nekad vairs tā nedari!” viņš brīdināja.

“Nekomandējiet mani, leitnant,” viņa rāmi attrauca. “Ne jau personiskos jautājumos. Tu teici, ka tev ir divi jautājumi; kāds ir otrs?”

“Vai tu zem šiem rītasvārkiem esi kaila?”

Sema samirkšķināja acis, apjukusi un uzjautrināta vēl vairāk.

“Jā. Un vai tam ir kāda īpaša nozīme?”

Viņš papurināja galvu un soli atkāpās.

“Neticami, ka tu man to vaicā. Vakar man tikai ar pūlēm izdevās savaldīties, kad man bija vairāki būtiski iemesli rimties. Tagad man vairs nav neviena no šiem iemesliem, vienīgi mūsu noruna, un esmu apņēmies to ievērot. Nesteidzies, Sema, un izdomā, kas būs ar mums, un, kad būsi tikusi skaidrībā, varēsi aicināt mani iekšā.”

“Vai tas ir viss?” Sema sausi painteresējās. “Vai arī tev padomā ir vēl kāda man domāta pavēle?”

“Viena,” viņš atteica. “Nākamreiz, kad tu mani aicināsi iekšā un tev mugurā būs rītasvārki, vispirms pārliecinies, ka tiešām gribi, lai es palieku pie tevis.” Maka skatiens noslīdēja pie viņas lūpām, nolaidās līdz seklajai krūšu bedrītei virs kopā savilktajiem rītasvārku atlokiem; tad viņš pacēla pret viņu savu kvēlo skatienu un pašūpoja galvu. “Es tagad labāk iešu mājās, kamēr vēl spēju nosēdēt pie stūres.”

Sema beidzot pilnīgi saprata, ko viņš saka... un dara. Viņas atbildes skatiens bija tikpat silti intīms kā viņējais un tikpat apzināts.

“Arlabunakti!” viņa klusi sacīja, iekodusi apakšlūpā, lai apvaldītu smaidu. “Es tev paziņošu, kad būšu visu izdomājusi un būšu gatava uzaicināt tevi pie sevis, Mak,” viņa maigi apsolīja un aizvēra durvis.

Turēdama savu mobilo telefonu rokā, Sema nospieda viņa mobilā telefona numuru, taču ne pogu, kas liktu notikt savienojumam un viņa telefonam ievibrēties. Viņa nogaidīja ilgāk par veselu minūti, lai to izdarītu... pietiekami ilgi, lai viņš jau būtu nobraucis ar liftu lejā uz vestibilu... un tad viņa nospieda sava telefona zvana pogu.

Viņš atsaucās gandrīz tajā pašā mirklī ar savu vārdu, viņa dobjā balss skanēja aprauti un lietišķi.

“Makords.”

“Mak?”

“Jā?”

“Es esmu izlēmusi.”

“Atver durvis!”

Sema pagrieza rokturi un satriekta atkāpās. Viņš stāvēja tieši turpat, kur bija stāvējis, kad viņa iepriekš bija atvērusi durvis, -ar roku augstu atbalstījies pret stenderi, tikai šoreiz viņš rokā turēja pats savu mobilo telefonu. Maks nesmējās; viņš cieši lūkojās viņā, un Sema juta, ka viņas balss ietrīcas, redzot, cik būtisks ir tas, ko viņš vēsta viņai ar savu skatienu.

“Vai nevēlies ienākt?” viņa nedroši vaicāja.

Viņa roka atlaidās no stenderes. Viņš lēni pamāja, divreiz.

Sema atkāpās. Viņš pagājās uz priekšu.

Viņš aizvēra durvis. Viņa atdarīja rītasvārkus un ļāva tiem noslīdēt uz grīdas.

Viņa kaislīgais skatiens sekoja tiem; tad viņš cieši apskāva viņu.

“Nu tev vairs nav laika, Sema,” viņš brīdināja, lēni tuvinot viņai savas lūpas.

“Ko tas nozīmē?” viņa pačukstēja, aplikusi rokas viņam ap pleciem un muguru.

“Tev nav laika pārdomāt.”

“Es vairs nekad nepārdomāšu,” viņa smeldzīgi apsolīja -mirkli pirms tam, kad zaudēja spēju domāt.

Slimnīcas uzgaidāmajā telpā Maikls stāvēja pie televizora, sabāzis rokas bikšu kabatās un skatīdamies nakts ziņu pārraidi ar Makorda īsās preses konferences apskatu.

“Cik saprotu, mērs gatavo paziņojumu par Valentes kungu, un tuvākajā laikā viņš ar to nāks klajā," Makords runāja. Tikmēr es vēlētos izteikt savu pateicību Valentes kungam par palīdzību... un savu apbrīnu par vīna neticamo iecietību. ”

Viņam līdzās Lī saņēma viņu aiz elkoņa, ar smaidu ieminēdamās:

“Man liekas, mums vajadzētu nosūtīt viņam un Samantai Litltonei biļetes uz nākamās nedēļas izrādi un pēc tam aizvest viņus vakariņās, - vai tu tā nedomā?”

“Parīzē,” Maikls piekrita un iesmējās.

75. NODAĻA “Cik fantastiska vieta!” Kortnija iesaucās, kad O’Hāra ielaida viņu Maikla Centrālparka rietumu daļas jumta mitekļa dzīvojamā istabā. Pēc Džeinas Sebringas nāves pirms trim nedēļām Lī bija izvākusies no sava vecā dzīvokļa un uzstājusi, ka OTIā-ram un Hildai jādodas viņai līdzi, lai viņa varētu pārraudzīt viņu atlabšanu. “Es šorīt piezvanīju Lī un apvaicājos, vai drīkstu atnākt ciemos. Vai viņa ir mājās?”

“Viņa ir virtuvē, cenšas pierunāt Hildu, lai viņa atstāj mierā putekļus uz durvju virsējām malām, kamēr nejutās labi,” Džo pikti atbildēja.

“Vai tad Valentes kungam nebija pašam sava mājkalpotāja?”

“Bija gan, bet Milda viņu pirms nedēļas patrieca. Tā sieviete spēj saredzēt putekļus arī tur, kur to nav.”

“Kā tu jūties?” Kortnija viņam pavaicāja.

“Muļķīgi,” O’Hāra atbildēja. “Tā lode man gandrīz nepieskārās, bet es tās dēļ dabūju sirdstrieku.”

“Nē, tā vis nebija,” Kortnija iebilda un retā sirsnības apliecinājumā saņēma viņu zem rokas, lai kopā lēni dotos uz ēdamistabu. “Tu dabūji sirdstrieku tāpēc, ka domāji - Milda ir mirusi. Man liekas, ka tev viņa patīk.”

“Nepatīk gan. Tik valdonīgu sievieti es vēl nekad neesmu redzējis. Taču viņa vismaz ļauj man dalīt kārtis, kad mēs spēlējam džinu.”

“Kad mēs spēlējām, tu nekad necenties tās dalīt, tāpēc es pārtraucu tev to piedāvāt.”

“Tas bija tāpēc, ka es steidzos ātrāk pazaudēt tev visu savu naudu, lai reiz būtu miers,” viņš pajokoja. “Spēlējot ar Mildu, man vismaz ir godīga iespēja uzvarēt.”

Kortnija pamāja, taču viņas domas kavējās citur, un viņa kļuva nopietna.

“Es saņēmu ielūgumu uz Lī un Maikla kāzām. Līdz tām vēl ir palikušas trīs nedēļas, taču es paņēmu līdzi vienu no kāzu dāvanām. Vai nu viņiem tā patiks, vai arī viņi mani ienīdīs visu atlikušo mūžu.”

Džo apstājās kā zemē iemiets.

“Ko tas nozīmē? Kas tā par dāvanu?”

“Tā ir avīze,” Kortnija izvairīgi atteica; tad viņa savilka apņēmīgi priecīgu sejas izteiksmi un iegāja virtuvē, kur uzrunāja Mildu: “O’Hāra man teica, ka esot izdomājis, kā blēdīties džinā, kad viņš dala kārtis.”

Milda lēni apgriezās, iespriedusi rokas sānos un bargi saraukusi uzacis, bet viņas acis smaidīja.

“Tagad nu gan es viņu rūpīgi uzmanīšu.”

“Laba doma,” Kortnija atsaucās un apsēdās krēslā pie galda, kur Lī patlaban pārskatīja saņemtās vēstules. “Kur ir Bren-na? Kāpēc viņa nešķiro vēstules?”

Lī viņu aši apskāva un pastūma vēstules sāņus.

“Viņai bija norunāta kāda satikšanās.”

“Kā sokas ar kāzu rīkošanu?”

Lī iesmējās.

“Mēs uzaicinājām simt cilvēku, un izskatās, ka ieradīsies simt astoņi. Atnāks mērs īdelmens ar kundzi un senators Ho-lenbeks ar kundzi, un “Plaza” pārvaldnieks ir apņēmies nodrošināt īpašu apsardzi, par kuru mērs un senators negrib ne dzirdēt. Viesību vadītājs ir pārliecināts, ka mums vajadzētu pārcelties uz lielāku telpu, bet es to negribu. Šefpavārs plēš sev matus dažu manu īpašo prasību dēļ, un Maikla krustmāte draud pati parūpēties par viesu ēdināšanu.” Kad Kortnija ne pasmaidīja, ne ari atbildēja, Lī viņu nopētīja un tad noprasīja: “Kas noticis?”

“Nekas. Nu - kaut kas.” Iebāzusi roku savā milzīgajā plecu somā, Kortnija izvilka vairākas papīra lapas ar tekstu mašīnrakstā un “USA Today” numuru. Aprakstītās lapas viņa pasniedza Lī, bet avīzi paturēja salocītu sev klēpī. “Pirms divām nedēļām,” viņa paskaidroja, “pēc tam, kad intervēju leitnantu Makordu, es pabeidzu rakstu par Maiklu savam pētnieciskās žurnālistikas kursam. Man likās, ka tu varbūt gribētu to izlasīt.”

“Ar lielāko prieku,” Lī atbildēja, neizpratnes pārņemta par meitenes neparasto biklumu. Atgāzusies krēslā, Lī izlasīja šo rakstu, ko bija uzrakstījusi pusaudze, mācoties apdāvinātiem skolēniem paredzētajā īpašajā žurnālistikas kursā.

Savienoto Valstu pilsoņi ir cieši pārliecināti, ka krimināltiesību sistēma pastāv, lai pasargātu pilsoņus, kuri ievēro likumu, un, ja šī sistēma pieļauj kādu kļūdu, tā drīzāk iecietīgi pasargā vainīgos, nevis apzināti vajā nevainīgos.

Lielākā daļa no mums tic šim priekšnoteikumam tikpat noteikti kā tam, ka cilvēks jāuzskata par nevainīgu, kamēr nav pierādīta viņa vaina par spīti šaubām; šāda “dubulta nodrošināšanās” liedz atkal un atkal kādu sodīt par vienu un to pašu noziegumu. Tiklīdz parāds sabiedrībai ir samaksāts, šis parāds ir samaksāts pilnībā.

Taču starp mums ir tādi, kam ir iemesls apšaubīt visus šos priekšstatus, un viņu šaubas pamatojas vairāk uz rūgtu pieredzi, nevis uz pašapmānu un žēlu filozofiju. Viens no šiem cilvēkiem ir Maikls Valente.

Maikls Valente ir cilvēks, kuru nav viegli iepazīt. Un, kamēr viņš nav iepazīts, pret viņu nav viegli izjust patiku. Tāpat kā ikviens, kas lasa avīzes vai skatās ziņas, jau krietnu laiku pirms tam, kad viņu iepazinu, es domāju, ka zinu par viņu visu. Un tāpēc man viņš nepatika.

Tagad man viņš patīk.

Vēl vairāk - es viņu apbrīnoju un cienu. Es vēlos, kaut

viņš būtu mans draugs, mans brālis vai mans tēvocis. Es vēlos, kaut es būtu vecāka vai viņš būtu jaunāks, jo, kā pati esmu redzējusi, Maikls Valente mīl nesavtīgi, skaisti un bez jebkādiem nosacījumiem. Viņš to dara pastāvīgi, uz visiem laikiem.

Protams, būt viņa mīlētai nozīmē izjust vienu nelielu trūkumu: tas acīmredzot dod krimināltiesiskajai sistēmai tiesības izspiegot, apmelot, sagrozīt faktus un vajāt - ne vien viņu, bet arī viņa mīļoto. Tas ļauj sistēmai pārkāpt itin visas pilsoniskās tiesības, kuras garantē Konstitūcija un kuras tā ir zvērējusi aizstāvēt.

Tālāk Kortnijas raksts vairāk pamatojās uz faktiem, nevis emocijām, un tajā, izmantojot dokumentus, bija sīki aprakstītas vairākas pret Maiklu ierosinātās lietas. Kad Lī beidza lasīt, Kortnija bija paņēmusi ābolu un grauza to, slepus metot uz viņu raizīgus skatienus.

Raksts Lī bija aizkustinājis, un viņa pastiepa roku un uzlika to uz Kortnijas plaukstas.

“Ko tu par to domā?” Kortnija gribēja zināt.

“Es domāju, ka tas ir brīnišķīgs,” Lī klusi atbildēja. “Un es domāju, ka arī tu esi brīnišķīga.”

“Tikai neaizmirsti, ko tu nupat pateici,” Kortnija izvairīgi sacīja.

“Kāpēc?” Kad Kortnija saminstinājās, Lī nosprieda, ka Kortnijas žurnālistikas pasniedzējam raksts acīmredzot nav paticis, tāpēc Lī pavaicāja, ko viņš par to teicis.

Pirms atbildes Kortnija vēlreiz iekoda ābolā.

“Nu, viņš vis nebija tik sajūsmināts kā tu. Viņš sarāja mani, ka paužu simpātijas savam aprakstītajam objektam un ka rakstu stilā, kurš esot “tik sentimentāls, ka tukšā dūšā to nevarot sagremot”. Viņš teica, ka vienīgais, kas saistot pētniecisko žurnālistiku un manis uzrakstīto, ir tas, ka es to esot uzrakstījusi uz papīra.”

“Diez vai tas ir godīgi...” Lī lojāli iesaucās.

“Kāpēc gan ne? Viņš izteicās pilnīgi skaidri un precīzi. Es jau zināju, ka viņš teiks kaut ko tādu.”

“Tad kāpēc tu tā rakstīji?”

Kortnija nokoda vēl vienu ābola kumosu un košļāja to, apdomājot atbildi.

“Es gribēju, lai attiecībā uz Maiklu Valenti uzvarētu taisnība.” “Es zinu, ka tu to gribēji, un spēju to novērtēt. Bet es atceros arī, ka tavs profesors gribēja ielikt tikai vienu augstāko atzīmi visā klasē, un es zinu, cik ļoti tu gribēji to saņemt.”

“Es to arī saņēmu.”

“Saņēmi? Kā?”

“Es izpelnījos augstāko punktu skaitu par “objekta sasniegšanas grūtības pakāpi” un “agrāk neizteiktu viedokli”.”

“Tam es ticu.” Lī pasmaidīja.

“Taču bija vēl kāds mazs sīkums, kas garantēja man augstāko atzīmi.”

“Kas tas bija?” Lī noprasīja, pūloties izprast Kortnijas šaubu pārņemto sejas izteiksmi.

Kortnija paņēma sev no klēpja jauno “USA Today” numuru, atvēra to pašā vidū un salocīja, tad pāri galdam pabīdīja uz Lī pusi. »

“Man pat ļāva pašai uzrakstīt ievadrakstu.”

Lī acis iepletās izbailēs un šausmpilnā uzjautrinājumā, kad viņa pievērsa skatienu atvērtajai avīzei.

“Ak dievs!”

“Goda vārds - man nebija ne jausmas, ka mūsu pasniedzējs iesniegs visus rakstus ziņu dienestiem, gluži vienkārši lai paskatītos, kas notiks,” Kortnija skaidroja, “bet, kad uzzināju, ka viņi izvēlējušies tieši manu rakstu, es sapratu, ka situāciju nāksies labot. Galu galā viņš ir kaut kas līdzīgs Ņujorkas pilsētas varonim to visu ļaužu acīs, kurus kāds rupjš policists jebkad ir sabrāzis par satiksmes notikumu pārkāpumu. Bet es gribēju, lai arī visur citur par viņu būtu pilnīga skaidrība.”

Šķita, ka meitenei vairs nav ko teikt sevis aizstāvībai, un viņas pleci saguma.

“Kā tu domā, ko Maikls teiks? Tā tomēr ir gandrīz iejaukšanās viņa personiskajā dzīvē, it īpaši tāpēc, ka es nekad neesmu viņu intervējusi - es domāju, formāli.”

Nenojaušot, ka arī Bilda un O’Hāra raizīgi skatās uz viņu, Lī mēģināja iztēloties, ko Maikls varētu domāt par šo rakstu.

“Viņam nekad nav rūpējis, ko cilvēki par viņu domā,” viņa pēc mirkļa sacīja. “Viņam bija vienalga, kad avīzes nomelnoja viņa reputāciju, tāpēc šaubos, vai viņš īpaši uztrauksies, ja tu to esi uzspodrinājusi viņa vietā.”

76. NODAĻA

)

Piespiedusi vaigu Maikla muskuļotajām, siltajām krūtīm, Lī pameta skatienu pulkstenī, kas atradās uz viņa naktsgaldiņa, un saprata, ka ir jau gandrīz laiks sākt posties viņu kāzām. Taču vispirms viņai vajadzēja Maiklam kaut ko pateikt, un viņa nolēma iesākt aplinkus.

“Nodoties mīlestībai pirms savām kāzām šķiet ļoti baudkāri,” viņa klusi sacīja. >

Maikls apmierināts pasmaidīja, nesteidzīgi velkot pirkstus pār viņas pleca izliekumu un lejup pa roku.

““Baudkārs” ir jauks vārds.”

“īstenībā mūsu līgumā ir kāda nodaļa, kas saistīta ar šo tematu.”

“Ar baudas gūšanu?”

Viņa pamāja, ar vaigu paberzēdamās pret viņa krūtīm.

“Es neatceros tādu nodaļu,” viņš pajokoja. “Kas tur ir teikts?”

“Tur teikts, ka, uzcītīgi tiecoties pēc baudas, var rasties zināmas sekas, kuru dēļ nepieciešams mainīt vienu no pārējiem līguma pantiem.”

“Kurš līguma pants tad ir jāmaina?”

“Manuprāt, tu teici, ka tas ir pirmais pants, C apakšpunkts -ar virsrakstu “Tas, kurš mani sargā”.”

“Mmm...” Maikls norūca. “Vai tad es neesmu pildījis šo nosacījumu?”

“Tā vis nav,” Lī steigšus iebilda. “Taču pants ir jāmaina tāpēc, ka personas vietniekvārds vairs nav pareizs.”

“Tiešām?” Maikls pārvaicāja, un viņa smaids kļuva platāks, paredzot viņas atbildi. “Kā tad šim pantam tagad vajadzētu skanēt?”

“Tam vajadzētu skanēt tā: “Tas, kurš mūs sargā.”

Viņas vārdi nozīmēja, ka viņa ir stāvoklī, un Maikla balss no prieka piesmaka.

“Grozījumu izdarīšana agrāk noslēgtā, saistošā līgumā var izlikties par sarežģītu, ilgstošu procedūru. Kad šis konkrētais līguma pants būs jāmaina?”

“Apmēram pēc septiņarpus mēnešiem.”

Viņš mirkli skatījās griestos, rēķinot datumus, un viņa smaids kļuva pavisam plats.

“Tiešām? Jau pirmajā naktī?”

“Laikam gan.”

“Bērniņš!” Viņš nopūtās. “Cik ideāla kāzu dāvana!”

Lī smiedamās piespieda seju viņam pie krūtīm.

“Es zināju, ka tu to tā uztversi.”

“Vai tu jau esi izdomājusi vārdu?”

Viņa iesmējās skaļāk.

“Nē. Un tu?”

“Nē,” viņš atzinās, “taču, gaidot šo brīdi...” Viņš apklusa, lai pasniegtos pie sava naktsgaldiņa un atvērtu atvilktni. “Pirms dažām dienām sarūpēju, lūk, šo.” Viņš ielika Lī plaukstā mazītiņu, smalki tamborētu zīdaiņa zābaciņu. Tas bija dzeltens, ar zilām mežģīnēm priekšpusē un savītiem sārtiem un zaļiem kruzuļiem sanos.

“Tu sarūpēji tikai vienu zābaciņu?” Lī noprasīja un pacēla pret viņu acis, kurās mirdzēja smieklu asaras.

Viņš pamāja.

“Vai tev neliekas, ka vajadzēja sarūpēt divus?”

“Tajā kaut kas ir iekšā,” viņš paskaidroja.

lad Lī to sataustīja - cietu priekšmetu pašā apakšā.

“Lūdzu, tikai nesaki, ka tas ir kājas pirksts!” viņa pajokoja.

Zem viņas vaiga Maikla krūtis nodrebēja smieklos, un viņa apgrieza zābaciņu otrādi.

No tā izkrita tāds pats zābaciņš, ar nevainojami atveidotām detaļām un krāsām. Tas bija darināts no briljantiem.

77. NODAĻA

I

Pārmetis smokinga žaketi pār plecu, Maikls devās pie bāra, gribēdams atvērt šampanieša pudeli, kamēr Lī posās kāzām. Viņiem vēl bija gandrīz divas stundas laika, un “Plaza” atradās tikai dažu kvartālu attālumā, taču pirms brītiņa bija piezvanījis Džeisons Solomons un paziņojis, ka viņu vajadzēšot aizvest no Brodvejas teātra uz “Plaza”. Nez kāda iemesla pēc Lī bija piekritusi aizbraukt līdz pat teātru rajonam pēc viņa, nevis ieteikusi viņam izsaukt taksometru vai piezvanīt automašīnu servisam.

Maikls patlaban atkorķēja “Dom Perignon” pudeli, kad izdzirdēja, ka O’Hāra virtuvē paceļ telefona klausuli. Pēc mirkļa O’Hāra iestājās durvīs un sacīja:

“Lejā vestibilā stāv leitnants Makords ar detektīvi Litltoni. Vai viņiem var ļaut braukt augšā?”

“Lai brauc vien,” Maikls atteica, taču jutās pārsteigts, ka viņa mājās ieradušies divi kāzu viesi, kurus viņš bija cerējis vēlāk sastapt tikai “Plaza”.

Kā jau Lī slimnīcā bija ieteikusi, viņi bija nosūtījuši Makor-dam divas biļetes pirmajā rindā uz Lī izrādi, un Makords bija uzaicinājis Samantu Litltoni. Pēc lugas Maikls aizveda visus vakariņās uz “Essex House” restorānu “Alain Ducasse”, un trīs stundas ilgušās maltītes laikā abas sievietes bija sadraudzējušās. Pirmajā acu uzmetienā viņām nebija gandrīz nekā kopīga, vienīgi tas, ka abas bija apmēram vienā vecumā un abas bija iemīlējušās vīriešos, kuri neslēpdamies mīlēja viņas. Jau dažas minūtes pēc apsēšanās pie vakariņu galda Maikls bija nojautis, ka Makords ir neglābjami aizrāvies ar izskatīgo, tumšmataino detektīvi, un, kad Maikls par to bija izteicis jautru piezīmi, Makords nebija to noliedzis.

Tagad Maiklam vismaz bija kaut kas kopīgs ar Makordu, un tas bija labi, jo Maiklam bija radies iespaids, ka Lī un Se-ma Litltone vēlas, lai viņš iedraudzētos ar Makordu; tomēr tobrīd viņš nespēja saprast, kāpēc divām gudrām, skaistām sievietēm vajadzētu domāt, ka viņam ar Makordu ir kaut kas kopīgs. Un tomēr Maikls nepretojās viņu plānam, jo nojauta, ka Lī vēlas atrast jaunus draugus viņu kopīgajā dzīvē, nevis atjaunot savas senās draudzības, no kurām daudzas bija aptraipītas ar atmiņām par Logenu.

Tā kā Makords vadīja mēra ierosināto izmeklēšanu visās apsūdzībās, ko Ņujorka bija izvirzījusi pret Maiklu, viņam ar Makordu vajadzēja periodiski satikties, lai to visu apspriestu, tāpēc pēdējo trīs nedēju laikā viņi bija tikušies visai bieži. Maikls, slepus uzjautrinādamies, juta, ka viņš patiešām sāk izjust piesardzīgu patiku pret savu agrāko ienaidnieku, un viņš zināja, ka Makords pret viņu jūt to pašu.

Domājot par to, viņš izdzirdēja, ka O’Hāra ielaiž viņus pa durvīm, un salēja šampanieti četrās glāzēs. Viņš vispirms pasniedza glāzi Semai Litltonei, kura viņam uzsmaidīja un aši apskāva viņu.

“Tu izskaties ļoti skaists,” viņa paziņoja. “Nezinu, kā jums tas izdodas, bet jūs abi ar Maku pamanāties smokingos izskatīties vīrišķīgi un skarbi, nevis kā pingvīni.”

“Paldies!” Maikls atbildēja ar laisku smīnu. “Un es varētu teikt, ka tu šajā kleitā izskaties ārkārtīgi sievišķīga, kaut arī es zinu, ka tas, kas izspiedies tavā ar pērlītēm izšūtajā rokassomiņā, ir liels, pielādēts, pusautomātisks ierocis.”

“Tev taisnība, ir gan.” Sema smējās. “Kur Lī?” viņa pavaicāja, paņēmusi šampanieša glāzi.

“Ģērbjas,” Maikls paskaidroja.

“Iešu paskatīties, vai viņai nevajag palīdzēt,” Sema paziņoja, un Maikls pastiepa viņai vēl vienu šampanieša glāzi, ko aiznest Lī.

Maikls pasniedza pēdējo glāzi Makordam un uzmeta viņam jautājošu skatienu, kuru Makords saprata.

“Esmu atnācis, lai atnestu kāzu dāvanu no mēra,” viņš paskaidroja.

Tā kā Makords labajā rokā turēja šampanieša glāzi, bet kreisā roka bija iebāzta melno smokinga bikšu kabatā, Maikls painteresējās:

“Kādu dāvanu?”

“Lai to ieraudzītu, tev jāpaskatās ārā pa logu,” Makords atbildēja un piegāja pie stikla sienas, no kuras pavērās skats uz Centrālparka rietumu daju. “Palūkojies tur lejā uz ielu!”

Maikls paklausīja un divdesmit astoņus stāvus zemāk ieraudzīja savu limuzīnu, ko bija ielencis formas tērpos ģērbušos policistu bars uz motocikliem.

“Ļoti jauki,” viņš sausi noteica. “Policisti. Tieši tas, ko esmu vienmēr vēlējies.”

“Tas ir motociklu eskorts,” Makords iesmējies paskaidroja. “Ar viņa godības mēra vislabākajiem novēlējumiem.”

“Tiešām? No šejienes ar tām ķiverēm galvā viņi izskatās pēc šaušanas treniņa šķīvīšiem, un es jau grasījos lūgt, vai nevaru aizņemties tavu šaujamo.”

Abi kopā viņi nesteidzīgi devās atpakaļ pie bāra. Granīta galda virsma bija pietiekami augsta, lai Maikls varētu ērti atbalstīt uz tās savu labo apakšdelmu, un tā viņš arī izdarīja, paturēdams acīs dzīvojamās istabas durvis un gaidīdams, kad pirmo reizi ieraudzīs Lī kāzu kleitā.

“Mums būs jāizbrauc agrāk,” Maikls nesteidzīgi ieminējās, iedzēris malku šampanieša. “Mums jātiek uz teātri pēc Solo-mona un Ērika Ingrema un jāaizved viņi uz viesnīcu.”

Makords apgāja apkārt bāram un atbalstījās pret granīta virsmu ar kreiso apakšdelmu.

“Kāpēc?” viņš noprasīja, pielicis pie lūpām savu glāzi.

Maikls papurināja galvu, un viņa balsī ieskanējās iecietīga jautrība.

“Man nav ne jausmas, kāpēc Lī piekrita aizbraukt viņiem pakaļ, taču tā nu reiz ir. Vai gribat braukt mums līdzi?”

“Labāk ne,” Makords atteica. “Solomons sper zemes gaisā, jo nodokļu inspekcija viņu pārbauda. Viņš domā, tas ir tāpēc, ka mēs viņu iztaujājām par Meninga divsimt tūkstošu dolāru skaidrās naudas depozītu un tad uzsūtījām viņam nodokļu inspekciju. Viņš ir uzrakstījis gubernatoram skarbu protesta vēstuli.”

Maikls iesmējās un sardoniski noteica:

“No tā gan viņam būs sasodīti daudz labuma.”

“Mēs ar Semu precamies,” Makords klusi sacīja.

Maikls atskatījās pār plecu un tēlotā pārsteigumā savilka uzaci.

“Kādas zāles tad tu viņai iedevi, lai panāktu viņas piekrišanu?”

“Šķiet, mazliet vājākas par tām, kuras tu iedevi savai līgavai,” Makords nevērīgi attrauca.

“Man Francijā pieder pils. Ja tev tiešām izdosies panākt, lai tā skaistā sieviete ar tevi apprecas, nevis nošauj, jūs tur varētu pavadīt medusmēnesi.”

“Sema ir velnišķīgi laba šāvēja,” Makords lepni piezīmēja un atkal iedzēra šampanieti.

“Tādā gadījumā pārliecinies, lai viņa nekad neliekas gultā ar tevi, kad ir dusmīga,” Maikls iesmējies atbildēja un norija malku sava dzēriena.

“Man liekas, viņai ļoti patiktu medusmēnesis Francijas pilī. Man arī.”

Maikls pamāja.

“Paziņojiet man, kurā laikā vēlaties tur apmesties, un es parūpēšos, lai tur pietiktu kalpotāju un viss būtu sagatavots.”

Sema un Lī iznāca no guļamistabas, grasījās šķērsot dzīvojamo istabu un tad apstājās, pārsteigumā jautri skatīdamās uz abiem vīriešiem pie bāra. Viņi abi bija atbalstījušies uz apakšdelma, dzēra šampanieti un pār plecu uzlūkoja viens otru.

“Viņi ir tik ļoti līdzīgi!” Sema iesmējusies pačukstēja. “Es to jau sen pamanīju.”

“Es tāpat,” Lī atbildēja. “Bet viņi nedomā, ka ir līdzīgi.”

Sema mirkli klusēja, cenzdamās izdomāt kādu atbilstošu salīdzinājumu.

“Lauvu pāris,” viņa skaļi sacīja.

Lī pamāja, skatīdamās uz Maiklu.

“Viņi varēja kļūt par briesmīgiem ienaidniekiem.”

Izdzirdējis viņu balsis, Maikls pacēla galvu, un viņam aizrāvās elpa, ieraugot, kā Lī nāk viņam klāt garā, cieši pieguļošā krēmkrāsas kleitā bez lencītēm, viscaur apšūtā ar franču mežģīnēm. Ap kaklu viņa bija aplikusi viņa dāvināto briljantu un pērļu kaklarotu. Dziļi šajā slaidajā ķermenī bija viņa bērns.

Lī pasniedza viņam zilganzaļo samta apmetni, kuru bija pārmetusi pār roku, un pagriezās. Maikls aplika to viņai ap pleciem; tad viņš kā sargādams pārlaida plaukstu pār viņas plakano vēderu.

“Paldies!” viņš pačukstēja.

Lī uzlika plaukstu uz viņa rokas un pār plecu veltīja viņam neatvairāmu smaidu.

“Es gribēju pateikt tev to pašu.”

78. NODAĻA

)

Jau krēsloja, kad autokolonna iegriezās Brodvejā, un O’Hāra samazināja limuzīna ātrumu. Gājēji uz ielas pagriezās, lai noskatītos viņos, cenzdamies ielūkoties garā “Mercedes” tumšajos logos.

No pakaļējā sēdekļa Maikls pameta skatienu ārā pa logu, neapzināti gaidīdams, kad virs Solomona teātra ēkas uz izkārtnes iegaismosies vārdi “Lī Kendela”. Tas bija viņa ieradums -censties ieraudzīt viņas vārdu uz teātra izkārtnēm. Viņš to bija darījis jau gadiem ilgi, apzināti un neapzināti, ik reizi, kad vien gadījās būt Brodvejā. Ieraugot viņas vārdu, Maiklu allaž bija pārņēmusi nostalģija, kam sekoja kritiens skumjajā realitātē, jo viņš pirms krietna laika bija palaidis garām savu iespēju.

Taču liktenis bija devis viņam otru iespēju, Maikls nodomāja pasmaidījis, un viņš to vis nebija palaidis garām un nebija arī lieki tērējis ne mirkli. Pirms trim mēnešiem Lī vēl bija Logena Meninga sieva. Kopš tā laika Maikls bija viņu strauji pārvērtis no atraitnes par līgavu - pa vidu apstājoties, lai padarītu viņu par māti.

Tikai pirms divpadsmit nedēļām viņa viesībās bija stāvējusi viņa priekšā, tērpusies sarkanā kleitā un slēpusi savu nicinājumu aiz pieklājības maskas. Šovakar viņa sēdēja viņam līdzās automašīnā, ģērbusies satriecoši skaistā kāzu kleitā, un turēja viņa roku. Nepaies ne stunda, kad viņa jau stāvēs viņam līdzās pretī Augstākās tiesas tiesnesim un labprātīgi savīs savu dzīvi ar viņējo. Un pēc septiņarpus mēnešiem laidīs pasaulē viņa pirmo bērnu.

Protams, to visu panākt viņam bija palīdzējis savstarpējais valdzinājums, kas bija tik stiprs un dzīvīgs, ka, četrpadsmit gadus apslēpts, tas vienā mirklī atkal bija atdzīvojies.

“Par ko tu domā?” Lī viņam pavaicāja.

“Par otru iespēju,” Maikls, uzsmaidīja viņas augšup pavērstajai sejai. “Es domāju par likteni un otru iespēju. Un vēl es domāju, ja Solomons nebūs jau sagatavojies un negaidīs mūs pie teātra, es pats ar savām rokām ievilkšu viņu šajā automašīnā neatkarīgi no tā, vai viņš jau būs apģērbies vai ne.”

Lī iesmējās par viņa draudiem un pamāja ārā pa automašīnas logu.

“Mēs esam jau gandrīz klāt, un es jau redzu Džeisonu uz ietves, taču izskatās, ka viņam atkal ir problēmas ar apgaismojumu.”

Maikls paskatījās pa logu un ieraudzīja, ka izkārtnē virs So-lomona teātra deg vārdi “Neziņa”, taču Lī vārds bija tumšs. Solomons stāvēja uz ietves ar smokingu mugurā, atgāzis galvu pret izkārtni, un turēja pie auss mobilo telefonu. Ēriks Ingrems stāvēja dažus jardus tālāk, arī ģērbies smokingā, un tāpat lūkojās augšup uz izkārtni. Pie kases jau stājās rindā cilvēki, cerot iegādāties pārpalikušās biļetes uz izrādi, ja nu pēdējā minūtē kāda no tām būtu dabūjama.

“Nabaga Džeisons!” Lī piezīmēja un līdzjūtīgi nopūtās. “Jau kopš pirmizrādes viņš nomokās ar dažādām apgaismojuma problēmām.”

Maikla domas kavējās pie laulībām, nevis pie izkārtnēm, tāpēc viņš nesadzirdēja savādo, maigo pieskaņu viņas balsī, kad viņa ieminējās:

“Vai mēs nevarētu uz brīdi izkāpt? Citādi viņš tur uztraucies stāvēs mūžīgi, pa telefonu aurodams uz galveno apgaismotāju.”

Viņš samierinājies pamāja, uzjautrināts, ka ik reizi, kad runa bija par izklaides biznesu, apgaismošanas problēmas acīmredzot guva virsroku pār jebko citu, arī pār gaidāmajām kāzām. Mazliet pacēlis balsi, viņš sacīja O’Hāram:

“Apstājies pie teātra tik tuvu ietvei, cik vien vari! Mēs izkāpsim. Solomonam ir problēmas ar apgaismojumu.”

“Kas vēl nebūs!” O’Hāra iesaucās, blenzdams uz Maiklu atpakaļskata spogulī. “Jūs abi esat kāzu drēbēs, un man priekšā brauc četri policisti ar motocikliem un vēl četri aiz muguras. Vai tad Solomons nevar izsaukt elektriķi, kā to dara citi cilvēki?”

“Acīmredzot ne,” Maikls drūmi atteica.

Pēc mirkļa astoņi policijas motocikli un viens limuzīns, kurā brauca līgava un līgavainis svinīgās kāzu drāņās, lēni apstājās ietves malā - jo Džeisonam Solomonam bija problēmas ar apgaismošanu.

Šis manevrs izraisīja satiksmes sastrēgumu, jo autobraucēji vienlaikus pūlējās gan apbraukt ap stāvošo kavalkādi, gan ieraudzīt, kas tajā atrodas un kāpēc tā tur apstājusies divas stundas pirms lielākās daļas Brodvejas izrāžu sākuma.

Maikls palīdzēja Lī izkāpt no automašīnas; tad viņi piegāja pie Solomona, nostājās viņam līdzās uz ietves, un visi trīs sāka skatīties augšā uz izkārtni.

“Liekas, ka pēc minūtes viss būs kārtībā,” Solomons viņiem apgalvoja.

Policisti, sēdēdami uz motocikliem, arī sāka skatīties augšā uz izkārtni, un to pašu darīja arī gājēji, kuri sāka pulcēties bariņos. Cilvēki rindā pie kases nespēja saredzēt, uz ko skatās visi pārējie, tāpēc viņi pievienojās aizvien lielākajam pūlim uz ietves.

Pēkšņi kāda no sievietēm, kas stāvēja rindā, lai nopirktu biļetes, pazina Lī un izsauca viņas vārdu.

“Kendelas jaunkundze!” viņa satraukta iekliedzās. “Vai mēs ar meitu varētu dabūt jūsu autogrāfu?”

“Tūlīt atgriezīšos,” Lī sacīja, atvainodamās paskatījusies uz Maiklu; tad viņa aizgāja parakstīt autogrāfus.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Viņiem vēl aizvien bija daudz laika, to bija nodrošinājis motociklu eskorts, taču viņš pamazām sāka zaudēt iecietību pret Solomonu.

“Kas, pie velna, lēcies tām gaismām?” viņš noprasīja. Solomons veltīja viņam izklaidīgu smaidu, paskatījās augšup uz izkārtni un dažus soļus atkāpās, lai labāk to saredzētu.

“Nu viss ir kārtībā,” viņš teica. Tam, kurš runāja ar viņu pa telefonu, Džeisons sacīja: “Slēdz iekšā! Pa vienam.”

Pēc mirkļa Maikls ieraudzīja, kā spoži baltās ugunīs iezibas Lī vārds...

L-I

V-A-L-E-N-T-E

Maikls lēni novērsa skatienu no izkārtnes, un viņa rīkle svešādi aizžņaudzās.

Viņam līdzās Solomons ierunājās:

“Tev kaut ko vajadzētu zināt - kaut ko tādu, kas padara Lī lēmumu izmantot tavu vārdu īpaši nozīmīgu.”

“Es nespēju iedomāties neko tādu, kas varētu visu padarīt vēl nozīmīgāku nekā šobrīd,” viņš piesmacis atteica.

“Gan tu vēl pārdomāsi,” Solomons pareģoja, “kad es tev pateikšu, ka Lī to izlēma tovakar, kad mēs satikāmies Senrežī. Tu aizgāji kādam piezvanīt, un viņa pieprasīja, lai es sagatavojos nomainīt viņas uzvārdu pret tavējo.”

Maikla kakls aizžņaudzās vēl vairāk.

“Tolaik,” Solomons nevajadzīgi atgādināja, “ar tavu vārdu vis nevarēja lepoties, taču viņa ar to lepojās jau toreiz.”

Maikls nedzirdēja, kā vēl kāda garāmgājēja uzsauc, vai viņa nedrīkstētu nofotografēt viņu kopā ar Lī, un viņš neredzēja, kā sieviete pace| fotoaparātu. Viņš redzēja tikai Lī, kas nāca viņam klāt un uzsmaidīja viņam, acīm mirdzot mīlestībā.

Maikls gandrīz rupji viņu apskāva un piespieda viņas seju sev pie sirds.

“Es tevi dievinu,” viņš piesmakušā balsī čukstēja.

Džūdita Maknota

TAS, KURŠ MANI SARGĀ

Redaktore Silvija Silīte Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

“Apgāds “Kontinents””,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 23130094.

“Apgāda “KONTINENTS”” internēta grāmatnīca

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

1

Daudzos Amerikas štatos nāvessodu izpilda ar nāvējošas injekcijas palīdzību. (Tulk. picz.)

Content

Maknota Džūdita Tas, kurš mani sargā

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA “Kā tu vispār varēji tik ilgi neļaut saviem draugiem atnākt ciemos!” Džeisons norāja Lī, tiklīdz Hilda sestdienas pēcpusdienā bija viņu ielaidusi pa durvīm. Viņa enerģija un rosība gan uzmundrināja Lī, gan lika viņai apzināties savu nogurumu, taču viņa tikai ar pūlēm apslēpa nepatiku, kad viņš pagriezās sāņus, lai atdotu HiIdai mēteli, un viņa pamanīja, ka viņš nav viens. Viņam līdzās stāvēja Džeina Sebringa.

23. NODAĻA

24. NODAĻA

25. NODAĻA

26. NODAĻA

27. NODAĻA

28. NODAĻA

29. NODAĻA “Es zinu, ka jums šobrīd ir grūti, Meningas kundze,” Sema Litl-tone sacīja, kad viņa kopā ar Makordu nākamajā rītā apsēdās uz krēsla dzīvojamā istabā. Šreiders atradās virtuvē, kur iztaujāja mājkalpotāju, šoferi un sekretāri. “Mēs centīsimies jūs aizkavēt iespējami īsu laiku,” Sema turpināja. “Mums jāuzdod pāris jautājumu, un daži no tiem jums varbūt liksies aizskaroši vai pat nežēlīgi, taču varat man ticēt, ka tas nav nekas neparasts. Šos pašus jautājumus pēc slepkavības mēs uzdodam katram dzīvesbiedram.”

30. NODAĻA

31. NODAĻA

32. NODAĻA

33. NODAĻA

34. NODAĻA

35. NODAĻA

36. NODAĻA

37. NODAĻA

38. NODAĻA

39. NODAĻA

40. NODAĻA

41. NODAĻA

42. NODAĻA

43. NODAĻA

44. NODAĻA

45. NODAĻA

46. NODAĻA

47. NODAĻA

48. NODAĻA

49. NODAĻA

50. NODAĻA

51. NODAĻA

52. NODAĻA

53. NODAĻA

54. NODAĻA

55. NODAĻA

56. NODAĻA

57. NODAĻA

58. NODAĻA

59. NODAĻA

60. NODAĻA

61. NODAĻA

62. NODAĻA

63. NODAĻA

64. NODAĻA

65. NODAĻA

66. NODAĻA

67. NODAĻA

68. NODAĻA

69. NODAĻA

70. NODAĻA

71. NODAĻA

72. NODAĻA

73. NODAĻA

74. NODAĻA

75. NODAĻA “Cik fantastiska vieta!” Kortnija iesaucās, kad O’Hāra ielaida viņu Maikla Centrālparka rietumu daļas jumta mitekļa dzīvojamā istabā. Pēc Džeinas Sebringas nāves pirms trim nedēļām Lī bija izvākusies no sava vecā dzīvokļa un uzstājusi, ka OTIā-ram un Hildai jādodas viņai līdzi, lai viņa varētu pārraudzīt viņu atlabšanu. “Es šorīt piezvanīju Lī un apvaicājos, vai drīkstu atnākt ciemos. Vai viņa ir mājās?”

76. NODAĻA

77. NODAĻA

78. NODAĻA

1