Birze Miervaldis

Tās nenoskrietās jūdzes

Miervaldis Birze

Tās nenoskrietās jūdzes

.

BRĀLĪŠI-EGLĪŠI atceres

Bērnībā dzīvoju pie Rūjas. Pavasaros šī upe pārplūst tā, ka krastmalas vītoli liekas iebriduši ūdenī nevis līdz ceļiem, bet līdz krūtīm. Tad pa pieupes pļavām braukājām ar laivām, ledus gabalus ar airiem gainīdami. Vasarās upe paslēpjas krastos, dažviet laiva stumšus jāstumj cauri ašķiem — tik sekla tais vietās tā ir. Bet paskat: kur zāļu vairs nav, tur tāda dobe, ka dibenu ar airi nesasniegt, kaut airis daudz garāks par mani. Laivas ēnas izbaidītas, līdakas no dziļuma šāvās ārā uz zālēm, bet vēži paslēpās krastmalas kalmju saknēs.

Kādā vietā krasts bija lēzens un smilšains, un dziļākā vieta te sniedzās tikai līdz zodam. Tur sapulcējušies, mācījāmies peldēt. Iebridām līdz kaklam, atspērāmies un laidāmies plakaniski. Kas neturējās virs ūdens un nogāja dibenā, to lielākie puikas līdzjūtīgi aiz matiem izvilka malā, lai izklepo ūdeni.

Man toreiz bija gadu vienpadsmit. Kādu dienu blakus peldvietai mēģināju izvilkt līdaku. Peldvietā grunduli rušinājās pa smiltīm kā sivēni un skrubināja mūsu kāju pirkstus No katriem pieciem grunduļiem, kuri mēģināja no āķa no-stīvēt manu slieku, izvilku vienu. Tādu neuzmanīgo uzkabināju uz divžuburu āķa un sāku peldināt blakus kalmēs ieaugušam līcītim. Cerēdams uz vismaz kilogramu smagu līdaku, pludiņu biju izgatavojis no diviem gariem vīna pudeļu korķiem. Makšķeres kāts bija paīss, tādēļ bridu ūdenī, lai grunduli aizmestu uz upes vidu, kur bija dobe, jo spriedu: kur dziļāks, tur lielākas zivis. Visu laiku bija jāuzmana ne tikai pludiņš, bet arī paša pēdas. Līcītī ūdens bija pilnīgi noklāts ar dzelteno ūdensrožu lapām, tomēr pēc to ziediem neviens nebrida, jo dūņās mājoja milzums dēļu. No tām tad uzmanīju savas kājas. Vienam puikam vakar dēle te bija piesūkusies un asinis no potītes sūcās pat līdz vakaram, kad dēle bļaujot jau sen bija norauta un aizmesta pie citām dēlēm. Tā šīs melnās čūskiņas nosargāja dzeltenās ūdensrozes un daudzās ručuraudas, kuras ložņāja starp lapu kātiem.

Peldvietā todien plunčojās kādi pieci seši puikas. Vispār mēs te bijām tikai tādi sīkie, jo, kam nāca gadu divpadsmit un vairāk, tie vasarās pelnīja maizi ziemai, uz laukiem pie saimniekiem govis ganīdami. Galvastiesu lielāks par citiem starp mums bija Elmārs. Viņam bija jau četrpadsmit, un tovasar viņš strādāja pie krāsotājiem, ar stiepļu suku no Rūjienas namiem atlupušo krāsu kasīdams. Elmārs bija trakoti labsirdīgs un mazos nekad nebukņīja. Viņam bija tāds liels apakšžoklis, un smaidā tas atkārās, bet Elmārs smaidīja bieži. Ar! stundās, un skolotāji par to Elmāru apsauca, jo citi puikas viņam smaidīja līdzi. Elmārs jau bija izpeldējies un lika galvā cepuri, salocītu no avīzes «Jaunākās Ziņas». Tādas nēsāja visi krāsotāji. /

Te pamanīju, ka no līcīša starp iekritušiem zariņiem izlokās dēle, un es jau taisījos mukt uz krastu, kad viens tā

kfl paraustīja auklu. Va vētra — kur mans milzīgais vai zivju ķeramais pludiņš? Tas lēni, bet neatlaidīgi grima virzienā uz otru krastu. Aiz manis nostājās divi draugi.

— Valdi, velc... — viens vaidēja ausī.

— Valdi, nevelc, lai ieņem pa ritīgam! — sauca otrs, un dzirdēju, ka viņš palecas gaisā.

Negaidīju vis, biju jau vienpadsmit gadus gaidījis uz pirmo līdaku. Sažņaudzu makšķeres kātu, itin kā gribēdams no tā izspiest sulu, jo kāts bija no bērza, un situ to gaisā.

Man laimējās: no ūdens izlēca zaļa līdaciņa, bet tad — gandrīz uzkrita man uz galvas, biju sitis par stipru un izrāvis āķi no lūpas. Nometis kātu, nokritu uz vēdera un nogrābu līdaku kopā ar dubļiem, tā ka zivi pēc tam vajadzēja nomazgāt. Lai kā, līdaka bija rokā. Pacilāju — diez kas jau nebija, tomēr šo zivi sauca par līdaku.

— Siļķe, — novērtēja draugs. — Es teicu, lai iekožas pa ritīgam, būtu lielāka!

No kanniņas izņēmu jaunu grunduli, jo atcerējos vecu makšķernieku pamācību: «Kur tās mazās, tur tās lielās arī.»

Tepat, pa straumi uz leju, krasts bija stāvāks. Virs ūdens, savijušās kā melnas sliekas, izstiepās alkšņu saknes, jo ilgi nebija lijis. Saknes, protams, bija arī zem ūdens, un tajās slēpās vēži. Zilie glūdas vēži, jo krasta slīpnē arī atklājās zilgana, slidena glūda. Pie pašām saknēm, ūdenī līdz ceļiem iebridis, ar kreiso roku pie alkšņa turēdamies, vaigu pieliecis līdz ūdenim, ar labo roku taustījās sīkais, tāds ap gadiem sešiem septiņiem.

— Ir! Milzīgi liels! — viņš iečiepstējās, izvilka no saknēm vēzi un pasvieda to uz augsto krastu. Tur ar kulīti gaidīja tāds pats sīkais. Abiem bija vienādas zilsvītrainas bikšeles un nobālējuši krekliņi, melni, sprogaini mati un melnas mutes. Brāļi Eglīši, kuri visur gāja, rokās saķērušies. Peldētavā viņi reizē brida ūdenī, reizē sāka klabināt zobus: «Auksstss...» — un tad kopsolī izskrēja no ūdens. Un pēc

?

tam pat drebinājās reizē, ar melnajām acīm apkārt kā zaķi blenzdami. Mēs viņus saucām par brālīšiem-eglīšiem.

— Nevis liels, bet mazs vēzis, — teica puika, kas mani mācīja līdaku nevilkt ārā tik ātri. Viņš izpiņķēja no bikšu kabatas lietotu sērkociņu un mērīdams uzlika to vēzim uz muguras: — Astoņi centimetri. Tādu nemaz nav brīv ņemt.

— Bērni drīkst ņemt arī mazos, — atpīkstēja Eglītis, un vēzītis, ļipu piesizdams, pazuda kulītē, kas laikam bija darināta no tēva vecā krekla piedurknes, tai vienu galu aizsienot.

Biju uz āķa uzlicis jaunu grunduli, to apspļāvu tāpat kā vecie makšķernieki, lai labāk ķeras, un jau gatavojos uzkliegt Eglīšiem, lai nepļāpā un nebaida līdakas. Es to drīkstēju, jo viņi apmeklēja otro, bet es rudenī būšu jau piektajā klasē.

— Brālīt... brālīt, tagad būs ... viens milzīgs ... — uzreiz ieelsojās tas, kas stāvēja ūdenī. — Vai — vēzis lien atpakaļ!

— Vēži lien tikai atpakaļ, — kāds pamācīja.

— Turu pie spīles... — Eglītis dvesa, tad iekliedzās pa visu upi: — Kniebj! Nelaiž mani vaļā!

Un atlaida kreiso roku no alkšņa zara, laikam vēlēdamies ar abām rokām kabināt vaļā vēža spīli no sava nelaimīgā pirksta. Kājas pa glūdu slīdēja gar slīpo krastu, un viņš atmuguriski iegāzās upē. Ūdens virs viņa tūlīt aizvērās.

Briesmas.. . Tur auga baltās ūdensrozes, tādas aug tikai dziļās vietās. Ūdensrozes ielocījās kopā ar Eglīti, bet atkal iznira. Nometu makšķeri un kopā ar citiem kliedzu «Slīkst», jo citu neko darīt nespējām. Bijām tādi, kas, gluži kā sunīši ar visām četrām kuldamies, turas virs ūdens, bet dzijumā nirt un otru ārā vilkt nespējām ...

Tik vien uzdzirdām kā izmisīgu «Brālīt! ...», tad otrs Eglītis no krasta, kas virs ūdens pacēlās savu metru, ielēca dziļumā, kur vēl nebija norimuši'viļņi virs pirmā Eglīša. Viņš iekrita plakaniski, tomēr nogrima kopā ar ūdensrožu lapām tūlīt.

— Slīkst! Divi slīkst! ūdens aiznesīs! — mēs kliedzām cits citam. Pilsētas iela atradās vismaz metrus simts no mums, bet tur jau arī neviens nestāvēja un negaidīja, ka no upmalas sauks palīgā.

— Kur? Kas? — viens mums aiz muguras uzsauca zemā balsī. Tas bija Elmārs, kas, apvilcis ar kaļķiem notraipītas bikses, devās veco krāsu kasīt.

— Brālīši-eglīši... Šite!

Elmārs vairāk netaujāja. Sakoda zobus un vairs nesmaidīja. Palēcās un ūdenī starp ziedu kātiem ieslīdēja stāvus. Virs līmeņa palika tikai viņa galva. Likās, ka taisni lielais zods kā pludiņš viņam neļauj nogrimt. Tad viņš ar platu muti iekampa gaisu un ūdenī laikam nometās rāpus.

Stīvi vērojām, ka ūdens virsma kustējās, itin kā tur apakšā darbotos milzīga ūdensčūska. Traki ilgi... Jau vērām mutes, lai vēlreiz kliegtu «Slīkst! Trīsi slīkst!», kad jau tuvāk krastam iznira Elmāra matiem aplipusī piere. Un viņa mute atkal atvērās — Elmārs smaidīja! Vēl solis, tad viņš ar pūlēm piecēlās kājās tur, kur ūdens sniedzās tikai līdz ceļiem. Kreiso roku viņš turēja saliektu, itin kā muskuļus rādīt vēlēdamies. Elkonī krampjaini bija ieķēries viens Eglītis, ar kājām drošības dēļ vēl Elmāra vēderu apņemdams. Ar labo roku Elmārs bija sagrābis otra Eglīša kreklu pie muguras un pašu cēla ārā no ūdens.

Paši pie alkšņiem turēdamies, palīdzējām pa slideno glūdu uzvilkt vienu Eglīti uz pļavas, bet otrs no Elmāra neatlaidās, kamēr krastā izkāpa viņš pats.

Kur Elmāram tāda gudrība: to, kuru izvilka aiz krekla, viņš pacēla aiz kājām gaisā un papurināja! Otrs klepot sāka pats, mēs tikai ar plaukstām sitām viņam pa muguru.

Pagāja tāds laiciņš, abi atguvās, sāka bolīt melnās acis un brīnīties. Tad Elmārs abus kā izmirkušas jērādiņas izklāja uz pļavas žāvēties. Abi bija vārgi un tikai sauca: — Elmār, neaizej ... Elmār, neaizej ...

— Ta ne jau! Cepurei Ķer ķeksi, redz, kur nagla peld! —

Elmārs sāka smieties, un tikai tad ievērojām, ka viņa no avīzes salocītā cepure jau labā gabalā uz Burtnieku ezera pusi.

Nu Elmārs prasīja tam Eglītim, kas bija lēcis upē brāli glābt: — Ta peldēt proti?

— Nēee ...

— Ko gāzies upē?

Sis Eglītis brīnīdamies piecēlās sēdus: — Kā tad... kā tad — upē tak bija brālītis, un man bija jāpalīdz...

Nu Elmārs vairs nesmaidīja. — Jā ... tā jau ir ... brālītim jāpalīdz gan. Tad jau jālec. Iesim mājās.

— Atlaidīšu vēzi! — iesaucās Eglītis un atsvieda vēzīti upē. — Tikai nesaki mūsu mammai... Viņa šodien strādā pienotavā, tādēļ atnācām. Mamma tad raudās. ..

Tā viņi aizgāja pa pļavu uz pilsētas pusi — Elmārs vidū, brālīši-eglīši pie katras rokas.

Tovasar Rūjā neviens vairs neslīka. Kad Elmārs pusdienas laikā atskrēja nopeldēties, devām viņam laizīt tos saldējumus, kuri vēl nebija nosūkāti līdz vafelēm.

Pēcvārdi. Viens brālītis-eglītis no kara atgriezās ar ordeni. Esot Latgalē bijis partizānos. Reiz, kad virs viņu galvām vācu lodes birdinājušas zaļas skujas, esot pa dziļu sniegu aiz padusēm vilcis vārgāku biedru, pie sevis dusmīgi murminādams: «Jāpalīdz ir ...»

Mans klasesbiedrs Elmārs pēc pamatskolas beigšanas esot pie krāsotājiem nopelnījis liekus piecus latus un tad kājām devies uz Rīgu, lai «brauktu uz kuģiem». Aiz Siguldas, Lor-upes gravā, pienācis pie auto, kas bijis ieslīdējis grāvī kopā ar smagām kastēm, kurās atradušies ēveļskaidās iesaiņoti stikli. «Jāpalīdz ir,» pasmaidījis Elmārs un gājis talkā kastes nokraut un atkal automobilī uz ceļa tās iekraut. Uz kuģiem esot ticis, tā rakstījis vēstulē mātei. Pēc kara no pasaules jūrām atgriezies nav. Stāsta, ka bijis uz angļu kuģa, kas torpedēts kaut kur augšā uz Islandes pusi.

Rūjienas puikas .,.

PELĒKAIS AKMENS AIZ VECĀ GAUJAS TILTA

ATCERES

Rīgas ielā māte mani paņēma pie rokas. Tā bija Valmieras galvenā iela, un garām pabrauca jau divi auto. Vienu pazinu, tas piederēja Kokmuižas alus darītavai un brauca arī gar mūsmājām. Tad automobilī alus kastes bija sakrautas vēl augstāk nekā siena vezums, bet motors, desmitreiz mazāks par zirgu, tomēr vilka, turklāt daudz ātrāk par zirgu! Lielākas pilsētas par Valmieru nebiju redzējis un to pašu Valmieru līdz šai dienai — tikai ratos sēžot, kad krusttēvs mūs veda no Valmieras stacijas uz Kokmuižu.

Pamanīju namu ar trim stāviem un cilāju kājas gausāk. Sarkanajā ķieģeļu fasādē ap logiem bija glītas dzeltenu ķieģeļu joslas. Asā ielu sadurā nama stūris pacēlās kā kuģa priekšgals, te virs tiem trim stāviem pacēlās vēl ceturtais! Milzīgā nama pieri greznoja izkārtne: «J. Uztups un A. Bundža. Manufaktūra». Tātad no šejienes uz mūsmājām atceļi

Joja tie kalendāri, uz kuru vākiem arī bija rakstīts: «Uztups un Bundža». Lasīt pratu vismaz trešo gadu, tādēļ zināju, ka tēvabrālis Pēteris šajos kalendāros bija ierakstījis: «Kartupeļi iestādīti 10. maijā», «Auzas sētas ar pērnējo sēklu, 225 kg».

Māte mani stīvēja tālāk, jo vilciens stacijā jau mūs negaidīs. Vēl aplūkoju izkārtni, uz kuras ap lielu, melnu zābaku kā sivēni ap cūkumāti bija sapulcināti brūni, sarkani zābaciņi un kurpītes. Lai ir tās kurpītes, man jau pēdas plikas nebija, bet gan šīgada sandalēs! Kas vasarā vairāk vajadzīgs? Tad nogriezāmies. Bastiona iela, es izlasīju. Tātad te pirms simtiem gadu stāvējuši lielgabali. Skatlogā ieraudzīju divas man līdz ceļiem augstas stikla vāzes, pilnas ar ziliem graudiņiem, un uzrakstu uz melna, vizoša stikla: «Gaujas aptieka». Virs uzraksta nepatīkama čūska vijās ap garu vīnaglāzes kātu. Ahā, no šejienes uz mūsmājām nesa smirdošo briežragu eļļu, ar kuru dunduru laikā ierīvēja govju muguras. Atkal sandales purns aizķērās aiz bruģakmens, jo man traki gribējās apstāties ēnā zem platsvītrotā audekla saulessarga un paraudzīties iekšā pa logu uz mirdzoši tīro stiklu, baltu burciņu un zilzaļu kārbiņu pasaku pasauli, pa kuru kustējās baltas princeses... Nekā, sekojot savai rokai, kuras plaukstu turēja māte, steberēju vien pāri uz Jurģu ielu. Stāvs apaļakmeņu bruģis veda taisni uz leju. Pašā lejā vajadzēja būt Gaujai, manas līdzšinējās pasaules lielākajai upei. Pret kalnu, galvas pie katra soļa smagi klanīdami, zirdziņi vilka ar maisiem pieguldītus ratus. Pat ormaņi uz augstajiem sēdekļiem, kājāmgājēju pasaulei nicīgus skatus no cepuru ādas nagu apakšām veltīdami, te zirgiem atļāva soļos iet. Viņiem tik bija rati: apvilkti ar gumijas riepām un nemaz nerībēja! Uz leju braukt arī te laikam nebija joka lieta, braucēji atspērušies turēja grožus, daži kalna galā pat izkāpa. Tas nu gan neko nelīdzētu, ja zirgi no jaunības gadiem, ko laikam' par kumeļu gadiem sauc, nebūtu apmācīti, ka, no kalna lejup ejot, kājas jāliek prātīgi kā pret neredzamu sienu, citādi zirgam no piejūgtā vezuma jābēg pašam, jo tas tad drāžas rībēdams un ar ratu priekšu dauza zirga cinkšļus.

Jau trešais auto. Pie brūna namiņa, kas ar muguru bija iespiedies Gaujas krasta kraujā, stāvēja mazs automobilītis zaļa sienāža krāsā. Tādu jau mūspagasta lielais Upīšu Jānis varētu apgāzt ar kājas spērienu. Tajā bija vietas tikai vienam kungam un vienai jaunkundzei, kuri stāvēja blakus un stīvēja nost cimdus, kaut ārā bija karsti, kā jau jūlijā ap to laiku, kad pēc rīta cēliena govis mājās dzen. Vīrs, tērpies kreklā, vestē un līdz ceļiem augstās ādas getrās, iebāza šļūtenes galu kaut kur automobilīša mugurpusē. Virs namiņa bija sarkans uzraksts: «She7/». Sapratu, te automobiļiem uzpildīja benzīnu, tādu pašu, kādu aptiekās pārdeva šķiltavām. Pagājām garām pa pusei krastā ieraktai mājai. No atvērtajiem logiem skanēja priecīgs riņķzāģu troksnis, kaut uz izkārtnes skuma brūns zārks ar zeltītām kājiņām. Tās nedaudz atgādināja suņa ķepas.

Un tad gājām pāri Gaujai. Atkal sandales purns aizķērās aiz dēļa gala, jo manās acīs tilts un viss, kas ap to, likās tādas kā grāmatās jau redzētas ostas! Uz to pusi, kur krastā, it kā cita uz citas sakrautas, pacēlās glītas zemeņu dobes, — tur upes straumi šķēla trīs slīpi āži ar dzelzs pierēm. Palu laikā pret tiem sabrūkot dižākie ledus gabali. Uz tilta dēļu grīdas nokļuvuši, kaut ar dzelzi apkalti, ratu riteņi ritēja klusi, ar vieglu rūkoņu — kā dzirnavās dzirnu akmeņi. Pie tilta balsta bija pieķēdētas piecas balti, sarkani, zaļi krāsotas laivas. Straume tās bija sakārtojusi vēdeklī. Varbūt tās atgādināja arī ziedu ar krāsainām ziedlapiņām. Tilta vidū aiz margām bija nolikta sarkana muca ar ūdeni. Itin kā upē ūdens trūktu.

Starp āžiem ielocījās plosta priekšgals. Uz tā stāvēja divi trakoti stipri vīri, puspliki, bet garos zābakos. Abi cilāja apcirstu baļķi, kas gluži kā liels airis bija iestiprināts plosta priekšgalā. Plostnieka mājiņa izskatījās kā atvērta grāmata,

kuras vāki atslieti uz sasietajiem stumbriem. Pie mājiņas stāvēja virs, kura seju zem platmales nemaz nevarēja saskatīt. Viņš plātījās ar rokām un kliedza uz airētājiem. Tie pretī nekliedza. Šis laikam bija plostnieku kapteinis.

Lejā, uz smilšu sēres, vīri ar glītiem maisiņiem uz pleciem nesa biezus dēļus sviesta dzeltenumā un krāva tos ļoti kārtīgās kārtainās kaudzēs. Tālāk elsoja gatera zāģi. Vēl pametu skatienu atpakaļ un pretējā krastā tikai nupat pamanīju savādu māju, kur uz gariem stabiem balstījās balkons.

— Tur dzīvo viens dakters, — paskaidroja māte un, lai paraudzītos pulkstenī, pavilka ķēdīti, kas apskāva kaklu. — Iesim, vilciens jau iznācis no Valkas.

Aiz tilta nokāpu uz ķieģeļiem klātas ietnes. Prieks pa tādu iet! Kā pa siltu virtuves klonu.

Sasniedzām Gaujaskroga stadulas garo sienu. Ne spilgti baltu, bet tādu kā zīmēšanas burtnīcas lapu. Mums pretī nāca ūsains vīrietis, apsējis garu skoteli, un stenēdams klēpī nesa alus muciņu. Pēkšņi viņš apstājās, uzrāva augšlūpu ar visām ūsām, nosvieda muciņu un, koka tupelēm klabot, pārskrēja pāri ielai, kur atradās dēļu mājiņa. Iz vienas mājiņas sienas spraucās ārā caurule, no kuras nepārtraukti irdza ūdens. Krusttēvs, no stacijas braucot, reiz stāstīja, ka tur katrs varot spainī ņemt ūdeni, cik vajadzīgs. Ūsainais paslēpās aiz mājiņas un iekliedzās:

— Bēdziet! Zirgs! Trako!

Māte sastinga solī, nometa čemodānu, ar abām rokām pierāva mani sev klāt un sargādama noliecās pār manu galvu. Es ieķēros mātes plisētajos svārkos. Tad abi pavērsām galvas uz tilta pusi.

Baltais zirgs droši vieņ bija sācis trakot jau nobraucienā pa Gaujas kalnu, varbūt izbijies no zaļā automobilīša. Uz tilta tas jau auļoja, ar ilksīm ratus mētādams. Divas sievietes izbailēs bija piekļāvušās pie' tilta margām un izskatījās pavisam tievas. Rati pret margām draudēja viņas sadragāt ... Par laimi, ietne bija augstāka par braucamo daļu, priekšējais ritenis atsitās pret ietni. Sievietes bija glābtas, bet paši rati sasvērās. Nu nieks par ratiem!

Savādi, laukos jau biju redzējis, kā zirgs, no kuļmašīnas izbijies, trako, tad zirga galvu braucēja roku spēks caur grožiem turēja kaklā iecirstu, turpretī šoreiz zirgs galvu turēja izstieptu uz priekšu, itin kā groži viņu netraucētu nemaz. Kādēļ braucējs necentās zirgu valdīt?

Rati, reiz sasvērušies, turpināja zvalstīties kā piedzēruši. No gludās tilta grīdas tie noskrēja uz akmens bruģa, palēcās un apgāzās. Braucējs izkrita no ratu kurvja. Viņa kājas tika pavilktas uz priekšu, un tad viņš palika guļam ielas malā. Izkrita salmu maisiņš, uz kura braucējs bija sēdējis, kāda kaste k..

Bet zirgs neapstājās un rāva ratus pa zemi. Uz izmesto braucēju vairs neskatījāmies, mūsu acis kā piesietas lūkojās uz ratiem. Tie svaidījās, stadulas viņā galā atsitās pret sienu, atlēca un skrēja mums tuvāk.

Stāsts par šiem mirkļiem, gribi—negribi, garāks par pašu notikumu, kuru pa īstam apjautu varbūt tikai pēc vairākiem gadiem, kad biju kļuvis par matu prātīgāks.

Jābēg, citādi, ja ne zirga pakavi, tad rati, kuri jau vilka svītru stadulas sienas apmetumā, sadragās... vismaz mūsu kājas. Gaidot sitienu ar dzelzī apkalto ratu stūri, centos itin kā paraut kājas augstāk, un man tās tirpa. Kurp bēgt? ... Virs mums augstajā sienā bija tikai mazs lodziņš, kuru pat neaizsniegt. Priekšā iela, tur pakļūsim zem zirga pakaviem. Bet tālāk? Ietnes malā bija slita zirgu piesiešanai. Rati atsistos pret zemē ierakto stabu un atlēktu uz ielas pusi, bet šis labais apgrauztais koka stumbrs atradās no mums soļus desmit...

Māte pagriezās ar muguru pret zirgu un piespieda mani pie sienas. Rati pirmo ķertu viņu. Tā es zirgu vairs neredzēju. Droši vien tai mirklī bailēs aizvēru acis. To nekad sev neesmu pārmetis. Acis neaizvērt, divu soļu atstatumā pret mani pastieptā pistoles stobrā lūkojoties, iemācījos tikai pēc

gadiem piecpadsmit, jau students būdams, bet togad tipinājuusn tikai uz pamatskolu. ;

Tad tepat, tepat aiz manis, taisni pie kājām, taisni kā pa kājām, atskanēja dzelžains sitiens. Pēc tā zirgu ar ratiem pamanīju jau aiz sevis. Zirgs vairs nejoņoja, jo kaut kas ļoti stiprs bija aizturējis ratus un kopā ar tiem iejūgto zirgu: no Gaujaskroga lieveņa uz ielas nolēca vīrs rūtainā kreklā, basām kājām, iemetās zirgam krūtīs un sagrāba iemauktus ar mutes dzelžiem. Zirgam galvu uzraujot, vīra kailās kājas pat atlēca no bruģa, bet vīrs neatlaidās, un, raugi, zirgs krākdams un trīcēdams sāka mīņāties uz vietas.

Palūkojāmies atpakaļ un sapratām: divus soļus no mums ietnes malā atradās pelēks, neievērots akmens stabiņš. Gluži apaļi apkalts akmens. Varbūt kādreiz bruģa un ķieģeļu ietnes nemaz nebija, tad stabiņš slējās augstāk un ap to grožgalu apmeta tie, kam vajadzēja ieiet stadulā? Varbūt.

Bet šoreiz pelēkais, gadsimtus tīrummalā izsēdējies akmens mums izglāba vismaz kājas. Vismaz.

— Notirpusi sirds, — teica māte un atsēdās uz šī stabiņa.

Pēc brītiņa baiļu vietā laikam ieradās ziņkārība, cilvēciska un sievišķīga. Mēs pagājāmies uz tilta pusi, kur ap izkritušo pulcējās garāmgājēji. Daudz viņu nebija — darbadiena. Tādēļ ari gandrīz visus atceros.

Cietušais gulēja izstiepies, rokas atmetis aiz galvas kā padodoties, jo, no ratiem krītot, tika vēl pavilkts uz priekšu.

No biksēm bija izrāvies ļoti balts krekls. Stulmeņos ieauto kāju pēdas bija savādi saliktas uz vienu pusi, itin kā uz to pusi iet sataisījies. Daudz neskatījos, jo baidījos — ja jau kritis, sāks asiņot. Bet asiņu nebija.

Dāma, kurai blūzes apkaklē bija tāda kā kaklasaite, bet galvā cepure pat vasarā, fcpaļa kā puķu podiņš, skaļi teica:

— Skaidrs, ka piedzēries, mani uz tilta tikko nenosita. Cietumā tādu! 4

Vecs kungs ar sirmu bārdiņu — kā viņam nebija karsti? — baltā, cietā apkaklītē, spīdīgos svārkos, ar spieķi rokā, kaut

nemaz nekliboja, stāvēja ļoti taisns un teica: — Viņš neizrāda kustības.

No tilta atnāca otra sieva, lakatiņā, ar grozu uz elkoņa. — No vezuma izkritusi naglu kaste. Salmu maisā bijis pusstops. Nu ir drickās — ko mājās dzers! Redz, ģīmis arī zils no dzeršanas!

No Cēsu ielas puses pienāca karavīrs ar laiviņu galvā. Virsnieks, jo man tolaik visi, kam bija kas spīdīgs uz zīmotnēm, likās virsnieki. — Kungi... vispirms uz slimnīcu! — Karavīrs noteiktiem soļiem izgāja ielas vidū un, roku pacēlis, apstādināja ormani. — Mēs divi ar rokām zem vēdera, jūs aiz kājām, ja kas lauzts... uzmanīgi! — virsnieks nokomandēja kungu ar spieķi, bet pats ar baso vīrieti, kas bija apturējis zirgu, nometās ceļos pie guļošā. Ko viņš tur darīja, neredzēju, bet atkal pacēla roku. — Kungi, pagaidiet... Viņš ir miris. Asiņu nav, viņš ir miris. — Virsnieks piecēlās, noņēma laiviņu, atkal to uzlika un pagājās tālāk. — Zvanu policijai.

Bet, roku uz pistoles maksts turēdams, policists jau skrēja no tilta puses. Kāds laikam par zirga trakošanu bija pateicis policistam, kas diennakti dežurēja uz Rīgas un Bastiona ielu stūra, jo tur bija visas Valmieras centrs. Policists apstājās un pielika roku pie cepures naga.

— Ziņojiet iecirknī, ka viens katastrofā miris, — virsnieks teica.

— Klausos, leitnanta kungs! — Un policists aizsteidzās.

Sirmais kungs, uz spieķa atbalstījies, arī piecēlās un noņēma savu salmeni. — Vajadzētu pārklāt ar palagu, — viņš teica.

Basais plostnieks, kas bija meties zirgam krūtīs, no bikšu kabatas izvilka kabatas lakatiņu, bet, paraudzījies, cik tas sasvīnīts, lakatiņu iebāza atpakaļ. Sirmais kungs, to pamanījis, spīdīgo svārku iekškabatā sameklēja baltu, gludinātu, vēl neatlocītu drāniņu. Līdz tam nekad nebiju redzējis, ka

kabatās var atrasties gludināti un vēl neatloclti kabatas lakatiņi.

— Dzīvs cilvēks, tas ir... seja. Katram sava, — teica kungs un ar lakatiņu rokā nometās pie mirušā.

No šī mirkļa cilvēka, kuru izsvieda no ratiem, vairs nebija. Palika tikai spilgti balts laukumiņš uz ķieģeļu ietnes.

Pusteciņus pa tiltu atsteidzās garš vīrs baltā ķitelī un ar pirkstu badīja savas brilles, kuras laikam vējš centās nomest Gaujā. Rokā viņam bija garš, apaļš čemodāns.

— Tas ir dakters, kas dzīvo tai mājā uz stabiem, — man pačukstēja māte. Tik vien redzēju, ka dakteris nometās uz ceļiem.

— No vezuma izkrita naglu kaste un šņabja pudele, droši, ka dzēris, — pavērusi ļoti mazu un sarkansarkanu mutīti, teica dāma ar kaklasaiti.

Pēc klusuma brīža dakteris piecēlās, no čemodāna izņēma vates piciņu un berzēja pirkstus. Viņš paraudzījās uz dāmu, uz citiem, tad klusu sacīja:

— Oliņ kundze, viņš nebija dzēris. Šorīt viņš bija pie manis... Ar sirdi. Teicu, tūlīt liecieties slimnīcā, bet viņš man atbild, ka vēl jāaizvedot naglas un šņabis amatniekiem, citādi kūts līdz rudenim gatava nenākšot. Sirds bija dikti slikta. Viņš miris ar trieku jau uz Gaujaskalna, Oliņ kundze, viņš nebija dzēris. Uz slimnīcas kapliču! — dakteris vēl pateica policistam, kas bija jau atgriezies, bet pats salīcis aizgāja atpakaļ pa tiltu.

— Nu jā, ka bijis pie daktera, redzi, cik balts krekls! — teica kāda sieva.

Māte paņēma čemodānu, un mēs gājām projām. Pie Gau-jaskroga slitas bija piesiets baltais zirgs. Vīrs zilos strādnieka dungriņos kārtoja grožus un teica: — Tad Spuravs beigts...

— Es jau domāju ko nelabu, kad zirgs skrēja, jo Spuravs nekad nebija zirgu dzinējs, — paskaidroja vīrs skotelē, kurš pirmīt bija nometis muciņu un pabēdzis aiz akas. — Pa-nkuties, kā dzīvē ir — saimnieks pagalam, bet ratiem nekādas vainas.

— Stipras streņģes. Ja trūktu streņģes, ilkss pārsistu zirgam kāju un rati saietu čupā.

— Streņģes arī, bet sitos ratus apkalu es! Met vai no baznīcas torņa — nejuks.

— Rati tad rati, labi, ka zirgam nav vainas. Spuravam palika trīs bērni. Ko sieva vasarā iesāktu bez zirga...

Man likās savādi, ka neviens nedusmojās uz zirgu, kas trakojis un caur trakošanu nositis saimnieku. Itin kā manas domas dzirdējis, vīrs skotelē teica:

— Tāda ir tā dzīve: zirgam jātrako, cilvēkam jāmirst... Katram nolikts savs.

Bet laikam arī baltiņš bija jau dzirdējis par saimnieka nāvi, jo viņam asaroja acis. Ap tām lipa mušas, kuras zirgs centās aizgaiņāt, galvu uz augšu sizdams. Zirgs tātad raudāja par saimnieku, kas viņam, pat pret Gaujas kalnu skubinot, bija tikai saudzīgi ar grožiem pa sāniem ievilcis. Saulē pie slitas, viens, bez saimnieka — pilsētā arī baltiņš laikam jutās tikpat bārs kā Spurava trīs bērni Kauguros.

Vecais tilts nodega kara sākumā. Bastiona ielas, Jurģu ielas, Sella benzīntanka vairs nav. Pat kalna, īsta Gaujas kalna vairs nav. Un nezinu, kur palicis akmens stabiņš, kas mums izglāba vismaz kājas. Varbūt, jauno ceļu līdzinot, tas palika zem asfalta un šodien pats tam braucu pāri.

Paldies tev, akmens stabiņ, pelēko Latvijas akmeni..-*

TĀS NENOSKRIETĀS JŪDZES...

STĀSTS

Visu dienu mežacūkas pa Piebalgas purviņiem dzenājot, bijām nobridušies kā vēžotāji, tādēļ vakarā tīksmi sēdējām savā mītnē ar muguru pret liesmojošām pagalēm kamīnā un ēdām «čemodānu» aknas. Medniekiem «čemodāns» ir sivēntiņš, ko atskaitēs dēvē par cūku. Pie guļbaļķu sienas, par kuras vecumu liecināja kokgraužu līkumotie raksti, zem aļņu ragiem sēdēja mednieku kolektīva valde. Pēc n-tās glāzītes sāka rādīties, ka lielākie ragi pieauguši priekšsēdētājam pie plikā paura, kaut bija zināms, ka priekšsēdētājs pats sagrēkojis vismaz ar vienu mežsarga sievu. Galda otrā pusē, skuma pienotavas direktors Stārks, kas pēc direktora nemaz neizskatījās, jo bija kalsns, salīcis, garu un tikai vienu zodu, ar ielāpiem uz svārciņa elkoņiem.

— No valdes večiem ... četri 'klāt, protokolu uzrakstīs pie dienas gaismas, — teica priekšsēdētājs. — Stārk, neņem ļaunā, bet valdei par tevi ienācis ziņojums.

— Kāpēc ļaunā, tas taču gods, par katru ļau neraksta! — Stārks uzmanigi nolika dakšiņu ar aknu kripatiņu.

Priekšsēdētājs uzelpoja: ja Stārks ņemtu ļaunā, tad divdesmit večiem, velkot saitēs divus suņus, kuriem ausis nogurumā slaucīja zemi, trīsdesmit kilometri uz mājām būtu jāiet kājām, jo Stārks šos divdesmit vīrus plus suņus no rīta bija atvedis ar pienotavas autobusu.

— Te raksta, ka tavs melnais dobermanis pirms desmit dienām pie Sveķkalna redzēts stirnu plēšam.

Stārks noliecās pār šķīvi un klusēja, laikam atbildi gudrodams. — Mans dobermanis pirms diviem mēnešiem ... no manis aizgāja.

Pēc piesmakušās balss visi saprata, kurp aizgājis. Kurš bija pacēlis glāzīti, to neizdzertu nolika uz galda.

Tad Stārks, plaukstas starp ceļiem iespiedis, uz meln-brūni apgruzdušo aknu šķēlēm šķīvī raudzīdamies, pastāstīja par dobermani. Teikumus esmu mazliet noapaļojis, lai katrā pēc iespējas būtu teikuma priekšmets un izteicējs. Lūk, ko Stārks pastāstīja:

— Manas mājas atrodas piekalnē starp diviem mežiem, pie liela ozola. Ozola dobumā dzīvo sermulis, ciema pēdējais sermulis. Zvana vietā turu suni, jo publika no atpūtas nama, mežā nobraucījusi negatavos riekstus, sāka braucīt arī manas negatavās jāņogas.

Pirms septiņiem gadiem sieva, pārbraukusi no Bulduriem, no tirgussomas izkratīja melnu cimdu. Cimdiņam bija tikai četri pirksti, piektā vietā — sīks strupulītis. Ar tiem pašiem četriem šis ieskrēja kamīnā un palīda zem restēm. Kad vilku šo ārā no pelniem, kaut sešas nedēļas vecs, es klausos: rūc! Rūc uz mani kā liels suns! Sapratu gan: ne jau aiz dusmām, bet izmisuma — pirmo reizi prom no mātes un brāļiem, svešā mājā, kur apkārt tumši meži... Un reizē aiz drosmes ar. Bet, kad vēl pēc sešām nedēļām Jelgavā suņu

ķirurgs man kucēntiņu izsniedza ar marlē virs galvas sasietām ausu atliekām, kucēntiņš skriešus metās man pie kājām, pats iekāpa pazīstamajā tirgussomā un, galvu malai pāri pārlicis, man acīs vien raudzījās. Tai brīdī sajutu, ka suns savā šīszemes mūžā būs mans draugs.

Suni nosaucām par Agu, lai gan suņu biedrībā viņa radurakstos, lietojot krievisku vārdu, bija ierakstīts Agāts. Man šāds dārgakmeņa vārds likās pārdrošība un lepnība, itin kā jau kucēnā saimnieks paredzējis, ka suns staigās medaļots.

Kucēns būdams, Aga saplēsa maz. Vienam dāņu zaldātiņam, kuru atvedu no Kopenhāgenas, sadrickāja sarkano svārku. Pavasarī pazuda vilnas zeķe, bet jau rudenī, kad salna nokoda lapas, to atradu rabarbera cerā.

Mūsmājās palaikam dzīvojuši vairāki godīgi suņi. Tādēļ aiz cieņas pret tiem nedrīkstētu teikt, ka Aga bija vismīļākais, kaut viņa pazodi kasīju vēl nesen un savā plaukstā pat šobrīd sajūtu īsās spalvas samtu. Pierādījās, ka vācu suņu grāmata nemelo, apgalvodama, ka par dobermaņiem labu nesakot tikai tādēļ vien, ka šo rasi izaudzinājis kāds vācu suņu ķērājs no Tīringas, vārdā Dobermanis. Dobermaņu senči bijuši suņu sabiedrības padibenes, kas iekļuvušas suņu ķērāja tīklā: jaukteņi, klaidoņi, vīnogu zagļi, pamestie un izlutinātu bērnu padzītie. Tomēr viņu krūtīs ir pukstējusi cēla suņa sirds. Laikam tieši tādi meklē cilvēku, kam uzticēties. Kad Aga par saimnieku atzina mani, jāatzīstas, jutos patiesi glaimots. Pat vairāk nekā tad, kad mani ievēlēja arodbiedrības rajona komitejā: toreiz vienkārši vienu no mūsu pienotavas vajadzēja, bet Aga pat kaulu necerēja no manis saņemt, jo suni baroja tjkai sieva. Pieķeršanās saimniekam tad nu būtu pirmā dobermaņa īpašība. Un stipra.

Visi esam mednieki... Ir bijušas reizes, kad mājās neviens ar mani nerunāja... kad, uzņēmis par daudz, bezpalīdzīgs gulēju gultā. No pasaules tad tik vien bija palicis kā lielā ozola zaļā cepure, kuru redzēju pa logu, kad galvu pacelt nebija spēka ... Strazdi ozola galotnē trakoja kā melni

Hmidži un aicināja ārā, bet suns Aga gulēja pie gultas, manī skumji raudzīdamies. Kaut nedzērājs, tomēr izprata dzīvi...

Piepildījās ari otrs suņu grāmatas pravietojums: ārkārtīgais temperaments. Aga dzīvoja vienā kustībā, pat pa miegam, ķepas locīdams, skrēja pa sapņu pļavām pakaļ zaķiem. Pa istabu ej kur iedams, skat — aiz tevis jau melnais; galvu piešķiebis, vēro, kādu svārku ņemsi no skapja, vai neliksi galvā cepuri. Uz lauka rikšoja reti, parasti joņoja auļos vai galopā. Saka, ka stirna skrienot graciozi, trauksmaini un kā tikai vēl. Ir jau. Aga skrējienā bija kā melna stirna. Atšķirība tā, ka stirna skrien vajadzības dēļ — bēgdama. Kad gājām pastaigāties pa pakalni vai mežmalas pļavām, Aga skrēja tāpat — neizteicama kustību prieka dēļ, lai izjustu, kā elpo krūtis, kā lapas šalc, caur lazdu krūmiem drāžoties. Pāri grāvim, pāri kritušai priedei, kuras stumbrs man sniedzās vai līdz krūtīm, prom un atpakaļ pie manis! Suns bija reizē melns stops un melna bulta. Skrējiena trauksme bija viņa vīna kauss.

Suns ar garām kājām un gariem nagiem. Kad vakaros tas skraidīja man līdzi no istabas uz istabu, nagi uz grīdas grabēja kā birstoši zirņi. «Ahā, nāk tavs adjutants,» sieva teica.

Aga bija pirmais no maniem suņiem, kas dziedāja. Griezos suņu biedrībā: nē, suņu balss nostādītāju Rīgā vēl neesot, varbūt Amerikā... Melodiju viņš nenoturēja, tā bija pašam sava, bet, kad no radio vai televizora plūda mūzika, Aga nelūgts pienāca, apsēdās, pavēroja aparātu ar vienu un ar otru aci, tad pacēla purnu pret griestiem un dziedāja līdzi. Pēc skaņas spriežot, mūzika sunī izraisīja skumjas. Biežāk tas dziedāja estrādes orķestra pavadījumā: mūsdienīgs suns. Taču ne reizes nemēģināja piebalsot Bēthovenam vai viņu atdarināt. Dažiem estrādes orķestriem vajadzētu no suņa mācīties ...

Un džentlmenis. Puskilometru no mūsmājām mežstrādnieku mājiņā dzīvoja krancītis 2uks. Ap 2uka māju žoga nav, tādēļ suņu laikā pie mežsarga Laizītes 2uks arvien pamanījās pirmais, bet Aga sāncensi ne reizes nesaplēsa. Reiz ogotājiem līdzi no pilsētas bija atklīdis milzīgs, dzeltens suns, vilks ne vilks, dogs ne dogs, kumbrā plaukstu augstāks par Agu; tas savā nodabā rikšoja pa mūsu piekalni kā pa savējo. Bet šo tīrumu, uz trim kājām stāvēdams, Aga jau sen cieši bija iezīmējis par savējo. Mūsējais bez vilcināšanās metās uz lielo. To manīdams, lielais nepalaidās ne uz zobiem, ne uz plato krūti. No pakalna skriedams, Aga uzdzina ātrumu un ieklupa dzeltenajam cinkšļos tā, ka šis vispirms apmeta divus kūleņus un tikai tad savāca kājas pareizajā kārtībā, lai atkāptos līdz šosejai. Aga, zinādams, ka šoseja nodota vispārīgai lietošanai, pilsētnieku tālāk nevajāja. Pirmo reizi redzēju, kā nedresēts suns met kūleņus.

Dobermaņa garais deguns jeb purns, vienalga, nav domāts tikai lepnībai, bet ari ošanai. Aga pat pa kritušām un slapjām lapām dzina pēdas katrai radībai, sākot ar jāņtārpiņu, beidzot ar ezi, kuru sveicināja, tam bezdievīgi ausī riedams. Redzi, priekšsēdētāj, Agas garais deguns tad itin kā būtu sūdzības cēlonis ...

Mežos ap mūsmājām stirnu gana. Mūsu ģimene sadalās stirnistos un antistirnistos. Sieva un bērni pieskaitāmi pie pirmajiem, agrāk arī mani sauca pie loga, kad pa sniegu trīs stirnas, kājas manierīgi cilādamas, soļoja no meža uz mūsu malkas šķūnīti — uz izbērtajām kartupeļu mizām. Bērniem nenoskatīties, kā šīs garās mizas bez steigas loka iekšā vēderos! Kā uz ziemassvētku kartiņām! Bet, kad rudens pliksalā, kad netrūka ne rudzu zelmeņa, ne barotavā gādīgi nobērto mizu, šie kustoņi nokoda galotnītes visām manis iestādītajām lazdām, paradīzes ābelītei un segliņiem, kurus maisā pār plecu biju stiepis no meža divus kilometrus, tad kļuvu izteikts antistirni^ts un vakaros ģimenei lasīju priekšā par slepkavniekiem bukiem, kas ar ragu kā īlenu nodūruši ne vien sāncenšus, bet sadurstījuši .arī bērnus.

Suns Aga bija noklausījies un nolēmis man palīdzēt.

Aukstajos gadalaikos Aga vairāk dzīvoja pa istabu. Spalvu nometa, tā bija tik īsa, ka nebija ko mest, un pagalmā, kad temperatūra nokritās līdz grādiem divdesmit, viņš sarāvies Izlieca muguru un pēc kārtas žēli tirināja ķepas, jo māte no Bulduriem ziemas drēbes un zeķes tam nebija iedevusi līdzi. Redzēdams, cik ļoti Agas dvēsele — kaut suņa, tomēr dvēsele — tiecas pēc skrējiena un lidojuma pāri gravai, suni dažkārt vedu uz mežu bez saites. Biedri, ievērojiet — tikai vakaros, pustumsā! Kā mežā iekšā, tā šim garais deguns pie zemes smaržu paraugus ņemt. Laikam jau atradās arī kas saožams no stirnas svārka vai zaķa sasvīdušajām zeķēm... Es saku, tas notika tumsā, bet nemācīts suns naktī meža zvēru nenoķers. Neticu. Vienīgi ezi. Diemžēl Agu, kad tas krēslā izskrēja uz pļavas, dažas reizes bija pamanījusi Valērija. Nu, tā, kurai kājas kā... iekavas, apaļās iekavas un acis brūnas kā rozīnes, jo viņai ir sarkani mati. Mežstrādnieka Dricāna sieva. Pat ziemu Agu vedu ganīt tikai vakara krēslā. Divreiz negribot uz meža ceļa piegāju pie žiguļa, kurā divi elsodami cīnījās pēdējiem spēkiem. Ja nebūtu tumsa, mani pamanītu, mēģinātu par klusēšanu piekukuļot vai piekaut. Piekaut, protams, neizdotos, jo Aga turpat laizīja no mašīnas izmesto tomātmencu trauku.

No Valērijas par Agu mežā bija uzzinājis viņas vīrs un citi vīri. Un raugi, vienudien mans kaimiņš, mežsargs, saka: «Stārk, tavs suns tad un tad tikos un tikos Dumpju pļavās plēsis stirnu. Mežstrādnieks redzējis. Tavu melno jau pazīst. Pats zini, ko tas var maksāt.» Tā kā īstas pierādīšanas nebija, maksāt vēl nelika. Tovakar suni cītīgi nopratināju. Liku zvērēt, ķepu uz ķēdes turot. Bez panākumiem. Kustina astes strupulīti un smej man acīs. Tad cītīgi izanalizēju to itin kā noziedzīgo dienu. Jā, dienvidū Aga no pagalma bija izmucis, bet akurāt pēc stundas ceturkšņa atgriezies. Dumpju pļavas atrodas kilometrus piecus no mums. Lai cik aša būtu mana melnā bulta, stundas ceturksnī noskriet pa mežu desmit kilometrus, noķert stirnu, apēst (man teica: palikusi tikai galva) un tad ar pilnu vēderu atgriezties — neticu gan...

Varbūt, ja stirna bijusi piesieta... Pa šiem gadiem vēl reizes trīs man ausīs nāca nostāsti, ka Aga tur un tur plēsis stirnu, bet atkal, izskatot Agas sardzes grāmatu minūti pa minūtei, pietrūka šādai izdarībai nepieciešamā laika. Šķiet, dažam bija izdevīgi uz godīga suņa un pienotavas direktora pleciem uzvelt paša vai suņa nomedītu buku, jo visiem, kas redzēja Agu skrienam, bija skaidrs, ka skriešanās sacīkstēs mans suns stirnai varētu dot simt metru priekšā. (Tāpat kā reiz pilsētas čempions šahā man deva priekšā torni... Pēc tāda priekšlikuma lūdzu revolveri, lai no kauna nošautos, bet čempionam šaujamā nebija. Tāpēc esmu dzīvs .. .)

Par to reizi, kad Agam minūšu nepietrūka (viena reize bija...), mums nepārmeta neviens. Pavasarī, kad stirnas bija devušās uz lielo silu kazlēnus audzināt, bet buki vazājās apkārt savā nodabā, kādu dienu Aga atkal uz pusstundu «nosvīda». Pēc nedēļas devies pastaigā gar mežmalu, atmetos pret vecu siena zārdu, lai paklausītos, kā zāle dīgst un puķītes runājas. Te Aga kaut ko noliek man pie kājām, drusciņ atkāpjas, laipni pieglauž ausis un sirsnīgi paraugās acīs, sak, ņem par labu ... Ietrūdējusi buka galva ... Sunītis domāja, ka man tā garšos... Ja šo galvu nebija nēsājis kāds, ko topa vasar no kājām nogāza plaušu karsonis, tad tā bija reize, kad, iespējams, to izdarīja Aga. «Aplam darīji, suns,» es teicu, mājās atgādātās nozieguma pēdas iemezdams centrālapkures krāsnī. «Grēks,» es teicu, «bet dzīvē gadās...»

Patiesībā nelaime sākās tad, kad Valēriju pameta vīrs. Vīru viņa audzināja visai īpatnēji: kā šis piedzēries, tā aiz apkakles un kūtiņā pie auna! Ej nu darbā ar tādām drānām ... Aitas smaka tiaki kodīga. Ne velti agrāk aitas mēslos esot krāsojuši vilnu. Krāsa neesot plukusi pat saulē. Valērija palika ar govi, nepilhgadīgu teli, otrā gada bullēnu, aitām, nemaz nerunājot par sivēniem, blusām un citiem sīkiem māj-lopiņiem. Bija vēl lasītpratējs puikņ, un reizēm mājiņā pārgulēja meža cirtēji. Laikam pārāk reti, jo Valērija kļuva pavisam nešpetna.

Kad septembra rītos puikam bija jāiet uz skolu algebru mācīties, bet pašai uz darbu kolhozā, viņa mēdza atvērt personiskā Noasa šķirsta durvis līdz galam vaļā, un dieva hidība ar cūku un bullēnu priekšgalā izklīda pa kaimiņu lirumiem. Lopiņi bija mācīti, vakarā atgriezās kūtī un zagļiem rokā nedevās. Man un mežsargam, kas dzīvoja Valērijai vistuvāk, govs ar dēlu bullēnu sagādāja lielu postu. Valērija govij un bullēnam ķēdi no apkakles nenokabināja, sak, atrāvies, velna velns! Ķēde vilkās līdzi, atstādama aiz sevis nobraucītos kāpostus un nošļūkātās auzas. Kustoņi bija iemanījušies ar muti izraut kartupeļu lakstus un tad kartupeļus, kas turējās pie lakstiem, bez steigas, ar redzamu baudu notiesāt. Mežsarga sieva, to redzēdama, gauži raudāja, jo vasarā kartupeļus jau bija izrakņājušas mežacūkas. «Vai Latvijā vairs iespējams kartupeļus izaudzēti» viņa vaidēja. Lieliski paēdušais bullēns labsajūtā mētāja pakaļu gaisā, ar pieri ārdīdams kaimiņa siena zārdus. Kādu dienu bija iebāzis galvu viņa siltumnīcā un lepni staigāja ar plēves apkakli. Vai visu var izstāstīt...

Žēlošanās nelīdzēja. Valērija prata skaļi un tekoši lamāties. Viņa teica, ka milicija paredzēta cilvēkiem, nevis lopiņiem, viņi taču nevarot apcietināt bulli... Un ciema padome tobrīd nodarbojās ar ražas novākšanu, nevis ar dārzu sargāšanu.

Mums bullēns ar ķēdi nomizoja septiņgadīgu segliņa krūmu. Bēdas, bet personiskas. Kad šis iegrūda ragus siena ķirpā, kas bija paredzēta mūsu, tas ir, mednieku stirnām, tad gan no pagalma izlaidu Agu, jo tika aizskartas sabiedrības intereses.

Aga darbojās apzinīgi, asti bullēnam atstāja mušu dzenāšanai vasarā. Pie auss paskaidrojis, kas un kā, suns, cinkšļos ķerdamies, lopiņu aizdzina uz kūti. Pēc tam bullēns vairs ārā nenāca, laikam Valērijai pats bija lūdzis, lai šo piesien.

Pārlieku liela brīvība mājlopam kaitīga tāpat kā neprecētam jauneklim. Vēlāk zinātāji stāstīja, ka Valērijas govs

mežsarga tīrumā saēdusies nemazgātos kartupeļus un uzpūtusies. Govi gan izglāba, tomēr tāda piena devēja vairs nebija. Vajadzēja pārdot gaļai. Zaudējums, turklāt rudenī.

Oktobra sākumā brīvā pievakarē pateicu Agam vienu vienīgu vārdu: «Mežs!» Suns aiz pateicības ar ķepām iebruka man krūtīs un nogāza zemē, lai varētu noskūpstīt ausi. Debesis virs meža laistījās dzidrā ābola krāsā, un pats vakars ari bija svaigs kā no pagraba uznests ābols. Uz meža ceļa zem kājām čaukstēja pirmās kritušās bērzu un apšu lapas. No eglīšu pazaru tumsas te no vienas, te otras puses izlēca Aga, manu taku šķērsodams, jo iet tik lēni kā es viņam bija par grūtu. Atgriežoties Aga vēl meta līkumu līkumus pa nopļauto piekalni mājas priekšā, ar vienu aci paraudzīdamies, vai redzu, kā suns, kaut ne vairs jauns, vēl asinīs saglabājis prieka straumi. Tad atgriezāmies pagalmā.

Kamēr spodrināju kurpes (tovakar devāmies ciemos apsveikt Ainas), suns izgāja uz terases, nolieca galvu un vairākas reizes neparasti iesmilkstējās. Noglaudīju, iztaustīju, bet sāpīgās vietas, kā, piemēram, toreiz, kad alnis tepat aiz žoga, skaļu apriešanu neciezdams, ar kājas spērienu viņam salauza atslēdziņu, neatradu. Tad Aga atgriezās istabā un apgūlās «savā vietiņā» aizdurvē. Varbūt tārpi? Reiz jau tā bija. Nolēmu rit nopirkt piperazīnu.

Atgriezāmies pēc pusnakts. Ko dara mans Aga? Aga piecēlās, gribēdams pa paradumam mani apsveikt, tad iesmilkstējās un smagi apgūlās, kājas sev apakšā pavilcis. Poza pārāk aizdomīga nešķita. Devu pienu, bet suns novērsa galvu. Kur nakti veterinārārstu rausi? Nolēmām pagaidīt līdz rītam. Pēc stundas Agu savā vietā vairs neatradu, suns bija ievilcies apkures telpā un sāniski izlaidies uz klona. Galvu vairs pacelt nespēja, bet brūno acu skatiens man vēl sekoja līdzi skaidrs un saprātīgs. Kamēr glaudīju, ilgi skatījāmies viens otrā ...

Pēc stundas mana uzticīgā adjutanta suņa Agas vairs nebija.

Kā šovakar vēlētos, lai Aga pie televizora izslietu purnu un uzvilktu kādu melodiju savā gaumē ...

Domājām šā un tā, kamēr sieva satika kādu no kaimiņienēm, kurai Valērijas bullēns nebija izbradājis pat ne burkānu dobīti, jo tai dārza vispār nebija. Kaimiņiene sastapusi Valēriju. Runājušas, protams, arī par Stārku suni. Te Valērija gāzusi ārā: «Nav Stārka ko žēlot! Ko domājies, tikai par to, ka man reiz paspruka govs un aizgāja līdz viņa dārzam, šis ap māju bija izkaisījis indi! Lai mana govs saēdas! Vai šim pienotavā indes trūkst, ko žurkas bendžīt! Gotiņa saēdās, uzpūtās, un es tagad pa ziemu bez piena. Kad tu man tā, tad es tev šitā, tādu pašu mantu iedevu viņa sunim.» Kad kaimiņiene tomēr nav saukusi «Urā!», Valērija divreiz pārjautājusi: «Vai tad jūs nedarītu tāpat?»

Tātad par to, ka Aga bija padzinis bullēnu...

Šī sūdzība, ko tu nolasīji, priekšniek, nav pirmā, pēc tās oktobra dienas ne viens vien esot redzējis, k^ Aga Dumpja pļavās plēš stirnu. Kā es vēlētos, lai tas butu taisnība...

Draugi, savu asaru esmu noraudājis un noraudāšu vēl, kad būšu pensijā. Noraudāšu par tām jūdzēm, kuras dieviņš bija nolicis Agam šai pasaulē noskriet pa pļavām ar pīpeņu ziedputekšņiem uz ķepām, pa mežiem ar spalvā iebirušām skujām. Nobirdināšu savu asaru par jūdzēm, kuras suns nepaguva noskriet. Lai kā pēdējā vakarā, kas bija dzidrs kā ābola miza, Aga skrēja ap lielo ozolu, kur dzīvo pēdējais sermulis, viņš tomēr nepaguva noskriet visu. Mans melnais stops un melnā bulta! Palieku vecāks, gribas domāt, ka tovakar mežā pie lielā skudru pūžņa veļu māte viņam jau kaut ko bija teikusi...

— Stārk, atvainojos, ka uzbāzos ar šo papīru, — mednieku priekšnieks teica.

Tad Stārks pavērsās pret mani: — Rakstniek, jūs droši vien arī turat prātā, kas jums viss jāuzraksta, kamēr... jums atņems spalvu. Manam Agam bija jānoskrien savas jūdzes. Katram šai saulītē jāpaveic savs ...

PIEDOD, TEICA SAŠAUTAIS PUTNS

STĀSTS

prīlī pienāca tā diena, kad Buciškos vairs nebija nozīmes nedz slimot, nedz mirt, jo trūka ārsta, kas izrakstītu zilo lapu vai miršanas apliecību, ka nodokļi vairs nav jāmaksā: viens Bucišku ārsts Maskavā apguva sirdsslimības, bet otru nogāza gripa. Tad no rajona izpalīgos atsūtīja visjaunāko ārstu. No ātrās palīdzības mašīnas viņš iesoļoja tieši iecirkņa ambulancē. Vecākā māsa, māsa Dzer-kale, kā viņa stādījās priekšā, patiešām vairs neizskatījās jauna, bija liela auguma, gausām, lielām acīm, kuras tomēr visu redzēja. Pirmais medicīniskais pasākums, ko jaunais ārsts veica: pie ķiteļa_kabatas piesprauda melnu plāksnīti ar sudrabotu uzrakstu «Arets T. Ašāks». Šis Ašāks savu pasīko augumu laikam mēģināja padarīt nozīmīgāku ar sarkanīgu pilnbārdu. Māsa jau zināja, ka daktera stāžs tikai septiņi mēneši, tādēļ saprata, ka respekta celšanai bārda nepieciešama. Ambulancē dakteris pamanīja, ka grīdas dēļi pienag-

loti itin kā ar sudraba naglām. Diagnoze: tīrība — grīda mazgāta tik nikni, ka krāsa pazudusi. Otra diagnoze — ambulance veca, jo siltumu izstaroja balto podiņu krāsns, bet šādus podiņus šodien iegūst, tikai vecas krāsnis noplēšot. Uz galda zem stikla parastais — rajona poliklīnikas pieņemšanas stundas un kalendārs darba nespējas dienu skaitīšanai.

— Bija arī Alla Pugačova, bet veselības komisija ieteica novākt, lai netraucētu ārstam skatīties arī uz vecākām sievietēm, — māsa iziedama paskaidroja. — Kājas! — tūlīt aiz durvīm atskanēja viņas sauciens, un varēja dzirdēt, ka vairākas zoles tika cītīgi trītas gar kājslauķi.

Pirmā paciente bija slaucēja, tuvu pensijas vecumam.

— Zilajā lapā, māsa, mēs rakstīsim... — Ašāks pēc izmeklēšanas skaļi domāja.

— Akūts traheīts — tā jūs, dakter, domājat, vai ne? — Un māsa jau rakstīja. Tātad populārākās diagnozes māsa zināja.

Pretī ambulancei ceļa otrajā pusē auga, pareizāk — stāvēja bērzs, izcaurumots ar putnu ligzdām, nokaltušiem un aplūzušiem zariem. — Savāds koks,— teica Ašāks, kad paciente bija izgājusi.

— Nokaltis... varbūt vainīgi dzērāji... viņi pa ceļam no bufetes tur bieži apstājas... pa vakariem. Ar gadiem noindēts. Nozāģēt arī nevar: ja stumbrs kritīs uz šo pusi, sadragās mūsu jumtu. Ja uz otru pusi — elektrības līnijā iekšā un Buciški bez strāvas. Ja pa labi — ciema telefoni pagalam. Vīri gudro — žāgēt bīstami. Gaida vētru.

Durvīs atkal parādījās ar traheītu slimojošā slaucēja un kautrīgi, kā atvainodamās smaidīja: — Jūs, dakter, prasījāt, kādas man vēl sūdzības... Otru nedēju mutē savāda garša, kā siļķe .. .

— Lonij, tāpēc, ka tev otru nedēļu raibi zobi — saliki mutē zeltu, — māsa stūma pacienti ārā.

— Jā, redziet, jaunas protēzes un mutē elektrolīti, atnāciet pēc trim dienām, — piekrita Ašāks, jo gribēja palasīt, ko pasākt ar siļķu garšu.

Pa nakti uz atkusušās zemes bija uzsnidzis svaigs sniegs. Tas lipa pie apaviem, un gājēji aiz sevis atstāja melnas pē-^ das. Arī savādā nācēja, kuru Ašāks pamanīja jau iztālēm.

Tā bija sīka sieviņa ar sīku sejas trijstūri dzeltenā lakatā. Pelēka pašaustas drānas pār jaka un zem tās pabālējis zils bijis katūna bruncis. Tērps ziemas, ne ziemas, vasaras, ne vasaras. Kājās diži velteņi ar galošām. Bet zem padusēm kruķi. Ar kruķiem gaita parasti smaga, bet sieviņa soļoja savādi viegli, viegli ar pēdām zemei pieskardamās, kamēr reizē pārlika abus kruķus uz jaunu balsta vietu. Solis bija īss, uz priekšu viņa tika lēnītiņām. Kā putns, ar ielauztu spārnu galiem pret zemi balstīdamies. Uz krūtīm, auklā iesieta, šūpojās piena kanniņa. Tā viņa vienmērīgiem soļiem pa Bucišku ielu soļoja... Būtībā soļoja uz mūžību, domāja Ašāks.

— Nele... Vīram nes kazas pienu. Neies vīrs, Stass, pie mums, — māsa norādīja ar pirkstu uz griestiem. Otrajā stāvā atradās stacionārs, kur vecāki ļaudis dziedēja pavecas kaites. — Stass pirms nedēļas atkal bija uzņēmis par stipru. Sitis ar dūri pa aptiekas logu, kad nav devuši «Bērzudeni» par trīsdesmit piecām kapeikām, bet nolikuši «Neļķi» par piecdesmit septiņām. Nele vedina uz māju, šis Nelei gaž. Tagad ārstē aknas. Nelei kājās ar katru gadu vairāk zūd spēks. Jau gadus desmit. Fermā reiz cēlusi piena kannu un pamežģījusi skriemeli mugurā. Klibo, bet Stasu velk līdzi kā gliemezis savu māju.

Pēc brīža pie durvīm pieklauvēja — klusu, kā pele ar sīku peles ķepu. Durvīs parādījās kruķis, tad Nele un otrs kruķis. Māsa piebīdīja krēslu un kruķus pieslēja kaktā. Kaklā pakārto kanniņu un pār jaku Nele bija atstājusi ārpusē.

Kad ārsts izmeklēja/ «sasāpušo sirdi», Nele izskatījās tik dīvaina ar savām tievajām, kā rudzu stiebri izkaltušajām kājām, kuras bija ievilktas citam domātos varenos velteņos. Un tomēr šīm kājām bija spēks pavilkt velteņus un galošas līdzi! ...

Kornēlija ... Rudzone, Ašāks izlasīja ambulances kartē. Gandrīz sešdesmit pieci. Pēc grumbām sejā varētu būt ap astoņdesmit, pēc acīm gan, tīrām, izbrīnītām, ne vairāk par piecdesmit, jo uzacis nebija nosirmojušas, bet melnas un tā kā vaicājot savilkās vai līdz matu saknēm. Ašāks ievēroja lai patrūcīgo, bet dikti kārtīgo tērpu. Zilajā, vislētākajā kokvilnas kreklā pat gludinot iespiestā vīle bija saglabājusies.

Mati pieres stūrī bija apgriezti, un leikoplasta svītras turēja marles plāksnīti. Māsa no kaulainā pleca atvilka blūzi. Arī te parādījās leikoplasta svītras.

— Dakter, apskatiet. Diegus ņemt ārā?

Pierē divas, uz pleca divas šuves. Sadzijis bez kreveles. Māsa ar ierastu kustību izārda pārgrieztos diegus.

— Dakter, lūdzu, — teica Nele, neskaidri vilkdama «1», laikam trūkstošo zobu dēļ, — laidiet Stasu uz mājām. Kazai no palieveņa jānes siens, vējš norāvis mājas sienai papi...

— Lai tev dauza otru pieres stūri? — Māsa ar vates piciņu tīrīja Neies plecu.

— Nekad! — Nele negaidīti izsaucās. — Pati kāpu uz kūtsaugšas pēc slotiņām kazai, pati kritu!

— Tu redzēji, ka pati kriti, bet aptiekā redzēja, ka Stass tev deva pa vienu vaigu un tu kriti uz otru. Pret kāpnēm gan, bet pie aptiekas.

Nele kļuva vēl sīkāka un plecu ierāva blūzītē. — Stass nē ... Dakter, kaza tādā stāvoklī, pupiņi jau pilni... Kāju dēļ viena nevaru, ja kazlēns aizķeras... — Kornēlija neraudāja, tikai pa dziļo rievu gar mutes kaktiņu noritēja pa asarai. — Dakter, esmu mājās viena, vēl suns, bet ko suns...

Ašāks, zinādams, ka diagnozes uzstādīšanai nepieciešams arī drusku fantāzijas, iedomājās tumšu nakti, kad logā sitas pavasara vētras triekti ābeles, varbūt baltās dzidrās zari, varbūt krusas graudi, un tai brīdī no kūtiņas, kurai vējš plosa salmu jumtu, atskan žēls kazas sauciens, bet Kornēlija pārcēlusi pāri gultas malai nespēcīgas, kā salūzušas un nosalušas kājas, jo pret istabas stūri ārpusē vējš atrāvis papes

sloksni un auro pa istabu tā, ka plīvo pat pelēkais gultas segas stūris.

— Mēs paskatīsimies.

—r Kornēlij, tu tik daudz mazgā, pat Stasam tīrs krekls.*, bet tev matos... nav daudz, bet ir gnīdas!... — Māsa pārsteigta izslējās taisna.

Nele aizturēja elpu. Itin kā māsa būtu pateikusi, ka Stass otrā stāvā izkritis no gultas un salauzis kāju... Māsa nosarka, itin kā gnīdas būtu viņai, un puķaino blūzīti pārvilka pāri Neies ar leikoplastu sasvītrotajam plecam. — Nele, neņem pie dūšas, tas jau tas pats, kas slimība, bet pie slimības jau pats nav vainīgs. Tikai dzērāji.

— Ak Jēzus, nav bijis, kamēr kara laikā... — Kornēlija no jakas piedurknes izvilka mutautiņu. Asaras ir skaļas, ir klusas. Neies asaras bija ļoti klusas.

— Nav atnesis Stass?

— Stass ... pirms slimnīcas ... divas naktis gulēja pritonā pie Henrika ...

— Tad tā ir bijis! Henrikam bija, Henrika Lienei bija... Dakter, tepat aiz nogandētā bērza dzīvo viens, — māsa norādīja uz mājiņu ar savādu logu: divas rūtis stikla, divas saplākšņa. — Tai mājā ir tikai viena istaba, liela, uz grīdas salmi, citu mēbeļu nav. Ak jā — plīts ar lielu katlu, no kura kūp ārā ģifts. Šitādi kā Stass reizēm sakrīt tur čupā, kur vienam zeķes, tur otram šlipse. To mūsējie sauc par Bucišku pritonu. Iesim, Nele, sanitāre izdarīs. Zāles ar siltu ūdeni, pusstundu pasēdēsi ar lakatiņu ap galvu. — Māsa pasniedza kruķus un plati atvēra durvis.

— Kāds kauns ... — Galvaslakatiņu kopā ar kruķa rokturi satvērusi, Nele izgāja. Lakata stūros ziedēja sārtas kārš-rozes.

— Rakstīsim sanepidstacijai, ar gnīdām jākaro viņiem. Gripas laikā jau nebrauks gnīdu cļēļr bet jāraksta ir.

Ašāks gnīdas savā praksē redzēja pirmo reizi, taču nevēlējās rādīties par neziņu. — Gnīdas vien ir, krokodila olas

Jau nav, — viņš runāja, pārlapodams Kornēlijas Rudzones ar papīriem apaugušo ambulances karti. — Jā... uti pēc kara ar ķimikālijām padzina, bet tagad tā nāk uzbrukumā Eiropas mērogā, pieradusi pie ķīmijas kā dažs pie alkohola ... Nesen kādā vācu avīzē bija rakstīts, ka Rietumvā-cijā kādā skolā puikas maksājuši piecas markas par uti...

— Mūsu naudā rubli septiņdesmit, — māsa piebilda.

— Jā, uzrādījuši pirkto par savējo, jo tad sakarā ar atuto-šanu divas dienas tur varot kavēt skolu. Māsa, palūdziet to,.. Rudzones vīru.

— Stasu? Pa desmit gadiem nodzēries. Agrāk pati devu viņam spirtu, ja stacionārā sagāja dēlī sūknis, elektrību viņš saprot. Pat piedzēries saka, elektrība pazīstamiem nesitot. Nele viņu lutina. Nelei vienai naktī bailes, kamēr kliba, vakaros lūdz dievu, tomēr bailes. Nele esot bijusi smuka, Stass arī. Eju.

Starp analīžu formulāriem Ašāks atrada Staņislava Ru dzona dzīves romānu, parasto, dzērāja, kuru pāris reižu gadā vai nu atved ar ātro, vai pats nokrīt pie ambulances nomierināties: atindēt pašdzītā vai puķūdens saēstās iekšas, lai tad, dievodamies, ka «atmetis uz visiem laikiem», aizietu sākt jaunu dzīvi.

— Līdz pusei, lūdzu, — Ašāks teica ienākušajam.

Stass novīkstīja violeti brūno stacionāra pidžamu, izkāpa pat no brūnajām zamša čībām, bet ausaino cepuri nomauca kā pēdējo.

Augumā neko lielāks par Neli, tikai platāks. Nē, ne resnāks, tikai uzblīdis, sprogainās spalvas uz krūtīm un vēdera, kas agrāk bijušas biezas, tagad uz pietūkušās miesas šķita retas, kā izraustītas, un ērglis uz krūtīm arī bija kļuvis apaļāks reizē ar Stasu. Vēders vēlās pāri bikšu malai kā izplatītajiem Būdas tēliem. Ašākām bija grūti saprast, smaida Stass vai ne, jo pavalbītās acis šķita lūkojamies katra uz savu pusi, atstādamas Ašāku vidū, un pati seja bija pilnīgs

grumbu un kroku komplekts. Tad jau grūti saprast, dusmojas vai smejas.

Ašāks izklausīja ļengano sirdi, kura guldzēja kā skalināta alus mučele, un sāpīgi apspaidīja cieto aknu malu. Te varētu līdzēt slimnīca ar cietuma režīmu, bet Buciškiem tika algots tikai viens milicis, un tam bija citādi uzdevumi nekā apsargāt stacionāru, lai tajā neiekļūtu pazīstamie «Dzintara» odekoloni.

— Man ir... daudz labāk! Ģīmī lai, — Stass izkrekstēja teikumu pa daļai. Smēķētāju bronhīts, kad vairs nevar pateikt, kāda bijusi balss, kad vēl dziedājis patērētāju biedrības korī. — Kad ienācu... zem acīm bija četri maisi. Tagad ... tikai divi. Pēc tā es vados... par veselību, — Stass piedūra pirkstu ādas ermoņikām zem acīm.

— Kad pēdējo reizi lietojāt... augšminēto? — Ašāks centās būt jauneklīgi asprātīgs, lai panāktu labāku kontaktu. Stass neizpratnē aizmirsa pat acis mirkšķināt.

— Dakter, pie mums tā nesaka. Stās, dakters prasa, kad pēdējo reizi lietoji priežu pumpurus spirtā, — māsa jautāja.

— Ak tā! ... Kad mani ieveda, vispār nebiju dzēris, tikai uztraucies, jo Nele nokrita pie kūts. Tagad nedrīkstu dzert nemaz, jo putnu kūtī jākāpj akā, tur strāvai nav vienas fāzes.

— Nemelo, ja tevi nepratina! Dakter, Nelei patiešām grūti, sniegs kūst, kāju tur nevar no dubļiem izvilkt. Kamēr Nele aizklibo pēc maizes vien ...

Tikai pēc stundas, kad Stass, iznācis no ambulances jau savā vatniekā, mauca galvā ausaini, māsa iesita sev pa pieri:

— Dakter, mana vaina — vajadzēja ar Stasu pagaidīt vēl divas dienas...

— Pa divi dienām jaunas aknas neieaugtu.

— Buciškos katru mēnesi ir trīs bīstamās dienas.

— Vīriešiem? Bīstamās dienas? ,

— Vakar maksāja pensijas, Nelei četrdesmit piecus rubļus. Šodien padomju saimniecībā algas — Stass algas sarak-

hIos skaitās, nedabūs pats, izmaksās cits! Mūsu dakters saka: piecpadsmitajā, septiņpadsmitajā un divdesmit astotajā vakaros lasu kriminālromānus un guļu ar biksēm — izsauks tāpat.

Garām dzeņu izkaltajam bērzam Ašāks devās uz ēdnīcu. Cerēdams, ka šodien, septiņpadsmitajā, viņš gan varēs gulēt bez biksēm. Bet divdesmit astotajā viņa vairs te nebūs.

Ēdnīca rangā atšķīrās no restorāna rajonā: palmas vietā stūri skuma gumijkoks. Savējos te pazina, tie alus pudeles no groza ņēma paši un maksāja, projām ejot. Tātad būtībā ļaudis godīgi. Pie blakusgaldiņa Ašāks ievēroja pazīstamu vatnieku, kam suns bija izrāvis vates pikuci, un redzētu pakausi ar retinātiem matiem: Rudzonu Stass. Gaļu viņš grieza ar kabatas nazi, kura spalā varēja saskatīt guļoša suņa attēlu. Jā, septiņpadsmitajā Stasu no stacionāra nevajadzēja izrakstīt: blakus tā sauktā bifšteka šķīvim atradās alus pudeles, kuras kopā ar Stasu cilāja trīs vīri. Viens reizēm atpogāja vējjaku un grāba padusē. Ašāks bija lasījis, ka šai vietā bandīti glabā siksnā iekārtu pistoli. Buciškos pistoles vietā bija pudele. Laikam tikai pastarā tiesā noskaidrosies, kurš no ieročiem nāvīgāks...

Tikmēr māsa Dzerkale pasniedza Nelei kruķus, uzkāra kaklā kanniņu bez kazas piena, ko bija izdzēris Stass, un palīdzēja Nelei nokāpt uz ielas. Nele piesita ar kruķiem pie baltās zemes, ar galošām atstājot sniegā platas pēdas. Sniegā redzams: tur gājis cilvēks, māsa Dzerkale nopūtās.

Ašāks atgriezās ambulancē un pārskatīja laborantes noliktās analīzes, lai iepazītos ar Bucišku iedzīvotāju asinīm. Varbūt izgudros, kā pēc asinīm noteikt raksturu, viņš prātoja.

Pēc laiciņa pie bezcerīgi skumjā bērza atbalstījās Stass un raudzījās uz debesīm. No zemajiem mākoņiem, kuri nekustīgi bija aizķērušies abās baznīcas torņu smailēs, zemē nekrita pat sniegs. Atpogājis vatnieku, viņš aizgāja pa Neies p$dām, kuras pazina viss ciems.

Māsa Dzerkale nopietni paraudzījās uz dakteri. Skatiens bija smags, tāds kā viņas... tā gan nedrīkstētu domāt... kā tas, kas atradās aiz sarkanā, melnām mežģīnēm rotātā kabatas lakatiņa viņas krūškabatā, ieprātojās Ašāks.

— Stass aizgāja pēc Neies pensijas. Šodien, rīt, varbūt parīt jūs viņam skalosiet kuņģi, špricēsiet seduksenu, es došu putriņu aknām, un jūs vēl nervozēsiet. Viņš jau ne. Ar pankreatītu un aknām pie mums ir miruši dažās dienās. Tikai tādēļ, ka aizmirsu — Stasu vajadzēja izlaist divas dienas vēlāk. Tad varbūt... Ir bijuši gadījumi, kad priežu pumpurus spirtā viņš ņēmis tikai pēc mēneša. Kādēļ jūs izvēlējāties darbu, kur reizēm lej ūdeni caurā mucā? Man jāaudzina bērni, man te mājas, bet jūs ...

Kaut Ašāks paņēma plaukstā bārdu, lielās māsas Dzer-kales priekšā viņš jutās mazs, atbilstošs saviem simt sešdesmit astoņiem centimetriem. Nesen noklausījies lekciju par kodolkaru, viņš centās atbildēt ar vecu anekdoti: — Māsa, kas būtu jādara, ja virs Buciškiem sprāgtu atombumba? Jāietinas baltā palagā un lēni jāvirzās uz kapsētu. Katrā ziņa lēni, lai nesaceltu paniku. Kas zina, kas pasaulē velts, kas ne... Vai gaidīsim bumbu? Jāstrādā...

Pie zedeņu žoga Neli sagaidīja plušķains šunelis un, asti vēcinādams, vedināja Neli uz kūtiņas pusi. Nele pieslēja kruķus pie kūts, no kaklā pakārtās kanniņas izņēma maizi un pasvieda sunim. Tad sāka prātot, kā izplēst un atvilkt sienu no pajumtes, kur vasarā Stass sauso sienu bija sablīvējis tā, ka tajā neievilkās neviena vēja dzīta lietus lāse. Būs jādara, jo kazai visā ciemā viņa bija... vienīgā radiniece. Kaut arī te, kūtspriekšā, sausajos siena smālkumos stāvēt un atvilkt elpu bija tik viegli... kā nekur pasaulē, jo pasaulē šodien bija sniegs un dubļi.

Stass nāca smaidīdams, noņēmis ausaini, un ar to slaucīja nosvīdušo pieri. Nele pēc grumbām zem aizvilgušajām acīm manīja, ka Stass dzēris. Daudz? Nē — viņš smaidīja.

Drīz siena pauna bija atnesta, kaza pieri pret Neies plaukstu izrīvējusi, un viņi iegāja namiņā. Istabā Nele iztika bez kruķiem, šur tur pie galda stūra vai palodzes pieķerdamās. Uz gāzes plītiņas sāka čurkstēt asinsdesa.

— Nele, iedod trijnieku. Atnesīšu mājās pudeli, dzeršu, cik ieliesi, un rīt kustēšos uz vistu kūti.

— Stās, kādēļ tu... no Henrika atnesi mājās... Man bija kauns ... Gnīdas!

— Tīšām nesu? Vai man skatīt, kas Henrikam galvā? Izmazgāja ar ģifti man, izmazgāja tev — un cauri! Iedod, kamēr veikals vaļā! Kazai maizi ari rīt vajadzēs.

— Stās, nevar, māsiņa teica — tu vienreiz mirsi no vienas glāzītes...

— Teicu, atdošu tev pudeli un šovakar ieliesi tikai vienu stakanu.

— Nevar, Stās, ja pudele būs tev rokā, iesi garām Henrikam ..,

— Veikalu pēc pusstundas slēdz!

— Stās, man tevis žēl, nevar, veikalā noskatīju tev va-saras kreklu, maijā jau vajadzēs, man trijnieks tur ierēķināts.

Pulkstenis kaktā, vecs, pareizs, mūžīgs, mierīgs koka skapītī nosita vienu reizi, un maiga zvana skaņa ilgi lidoja pa istabu.

Stass sacirta zobus un uzrāva cepuri pāri ausīm. — Vai dzirdēji — pēc pusstundas slēdz! Ja nedosi, sasitīšu stikliņus! — Un Stass atrāva durvis uz telpu, kuru, māju ceļot, Neies tēvs bija domājis par verandu, lai te pasēdētu svētdienās, kad noslaucīts celiņš uz kūti un izslaukta govs. Neies tēvs bija izdomājis, kā verandu piepildīt ar vasaras gaismu ari tumšās dienās, pat rudenī. Tepat baznīcā stāvajos, aug-

stājos logos krāsainie stikli arī nesaules dienās mirdzēja gan kā mežrozes ap Jāņu dienu, gan kā rudzupuķes jūlijā. Neies tēvs bija miris, pat nezinādams, ka šādus logus sauc par vitrāžām. Nu namiņš bija saputējis, ar tēva cirvi aptēstie priežu stumbri pie pamata jau cauri iztrunējuši, un tur no vēja sargāja Stasa uznaglotā jumta pape. Tomēr šo vienu sīkrūtaino, ar sarkaniem un dzelteniem stikliņiem pildīto loga vērtni Nele glabāja svēti un tīri kā tēva piemiņu. Stikliņi arī bija Neies jaunība un cerības uz tīru pēdējo stundu. Arvien spodri kā asarās mazgātas acis.

Stass paķēra kartupeļu stampiņu. Nele, rokas izpletusi, aizstājās logam priekšā.

— Stās, nedauzi, tie stikli... tie ir kā baznīcā!

— Sitīšu, siev! — Stass ar kreiso roku sagrāba Neli pie pleca. Nele, viegliņa, krita viegli, atsizdamās ar pieri pret galdu, uz kura baltos maisiņos glabājās liepu ziedi un sakaltušas maizes garozas un vēl bariņš tukšu pudelīšu, uz kurām bija uzzīmēti tīri bērzu stumbri. Nelei bija žēl pudelītes izmest, uz tām raugoties, nāca prātā pavasaris.

— Došu naudu, bet atgriezies ...

Virtuvē viņa no kaklā nēsātās kanniņas izvilka garu, melnu, ar divām pogām aizspiežamu maku. Nele izņēma vienu zaļo.

Stass jau sajuta mutē saldi rūgteno vermuta garšu, izjuta itin kā saules siltumu ieplūstam sevī un atkausējam smaidu.

— Kur tu viltīga — kannā nemeklētu nekad! Nele, atdošu pudeli tev, ieliesi, cik vajadzīgs.

Kad Stass aizzibēja gar logu, Nele juta, ka pieres stūris kļuvis silti mitrs un mitrums sūcas acīs. Viņa zināja, ka atkal pavērusies brūce un ka tas mitrums — pašas asinis. Nele ar plaukstu pasmēla no spaiņa aukstu ūdeni un noslaucīja seju. Tad salocīja baltu, bāltu linu drānu, caur kuru kāsa kazas pienu, un ar otru — kāršu rozēm nosēto lakatu balto drānu cieši piesēja pie pieres.

— Kāds kauns... vakarā viņiem jāatpūšas, bet man |.ttraucē... — viņa nopūtās, ielika kruķus padusēs un devās (rļā.

Ambulancē māsa Dzerkale vispirms Nelei kaut ko ielēja /,iļu glāzītē. Malks bija brūns, duļķains, rūgts, smaržoja pēc baldriāniem. — Stasam savs, tev savs. Citādi ceļā noģībsi.

I ev plāna āda, — vēl teica māsa, brūces malas ar leikoplastu kopā vilkdama. — Ar tādu ādu grūti dzīvot.

— Paldies, sāpes atgāja ...

Māsas zāļu glāzīte laikam gan darīja labu — uz māju lidojot, Nele jutās mierīgāka, varbūt — pat priecīgāka! Viņa apstājās pie kaimiņu mājas žoga. Tas bija pamatīgs, stiepļu pinuma, betona stabos. Kaimiņš Linužs bija metinā-lājs un laboja traktorus. Aiz žoga, krūmu biežņas apņemts, zem dēļu nojumītes atradās krustā sistā Jēzus Kristus ģipša tēls. Vasarā krūmi applauka ar lapām, un ap Jāņiem te mīļi ziedēja maijrozītes. Lapotnes Jēzu sargāja no tveices, un ziedu laikā droši vien Jēzus juta, kā maijrozītes smažo. Tēls bija trīs sprīžu augumā, zilgani pelēks, ar sarkanu asiņu pilēm uz pieres un sirds. Tas atradās uz kaimiņu zemes, bet Linuži bija labi un piesēja suni, kad Nele vasarā pie krustā sistā kājām vēlējās nolikt jasmīnu zariņu.

Neizlaizdama kruķus no padusēm, Nele saņēma rokas. — Jēzus Kristus, — viņa čukstēja, — tev ērkšķi uz pieres asinis izdūruši... Man uz pieres asiņu vairs nav... Jēzus Kristus, Stass ir labs, apžēlojies par viņu, tāpat kā tu apžēlojies par mani, jo tu atstāji viņu pie manis, kad Sabīne aizgāja uz Daugavpili un Petrs uz Rīgu. Tu Stasu atstāji pie manis, un, kad ... nu jau desmit, nē — vienpadsmit gadi... kad kritu ar kannu, Stass man palīdzēja piecelties. Piedod, ka esmu grēkojusi, un tu par to man uzsūtīji kukaiņus, jo es nenoturēju Stasu ... Un, Jēzus Kristus, Stass šodien atnesa kazai sienu un ienesa ūdeni. t. Ar ko mazgātu pieri,

ja nebūtu ienesis ūdeni? Jēzus Kristus, tu esi sirdslabs, lai arī šai brītiņā tev salst vairāk nekā man... kamēr vasara atnāks mums visiem. Man lakats, man netrūkst nenieka... Un, Jēzus Kristus, tu jau redzēji, ka šovakar... ka šovakar, kad nokritu uz pieres, Stass tā negribēja... Stass nebūtu pagrūdis, ja pulkstenis nesistu pusseptiņi, tā nebūtu, ja pulkstenis nesistu pusseptiņi un viņam nebūtu jāsteidzas,.. Ja nebūtu pulksteņa ...

No Neies kūtiņas puses atskanēja trīcoša kā jau kazas balss. Nele pārmeta krustu pret pelēki nosalušo Jēzu un, abus kruķus reizē sāņus pamezdama, turpināja lēno lidojumu uz mājas pusi. Sniegs pievakarē bija nokusis, un no viņas lielajām galošām pēdas nepalika, kaut viņa te bija gājusi.

VIŅŠ ATDEVA BORSALlNO

STĀSTS

erons bija nosēts ar koferiem, krustām šķērsām pārsietiem maisiem un mugursomām kā jūrmala ar akmeņiem. Pēkšņi starp šīm lietām uztrūkās cilvēku stāvi — un pret debesīm pacēlās sieviešu, sīkas bērnu un dzīslainas vecu cilvēku rokas. — Nāk! — atskanēja sauciens krievu, poļu, leišu, latviešu un igauņu valodā. Sauli virs meža aizēnoja taktī izpūsta grīste, savīta no tvaiku mutuļiem un akmeņogļu pelēkajiem dūmiem. Tvaiki izšņā-cās arī no svilpes virs lokomotīves, un biedinošs sauciens par sprīdi atbīdīja gaidītāju špaleru no perona malas. Bet otrais «Nāk...» negaidīti izdzisa nopūtā. Uz trešā vagona ieapaļā jumta, kāsī izliektās ventilācijas caurules elkonī iemetinājuši, gulšņāja vīrieši. Viens no viņiem slējās stāvus, varbūt vēlēdamies parādīt, ka uz vagona jumta iespējams stāvēt tāpat kā tīrumā uz zirga vilktiem ratiem. Vī-īietis stāvēja ar muguru pret lokomotīvi, tādēļ apgriežoties

ari nevarēja pamanīt, ka viņa krūšu augstumā pāri sliežu ceļiem no ātrumā šķībi ierakta staba uz staciju stiepjas vads. Kliedziens «Gulies!» gan pārskanēja lokomotīves pieklustošo šņākšanu, bet tam nebija nozīmes. Vads jau atspiedās pret vīrieša krūtīm, saburzīja uz augšu kreklu, mirkli aizkavējās pie zoda, izstiepjot kaklu garu, kamēr āda pāršķīrās. Brūce pirmajā mirklī bija dzeltenīgi sausa, tad pierietēja ar asinīm. Jaunekļa plecs noslīdēja gar vagona jumta malu. Kā vēlēdamies pārgalvīgā lēcienā nostāties uz galvas, jauneklis krita un atdūrās uz perona. Vagoni sadrebēja cits pret citu un apstājās. Ne tādēļ, ka nokritis jauneklis, bet lokomotīve bija pastājusies zem ūdenssūkņa nokarenā snuķa.

Jauneklis palika sakņupis, bet bija dzīvs, jo viņa kājas sarāvās, itin kā viņš vēlētos no šejienes aizrāpot. Zem bikšu starām kļuva redzams, ka šņorzābakos zeķu nav. Jaunekli no tūlītējas nāves bija izglābis dzeltens koferis, kas līdzīgi virsniekam izgludinātā frencī izcēlās pelēcīgo kājnieku — brūno, apskrāpēto fibras koferu vidū. Cūkādim pat siksnas bija glītas, pārējie iztika ar salasītām auklām. Jauneklis ar pieres stūri bija apgāzis koferi un tikai tad atsities pret perona akmens bruģi.

— Paņem koferi nost, būs jānomazgā asinis. Uz kurieni pats bija gribējis braukt? — kāds prātoja.

— Kur pēc kara brauc — uz mājām, — cits atbildēja.

— Mammīt, vai viņš pēc tam mirs? — jautāja zēns, kura platās acis noēnoja tādas samta žokejcepures nags, kādu nēsā īstie žokeji hipodromā.

— Nemirs, Kārlēn. Pēc kara vairs nemirst. Neskaties. Ja skatās, viņam sāp vairāk, — pamācīja māte, sēdēdama uz papes kofera, un ievilka zēnu starp ceļiem. No kaklā pakārtās brezenta somas viņa izņēma pelēcīgu sausiņu. — Grauz, vāverēn. Sito mājās mērcējām cukurūdenī.

Pa kāpnītēm vagona galā uz jumta steigšus uzrāpās divi virsnieki. Viņi izvilka pistoles un tad devās uz lokomotīves pusi. — Visi lejāl Visi! Nekādus papīrus! — jo viens no gulētājiem izvilka kabatas grāmatiņu. Pa kāpnēm otrā vagona galā vīrieši klupdami nobira uz perona. Pēdējais iekrita starp sliedēm. Vilciens negāja, viņš tur palika, pētīdams vagona apakšu.

Mātei no aizmugures rokas uz pleciem uzlika otrs zēns — tādā pašā melnā žokejcepurē — un pieplaka ar vaigu mātes rūtainajam, rupjajam lakatam, kas, virs pieres turbānā savīts, saturēja mātes smagos, tumšos matus.

— Uga, nebēdā, viņu tūlīt aizvedīs uz slimnīcu.

— Vai slimnīcā vietas būs?

— Te būs. Tikai Drēzdenē nebija, jo tur bija karš. Kad kara nav, slimnīcās vietas visiem.

— Kundze, es klausos: jūs latvieši! Mani notrieca no jumta...

Mātei priekšā bija nostājies augumā nekāds dižais, toties sparīgs jauneklis. Plecus un elkoņos ieliektās rokas uz vienu otru pusi grozīdams, viņš itin kā nepārtraukti lauza ceļu šai drūzmā. Deguns šķita kā ar sitienu ieplacināts, un pelēko acu skatiens bija smīnīgs un izaicinoši tiešs. Bārdas rugāji uz zoda bija pašķidri, ikdienas dzīšanu tie vēl neprasīja. Jauneklis atlaida vecākam gadagājumam piemērotā zaļā, pūkainā pārpraķa grubuļainās raga pogas un sagrūda rokas smilšukrāsas bikšu kabatās, kuras bija uzšūtas priekšpusē uz gurniem. Zilganā, neiespaidītā un tīrā, kā ar sudraba putekļiem apkaisītā platmale, kādreiz pirkta džentlmeņu veikalā, šķiet, jutās vientulīga jaunekļa apģērba komplektā.

— Latvieši? — atvaicāja māte. — Esam gan. Jūs arī uz Rīgu?

— Papriekš uz Daugavpili, citādi uz Rīgu netiek, bet mani nolasīja no jumta. Zem vagona negribas, pārāk plēš ausis. Iekšpusē pilns, no turienes pat mironi neizvilks.

— Mēs šo vilcienu tā gaidījām. .. Puisīši gurst. — Puisēni pieglaudās mātei katrs no savas puses un neredzēja, ka pāri noguruma ēnām zem acīm mātei noritēja asara. Jauneklis to pamanīja un sparīgi ieķēra īkšķus aiz mugursomas siksnām.

— Kundze, zinu, vienam grūti braukt. Man visu laiku bija čals, bet aizķērās Kotbusā, filtrācijas punktā.

— Mums Kotbusā izdeva biļetes, tikai vilciena nav...

— Jums varbūt ir pase, tad biļeti dod. Kundze, brauksim uz Daugavpili kopā! Jūs tepat pasēž, taisni tepat. Pavēršos.

— Mammīt, dzert gribas, — teica Kārlēns, divus pirkstus lielāks par Ugu, kuram toties bija vasarraibumi.

— Lūdzu. Ūdens no mājas akas, uz galvošanu. — Jauneklis noāķēja no jostas plakano, voilokā iešūto armijas pudeli. Tad, ar vienu, otru plecu drūzmu šķirdams, sasniedza vilcienu un palīda zem vagonu sakabes.

— Jums tagad būs savs vīrietis. Ar vīrieti vieglāk braukt... — nopūtās no saules zem seģenes paslēpusies sieviete, sēdēdama uz linauduma maisa. Uzraksts melniem burtiem liecināja, ka maiss pieder «Lejas Ķoniņiem».

Saule jau bija uzkāpusi brokastīs. Gaidītāji atpogāja mēteļus, sievietes atkņopēja blūzes, un kļuva redzamas daudzās apģērba kārtas līdz pat baltajai, saules neskartajai ādai virs krekla izgriezuma. Bet mēteli nenovilka neviens, jo nevarēja zināt, kurā brīdī parādīsies tukšāks vagons. Māte gan nolika uz zemes savējo, ķiršu krāsas, un noguldīja uz tā puisēnus.

— Kundze, gaužām mierīgi, nāciet man pamazām līdzi. — Jauneklis bija uzniris no mugurpuses. — Dodiet smagāko.

Māte piecēlās no kofera un sajuta svelošo tulznu papēdī. Nogurusi? Viņa atpūstos — un pārietu, bet noguruši bija puisēni, un Kārlēns pat klusi raudāja. No Gūbenes līdz Kot-busai viņi bija braukūši uz vaļējas dzelzceļa platformas, kura veda jaunas sliedes. Ja šis žiglais jauneklis ar viņas koferi skrien projām... Viņa klipgs, cita ieroča viņai nebija.

— Paņemiet, lūdzu, pie otras rokas Kārlēnu.

Arī puika — kaut mirkli, bet maisīsies laupītājam pa klijām. Māte uzvēla plecos mugursomu. Jauneklis stīvēja koferi. Kārlēnam pie rokas bija tukšs spainis. Uga nesa rullī sasietu segu.

Viņi aplīkumoja stacijas drupas, kuras sedza saburzīts, rūsas krāsās apdedzis skārda jumts, un apgāja preču vagonus vilciena astē. Perons ar mājās braucēju straumi palika vagonu rindas viņā pusē. Uz platformas pēdējā vagona aizmugurē, rokasbremzes dzelzi kā kafijas dzirnaviņu rokturi satvēris, stāvēja dzelzceļnieks melnā šinelī.

— Kundze, ja jums būtu kaut kas ... — jauneklis paberzēja īkšķi pret rādītāja pirkstu, — tad šitas pavadonis mūs nesviedīs ārā no vagona, bet vilciens pēc pusstundas iet līdz Daugavpilij! Kundze, tas mums būtu milzīgs trefers!

Māte nozvēla mugursomu un izvilka zilu vīrieša džemperi.

— Dzelzceļa ģenerālim pašā laikā! — jauneklis izstiepa roku.

— Nē! — māte izbijusies atrāvās. — Tas nav mans .. * man tas uzticēts līdz Rīgai... — Tad saulē parādījās salocīts sīkpuķains audums. — Tas ir tobralko, angļu. Trīs metri, vienai kleitai...

— Nu forši, būs ģenerāļa sievai!

Iebāzis audumu plecusomā pie dzeltenā signalkarodziņa, dzelzceļnieks nokāpa un atrāva pēdējā vagona durvis. — Lai stacijās neviens pie durvīm nerēgotos!

— Vēri fein! — Jauneklis priecīgs uzsita ar plaukstu no augšas pa savu platmali, iemeta vagonā mugursomu un ielingoja pats. Māte padeva mantas, zēnus un tad ar augstu paceltu kāju atspērās pret vagona grīdu. Kājās viņai bija slēpotāju bikses ar savilktiem staru galiem, tādēļ tas bija iespējams. Jauneklis aiz rokas viņu uzrāva uz grīdas.

Abpus durvīm bija sakrautas ar stiepli apvilktas kastes, apzīmētas ar uzrakstu «Gīas». Grīda bija izrobota, ar skabargām kā eža adatām, vietām zaļgana no lopu mēsliem.

— Kundze ...

-— Kilēvica mans uzvārds.

— Mani godina vienkārši — Egus. Ja Grlziņkalnā kāds sauca uzvārdā, tas dabūja pa ausīm, jo mans godavārds ir Smukausis. Bērni ieraus pēdās un dibenos skabargas. Stacijas šķūnītī kaut kas ir... Dodiet pie viena spaini ar. — Jauneklis, atzinies par Egu, izlēca. Mugursoma palika — viņš nodomājis atgriezties. Kamēr vilciens nebija izkustējies, braukšanai vēl nevarēja noticēt. Māte pārlika puisēniem rokas kā spārnus un gaidīja. Aiz sliežu ceļiem ganījās pulks vienādi melnraibu govju. Tādas māte bija redzējusi arī pie Elbas Vācijā.

— Mammīt, gotiņas! — Kārlēns neraudāja, bet māte jauta asaras.

— Redzu, Kārlēn, bet vilciens tūlīt aizies. Rīt būsim Daugavpilī, tad pirksim pienu!

— Divas lielās krūzes! — māti atbalsoja otrs puisēns.

Pa vagona durvīm tika ievelts gultasmaiss, darināts no

papīraukliņu auduma. Uz tādiem viņi bija gulējuši barakā pie Drēzdenes. Tad Egus iecēla spaini ar ūdeni un četras veselas kaskas.

— Vāciešu cepures, ar caurumiņu sānos, — novērtēja Uga.

— Nav vis vāciešu — manējās, Vācijas vairs nav. Aiz stacijas sakrautas kaudzē, bez galvām. Katram viena. Varbūt vilciens laikā neapstājas, bet tev, Uga, nē, Uga ir ar vasarraibumiem, tev, Kārlēn, taisni uznāk darīšana.

Buferiem saskaroties, no vilciena viņa gala sāka birt sitieni. Mirkli pat likās, ka vilciens slīd atpakaļ uz Vācijas pusi, tad ieklaudzējās sliežu sadures arvien ātrāk_ — un garām jau skrēja telefonu stabi. No dažiem nokarājās samudžināti vadi. *

— Kilēvickundze, nosakiet, ka pie durvīm nedrīkst iet! Nedrīkst! Stacijā dabūšu drāti, durvis atsiesim.

Māte atārdīja maisu un izkratīja garās, plānās koka skaidas. Klēpi Egum vienā pusē un pārējo izklāja tā, ka starp jaunekļa un viņu guļasvietu palika laukums vagona durvju platumā. Uz skaidām viņa izklāja segu, kuru bija nesis Uga Nesludināts iestājās miers — kā svētdienas rītos mājās. Jauneklis noņēma zilo platmali ar sudrabaino vizmu. Viņa mati slējās stāvus, jo bija viena garuma un nogriezti pavisam nesen. Tad Egus uzmanīgi salocīja zaļo muižkunga praķi un palika pelēkā svīterī, virs kura stiepās plati bikšturi. Māte zināja, ka tādus pelēkus svīterus un bikšturus valkāja vācu kareivji. Jauneklis apsēžoties bikses izraustīja tā, lai kabatas uz gurniem būtu augšpusē.

— Armijas loriņi. Šitādas bikses esot valkājis feldmaršals Rommels Āfrikā, bet manus zābakus itāļi Alpos. Krekls apakšā gan paša. Tik no latvieša palicis ...

Māte apsēdās. Viņa juta, ka gurni pieguļošajās biksēs izskatās plati, un, šauro vīrieša žaketi atpogājot, pašai šķita, ka šai aizgaldā starp kravas kastēm viņas krūtis, pilnīgas un nenoslēpjamas, padara telpu itin kā šaurāku. Varbūt tādēļ, nevis aiz noguruma Egus tā nekustīgi uz viņu paraudzījās... Šai brīdī viņa to nevēlējās. Sievišķības pašapziņa izzuda — varbūt pat neizteiktu baiļu izjūtā. Viņa atspieda plecusomas spīdīgo slēdzi. Puisēni novērsās no durvīm, aiz kurām kāds vilka garām apaļus kārklu krūmājus un sīkas pļaviņas, un nometās blakus mātei. Māte izņēma pelēku, pussprīdi garu maizes gabalu, skārda kārbu ar uzrakstu «T/i. Riegert Kakao» un sarkanu «Shell-TOX» skārdenīti.

— Tādā pirms kara glabāja mušu ģifti, — teica jauneklis.

— Aizskrūvējama. Man tur ēdamā eļļa.

No kakao trauka viņa maizei uzkaisīja cukuru. Uga ēda kāriem zobiem, Kārlēns maizi lauza gausi, ar lūpām.

— Rīt, Kārlēn, Daugavpilī nopirksim pienu ...

Odeni piedzeršanai māte pasmēla no spaiņa. — Ielejiet man ar savu krūzi. Negribas ar savu smelt. Man tāds princips, — sacīja jauneklis. No dziļas konservu kārbas ar nazi viņš izvilka vārītus kartupeļus, kuri taukos vizēja. — Man vēl ir vācu kubiki, no kuriem izvārās buljons ar makaroniem, jūsu puisēniem derētu, bet tie jāuzvāra. Ja stacijā ilgāk stāvētu... — Tad viņš skaidās noslaucīja nazi un mugursomā sameklēja zeltaini brūnu, cieši saplacinātu tabakas lapu vīkšķi, sagrieza to smalkās skaidās, uztina cigareti, ilgi sita šķiltavu kramu un aizsmēķēja. Zilganie dūmi virpuļoja ap viņiem, tad vējš tos izrāva ārā. Palika rūgtena, tīkama smarža.

— Virdžīnijas tabaka... Noliktava pie Brandenburgas bija pilna. Prātā nenāk, kur kara laikā friči tādu spēruši. Paņēmu par maz. Pa ceļam par tabaku ēdu un gulēju. Cauri ir. Stacijā mani modiniet. Droši.

Palicis pagalvī apkaltos itāļu zābakus ar dubultajiem purniem, izklājis autus uz kastes ar uzrakstu «G/as», Egus palīda zem praķa.

Varbūt man viņa autus izmazgāt, jo es te esmu — māte? Tad viņa izvilka spogulīti. Ak dies... Dziļi iekritušās acis raudzījās pretī zili bēdīgas. Ja nomazgātos, ilgi mazgātos, pasēdētu saulē un izgulētos gultā ar palagu, es būtu jaunāka. Jo trīsdesmit trīs jau nav daudz! Cik vecs šis jauneklis, kas pratis par tabaku izbraukt cauri Vācijai un Polijai? Varbūt zem rugājiem jau slēpjas vīrietis? Bet, ja viņš ir vīrietis, tad sviedraini pretīga viņa ir pat drošāka! Pārvelkot ar pirkstu pāri sejai, viņa spogulī redzēja, ka tur paliek svītra. Izskatos vecāka — tātad drošāk.

Sliežu troksnis kļuva retāks.

— Stacija! — viņa uzsauca.

It kā zem viņa lūztu grīda, tā Egus uzlēca stāvus, mirklī gludi aptina autus un uzrāva zābakus. Vilciens piestāja. Egus izlēca bez praķa.

— Stāvēs: lokomotīve ņem ūdeni! Te kaut ko pārdod.

Kārlēns pavēra acis. 7— Mammīt, man sāp viss... — puisēns žēlojās. Tādēļ māte pārjautāja: — Pārdod? — un ari izlēca.

Uz perona viena pret otru stāVēja divas kaujas līnijas. Vietējā bija apbruņota ar elkoņos uzvērtiem groziem un piena traukiem. No vagoniem izkāpuši, tai pretī devās mā-jfls braucēji mēteļos, vilnas jakās — klibodami, bet priecīgi, Jo brauca uz mājām.

Egus uzsauca: — Madām! — un tuvākā madāma apstājās. Viņas kailajās kājās bija pusaugstas ielas kurpes misiņa sprādzēm, valkātas kaut kur Briselē vai Leipcigā, un čigāniski melnos matus sedza koši zils zīda lakats.

— Kas jums ir?

Māte parādīja dzeltenus cūkādas cimdus.

— Numurs — astoņi ar pusi.

Sieviete zīda lakatā ar pazinējas žestu iegrūda plaukstu cimdā un izpleta pirkstus. Ar brūnu diegu stepētās šuves izcēlās kā ornaments.

— Vīriešu... Vasarā cimdus! Zoļādas nav? Brauc no Vācijas — un zoļādu nav. Es dodu kūpinātu pienu. Divas pudeles... un bulku.

Māte paraudzījās uz Egu. Paradums: parasti blakus stāvēja vīrs. Bet apsviedīgais jauneklis neziņā nolaida arvien kustīgās rokas. Jo šī tirgus cenu saraksts nekur nebija izlikts, kaut tirgus pats bija.

— Nedomājiet! Vilciens aizies! Un ja jūs nevarat izdomāt ... Tad es saku tā — kara laikā vācieši izvandīja mūsu māju un paņēma taisni tādus astoņarpus numura cimdus! Pasauksim milici!

— Cimdi pirkti Kaļķu ielā pie Džengela, dāvināju vīram! Vai... — Māte juta kājas ļimstam. Ja viņu kaut uz pusstundu aizturēs ... Bērni! — Dodiet, — viņa teica izdzisušu balsi un saņēma divas ar savīkstītu papīru aizbāztas piena pudeles un plaukstas lieluma miežu maizes gabalu. — Paldies ... — Paldies bija jāsaka kā arvien, ja gribēja, lai zēni tā saka.

— Sasodītie latvieši, esesieši! Tādēļ bīstas. — Sieva lamājās bez dusmām, rūpīgi uzvilka cimdu un aplūkoja, roku uz priekšu pastiepusi.

Viņi gāja atpakaļ uz pēdējo vagonu. Zem liepas stāvēja stalts, bet itin kā jūlija saulē izdēdējis vecis. Plikā galva blāvi vizēja kā sīpolu mizās vārīta ola. Toties sirmās ūsas lija gar lūpu kaktiņiem kā linu saujas. Galifē stara virs potītes bija pašķīrusies, un pa spraugu bija izlīdusi balta apakšbikšu saite. Tā nokarājās uz nenoputējušas lakkurpes spožās virsas. Blakus lakkurpēm atradās grozs ar trim alkšņu mizas turzām, pilnām ar valgi sarkanām zemenēm. Turpat stāvēja basa meitenīte izbalējušas debess krāsas kleitiņā. Laikam jau viņa bija zemeņu lasītāja.

— Cik? — Egus norādīja uz zemenēm.

— Kas tev ir? — atbildēja vecis.

— Posieties, jūs negaidīs! — garām aizgāja vagona pavadonis, brīdinot dzelteno karodziņu pacēlis.

Egus piesita plaukstu pie tuksneša bikšu kabatām. Mirkli pagrozījies, viņš norāva zilgano platmali. — Še!

Vecais to kampa kā lidojošu putnu un tad pavērsa augšpēdu. — Firma ... Borsalīno! ... — viņš nočapstināja un abām rokām uzmauca platmali uz kailās galvas. — Viļņā man palika borsalīno... Trīs tašas zemeņu! Dosi? — Bet, kad Egus izstiepa roku uz veča ūsu pusi, piebilda: — Un kortelītis. Divreiz dzīts. — Tad vēl sapņaini nočukstēja:

— Borsalīno... Ja domā, ka ģifts, tad skaties! — Pavērsis gā-muru uz augšu, viņš iepilināja mutē no pudeles. Vilciens gari nopūtās. — Se!

Kad zem vagona nodrebēja pārmijas, viņi atsēdās uz skaidu paklāja. Dzelzceļa stigas malā augošie koki šad tad izdzēsa saules zīmēto durvju atveri uz grīdas. Pievakare joprojām bija silta, un vēja virpuļi cauri apģērbam nevilka.

— Mazs jumtiņš un krusts! — Uga pamanīja.

— Tad te dzīvo katoļi. Varbūt esam jau Lietuvā.

— Kārlēns ir stiprs,<Kārlēns vairs neraud, — teica Egus, zēniem pasniedza pa zemeņu turzai un trešo sniedza mātei:

— Ņemiet, kundze, par kompāniju.

— Nu nē, dalīsim.

Zēni dzēra savādo pienu ar piedeguma smaržu, piekoda miežu maizi un tad skaitīja zemenes. Egus aizdedzināja cigareti. Vējš samudžināja dūmus un visus atkal apvēdīja ar svešzemju rūgteno smaržu.

— Ref trīs aitas!... Ref govs bez ragiem!... Re, mašīna bez riteņiem! ... — Tad acis abiem zēniem kļuva garas. Māte kaskā ielēja ūdeni, no tās ar sauju abiem apmazgāja mutes un tad viņus piesedza. — Re, mēness!... Skrien mums līdzi, aizķersies kokos ...

Māte atkal sajuta miklās paduses, zem krūtīm sakrājušos sviedrus. Likās, tie ritēja pāri vēderam. Varbūt viņa pat ož... No mugursomas kabatas viņa izņēma šķautņainu pudelīti un paoda tās stikla aizbāzni. Ceriņi!... Jātaupa. Varbūt ... Bet netīrai Latvijā iebraukt arī šķita necienīgi. Viņa ielēja kaskā ūdeni un iestājās starp lielajām kastēm.

— Man jāpalūdz jūs ... uz bridi... — viņa teica.

— Kundze, droši! Es pilngadīgs, un man Vārnu ielā palika divas vecākas māsas. — Jauneklis nosēdās ar seju pret durvju spraugu un sāka raisīt diži apkalto zābaku auklas.

Kara laikā visi pilngadīgi, jo mirst jau visi vecumi. Māte novilka pelēko jaku. Dziju reiz dāvināja viņas māte — pirms kara. Jo vairāk bēglim mugurā, jo mazāk jānes. To gan viņas māte nebija mācījusi. Blūzes mugura sviedros bija kā pielīmēta. Lētie krekli ir kokvilnas, šoreiz taisni labāk. Viņa kreklu plati izklāja uz kastes. Pažūs, kaut mirkli, bet pažūs. Uz kailajām krūtīm ar tīksmi viņa izjuta vēja strāvojumu. Kā vīra plaukstu ... Viņa vēl ir dzīva! ... Varbūt jau rit būsim mājās... Viņa smēla ūdeni — pa saujai, taupīgi. Ak dies — ziepes mugursomas kabatā! Saliekusies viņa iznāca pie puisēniem un sataustīja smilšaino kara ziepju gabaliņu. Pagriežoties iečaukstējās skaidas. Egus nogrūda praķi un uzmetās sēdus pret viņu. Krēslā kā zoda pagarinājums uz krūtīm sniedzās svītera ķīļveida izgriezums. Bet mātei šķita, ka jaunekļa acis pat spīd. Ar elkoņiem klēpi slēpdama, viņa zināja, ka redzēta kaila, redzēti smagie, ar krēslu saplūstošie gurni.

Egus atkrita guļvietā, pavērsdams seju pret vagona dziļumu. Māte atmuguriski atkāpās pie kaskas, mazgājās, apģērbās, atbīdīja puisēnus un iegūlās viņu vidū. Puisēni bija savilkušies kamolā, un pie sāniem viņa juta bērnu asos ceļus. Starp dēliem, lai cik maziem, viņa jutās drošāka, jo mātei joprojām no durvju puses rādījās Egus ciešais skatiens, kas atdūrās viņas kailumā. Sieviete kara laikā nav tas pats, kas sieviete miera laikā. Izpostītos ciemus uzskaita, izpostītās sievietes ne. Mātes saasinātajai dzirdei rādījās, ka jauneklis elpo nevienādi kā nomodā. Ja kliegšu, to dzirdēs tikai snaudošā pavadoņa melnais šinelis uz vagona platformas. Visu ceļu viņa bija barā ar citām sievām un atšķīrās aplam, tiekdamās ātrāk nokļūt mājās, jo Kārlēns, braucot uz vaļējās platformas, reiz gandrīz nosmaka.

Vilciens apstājās. Māte piecēlās sēdus. Gaišajā naktī pa durvju spraugu bija redzams mežs ar egļu robainajām galotnēm. Ar bērniem mežā neskriesi...

Tad starp viņiem un mežu iešņākuļoja cits vilciens — un vagonā kļuva draudoši tumšs. Bet — tai vilcienā dziedāja! Šo dziesmu māte bija dzirdējusi Vācijā, kad to dziedāja ar varu atvestās ukrainietes. Cik viņa krieviski saprata, tika stāstīts par karavīru un lakstīgalu. Melodija izklīda vasaras naktī, aizstaigāja uz egļu mežu sāpīga un žēla. Svešā stacijā, kurā viņi visi, cits citu neredzot, sastapās pirmo un varbūt pēdējo reizi. Droši vien arī karavīri brauca uz mājām.

Iekustējās viņu vilciens. Aiz stacijas vagonā atkal ienāca vasaras nakts gaišums.

— Armija. Var dziedāt — paliks dzīvi. Tāpat kā es.

Bija jāatbild, jo Egus redzēja viņu sēžam.

— Neviens jau nav taisījies uz jums šaut.

— Kā t' ne! Varbūt tie paši, kas dziedāja.

Te māte atcerējās, ka viņu taču vēl sargā vīrs, puisēnu tēvs. — Nāktu nu rīts un Daugavpils! No Grodņas telegrafējām — vīrs Daugavpilī gaidīs katru vilcienu. — Viņu gaidīs vīrs, lai sargās viņai pieskarties! Aptaustījusi, vai puisēniem pleci zem segas, viņa aizvēra acis. Elpa kļuva dziļāka, un par sevi viņa zināja, ka iemigs.

— Ko dziedāja zaldāti — taisni to pašu dziedāja ari Žanna, Mēklenburgā bija dzirdējusi no krievu gūstekņiem. Žannu nošāva...

— Par dziedāšanu?

— Varbūt par dziedāšanu ar. Žanna teica, ka esot poliete, bet runāja franču valodā. Vāciski jau ar. Kalpone, bija kalpone pie krodzinieka, kur vienu laiku stāvējām. «Gaststätte am Kelch». Alus bija kā mucu skalojamais ūdens.

Iemiegot viņai no jaunekļa vairs nebija bail un domas apsvērās pat otrādi: jauneklis droši vien Rīgā drīz apprecēsies. Vīriešu maz, bet kāds viņš būs sievai vīrs? Vairākas dienas nav dzinis bārdu. Vai tad Žannu nošāva par krievu dziesmu dziedāšanu ...

Viņa pamodās, jo vilciens atkal bija apstājies.* Egus stāvēja ar muguru pret viņu durvju spraugā. Nu jā, ausa rīts, vīrieši jau tā var. Jauneklim izlecot, nočirkstēja grants. Tātad viņš bija jau zābakos.

— Kilēvickundze, te ņems ūdeni, tad līdz pašai Daugavpilij! Padodiet spaini.

Māte palika viena, pilnīgi viena, tādēļ sameklēja pēdējo tīras veļas pāri, apšķērēja atirušās šuves un steigšus mazgājās. Kad Egus atgriezās, viņa, atslējusi spogulīti uz kastes, tina ap pirkstu un spraudīja matus veltnītī uz pieres.

— Oho, jūs gludinātā kleitā!

Māte bija uzvilkusi kleitu. Lai ari zināja, ka rūtainā kleita kā zvans ar platu apakšu sniedzas tikai līdz ceļiem — tādas kara laikā šuva — un kājas šņorzābakos izskatās pārāk spēcīgas ...

— Jo atkal mājās — tikpat kā svētkos!

— Un jūs gaida vīrs.

Māte neatbildēja. Uz drānas gabala viņa izlika karašas šķēles un skārdeni ar eļļu. Puisēni vēl gulēja.

— Dodiet savu krūzīti, ja jums tāds princips. — Viņa ielēja jauneklim pienu, aplēja ar eļļu maizes gabalu sev.

— Kilēvickundze, uz šķiršanos, un par dzimteni! Dodiet savu trauku! — Egus no vakar pirktā kortelīša kakla izvilka avīzes vīkšķi. Viņi saskārās caur divām paceltām alumīnija krūzītēm.

— Poļu pans nav melojis ... divreiz dzīts gan.

Māte drebinādamās norija, bet uzreiz izjuta tīkamu siltumu.

— Kundze, te mana dzelzs rezerve. — Tā bija pirksta garuma sālīta speķa šķēle. — Pēdējā Vācijas cūka. — Māte to sagrieza kubikos — cukura graudu lielumā. Jau ar otru malku viņa jutās noreibusi un arī priecīga, ka puisēnus veselus aizvedīs uz Rīgu, ka varbūt jau pēc stundas jutīs pilnīgu brīvību, jo mājas ir tas pats, kas brīvība.

— 2ēl, ka nevar aizsist telegrammu jūsu vīram.

Māte iztrūkusies pavērās jauneklī. Nē, viņa skatiens nebija bezkaunīgs, tas nemeklēja viņas virs ceļiem kailās kājas. Egus smaidīja, matu ezīti nolaidis uz ieplacinātā deguna pusi. Māte norija, kas krūzītē bija atlicis, un juta, ka nevaldāmas gar vaigiem rit asaras. Mutautiņš bija pelēks, tomēr sausāks par asarām.

— Vēl nedrīkstu raudāt... Jūs dzirdējāt, cik puikas bija klusi! Kā izbraucām no Drēzdenes, teicu — nedrīkst pa ceļam raudāt, tad ceļš būs garāks. Tādēļ arī pati neraudāju, kaut vakaros tā gribējās ... Daugavpilī vīrs negaidīs! ... Varbūt nekad vairs negaidīs ...

— Jūs teicāt... uz Drēzdeni pagājušajā vasarā aizbraucāt vīram līdzi...

— Es gribētu, lai gaida! Tādēļ teicu. Un pati jau neredzēju, vai viņu pēc trīspadsmitā februāra Drēzdenē sadedzināja..* kopā ar tūkstošiem. Divpadsmitajā viņam bija jāierodas darbā ... un viņš vairs neatgriezās . . . Jūlijā viņu Rīgā tikpat kā apcietināja un aizsūtīja uz Drēzdeni, jo vīrs bija elektromotoru speciālists, citādi paņemtu leģionā. Domājām abi, tā varbūt drošāk nekā frontē, braucām līdzi, jo desmit gadus nebijām šķīrušies. Drēzdenē blakus tai mājai, kur viņš strādāja, no klavierēm bija palicis tikai murskulis stīgu. Skrēju no lazaretes uz lazareti... bet sārtos ... dūmos jau cilvēku nepazīst... Tādēļ skaidri, ļoti skaidri nezinu, vai Kārli sadedzināja. Kā lai saku viņa mātei... Ka nenosargāju. Koferi ir tikai vīra drēbes. Cimdi bija pirmie, ko pārdevu. Bērnu dēļ. Briesmīgi bija pārdot — itin kā ar savu muti sacīt: miris ...

Jauneklis sev ielēja vēl.

— Kundze, var būt ari tā, ka pēc uzlidojuma viņu mobilizēja tieši uz ielas un aizsūtīja pretī amerikāņiem uz Reinu!

— Es jau vēl gaidu... — Māte noslēpa mutautiņu. — Lai zēni neredz... — Viņa sāka vīstīt ap matiem rupjo lakatu. Jauneklis izvēra cauri cilpām visas mugursomas kabatu siksniņas un piekabināja pudeli.

— Kundze, kas karā zina, kurā vietā bumba nekritīs! Mani, redzat, parāva leģionā, tāpat jūlijā, bet izlocījos. Gadījās majors, kas negribēja ne dzelzs, ne koka krustu, veda ap Berlīni ar līkumu uz dāņu pusi. Bet tur... Saku, ka Žannu nošāva. Polieti-francūzieti. Mati bija melni un ļoti sprogaini. Ļoti skaista. Nošāva par Wehrkraftzersetzung, ka grāvusi aizsardzības spējas, jo viens vācietis bija nosūdzējis, ka viņa ... ka no viņas saslimis. Tā arī bija Vācijā. Kad fronte juka, gulēju lazaretē. Kājas veselas, nav ko gaidīt. Piesitu pēdu ar līkumu gar Berlīni, Brandenburgā dalīja tabaku ... Esmu šansējis no puikas gadiem — uzņēmumu valdē, raku grāvjus, buljons kaulos bija. Kundze, kara laikā bez ticības nevar, vajag ticēt laimei. Karā patiesība tikai viena — ja esi beigts, tad tā arī ir.

Māte puisēniem kaisīja uz maizes cukuru un izlēja pēdējo pienu.

— Kārlēn, paldies, ka tu nepaliki slims ... — Viņa pati uzlika puisēniem melnās samta žokejcepures.

Tuvojoties Daugavai, jauneklis nostājās pie durvīm, jau sapogājis praķa pogas. Pirms vēla somu plecos, viņš izņēma papīra vīstokli.

— Kundze, vienai manai māsai ir puika, ņēmu viņam, bet man somā vēl... Vienā dārzā zālē mētājās. — Un jauneklis puisēniem pasniedza sprīdi augstu ģipša rūķi ar parasti garo bārdu un parasti sarkano cepuri. Rūķis naivi raudzījās kaut kur mātei garām, laikam atpakaļ uz Vācijas pusi.

— Kā bremzēs, tā zudīšu kokos.

— Filtrācijas punktā dos biļetes.

— Biļeti gan, bet uz gūstekņu nometni. Mersi! Brīvprātīgi negāju leģionā, brīvprātīgi nelīdīšu nometnē. Rīgā būs liecinieki, ka mani uz Vāciju aizsūtīja darbos. Citi papīri.

Vilciens samazināja gaitu. Māte jauneklim sniedza roku, smaidīja un laikam arī raudāja: — Tad jums laimīgi līdz Rīgai, Smukauša kungs! Dies dos, varbūt mani puisēni jums kādreiz aiznesīs zemenes. — Tad jauneklis izlēca. Mirkli virs vagona grīdas bija redzams viņa ezītis. Bez borsalīno.

1946. gada rudenī pēc praktiskajiem darbiem ķirurģijā no 1. pilsētas slimnīcas iznācu uz Sarkanarmijas ielas. Te saskrējos ar Edgaru Smukausi.

— Jā, dakter, no turienes gan, — viņš parādīja ar īkšķi uz blakusielas pusi, kur aiz stūra atradās venērisko slimību dispansers, zems, iedzeltens, miermīlīgs koka nams. — Biju trīs krustu kavaliers. Kā sacīt — eju tur kursos.

Tātad Smukausis runāja par Vasermaņa reakciju, kuru mēra ar krustu skaitu/un tā ir pozitīva pie sifilisa. — Man ir raksturs, tagad gauži godīgs. Kaut gan jau tad biju godīgs, kad braucu ar KilēvickundzL Pienu dzēru tikai no sava ķoba. Pēc instrukcijām. Viņa uzvilka divējas bikses, bet es jau biju godīgs. Kad uzzināju par Zannu, tad paliku godīgs. Mūžu atcerēšos... Viņa aizgāja jaunībā ... Dakter, ja runā vispārīgi — vai Zanna ir vai nav kara upuris, lai arī nevienas valsts upuru rēķinos viņas nav?

Nezināju. Par kara upuriem es arī pats varētu jautāt Smukausim. Jo šai stāstā vienu reizi, iespējams, esmu samelojis. Kad, stacijai tuvojoties, kādam jauneklim — uz vagona jumta bijām tikai jauni cilvēki —, kad telefona vads viņam pārplēsa kaklu un norāva no jumta, nevaru droši apgalvot, ka viņš tiešām uzkrita uz dzeltenā cūkādas kofera un palika dzīvs, jo vējš tai brīdī no lokomotīves melnos ogļu dūmus vilka skaudīgi zemu. Iebāzām degunus padusēs un tik vien redzējām, ka jauneklim kakls bija pušu un viņš krita. Ja uzzinātu, ka viņš pēc tam miris, es tāpat varētu jautāt Smukausim, vai arī šis, pēc kara mirušais, ir kara upuris. Uzskaitīts? Neuzskaitīts?

— Dakter, kad mēs ar Zannu iepazināmies krodziņā «Am Kelch», viņa tīšām purināja matus, lai es redzētu, kādi viņai mati un ka viņai auskari. No Aizīrās, viņa teica, zelta pusmēneši, katrā iekšā zila zvaigzne. Man teica, kas Zannu nošāva, esot viņai izrāvuši auskarus... Kā viņa smējās un purināja matus! ...

PĒDĒJAIS EVERESTS

STĀSTS

DZeltenais trīsdurvju autobuss uz apsnigušās Ezera ielas notrieca puiku. Mirklī nobremzējis, pārlicis ātrumu un atrāvis autobusu atpakaļ, šoferis Klāvs izkāpa un atspiedās pret autobusa stūri. Izskatījās neparasti, ka viņš nekrita ceļos, lai mēģinātu sabraukto izvilkt, jo pirmajā mirklī jau nevarēja zināt, ka tas nemaz nav vajadzīgs. Tāpat neviens nevarēja redzēt, ka Klāvam šai mirklī briesmīgi reibst galva. Parādījās divi sarkani cimdi kā pumpuri uz baltā sniega, tad puika no auto apakšas izrāpās, pielēca kājās un pat neiekliedzies aizskrēja atpakaļ, kur nācis: augšā pa divām kāpnēm uz /galantērijas veikalu. Durvīs viņš saskrējās ar māti, kura turēja aiz saites tikko aplūkoto rokassomiņu.

— Uģi, kur tu paliki...

— Kauna tev nav — bērnu pamest, šoferi nelaimīgu darīt! Mēs varam liecināt! — tā sauca sievietes, uz ietnes apstāju-ftfls. Vīrieši raudzījās uz Klāvu, kas nedrošu roku atpogāja rnlas vamzi, kaut gaisā stinga dvaša.

Klāvs iekāpa atpakaļ mašīnā, jo tur gaidīja viņam uzticētie braucēji, kuriem būtībā nebija daļas gar zēnu un Klāvu.

Autostacijā Klāvs iegāja pie dispečera un apsēdās pie krāsns durtiņām.

— Tu apdedzināsies. Pēc desmit minūtēm tev jābrauc, — teica dispečers, bet tad novaidējās: — Klāv, tev ģīmis kā siers! ...

— Tirpst kreisā roka, un te dur... — atbildēja Klāvs un uzlika plaukstu uz kreisās krūškabatas, kur glabājās vadītāja tiesības. — Lai pārbauda ... ka neesmu dzēris, ja sūdzas, ka es uzbraucis ...

Ar katru vārdu Klāva balss skanēja klusāk, un, ja dispečers viņu nesatvertu aiz pleca, Klāvs tiešām apdedzinātos pret krāsns durtiņām.

— Lonij! Zvani uz ātro!

Pēc divām nedēļām cits šoferis ar taksometru Klāvu no slimnīcas aizveda uz mājām. — Tagad kādu laiku regulēšu aizdedzes un karburatorus: esot jāizvairās no uztraukumiem. Man esot bijis miniinfarkts, tagad mini ir modē. Tas ir tāds mazs infarktiņš, kad sirdī mazs stūrītis no sarkanās gaļas pārvēršas baltā gaļā. Atpūtīšos, kamēr tas stūrītis sirdī ataug.

Tā Klāva dzīvē pēc divdesmit astoņiem darba gadiem sākās neierasta miera dienas.

Viņš dzīvoja nomalē dzeltenā divstāvu mājā, otrajā stāvā. Pie loga ielas pusē piesniedzās akāciju galotnes kā izspūrušas slotas. Pa otru logu redzēja šķūni, pagalmu, nogāzi aiz pagalma un alksnāja pelēko sienu aiz tās. Pats skaistākais ainavā bija malkas iela ar raibām bērza tāsīm un oranžiem alkšņa pagaļu galiem.

Mājas klusums sākās jau pusastoņos, kad sieva Olita, mēteli vilkdama, sauca uz gultas pusi: — Tev tikai jāatgriež krāns un jāpielaiž uguns, kartupeļi jau katlā. Būšu mājās tikai... vēlu: noliktavā inventarizācija.

Desmitos Klāvs nokāpa lejā un uzzināja, ka kāpienu skaits desmit un čīkst trešais no lejas. Tad kāpa augšā ar divām, tad trim pagalēm, jo ārsts bija teicis: «Kustēties vajag, bet slodzi kāpināt pamazām!»

Pēc dienām desmit Klāvs klēpī jau nesa desmit pagales. Pie augšējās bija pieauguši zaļi, sausi sūnu mati. Kad tie pieskārās Klāva vaigam, viņš atcerējās mežu, no kurienes šo malku atveda.

Tad, pie krāsns uz ķeblīša atsēdies, Klāvs divus pirkstus uzlika uz kreisās delnas zem īkšķa un raudzījās rokaspulk-stenī. Pulss — astoņdesmit četri. Nav slikti. Svarīgākais, lai kļūtu vesels, esot miers, teica ārsts. Kamēr no katliņa cēlās kartupeļu garaiņi, Klāvs pārdomāja, vai viņam ir miers, tas būtu — dvēseles miers.

Sieva Olita bija vesela un spraiga. Viņa rudenī novāca kartupeļus, kuri te vārījās. Klāvs pa to laiku strādāja divas slodzes, iztikdams ar piecām miega stundām, jo meitai Ilgai viņi vēlējās uzdāvināt krāsu televizoru — pūra daļai. Agrāk esot dāvinājuši klavieres. Tagad reti kāds tās spēlē, mājās atskaņotāji. Klāva paša māte un tēvs sirmi, dzīvo laukos pie brāļa. Šodien droši vien tēvs ar siena nastu uz muguras soļo uz kūti pie Kafijas. Dīvaini brālis iekrustījis govi. Tātad tur ir miers. Meitai Ilgai jau otro gadu savs vīrs, un abi vēl staigā zem rokas. Tātad tur ir miers. Dēls Gunārs otru gadu Rīgā studē par precīzu iekārtu inženieri. Oktobrī uz vienu vakaru ieskrēja un bija vesels — tas galvenais. Pagalmā šķūņa pažobelē sausas malkas ielai noņemta tikai viena kārta. Otra vēl pavasarī būs tik augsta, ka tur cielaviņas varēs ligzdu vīt. Tātad visur miers. Klāvs nolēma slodzi kāpināt.

Nākamajā dienā pēc sievas aiziešanas viņš pie spoguļa ar sievas asajām, liektajām nagu šķērītēm apcirpa ūsas un ba-kenus. Pēc paskata viņš līdzinājās aktierim.,. kā viņu sauca... Aktieris itāļu filmā tēloja pensionāru, kam mājās daudz gleznu un slikti kaimiņi. Viņam filmā, tāpat kā Klāvam šodien, reizēm mugurā bija rītasvārks ar vītu auklu ap vidu...

Tad Klāvs pie krāsns sasildīja slēpes, jo ieziest tās labāk siltas.

Klāvs apvilka medību jaku, kurai kreisajā pusē — labajai rokai pa ķērienam — bija uzšūtas kabatiņas patronām. Kaut kāda līdzība ar kaukāziešiem, kuriem arī uz krūtīm uzšūtas tādas kā patronas. Patronu kabatiņās viņš ielika tūbiņas ar nitroglicerīnu un intenkordīnu. Varbūt arī tās jāķer ātri kā patronas, kamēr nav noģībis pavisam. Aiz šķūņa Klāvs uzkāpa uz slēpēm. Trīs gadus tam nebija laika. Ja puika nebūtu paskrējis zem auto, varbūt slēpes vēl trīs gadus tīklos austu zirnekļi.

Plašajā nogāzē līdz alksnājam augšā no sniega izcēlās tikai vientuļi augošas priedītes — ar zariem līdz zemei, tādi kā priežu krūmi. Tikai šodien, te nodzīvojis jau piecpadsmit gadus, Klāvs uzzināja, ka priedītes ir piecas. Vienai bija divas galotnes. īsto, vienīgo, laikam bija nokodis alnis. Nevienas slēpju sliedes. Varbūt pat labāk — ja slēpotu vēl kāds, pamanītu, ka viņš ne tikai no slēpotāju vecuma izaudzis, bet arī vārgulis. Lai iet uz laimi: viņš sekoja zaķu pēdu rakstiem, kuri te līdzinājās izšuvumiem uz linu audekla.

Slēpes nevarēja slidināt, tās bija jāizceļ ar katru soli no irdenā sniega. Klāvs sasniedza alksnāju un iebrida ēnā, kuru pamanīja kā vēsu elpu uz sejas. Par zīmi, ka te bijis, Klāvs nolauza zariņu ar spurdzēm un aizsprauda aiz adītās cepures atloka. Cepure gan viņam bija kā jauniešiem. Tad izbrida līdz pieputinātam grāvim. Grāvja krastos auga bērzi. Viņš apstājās, lai neaizkustu. Cita nebija, ko darļt, Klāvs aplūkoja bērzus. Jaunajiem, rokas dilba resnumā, zari ziņkārīgi sliecās uz augšu, vecajiem tie bija nokareni. Noguruši. Tā varēja pazīt, kurš bērzs jauns, kurš vecs. Varēja iztēloties, ka stumbri aprakstīti ar melnu svītru rakstu. Bērniem varētu stāstīt: tās ir notis, no kurām pavasarī dzied putni.

Trešajā dienā Klāva iebrauktās sliedes jau stiepās tālu gar grāvmalu. Klāvs sasniedza sveša aploka stūri. Tai dienai pietika. Pirms atceļa viņš atpūtās, atspiedies pret sniegā slīpi iespraustām nūjām.

Aploka žogā zem svītraini apmizotās egles kārts vilkās dzeloņstieple. Uz stieples Klāvs pamanīja baltas pūkas. Zem tām sniegā virknējās pēdas. Zaķis. Mežjanka nevīžojis pieliekties, un dzeloņstieple bija tam izsukājusi muguru. Žogs aizstiepās līdz kūts durvīm. Šīs mājas sauca par Pīkiņām. Māju pirmais saimnieks sagudrojis dīvainu vārdu. Varbūt saimnieks daudz spēlējis kārtis un pīķi viņam atnesuši laimi. Žoga stūrī auga diža liepa un pīlādzis. Ja ieklausījās: skriedams cauri zariem un neskaitāmām sabrūnējušām plāksnītēm, kas vasarā turējās pie medainajiem ziediem, vējš sisināja vientulīgu meldiju. Ziedu paliekas bija izkaisītas arī sniegā. Pīlādzis, trīsreiz sīkāks par liepu, spurainiem zariem kā ezis paslēpies liepas pazarēs. Šī ziema laikam nebija ba-daina, zaru galos vēl turējās sažuvuši ogu ķekari.

Klāvs pārlaida skatienu rīt apgūstamajai takai. Pāri grāvim, cauri kārklu audzēm, uz meža pusi. Visu laiku mazliet pret kalnu. Pats augstākais kalns bija mežā, kur virs egļu robainajām galotnēm pacēlās ugunstornis, sasliets no kokiem, kuri no šejienes izskatījās ne resnāki par salmiem. Šie salmi turēja tādu kā putnu būri. Vasarā tajā augu dienu sēdēja sargs. Tāpat kā Tālavas taurētājs. Tikai ienaidnieks bija cits — savieši, kas pameta sērkociņu, no kura uzmutuļoja liesmas un dūmi.'

Klāvs vēlreiz atpūtās pie apšu pudura. Kādā krāsā tad īsti ir apšu miza? Vietām zaļbrūna, cjtur pelnu pelēka.

Atgriezies Klāvs atstāja slēpes pie mājas stūra un tūlīt uzrāva jakas piedurkni, lai redzētu pulksteni un skaitītu pulsu.

Te iešāvās prātā: vai pulss jāskaita, ja sirdi nejuta? Ir teikts, ka cilvēks jūtot tikai slimu sirdi. Klāvs ieklausījās, bet sirdi nedzirdēja. Un nolēma vairs pulsu neskaitīt.

Vakarā viņš mizoja kartupeļus un sievai jautāja: — Olita, kādā krāsā ir apšu miza?

Sieva bija nogurusi. — Tu laikam esi jocīgs: apšu miza ir apšu mizas krāsā. Neatstāj kartupeļos acis.

Ceturtajā dienā Klāvs, iznācis aiz šķūņa, nezināja — stiprināt slēpes pie zābakiem vai atgriezties pagalmā, noskaitīt desmit pakāpienus un sirdi vingrināt, malku nesot. Jo slēpju sliedes virs sniega bija itin kā uztūkušas — pa nakti vējš tās bija pievilcis. Vēl šobrīd pa visu lauku skrēja milzum daudz sniega pārslu, gājējam pat sejā sitoties. Ne velti teikts: vēja mātes zirgi. Ja skatītos, kamēr nogurst acis, varbūt arī pamanītu pašu sniega māti joņojam uz augstakas sniega sīpas. Tātad velti trīs dienas klauvējusi viņa pavārgā sirds, velti aizkusuma mirkļos ķerta elpa... Sniega mātei tāds Klāvs vienaldzīgs. Cik daudz lieku pūļu cilvēka dzīvē... Vēja priekšā cilvēks ir tikai niedrīte.

Klāva skatiens aizmaldījās līdz ugunstornim meža vidū. Tad atcerējās, ka vakar pēc brauciena un šorīt vairs nav skaitījis pulsu. Vēja māte neievēroja viņu, viņš neievēros vēja māti. Noliecis galvu pret vēju, lai nesvilinātu seju, viņš sāka soli pa solim vilkt sliedi no jauna, uzmanīdamies, lai no vecās trases vietas nenobruktu irdenajā sniegā. Pēc stundas bija sasniegts aploka stūris, kur šodien sniegs bija nosedzis visus sakaltušos liepas ziedus.

Atceļā Klāvs atpūtās veca dārza vietā, kur sniegā bija iedēstīti melni, greizi ābeļu stumbri līkiem, mezglainiem zariem. Šie koki laikam tīšām nebija vēlējušies augt stalti debesīs kā bērzi turpat dārza malā. Bet vai katram tomēr nebija savs? Bērzi savu dzīvi pierādīja, pavasarī debesīs iedegdami zaļu galotnes sveci, ābele — ar ziediem dārzus klādama. Ne vienu, bet divdesmit trīsdesmit pavasarus. Aiz dārza pacēlās apdrupusi akmens kūts siena. Te kādreiz bijušas mājas, par Lagātiem sauktas. Ko vecu ļaužu valodā tas nozīmējis? To vairs neuzzināt. Zaķi vieglām kājām kā pastalās bija staigājuši pa sniega virsu, un zemākie zari bija apmizoti raibi. Kas zaķim, ja cilvēks tādu vaļu ļauj! Veca ābele, kuras stumbrs bija iešķēlies, varbūt kādu vasaru no smagiem zariem uz pusēm plēsts, gan bija iežogota ar nomaļiem tā, ka mežjankas, apkārt staigādami, nebija atraduši ne spraugu, kur degunu iebāzt. Klāvs atcerējās dzirdējis, ka vecais Lagāts esot pensionēts dārznieks un vēl sargājot brīnumābeli, kas neesot nosalusi pirmskara bargajā ziemā. No tās āboliem vācot sēklas potcelmiem. Tātad šī bija tā brlnumābele. Tātad Lagātu vecais pēc bargajām ziemām tomēr bija atjaunojis savu slēpju trasi.

Vakarā Klāvs piedrāza grīdas birstei jaunu kātu un jautāja sievai: — Olita, vai cilvēks reizēm nav kā skudra vai... vienkārši spītīgs kā skudra, kas jaunu pūzni ceļ tai pašā vietā, kur vecajā mežacūka iegrūdusi snuķi? Vai cilvēks mūžā nepadara daudz lieka darba?

— Tīšām neviens prātīgs lieku nestrādā. Ja veltīgi, tad ir liktenis. Liktenis nav apspriežams. Ir — un cauri. Liktenim nevajag uzprasīties. Ilga zvanīja, vai mums neesot gurķi. Rīt noej pagrabā.

Arī piektajā dienā pāri sliedēm bija saputinātas kāpas. Klāvs garām liepai nonāca ciņainā laukā, kur bija izkaisīti kārklu puduri un auga kuplas šķetras. Pāri krūmiem — varbūt kilometru, varbūt tālāk — pacēlās mežs un virs tā ugunstornis. Klāvs nolēma torni uzskatīt par tādu kā vad-punktu, lai nemaldītos līčloču. Te viņš apgriezās un atpūtās.

Kārklu zaros tepat pie sejas Klāvs ievēroja sīkus pupolu deguntiņus, vēl pa pūsei slēptus brūnās čaulās. Šķetru zaros virs Klāva nākamo pūpolu pumpuri bija dižāki. Bet no sniega spraucās ārā vēl kādas sīkas zaru slotiņas kā bārdas rugāji baltajā pļavas sejā, un arī pie tiem varēja samanīt pūpolu aizmetnīšus, sīkus kā miežu graudi. Tātad tepat desmit soļos aug trejādi pūpoli. Atceļā Klāvs pamanīja vēl krūmu, kura zaru galos mazāki zariņi atgādināja izplestus pirkstus, atkal aplipušus ar pūpoliem.

Vakarā Klāvs nosēdās pie televizora blakus sievai, jo hokeju vai basketbolu nerādīja. Lai neuztrauktos, ārsts neieteica tos skatīties.

— Olita, es neticētu, ka tepat pļavā aug piecas sešas, kā teikt, pūpolu šķirnes vai sugas, vai pasugas. Ir tādi mazi pūpoli kā miežu graudi, tad tādi, kam zari ķekarā...

— Bet vislabākie parastie, šmaugie, šokolādes krāsā, ko pārdod tirgū. Tagad laika tev diezgan, sameklē to šmaugo stādus. Pavasarī varēs pārstādīt aiz šķūņa, tad nebūs jāmeklē pa grāvmalām.

Nu jau slēpošana bija kļuvusi Klāva dienas daļa, tāpat kā agrāk puspiecos gājiens uz autoostu. Vai viss līdzi? Kabatas nazis bikšu kabatā, jo bez naža nav mežā iešana. Neilona aukla, ja satrūkst slēpju saites. Nitroglicerīns, kurantils kabatiņā uz krūtīm.

Sestajā dienā gaiss bija sajaukts ar sīksīkām pilītēm, kuras neredzēja, bet juta sejā kā slapju dvieli. Priedītes aiz šķūņa vairs nebija zaļas, alksnājs sudrabpelēks, bet meža vietā — tikai sirma ēna. Tornis pazudis. Bija jāvelkas, slīdsolis nepadevās nemaz. Kārklā jā Klāvs apstājās. Pulsu nevajadzēja meklēt, tas ausīs sitās pats. Skaitīt? Nē, tikai atpūsties, ja reiz nolēmis neskaitīt. Klāvs brida tālāk. Aiz kārklāja sākās tīrums un tā nogāzē mājas. Šodien sirmais mežs bija stipri atkāpies. Klāvs atspieda zodu pret nūjām.

Lejā rēja suns. Laikam vecs un prātīgs, dibenu no sliekšņa neatcēla. Mājas durvis nepavērās, logu aizkarus neviens neatvilka. Tās bija atraitnes Stefānijās mājas. Stefānijā droši vien dārzniecībā. Kūts jumtā vējš bija izpluinījis skaidas. Ja kūtsaugšā siens, tas sapūs. Pie kūts mēslu kaudze bija, tātad govs arī. Stefānijai jau otru gadu nebija vīra, kas salabotu jumtu.

Slēpju sliedes todien aiz Klāva palika ūdens pelēkas, apkaisītas sīkiem zariņiem un alkšņu spurgaliņām. Laikam tās nometa putni, jo putni strādāja ari tais dienās, kad saules nebija.

Vakarā, no nekā nedarīšanas bēgdams, Klāvs trina jau asos virtuves nažus.

— Olita, Stefānijās kūtij skaidas satrūdējušas, vējš noplēsis spāres plikas. Laikam nav, kas uzsit jaunas. Ko maksāt jau viņai būtu, dārzniecībā ar gurķiem nopelna. Atraitne... Tai mājā vēl tikai suns.

— Tad nebrauc ar slēpēm, uzsit Stefānijai jumtu. Nebēdā, Stefānijai nav vēl sešdesmit, gan jumta sitējs atradīsiesl

— Es domāju vispār, ne jau par Stefāniju vien. Atraitne. Lauku mājas ziemā... Tikai suns un kūtī govs.

— Un televizors? Mūsdienās ir televizors.

Pēc divām dienām pakusušais sniegs atkal bija sasalis. Virs garozas uzpūstās pārslas sastingušas par viļņiem un kāpām. Slēpes no vecās vietas bieži slīdēja nost un bruka irdenumā. Cik dažāds bija tas, ko sauc par sniegu! Un nekādā ziņā tikai balts. Nogāzē virs izplūkātā Stefānijās kūts jumta saule sniegu pārlēja, tieši pārlēja ar salmu dzeltenu mirdzu, bet turpat lielie alkšņi savas ēnas zīmēja zilganas. Tādā krāsā bija palagi, kurus Olita agrāk pēc zilināšanas izkāra pagalmā. Klāvs sasniedza jaunaudzi pirms lielā meža. Atkal alkšņi, ne tādi kā grāvmalā, 'bet koki ar lapotnēm, nomāktas priedītes retiem zariem un egles, kuru zaļās piramīdas izlauzās cauri alkšņiem — nepanākamas. Slēpes ķērās uz skujām, trausliem zariņiem, kurus vējš bija nolauzis kopā ar čiekuriem, un caurspīdīgām dzintarkrāsas priežu mizas plāksnītēm. Uz tādas miziņas pat varētu kaut ko uzrakstīt. Bērni noteikti mēģinātu. Kaut kur zarā vāvere plucināja čiekuru, apēda sēklu/bet sēklas spārniņi griezdamies nolidoja uz Klāva pleca. Tātad Klāvs mežā nebija viens.

Aiz šīs audzes atkal atklājās pļavas strēmele, bet aiz tās pats mežs, kurā pacēlās tornis. Tornis nu bija daudz, daudz tuvāk nekā pirms desmit dienām. Varbūt nokļūt līdz tornim? Tad jāprasa atļauja sirdij. Tieši tā — sirdij.

Atceļā, saulei pēc īsās dienas jau krītot aiz Pīkiņu jumta, Klāvs pamanīja, ka sniegs te oranžā magoņu krāsā, ar zilganiem vilnīšiem.

Vakarā Klāvs iekūra plīti un uz pannas kaltēja rupjas maizes donas kvasam.

— Olita, visu mūžu teicu, ka sniegs balts. Bet nav. Šo-pēcpusdien tīrumā pat bija mazdrusciņ tāds kā bāla magone vasarā.

Olita vērīgi noraudzījās vīrā, bet viņš bija pārlicis pār pannu. — Man no mazām dienām sniegs balts. Visiem ir balts. Kādēļ sniegam uztiept citu krāsu? Kam no tā labums? Ja tev patīk lauzīt galvu, še «Zvaigzne», tur iekšā krustvārdu mīkla.

Vienpadsmitajā dienā ievilktās sliedes atkal saulē bija pielaidušās. Klāvs izbrauca veco trasi — cauri pēdējai jaunaudzei ar alkšņu kokiem un egļu piramīdām. Atkal vāveres kaisīja čiekuru zvīniņas. Tad Klāvs izslīdēja līdz pļavas strēmeles vidum lielā meža priekšā. Vēl tālāk — un trūktu elpas. Atpūzdamies viņš vēroja torni, kas šķita tepat aiz desmit eglēm un likās pat slīpi sagāzies uz viņa pusi. Torni viņš sasniegs, jo iemācījies «steigties lēnām».

Klāvs noņēma cepuri. Sauli juta spožu un siltu cauri aizvērtiem plakstiņiem. Pagriezis saulei muguru, viņš atvēra acis. Kas tur — virs meža, virs torņa? Tur loku lokos riņķoja putns, te tuvodamies, tā ka Klāvam šķita saskatāmas pat putna brūnsvītrainās spārnu spalvas, te pārvērzdamies par kustīgu punktu pret mākoņu kupenu. Viss — tumšās egļu pazares mežā, māju pagcilmi, ar vizošu cukuru apkaisītais lauks — apklusis dziļā pusdienas mierā. Suņi nerēja. Pa ceļu bez skaņas kustējās cilvēciņi. Bērni laikam atgriezās no skolas. Klāvs jutās nokļuvis meža un pļavu miera pasaulē.

Kāds šodien datums? Tātad divdesmit otrajā februārī Klāvs bija redzējis pirmo vanagu. Dienai pietika. Atceļā viņš atpūtās aploka stūrī. Pie pīlādža bija saslieti zārdu koki, aptekāti sīkām pēdiņām — pa divi, pa divi. Laikam ser-

mūlis. Zārdu koki stāstīja par nopļautu zāli, par darbu vasarā. Ziema laukos ir tas pats, kas... diendusa vasarā. Darbs, miers ... kopā dzīve.

— Olita, laukos šodien bija... suņu miers — neviens nerēja. Pierakstīšu: divdesmit otrajā februārī redzēju pirmo vanagu.

— Vari pierakstīt, bet tādēļ jau vanags neatlidos agrāk.

Četrpadsmitajā dienā Klāvs atjaunoja sliedi līdz mežmalai,

kur bija redzējis vanagu. Debesis klāja skrejoši mākoņi, kuri līdzinājās ledus gabaliem Gaujas straumē. Uz torni paraudzījies, Klāvs jutās gan mierīgs, gan satraukts: tātad trīspadsmit dienas viņš gatavojies četrpadsmitajai, kad jāiedzi-ļinās mežā, lai tuvotos tornim. Bet šoreiz pulss, pat ausīs jūtams, nevarēja būt nelaimes vēstnesis, jo to taču radīja prieks! Arī par to, ka divās nedēļās viņš pasaulē bija pamanījis vairāk nekā divos gados.

Klāvs atstūmās un ieslīdēja mežā. Tornis pazuda, bet uz to droši vien veda stiga, pa kuru uz augšu stiepās telefona vadi. Resni egļu stumbri ar aplauzītiem sausajiem zariem likās dzīvi, tikai dīvaini apklusuši. Te bija pasaule bez debesīm, apjumta ar biezu skuju kārtu. Pie kājām, sarkanajai cepurei kā dzirkstelei nozibot, izspurdza dzenis. Ap vecas egles sakni mētājās skaidas: dzenis te bija kalis dobi.

Atceļā no mežmalas kārkliem, žagariem zem kājām lūstot, garo augšlūpu izstiepis, izrikšoja alnis un nepanākami ātri izzuda starp koku stumbriem. Tas ilga piecas sešas sekundes, bet šī meža augstība saglabājās Klāva acu priekšā visu ceļu. Tādēļ vakarā viņš Olitai stāstīja:

— Šodien redzēju meža vareno melno ēnu... Alnis ir meža varenā melnā ēna.

— Mežs jau bez ēnas nevar būt. Rīt atnes maizi. Nē, nenes vis, pensionētā Švalbe no ielas otras puses mūs uzmana, tev skaitās mājas režīms. 'Ej vien uz mežu, tur viņa neredz.

Tā bija septiņpadsmitā diena, kad Klāvs plecos uzmeta arī

mugursomu Tā bija labvēlīga, saulaina diena bez pretvēja. Sniegs atvildzis, pamlksts un slidlgs. Lielā meža malā viņa vakardienas sliedi šķērsoja vēl nepiebirušas divnagu pēdas. Alnis mierīgā solī šorīt bija pastaigājies, apstājies pie kārklu galotnēm un droši vien no biezokņa vēroja Klāvu. Alnis bija meža saimnieks, Klāvs — viesis. Klāvs ieslēpoja telefona līnijas stigā. Sniegs te bija apsedzis celmus, pat eglītes līdz galotnei, un stiga turklāt veda kalnup. Slēpju gali, sniegā ieurbdamies, bieži ķērās līdz zemei noliektajos avenājos. Tad Klāvam bija stingri jāatbalsta atpakaļ pavērstās nūjas, kāja jāatvelk un jānoliek uz sniega. Tas nogurdināja. Bet bija nolemts šodien aizsniegt torni. Viņš sev pavēlēja bieži atpūsties.

Stigā ieliecās šmaugas, sniega saliektas lazdas un bērzi, kuru zari, klāti atkusušām un atkal sasalušām sniegūdens lāsēm, atgādināja stikla pērlīšu virtenes. Noliecies Klāvs izbrida cauri šiem ziemas godavārtiem. Tad uzmirdzēja sniegs: viņš bija sasniedzis kalna galotni. Klāvs atcerējās lasīto «Sniegāju tīģeri» — par Everesta iekarotāju šerpu Tenzingu. Tenzinga spējas un griba bija astoņtūkstoš metrus augsta. Klāva spējas un griba sniedzās tikai šī pakalna, iespējams, divsimt metru augstumā. Un tomēr šis bija viņa Everests! — Mans Everests, — balsī atkārtoja Klāvs.

Kalna galotne bija maigi apaļa kā saliekts sievietes celis. Tikai laukums, uz kura balstījās tornis, norakts līdzens. Cauri avenājiem Klāvs piebrida pie torņa. Stūros tas balstījās uz betona pāļiem, platiem kā galds. No staba uz stabu bija pārlikti vareni, zaļdzelteni piesūcināti apaļkoki, diez vai rokām apņemami. Kur mežos vēl auga tādas priedes! Kopš pēdējā sniega neviens te nebija soli spēris, tikai visuzinā-tājs zaķis un lapsa aiz tā. Klāvs noņēma slēpes un apsēdās uz saulē sasilušā stumbra, pavērsa seju pret sauli un pagaidīja, kamēr sirdi nejuta nemaz. Tad, kā nopietnu darbu veicis, no mugursomas izņēma sviestmaizes un termosu ar tēju, lai uzdzertu uzvarai.

cēlās virs Klāva un pāri mežam. Četri varenu priežu stāvi no pāļiem tiecās uz augšu, tuvodamies cits citam, slīpu režģu saturēti. Vienu stumbru pagarināja nākamais, piesaistīts ar dzelzs bultām. Kur sākās jauns posms, atradās dēļu platformas. Tā cits ar citu saistīti, četru priežu stāvi cēlās pret mākoņiem un galotnē turēja novērotāja būri. Tornis bija... tā bija kuģa varenība, jo arī tornim bija lemts cīnīties ar vētrām un negaisiem, kas sakuļ mākoņus, diendienā, gads gadā. Tornis peldēja cauri gaisiem dienu un nakti. Tie tik ir bijuši vīri, kas galotnē būrim uzklāja jumtu un vēl pāri tam pacēla zibensnovedēja šautru!

dzelteni ziedi pavīdēja saulainie priežu stumbri. Tornis pa

Klāvs satvēra kāpņu balstu. Kāpienu pa kāpienam viņš pacēlās augstāk. Trīsdesmit, tad ar roku varēja sasniegt pirmās platformas grīdu. Lūka uz to bija noslēgta ar priekškaramu atslēgu. Klāvs atsēdās uz augšējā kāpiena.

Ap viņu strāvoja spirgts gaiss, pats itin kā ieplūzdams krūtīs. Tagad Klāvs pats atradās virs meža augstākajām galotnēm un viņu pārņēma savāda, varbūt — brīvības izjūta, jo viņš redzēja, kā pats domāja, lielāku pasaules daļu nekā ikdienā, bet pārredzēšana nepieciešama brīvībai.

Meža virsma bija ezera līmenis, pār kuru skrēja zaļi viļņi. Tad tur bija pļavas ar nieka šķūnīšu jumtiem. Bet aiz meža sākās tāli lauki ar koku puduriem, dārziem, vientuļām mājām un atkal jauna, zema mežu svītra, jau segta ar tāles zilgano miglu. Otrā pusē varēja saskatīt viņa pilsētu. Virs tās apvārsnī iesniedzās baznīcas dzeltenais tornis. Šķita, aiz šīs pilsētas vairāk nekā pasaulē nebija.

Klāvam nupat, nupat plikās, ka viņš zina, ko nozīmē laimīgam būt. Tas ir dziļš miers, un sirds tomēr reizē trīs — kā cīruļa spārni vasaras debesīs. Lejā kāpdams, Klāvs juta, ka ir vesels un tūlīt atgriezīsies darbā/

Atceļš bija daudz vieglāks — gandrīz tikai uz leju. Pēdējai atpūtai viņš apstājās kārklā jā, kur bija pamanījis trīs da-

f.'ulus pūpolus. Te Klāvs saklausīja savādus, sīkus sprakšķus, Itin kā lūztu sausi zariņi. Tā nevarēja būt pele, ar kuras pēdiņām bija nošūts sniegs. Skaņas nāca no kārklu krūma. Klāvs pielieca krūmam ausi un saprata: viņš bija dzirdējis pūpolu pumpurus sprāgstam! Tur šķēlās brūnās čaulas un saulē izlēca pūpoli.

Mājās Klāvs no trauku skapja izcēla tukšas alus pudeles.

— Olita, manam Everestam par godu atnesīšu pudeli visvājākā vīna. Vienu glāzi arī sev.

— Ja pudeles nebūtu tukšas, varētu domāt.«« ka tu pats esi...

— Šodien dzirdēju, kā pūpolu pumpuri sprāgst!

— Agrāk par dažiem teica: tas jau dzird, kā zālīte aug un puķītes runājas.

Sieva sabāza rokas raibā priekšauta kabatās un noraudzījās uz Klāvu no augšas, jo viņš sēdēja uz ķeblīša un lika somā pudeles. Tagad Klāvs Olitas acīs izlasīja neparastu pārākumu, un pēc tik daudziem gadiem viņa likās uzreiz aizgājusi tik tālu, itin kā Klāvs ar savu dvēseli te pie plīts būtu palicis viens, nē, zem plīts vēl mājoja pele...

Tai pašā mirklī pie Klāva auss atskanēja, viņš domāja, sprādziens, tikai sāpes ietriecās nevis deniņos, bet sirdī. Uz pleca, tad no pleca uz grīdas kopā ar lāstekas garu stikla šķembu nokrita melns, šķautņains akmens. Ne stikla lāsteka, ne akmens Klāva deniņus neskāra, bet viņš, apkārtnei tumstot, atslīdēja pret gāzes plīts cepeškrāsns durtiņām.

— Pudeles saplīsīs! — viņš vēl izdzirda sievu.

Kad nestuves ar Klāvu bija iestumtas ātrās palīdzības mašīnā, Olita feldšerim stāstīja, kas noticis.

— Redz, kā — cilvēku var nosist ar akmeņogles gabalu. Tā, ka pat pa galvu netrāpa, — prātoja feldšeris. — Var nosist ar bailēm vien.

Tās bija Smita ogles, viņi siltumnīcu kurina ar oglēm, — piebilda feldšeris.

— Varbūt, bet patiesībā viņš infarktu dabūja, jau uguns-torņa kalnā kāpjot. Aiz iedomām — kalnā kāpt. Noteikti. Infarkts, man domāt, viņam sākās jau pirms nedējas. Redzat, kamēr viņš slimoja, izlasīju divas grāmatas par infarktiem — ja rodas asinstraucējumi smadzenēs, tad var palikt ar! drusku ... tāds... Kamēr abi strādājām, pļāpājām maz, tādēļ tagad palika prātā, ko viņš pēdējos vakaros sarunāja. Jums neliekas, ja runā tā: sniegs nav balts, bet magoņkrāsā, apses miza nav apses mizas krāsā, bet diezin kāda. Un saka: tur bijis suņu miers! Alnis nav briedis, bet «melnā ēna». Un šodien: viņam pieder Everests! Kad ne jūs, ne es pat nezinām, cik tālu tas ir. Everests!

Tā Klāva slimības vēsturē palika ieraksts, ka jau pirms tam, kad Smita puika iesvieda logā akmeņogļu gabalu, slimniekam bijuši «apziņas traucējumi, jo viņš runājis par sarkanu sniegu, par zaļu apšu mizu un par to, ka viņam piederējis Everests».

Pēc nedēļas Klāvs mierīgi gulēja slimnīcā, rokas uz segas uzlicis. Kopēja, veca un kliba, uz skapīša nolika vāzīti ar pūpoliem.

— Jums laba sieva, — teica kopēja. — Kad būsiet ārā atcerieties. Kad jūs atveda, visu nakti nosēdēja slimnīcā. Un šorīt, kamēr gulējāt, atnesa pūpolus.

— Jā, laba, — atbildēja Klāvs. Pūpoli atgādināja kārkliem pieaugušo pļavu. Pļavā pūpoli tagad gan izplaukuši pavisam, pumpuriem sprāgstot.

Tad Klāvs atkal i^zkāpa trīsdesmit kāpienus pa torņa kāpnēm. Tur viņš jutās laimīgs, tikai nezināja, vai sieva un dēls, un meita Ilga, kuri dzīvoja tik tālu, ka nevarēja uz slimnīcu atnākt, sniegā atradīs viņa pēdas uz Everestu.

ARI PAR SIEVIETI, KURA ŠŪPOJA KĀJAS

NO MŪSU PAGALMA STĀSTS

Septītais mūsu kvartāla nams atšķīrās ar to, ka tajā reizē ar trim parādes durvīm tika atvērtas arī veikala durvis. Ejot uz veikalu pēc dažkārt ieskāņā Cēsu alus, mēs, pirmo sešu māju iemītnieki, ar saprotamu ziņkāri aplūkojām jaunā nama iedzīvotājus. Jo kaimiņus īres namos, tāpat kā kapsētā, neizvēlas, kaut blakus viņiem reizēm jāpavada visai ilgs laiks. Saka gan, kapsētā tas esot ierobežots — tikai līdz pastardienai.

Drīz izrādījās, ka šinī namā mājo viens vismaz pievilcīgs un viens vismaz dīvains īrnieks.

Par pirmo. Tā bija jaunā veikala kasiere, kuru jau pēc nedēļas pat precētie vīri sauca vienkārši par Jutu, kaut viņai piederēja ne tikai laulību gredzens (tādus turīga sieviete var nopirkt kaut divus), bet ari dižena auguma vīrs, kas pusseptiņos uz motocikla kā bezdūmu raķete izlidoja no pagalma. Uzraksts uz viņa liesmaini sarkanās vējjakas krū-

tlm — «Texas Oil» — gan maldināja: Jutās virs nestrādāja ASV, bet bija šoferis ATK. Tādēļ viņu ieredzēja: ne tikai jaunajā namā vien pirka jaunas mēbeles, bet, teiksim, gultu uz pleca no veikala neatnesīsi, jāsveicina šoferis.

Veikala priekšā no atlikušajiem ķieģeļiem bija uzmūrēta terase — tāpat, skaistumam. Lai ari no Lodes nākuši, ķie- | ģeļi ziemā bija apsaluši un apdrupuši, tā ka siena atgādināja bakurētaina indiāņa vaigu. Bet, tiklīdz te blakus krešu ļ stīgām atsēdās Juta, robus mūrī vairs nepamanīja.

To Juta darīja piecpadsmit minūtes pirms deviņiem, vei- / kala vadītāju gaidot, un desmit minūtes pirms trijiem, pus- i dienas laika beigās. Jutās kājas līdz pat ceļiem sedza debes- | zili vizošais uzsvārcis, tā ka... nekā īpaša te nebūtu. Ga- j rāmgājējs redzēja tikai krējumšokolādes brūnus stilbus un ļ glīti zīmētas potītes virs augstpapēžu siksniņkurpēm. Nozī- ! mīgākais, man šķiet, bija tas, ka Juta bieži kājas šūpoja, tā ka, laikrakstu valodā runājot, garāmgājēji «nevarēja tās nepamanīt». Cik ilgi uz kājām lūrēsies: ja aiz kautrības paraudzījās uz Jutu pašu, garāmgājēji saskatīja arī tādu retumu kā melna bize, kas žņaudzējčūskas laiskumā iz vijās no stīvinātās aubītes un dusēja uz krūtīm «kreisajā pusē, kur sirds». Smaids Jutās sejā tai pašā laikā pauda «tālu izteiksmi», kā dzejnieki saka. Viņa rāmi smaidīja un šad tad pārsedza acis ar plakstiņiem, pa kuriem vienmērīgi bija sadalītas retas skropstas.

Domāju, Juta divas reizes dienā pa desmit minūtēm sēdēja uz mūra tādēļ, ka, veikala kases aizgaldā sēdot, neviens viņu pa īstam nepamanīja, pat to, ka viņas kājas vismaz līdz ceļiem pievilcīgas. Pat «tālo skatienu» ne, jo Juta raudzījās vai nu uz «Cepamā margarīna» paciņu pircēja grozā, vai uz apcirknīšos sadalīto naudas lādi. Taču cilvēks pieder pie dzīvās dabas. Atrodas augu fiziglogi, kuri apgalvo, ka pat cūkpienes domājot un tādēļ izveidojot ziedu, lai to pamanītu tauriņi, bites, kamenes vai citas sīkas vabolītes.

Tomēr viens jaunās mājas iemītnieks, kaut izskatā vecs,

tomēr vīrietis, uz Jutu un kresēm pat galvu nepagrieza. Ne-apgalvoju, bet iespējams, ka taisni tas pamazām Jutā pret šo vīrieti radīja zināmu antipātiju. Ja viņa zinātu, ka šim vīrietim galvu atsevišķi, bez visa stāva, sāņus pagriezt gandrīz nav iespējams, Juta varbūt līdzjūtībā nopūstos.

Vēl ļaunāk. Viņš pat domās nedomāja: «Juta, jūs esat pievilcīga!» — šis vīrs viendien apgriezās ap savu zemē iecirsto spieķi ar fronti pret Jutās kājām un izčērkstēja: — Biedre kasiere, pulkstenis ir piecpadsmit un trīs minūtes.

— Trīs minūtes? Un es domāju, ka trīs stundas, — Juta atsmaidīja un aizgāja uz kasi.

Tā kļuva skaidrs, ka stīvais ar spieķi ir kašķīgs un piesienas.

Samērā drīz (kaut rajona avīzē par to nebija ne vārda) visos septiņos namos kļuva zināms, ka šo vīru sauc par Grencionu, ka viņš ir pensionārs, varbūt pat kara invalīds, un dzīvoklis pirmajā stāvā viņam piešķirts tādēļ, ka augstāk esot grūti uzkāpt. Nav izslēgts, ka reizēm Grencions, ejot ar spieķi, skaitīja soļus, jo pēdu ar spieķa galu zemei piedūra reizē un brīdi paturēja. Uz spieķa gala bija uzmaukts uzpirkstenis. Kad asfalts uz ielas kļuva staipīgs kā piparkūku mīkla, pēc uzpirksteņa iespiedumiem varēja pateikt, ka te Grencions gājis uz kiosku avīzi pirkt un tad atgriezies «bāzēs». (Par «bāzēm» sk. turpmāk.)

Tāds bija šis Grencions — stīvi taisns, šķiedraini izkaltis kā paegļa spieķis. Stāvie mati gan bija vēl daudzmaz visi, bet sirmoja savādi, laikam katru gadu pa šķipsnai, tādēļ galvas virsmā varēja saskatīt zināmu līdzību ar melnraibu pupas ziedu. Uzacis un acis krāsu nebija mainījušas reizē ar matiem un virs iekritušajiem, itin kā anatoma atprepa-rētiem vaigiem dzelkstīja spilgti brūnas. Kad Grencions apstājās, vienkārši apstājās, lai mainītu iešanas virzienu, pretimnācējam šķita, ka pensionārs apstājies tīšām, lai ar savām joga acīm izskatītu otram zem cepures paslēpto. Simpātijas tas nerada. Svētdienās un apmākušās dienās viņš

nesāja brūnu žaketi un baltu kreklu ar tā saukto Sillera apkaklīti, kuru izliek virs žaketes apkakles. Tādas esot bijušas modē — īpaši Vācijā — trīsdesmitajos gados.

— Esmu dzimis Baššškīrijā. Baššškīrijā bija daudz bišu un pjļļavās baltsarkanzilas puķes līdz krūtīm, — reiz teica Grencions. (Runājot Grencions apmēram reizi teikumā aizķērās aiz viena līdzskaņa. Mēģinu to attēlot uz papīra.) Taisnība, vecos žurnālos redzams, ka šādas apkaklītes senāk bijušas modē arī Padomju Savienībā. Iespējams, pie vecuma viņš atcerējās, ka tādu kreklu Ufā vai Krimā 1930. gadā valkājis viņa pionieru vadītājs.

Milzīgais pagalms starp namiem līdzinājās zaļas aploksnes otrajai pusei — jau brangajā maurā pa diagonālēm stiepās betona plākšņu celiņi. Pārāk tīrs un tukšs, lai te varētu izvērsties bērni. Toties nogāzi aiz pēdējā nama, kā avīzēs raksta, «celtnieki vēl nebija paspējuši labiekārtot». Un līdz gadsimta beigām arī netaisījās to darīt. Tā nogāze uz gravu ar dzeltenīgiem vīgriežu ziediem apaugušo strautu pašā lejā, kādreiz koša pļava, kur vecenītes ganīja padumjus jēriņus, bija pārvērtusies par «industriālās celtniecības kaujas lauku». Itin kā kuģu lielkalibra artilērijas sagrauti un cits citam uzgrūsti, līdzīgi milzīgām betona vafelēm tur dusēja vairāki griestu pārseguma bloki. Sūnaini caurumotie pusķieģeļi bija glītāki. Netrūka arī ar nenomazgājamu betonu apkrāsotu dēļu. Spēcīgas dieva sētas vībotnes un slaidas usnes ar violetu pogu galā lauka skarbo elpu zināmā mērā atmaigoja. (Rajona avīzes dzejnieks par vībotnēm man teica: «Iztālēm, īpaši ja nometas guļus, tās atgādina Krimas cipreses.»)

Sī nogāze bija Grenciona «bāzes», kuras minēju iepriekš. Sēdēdams uz iedauzīta, bet vēl balta tualetes poda, stīvās kājas blakus spieķim uz priekšu izstiepis, Grencions te lasīja avīzi. Šad tad, acis pūtinādams, viņš noņēma acenes, kuras, aukliņā iesietas, palika uz krūtīm kā ģenerālim binoklis. — Ja brrrilles nokrīt, paiet vai stunda, kamēr pa zemi sagrābstu, — viņš man teica. Tad Grenciona skatiens kā ne-

vilšus, kā zagšus pārslīdēja pāri gravai. Tās otrā krastā slējās mierīgs priežu mežs. Daždien no meža vējš atnesa tauru skaņas. Tikai skaņas, melodijas reti, jo tās pa ceļam salūza un iekrita gravā. Aiz viņējā meža bija kapsēta.

Te viņi sapazinās — vietējie bērni un Grencions. Pieaugušajiem betona bloku ribas un noskrandušie dēļi bija piedauzība, bērniem — izpriecu lauks. Spriežot pēc vārdiem, kādos viņi cits citu sauca, tie bija moderni bērni. Pareizāk sakot, puikas, meitene tikai viena, arī moderna — Dace. Mārcis, Kaspars, Matīss, Dāvis. Tai vecumā, kad spēlē karu. Kad viendien Grencions tur sāka avīzes lasīšanas kursu, zem caurumotā betona bloka viņš pamanīja trīs dzeltenas ķiveres un zem tām trīs pelēku automātu stobrus. Arī Gren-cionam bija ierocis — «trešā kāja» —, tādēļ viņš palika sēdot. Izrādījās, ka viņš bija iekļuvis krustugunīs: lietus izskalotajā grāvī, kas bija pārsegts ar saburzītām melna skārda plāksnēm, sēdēja divi sarkanās ķiverēs ar dzelteniem automātiem. Laiku pa laikam puikas ar kreiso plaukstu lietprātīgi iesita «patronu aptveri» ierocī un, sprūdu nospiežot, izlaida pa kārtai, iesaukdamies: «Uguni!», «Trrr!»,

«Beigts!», «Mārcis trāpīts!».

Grencions atkal pievērsās avīzei, tomēr viņš te laikam bija lieks — pret viņa kāju mīksti atsitās zila, sarmaina plūme. Puikas bija cerējuši, ka vecais ķers pēc spieķa, bet Grencions tikai pagrozīja rumpi kopā ar galvu:

— Slikti trrrāpīts. Ja pa galvu, bbbūtu beigts.

Puikas tad izlīda dienasgaismā, labajā plaukstā iežņauguši kaklā pakārto automātu spalus.

— Bbbagāti tēvadēli — katram automāts.

— Šitie jau lēti — pieci četrdesmit.

— Lllabas patronas, var šaut vvai simtreiz.

Bija svētdiena, un Grencions bija apvilcis žaketi.

— Onkul, tie ir kara ordeņi? — puikas norādīja uz krāsaino lentīšu svītru pie Grenciona žaketes.

Orrrdenis viens, labā pusē. Cccitas — medaļas.

— Par karu?

— Nnnē, no kara laika.

Tā viņi iepazinās. Puikas ar plūmēm vairs nemētājās, bet šad tad ar Grencionu apmainījās domām.

— Apskatīju grāmatā — svētdien tev labajā pusē bija Tēvijas kara ordenis, otrā pakāpe, sudraba krāsa. Par ko tev piešķīra?

Grencions pierāva lūpas pie deguna un noņurkšķēja:

— Tttāpat, pēc vienas kaujas ...

— Sarīkosim kauju! Taisni tā, kā bija kara! Tikai tu izstāsti.

— Tad jāierīko štābs. Bez ššštāba nevar. Ar tttelefonu un tālskati. — Grencions aizsteberēja.

Kad Grencions ar puskukulīti maizes groziņā stāvēja rindā pie kases, Juta stāstīja pārdevējai:

— Pensionāru padomē viens pazīstams. Mūsu invalīds bijis muzikants. Stīvējis ermoņiku plēšas, kamēr citi kaujas. Cukurs ... maize ... Rublis divpadsmit.

Grencions tikai pie durvīm bija izdomājis atbildi un apgriezās kopā ar raibo galvu: — Spēlēju gan. Varu šodien arī bbbērēs. — Un pieturēdams vēra durvis tā, ka ar visu stipro atsperi tās aizvērās bez skaņas.

Citi pircēji uz mirkli pieklusa. — Drūms cilvēks, — viens noteica. — Mazliet pasists, — otrs pievienojās.

Kad Grencions ar avīzi atkal ieradās «bāzēs», pienāca Dāvis, puika lielām acīm, garām eņģeļa skropstām. (Ar nosacījumu, ka eņģeļi varētu būt arī melnmataini.) Glīti apgriezti biezi mati vienmērīgi apņēma galvu līdz pat acīm kā melna ķivere. Puika, par kuru saka: «Tīriņš.»

— Onkul, mums ir'štābs. Jūs paskatieties... — Dāvi Grencions bija ievērojis kaut vai tādēļ, ka Dāvis vienīgais viņu uzrunāja ar «jūs».

Puikas bija strādājuši krietni: kā lietpratīgi aku meistari betona caurtekas grodam viņi bija rakušies apkārt, kamēr tas pats ar savu svaru bija iesēdies līdz pusei zemē. Uz latu galiem sameistarots papes jumts, jau apmests ar mālainu smilti. Virs jumta izslējās notekas caurules gals.

— Varrreni! Šitādu pat tttanks nesašaus Skurstenis...

— Nav skurstenis — periskops! Tālskatis!

— Gggudri izdomāts! — Grencions uzlika plaukstu Dāvim uz galvas. Zēns no plaukstas izgrozījās.

— Nevajag, mamma katru sestdienu viņu ved pie friziera, — kāds pamācīja.

— Ja fašisti nāks no turienes, — Dāvis norādīja uz gravas dibenu, — mēs no šejienes — trrr! Vai štābs ir taisni kā karā?

To Grencions laikam nezināja. — Paņemšu zāģīti, — viņš nesakarīgi atbildēja un aizspieķoja prom. Pret Grenciona muguru kaut kas atsitās. Tomāts. Vesels, tātad tīrs, traipu uz krekla tāds neatstāj.

— Dace! Nemētājies! — Tā bija Dāvja balss. — Onkulīt, Dace mētājas!

— Pppaldies ...

— Tomāti nav zagti dārzā, Dace paņēma no kastes aiz veikala, — kāds vēl paskaidroja būtisko.

Tovakar Juta pagalmā satika Grencionu. Juta gāja lēni, izbaudīdama ap kājām vakara vēsmu, kura plūda augšā no gravas, no vīgriežu pūkainajiem ziediem. Ap matiem bija apvīta šalle, gaisīgi violeta kā rieta atspulgs debesīs. Uz krūtīm vienā pusē tagad gulēja bize, otrā — šalles gals. Grencionam toties bija divi spieķi. Viens — parastais paegļa, otrs — lazdas nūja, pārlikta pāri plecam. Šai spieķī bija iekārta nastiņa — ar divām stieplēm sasieti taisni trīsdesmit centimetru garumā sazāģēti dēļu gali.

Jutās vērīgās kasieres acis novērtēja uzreiz: Grencions bijis «bāzēs», sazāģējis dēļu galus un nes projām.

— Labvakar, kaimiņ!

— Vvvakar!

— Kur pārdod tādu malciņu?

— Nnnekur.

— Esat bijis būvlaukumā. Jums taču gāzes plīts un krāsns vispār nav. Pārdosit, vai?

— Žžžēl, ka tur dēļi pūst. Pazīstamam ir plīts.

— Laimīgu ceļu, bet lieciet aiz auss — juridiski tā vismaz ir valsts mantas iz vazāšana!

Visi, kas tovakar atpūtā bija uzmetušies uz logu palodzēm, nodomāja, ka Grencions tomēr tērēts: malku nes pār plecu; būtu sarunājis kaut Jutās vīru, šoferi no «Texas Oil», aizrautu puskravu uzreiz.

Nākošajā dienā Grencions ar otrā maršruta autobusu ārpus savas noteiktās dienas kārtības divreiz apmeklēja pilsētu, atgriezās ar mugursomu un ar to nokāpa uz «bāzēm». Saticis Dāvi, paziņoja: — Rrrīt. Desmitos štābā, parrrādīšu, kā bija karā. Vvvajag trīs lāpstas un piecu centimetru naglas. Zāģi arī. — Un ar savām stingrajām acīm, ap kurām no sejas bija atlicis maz, paraudzījās puikā.

Rītā desmitos septiņi puikas ar lāpstām un naglām saradās ap štābu.

— Redziet, onkul! — Dāvim pāri plecam siksniņā karājās melns, spožs automāts. Citiem bija parastie, pelēkie un dzeltenie. Kad Dāvis nospieda sprūdu, stobra galā zibsnīja sarkana liesmiņa. — Iekšā ir baterijas!

— Nnnevar sākt kauju, kkkamēr nav novākts lauks. Cccitādi netiksim pie uzvaras. Redzat, tur ir ierakumi, pppa-rādīšu, kas jādara.

Grencions piegāja pie viena no grāvjiem, kurus lietus pa divām vasarām bija izskalojis irdenajā, kādreiz buldozeiu sadzītajā smilšu valnī. Pirms nedēļas tur puikas ar lāpstām bija izveidojuši glītu ierakumu, vienu sienu pat izlikuši ar sadauzītiem ķieģeļiem/ No ierakuma pavērās skats uz priežu mežu aiz gravas.

— Smaka... — viens nočukstēja. Uzreiz arī citi sajuta uzplūstam pretīgu dvaku.

— Dddāvi, tu būsi priekšnieks, pastāstīšu, kas jādara. Sitas ierakums bbbija vajadzīgs vakar. Šodien vairs ne. Ierakumā jjjāaprok tie, kas krituši vakar. — Puikas ne tikai apklusa, bet palika gandrīz vai miera stājā, gar sāniem nolaistām rokām, jo runa taču bija par nāvi, par mirušiem, kas cīnījušies vakar. — Nnno kritušiem jāsavāc vvvisas šautenes un automāti. Visiem no krūškabatas jāizņem sarkanarmiešu grāmatiņas. Un visi citi papīri. Fffotogrāfijas Pulksteņi arī no rokas. — Grencions norādīja ierakumā. — Tttur atradīsit papīrus. Tie nav papīri, bet dokumenti Tttie spīdīgie pudeju vāciņi nav pudeļu vāciņi, tie ir pulksteņi. Pppa vidu izkaisītas ozola zīles. Tttās nav ozola zīles, tie ir nāves medaljoni bikšu pakaļkabatā. Kad ttto medaljonu atrauj, iekšā papīriņš, kā kritušo sauc, kkkur sūtīt nāves paziņojumu. Medaljoni — debesu vīza. Tad sastādīsim sarakstu un bērsim kapu ciet. Tttad nozāģēsim četrus dēļus metra garumā. Jjjums ir naglas. Būs obelisks. Tad uzbruksim Pāri gravai. Dddāvi, ej pirmais, tu esi trofeju komandas priekšnieks!

Dāvis nostājās uz pašas ierakuma malas, ar plaukstu ap tvēra automāta spalu, un stobra galā nozibsnīja uguntiņa.

— Nnnešauj! Šauj goda zalves, kad aprakti!

No pagalma šortos, zirgastei plīvojot, izskrēja «dullā Dace kas mētājas ar tomātiem». Viņa nezināja, ka Dāvis vairs nav vienkāršs Dāvis, bet trofeju komandas priekšnieks, un ie-skriedamās un iesmiedamās no mugurpuses ar dūrēm iegrūdās Dāvja mugurā, varētu arī teikt — iegrūda viņu brāļu kapā. Virs ierakuma uzsitās spīdīgu mušu spiets.

— Es iekāpu... Kauli ar tārpiem! ... Smird... — Pa ierakuma galu Dāvis izskrēja ārā, nelabumā norīstījās, tīrās sandales zālītē apslaucīja vēl tīrākas un tūlīt aizrikšoja už pagalmu. Puikas pagaidīja, tad kā atvadīdamies rindā nostaigāja gar kapa malu, ielūkojās tajā un arī klusēdami gāja projām.

— Vecis slims ...

Grencions, ar spieķa galu soļus skaitīdams, aizgāja un apsēdās uz sava tualetes poda, izņēma avīzi, bet, to neatvēris, raudzījās pāri uz priežu mežu, kura stumbri laistījās saulē kā spodrinātas vara saktas.

Pēc brīža viņš juta kādu tuvumā staigājam, un viņa stīvā kakla ierobežotajā redzes laukā ienāca Juta. Juta stingri nostājās uz savām krējumšokolādes kājām.

— Kādēļ pārbiedējāt manu bērnu? Dāvis raud, nevar nomazgāt smaku. Bērnam šoks. Saprotiet — šoks! Kādēļ sametāt grāvī vecu gaļu, iebērāt tārpus un tur ievilinājāt bērnus? Gaļa...

— Pppaciņa zupas izlases ārā sviešanai un buljona kauls.

— Bet veci — jau tārpi! Kauli, gaļa sajaukti ar papīriem, pudeļu vāciņiem, ozolzīlēm. Sajaucis, jo esat pats sajucis! Izolēt tādu!

— Sajuku ... Varbūt drusku ... pēc tam. Es tak viņiem teicu — tie vāciņi ir pulksteņi, tās zīles — nāves medaljoni. Lai izņem kritušajiem no bikšu kabatas.

— Murgo. Tāds ir bijis jūsu karš — pulksteņu vākšana!

— Arrrī. Vēl vvvairāk — kabatās bija sieviešu, mīļu sieviešu fotogrāfijas. Sievas, mmmeitas ...

— Tad tā jūs izmānījāt ordeni — ar kritušo naudas skaitīšanu!

— Nnne tikai, aprakām arī. Trofejniekos un muzikantos mani iedalīja, kad vairāk citu nevarēju. Pēc tam, — Gren-cions pie vietas, kur svētdienās žaketi greznoja ordenis, piedūra izdilušu pirkstu ar neparasti lielu nagu. — Pppēc kontūzijas.

— Tad paturiet visu pie sevis, dvēseles stūrītī, dziļi, bet nekropļojiet bērnu dvēseles! Tādā izskatā gaļa ... Govs stilba kauls pārcirsts, spics, ar tādu var sadurt rokas un saindēties! Tas ir neestētiski!

— Kkkaķi pa nakti šitos līķus aizvāks. Ja būtu aizbēruši, mēs visi kopā svinīgi uzliktu puķes. Redziet! — Grencions pie kājām bija nolicis divus lillārozā asteru pušķus, kā vakar tirgū pirktus, jo kāti bija aptīti ar pelēku diegu.

— Par divām kapeikām ziedā. Lētāku jau nav. Tikai tādēļ, ka skuķis jums ielaida ar tomātu, jūs kraujat grāvī cūcību. Par tādu nieku!

— Nnnepavisam par to! Bērni svaidās arvien. Bet viņi man divreiz teica: lllai viss būtu kā īstā karā. Štābs bija. Kapu nebija. Kad aizbērtu, mmmēs paklusētu un trīs goda zalves ... Goda zalves vajag!

— Dāvis man tik godīgs, nemelo ...

Grencions piecēlās un ar lielo nagu norādīja uz vietu, no kuras pacēlās mušas: — Tttie visi bija godīgi. — Tad kā salutējot pacēla sīksto paegļa spieķi. — Klusu! — Pāri tīrajai gravai, cauri sveķu smaržai no priežu meža atlidoja tauru skaņas, bet pati melodija, kā parasti, salūza un iebrida tērcītē. — Mmman gribas raudāt...

Juta no uzsvārča kabatas izrāva rajona avīzes lapiņu. — Šodien glabā... Šoferis Jēkabsons, kas saskrējās ar traktoristu. Elza Riteniece, no Drustiem, astoņdesmit divi gadi. Jūs taču esat no Baškīrijas un viņus nepazināt.

— Pppar visiem mirušiem ...

Juta lēni locīja avīzi un centās kaut ko atcerēties. Atcerējās, jo sejā atplauka jauks smaids, kāds redzams, kad meitenes vakarā noliek gultiņā lelli, kura mirkšķina acis, — tad smaida abas. Juta mirkšķināja plakstiņus ar vienmērīgajām, garajām skropstām.

— Zināt, kas jūs esat? Ligzdāķēzis! Mūsu pusē par ligzdā-ķēzi sauc cālēnu, kas darās turpat ligzdā, kur citiem jāguļ pa nakti. Tādi cāļi nonīkst. Tas jūs esat!

Un, kad vēl Juta sāka valkāt zeķes, kurām virs potītes ieadīts melns rozes zieds ar īsu kātiņu, visi saprata, ka Grencions dažos punktos patiešām jucis, mušām aplipušu govs stilba kaulu, kāds maksā tikai sešpadsmit kapeikas kilogramā, sajaukdams ar patiesu mironi.

Arī dažiem pircējiem Juta izstāstīja, kā Grencions patiesībā būtu dēvējams. Vārds «Ligzdāķēzis» ir samērā garš un neērts izrunai. Domāju, ka tādēļ (varbūt — arī tādēļ) Gren-cionam šī palama tomēr nepielipa.

KAZIMIRS

STĀSTS

AR Kazimiru iepazinos, no viņa bēgot, jo viņam rokā bija tutenis. Reizē baidījos, ka Kazimirs uz šī vācu šautenes platā, trītā durkļa neuzkrīt pats.

Tas notika saulainā jūnija svētdienas pēcpusdienā. Pie alus kioska Gaujmalā, pēc dežūras ambulancē neizgulējies un izslāpis, uzņēmu vajadzīgo alus pudeli. Tad, kā dziesmā teikts, «caur alus putām ieraudzīju», ka no krastmalas kārkliem smagi kā vezumnieka zirgs pa irdenajām smiltīm iz-rikšoja baskājis plaši izplatītajā rūtainajā flaneļa kreklā un tūlīt pazuda citos krūmos. Rūtainajam sekoja Kazimirs, izmeties baltā kreklā, zilā$ virsnieka galifē biksēs un stulmu zābakos. Mazo, plecīgo Kazimiru, kas dzīvoja tepat Gaujas piekrastē, biju ievērojis viņa vienād lietpratīgi nopietnās sejas un melno acu dēļ. Galifē un* zābakus kā ranga pazīmi viņš valkāja svētdienās. Kazimirs gaļas veikalā «kautķermeņus» lietpratīgi sadalīja sīkākos «pārdodamos ķermeņos» un,

nereti kaut ko pie sevis par lietainu laiku buibulēdams, cepures nagu uz pakauša pusi pagriezis, pēc darba tinās uz māju. Bet tuteni viņa rokā un dusmās sacirstos baltmetāla zobus redzēju pirmo reizi.

— Atdod červoncul Fašists! Atdod červoncul

«Fašists» tolaik vēl bija visai izplatīts lamuvārds, un neticu, ka rūtainais, kas piesavinājies Kazimira červoncu, būtu Itālijas fašistu partijas biedrs.

Rūtainais noslēpās kārklos. Kazimirs saskaņā ar totāli piedzēruša loģiku metās uz to, kas vēl nebija aizbēdzis. Sai gadījumā uz mani. — Atdod červoncul Ar tevi runā! — Celdams spožo zābaku uz terases, kur atradās mans galdiņš, Kazimirs paklupa, gan nepavisam. Dzērājiem ir savs dievs, kas viņus laicīgi pie bikšdibena notur tā, lai ar pieri lieki nesatricinātu zemi.

Nazis ir nazis, pratu apieties tikai ar injekcijas adatu, tādēj pa stāvo uzbērumu rāpus kā bērnībā uzskrēju līdz šosejai un paslēpos aiz tikko stādītas liepiņas. Divi vīri aizmetās uz tilta sarga mājiņu pēc striķa.

— Paķersim striķos — un gar zemi! Kā ērzeli pie rūnī-šanas. — Toreiz pie mums vēl auga zirgi, un vīri zināja, kā ar tiem apieties.

Bet ari Kazimirs rāpās augšup, un atkal attiecīgais dieviņš viņa krūtis noturēja sprīdi no paša naža. Mani nepamanījis, pēc červonca saukdams, viņš klumburoja nevis uz pilsētas pusi, bet projām tālēs, jo šoseja bija gluda, iela uz mājas pusi — bedraina. Tik piedzēries viņš atkal nebija, lai tīši meklētu grūtības.

Kazimirs, kā vēlāk uzzināju, aizklupis līdz nākamajai mājai, kur, nazi vicinādams, atkal atprasījis červoncu. Mājā atradusies sieviete stāvoklī, kura ieslēgusies bēniņos. Pie bēniņu durvīm beidzies mūsu pilsētā pieciešamais dzērāju humors un iestājies huligānisms. Satīts ar striķi kā žāvējams šķiņķis, Kazimirs nogādāts milicijā. Pēc dienas ne tikai pats, bet ari gaļas veikala personāls brīnījies, kā varējis notikties,

ka gadiem ilgi mierīgs dzērājs kļuvis par lielceļa laupītāju. Tiesa brīnījusies neesot un Kazimiram piespriedusi gadu pārdomām.

Pa šo gadu no Kazimira kā atestēta dzērāja šķīrās sieva un aizgāja atpakaļ uz Rīgu. Bet Kazimiru kā stiprinieku, kas, tērpies baltā ķitelī, smaidīgs uz pleca nesa puscūci un neiz-niekoja karbonādes ar greizu cirtienu, pēc atsēdētā gada pieņēma darbā tai pašā veikalā.

Nākamajos pārdesmit gados Kazimiru šad tad satiku, kad vakaros viņš stāvēja uz tilta un no augšas pūta Gaujā tabakas dūmus. — Smēķētāji nedrīkst bojāt nesmēķētājus, — viņš pamācīja puikas, kas turpat snaicīja makšķeres. Tāpat pārmijām pa vārdam, kad upmalas kioskā dzērām alu. Kazimirs, vēl kautrēdamies, ka tepat vainu pastiprinošos apstākļos prasījis man červoncu, pirms atbildes parasti nopūtās un raudzījās kārklos, nevis man acīs. Tā pa divdesmit gadiem uzzināju apmēram sekojošo.

— Tautība? Baltietis. No Aknīstes. Cēlies no katoļiem.

— Kā tad atnāci uz Vidzemi?

— Šitā man jaunības pilsēta. Te dienēju astotajā Daugavpils pulkā. Tilts te bija no dzelzs. Tepat pliki peldējāmies. Pēc dienesta salīgu par noščiku un jaunajai skolai nesu ķieģeļus. Vari četrdesmit uznest trešajā stāvā? Tavi bērni šodien mācās manā skolā.

— Nesi ķieģeļus. Bet kur tad mācījies... apieties ar cūkām?

— Ko zaldāts neproti Četrdesmit ceturtajā Kurzemē star-šina prasa: rebjata, kas prot cūku nogriezt? Es. Tēvs sābriem kāva cūkas. Gāju līdzi kiškas tīrīt. Prieka maz, bet citādi tēvs pa ausi. Zaldātos tjk ir paliku pie putras vārīšanas, ka-ševaros.

Protams, pa šiem gadiem Kazimirs bija mainījies. Sākot ar zābakiem. Poļu oficieru zābaki ar augsto kapi tika zolēti un pazolēti, kamēr vienu dienu starpzole izjuka un zābaku galva sakrita plānāku un biezāku ādu atliekās. Kazimirs no* pirka gumijniekus un līdz ar to šķirās no švītīgā lauku puiša, kas svētdienās staigā stulmu zābakos, un ienira nenoteikti vispārīgajā gumijas zābaku valkātāju pulkā. Vadmalas pārpraķa lapsādas apkakle sāka mest spalvu, beigās atgādinādama nabadzīga zemnieka govs ādu pavasarī. Kazimirs neatzina, ka te vainīgi divdesmit gadi. — Kodes, peles un sīkāki grauzēji noēduši lapsai spalvu, — viņš paskaidroja nn nopirka nenoteikti zaju vējjaku, un tā, apstādināts pusceļā uz sīkpilsoni, ienira vējjaku valkātāju pulkā. Ausaines vietā parādījās zaļa adīta cepure. — Kodes, peles un sīki grauzēji sakoduši cepures ādu, — viņš žēlojās.

Gaujmalas kiosks izputēja, jo pa ziemām «personas, kas izvairās no izmeklēšanas», kā aktīs teikts, kārklos nokurināja kioska jumtu. Abi ar Kazimiru tagad alu pirkām mūsu rajona pamatveikalā lādzīgā vietā, kur apkārt auga priedes un alkšņi. Vasarās krūmājs atgādināja filmās redzētu apmetni, kur prēriju kolonizatori uz brīdi atpūšas, — zaļā paēnā tur augu dienu stāvēja vīri atgāztām galvām, turot pret debesīm paceltus pudeļu dibenus. Veikala pārdevēja stāstīja, ka zaļo cepuri Kazimiram noadījusi veļas mazgātāja Veneranda, kuras istabiņas durvis atrodoties pretī Kazimira durvīm, un Kazimirs reizēm «durvis sajaucot».

Nevarētu teikt, ka mode Kazimiram pavisam ietu garām — reizē ar zaļo cepuri uzradās bārda. Līdzeni apcirpta, pāris centimetru gara — kā aprakstos minētais maurs angļu te-nisa laukumos. Osu loka kūkums atbalstījās padegunē un gar lūpu kaktiņiem noslīdēja uz zodu, kopā ar bārdu veidojot priekškaramo atslēgu — Kazimirs īpaši pļāpīgs nebija.

Kādu reizi Kazimirs veikalā ieradās, kruķus padusē atbalstījis, ar baltu ģipša zābaku kreisajā kājā. Esot ar puscūci uz pleca paklupis: — Itin kā stilbā būtu sabāzti salmi un viens tos salmus lauž — nočirkstēja, un es gar zemi.

Kauli saauga. Kazimirs, drusciņ pieklibodams, aizgāja pensijā. Šodien izrādās, tas bijis taisni pirms astoņiem gadiem. Tagad no tilta dūmus viņš upē pūta biežāk, ar makšķeri zem tilta sēdēja vēl biežāk, bet mūsmāju mežu apmeklēja pārdienās. Pamazām noskaidrojās, ka viņa dzīvē pēc karbonāžu perioda iestājies dabas aizsardzības un pudeļu periods.

Pagājušajā decembrī uzkrita neganti daudz sniega. Koki pa naktīm lūza, kā sāpēs kliegdami. Dižas lazdas, sīksti kārkli ar sniegainu plaukstu bija noliekti zemāk par zemi. Zināju, ka liela daļa no tiem nekad vairs nepiecelsies stalti, bet nolemti ja ne atpestītājam cirvim, tad dzīvei ar saliektu muguru, bez saules glāsta vaigā. Dienas stāvēja mierīgas, vēl uzkrita pa nogurušai pārslai.

Viendien ar slēpēm elsdams bridu zem noliektu bērzu lokiem. Kāds, skaļāk par mani šņākdams, lauzās cauri biezoknim. Sausais sniegs putēja kā balta migla. Alnis, vai?

Kazimirs 1 Egļu skuju krāsas cepurē, vatenis zaļgans, tā ka melnās acis šķita piederam baltajam zaķim, no kura sniegā ari redzamas tikai acis. Kazimirs pa ceļam purināja lazdas. Cita, atbrīvota no sniegiem, uzšāvās kā bulta no stopa, cita, no brīvības jau atradusi, palika saliektu muguru.

— Visas tāpat neizglābt, — es teicu.

— Slinks esi, slinks! Katru dienu desmit, mēnesī vismaz divi simti, jo piecas dienas tu neesi skaidrā. Stāvētu tu visu ziemu šitā, līks, — tev mugura nesāpētu?

Veikalniecei bija taisnība: aizgājis pensijā, Kazimirs sāka nojūgties.

Vēsturnieki apgalvo, ka jāņugunis pie Gaujas dedzinātas jau pirms sērkociņu izgudrošanas. Mainījusies tikai uguns atrašanās vieta: agrāk tās augstprātīgi noraudzījās no staba augstuma, tagad uguns tuvinājusies tautai — dedzina ugunskurus un riepas. Gauļas līči pie mums liesmo jūdzes garumā. Pēc pēdējās Līgo nakts uzzināju sekojošo.

Kazimirs Gaujas līcī ieradās rīta drēgnumā ar mugursomu plecos un apgaitu sāka no tilta, ejot pret straumi. Tā viņš pamanīja arī peldošās pudeles. Tādas bija, gan bez kuģinieku vēstulēm tajās. Gar augstāko krastu stiepjas sausa,

priedīšu puduriem pieaugusi nora. Te bija īpaši līgots, jo netrūka sausu zaru ugunij un varēja atlaisties uz samtaina laimiņu vai sūnu paklāja. Kazimira mugursomā atradās tukši maisi. Ar pirmo viņš sāka apstaigāt noru, kura zināmā mērā līdzinājās karalaukam pēc kaujas, turklāt zaudētas kaujas, kad munīcija apēsta un nodzerta. Saules pirmslēkta stari no mākoņiem atvizēja uz lauskām, kā resni sēņu kāti bija izstādīti papīra trauciņi. Kāds, gulēdams uz vēdera, seju saujā paslēpis, skaļi un vienmērīgi izpūta atskābļoto gaisu. No alkšņu zaļās krēslas pavīdēja balts sievietes gurns. Nav vēl bijusi atvaļinājumā, ļoti balts, nodomāja Kazimirs, šim papardes ziedam godbijīgi līkumu apmetot. Pirmo maisu noslēpis atakas kalmēs, viņš paņēma otro un devās turp, kur zem rīta miglas plaiksnīja nogurusi liesmiņa. Zemē vaļājās divas pudeles ar astoņkāji uz etiķetes, bet tepat atpūtās pudeļu īpašnieki, viens — galvu uz izstieptās rokas nolicis. Ugunskurā no riepas bija atlicis sīku stieplīšu režģis, bet blakus no sausu priežu zaru kaudzītes garoja miermīlīgi, zili dūmi.

Kazimirs aptvēra mirklī: sūna sausa, nobirušās skujas vēl sausākas, bet trīs soļos — sausas zāles apņemti priedīšu stumbri... Priedītes nosvils kā likts, liesmoti zari kritīs uz guļošajiem ziloņiem ... Kamēr šos uzmodinās un ieskaidros ...

Kazimirs nežēloja ne sandali, ne kājas lielo pirkstu — izspārdīja zarus un dūmus iebradāja zemē. Tomēr atkal un atkal kā kaitināta odzīte pacēlās lokana dūmu stīga. Derētu aplaistīt. Pakritušā rokas pirksti turēja pilnu alus pudeli. Saimniecisks, paģirām, nodomāja Kazimirs. Ūdens Gaujā ir, bet kamēr to ieburbulēs pudelē... Viņš atpogāja bikses un ar vakar izdzerto alu aplaistīja kvēlojošās skujas.

Tai mirklī saliecās roka ar pudeli, no sejas atkrita svārks — un gulētājs piecēlās sēdus. Plecīgs, spožām, zilām acīm, sprogainiem matiem, kurus nevarēja sagulēt. Biezā apakšlūpa uzrāvās ne jau lai parādītu, ka zobi lieli un veseli. — Parazīts! Viņš te gānīsies!

r— Tev apdegtu šķiņķi, saki paldies!

— Pa koko! — saimnieks pacēla pilno alus pudeli. Kazimirs ienira alkšņos.

Pēc pusstundas ar pirmo pudeļu pusmaisu uz muguras Kazimirs uz šosejas gaidīja autobusu. Noguris un apmierināts par ražu, viņš nepamanīja pienākam vēl kādu. No sapņiem par pirmajiem piecpadsmit rubļiem viņu atmodināja skanoši sitieni pa muguru. Tie nesāpēja, tikai tricināja augumu.

— Še! Parazīts! Spekulants! Ņirgāsies par cilvēkiem! — Bija pienācis sprogainais smilškrāsas biksēs un ar ieroci, kāds bijis pazīstams jau pirmcilvēkiem, — piecos pirkstos satvertu akmeni — sita pa pudeļu maisu. Kazimirs maisu nometa, noskrēja lejā pa uzbērumu un paslēpās tilta sarga aitu kūtiņā.

— Deviņas pudeles lanckās. Rublis astoņdesmit. Astoņas baltmaizes, — Kazimirs man stāstīja.

— Vai trīs pudeles alus, — es piebildu.

— Tas pats, bet tāpat pagalam.

To viņš man izstāstīja ap Pēterdienu, kad pļavā pie atakas pamanīju Kazimiru augstu cilājam kājas, kaut zālē rasas nebija. Pēkšņi viņš apstājās, pēdu gaisā pacēlis. Kā stārķis, vardi pamanījis. Šodien galvu sedza zaļa kepe ar garu pret-saules nagu.

— Kur tev baltā «Tallinas» cepure? — es jautāju.

— Baltu nevar — putni un zvēri bīstas. Atakā, redzi, grimstoša sala, tur zem kārkla perē pīle. Tavs kaķis netiek klāt: kaķis tīšām ūdenī nelīdīs niparko. Tu daudz te nestaigā, netraucē perēt!

Tālāk iznācām uz rrteža ceļa.

— Kā sviežas ar pudelēm?

Kaut arī Jāņu naktī piedzīvojis sāpīgu triecienu, Kazimirs joprojām garām mūsmājām devās zināmajā apgaitā. Viņu pamanīju jau pēc gaitas: manā jaunībā tik vieglu gaitu vīri rīta krēslā ar izkaptīm pār plecu devās uz pļavu,

ziemā uz mežu ar cirvi elkonī, jo kājās viņiem bija pastalas. Mūsdienās soļo svarīgāk, apzinādamies, ka darbs arī laukos nav zaķis. Paklibo kāju sāņus kā airi vēzēdams, Kazimirs soļoja viegli, skatienu apkārt mezdams. Atcerējos bērnībā lasītās grāmatas par indiāņiem, kuri soļo, apāvuši mokasīnus, pamanīdami gan brieža pēdas uz takas, gan balto Amerikas ģerboņa ērgli debesīs. Jo Kazimirs arī pamanīja gan bārdainā Taizeļa portretu ar pudeli zem tā, gan dižciltīgu dze-gužpuķi, kura atgādināja no dārza izbēgušu hiacinti. Tādu viņš man reiz parādīja.

Tālākajā stāstījumā Kazimirs dažas cilvēciskas parādības apzīmēja ar vārdiem, no kuriem daļa atrodama tikai nerātnajās tautasdziesmās, tādēļ šīs pudeļu meklēšanas epizodes mazliet vienkāršoju.

— Sitas ceļš mežā sadalās. Ceļu staklē apstājas fiksākie, ar vilīšiem un smagajiem. Izrauj trauku vai vinčiku — un atpakaļ uz darbu. Roka stipra, pudele lido tālu. Citreiz ap to vietu metu riņķus vai pusstundu, kamēr atrodu «vermutu stipro». Redzēji pats — tur sakrājies daudz bleķa — viņi ar nazi ķeksē reņģes tomātos. Strādnieki viņi varbūt nav slikti, kaut tik nedauzītu pudeles... Esmu stiklus vilcis kopā ar dzelzs grābekli, bet tie, kas mellenājos, glabāsies tūkstoš gadus. Pa labi no tā krusta vēl var braukt, tad sākas egles, kam zari līdz zemei. Apakšā kā siltā šķūnī... Tur brauc ar prožektoriem, tumsā, mīlēties. Tukšās pudeles — slava viņiem! — viņi noliek sūnās. Ir sudraba papīrs no šokolādes, ir dzeltenais no biskvītiem. Reiz atradu plīvuršallīti, zelta diegi krustām. Uzliku uz zara, lai redz, ja meklē. Pēc mēneša aiznesu Venerandai. Nesdams domāju, kādi tai dāmai bijuši pleci... Visādi varēja būt. Varbūt dāma bijusi pat ar ermoņikām zem zoda, bet bagāta vai priekšniece. Reiz skatos — palikušas biksītes, zaļas kā vardītei... Mazs diben-tiņš bijis, laikam mukusi, nabadzīte... Uzliku uz zara, ja vēlāk meklē. Nebija meklējusi, nākamie iemetuši avotā. Ak, dakter, tur patiesībā drīkst iet tikai vecāks, kā es, kam sešdesmit astoņi. Ziemā reiz pat izkusis sniegs. Bija jākūst — zem egles man atstāta ruma pudele. Rums dedzina, visu cilvēku dedzina. Bet īstie svētki piektdien un sestdien, kad pilsētā laulā. Esi redzējis — lentes plivinās, drāž pa šoseju. Kurp? Līdz caurajam ozolam! Jauns likums — pie ozola šampanieti dzert. Esmu tur piestrādājis — nopļāvu nātres, aiznesu vecas durvis, iesitu mietus — galds! Vieglāk viņiem, vieglāk man. Reiz atstātas pat deviņas pudeles ar sudraba kakliem! Tādiem lai laulībā laimes!

Tā gadiem Kazimirs soļoja viegliem indiāņa soļiem, palīdzēja tautas saimniecībai ar otrreizējām izejvielām un par godīgi nopelnīto nopirka pudeli alus, klaipiņu maizes, kefīru un sezonā vienas bikses. Kamēr pienāca liktenīgā piektdiena.

Todien pašā tveicē devos uz ataku, lai savāktu makšķerēšanai ūdenstārpus. Nogriezos pa zālē iebrauktām auto sliedēm. Gaisā turējās zilās spāres, priedulājs smaržoja ... te uzreiz man pretī šūpodamies streipuļo Kazimirs. Krekls no džinsiem ārā, cepures ar garo nagu nav, mati stāvus ezītī, vaigs asinīs, plauksta uz sirds.

— Dakter ... gaisa nav... Zvani ātro ... Sakāva ...

Turpat viņu noguldīju zālītē. Gar vaigu ritēja biezas asinis, venozās, bet ne īpaši. Acs vesela, vaigukauls vietā. Apkoptu brūci — un cauri! Uzrāvu kreklu līdz zodam. Krūšu kreisajā pusē daži sārtumi ne sārtumi, zilumi ne zilumi, bet... ar pirkstiem jutu to, kas atgādināja manu ārsta jaunību sanatorijā: zem ādas itin kā čaukstēja, gurkstēja kā sniegs, skaņa, kas dzirdama vispirms ar pirkstu galiem: zem-ādā bija iesūcies gaiss. — Tev iegāza pa ribām?

— Ar kāju...

Kaut nu tā nebūtu, bet laikam jau bija — ielauztas ribas, ribas gals pārdūris krūšu plēvi, ieplēsis plaušu, gaiss krājas zemādā, spiež plaušu un sirdi, spiež nost.

— Guli mierīgs! Nekustini ne pirkstu!

Slikti, ka ceļš līdz mājai veda pret kalnu un, sasodīts, nesen bija grantēts. Skrēju, un pie telefona man elpas trūka tāpat kā Kazimiram. Sagaidīju balto auto un aizvedu to pie Kazimira, kas pēc elpas jau cīnījās ar spēku, sēdus trūkda-mies.

Rentgens apliecināja manu diagnozi: sānos ielauztas divas ribas. Gaiss krājās krūtīs un spieda sirdi.

Vēlāk no Kazimira visu uzzināju.

Kazimira plecusomā ar uzrakstu «Futbols» jau atradās divas moldāvu vermuta pudeles un klaipiņš baltmaizes. Viņš nobrida līdz atakai, kur katru vasaru uzziedēja dzeltenās skalbes. Kazimirs pat teica «manā dārzā». Šodien skalbju nebija. Nebija. Norautas tāpat kā pagājušajā vasarā. Tātad pamanītas. Kaut gan — vai puķēm vērts ziedēt, ja tās nepamana? Ar ko tad puķe sliktāka par meiteni? No ūdensrožu lapām ūdenī salēca zaļās vardes. Laikam neticēja, ka pie mums tās neēd. Apgaita veda tālāk uz priedītēm sausajā norā.

Vai traks, nevis kaut kur slepšus pakrūmē — takas vidū kāds tikko bija izbēris dzeltenus ugunsdrošos pušķieģeļus, koferi ar rūtainu iekšpusi, pat sainīti raibu lupatiņu un pār-rūsējušu cepeškrāsni. Vakar kaudzes vēl nebija! Kazimirs naski soļoja pa dižā auto ratu sliedēm. Un priedes paēnā atdūrās pret pašizkrāvēja pakaļējo bortu. Kazimiram niknumā mati pacēla cepuri. Pavērtajā kabīnē neviena nebija. Šoferis laikam ieņem alkoholu. Kazimirs pēc ierastā paņēmiena sāka mest lokus ap mašīnu. Pārāk neuzmanīgi, jo ienāca palaga lieluma laukumiņā starp panīkušām priedītēm, kur saule zāli bija izdedzinājusi pelēku.

Alkohols bija, turklāt dārgs — terbaša pudele pa trīs piecdesmit ar zili sudrabainu etiķeti. Viens pret otru, viens galvu atbalstījis uz kreisā, otrs — uz labā elkoņa, sausajā zālītē bija atlaidušies divi jauni, spēcīgi, skaisti cilvēki, jo jauns un kails allaž ir skaists. Sievietes neiedegusī miesa ap klēpi pret brūno vidukli izskatījās kā balta josta ap gurniem. Viņa stingro augumu izcēla peldbiksītes spožas apelsīnu mizas krāsā. Abi lūkojās viens otrā, plakstiņi, dzīvās miesas žilbināti, bija noslīguši, bet rokas lēnām tiecās garām pudelei viena pret otru. Ja Kazimirs bez dabas aizsardzības kalendāra būtu šķirstījis arī mākslas vēsturi, viņš nopūstos: «Vēl vienas brokastis brīvā dabā...» — bet, pamanījis pavītušos dzeltenos skalbju ziedus pie sievietes kājām, iekliedzās: — Tu piedraņķē mežu! Tu... tu rauj puķes un traucē pīlēm perēt!

Ko darīja sieviete, Kazimirs neredzēja, sievieti tūlīt aizsedza vīrieša platās, ar cirtotu mežu apaugušās krūtis.

Nu Kazimirs izbijās — tas bija vīrs ar viļņotajiem matiem un zilajām acīm, kas Jāņu rītā sadragāja viņa deviņas pudeles.

— Tu! ... Atkal tas kroplis! Nabags tāds ... — šņāca plikais.

Kazimirs domāja, ka šis tikai apsaukāsies. — Par kropli tu mani vari saukt, par nabagu ... nekad! Tev ar nepieder tas auto!

— Velc! — ievaidējās sieviete.

Pirmais sitiens trāpīja vaigu, jo Kazimirs to bija pagriezis, sargādams acis. — Bet no tā vaigs pušu nebija: zars! Nokritu uz priedes zara. Patiesībā laime — zars varēja trāpīt acī, — vēlāk paskaidroja Kazimirs.

Tā, protams, bija laime, bet tik lielai seko nelaime. Kad auto īpašnieks, jau visumā par savu lekciju apmierināts, atkārtoja: — Parazīts, lūrēsies, kad cilvēki mīlējās! — Kazimirs, uz elkoņa sliedamies, izgrūda:

— Tu nemaz nezini, kas tas ir, tev tikai jāties ...

— Tad viņš man spēra pa sāniem, — stāstīja Kazimirs. — Reizi, tad vēl... Patiesībā man laimējās, pēda bija plika. Varbūt pats sasita pirkstu, jo teica: «Uz kauliem kāju var apdauzīt.»

Pēc minūtes aizrūca pašizkrāvējs, un vēl pēc brītiņa Kazimiru satiku es.

Slimnīcā Kazimiram steigšus no krūšu dobuma atsūca gaisu. Vakarpusē jau varēja teikt, ka šoreiz briesmas ga-

rām. Drīz gan sākās slapjais plaušu plēves iekaisums, bet ari tas pēc pāris nedēļām sāka uzsūkties, atstādams dūrējus elpojot. Kazimirs atgriezās savā istabiņā. Dūmus vairs no Gaujas tilta nepūta, bet sauļoja sānus krasta smiltis.

Milicijas pilnvarotais man teica, ka no slimnīcas zvanījuši gan, bet neko nevarot pierādīt, Kazimirs neesot atcerējies pašizkrāvēja numuru un, starp citu, slimības dēļ neesot zaudējis darbaspējas, jo esot pensionārs. — Pats arī nav eņģelis. Reiz jau sēdējis, uz kašķi nadzīgs. Būvgruži? Kā lai pierāda, kur bijusi iemūrēta cepeškrāsns? Vispār priekš tā ir meža apsardze, ne milicija.

Mūsu veikalā, kur Kazimirs nodeva pudeles, nebija noslēpums, ka Kazimirs salēcies ar patērētāju šoferi Robertu. Necerēju, ka Roberts vēl sauļosies pamesto pusķieģeļu tuvumā, tādēļ sameklēju viņu garāžā. Aiz garāžām krūmainas gravas malā no ilkss resnuma skārda dūmeņa kāpa laukā sīvi dūmi. Tur atradās tāda kā guļus apgāzta skārda muca, nosprostota ar dzelzs durtiņām. Roberts — tais pašās apelsīnu krāsas biksītēs — pēc mana «Sveiki!» un jautājuma par gadījumu ar Kazimiru palūkojās apkārt, tad, redzēdams, ka esmu viens, atbildēja pāri plikajam plecam, krāsniņā zem mucas piemezdams pa zaļai alkšņu pagalei.

— Nav laika, žāvēju zivis. Izpildkomitejai. Ko saku, tas neskaitās, jo neviens nevar pierādīt. Pa ģīmi neesmu sitis, viņš kāpās atpakaļ un nokrita pats. Lūriķis! Cits tādā brīdī viņu nosistu, Varbūt vēl būtu pievaldījies, bet tad atcerējos par kvītīm.

— Kazimirs par kvītīm neko neteica.

— Zemiski, tādēļ neteica. Pavasarī es tur... tādēļ ka ceļš uz izgāztuvi bija izrūdzis līdz asīm... es tur krūmos un bedrē, dziļā bedrē izbēru saslaukas. Tajās, raugi, bijusi kvīts par ķīmisko tīrīšanu uz mana vārda. Šis parazīts kvīti izrakņājis, saprotiet, no mēsliem, kur godīgs cilvēks pirkstu neliek klāt, un aizsūtījis uz redakciju. Pierādīt man nevar,

97

4 084

seifā tādas kvītis vispār neglabā, paņemt, var katrs. Nepierādīja, protams, bet vai patīkami, ja tevi meklē pogainie?

— Pārpratums. To kvīti aizsūtīja mans paziņa rīdzinieks. Pavasari viņš staigāja, pūpolus meklēdams, atrada un aizsūtīja ... — Tā bija taisnība, bet pēc manas balss Roberts secināja, ka meloju.

— Nefleitējiet! Parazīts ...

— Kādēļ parazīts — pensionārs, darba grāmatiņā viņam...

— Parazīts. Kurš kārtīgs vecis mētājas pa mežu pudeļo-dams? Varētu strādāt. Mums pašiem sargs vajadzīgs. Govis varētu ganīt, bet pudeļo.

Nebija nozīmes izskaidrot, ka Kazimirs pieklibo un derētu par ganu tikai klibām govīm.

— Ko tur pļāpāt! Man jāžāvē zivis, — Roberts atbildēja ar muguru.

Universālveikalā gar virskrekliem grozījos tik ilgi, kamēr uzraudzes — pārdevējas sāka vērot tikai mani vienu. Tā sagaidīju mirkli, kad pie kases pircēju nebija. Maksādams četrdesmit kapeikas par kokvilnas zeķēm, cieši paraudzījos kasierē, kurai zem spožā, debeszilā virsvalka cilājās dižas krūtis. Roberta ganības ...

Kases pogas spaidīdama, kasiere atmeta galvu, plakstiņi nolaidās, un sašaurināto acu skatiens bija laipns. Jautāt šķita neērti, bet saņēmos. Tieši: — Kādēļ ļāvāt, lai Roberts piekauj Kazimiru? Ja nebūtu izsaukta ātrā, viņš būtu nomiris uz sausās noras.

Kasiere paraudzījās apkārt, tad brūnganā vasaras pūdera kārta pie lūpu kaktiņiem salūza cietās rievās. Kases pogās raudzīdamās, viņa atbildēja: — Viņš nevarēja nomirt, ja pēc divām nedēļām jau izftāca no slimnīcas. Un tā uzvesties... kā tas Kazimirs! Ja jums pašam būtu...

— Zinu, divdesmit deviņi gadif/ — vēlējos kasierei atvieglot sakāmo.

— Nē! Ja jums būtu tikai viena stunda pusdienas laika!

— Vai pēc darba nevar?

— Nevar. Robertam tad nav auto. Ja jums stundas laikā būtu jāizdzlvo viss ... Nestrādājošam to nesaprast...

Baidīdamies, ka nejauša asara varētu izpostīt jūras zaļās pļavas zem kasieres plakstiņiem, manījos prom.

Atceļā iegriezos pie Kazimira. Pirmo reizi, kopš dzīvoju šai pilsētā. Veca, kādreiz krēma krāsas vasarnīca Gaujas krastā, no kurienes varēja redzēt divus upes līkumus. Kāpnītes uz otro stāvu bija šauras un stāvas. Iedomājos, ka zārku pa tādām nav iespējams nonest. Sienu pildījumā laikam mita peles, jo, neraugoties uz tīrību, jautu nepārprotamu kaķa smaku.

Arī Kazimira krēslainā istabiņa bija tīra. Tā nebija vīrieša spodrība — pat rudzupuķainie logu aizkariņi bija stīvināti. Pie sienas uz pleciņiem karājās balts virskrekls. Kā Aknīstē sācis, tā šodien Kazimirs svētdienās staigāja baltā kreklā. Auklās iekārtajā plauktiņā pamanīju piecus sešus dabas kalendārus. Atcerējos, ka manā bērnībā tēvamāte arī krāja kalendārus.

— Veneranda sāka dāvināt, jo kalendāros iekšā Mēness grieži. Kad makšķerē, jāzina, — teica Kazimirs.

— Kādēļ jūs abi ar Venerandu neliekat kauliņus kopā bet dzīvojat katrs savā istabā?

Kazimirs atlaidās no resnām lazdām sameistarotajā krēslā, kas bija pārklāts ar lupatu segu, gari kājas izstiepdams.

— Kad sēdu šitā, elpojot nedur. Tu saki... katrs savā istabā. Esmu domājis un apdomājis... Bailes, stipras bailes Ja atkal sāku dzert? Pieci seši gadi neesmu bijis pilnā, bei ja nu viendien piedzeros uz piecām sešām dienām? Venerandai būtu grūti... Bet. *. televizoru skatāmies kopā. U2 šitā krēsla tad sēd viņa.

Jā, pretī krēslam, apklāts ar to pašu rudzupuķu katūnu, stāvēja televizors.

— Nopirku par pudelēm! — Tad Kazimirs, sirmiem matiem, īsu bārdu, itin kā ziepju putām vienmērīgi klātu seju

4*

99

un galvu skumīgi pacilāja «Rīgas» kārbiņu. — Tagad pīpēju tikai tad, kad pieķeras zivs. Dārgas arī — trīs pudeles paciņā. — Tad viņš krēslā saslējās un tieši pavērās manī: — Dakter, tagad mežā iešu ar līkumu apkārt katrai mēslu kaudzei. Esmu sakauts.

— Nē, Kazimir, tu esi tikai piekauts.

— Nē, sakauts. — Kazimirs ielika mutē cigareti un ilgi smēķēja to aukstu.

Domāju, viņš gan bija lasījis dabas kalendāru, bet nebija iepazinies ar Hemingveļa atziņu, ka cilvēku gan var iznīcināt, bet nevar sakaut. Hemingvejs toties nezināja, kā smaržo sveķi Gaujmalas sausajā norā, un nebija sastapis šoferi Robertu.

PRESTIŽA JAUTĀJUMS

STASTIŅŠ PAR STOPGERLU

Spodrības ziņā šī viesnīca simt sešdesmit trīs kilometrus no Rīgas galvaspilsētu aizsniedz, bet mājības ziņā ievērojami pārspēj. Tualetē netrūka pareizā papīra, un, ūdens karafi ienesot un mani jau par mājas cilvēku uzskatot, dežurante paziņoja:

— Pagāšnedēļ te gulēja tas, kas sarīkoja skandālu. Bija smēķētājs, bet tīrīgs — istaba no dūmiem zila, tomēr kon-čiki — ne pagultē, ne puķu podā, ne pelnu traukā. Kā apēdis.

— Salīdzinot ar Rīgu, pie jums laikam skandāli reti?

— Kur ta mums, četri tūkstoši vien esam! Bet viņš — apvainoja meiteni! Domāju pat vairāk, bet tas neatklājās, jo meitene bija pārāk solīda. Meitene raudāja... Par nieku jau tā neraud.

Un balinātā dežurante, virsvalkā balta kā kaija, uzvaroši paraudzījās manī. Kautrīgi novērsos, itin kā pats būtu slēpis nodomu sarīkot skandālu ar meitenēm. Te iedomājos: varbūt iznāk rakstiņš sieviešu žurnālam?

Man neslēpa, ka piedauzīgais tīrīgais bijis haki krāsai biksēs un smalkvilnas jakā, «bet citādi tāds pamīksts, ar pūkainiem bakeniem, kurus varētu sasiet zem zoda». Papīros atradām, ka viņu sauc Tālis Bībers, 44 g. v„ apdrošināšanas eksperts, komandējumā. Viņa, cietusī: Solvita Jēpe, skolniece, viesos. Un abu adreses Rīgā.

— Bībera skapī vēlāk atradu sieviešu biksītes ar melnām mežģīnēm, tāds nelietis! — dežurante nobeidza raksturojumu, pieminot neapšaubāmu pierādījumu. — Par savu naudu aizsūtīju pa pastu viņa sievai. Vismaz to sodu viņš saņems.

Rīgā Bībers piekrita tikties kafejnīcā, ja kafiju ar attiecīgo pieleju maksāju es. Sarunas laikā viņš bieži raustīja bikšu vīles, lai tās neizjuktu, citādi bija mierīgs. Balss — vienmērīgi klusa, samtaina, likās, viņš to nepaceltu pat tad, ja restorānā boršča šķīvī atrastu pakavu naglu.

Tālāk aptuvens mūsu (arī ar Solvitu Jēpi un dežuranti) sarunu pieraksts, sakārtots notikumu secībā.

Bībers: — Skandāls? Nebija. Nenotika nekas. Kaut brīdi vēlējos...

Es: — Skandālu?

Bībers: — Nē, notikumu bez skandāla. Varbūt to gaidīju pat vairākus gadus... Nav noslēpums, ka todien braucu cauri Valmierai uz kādu pilsētu, lai tur kā lietpratējs apskatītu divus sadauzītus žiguļus. Tas bija īpašs brauciens — pirmais ar personisko auto! Jo mūsdienu straumē biju iekļuvis vēlu.

Piezīme: «nav noslēpums», «mūsdienu straume» manī radīja iespaidu, ka b. Bībers avīzes lasa vairāk nekā romānus.

Bībers: — Auto šovasar mantpju no tēvabrāļa, vecpuiša. Viņš neglābjami salauza kāju. Par auto maksāju nelielu pensiju un reizi nedēļā aizvedu svaigu maizi. Braukt ar savu auto! Brīvība kā putnam gaisā, kad redzi pāri mežu mežiem.

Valmierā no prieka gandrīz iebraucu pa baznīcas durvīm, jo baznīca tur taisni ielas galā. Aiz Valmieras sākas izteikts starprepublikāniskais ceļš, plats, taisns. Tur tad pilnīgi izjutu man personiskā lietošanā nodoto auto «VAZ-2103 luksuss» — ar radio, 1974. gada neapdauzītu izlaidumu. Atlaidos zvērādā ...

— Lāčādā?

— Jērādā, bet cenas ziņā tā pieskaitāma pie zvērādām. Eļļas spiediens divi, apgriezieni ap trīs tūkstošiem, jutos brīvs un laimīgs. Bet, kā zināms, visas laimes ir īsas. Biju laimīgs tikai līdz brīdim, kad pataustīju auto dokumentu vāciņus jakas kabatā, bet jaka atradās — uz blakussēdekļa. Tai pašā mirklī skatiens atdūrās uz foto blakus siltā gaisa atverei. Tinteszils limuzīns pretskatā. Uz limuzīna niķelētās priekšas trīsstaru zvaigzne, tātad nav noslēpums — tas ir mersedess! Bet aiz mersedesa priekšējā stikla sirms, atkārtoju — sirms kungs ar cigāru mutē un debeszila dāma mīļi pret viņa plecu tā, ka mati tai brīdī varbūt pat kutināja kunga ausi. Ļoti precīzs foto, ja apstātos, varētu pat varbūt ... izskaitīt dāmas zobus. Foto man iesita kā pa pieri: priekšējais sēdeklis blakus taču domāts sievietēm! Cik lasīts daiļliteratūrā, cik dzirdēts no darbabiedriem: izbraukt ar sievieti zaļumos ... Tēvu jaunībā pirms laulībām — kūtsaugšā, sienā. Bet, ja, piemēram, no astoņsimt tūkstošiem rīdzinieku attiecīgais kontingents to vēlētos šodien, pa visu Latviju diez vai uz desmit tūkstošiem atrastos viena piemērota kūtsaugša. Vai tie deviņi tūkstoši deviņi simti sliktāki, ka neatrod savas kūtsaugšas? Vai viņi nav pelnījuši pilnasinīgu dzīvi? Tādēļ cilvēcei ir auto. Varbūt ne tik ērts, toties mūsdienīgāks. Lūk, kādēļ aiz Valmieras vairs nejutos komplekti laimīgs. Kamēr ceļa malā pamanīju meitenes roku. Birzs malā, tā ka roka... līdzinājās bērziņa stumbram. Noņēmu gāzi, lai nebūtu jābremzē, jo esmu nolēmis mašīnu saudzēt. Pieripoju klusiņām un atradu meitenes roku un baltu sporta kreklu, kam uz krūtīm bija uzraksts «Sluyve-sant». «Stuyvesant» sauc vācu cigaretes, bet meitene varēja to nezināt. Un sejiņa ... Runāsim atklāti: man likās, džinsa bikses... starp kājām bija par ciešām. Tas uzkrīt.

BIbera vārdus «un sejiņa» varu papildināt — «kā vāveres purniņš». Vārdu «purniņš» nekādā ziņā nelietoju noniecinoši, jo Solvita ar lielām, rudām un žiglām acīm, pieskaņotām rūsganiem matiem, bieži apkārt lūkodamās, zināmā mērā atgādināja vāveri — vāveri, kas uzmana, lai viņai neiz-kamptu riekstu. Manis samaksāto tortes gabaliņu ķepiņās viņa, protams, neturēja, bet knibināja ar karotīti. Ar Solvitu Jēpi kafijošana bija lētāka, jo viņai, lai ari pēdējās klases skolniecei, pie kafijas pieleju piedāvāt nebija ērti. Kaut gan divas reizes viņa teica «neesmu maziņā», «atbildu pati». No viesnīcas dežurantes zināju, ka toreiz viņai no astoņpadsmit trūkuši tikai divi mēneši.

Ari šoreiz viņai mugurā bija «Stuyvesant» krekls, zilsvīt-rainas džoginga tupeles un džinsi — kā slapji ap gurniem.

— Todien biju ģērbusies tāpat...

— Bet divus mēnešus jaunāka, — netaktiski piebildu.

— Lai, vai man žēl! Gribēju ieskriet pie tantes, viņa dzīvo pie igauņu robežām, no tantes uz Pērnavu, no Pērnavas gar jūrmalu, pa ceļam pasauļoties un atpakaļ. Noņēmos braukt pilnīgi bez naudas, tikai balsojot. Ārzemēs tādas meitenes sauc par stop-girl. No Juglas līdz Valmierai paķēra viens smagā auto vecis rūtainā kreklā, veda traktoru. Baigi drūmais. Šo apgaismoju, ka Štatos ceļmalā meitenes tikai paceļ īkšķi, kad grib braukt, bet drūmais tāpat pīpēja belomoru, smaku vai nost. Beidzot pie Siguldas saka: «Tikai īkšķi? Slinkas, pat roku pacelt nevīžo. Runā, meitenīt, runā, citādi nāk miegs!» Izstāstu vēlreiz par Pērnavu, ka esmu stopgerla, bet šis pa īstam atmodās laikam tikai aiz Cēsīm, kur griežas uz Valmieru, jo teica: «Stopgerlas? Gerlas amerikāņu ķinītī reizē ceļ kājas, kājas plikas visā garumā.» Tomēr labāk belomora dūmi un vecais nekā čaļi, kas tevi aplūrē, ka no bailēm vai jāģībst. Valmierā par trīsdesmit septiņām kapeikām apēdu trīs gurķa un vienu viltotā zaķa šķēli. Vakariņām palika sešdesmit trīs, jo nolēmu iztikt ar rubli dienā. Ar bušu izbraucu no pilsētas un cēlu īkšķi. Trīs žiguļi — garām, jo vadītājiem blakus sēdēja sievietes. Volga arī garām — sieviete pie stūres, baigi elegantā, cimdi ar caurumiem. Sievietes vispār ir raganas un bailīgas, itin kā man tik vien prātā kā nolaupīt šīm večus. Tad pieslīdēja tas mīkstiņš savā dzeltenajā citrona mizā. Pavēros, ka šis viens, un kāpu iekšā. Pats izlēca, uzcēla manu mugursomu uz pakaļējā sēdekļa. Bagāžniekā neļautu — var aizbraukt viens, bez manis. Kamēr skrēja ap auto, no pirksta norāva gredzenu. It kā man no gredzeniem būtu bail.. .

Bībers: — Tātad, tāpat kā uz foto, nu man blakus bija meitene. Lai arī neblonda, bet sarkani mati modē joprojām. Lai arī ne debeszilā kleitā, bet baltā sporta kreklā. Toties zem šī krekla bija. .. dažai ilggadīgai sievietei nav tik daudz. Kad viņa divreiz bija izstāstījusi par tanti pie igauņu robežām un Pērnavu, teicu tā: «Pēc stundas būsim tai pilsētā. Kur jūs vakarā uz labu laimi vien tālu tiksit? Varbūt nakts uznāk dziļā mežā. Palieciet viesnīcā. Man arī tur istaba sarunāta. Par to, ka pakavējāt laiku, izmaksāšu kafiju.»

Kādēļ sarunu ievadīju tā? Mana meita mācās franču valodu, franciski saka noblesse oblige...

— Dižciltība uzliek pienākumus, — atcerējos ari es.

— Jā. Ja reiz tev pieder auto... tad pret to — kā šai gadījumā —, varētu pat teikt, ir pienākums. Sirds tai mirklī notirpa. Ne tikai no uzraksta «Stuyvesant», tas ir, no viņas krūtīm, pat no gurniem uz mani izplūda... Varbūt tas pieder pie neaprakstītiem stariem. Nezinu, vai tos var atklāt ar rīkstīti kā āderes, bet tādi pastāv. Viņas bikses bija tik ciešas, ka zem tām pamanīju vīli, divas vīles, kas saplūda klēpī. Nav noslēpums, tāda izskatās intīmās veļas mala. Vai sievietes tādas vīles rāda tīši? Domāju, ka jā. Teica, lai saucot vienkārši par Vitu. Atbildēju, ka esmu vienkārši Tālis.

Solvita: — Daudzi vīrieši valkā zilus mākslīgā zīda kreklus. Izveidojusies tāda kā... vidējā zilo kreklu šķira. Tālim arī, lai gan citādi bija moderns, ķēdītē ap kaklu zodiaks. Skorpions. Sāku atcerēties, kāds skorpioniem raksturs, bet tad... tad viņš pateica liktenīgos vārdus par viesnīcu ... Klusu, viņš vispār runāja klusu. Laikam arī lamājas klusu, ja busā kāds piebradā pēdu.

Jūs teicāt, lai runājot pilnīgi atklāti, jo esat atlaists ārsts. Var jau. Viņš mašīnā negrasījās pat pirkstu piedurt. Skatījās tikai uz to, ko meitene pati rāda, lai pēc tam pašai būtu ko dusmoties, ka citi lūras. Pēc vārda «viesnīca» sajutu sevī viscaur savādu siltumu. Vēl reizi tā bija, kad vienā večerā... mani aiz mēteļiem ... Toreiz mani noskūpstīja. Tagad bez mazākā skūpsta, jo man ieskrēja prātā... nu laikam ir tā reize, kad tas... notiks, ka tas varētu notikt viesnīcā, un tas ir... priekš manis pat...

— Prestiža jautājums? — vēlējos palīdzēt.

— Visādi var par to sacīt, varbūt arī tik smalki. Ja jau gribi dzīvē pilnīgi... tad pilnīgi. Bet tad vajadzētu kaut drusciņ iemīlēties! Lai būtu ... vieglāk, jo līdz tam nebiju ...

Tagad no sāniem apskatīju Tāli tuvāk. Nebija grūti — viņš brauca, itin kā vestu vanckarus, tādus jau nedrīkst sasist. Brauc kāds pretī — ņem stūri pa labi vai līdz grāvim, ne ātrāk par astoņdesmit. Tāda čammāšanās man vispār nepatīk, lai arī — pie bailīga vīrieša drošāk. Tā ka Tālis bija tāds tīriņš, kas matus ar fēnu sapūtis gaisā. Bez smēķēšanas cita grēka laikam pasaulē viņam nav. Trīsdesmit pieci vai četrdesmit pieci, šoreiz tas vienalga. Vajadzētu, vajadzētu drusciņ iemīlēties, tad... tad aizmirstoties, bet tad vieglāk. Zināmā mērā palīdzēja foto uz pults — zilā dāma mīļi ar sirmo kungu. Dāmai lūpas bija krāsotas ar balto pērļu krāsu. Skaidri redzēju, ka viņa nejūtas slikti. Pilnīgi iegrimu domās.

Bībers: — Pēc kāzām jau turpat divdesmit gadi, biju aizmirsis, kā iemīlas, bet šoreiz zināmā mērā uzpeldēja prestiža jautājums. Teicu: «Atļaujiet palīdzēt, viesnīcu nokārtosim!»

Mazā tad kļuva nerunīga, skatiens lēns, redzu — sapņo. «Kapitāls vakars,» nopūšas. «Kapitāls vakars... Līdz tantei netikt gan. Palikšu viesnīcā.»

Kamēr viesnīcas pagalmā krāmēju ārā portfeli un mugursomu, viņa ar pirkstu zīmēja putekļos uz dubļu spārna. Kad gāju pēc jakas, izlasīju: «7 7ove.» Ar prātu sapratu, ka manī nevar tik ātri iemīlēties, arī manī ne, bet ja tomēr mazdrusciņ,

Solvita: — Līdz tai reizei viesnīcā vispār nebiju gulējusi Ekskursijās — tad jau kopuškās. Lasīts, protams, daudz. Par liftiem, paklājiem uz grīdas, portjē. Drusciņ raustījās — cik maksās? «Rīgā» numurs maksājot trīsdesmit dienā, man piecpadsmit pavisam, tad pēc pusnakts jāpazūd. Iekšpusē nomierinājos, jo dežurante baltajā ķitelī bija nereāli laipna. Izrakstīja tādu caurspīdīgu kvītiņu — kā klozetpapīrs, tikai vienā pusē gluda —, ka varu te gulēt rīt līdz pīkst, divpadsmitiem Par rubli astoņdesmit! Lai, man turpat divām dienām uzturs! Bet Tālis: «Nemeklējiet naudu, nokārtots!» Šai viesnīcā pa tiešām jutos kā mājās, paši no dēlīša paņēmām atslēgas: es septīto, šis devīto. Aiznesa manu somu līdz durvīm. Ai laipnu vieglāk, visādi vieglāk, vēl nodomāju. «Pirmajā stāvā kafejnīca. Pēc stundas varēsit?» Tai brīdī acis viņam kā bērnam, kas brīnās par brīnumsvecītēm. Gaitenis bija garš, tukšs; kaut viņš nepieskārās man, pašai man likās, ka... manas krūtis pieskaras viņam. Neesmu no klusiņajām, bet tai mirklī ne vārda, tikai palocīju galvu. Biju taču braukusi vienatnē ar vīrieti cauri mežiem un zaļām pļavām un citādi nevarēju. Viesnīca arī nepārtraukti laipna, par maksāšanām jādomā nav... Lai arī šitā pilsēta maza, man sākas lielā dzīve, domāju tobrīd. Iegāju pilnīgi savā istabā. Pirmo reizi dzīvē.

Viesnīcas dežurante: — Kad šis pilsonis pēcāk jautāja, vai no rīta vārītu ūdeni šķīdināmajai dabūšot, viņš bija pārveidojies ievērojami garāks, jo bija apāvis kurpes ar augstiem, slīpiem papēžiem. Tādas kurpes, kā zināt, nosaka īsus soļus.

Knapas samta bikses, augsti papēži, mazi solīši, uz plikas krūts ripiņa sudraba ķēdītē; vēl sombrero — un būtu meksikāņu dejotājs. No kino, tie ari dejo sīkiem solīšiem un ar augstiem papēžiem spārda zemi.

Bībers: — Tagad jutos par šo vakaru un meiteni atbildīgs. Līdz veikalu slēgšanai atlika stunda. Dzērienu veikalā atradu kaut ko izcilu vīriešiem, sievietēm, darbaļaudīm, inteliģencei un dižciltīgajiem — tokajieti. Tad divas šokolādes «Salūts». Biskvīti maizes veikalā. Nāku mājās garām galantērijai. Iekšā — redzu — vīna, gamzas vīna krāsas biksītes, lielums četrdesmit četri, vienīgās. Lai ari pilsētiņa maza, sievietes tajā normāla lieluma, palikušas vismazākās. Apskatīju obligātās dzintara aproču pogas un nopirku kaklasaiti, puķainu, kā šūtu no tapetēm. Tikai tad lūdzu biksītes. Ja šodien man jautātu, kādam nolūkam, nepateiktu, vienīgi to, ka tā kaut kur kaut kad lasīts vai dzirdēts. Var jau būt, ka kopā ar auto tas pieder pie prestiža, biksītes bija no VDR, dārgās. Vēl laime — pie viesnīcas, laikam kafejnīcas dēļ, bija ieradusies vecenīte ar puķu spaini. Paņēmu piecas rozā spalvu asteres.

Lai arī abas viesnīcas biezā stikla ūdensglāzes pašas par sevi ir vulgāras, kad izliku uz galda tokajieti, šokolādes ar krāsainajām etiķetēm — kopā glīti. Kad atgriezīsimies, no krēslas pretī nāks asteres ... Pirms gāju uz kafejnīcu, nostājos nišā pie spoguļa un ar nagu galiem centos satvert matiņus, kas auga ārā no nāsīm, jo biju lasījis, ka grieķu dzejnieks ...

— Romiešu dzejnieks, — es pārlaboju, — Ovīdijs savā «Ars amandi» — «Mīlas mākslā». Tagad dzejnieki tik konkrētas rokasgrāmatas i\eraksta.

Bībers: — Varbūt nezina paši. Jā, tas Ovīdijs teicis, ka tā darot katrs apzinīgs vīrietis. Bet lejā pie kafejnīcas spoguļ-durvīm mani sagaidīja nevis pirmā kursa studente, bet jauna dāma. Mati, acis tās pašas rudās, bet ausu ļipiņas mirdzēja, cigarešu krekla vietā kaut kas vaļīgs, bez piedurknēm, gailos sīgs kā zilga migla. Kas zem šīs miglas redzams profilā, jūs zināt, tur nebija nekāda tukšuma. Kad viņa spēra soli, kāja, sākot no papēža, izvijās un uzviļņoja kā čūska līdz gurnam, jo viņa bija apāvusi augstpapēžu kurpes. Bet citādi — klusa, pat itin kā paklausīgi paraugās manī un nolaiž acis. Pavēru viņas priekšā spoguļdurvis.

Solvita: — Kā zinādama biju paķērusi līdzi mammas kurpes un māsas šifona blūzi. Pirms tam istabā izģērbos, mazgājos, jo visu dienu biju ceļa putekļos. Nišas spogulī visu augumu nevar apskatīt, vairākas reizes liku soli uz priekšu un atpakaļ, kamēr biju apskatījusi itin visu. Un lēni un tālu atliecos, jo tai brīdī man tā patika. Nomazgājos ļoti tīra, jo biju lasījusi, ka ... visu ...

Bībers: — Kreiso roku viņa nolika uz atzveltnes tā, plauksta, zināt, tad noliecas kā nedzīva, ir sacīts: dižciltīgi nevērīgi. Varbūt arī — lai pamanītu gredzentiņu ar lillā akmeni. Ja arī dārgakmens bija no stikla, roka un plecs bija no dzīvas miesas, teiktu — no plaukstoša zieda. Pa abām kafijas tasītēm izdalīju tikai glāzīti balzama. Lai man nepārmestu, ka esmu iedzirdījis.

Solvita: — Kafejnīcā uzreiz mani pārņēma tā brīvā — cit-pasaules sajūta nekā auto. Galdiņš tur gar sienu, starp sēdekļu atzveltnēm tā kā nišas, itin kā atsevišķā istabā. Tur man pilnīgi pārgāja prāts. No kafijas silti un gurdi. Sajutu rokas, krūtis, pat vēderu... Varbūt no balzama. No bufetes magnūža peldēja tāds bungu ritms, kaut kas no brazīļiem, silts, kad pašam vairs nav jādomā, domā mūzika...

Bībers: — «No manas istabas loga redz upi,» es teicu, «upi ar vītoliem. Nāciet apskatīties!» Atslēga man bija kabatā, dežurante tā ir neredzēja, ka man ciemiņš.

Solvita: — Istabā nemaz nebija kā vīrieša istabā: milzīgas asteres, naktslampiņa uz grīdas, mūsu kājas klusā, dzeltenā gaismā, bet paši krēslā un itin kā kaut kur projām, projām no savām kājām. No kastītes pie sienas atkal tie klusie brazīļu bungu sitieni. Pie loga aiz vītoliem upi patiešām redzēja — kā tāda sudraba lente, nespīdīga, bet sudrabs tāds kā vecām naudām.

Ja man tādas siksniņu kurpes, ja tāda blūze no magoņu zīda kā vēsma uz pleciem, tad man būtu ...

— Pienākums, — centos palīdzēt.

Solvita: — Visādi var sacīt. «Sēdieties taču,» viņš čukst. Galdiņš pie gultas. Atsēdos, atspiedos pret spilveniem. Pēdām neērti, paceļu zoles. «Novelciet kurpes, jums taču kājas skaistākas par kurpēm.» Tas skaidrs. «Vienu malku oar to, ka braucot man pakavējāt laiku.» Vīns bija ne rūgts, ne salds, bet saldi gurdens. Divus trīs malciņus, pieliku seju pie asterēm. Lai asterēm smarža uz rūgta pusi, bet tā ir dārza smarža un dzīva. Varbūt tai brīdī domāju: vismaz viņš nav nepatīkams. Tam jau reizi jānotiek, jāiziet dzīvē... Tad jutīšos drošāka, jo zināšu daudz vairāk, visu zināšu... Kad viņš apņēma manus plecus, no viņa sejas jutu ceriņu smaržu, varbūt no ziepēm. Nebēgu. Un, kad viņš skūpstīja kaklu un vaigu — maigi, divreiz un trīsreiz —, nebēgu. Pat ienāca prātā, ka džinsenes novilkšu pati, tās pārāk ciešas, viņam neveiksies. Tad pirmā blūzītes poga, tad otrā... Vēlreiz tā, ne no vīna, bet daudz citādākām jūtām reibdama, atcerējos, ko biju pārdomājusi, kaila pie spoguļa stāvot: ja man ... ja jutīšu, ka šoreiz nevaru sevi... tad vienkārši darīšu tā, kā rakstīts itāļu romānā «Čočariete», kad amerikāņu nēģeru kareivji mēģina viņu ar varu. Vai arī tā. kā mācīja mātesmāsa: «Tad saki, ka taisni šodien nevar, ka rīt — jā!» Viņš roku uz krūtīm nespieda, bet elpot kļuva smagi... Lai spēks bija, bez spēka noslīgu spilvenā.

Bībers: — Tad pieskāros trešajai blūzītes pogai. Domāju tikai par maigumu, hekādā ziņā par varu. Pieskaroties krūtīm ... Jūs varat pieskarties skaistākajai un godalgotai rozei, nekad nebūs tas ... Kā notiesātajam pirms nāves dzīve noskrienot gar acīm kā lentē, tā man. Vēl mirkli — un viņa bez blūzītes šai gultā: maza, sārti mati uz pleca, bet es ... Ja viņa uzreiz pārdomā? Un iekliedzas? Dūri mutē negrū-(līšu, nekad, drīzāk lai mani... izputina. Atpogāt ar! trešo? Atbraucām taču ar auto. Tad tokajietis ar ģerboni uz etiķetes kā uz ungāru muižas vārtiem. Nē, man jāsoļo...

— Līdz galam, jo tā ir goda lieta, — es piebildu.

Bībers: — Visādi var sacīt. Te galvā iespēra zibens gaišais: mašīnā viņa čivināja, ka klasei augustā jābraucot uz pāķiem talkā. Teica «klasei» un pārlaboja «mūsu kursam». Tātad varbūtības divas: vai nu pirmā kursa filoloģijas studente, kurai mutē vēl sēž vārds «klase», vai arī — pēdējās klases vidusskolniece. Un kādēļ taisni filoloģe? Varbūtības divas: vai nu filoloģe, vai par filoloģi izliekas tāpēc, ka par to aptuveni var izteikties katrs, kas prot vienu valodu. Par bioloģiju, par vabolēm un ķīmiju nevar. Bet tad... tad varbūt nemaz nav pilngadīga? Šausmas, ja viņa kaut no pārsteiguma iekliedzas vai arī... pēc tam sāk raudāt kā nepilngadīga ... Ir lasīts. Milzu starpība: raud piln- vai nepilngadīga. Asarām juridiskā vērtība pavisam cita. Un Rīgā izstāsta mammai... Nav noslēpums, ka tā radušies pat tīši uzrīkoti un kapitāli skandāli.

Mana roka atkrita — bez trešās pogas. Pat likās, ka viņas krūts no rožumaigas pārvēršas... tikpat kā saldējumā. Nevaru taču prasīt — parādi pasi, tad ķeršos pie trešās un ceturtās pogas. Mans skaidrais prāts kā viesulis bija izpostījis visu, ko jūtas bija sagādājušas.

Solvita: — Biju kā sastingusi un gaidīju ... visu. Uzreiz šis mīkstais tips ielec savās kovboja tupelēs un prom. «Man taisni desmitos jāpiezvana šefam. Tūlīt!...» Tas bija šausmīgi... Tā pazemot meiteni! Totāls šoks. Kad pilnīgi atmodos ...

Viesnīcas dežurante: — Skaidrs, zināju, ka meitene pie viņa. Otrajā stāvā jau kluss kā virs mākoņiem, pat peli dzirdu elpojam, kur nu vēl cilvēku elsojam! Domāju, ko darīt, ja viņš līdz pusnaktij meiteni turēs pie sevis. Man pieteikts nav! Pa desmit gadiem redzēts diezgan. Ne tikai beigta sieviešu zeķe uz grīdas, reiz tāda gulēja kā nosista čūska. Te

m

šis ar augstajiem papēžiem noskrien lejā. Pat hroniķis pēc dzeramā tā nestiepjas. Kaut kas nav... Minūte, divas, tad lēni čikst devītās durvis un sieviete raud. Meitene raud! Metos ārā. Rudgalvīte velkas uz savu istabu, kurpju siksni-1 ņas vaļā, un blūzīte. .. Krūšturis redzams! Dzīvi pierādi- 1 jumi! «Viņš jūs apvainoja?» prasu, kaut redzu, ka te ir kas , vairāk. «Viņš mani izsmēja ... Ļoti... kā viņš mani apvai- ] noja! ...» Izsmēja un piesmēja — cik tur tās starpības! Vai- 1 nīgā galva nāk augšā pa kāpnēm. «Stāviet!» es saucu. Mei- I tene slēdz savas durvis. Blūzīte vaļā, šausmīgs skats. «Neraudiet,» saku, «zvanīšu milicijai!» Bet meitene pati pēdējā brīdī j norāva manu roku no telefona. Godīga līdz pēdējam. Tad ' tā kā iezvērojās, pieskrēja pie pūkainā un raudādama iegāza I šim pa ģīmi.

Bībers: — Viņa laikam rīkojās atbilstoši savam raksturam, 1 Visu nakti skumji dzēru tokajieti. Lūkojos ģerbonī uz etiķetes. Kā izputējis ungāru grāfs. No portfeļa izraku ārzemju cigaretes, kuras taupīju klientiem. Likteņa ironija — tās bija ! cigaretes «Stuyvesant», raudzījos uz tukšo kārbiņu ar uzrakstu «Stuyvesant», atcerējos kreklu, zem kura slēpās... j rožu ziedi. Pienākumu pret sevi un mašīnu nebiju izpildījis, kaut izdevu daudz naudas: tokajietis, šokolāde, asteres, vies- 1 nīca un tā tālāk — ap divdesmit rubļu. Par viesnīcas dežu- ] ranti šodien bezkaislīgi varu teikt: pretīga, bet godīga — vē- | lāk atsūtīja mežģīņotās biksītes, sapratusi, ka tās nevalkāšu ļ es, uz sievas vārda. No sievas paldies — etiķeti nebiju noplēsis. Septiņi trīsdesmit, teicu, ka pirku viņai, bet aizmirsu, ļ Patiesībā nezinu, kādēļ un kam pirku...

Autora piezīme. Domāju, ka tai naktī Solvita Jēpe tomēr kļuva sieviete, jo nepārprotami apvainojās par to, ka vīrietis pameta viņu, nevis viņa vīrieti. Tā jau ir sievietes — apzinīgas sievietes pazīme. 4

PĒDĒJAIS EKRĀNS

STĀSTS

LAI atstāstītu un parādītu daudzās telefona sarunas, ar kurām tai vakarā bija aizņemts pensionētais telefona tehniķis Niklāvs (Klāvs) Klišāns, būtu nepārtraukti jāmaina darbības vietas — sarunu biedri jau nesēdēja tai pašā istabā. Tas nav ieteicams, jo sarausta «vietas un darbības vienību». Tādēļ mēģināju itin kā stāvēt pie televīzijas raidījuma vadītāja pults, ieslēgdams te vienu, te otru kameru. Bet telekameras objektīvs, uz cilvēku pavērsts, ietver tikai, piemēram, rētu sejā, saujā sažņaugtu mutautiņu, to. kas operatoram šķiet raksturīgākais. No istabas objektīvs uz ekrāna pārceļ tikai galdu ar pusdzertu kefīra glāzi vai logu, kurā iekārts asparāgs. Tāpat man šķita, ka nav svarīgi uzskaitīt, kas atrodas Klāva istabā. Pietiks ar vienu sienu un logu.

Tatad, teiksim, pirmais «kadrs» īsajā stāstā par Niklāva Klišāna dzīvi, nāvi un augšāmcelšanos.

Klāvs savā istabā ar telefona klausuli rokā. Viņš ir kalsns, vaigi iekrituši kā no mūžīgas konfekšu sūkāšanas, tomēr cenšas augumu turēt taisnu. Sejā grumbas kā ģeogrāfijas kartē ar vairāk nekā sešdesmit gados noieto ceļu tīklu. Šais ceļos no galvasvidus pazuduši mati, tādēļ atlikušie šķērsus no deniņiem un pakauša savilkti šķipsnās pāri kailajam dzīves deju laukumam. Toties uzacis vecumā sakuplojušas. Saraujoties uz augšu izbrīnā un satuvojoties, pierē stāvu dusmu krunku veidojot, tās reizēm itin kā dzied «dziesmu bez vārdiem».

Klāvs izmeties jakā, tomēr nav nekāds lempis — virskrekla apkaklītē pat fantāzijas raksta lakatiņš iesiets. Galvu klanot, viņš apstiprina norunu.

— Tad, Arkādij, ja tā vēlies, nāc rīt no rīta, iztaisīsi no manis Bēthovenu! Būšu pilsētā pirmais, kas savas aizvērtās acis redzēs bez fotogrāfa palīdzības. Vēlāk to Bēthovenu atdosi man. Kur likšu? Pie velniem. Ne jau pie velna, bet pie velniem — tur ir starpība. Līdz rītam!

Klāvs smaida, un viņa skatiens krīt uz šīs istabas nozīmīgāko sienu. Tur televizors atspēries uz stirnas kājām, bet virs tā pie sienas piestiprināts vesels keramikās iededzināts zvēru, arī velnu dārzs. Ir viena zaķīšu pirtiņa, zaķene, zaķēni un debesīs guļošs mēness virs pirts jumta. Zaļš šķūnītis zem egles zara. Un bars velnu viepļu. Daži — viltīgi smīnoši, itin kā viņi zinātu, kāda kombinācija vinnēs sportloto izlozē, citi — pārsteigti muļķīgi, laikam noķerti blēdoties, zolīti spēlējot. Tomēr visi ir pamuļķie latviešu pasaku velni, kuriem neapšaubāmi velnišķīgs tikai no vācu baroniem palienētais nesaudzīgi garais vai šķībais deguns. Starp velniem pie sienas stiprināms un piestiprināts dzeltens, veclaicīgs tālrunis, kura klausule turas uz metāla dakšiņām. Bez vadiem. Moderna veclaicība. •

Klāvs pacilā kādu velna ģīmi, tad iezvanās īstais tālrunis, kas atrodas uz galdiņa blakus klubkrēslam.

— Tuf meit? — Klāvs noklausās un atkārto it kā raportē jot: — Tātad tavs virs Rūsiņš ar kravnesi atgriezies no Odesas. Pārvedis apelsīnus un rumāņu vermutu. īsto. Uz savu dzimšanas dienu — šovakar. Apzvanīti visi Klišāni. Ari Ainis no Rīgas. Un tagad tu zvani man... — Klusāk, nodurtu galvu: — Paldies, meit! Man šovakar tāds ... nogurums. Nav spēka pat šlipsi apsiet. Un nav īpašas vēlēšanās tikties ar mammu. Baidos... ka viņa varētu kļūt nervoza un es arī. Tu jau zini, ka pēdējos mēnešos viņa te ierodas ... — apvelk apkārt ar roku, — sakopt, zeķes salāpīt un tikai tad, kad esmu aizsaukts uz centrāli, bet mūsdienu zeķes maz plīst. Cepu pats zivis eļļā. Neesmu tik ilgi strīdē jies... negribas vairs. Garlaicīgi? Tu brīnies — līdz šim va karam nav bijis. Un brīnies arī — reizēm sarunājos ar sevi. Noķēru, ka vēl sešdesmit trešajā dzīvības gadā manāma mana dzimtā limbažnieku izruna. Nesaku «tā cūka», bet «tas cūk». Ja pavisam skumji, tad ielaižu istabā... — Klāvs pie loga aicinoši pamāj, — tad ielaižu istabā kaimiņu suni. Vaktiņu. Kaimiņi dzer trīs dienas nedēļā, tad sunim uzkodās aiziet pat veselas mencu galvas. Bet, kad saimnieki trīs dienas nedēļā iztiek no tukšām pudelēm, tad Vaktiņš nāk pie manis un māca suņu valodu. Trīsreiz «vau» nozīmē: «Ēstu, bet nav.» Tā ka šovakar iztieciet bez manis... — Noliek klausuli, nopūšas. — Tāpat kā man jāiztiek bez jums...

Māca, ka autoram jāzina vairāk par lasītāju. Tātad skaidrs, ka meita Pārsla Klāvu aicināja uz sava vīra Rūsiņa dzimšanas dienu. Ielūgti visi Klišāni, bet, tā kā tur pie galda sēdēs arī Klāva sieva Paula, ar kuru viņš diez kā nesadzīvo, tad Klāvs pa to laiku baros kaimiņu Vaktiņu ar to zivju asakām, kuras pats miltos vārtījis un eļļā cepis.

Klāva meita Pārsla savā dzīvoklī prātīgi noliek klausuli. Liela, pagausa. Klāva platās uzacis gan. Acs ārējos kaktiņos rievu skujiņas seju vērš domīgi skumīgu.

Uz zema, gara galda tikpat garas dlvānsēžas priekšā Paula, pārslaukot ar dvieli, kārto glāzes. Kalsna, mati bronzas krāsā, tātad krāsoti, tikai dažas straumītes atstātas sirmas. Sakārtojums īpatnējs — mati itin kā izstaro no galvas, tādēļ apņemti ar lenti. Lielo acu skatiens pastīvs, ilgi raugās sarunu biedrā. Pūderis stāvās rievas vaigos padarījis asākas. Augsto mežģīņu apkakli grezno kameja ar antīku sievietes profilu. Paula neapšaubāmi cēlāka par apkārtni, un viņa to izjūt ar piedodošu lepnumu.

— Tēvs nenākšot, stipri noguris, — Pārsla saka.

— Mēs viņam neesam vajadzīgi. Tad viņš mums arī ne, — Paula skarbi izmet.

Pārsla uzlūko māti bez izbrīna, bez piekrišanas vai nosodījuma. Ienāk Rūsiņš. Plecīgs, uzrotītām piedurknēm. Mati gludi, vēl mitri. Ar plaukstu apglauda vaigus, laikam tikko skuvies. Spēku muskuļos izjūtot, pašapzinīgs un mierīgs. Sagrābsta zem galda pudeli, atskrūvē vāciņu, ielej un nogaršo.

— Tātad tavs tēvs nenāks. Ar ko tad man sadzert? Māsa būs?

Bet Paula atkal: — Mēs tēvam neesam vajadzīgi. Viens viņš nesēdēs. Tādēļ jau nenāk.

Pārsla: — Māsa? Meldra arī nevarot. Bijis klases vakars ... un daudz burtnīcu.

— Ainis, Ainis būs! Rīgas autobuss, — Paula raugās pulkstenī, — nupat pienāk.

Pārsla: — Jā, Ainis solīja. Ar savu meiteni. Tagadējo meiteni. īsto.

Rūsiņš: — Tā būs... jau kura īstā, kamēr pa Rīgu studē? Ceturtā vai piektā?

Paula: — Kaut piektā, bet, kad* dzīvos, tad ar vienu.

Pārsla: — Ceturtā. Mudīte, Lauma, Skaidra un tagad ...

Paula: — Ina.

Rūsiņš: — Tad tēvam jāsūta vairāk naudas.

Paula: — Tas tev... Četrdesmit. Ainis pats nopelna stipendiju.

Pārsla: — Un tu uzvalkus. Rudeni poļu dzelteno...

Paula: — Tas man nav grūti. Kamēr strādāju pie audumiem. Pazīstu, kas vilna, kas erzacs.

Klauvē. Visi pievēršas durvīm.

Durvīs Ainis ar meiteni. Džentlmeniski palocījies, meiteni viņš ielaiž pirmo. Meitene bikli pasīka, maisīgā džemperī ar apkakli līdz ausīm. Mati saslējušies virs pieres, bet uz pleciem izplūst kā vilnis pludmales smiltīs. Uzacu izkoptie, augstie loki rāda izbrīnu par to, ka viņa pēkšņi te atradusies. Vaicājoši atskatās uz Aini.

Ainis — garš, tievs kā apiņu maikste. Mati — maigi kupli, tomēr kārtībā. Smaidot acis samiedzas kā runcim, miegā laižoties. Kustas pagausi, lai ar garajām kājām kaut ko neaizķertu. Pelnu pelēkais adenis tāda paša fasona kā meitenei. Ainis saprot meitenes neizteikto vaicājumu. Saka iepazīstinādams:

— Ina, no angļu filologiem. Biogrāfijai diezgan.

Ina ar visiem sarokojas, Paulai skolnieciski pakniksēdama.

— Aiņa mamma, — Paula smaidā sakrunko seju.

Tad Ainis viņu zem rokas aizved līdz dīvānsēžas galam un iemetas stūrī. Meitene ieritinās blakus, un Ainis ieņem viņu padusē. Abi sasmaidās. Arī Paula tai mirklī «nevar nesmaidīt».

Rūsiņš aprauga vīna pudeles etiķeti. — Tad sākuši! — augstu paceļ pudeli un ielej Paulai.

Ar rokām bikšu kabatu dziļumu mērīdams, Klāvs stāv pie loga, kurā iekārts asparāgs. Profils kā romiešu valdniekam uz vecām naudiņām.

Te uzreiz — dažus mirkļus nekustīgs kā bezlapains koka zars pret debesim saltā rītā — Klāvs kaut ko pamanījis un dusmās iekliedzas:

— Šaut nost! Nolauza! — Tad sagrauzts: — Atkal nolauza! ...

Klāvs atkrīt klubkrēslā. Rādās, ka viņš nav radis sajūtas slēpt, drīzāk tās pārspīlē, jo atkal sarunājas ar sevi. Varbūt ar glazētajiem velniem, kuru vaigi spocīgi atstaro vakara gaismu. Klāvs iededz stāvlampu.

— Atkal velti... Velti! ... Es to gribēju redzēt lielu. Lēni nosarkstam rudenī... Divi velti gadi! Atkal gaidīšu visu ziemu. Vai tas putns domā, ka ziemas man dāvina? Pat ziemas man nedāvina. Bet stādīšu vēlreiz! Un vēlreiz!

Saņem plaukstas, ar īkšķiem balsta zodu. Tad, pret roku balstiem atspiedies, iesvarodamies mēģina piecelties, bet skaidri redzams, ka, plaukstu uz pleca uzlicis, kāds spiež viņu atpakaļ sēdeklī. Klāvs nesapratnē paraugās uz šo neredzamo plaukstu, tad sakacē tālruņa klausuli.

— Meldra? Meldra, meit... Tēta. Neparasti jau ir, ka tā uzreiz vakarā tev zvanu... Vai tu nevarētu šovakar atnākt pie manis? Tāpat — pilnīgi bez iemesla. Pasēdēt. Man mazliet ... savādi. Kas? Nemiers... savāds nemiers. Abi ar vīru, protams. Lai nebūtu pārpratumu, saki, ka par naudu nerunāsim — nekādā ziņā, man kurpe nespiež. Pajautā.

Meldras dzīvoklis. Skolotājas rakstāmgalds. Raiņa un Aspazijas ģīmetnes. Koka traukā rakstāmie un garas zoss spalvas. Divas burtnīcu kaudzītes. Pie galda sēd Meldra mājas-kleitā. Meldra noņem acenes, ar pirkstu izberzē acis, atpu-rina matus. Saka klausulē:

— Pagaidi mazliet, — tad klausuli atliek tālāk un, galvu pagriezusi, pusbalsī kādam stāsta: — Tēvs saka, lai šovakar mēs aizejot pie viņa pasēdēt, teica, ka par naudu nerunāšot, par to naudu, kuru aizdeva priekš sekcijas. — Pamāj, kur viņai aiz muguras laistās sekcijas durtiņas un stikli.

Meldras vīra balss: — Ja iesim, tava mamma spers ze mes gaisā. Viņa tad nevāķēs bērnu — un mēs netiksim uz Viļņu.

Meldra klausulē: — Tēta, šovakar nekādi neiznāk. Bija klases vakars. Tagad līdz pusnaktij labošu burtnīcas. Pārslai jau atteicām, ja iešu, tad nelabi iznāk. — Dzīvīgi: — Kad tu zinātu ... man priekšā viena burtnīca, domraksts, puika raksta par talku kolhozā. «Kad kartupeļu rokamai mašīnai negriezās ķepas, mēs pelnos cepām kartupeļus. Kartupeļiem uzkaisījām sāli. Es domāju, lai drīz mašīnu nesalabo, jo man sāpēja mugura.» Tā. Garumzīmes ir, bet par saturu jāliek divnieks, vai ne? Kā tu domā? Ak tu tais gados rakstītu tāpat? Varbūt es ar, bet tā nedrīkst. Izeja ir — došu viņam citu tematUu

Meldrai runājot, uz pleciem maigi nogulstas vīrieša rokas. Mājastērps noslīd no viena apaļā pleca.

—- Tāds šausmīgs nogurums — tāpat kā tev... Paskaties televizoru! Tēvs nolicis klausuli...

Nu vīra roka atklājusi arī otru plecu, tikpat maigi apaļu. Meldra pieglauž vaigu stiprajai plaukstai.

Klāvs, itin kā šādu vaļību redzēdams, ar sparu noliek klausuli. Pastīvi pieceļas, viebdamies, kā naidnieku pagriež televizora slēdzi. Raugās, ka uz ekrāna motocikli sacīkstēs krizdami apdzen cits citu. Arī priecīgas uzvarētāju sejas. Tad atkal kāds viņu dīda. Ķeras pie tālruņa.

— Pārsla? Pārsla, šoreiz zvanu es. Papriecājieties... un atnāciet pie manis! Rūsiņu gaida konjaks. — No skapīša zem klubkrēsla sēdekļa izķeksē pilnu pudeli. — Redzi, man ap dūšu tā jocīgi, kā nekad... Šausmīgi gribas... nu tā, lai kāds atnāk. Vārīsim vīgriešu tēju. Šausmīgi gribas tējas garaiņus... Pajautā! — Un Klāvs gaida atbildi. Uzacis dzied dziesmu — par uztraukumu.

Pārslas istabā pie dzimšanas dienas galda uz dīvānsēžas zviln Ainis. Meitene no viņa paduses, smaidīgi brīnīdamās, pamet skatienu uz augšu, kur Ainis tīksmīgi arī raugās uz augšu — uz savu pacelto glāzi. Pienāk Pārsla, aiz sevis klausules vada spirāli stiepdama.

— Tēvs aicina pie sevis. Esot jocīgi ap dūšu. Lūdz... Rūsiņam būšot konjaks, mazbērniem ogu maize.

Blakus Alnim izslējās Paula. Smaids iesalst pūderi.

— Nē un vēlreiz nē! Viņš ir viens, ģimene ir te. Lai nāk pie ģimenes, ja viņam tā vajadzīga! Aini, vai iesim?

Visi apklusuši.

— Tu jau pati labāk zini, — atsmaida Ainis.

Pārsla rimti paraugās mātē, tad klausulē: — Tēta, tā uzreiz ... neesam gatavojušies. Pagaidām ... paskaties televizoru! Šovakar dzied... Sūbertu. Sūbertu. Tev jau agrāk patika ... Hallo! Hallo! Pārtrūka.

Rūsiņš pieceļas, kā izsolē parāda pudeles etiķeti un ielej: — Vermuts. Rozā vermuts. Rumāņu. Oriģinālais. Pa malciņam! — Visi nogaršo. — Kādēļ jūs, Pārslasmāt, tā... Varētu jau aizstaigāt. Citādi viņš konjaku izdzers viens. Veselīgi tas nav.

Paula: — Lai jūt!

Rūsiņš: — Ko jūt?

Paula: — Te visi pieauguši... Ka nedrīkst dauzīties ar sievietēm!

Rūsiņš: — Es arī dzīvoju šai pilsētā, bet nekā tāda īpaši neesmu dzirdējis. Vai jūs... redzējāt?

— Man stāstīja, un /viņš nenoliedza. Viņš nenoliedza! Ka ar to... to sveču pārdevēju, kas tagad Rīgā, pats saticies kino kafejnīcā. Un tur redzējuši vairāki. Vairāki redzējuši!

Rūsiņš: — Dienā vai naktī?

— Tas pilnīgi vienalga, jo viņš ir precējies.

Rūsiņš: — Taisnība... Tātad viņš sarunājies.. s

— Bet divatā! Ko var runāt divatā? Tikai slēpjamu.

Rūsiņš: — Cik saprotu, tas noticis pirms trim gadiem.

Vai tad, kā saka, noilguma nav?

— Nē, nav! Ja viņš pilnīgi atzītu, ka vainīgs, ja viņš kaut nolūgtos!

Meitene no Aiņa paduses iečivinās: — Ja jau viņam mājās televizors...

Rūsiņš: — Un konjaks ...

Pārsla bez smaida: — Un kaimiņu suns... — Domīga paceļ glāzi un saskandina.

Klāvs dusmojas uz klausuli, jo tas vieglāk nekā dusmoties uz sevi vai citu, to nosviež. Varbūt viņam taisnība — ja nebūtu klausules, rūgtus vārdus nedzirdētu vis.

— Jā, televizors man ir.

Uz ekrāna dziedātāja, pret klavierēm atspiedusies, dzied Sūberta «Ziemas ceļu». Klāvs klausās, bet, kad parādās diktors, lai pieteiktu nākošo dziesmu, nogriež skaņu. Dziedātāja nevarīgi pleš muti. Klāvs skapītī zem sēdekļa sameklē pīpi, aplūko, vai tā patiešām tukša, tad, pīpes kātu zelēdams, uzgriež tālruņa numuru.

— Tēlnieka Dribas dzīvoklis? Tu, Arkādij? Klāvs. Tu pieteici vizīti rīt no rīta, bet zini... Putns atkal nolauza! Laikam visparastākā vārna. Sakreņķējos. Un sāku domāt... — Klāvs skumīgi aplūko tukšo pīpes galviņu. — Sāku domāt, cik daudz dzīvē esmu darījis pa tukšam. Veltīgi. Kaut tas laika atgriezums, kas man piešķirts... tā sauktā dzīve — izstiept ne par sprīdi. Drāna dota līdzi tikai vienam uzvalkam. Varbūt tu atnāktu jau šovakar — un rīt Bēthovens būtu gatavs! Ak tā, tu iesi uz pirti, jo esi nopircis lētu pirtsslotu. Un citādi slota nobirs bez jēgas. Saproti, man tā kā bail! Laikam būs jāsauc kaimiņu suns. Pirkšu sabiedrību par vienu mencas asaku. Cilvēks prasa vairāk. Iedzert? Labi, iedzeršu un atstāšu tev ar. Televizors, tu saki. Šovakar trešais. Cik pasaulei maz izdomas... Servus! — Klausuli noliek saudzīgi.

Atkal izmakšķerē konjaka pudeli, glāzīti, siera standziņas, noliek blakus tālrunim. Ielej, vairākkārt ceļ glāzīti pie mutes, liek atpakaļ. Nu jā, ari tāda ir rakstura audzināšanas metode: dzērājiem, kuri grib izlikties, ka var nedzert. Pus-glāzīti pēdīgi iztukšo, lai būtu dūša šķirstīt kabatas grāmatiņu un atrast kādu tālruņa numuru.

— Tālsaruna? Elziņa? Te vecais Klišāns. Tas pats, kas jauno komutatoru būvēja. Par to tūdaļ iekārto sarunu ar Rīgu. Rīga? — Saruna iekārtota, Rīga atsaukusies. Klāvs iz ņem pīpi no mutes, saslejas sēdeklī taisns, galvu atmetis, neredzamos sapņu pīpes dūmos vērdamies. Kaut tiek runāti arī smeldzīgi vārdi, Klāva balss vienmērīgi klusa, kā mazā baznīciņā litāniju dziedot.

— Ivande? īvande, tu? Jā, Klāvs. Vecais Klāvs... Ja runāšu ilgi, varbūt nepasaku nemaz, tādēļ svarīgāko uzreiz. Jūtos savādi, tā kā saguris, tā kā satraukts, itin kā gaidītu nezināmu vētru, kas uz telefona līnijām sagāztu ceļmalas egles... Varbūt tādēļ, ka sākas rudens vētru laiks, kad raganas pa gaisiem joņo. Ar vārdu sakot: vai tu nevari atbraukt? Tūlīt. Un pirmo reizi atnākt pie manis. Esmu viens... pavisam. Pat tai pelei, kas virtuvē no ogu maizes lupina ārā rozīnes, — pat tai ir bērni... Pēdējie trīs gadi man izpļāvuši matus, izplūkājuši uzacis, bet pazīt vēl pazīsi. No Rīgas... ilgākais, pēc trim stundām būsi te! Mēs, piemēram, runāsim par skudrām. Es pats esmu skudra. Nesu sausu skuju, un tad kāds mani apgāza — šodien. Bet man tā skuja jāaiznes! Atbrauc, pēc trim gadiefn ... tas nav bieži.

Klausule īvandes rokā. Ivande', lai arī zvanu negaidīdama, saposusies, varētu teikt — kā «dāma melnā». Melnie, taisnie mati balstās un noliecas uz pleca, kas klāts ar bārkstainu, melnu lakatu. Seja gara, deguns ar asu kupri. Vīrietim tāds piestāvētu labāk, bet jāprot sadzīvot arī ar tādu.

— Tu saki, lai aizbraucot. Jā, jā, nevis saki, bet aicini.. Taisnība, taisnība, pirms trim gadiem... es biju tā atraitne, kas veikalā pārdeva svečturus un dzintara krelles. Tu nopirki vienu velnu un sāki runāt pat latviešu velniem vispār. Man tāpat ļoti gribējās parunāties, jo piecus gadus pēc vīra nāves biju tikai pelnījusi meitai skolasnaudu. Jā, tā pati meita, pie kuras dzīvoju. Jā, runājām par to, kā jākrauj malkas grēda, lai tā ātrāk izžūtu. Es tevi brīdināju, ka baidos no maisiņiem zem acīm... — īvande piedur pirkstu pie vaiga, kur maisiņus neslēpj pat krāsas kārta. — Šodien vairs nav jābaidās — tie ir. Tu stāstīji, ka agrāk bijušas krāsnis, uz kurām sēdējuši vērīgi circeņi, ka daļa no circeņiem pārvērtušies par rijas velniem, kādus toreiz pārdevu. Jā, mēs šķīrāmies kāpās, kaijas ar spārniem sita pa pleciem... Kādēļ nezvanīji ātrāk? Ak cerēji, ka nebūsi tik viens? Un tagad neceri... Jā, pirmajā gadā Rīgā klausuli arvien paņēmu pirmā, jo domāju, varbūt zvana man... Tagad vairs ne... — īvande plucina lakata bārkstis. Saviļņojumu viņa netēlo, jo neviens neskatās. — Tai gadā, kad pazināmies, tev nemeloju nekad. Arī šodien ne... Redzi, Klāv, varbūt ... apprecēšos. Tu nevēlies vakaros būt viens, es arī ne...

Par dzirdēto Klāvs šķiet noskaities un iekož pīpes kātā. — Es saku, tikai parunāties. Ātro palīdzību varu izsaukt pats, telefons saujā! — Tad atkal pieklusis. — Pasēdēsim šovakar vēlreiz kāpās, no smiltīm izrakšu satrapējušu koka gabalu, jo tas reiz bijis laivas branga ... Tā kā bīstos ... Nē, no paša velniem ne, savējos velni neaiztiek.

īvande: — Klāv, es domāju, ko vairs varu tev līdzēt... Manā dzīvē jauns tas, ka tagad mājās priekš kombināta adu džemperus. Un ārsts parakstīja pirmās brilles. Viņš teica — «vecuma brilles». Meita no Vācijas atveda lepnus ietvarus, tā ka... uz pasauli raugos caur «vecuma brillēm». Tad vēl... pirms nedēļas kāpu trolejbusā, klupu, un tagad kāja ģipsi. Staigāt staigāju, bet ne tik veikli.

Ivande gausi paraugās uz izstieptajām kājām siltajās rītakurpēs. Tu brīnums — ģipša nav! — Un tā — mīlestībai pavisam neder.

Tad Ivande pieceļas, raugās projām, laikam uz kino kafejnīcu, kur abi ar Klāvu garšoja krānkafiju un runāja par pirts circeņiem. Laikam Ivandei uznāk žēlums par gadiem, kad bija jaunāka un kāja, nedaudz «pārsakoties», vēl nebija «jāglābj» ģipsī. Viņa no acs izrauš asaru. Jādomā, ka tā īsta, jo skatītāju arī šai lugas daļā nav. Tad saņemas un smaida.

— Zini, Klāv! Tādēļ, ka tu reiz veikalā nopirki vienu Cēsu velnu pīpi, kuru vēlāk tīšām sasiti, lai nopirktu jaunu un satiktu mani... es braukšu! Rīt. Nodošu noadītos džemperus un braukšu, Klāvi Parunāties. Šovakar tu paskaties televizoru ... — Paraugās programmā. — Tu kādreiz teici — Karajans. Šovakar Karajans... Hallo! Pārtrūka... — Noliek klausuli. Saka meitai, kas atrodas blakusistabā: — Ilzīt! Es rīt paņemšu tavus zābakus. Rudens ir rudens, varbūt tur ir dubļi. Jā, braukšu. Jā, arī pie Klāva... Toreiz jutos ļoti viena... kā atraitne Indijā. Nē, mani dedzināt netaisījās, bet... strādāju veikalā un mājās tikai adīju, mani nepamanīja. Vai pazinos ar Klāvu ilgi? Nē. Bet tas pusgads priekš manis bija... kā tās melnās naktis novembrī, kad sniega vēl nav un mēness arī vēl nav, un tevi no tumsas uzreiz ielaiž istabā. Kino kafejnīcā jutos kā Operā. Operā ir skatuve, gaiša, tur dzied, tur par citu tobrīd nedomā. Es rīt braucu.

#

Klāvs iebrucis krēslā, klausule no izstieptās rokas nokrīt uz aparāta.

— Draudzene, tu esi asprātīga... kā sieviete: beigās izdomāji pat ģipsi. Tātad tu nebrauksi. Ne šodien, ne rīt, ne aizparīt. Bet vai es pats... vai brauktu, ja man piezvanītu pēc trim gadiem? Grūta doma. Šai naktij darbs.

Ielej, izdzer pusglāzīti. Tad pie loga. — Tu, putns, neesi pat ļauns, mani izpostīdams, man veselu gadu nozagdams, tu, putns, vienkārši esi mans liktenis.

Atsēžas, «uzsmēķē» pīpi un atkal satver klausuli.

— Dakters Damroze? Tu, Ojār? Labvakar, vecais kaulu zāģi! Vai tu nezini, ko pats nezinu... Esmu slims un neesmu slims. Tā kā nemiers .. . Pat īsta iemesla nav. Elektrība samaksāta, nenogriezīs. Medībās cūkai netrāpīju, bet izmelojos, ka šāvu vārnu. Puika no augstskolas izmests nav. Ziemai malkas šķūnītī gana. Pat pie zobārsta esmu bijis. Jā, Ojār... kavējos atmiņās... Tepat pie sienas retrotele-fons... — Rāda ar pīpi uz dzelteno aparātu. — Kādu mēnesi pēc kara tādu ievilku tev tai lauku ambulancē. Pai piemiņu no karjeras sākuma. Un brīnums — tagad arī mode! Atceries, tu teici, ka pirmajā vakarā tev piezvanīts, lai braucot uz kuļmašīnu, kur puisim trumulī ierauta roka. Bez telefona noasiņotu, tu teici. Tai brīdī kā ķirurgs jutos es ar, pat slapjas asinis sajutu uz rokas.

Šai mirklī ķirurgs Ojārs Damroze aplūko savas rokas, uz kurām asiņu nav vis.

Tātad Klāvs runā ar dakteri Ojāru Damrozi. Pāri Ojāra plecam uz rakstāmgalda ieraugām atšķirtu grāmatu, kurā netīkami precīzā shēmā attēlots zemžokļu apvidus: brūce atvērta ar diviem āķiem — kā galda dakšiņas ar saliektiem zariem. Ojāram spēcīgs atlēta kakls, sirmie mati izšķirti celiņā. Piedurknes uzrotītas, vienā rokā iekosts ābols, otrā klausule. Ojārs tīksmīgi nožāvājas un atgāžas atzveltnī.

— Ko Nikolajs Otrais uz Krimu telegrafēja Šaļapinam? «Beidziet plostot, laiks uzkost.» Pagaidi! Klausījos. Ticu, ticu, melo vien, teica ... Sprīdītis, vai. Pirmais: vai sāp, vai dur, vai smeldz, vai kņud, vai niez tur kreisā pusē, kur sirds, kā dzejnieki saka? Tu saki — tur nekā īpaša. Tikai šovakar neparasti nervozs. Citreiz tu esi parasti nervozs. Tevi sa-kreņkēja vārna vai cits tumšas spalvas putns. Ko lai es būtot darījis tavā vietā? Es nekā: šodien iegrieza mājas dežūru. Tas ir... ja kāds ar motociklu mēģinās apgāzt, teiksim, kapsētas akmens mūri, tad mani tūliņ vedīs uz slimnīcu. Rokas mazgāt. Nē, ne nevainībā, bet spirtā. Varbūt aizej uz kafejnīcu «Mežābele»? Tu saki, ka kafejnīcu nav, jo tur nevar atgāzties krēslā un lasīt avīzes. Tad uz restorānu. Taisnība gan, tur tevi iekšā nelaidīs — tu neesi piedzēries un šveicaram nav cerību, ka tu piedzersies. Ej uz namu pārvaldes bērnistabu! Par vecu... Veciem, Klāv, izejas nav! Vienīgi... ja tu aizietu pie labsirdīgām meitenēm. Ak jau biji, bet izsvieda? Japānā esot īrējamas geišas, bet pie mums tā lieta nokārtota nav. Mūsējās jau arī par geišām neder — pārāk liela auguma. Toties basketbolam... Nekreņķējies, vecīt! Man šodien bija viens asiņojošs kuņģis. Tas ir, ne man, bet tam, kuram izgriezu. Sanitārs piedzēries, baidījos, ka nenomet zemē, nēsāju pats. Tādēļ šovakar... noguris kā salijis suns. Tu jau suņus un lietu atceries, ganos gājām... Mans padoms: tūlīt uz manu un savu veselību izdzer kon-jaciņu! Labākā zāle pret stresu. Uz savu veselību norij divus tazepamus! Un ieslēdz televizoru! Tas ir tik garlaicīgs, ka pēc pusstundas gulēsi kā āpsis ziemā. Mach's gut, kā friči saka.

Uz Klāva televizora ekrāna mēms Karajans diriģē mēmu orķestri. Klāvs iegriež skaņu. Skan Bēthovena Sestā. Klāvs ielej, viebdamies izdzert* pusglāzīti: ne konjaks, bet rīcineļļa, kaut visi jau aizmirsuši, kā tā garšo. Palikusi tikai sliktā slava. Tad atkal velni sāk Klāvu raustīt. Viņš pieklusina skaņu, atstāj Berlīnes filharmomķus mēmus un ķeras pie klausules. — Mani var tikai noraidīt! — viņš uzkliedz velniem. — Pārsla, meit, tu? Nē... Klausos.

Pārslas istabā pie galda Rūsiņš ielej vermutu: — Rozā vermuts. No Odesas. Rumāņu. — Zvana tālrunis. Paula aiziet.

Paula pie tālruņa istabas stūrī. Viņas galva hibiska lapotnē. Pat ziedi tur ir. Paula smaidīgi laipna.

— Nēf Pārslas nav. Tev, Klāv, būs jāiztiek ar Paulu. Kādēļ tu šovakar mūs traucē? Varbūt pateiksi? Noslēpums taču tas nebūs? Ar interesi klausos.

Klāvs gan nebūtu zvanījis, ja zinātu, kas tur klausuli cels. Nevarīgs nokar galvu.

— Nestrīdēšos. Pa desmit gadiem esmu noguris... Ak tagad runāsi tu... Kad pirms gadiem sešiem septiņiem ari es gribēju runāt ar bērniem, kaut vai kad ēdām pie galda, tu daudzreiz teici: «Neklausieties, viņš ir vecs, ko viņš saprot no jūsu dzīves! Še, dēliņ, krējums!» Tiešām, kādas meitām kleitas šūt — princeses vai Grietiņas griezuma —, tu zināji labāk par mani. Tad ar mani, vismaz tev klātesot, nerunāja neviens, jo bērni tāpat zināja, ka kabatasnauda kabatā tev. Klusēju nedēļām, kamēr apnika. Rainis laikam reiz teicis... labi neatceros: «Tu esi izsūkts sēklas zirnis ...» Man pašam likās — par ātru...

Bet Paula gan tā nedomā. Viņa izslējās kā uzvaras dieve. Spārnu gan viņai nav, toties ir tālruņa klausule. Ja Klāvs redzētu viņas smaidu, uzreiz saprastu, ka runājis aplam. Nevēlēdamās traucēt sabiedrību, Paula balsi nepaceļ.

— Un tas tu esi — vecs sēklas zirnis, tikai tev nav dūšas sev to atzīties, tādēļ tu smieklīgi dauzies ar sievietēm. Laikam salasījies, ka tad kļūsi jaunāks. Tu visu mūžu svaidies kā paviegls. Kādēļ pēc kara neaizgāji atpakaļ uz augstskolu?

Inženieris tu būtu... Tu noņēmi manas sienas vāzes un piekāri māla tāfeles. Lai tad viepļi tev kavē laiku šovakar! Dzīvos esi atgrūdis. Tev palicis tikai nedzīvs televizora stikls. — Tad Paulas sejā stāvajās vaigu rievās kā gotiskā katedrālē iesoļo svinīgums. — Šovakar tu juti, ka esi uzvarēts. Tava zvanīšanās pierāda, ka esi uzvarēts. Mēs aiziesim rīt. — Paula atgriežas pie galda: — Kam kafiju?

Aiņa meitene: — Tādas kafijas nav pat «Dieva ausī» ... nekur!

Paula: — Vai ne! Zvanīja tēvs. Novēlēja labu nakti.

Klāvs gausi atceļ roku no klausules, ielej pusglāzīti, tad, velnus sveicinādams, izdzer. Uzsmēķē auksto pīpi.

— Tas nu ir viss... Nē, nav viss, vēl ir kaimiņu suns. Televizors un kaimiņu suns.

Tad Klāva seja kļūst neparasti nopietna: viņš kaut ko neparastu pamanījis Karajana orķestri. Stiepj roku pēc klausules. Bet roka, klausuli nesasniegusi, noslīgst. Varētu teikt ari tā: Klāva roka izkrita no kadra. Uz teleekrāna Ka-rajans diriģē Bēthovena Sestās pēdējo daļu, misiņa taures atsviež spožus atspulgus kā ezera viļņi saules starus bula laikā.

Tā būtu muzikāla pāreja uz ainu Pārslas istabā, kur no galda pazudusi vakardienas vermuta godība, atstādama tikai kafijas traukus, pusapēstu kliņģeri, jo iestājusies jauna diena. Pienāk Rūsiņš un paņem kafijas tasi. Viņam jau ce-pure galvā, cepure ar šofera emblēmu, mugurā spīdoša ādas jaka. Sparīgs, uz darbu! Ierodas Pārsla, arī mētelī, tad Paula, ap stāvo frizūru apsējusi platu lenti, stīvē uz plaukstas ciešu ādas cimdu, salīdzinādama, kā cimdotā roka saderas ar rokassomiņu. Tad Paula sauc pret durvīm:

— Aini, pēc stundas iet vilciens! Pa ceļam...

Rūsiņš, kafiju dzerdams: — Un tā akvārija zivtiņa ari.

Pārsla: — Ienesīsim tēvam dzimšanas dienas kliņģeri.

— Mēnesis beidzies, paņem no tēva naudu, — Paula piebilst.

Ienāk Ainis vējjakā, maigi sabužinātiem matiem un paņem padusē savu meiteni, kura paspēj iekosties ogu maizes šķēlē.

Visi pieci gaitenī pie Klāva durvīm. Pārsla klauvē. Neatbild.

Rūsiņš: — Palaid strādnieku šķiru! Tu klauvē ar cimdotu roku.

Tomēr atbildes nav. Pārsla: — Būs izsaukts uz centrāli, ja tur kas sarežģīts ...

Paula: — Nē, tad ārdurvis būtu ciet. Kad vakar neskrējām pie viņa, vienkārši būs piedzēries. Reiz jau tā bija. Man ir atslēgas. — Paula atslēdz durvis.

Pārsla ieiet pirmā. — Televizors nav izslēgts!

Paula: — Es teicu ...

Uz Klāva istabas sliekšņa apstājušies, viņi redz sienu ar velnu ģīmjiem. Kvēlo televizora ekrāns ar tabulu uz tā, bet pretī televizoram klubkrēsla atzveltne. Labajā pusē no atzveltnes rēgojas Klāva pakausis, plecs, noslīgusī roka. Turpat galdiņš ar tālruni, konjaka pudeli, pusdzertu glāzīti. Uz grīdas pīpe.

Paula: — Pīpe! Labi, ka nav nodedzis. Es teicu, ka piedzēries!

Rūsiņš pieliek pirkstu pie lūpām — runājiet klusāk, jo Klāvs, kaut piedzēries, guļ! Un saka: — Pudele tikpat kā pilna, no šīs viņš piedzēries nav.

Pārsla, tuvāk piegājusi: — Tēta! — tad nokrīt ceļos. — Tēta ... tēta ir ...

Rūsiņš nometies viņai blakus, tad atskatās. — Tēva vairs nav.

Visi ap Klāvu, tad atkal kā neticēdami atkāpjas, jo tepat istabā taču kaut kur ir paslēpusies nāve. Visticamāk — tā stāv blakus Klāvam.

Paula: — Pārsliņ, tu esi medmāsa, palūko ...

Pārsla uz sastingušās rokas meklē pulsu, meklē pulsu kaklā, laikam paver pat plakstiņus, lai sastaptu dzīvu acu mirdzumu. — Nav ... tētas nav...

Paula: — Reanimāciju!

— Nē ... viņš sastindzis ... varbūt jau vakarvakarā ...

Rūsiņš: — Tad, kad zvanīja mums.

Pārsla: — Man ...

Aiņa meitene: — Es nevaru skatīties... — Izskrien — un Ainis aiz viņas.

Paula ieelsojas mutautiņā.

Rūsiņš skarbās sērās, kluss: — Aini! Aini! Palīdzēsim tēvam! Iecelsim gultā!

Ienāk Ainis nošļukušiem pleciem, norauš asaru. Rūsiņš ir stiprākais, Klāvu klēpī paņem viens pats, Ainis palīdz, turēdams kājas zem ceļiem.

Ar Klāvu vairs nekas nenotiks, tādēļ atgriežamies istabā, kur atradās Klāva pēdējais ekrāns. Pārsla tikai tagad pagriež slēdzi — un ekrāns izdziest. Pārsla zvana.

— Klausieties ... Pasakiet Meldrai... ka tēvs ... ka tēvs ... Nē, ne nelaimes gadījums. Tepat mājās tēvs miris.

Rūsiņš ar Aini atgriežas. Paula grasās sēsties tēva krēslā, tad, atģidusies, ka tas vēl pieder Klāvam, ieraudas un atsēžas pie loga blakus televizoram.

Rūsiņš: — Patiesībā... tas bija nelaimes gadījums mums, jo mēs neatnācām.

Paula saslejas, pasaka skaidri: —'Viņš jau gadiem vien-laid teica, ka smagi pie sirds, bet nekad nekā nopietna nebija. Un, ja žēlojas tik bieži... tad taču grūti noticēt.

Rūsiņš: — Tēvs neprata žēloties tā, ka tic.

Pārsla sūrās bēdās: — Zvanīšu dakteram Damrozem, lai neved uz slimnīcu, lai viņš atnāk, ka nevajag...

Rūsiņš: — Nē, sekciju nevajag.

Pārsla: — Ķirurģiskā nodaļa? Pasakiet dakteram Damrozem, lai tūlīt atnāk pie Klāva... Tūlīt! Viņš sapratīs.

Paula starp elsām: — Es teicu, nedzer, nedzer nemaz... Kaut glāzīti, bet ir dzēris!...

Rūsiņš rūgti: — Varbūt tomēr... varējām pat novērst, ja vakar... es būtu atnācis kaut viens pats, bet mēs... mēs gribējām jums izpatikt. Tādēļ lai jūs auklētu mūsu bērnus. Cik beigās viss vienkārši...

Paula: — Jūs! Un tādā brīdī!... Tāda ir pateicība ... — No asparāga, kas iekārts logā, norauj stīgu sauju, ieiet pie Klāva.

Ienāk Arkādijs. Mēteļa platā apkakle uzsista, bet galva ar sirmajiem krīva matiem kaila. Plecā soma.

—- Labdien... Klāvs?... — Rūsiņš pamāj. Iznāk Paula. Arkādijs satver viņas roku.

— Paula... Jāpārcieš... — Tad saka visiem: — Cik savādi — mums ar Klāvu bija norunāts... Es gribēju līdz pavasara izstādei izveidot Klāva portretu. Mākslinieks neesmu dižais, zinu pats, tādēļ sarunājām, ka šodien noņemšu viņa masku, lai man būtu vieglāk strādāt... Klāvs vakar teica: «Iztaisi manu Bēthovenu.»

Pārsla: — Pēcnāves masku? Jau vakar?

Arkādijs: — Masku jau neņem tikai pēc nāves. Bēthovenam to ar rētu, kuru tik bieži redz, — to veidoja, kad viņam bija četrdesmit divi gadi. Es tad noņemšu ... īsto. — Nokabina no pleca somu, noliek mēteli, uzloka piedurknes.

— Man vajadzētu kādu litru remdena ūdens. Es raudāšu, bet vēlāk .,.

Ainis: — Sasildīšu. — Un izsteidzas.

Arkādijs iet pie Klāva. Tad Paula negaidīti spalgi uz Arkādiju:

— Vai jūs... vai atļauju prasījāt?

Arkādijs sastomās: — Klāvs miris... Kam tad prasīt?

Paula: — Mums ... Man, jo viņš ir mans vīrs!

Arkādijs atgūstas: — Vairs ne. Viņš vakar atļāva, kaut vēl bija jūsu vīrs. — Ieiet pie Klāva.

Ar mēteli uz pleciem, baltā ķitelī un cepurītē smagi ienāk dakteris Damroze. — Labdien... — Paraugās apkārt, saprot, noņem cepurīti un ieiet pie Klāva.

Te nu tai istabā, kur pašlaik apmeties Klāvs, redzam Arkādiju, noliekušos pār Klāva stāvu. Klāva baltais vaigs, mati. Arkādijs, otiņu satvēris, balto vaigu nosedz ar eļļu. Pienāk dakteris Damroze.

— Tagad jau skaidrs — bailes vakar bija pirmsinfarkts. Tā tas ir — draugus dažkārt neuzskata par slimniekiem... Arkādij, es vakar neatnācu ...

Arkādijs ber traukā ģipsi, maisa:

— Ojār, es vakar neatnācu... Ģipsim jābūt kā saldam krējumam, tā saka. Mēs visi trīs aizgājām uz Rīgu studēt — ar dīgstošām ūsām...

Ojārs: — Mirt pie televizora. Vai tāda uz priekšu būs... modernā nāve?

Paula, roku uz Klāva atzveltnes uzlikusi, citi apkārt. Šķiet sastājušies kā ģimenes fotogrāfijā. Tūlīt ienāks Klāvs un nosēdīsies vidū. Bet no Klāva istabas iznāk Ojārs.

Paula no koka dozītes, kas atrodas blakus televizoram, izņem auto atslēdziņas, lēni, acīs paraudzīdamās, pasniedz tās Ainim. «Karalis miris, lai dzīvo karalis!» Tā notiek ne tikai zelta liliju franču karaļvalstī, bet arī tepat, kur pavasaros vizbulītes zied.

— Aizbrauc pakaļ Meldrai.

— Jā, mamma! — Ainis paklausīgi aiziet.

Viņi paraugās uz televizoru un itin kā redz un pat dzird Bēthovena simfonijas gavilējošās fanfaras, kas atskan virs meža, kuru atsedz aizejošais negaisa mākonis. Uz lapām spirgtas lietus lāses.

Ojārs: — Tātad pie Klāva bija tikai ekrāns. Mūsdienu cilvēka zilā dvēsele.

Pārsla: — Tēvs kaut ko teica par putnu, par melnu putnu, kas kaut ko nolauzis. Vai tad viņš tai brīdī butu jau... runājis aplam?

Arkādijs iznāk, slauka ģipšainās plaukstas.

— Putns? Par galotni? Vai tad jūs nezinājāt? Panāciet, — Arkādijs saka.

Zālienā aiz loga viņi ievēro apsīti, kurai pie zariem vēl pāris žēli trīsošu lapiņu. Galotne nolauzta, turas tikai mizā.

Arkādijs: — Klāvs tur vienu apsīti iestādīja pirms diviem gadiem. «Apses runā, vasarā visu nakti runā,» Klāvs teica. «Un ātri aug. Es vēl redzēšu lielu apsi,» Klāvs teica. Pirmajai apsītei galotni nolauza kāds putns. Tā — uzsēdās atpūsties un nolauza. Šopavasar Klāvs veco aizstādīja atpakaļ mežā un atnesa jaunu, jo noteikti gribēja ar galotni, lai tā augtu smuidra. Vakar kāds putns, kas nezināja, ko Klāvs nodomājis, nolauza vēlreiz. Klāvs bija uztraucies, teica, ka mūžā daudz veltīga, bet sacīja: «Pavasarī stādīšu atkal. Rudenī tai būs dzīvi sārtas lapas. Dzīvi sārtas lapas, un stādīšu vēl,» Klāvs teica.

— Jā, Klāvs reizēm bija spītīgs, — Paula piekrīt.

Ojārs, īsu skatienu Paulai uzmezdams: — Jā, var jau, vai teikt arī tā.

Paula: — Neticu gan, ka var aiziet bojā nieka apsītes dēļ.

Ojārs: — Varbūt... cilvēks reti mirst tikai no vienas slimības vien.

Stāstu par Niklāva (Klāva) Klišāna dzīvi, nāvi un augšāmcelšanos varbūt varētu noslēgt šādi, jo arī šī aina atbilst notikušajam.

Turpat Klāva mājā kādu stundu vēlāk pie «velnu sienas» Arkādijs piekar Klāva «Bēthovenu». Baltu starp nabaga rijās apkvēpušajiem velniem — Klāva pēcnāves masku. Taisni brīnums, kāds tajā šodien mieis, ja atceras, cik vakar Klāvs jutās satraukts.

Paulas balss: — Jūs domājat... jūs ari domājat, ka dzīvē, patiesībā viņš bija ... tik skaists?

— Skaists? Vienīgi uzacis noklāju ar zīdpapīru, lai ģipsis neieķeras... Viņš tāds varēja būt, es pazinu, Klāvs tāds vēlējās kļūt, — atbild Arkādijs.

LIEPAS ZIEDĒJA KLUSI

pērnvasaras elēģija

MĒS, trīs padzīvojuši vīri, klusēdami sēdējām pie ugunskura upītes malā. Krastā auga ceru papardes — milzīgas, līdz zodam, varbūt pat lielākās Latvijā. Naktī vējš snauda krastmalas dižajos melnalkšņos — un liesmas cēlās uz augšu, izlocīdamās tikai no pašu radītās gaisa strāvas. Papardes, kuras liecās pāri galvām, trīsošajā gaismā atvizēja koši un gaiši zaļas. Vairs jāsteidzas nebija, noraisītie vēžu krītiņi izklāti uz pļavas. Laiks atcerēm ...

Un atcerējos: kad skolā pirmo reizi atšķīru grāmatu ar virsrakstu «Areiropas ģeogrāfija», tur vienā zīmējumā bija attēlots pirmatnējs mežs Amerikā, tai mežā auga koki, kuru zaru vēdekļi atgādināja milzu paparžu lapas. Turpat izlasīju man nedzirdēta dzejnieka Nikolausa Lēnava pantus, kurus bija pārtulkojis man nedzirdēts dzejnieks Purkalītis. Vēlāk uzzināju, ka Austrijā vēl šodien pastāvot Lēnava biedrība, ka viņš pats Amerikā vīlies un miris 1850. gadā — četrdesmit astoņus gadus vecs — tais izjūtās, kuras sauc ari par «pasaules sāpēm». «Lielākais un konsekventākais pesimists starp vācu romantiķiem,» saka Andrejs Upīts. Starp citām dzejām Lēnavs atstājis ari «Poļu dziesmas», veltītas 1830. gada poļu dumpim. Tās līdzīgas sveču liesmām tumšā istabā pie kritušā zārka. «Areiropas ģeogrāfijā» nodrukātos pantus toties varētu salīdzināt ar paceltu kaujas cirvi. Lēnava «Trīs indiāņi», piemēram, runā tā:

«Nolādēta katra balto pēda,

Katris zvērs, kas viņus neapēda,

Katris vilnis, kas tos šurpu nesa,

Katris krasts, kas neatkāpās,

Baltie nabagi kad ārā rāpās,

Katris avots, kas tiem slāpes dzēsa.»

Vēl citā vietā Lēnavs sauc: «Lāsts lai katru ērgli trāpa, Baltiem varmākām kas acu neizknāba!»

Aiz papardēm, cauri sakritušiem zariem spraukdamies, tecēja ūdens, kaut upe pati jau bija mirusi. Zem nakts debesīm — tikai ūdens čalas... Bērnībā man liktos, ka starp paparžu ceriem staigā arī indiāņi ādas biksēs.

Tovakar mūsu ugunskura gaismā trīs indiāņi patiešām ienāca, un katrs no viņiem pateica vienu teikumu.

Bet kā nokļuvu pie šīs mīļās, sirsnīgās upītes, kuras ūdeni šodien pametusi vai visa dzīvā radība?

1960. gada vasarā Cēsu sanatorijā ārstējās slimnieks, uzvārdā Buks, vēl ne trīsdesmit gadus vecs, kalsns, līku degunu, asu zodu, lielām acīm, smejoties atgādinādams antīkās mitoloģijas faunu. Nemierīgs, dažbrīd arī palaidnīgs un iereibis. Manos uzdevumos tad ietilpa viņu norāt. Kad viņam izskaidroju, ka ar tik vienkāršu medikamentu kā spirtu tuberkulozi izārstēt nevar, Buka acīs šķelmības vietā pavīdēja skumjas:

— Dakter, man taču kaverna, lielā,..

Tad sprediķi pārtraucu, jo abi zinājām: karš Buka plaušās atstājis bumbu ar laika degli, milzīgu dobumu ar sienām papīra biezumā, kuru toreizējā medicīna aizdarīt nespēja, un katru brīdi draudēja asiņošana ar mums abiem zināmo iznākumu. Turklāt Buka sirds aiz krūšu sienas klaudzēja nevienmērīgi — kā noguruša zirga pakavi pēc simts jūdžu auļiem. Šai sakarā mēdzu padraudēt:

— Buk, ja jūs smēķēsiet, sirds jums neizvilks ne... divus gadus!

Pats nezinu, kādēļ savā biedinošajā prognozē minēju taisni divus gadus. To jau esmu aizmirsis.

Reiz satiku Buku uz Cēsu stacijas perona. Viņš atgriezās no meža ar diviem paparžu segtiem dzērveņu groziem. Savu krāsotāja darbu veikt viņš vairs nevarēja, jo krāsas ēda atlikušās plaušas; pensija bija maza, un Buks piepelnījās ar ogām. Sasodīts, viņš smaidīja nikni — tātad bija «ieņēmis».

— Dakter, jūs teicāt: Buks nenodzīvos divi gadi. Jau četri! Tu man atvēlēji divus! Skops!

Braucēju pulka priekšā jutos kā blēdīgs pravietis un iemetos bufetē. Kopš tā laika ar precīzām diagnozēm esmu uzmanījies. Buks nomira pusgadu pēc mūsu sarunas.

Bet pirms tam, Bukam sanatorijā esot, iznāca saruna par vēžiem. 1960. gada vasarā, kad nopirku braucamo, Buks apņēmās mani aizvest, kur «vēži maisiem», jo pirms gada esot tur bijis. Braucām. Gulbene ... Balvi... Tad parādījās mājas, kur logu priekšā ziedēja daudzas kāršurozes, krāsainas kā lentes meiteņu matos. Pagalmi tur Sija apjozti augstām dēļu sētām, un ceļa malā zem jumtiņa mūs sagaidīja pavasaru zaļajos vējos un rudens lietos nonīcis Kristus.

— Buk, kur upe?

— «Majaks» ir? — Buks jautāja. Viens «majaks» bija — kalna galā no spožiem koka stumbriem sasliets mērnieku tornis. — Lejā aiz «majaka» būs.

Ceļi vietām bija vērienīgi: no dzijām grambām un dubļu doķēm vairīdamies, tie ievijās pat nenopļautos miežos. Aiz «majaka» atradām grīšļos paslēpušos mazu urdziņu, dziļumā vardei līdz krūtīm.

— Buk, dod upi! — mēs drūmi pieprasījām.

— Izžuvusi... Latgalē šovasar vispār sausāks ... avīzē bija... — murmināja Buks.

Tie bija salti meli. Urdziņas padziļinājumā pamanījām piena kannu. Pienāca tuvējo māju saimniece un, Jēzus Mariju par liecinieci piesaukdama, apliecināja, ka upes te pēdējos četrdesmit gados nav bijis. — Varbūt, kad vēl biju maziņa...

— Buk, dod upi!

— «Majaku» pagājušajā gadā redzēju skaidri! — Buks atkārtoja.

Tam ticējām — augstais tornis noteikti bija pamanāms pāri vairākām katoļu draudzēm. Tad Buks atzinās, ka pirms gada bijis piedzēries, ielīdis mašīnā, gulējis un tikai no rīta piedalījies vēžu dalīšanā, Taujājām pa mājām pēc upes, vienalga kādas, kamēr uzzinājām, ka viena upe ir.

— Tikai maziņa, jums jau tāda nederēs.

Maziņa gan, lēzenas, plašas ielejas dibenā, iztālēm pamanāma tikai pēc alkšņu ceriem, bez steigas līkumu līkumos samudžinājusies. Bija arī pa prāvākai dobei, kur dibenu saskatīt nevarēja, bet galvenais — krasti: cieti, alkšņu saknēm savīti. Vēžu vietas!

— Buk, īstā?

Bet Buks bija kļuvis uzmanīgāks:

— Sacīšu «jā», tāpat neticēsiet. n

Pāri sačākstējušam tiltiņam, pa kura grīdas šķirbām varēja vērot straumi no augšas, nobraucām pļavā. Četras stundas nosēdējušies, drudžaini šķinām kātus, sējām gaļas kriksīšus un laidām krītiņus ūdenī.

Pēc pusstundas ar uzvaras kliedzienu izcēlu krītiņu, uz kura sēdēja divi vēži, postošā negausībā neattapdami izlaist gaļu no spīlēm. Kāpa te viens, te divi, bet trīs reizes nebija neviena... Maz. Dižciltīgie ar spīlēm kā lāpstām, bet divdesmit trīsdesmit tādus salasītu arī Araišu ezerā pie Cēsīm... Satumsa, fermā ielejas krastā pēdējo reizi nomāvās govis, uz nakti brīdinājumus norēja suņi, un tad vēži pretēji zināmajiem vēžu likumiem, ka naktīs jāstaigā, aizgāja gulēt. Nospriedām, ka Buks, cerēdams no mums saņemt vēžošanai nepieciešamo alkoholu, mūs piekrāpis. Rasainajā zālītē vakariņojot, atcerējāmies jaunību, tas ir, Rūju un Sedu, no kurienes pirms kara vēžus, saudzīgi egļu skujās sakārtotus, vezumos veda uz Rīgu, un Rūjienā ar cieņu pret vēžiem runāja, ka daži tie lufthansas trīsmotorīgajos junkersos aizli-dināti pat līdz Berlīnei, par kuru vēžu ķērājiem pašiem atlika tikai sapņot vai skatīties kinofilmas ar Hansu Alberu vai Marlēnu Dītrihu.

Trīs salīdām mašīnā, divi nolikās krastmalā. Pamodos, kad rīta krēslā aiz mašīnas loga jau samanīju melnās alkšņu galotnes. Pie stikliem čabinādamies, mani bija pamodinājis lietusvīriņš, tāds pats ruds rudiņš kā Vidzemē.

— Lietus!

— Nē, zirgs! — no krūmmalas atskanēja izbīļa sauciens. Izrādījās, taisnība abiem. No lietus slēpdamies, alkšņos ar troksni bija iespraucies vietējais zirgs un, viņam piestiprinātajā aplokā pamanījis vēžotāju guļošās atliekas, skaļi no-krācies. Nav joks pamostoties virs sevis pret debesīm pamanīt zirga galvu ... Abi iztraucētie centās palīst sausumā zem mašīnas. Viens ielīda, otram galva izrādījās numuru par lielu. Biju par slinku, lai pieceltos un ar domkratu paceltu mašīnu augstāk. Tādēļ arī tikām pie vēžiem. Remont-kantora Voldiņš izrāpās no mašīnas, un tajā ielīda divi slapjie. Voldiņš paņēma pāris krītiņu un aizgāja pāri lielceļam aiz tilta. Pēc minūtēm piecpadsmit, kad Buks ierosināja izdzert pēdējo alus pudeli un kopties uz mājām, Vol-

diņš, kā izbailēs drebēdams, joza atpakaļ, riekšavās pret debesim pacēlis ne tikai daudzus, bet arī lielus vēžus.

— Tur ... aiz tilta ... sākas krabji...

Tādējādi upe, saukšu to nosacīti par Rikšu, bija atklāta.

Lietus torlt pārgāja, un, aiz tilta saulei rasā atmirdzot, sākām staigāt pa novāktās pļavas rugājiem, pacerēs gremdējot un tad ar rāvienu izceļot krītiņus, un — izkratīt no tiem vēžus kulē. Starpbrīžos vērojām dzīvi upes dibenā, kur caur dzidro ūdeni pat varēja izskaitīt nogrimušās lapas. Kur seklāks, manījām, ka sakustas gabaliņš no upes dibena un ar desmit kājām, spīles uz priekšu izstiepis, čāpo uz balganā gaļas gabaliņa pusi. Kad vēzis uzsvempās uz krītiņa malas, rāvām augšā. Pāri upes ielejai pārlidoja baznīcas zvans. Dievvārdlaiks, bet vēži kāpa tāpat.

Kad pirms ceļa atlaidāmies saulītē, piestāja jauneklis ar velosipēdu. Mēs vēžos? Jā, vēži te esot, tikai vajadzīga liela māksla. Ciemā viens dzīvojot, kas uz ceptas vāveres pa nakti savācis pat septiņdesmit! Buks, skaļi atkārtodams, pierakstīja kabatas grāmatiņā: — Ceptas vāveres... — un fauniski ņirdza, jo no mūsu maisiem septiņdesmit iznāca katram, ieskaitot manu sievu, kura vēžošanu traucēja ar neapstrīdamiem padomiem. Un kas par to, ka lietutiņš bija atmiekšķējis mālaino ceļa garozu un trīs basi vīri un viena sieva šņākdami mašīnu stūma pret kalnu līdz pat «majakam»? Neviena sodīšanās vārda! Jo, no kalna skatoties, aiz mums palika grava kā pret debesīm, lietu gaidot, saliktas plaukstas un palika vasaras nakts ar rēnu kalmju smaržu.

— Upe mirusi, — es' teicu un piemetu ugunī nokaltuša alkšņa stumbru.

Liesmas uzvijās, un no gaišzaļo milzu paparžu ceriem iznāca indiānis. Tāds, kādu domājos indiāni esam Kūpera, Main-Rīda un Kārļa Maija grāmatās, kur uz vāka redzams vīrs ar izliektu degunu un sparīgu zodu.

Indiāņa mugurā jauta uzvilkta stopa spriegumu. Pret uguni piemiegtām acīm viņš raudzījās mums pāri, varbūt uz to vietu, kur pie Potomakas upes atrodas viena liela pilsēta. Puskails, ādas bikses bija tabakas lapas krāsā, un sānu vīlēs tām bija iešūtas bārkstis. Melni spīdīgos matus saturēja sārta lente. Viņš turēja savādu, garu un taisnu pīpi, kuras galviņā bija izgriezta ērgļa galva. Nezinu, vai viņš piederēja pie apačiem, irokēziem, hūroniem, odžibviem, mohaukiem vai ilinoisiem. Varbūt viņš bija virsaitis Guļošais Vērsis, kas 1890. gadā krita tai vietā, kuru vēl šodien sauc Wounded-Knee. Kauju, kurā «krita» ari sievietes un bērni, diži vadīja vēlākais ģenerālis Peršings. Katrā ziņā šis indiānis jau sen bija atgriezies pie Lielā Gara un tādēļ zināja vairāk nekā es. Indiānis pacēla roku un sacīja:

— Kas ilgi sēd pie upes, redz aizpeldam garām daudz līķu.

Liesmās bija iekļuvušas zaļas lapas — un uzmutuļoja balti dūmi. Kad tie nosēdās un aizvilkās uz pļavu, indiāņa vairs nebija.

Vai arī es upes krastā jau esmu sēdējis tik ilgi?

Ganu gaitās bula laikā esmu stāvējis uz silta celma, elpojis sveķu un aveņu smaržu un ilgi raudzījies uz putniem, kuri, spārnus žigli plivinot, turas gaisā. Toreiz es visus tos saucu par vanadziņiem, lai ari dabas grāmatās tie bija pierakstīti ar savu vārdu kā pilntiesīgi Latvijas iedzīvotāji. Tur bija piekūnu saime, klijāni un zvirbuļu vanagi. Viņi šaudījās no lielu lazdu galotnēm uz vientuļiem, izcirtumā pamestiem ozoliem un riņķoja virs manis. Šodien tu vari staigāt stundām pa izcirtumiem vai pļavām — un diez vai katru dienu pamanīsi putnu, kas ar spārnu galiem balstās pret mākoņiem un vēro pasauli no vēl augstākas vietas nekā baznīcas tornis. Mākoņi vēl ir, putni, kas ar spārnu galiem balstītos pret mākoņu malām, — tik, tik reti...

Pirms gadiem tepat pie Cēsīm Gaujas pietekā mani nobiedēja putniņš, kuru, apņemtu ar gaisa pērlītēm, skaidri redzēju tekam pa upes dibenu. Kad viņš ar zivteli knābi uzspurdza uz zara, laistīdamies zili zaļās sarkanās krāsās, sapratu, ka šis drosminieks upē meties tīšām. Zivju dzenīšu tur sen vairs nav, tikai žulgains ūdens veļas dubļainos kras-t6s. Tādam cauri zivi saskatīt nevar, un, ja zivis tur arī būtu, tad tikai mirušas — jau apglabātas skārda konservu kārbās.

Nevaru iedomāties latviešu tautas pasakas bez aplam nebēdīgā mežjankas, kas, pienācis pie vilku midzeņa, iz.gāzīgi jautā vilcēniem: «Vaikas, vai māte mājās?» Ziemā, kad sniegā visi zvēri ar ķepu parakstās uz savām tautas skaitīšanas lapām, — cik reti tur saskatāmas zaķu pēdas... Tuvojas laiks, kad mūsu bērni mežjanku sastaps tikai pasakās. Toties nav reti tie salmu kubiki vai saiņi, kuros kā līķautā ievīstīti nopļauto zaķu vai stirnu kauli. Cik lepni tas skan:

«Es šovasar caur bunkuru izlaidu divdesmit zaķus!»

Naktīs pa Vāczemes autoceļiem braucot, bieži dzirdēts vadītājus lietojam trūcīgos vācu lamuvārdus: atkal dzīves noguris zaķis vai meža trusis nav ievērojis satiksmes noteikumus! Tad domāju: vai ar lauksaimniecību te nenodarbojas?

Manās ausīs kā drūms humors skanēja nopietni izteiktie vēlējumi un jūsma, ka «Latvijas mežos atkal parādījies to sensenais valdnieks un mums jādara viss, lai viņš te justos labi». Tas teikts par lāci. Man mīļāk būtu dzirdēt, ka itin visos mežos un birztalās lauku vidū atkal redzēts tas pats pelēkais zaķis, pacēlies sēdus, ar vienu un otru ausi pasauli vērojot. Lai arī man pārmestu kristīgu pieticību — man vajadzīgs nevis lācis, bet zaķis. Nevēlos sagaidīt dienu, kad zaķim tiks parādīts pēdējais gods, arī to ierakstot Sarkanajā grāmatā.

Esmu jaunībā gājis pa biešu tīrumu, kad liekas: tepat no pēdu apakšas aizspurdz laukirbju simti, lai, krūšu augstumā pa gaisu gabaliņu pabēguši, atkal sakristu lakstos. Kur tie

gadi, kad pavasari pēdējo reizi no kūlas pļavā vēl dzirdēju sakliedzamies šīs pelēkās, čaklās lauku vistiņas...

Saka, ezeros un upēs vēl mājojot zuši. Droši vien, pirms gadiem piecpadsmit vēl tiku tos ēdis. Tagad man šī zivs, tāpat kā butes, lucīši, svaigas reņģes, jau kļuvusi kaut kas abstrakts, par ko stāstu saviem mazdēliem. Varu izstāstīt, cik savādi šķība mute butei, cik savādi saliktas acis, cik lu-cītim dīvaina, zilganzaļa asaka, bet garšu izstāstīt nevaru.

Kur bute vai lucītis — nu jau lielākā daļa Latvijas iedzīvotāju nezina, kā garšo līdaka, asaris, breksis, pat raudiņa vai plicis. Neba jau katrā ģimenē atrodas makšķernieks. Kas rudenī īstajā dienā trāpījies veikalā, tikai tas zina, kāda izskatās karpa. Bet bērni skolās joprojām mācās, ka Latvija bagāta ar upēm, upītēm, ezeriem un ezeriņiem.

Gaujā gultnes tīro smilti šodien daudzviet sedz grafīta krāsas dūņu slānis. Kāja tajā iegrimst līdz potītei. Pēdu izvelkot, uzmutuļo duļķu mākonis un tad gausi nosēžas atstātajā iedobē. Retas ir tās vietas, kur, smiltīs ierušinājusies, gliemene pavērusi vākus maizes garozas krāsā, kuriem tik spoža, balti zilgana atlasa iekšpuse! Grunduļi ar raibajām mugurām, sprigani kā zvirbuļi uz sauszemes, man, sēkli iebridušam, vairs nerušinās ap kāju pirkstiem, jo grunduļi mīl tīru ūdeni. Varētu atcerēties vēl citas radības, kuru mūžs kļuvis īsāks, varbūt pat jau pārredzams — kā manējais. Kam kārta? ... Tā arī nodzīvošu, neticēdams, ka mums visiem uz šīs zemes nebija vietas.

Vai gan tie, ar kuriem kopā sadzīvojām gadu tūkstošiem, bija pelnījuši, ka pēdējos pārdesmit gados esam viņus pieveduši pie Zinātņu akadēmijas galda, uz kura atvērta grāmata sarkanos vākos, un piedāvājam zivīm, putniem un dzīvniekiem mūsdienīgu lodīšu rakstāmo, lai viņi parakstītos zem vārdiem: «Esam saņēmuši paziņojumu, ka aiz dziļas cieņas pret jums jūs tiekat ierakstīti šai ievērojamā grāmatā. Augstu ražu un rūpniecības attīstības vārdā ...»

Kas tas kautrīgais ar pelēksirmo kažociņu dzīvnieku un zvēru rindas pašā galā? Ezis — ezītis!

Viņš klusi norunā:

— Manu māti nobrauca naktī uz ceļa ... Mēs palikām pieci bāreņi. Meklējām māti un izgājām no pasaknes, kur gulējām sausās lapās... divus nokoda lapsa, vienu saplēsa krauklis. Ja arī mans kažociņš pelēks, tādi nav modē... nebrauciet tīši virsū... Atcerieties: ja ar eža adatu pabada cauru zobu, sāpes pāriet...

Atgriezies arī tu, sermuliņ ar melno astes galu, kas dzīvoji akmeņu kaudzē manu vārtu priekšā. Esmu ar mieru pats tev peles ķert, tikai reizi vasarā parādi, kā tu tik viegli lokus met gaisā, ceļam pāri skriedams.

Ja pavasari, sniegam kūstot, lazdu zaru galos viz violetas dzirkstis — ziedi, rudenī gaidāmi pilni riekstu čemuri. Bet lazdas tādos pavasaros bēdās noliec zarus un vasarā lapās vējš trauksmaini čukst: pēc bagāta riekstu gada lazdas izlauzītas un pazemotas guļ pamežā... Un koši sarkanās pīlādžu ogas kā pērles vairs nebirst uz sniega, tās neknābā putni savā ziemas trūcīgajā azaidā. Nē, patērētāju biedrība ogas uzpērk un pārstrādā tās racionāli — ievārījumos un sulās. Un tikpat racionāli un negausīgi ar cirvi tiek kapāti diži pīlādžu zari, mājās tos ved pat ar traktoriem, lai tad mierīgi un pajumtē no zariem nolasītu ogas. Lēmumi un noteikumi... vispirms to rakstītāju sirdsapziņas nomierināšanai.

Lasīju, ka Austrijā, kuru tūristi apmeklē biežāk nekā mūsu republiku, joprojām esot atļauts katram ceļiniekam paņemt uz mājām līdzi vienu, bet tikai vienu sauju maij-puķīšu, vizbuļu un balto puķu un šiem ziediem iznīkšana nedraudot.

Pie autobusu piestātnēm laukņ ceļos dažkārt vakaros ir kā kapsētā, kur nezināms kaps pārkaisīts ar vizbulītēm un ievu zariem. Ja mēs jau bērnībā iemācītos vienu sauju un vienu zaru atšķirt no klēpja, tad droši varētu teikt:

—- Ej pļavā, ej mežmalā, paskaties, kā zied baltās, dzeltenās vizbulītes, ej pameklē pie lazdām zemē nokritušās zilās debesu drusciņas, kuras saucam par palazdītēm vai zilajām vizbulītēm, atved līdz mājām vienu ievas zariņu, ja tev ir vāze ar ūdeni. Paša plūktie ziedi mīļāki, jo tiem līdzi atmiņas par valgu pavasara ūdeņu un birzs elpu.

Kādēļ nekur nesludina, ka reizē ar putniem, zvēriem, dzīvniekiem, reizē ar lielo ozolu un mazo upīti mēs izšķērdējam arī cilvēcību? Priede izaug simts gados, bet cilvēcībai vajadzīgs vismaz gadu tūkstotis.

Varbūt necieņa pret dzīvo savā ziņā sākas ar necieņu pret nedzīvo, izsvaidot, izšķērdējot to, kas šķiet viegli, «dabas dots» un par ko ne pašam, ne rūpnīcai nevienam nav jāmaksā, kaut arī tas saskaņā ar Pamatlikumu ir mans, tavs un mūsu bērnu īpašums. Ģeologi pateiks, cik gadu tūkstošos nosēdās milzīgais valkano, sulīgi sarkano mālu slānis ap Lodi. Mūsu ķīmiķi — keramiķi jau pirms gadu desmitiem zināja, cik dažādas un izturīgas plāksnes grīdām, sienām, dakstiņu jumtiem, ķieģeļus namu sienām var izdedzināt no šiem māliem. Un tāpat mēs jau gadu desmitus noraugāmies, ka šos mālus apdedzina un uz mūžu mūžiem aprok zemē. Ne tikai... Cik sadauzītu un saplīsušu drenu cauruļu mētājas pa grāvmalām! Jā, no šiem māliem tagad ražo arī savu skaitu dakstiņu un ķieģeļu. Bet atkal — cik bakurētainas no šiem ķieģeļiem mūrētās sienas izvēršas pēc ziemas vai divām ... Cik reižu dakstiņi no jumtiem dusmās par zaudēto naudu un darbu jāsviež zemē tā, ka no tiem atkal paliek tikai šķembas, jo dakstiņi laiž cauri ūdeni, met pumpas! Cik simtu tūkstošu rubļu tā aizmetam pa roku galam! Kādam studentam — ekonomistam to derētu sarēķināt savā diplomdarbā. Ražotāji nav mazi bērni, viņi zina, ka pārdod brāķi. Pircēji nav mazi bērni, viņi zina, ka pērk brāķi, bet cer, ka izvilks pilno lozi, kur brāķa nebūs. Un — citur jau nav kur pirkt! Mēs, tie trešie, gads gadā nesam kopā naudu, kuru vārda tiešā nozīmē izkaisa pa grāvmalām un nomet zemē.

Ja tā būtu atomstacija, kādu cilvēces vēsturē būvē: pirmo reizi, kļūmes un kļūdas būtu attaisnojamas. Bet tepat Cēsīs un apriņķī zem velēnām atrodas desmitiem aizgruvušu cepļu velves, kurās līdz karam un vēl pēc kara dedzināja ķieģeļus, dakstiņus, krāsns podiņus, kuri mūs sargāja no lietus, vēja un sildīja gadu simtus katrs. Par visu to šodien mēdās velni, kuri no Lodes māla ieguvuši visvairāk: to saradīts tik daudz, ka tā vien liekas — velns Latvijā kļuvis par 20- gadsimta latviešu svēto dzīvnieku līdzīgi svētajām govīm Indijā. Domāju, ka visai Latvijai pilnīgi pietiek ar Latgales mīlīgajiem, pamuļķajiem velniem, kuri var uzrādīt neviltotus ciltsrakstus. Nav vajadzīgi mefistofeliskie māla kār-kluvācieši. Kaut arī Lodē pašlaik top jaunas krāsnis ķieģeļiem, līdzšinējais jāatgādina, jo izšķērdībai, kura aplaupījusi mūsu bērnus un bērnubērnus, noilguma nav. Lai nenotiktu tāpat kā ar šūnakmeņiem, kuri savā laikā tika dedzināti kaļķos, kaut gan tie varētu vēl gadsimtiem greznot parku celiņus un sienas ap piemiņu vietām un dižiem namiem.

Tovakar domāju: vai arī miruši tikumi neaizpeld garām tam, kas ilgi sēd upes krastā? Tikums ir kā ozols, kas audzis gadsimtiem ilgi. Par ozolu saka, ka divi simti gadus tas augot, divi simti gadus dzīvojot un divi simti gadus mirstot. Tā aptuveni uzzināju tā ozola vecumu, kas pagājušajā rudenī, veļu laikam sākoties, klusi noslīga pretī manam logam. Pat gribas teikt, ka ozols bija saudzīgs pret mani, krizdams nesapostot itin neko. Nezinu, kur tagad aizklīdušas driādas, kuras dzīvoja šī ozola dobumā. Vai arī tikums nav kā ozols, kurš audzis gadsimtiem ilgi, bet kuru iespējams pat ar trulu cirvi nokapāt vienas paaudzes laikā? Vai miris nav iekostas maizes šķēles saglabāšanas tikums? Mans pirmais darbs labības tīrumā bija necils — kasīju un lasīju vārpas, līdz mugura likās lūstam kā sauss salms. Tā nebija tēva skopulība, nē, bet cieņa pret darbu un pūlēm, arī no kopiņām paklīdu-

šos salmus un vārpas saudzējot. Cieņa pret arāju, kas, atgā zies vagas galā, smagu arklu cel* pret vārpā ieslēpto dzīvinošo saules staru, pret pļāvēja diendusu. Tagad dažruden gadījies redzēt tīrumu stūrus, kurus nokopj mežacūkas. Vai tādēļ, ka arklu vairs nevelk zirgs, bet traktors, tīrumos drīkst palikt otra sējas tiesa? Dilst cieņa pret arāja darbu vispār, ja tas izrādās apsmiets un velts. Darba tikums mūsu tāltāliem senčiem vispirms bija nepieciešams, lai izdzīvotu, lai pastāvētu vispār, vēlāk tam pievienojās dzīves vērtējumi un tas pārveidojās par ētisku, dvēselisku vērtību, par tikumu. Bez darba, tāpat kā bez kustības, dzīvības nav.

Zūd tā pumpainā paegļa spieķa tikums, kādu atmodas laika darbinieki ņēma līdzi ceļojumā, — kājām iešanas tikums — un līdz ar viņu visa redzēšanas tikums: kājām ejot, taču visu redz. Šodien dažs pat ezeru, kur apmesties, izjust sauli un lēpju lapām pieaugušā ūdens smaržu, izraugās tikai tādēļ, ka tur iespējams ar auto piebraukt līdz pat niedrēm. Ābele ceļa malā, ozols tīruma vidū, upe zem tilta — tikai mirkli pa auto logu pamanīti, paliek neiemīļoti. Ceļa mala vairs nav vieta, kur pēc nosoļotām jūdzēm atvilkt elpu un paraudzīties, kā zirneklis pa smilgu staigā, bet ceļa mala asociējas ar grāvi, kurā var izmest tukšu pudeli vai vecu riepu. Ir jau vareni no tēva saņemt auto atslēdziņas, ar kurām atslēgt astoņdesmit zirgu stalli. Kas tad vairs šķiedrainais vectēva spieķis paša soļu skaitīšanai...

Zūd, ja tā varētu apzīmēt, līkās naglas taisnošanas tikums. Jauneklī būdams, i to apguvu, ar āmuru pa pirkstu galiem trāpot. Atkal — ne skopulības dēļ, bet likās kaut kā aplam nevērīgi aizmest to, kas kā rūda no zemes ārā rakts, kausēts un kalts, kamēr tas vēl kaut kur lietojams. Šodien, pa tīrumiem un pļavmalām staigājot, atrodamas ļoti lielas «aiz mestās naglas». Te arkls, te atsperecēšas, te troses gabals, te milzu lāpsta, kādu sev pa priekšu dzinis traktors, te paša traktora paliekas. No atradumiem iespējams sastādīt lauksaimniecības riku katalogu. Dzelži tik smagi, ka tos uz sa-

vāktuvi aiznest nevar. Apstājies un brīnies: nekur nevienam nekā netrūkst! Par maizes izbarošanu lopiņiem vismaz pastāv grūti piemērojams un nepiemērots pants. Vai par pamestu arklu vai ekskavatora kausu tāda nav? Kas vairs tad domā par naglas taisnošanu ...

— Katru reizi te iztraucējām pīles. Vairs nedzird ...

Jā, pirms gadiem, krītiņus gremdējot, bieži pamanījām, ka aiz nākamā līkuma bez skaņas aizslīd vientuļš pīļutēvs spīdīgi zaļā cepurē. Reizēm pret straumi turējās pīļumāte, ūdens slīdēja gar viņas krūtīm, bet pīlēnu bars bezbēdīgi bāza pacerēs galvas zem ūdens.

Vakaros virs mums arvien skanēja pīļu spārnu svelpjošā skaņa, kad tās bariņā lidoja uz naktsmītni. Pīles ar knābi pārmeklē dūņas. Dūņas upītē šodien laikam nedzīvas. Pīles aizgājušas uz pilsētu.

— Atvariņā līdakas ar purniem badīja kājas.

Tepat aiz muguras kādreiz bija dobe, dziļumā līdz krūtīm, tur pat peldējāmies, un pa upīti šaudījās divsprīžu līdaciņas, sprīdi gari asari, parastās raudiņas un vēl kādas zivtiņas grunduļa lielumā — niknas: tās acu priekšā metās virsū uz krītiņa piesietai gaļai un to plucināja. Katru vasaru kopā ar krītiņu izcēlām pa vēdzelei. Šoreiz — dziļākajā vietā ūdens bija līdz ceļiem, kājas tur vairs neslīdēja gar zilgano glūdu, bet grima dūņās un upes platums grīšļos bija sarucis uz pusi, un pa dibenu locījās zāles, garas kā nāru mati. Dzīvība bija, bet pavisam cita, ne upes.

Nākošajā gadā pēc Rikšas atklāšanas atkal pabraucām garām «majakam» un pirms «darba» nolūkojāmies uz ieleju ar alkšņu puduros ui\ kalmju saknēs iegrimušo upīti. Šī ieleja bija četrus piecus kilometrus gara. Abās nogāzēs cita aiz citas rindojās lauku sētas ar baltām aplodām, dzelteņu un kāršurožu dobēm logu priekšā (in aku ar augstu sviru pagalmā. Vienā vietā pa nogāzi līdz upei bija nokāpis parets egļu mežs. Otrs — aizgājušo dvēseļu mežs un birzs bija kalniņā — kapsētā. Arī kapsēta vienoja šīs māju virknes, ku-

ras divdesmitajos gados bija iznākušas no sādžas un apmetušās tā, ka lejā varēja redzēt savas pļavas, ganības un pavasaros debesu atspulgu palu ūdeņos. Nogāzēs netrūka avotu, kur dzesēt izslaukto pienu. Jaunas mājas tapa vēl šodien. Vairākkārt tiku vērojis, cik meistarīgi — gandrīz tikai ar cirvi — var «uzcirst» jaunu namu. Te joprojām ceļ arī citur par veclaicīgiem nonicinātos guļbūvju namus, kuros baļķu starpas drīvē ar dzeltenzaļām sūnām. No aukstuma tādas pasarga labāk par jebkuru mūsdienīgo paneļu namu. Pagalma maurā noliktos stumbrus meistari vispirms salāgo pakšos par vainagiem. Tad — viena talka, un mājas sienas jau gaida spāres. Tiku te redzējis daudzus virs spārēm slietus vainagus — kā jauna dzīves posma uzvaras karogu.

Mākoņi virs «majaka» bija pazemi, bezdelīgas virs rudzu rugāja šaudījās zemu. Baidīdamies, ka pēc lietus atkal pret kalnu mašīna būs jānes uz rokām, iegriezāmies tuvākajā sētā. Namiņš te bija mazs, pagalmu ar biezo un samtaino maura paklāju šķērsoja tikai viena taciņa uz kūti un otra — uz aku. Mājas ceļš no lielā ceļa uz pagalmu bija aizaudzis ar cietām ceļmallapām. Vecenīte, uz plakana akmens sliekšņa nosēdusies, tīrīja kartupeļus un uzmanīgi, kā skaitīdama meta tos slaucenē. Vecītis dzina aplokā mietu. Viņa sirmie mati sprogās griezās uz augšu gar zilgani nobālējušās naga cepures malu. Kājās vecītim bija vilnas zeķes un galošas, kuras vairs neatcerējās savu jaunības spīdumu. Svārks laikam bija dēla dots — ar uzšūtām kabatām, vācu. Lūdzām atļauju atstāt te mašīnu. Večiņa bija klusa, smaidīja zem dzeltenā, ar kāršurozēm greznotā lakatiņa, un tā bija viņas atbilde. Vecītis runāja īstajā, laipnajā bezsteigas latgaliešu izloksnē, kādā bija runājis visu mūžu. Mašīnu atstāt? Pat nesaprotami, kādēļ nevarētu. Arī gulēt varot zem auzu zārda aiz ābelēm. Žēl, ka ustabā neesot vietas, namiņš «uzcirsts» mazs, kad iepriekšējais nodedzis un bērni pasaulē

aizgājuši. Tikai meita tepat slaucot govis, tai garajā fermā aiz ielejas.

Kad upē cauri vakara vēsmā trīsošajai ūdens virsmai bijām saguldījuši krītiņus īstajās pacerēs, pamanījām, ka no kalna lejup kāpj vecītis. Viņa uzvārdu arī neuzzinājām, mūsu atmiņās viņš palika — vecītis. Viņš nesa māla bļodiņu — ar zilām plūmēm.

— Ņemiet... man pašlaik cita nav, bet māte izslauks govi, tad būs piens ...

Kādas gan plūmes nav ēstas: gan augušas Kaukāza pakājē, gan tādas, kurām miziņa šķiet zīdpapīrs, kas sargā augļa sulu un smaržu, bet nevienas nav garšojušas tā kā vecīša atnestās, jo tām līdzi nāca devēja prieks.

— Cita pašlaik nekā nav, — teica vecītis. — Āboli vēl sūri.

Tās ielejas krastos dzīvoja tik viesmīlīgi ļaudis, kādi sastopami Latgalē. Naktī gulēju auzu zārdā uz slīdoši glumiem auzu salmiem. Virs manis kā jumtā čabinājās diez kādi kukainīši, īstie saimnieki, es biju tikai viesis. Cauri zārdam vilka nakts vēsma. Jaunībā šādā zārdā varētu mīlēties — ilgi, varbūt līdz pat rītam ...

Pēc divām vasarām vecenītes, kuras slaukto pienu dzērām slavēdami, vairs nebija: ziemu esot aizgājusi ar vēzi. Vecītis vēl nesa plūmes. Pienu pašam nesot meita no fermas. Dzīvojot viens ar trim aitām, gaili un vistām. Vēl pēc divām vasarām arī vecīša tur vairs nebija, mājās dzīvoja citi — saimnieks esot aizgājis pāri ielejai uz fermu pie meitas. Bet viesmīlības tikums abpus tai upei vēl palicis.

i

Virs mums kaut kas nozibēja pret vasaras nakts debesīm. Pēc skaņas — pūce, nākusi raudzīt, kas viņas pļavā kurina uguni. Kad tumsā no upmalas ar slapjiem krītiņiem un mīkstu vēžu maisu uz muguras tīkamā gurdumā soļoju kilomet-

rus līdz apmetnei, bieži virs galvas pazibināja pūces klusā ēna. Cik dažādas tur naktī bija miglas! Reizēm bridām pa miglu, kura sniedzās tikai līdz jostasvietai, kājas ķērās aiz nepamanīta ciņa vai iegrima nepamanītā dobē. Reiz piegāju klāt zirgam, no kura bija redzama tikai galva. Citreiz augstu virs mums negaidot sāka klabināt stārķis, ligzdā piecēlies. Tikai pēc stārķa ligzdas uzzinājām, ka mājvieta soļus simts taisni uz priekšu. Migla kā milzīgi vilnas kalni! Cik tīkami naktīs bija atsēsties vēsajā maurā un noaut kājas, lai tās veldzētu nakts miklais gaiss! Un izslāpušam izdzert alus pudeli, atceroties lielos vēžus, kuri pārvēlušies pāri krītiņa malai pēdējā mirklī. Bet vēl jau palika rīta gājiens.

Pūce atgriezās un turējās spārnos, kamēr zem viņas no milzu paparžu ceriem iznāca otrs indiānis.

Melnie mati ar krāsainām lentītēm bija sapīti divās bizēs un noslīdējuši uz pleciem. Matos bija iespraustas trīs spalvas. Labajā rokā viņš turēja mazu cirvīti. Biju lasījis, ka tādu saucot par tomahauku. Uz krūtīm liesmās atvizēja pakari ar krāsainiem — baltiem, sarkaniem, melniem — ornamentiem, varbūt tie bija darināti no krāsotiem dzeloņcūku sariem. Indiānis pacēla roku ar cirvi, norādīja kaut kur pāri mums — nākotnē — un teica vienmuļu balsi:

— Kad būsiet saindējuši pēdējo upi un nocirtuši pēdējo koku, un noķēruši pēdējo zivi, tikai tad, un tas ir Jauni, — tikai tad jūs sapratīsiet, ka naudu nevar ēst.

Pūce virs indiāņa pacēlās un izzuda ugunskura dzirksteļu spietā. Indiānis atkāpās zaļajā ēnā.

Nezinu, vai viņš bija no vinebago, potavahu, neperse, komanču, siu, apaču vai dakotu cilts, tās arī ir aizgājušas, kad baltajiem vajadzēja viņu prērijas, kalnus un mežus. Tāpat nezinu — viņš varētu būt arī viens no indiāņiem, kurus ģenerālis Kastērs 1876. gadā, arī 225 sievietes un bērnus, nokāva pie Little Big Horn, bet tāpat viņš varēja būt virsai-

tis Tekumzē, kurš krita jau 1812., vai arī siu virsaitis Lielā Lapsa. Tik zināju, ka viņa dvēsele mājo pie Lielā Gara.

Tad iedomājos: viņš tikpat labi varētu būt ari tas indiānis, kas atbildēja misionāram, kurš ieteica vadīties dzīvē tikai pēc bībeles, ka bībelē un tikai bībelē atrodami visas dzīves un dzīvības alfa un omega:

«Baltais brāli, kā lai ticu bībelei, ja tur nav ne vārda par sniegu, lāci, bebri, kārību briedi un ūdri?»

Ari man grūti ticēt pat lielām grāmatām, ja tajās nav ne vārda par mirušu zivi, mirušu vēzi un mirušu upīti, kurus pazinu pats. Runājot par ekoloģiju, tiek minēts princips: domā globāli, rīkojies lokāli! Pareizi, ļoti pareizi, tikai... izrādās, ka globāli domāt ir vieglāk nekā lokāli rīkoties. Atšķiru «Zinātnes» 1983. gadā izdotu grāmatu «Daba, cilvēks, sabiedrība». No pirmās līdz pēdējai lapaspusei pareiza grāmata, kurā daudz klasiķu citātu, daudz ziņu, cik aplam pasaulē rīkojas ar radioaktīviem atkritumiem, kā tiek gandēta daba ar ķimikālijām, cik savtīgi ārzemju monopoli rīkojas ar mežiem, cik nežēlīgi piesārņo upes, par mūsu likumdošanu, kas sargā dabas un sabiedrības pareizas attiecības. Bet — vai tā nav pareiza un reizē lieka grāmata, jo tajā neatradu nekā no tā, ko indiānis teicis misionāram: ne vārda par kameni, ne par ezeru mežā, kurā nezin kā iekļuvusi inde. Labi zinām, kādu postu sagādā viena sagrabējuša, bet labi apdrošināta naftas pārvadātāja avārija Bretaņas piekrastē, kad tur klusu, bez žēlošanās, kaut mokoši, mirst putni ar naftā samirkušiem spārniem un jūras dibenā austeres uz mūžiem aizver vākus. Un itin kā pierodam domāt, ka nafta, kuru no zem$s dzīlēm izsūknē Kaspijas jūrā, nav tik indīga kā tā, kuru milzu tankkuģi, ticības fanātiķu apšaudīti, ved no Arābijas pussalas. Lasām avīzēs, kā Reinzemē, kur tiek ražots milzums medikamentu, tais vietās, kur metāla caurules kā milzu čūskas tikai zinātājam izprotamā mudžeklī vijas ap šosejām kilometriem tālu, Reinas upē uzpeld beigtas zivis. Un nezinām, cik to pa gadu gadiem noslāpst,

piemēram, dažu pienotavu indīgi bālganajos notekūdeņos. Varbūt tādēļ, ka Reina ir liela upe, Abula vai Rūja mazas. Cēsu avīze (21. V 1985.) skumīgi atzīst, ka Līgatnes upes krastā spilvenu ražotāji jau desmit gadus upīti un Gauju piesārņo. Starp rindiņām lasāms, ka nekas arī tik drīz nemainīsies, varbūt tikai vēl kādu tūkstoti valsts naudas no vienas kabatas pārcels otrā. Ka vainīgos varētu piespiest upi iztīrīt un tajā ielaist, ieaudzēt zivis un ūdenszāles no jauna — tāds sods nav paredzēts pat bargākajos noteikumos. Lasām, cik procentu skuju koku bojāti egļu mežos, bez kuriem kalnu nogāzes Bavārijā nav domājamas. Bija ari rakstīts, ka Mehiko Kardenasa un Huaresa avēniju krustojumā nolikti būri ar putniem, žurkām, trušiem un ka tie ilgi vis neesot izdzīvojuši. Neesmu lasījis sīkāku ziņojumu avīzēs par to, ka, ziemā, apsildīšanas periodā, no daža autobusa pēc vairākām stundām izkāpjot, saindējušies ar tvana gāzi, cilvēki mokās dienām un ka aiz daža dīzeļmotora kravneša ceļš slēpjas melnos dūmos kā pēc sprādziena kaujas laukā, un ka šie dūmi — gribi vai negribi — jāieelpo visiem, kas pa šo ceļu brauc. Lasām par draudošo postu visai planētai, ja negausīgi izcirtis mežus ap Amazoni vai Kongo, lepnākos stumbrus luksusa mēbelēm izmeklējot. Šīs draudošās apokalipses ēnā nepamanīta paliek ziņa, ka Latvijas mežos šoziem trūdēja vismaz 200 000 steru malkas, uzskaitītie steri. Domāt globāli ir vieglāk, tas iespējams bez plāna un līdzekļiem, nevienu neaizskarot.

Kad vecītis vilnas zeķēs un naģenē bija aizstaigājis pāri tilta plaisām uz garo fermu pie meitas un pēc pāris gadiem atnācis atpakaļ šai pusē uz dvēseļu birzi pie vecenītes, mēs mašīnu atstājām citā pagalmā. Pusmūža sieviņa lakatiņā to atļāva bez runas, pat neuzklausījusi, ka šķūņa tuvumā nekādā ziņā nesmēķēsim. Apmetāmies pie aploka žoga, kur no vībotnēm pacēlās ar satrapējušu ādu klāts atsperratu

sēdeklis. No izkaltušajiem ratu lokiem dzelzs bija nokritusi, un kādreiz lakotā kariete balstījās uz riteņu spieķiem. Mūsu braucamais blakus šim šķita lepns, tikai atsperratu biogrāfijas sirsnīgākas, tās saistītas ar zirgu un ceļiem, pa kuriem nesteigā braucot redz ne tikai ceļu, bet arī ceļa malas.

Mēs no Cēsīm? Cēsīs reiz ārstējies viņas vīrs, nu jau piekto gadu viņpus upes — tai dvēseļu birztalā... Ārstējies tuberkulozes sanatorijā. Atcerējāmies.

Nekad nav bijis priecīgi sastapt mirušo pacientu piederīgos — to, kurus kādreiz esi ārstējis, kaut ar prātu vainas apziņu esi izslēdzis. Nē, vīrs par sanatoriju stāstījis labu, bet pēc tam sirds... un arī... Sieva atmeta ar roku. Kad krēslā atgriezāmies no upes un klājām guļu blakus atsper ratiem, kuros zirgs vairs netika jūgts, tātad no pakava nebija jābaidās, pa pagalma vārtiem iznāca atraitne. Uz šķīvja viņa nesa svaigi sālītus gurķus ar tīkami skraukstošu mizu — mums. Tāpat, jo cita uzreiz neesot. Tā bija sestdiena. Pēc vakariņām viņa parādījās atkal. Esot kurināta pirts. Siltais ūdens katlā, aukstais smeļams ārpusē akā ar koka grodiem. Tad lai ejot uz šķūni, siens svaigs, tur nolikts lielais kažoks.

Ai, tajās laimīgajās vasarās, kamēr upe vēl bija dzīva, tais dienās nekad nebija jāraizējas ne par naktsmājām, ne par īsta piena krūzi, kādu daudzi nav dzēruši un arī nedzers!

Tad pienāca vasara, kad, nokāpjot ielejā, kaut ari bija augusts, sajutu rudens vējus — tāda rudens, aiz kura vairs pavasara nebūs. Teicu, ka upīte līkumo blakus kārkliem. Še auga arī diži melnalkšņi. Esmu redzējis, cik melnalksnim skaista šķiedra, ja ncv tāda pagatavots galds vai grāmatu plaukts. Un melnalkšņu lapas pa gabalu liekas cietas. Agrāk katrus trīs četrus gadus krūmus cirta malkā, jo dižu mežu te nav. Bet tai vasarā zaļo lapotņu posmiem vairs nebija, to vietā krastos šķita iesprausti milzu žagari, kur tikai pie reta zara turējās pa vārgai, bāli zaļai, mirstošai lapai.

Vējā zari krakstēja kā sīki nelaikā mirušu bērnu kauli no veļu un spoku stāstiem. Te pāri bija gājis ķīmiskais karš — pret krūmiem. Pēkšņi apjaustā atziņā, cik svarīgs katrs zemes stūrītis, ko noēno nelietīgie alkšņi pat šādā upmalā, kura bija glīti ar aploku žogiem sadalīta un kuru arvien glīti appļāva saimniecības strādnieki. Pēc tam līdz rudens salnām zāli vēl apcirpa līganās govis un parka dārznieku — aitu pulciņš. Pēc rakstāmgaldu ģenerālu sastādīta plāna cīņā par aramzemes atkarošanu bija krituši arī mazās Rikšas dižie melnalkšņi un visa dzīvā radība, kura dzīvoja uz un zem lapām un vēl zemē sakritušajām lapām. Tāpat daļa no dzīvās radības dzidrajā ūdenī. Nevaicāju, kā indi (skanīgā vārdā — defoliantus) smidzināja: ar devīgu roku no gaisa, ar spēcīgu spiedienu no cirsternas (tehnika varena!), bet pēc šīs kaujas par zemi alkšņu stumbri nebija vienīgie miroņi.

Mums māca ticēt, ka ķimikāliju nekad nav par daudz, un katras šaubas apslāpē, pieminot, cik stingri noteikumi nosaka ķimikāliju lietošanas kārtību. Diemžēl nevaru atgaiņāt kāda britu koloniālās armijas virsnieka atmiņas: «Desmit gadus apmācīju armiju vienā arābu emirātā. Kareivji visumā labi, dievu lūdz tikai piecas reizes dienā un šaut mīl. Viņi šauj uz visu, kas kust, un gadās, ka trāpa arī ienaidniekam.»

Ķīmiskai vielai prāta daudz mazāk nekā mārītei oranžos, melni punktotos vizītsvārkos. Tā gan nemaldīgi pamana katru zaļo lapu uti.

Tai vasarā vēžu upē bija daudz mazāk. Sākumā meln-brūnie čāpaiņi bija sastopami pa visiem ielejas četriem pieciem kilometriem. Tomēr ari ne katrā pacerē, lai cik dziļa un sakņaina tā liktos man. Vēžiem sava zināšana, un gads gadā tie izvēlējās vienas un tās pašas mītnes. Un jau ziemas vakaros, rokas zem galvas salicis un par vasaras naktīm sapņodams, es Cēsīs zināju, kur upē zars, aiz kura ķeras krītiņi, bet zem tā zara mājo četri vai pieci lielie. Zināju,

kar gultnē akmeņi un ka taisni tur, mani kaitinādami, vēži ēda gaļu no apakšas, un ka aiz zemā kārklu cera mitinās divgadīgie un trīsgadīgie, kurus, pat ar sērkociņu neizmērījis, īgns metu atpakaļ. No viena «kroņa cera» katru gadu izcēlu piecus sešus diži lielus, kas nemuka, bet pretī stiepa spīles zīdaiņa plaukstas lielumā, spriezdami, ka jāmūk man. Tie kāpa pa vienam, diviem uz krītiņa nebija vietas, reiz pat redzēju, ka viens skaudīgi nodzina otru.

Pēc vasaras, kad alkšņiem nebija lapu, upē palika posmi, kuros vēži vairs neparādījās ne to, ne citu gadu, kaut slēpņu bija vairāk, jo daļa no nonīkušajiem alkšņiem sakrita upē, pārvērtās par trūdiem, nevis ar siltu liesmu aizgāja debesīs. Upe bija kļuvusi īsāka.

Kopš bērnības, kad arī gāju tēvam līdzi vēžos, Rikšas krastos atkal pamanīju, cik dažādi tie tauriņi, kuri izlido pievakarē. Uz piedurknes, uz delnas droši nosēdās vieni ar spārniem, zili sirmiem kā meža teikas, varbūt teiktu Kārlis Skalbe, citiem spārni bija šūdināti no pabālējuša brūna vai pelnu pelēka samta, kāds redzams vecholandiešu gleznās, un vēl apdarināti ar izcilu meistaru zīmētiem rakstiem.

Vēroju, ka ar gadiem virs māju jumtiem izauga televīzijas antenas un svētdienu rītos no daža pagalma izripoja auto, tīrs un vizēdams kā spodra kurpe. Mājas ielejas krastos tagad bija saistītas ar pārējo pasauli pa gaisu — kā agrāk pa lielceļiem ar Viļaku, Balviem un Kārsavu. Un caur veikaliem — ar modes karaļiem Parīzē vai Romā.

Vienu reizi, ieguldījis krītiņus, sēdēju uz ciņa un piedomāju, ka par vēžu bagātību, ļoti iespējams, jāpateicas tam vīram, kura pagalmā braucamo pametu šoreiz. Saimnieks bija tai vecumā, kad vairs neiet tīrumā ar dakšām āboliņu celt, bet iepin groziem klūgas. Mēs vēžos? Jā, vēži šo upīti iemīļojuši jau pirms kara, bijuši ibcienīti garšas ziņā, vesti pat uz Rīgu. Tad kādus gadus pirms kara, kad vēžu mēris kopā ar pīlēm pārlidoja Latvijas ūdeņus, arī Rikšu krietni

paslaucījis. Pats ar vēžiem tirgojies neesot, bet — kas tā par upi bez vēžiem! Braukājis «pa divi pagasti», kamēr atradis īstenos platsplļainos, un pēckara gados ielaidis upē.

«Kā, dēli, priecājos, kad pats izvilku, ko biju savairojis! Kā tādi garšo!»

Lai arī šim vecītim, kurš tāpat aizstaigājis uz dvēseļu me-žiņu, pateicība par tiem pasakainajiem, tauriņu aplidotajiem vakariem!

Visumā tas bija mazliet īpatns sestdienas pavakars: ielejā bija nosēdusies smaga smarža, kurā kā dārgā parfīmā bija samaisītas vairākas, vismaz divas — sveķainas, sausas priežu malkas pirts dūmi un tā saldenā, kāda nevaldāmi kāpj ārā no abras, mīklai rūgstot. Smaržas sēdās lejup no vairākām pirtiņām, un bija skaidrs, ka vērienīgi — ciema mērogā — tiek darināts stiprais alus un pudelēs no cauruļu čūskām pil destilāts, vēl stiprāks par ūdeni.

Vēroju, ka uz viena krītiņa neredzams kaimiņš rausta dziļumā vāri samanāmu ēsmas kumosu. Piegāju no vakara saules puses, lai šis tur nemanītu manu ēnu, pieliecos, lai cirstu krītiņu gaisā.

— Stop! — aiz muguras uzsauca aizsmakusi balss un atkāsēja kā pīpmanis pēc pirmās rīta cigaretes. Kaut tīru sirdsapziņu, tomēr tālu no mājām — apcirtos un nolaidu rokas gar sāniem. Aiz manis stāvēja krāšņa sievietes parādība, salīdzināma ar pilnīgi izplaukušu dālijas ziedu, sarkanā atlasa spožuma rītasvārkā, ar kādu varētu uzturēties pat viesnīcā «Moskva» Sočos. Uz laikā nenopļautu kviešu krāsas matiem kā jūras viļņu galotnes bija sagūluši pazīstamie rullīši, afišas vietā vēstīdami, ka šovakar būs dancošana. Lūpu krāsa — pērļaina.

— Vai tev atļauja ir? — sieviete noprasīja.

— Ir! — ķēru krūškabatā.

— Nerakājies, papīriem es neticu! Vai tev atļauja ir?

— Saimniecības direktors parakstīja ...

— Kā direktoru sauc?

Varētu jau pajautāt, vai viņai ir papīri, ka drīkst, papīrus prasīt man, bet tajā brīdi tas nebūtu prāta darbs, tik pievilcīga sieviete mirklī pakliegtu kādu draugu, kas mani ar visiem papīriem un bez vēžiem pasūtītu māju tālāk. Tādēļ nosaucu direktora uzvārdu. To biju iegaumējis, jo par atmiņu viņam atstāju vienu savu grāmatiņu ar parakstu. Direktors tai brīdī vēl tā pārmetoši uz mani paraudzījās, jo grāmatiņa maksāja tikai četrdesmit piecas kapeikas — tikpat, cik viens mēra vēzis.

— Tad vēžo! Tikai — ja mana govs noraus pienu... Un ja trūks viena jēra kā pagājušā vasarā ...

Kaut gan jēru šai pagastā nebiju zadzis, brīdinājums bija vietā, jo manā kabatā gulēja neatvāzts nazis un jēru ar svaigiem kāpostiem nebiju ēdis veselu gadu.

— Pabeidzām rudzus un miežus. Visus. Vai saproti — visus!

Tad tādēļ kūp pirtiņas: cilvēki grib nomazgāt sviedrus ar visiem akotiem un, taupot kurināmo, pie viena tvaicē an to, ko nicīgi par brāgu sauc.

Sieva panācās soli tuvāk, un viena kāja palika paspertu soli uz priekšu. Vai Latgales skolās tā māca... taisni tik, lai pavērtos rītasvārks un es pamanītu vispirms stipru vīna gara dvašu no pērļainajām lūpām, divus zelta zobus, kombinē ceriņu krāsā ar platu mežģīņu joslu... zemāk par jostasvietu.. * un, manu dieniņ, sapratu, kādēļ viņa tik stingri stāv uz šīs zaļās zemes: ne tikai stiprās kājas, bet arī siksniņu kurpju tievie papēži viņu turēja dzimtajā zemē.

— Pagaršo! ...

Tikai nu ievēroju, ka, elkonī viņai uzvērta modīga rokassomiņa, līdzīga galos piesietam melnam banānam. No somiņas uz mani atvērtu kaklu raudzījās pudele.

Tai brīdī pa upmalu tuvojās cita sieviete. Mana jaunā paziņa (kopēja pudele!) šajā sievietē neiepazīstināta pazina manu sievu.

— Šovakar augšā danči!... — viņa vēl uzdvesa tuvējo Latgales un tālo Parīzes Lanvēna firmas smaržu. Tad, pārsitot vienu svārku malu otrai, noslēpa komplektu, kurā netrūka pat melno zeķturu, kādus redz tikai ārzemju filmu guļamistabās.

Bet rokas, kuras satvēra govs ķēdi, bija vietējās, strādīgās, uz pirkstiem redzēja mazgātas, bet neizmazgājamas rievas,, kādas rodas, ja nedēļām ilgi ravēts biešu lauks. Tādas rievas izzūd tikai ziemā, arī nepavisam, jo katru dienu jākopj govs un cūcis.

Trīs mājas tālāk virs pagalma augstos stabos pāri pusnaktij mirdzēja spuldzes un magnetofons skanēja pārmaiņus ar ermoņikām. Ļaudis te dzīvoja strādīgi priecīgi grēcīgu dzīvi. Un saule joprojām spīd pār viņiem.

Uz upi no sētām nostīdza daudzas takas un satecēja pie laipām, kuras pa gabalam veda pāri upei. Viens plats dēlis vai divi melnalkšņu stumbri un kārts roku atbalstam. Svētdienu rītos pie laipām sastapu tīri un svētdienīgi uzposušos bērnus, sievas, vīrus, kuri devās uz ciema veikalu un pasērst pie sābriem. No viņiem uzzināju par kāzām, kurā mājā atvests jauns pilsonis no dzemdību nodaļas un kurā sētā atskrējis jauns kumeļš. Šīs laipas svētdienu rītos... Ticu, ka koku lapās skaņas slēpjas ilgi. Zilos vakaros tur sēdēdams, no koka lapām uzdzirdēju, ka palos upe bijusi pilna līdz malām un, nākot no veikala, Juzis no šīm laipām iekritis ūdenī līdz padusēm, un pēc tam sarūsējis viņa ro-kaspulkstenis, kas rādījis pat Mēness griežus. Bet Jāņu vakarā uz laipām stāvējusi Rozale, un acīs viņai bijušas asaras, jo nākusi no kapiem, kur apciemojusi tēvu, kuru mēs saucām par vecīti. Koku lapas un miza skaņas saglabā ilgāk nekā metāla lentes. Kamēr vien koks dzīvo. Kamēr vien kāds vēlas slēpto uzklausīt.

Tad citu vasaru ganībās ieraudzīju mietiņus ar uzspraustiem avīžu gabaliem, lai mietiņus pamanītu pāri zirgskābenēm. Sapratu, ka upīti ievedīs «kultūras pasaulē». Vēlāk man teica: upīti nogalināt plānos neesot bijis. Tātad tas ir virsplāna veikums, par to nekad nepārmet, ja plāns pats bijis cerīgs. Sākās tīruma uzbrukums pļavām un norām.

Esmu bērnībā redzējis, cik smagi pēc vagas vai divām cilājas līduma arklā iejūgto divzirgu sāni un putas lēkšķēm no mutes un paslēpenēm krīt uz tikko apvērsto, mitrumā spīdīgo, pārrautām saknēm piestīgoto velēnu. Tā uzartus tīrumus vēlāk grūti pamest krūmu ziņā. Un redzu šodien, cik vareni, tikai nedzīvu eļļu svīstot, milzu vilcējs aiz sevis uzreiz atstāj divas vai trīs vagas tīrumos un tīreļos, kuros senais arājs ir neiedrošinājās ar arklu ierasties. Bet vai pārāk dzīvīgs nav netikums «Viegli nācis, viegli iet»? Cik zem krūmājiem, kuri atskaitēs dažkārt paaugstināti par mežiem, neslēpjas tīrumi, no kuriem reiz aizlīgoja neizkultu auzu sviesta dzeltenie vezumi, un kādreiz vanagzirņos un āboliņā ziedējušas meža pļavas, kurās tika sapļauts siens govīm un tiem aitu bariņiem, kas visus apgādāja ar zeķēm un svārkiem! Karš Latvijai laupījis cilvēkus un dvēseles, zemi pašu pat par plaukstas tiesu neaiznesot, bet šodien aitu ferma jau ir tāds notikums, kuru piemin avīzēs. Ganību mazāk nav, pļavu arī itin kā mazāk nebūtu, bet neatmaksājas ...

Neesmu tik liels muļķis, lai šaubītos, ka lielais vairums jaunuzlīsto tīrumu iekopti mums par svētību, bet neesmu arī akli ticīgs, lai bez domāšanas piekristu, ka desmitiem tūkstošu hektāru kādreiz apstrādātās zemes vajadzētu aizlaist un ka jaunais zemes hektārs, radīts dažkārt par ļoti dārgu cenu, dabā tikpat ražīgs kā uz papīra, to plānojot.

Tātad tīrumi kāpa pa nogāzi lejup arvien tuvāk upītei, un dažos upes līkumos pārgalvīgs traktorists ievēla pat pa velēnai. Velēna nogrima, uzduļķojās, vēlāk satrūdēja, jo baltās puķes un rasaspodiņi ūdenī noslīkst tāpat kā cilvēks.

Tais vietās upe kļuva seklāka, un no turienes aizgāja arī vēži. Traktoristi Rikšas krastos bija ne tikai strādīgi, bet ari taupīgi. Meklēt tiltu — mest līkumu kilometru vai divus? Diez vai tilts dzelžu svaru maz turēs! Tā pāri Rikšai tika ievilkti jauni ceļi — cauri braslām. No tām vietām vēži aizgāja pirmie, pāri grambām pa ūdeni mocījās līdaciņas. Ziemu, pavasaros un rudeņos jau tur nebrauc, mani mierināja ai svētu patiesību. Upe un tās krasti vairs nebija tik tīri, cik tos redzēju, no «majaka» kalna pirmo reizi raugoties. No garās fermas pa atkušņu ūdeņu izrauto gravu lejup vilkās virca. Nē, ne uz upi! Līdz upei tā iesūcas zemē, man teica. Ja zem velēnām tā upi sasniedz, mēs to neredzam, bet, ko neredz, tā nav. Āfrikā, aizstāvot savus melnos koka dieviņus ar lielajām acīm, tāpat teica vietējie, strīdoties ar misionāriem, kuri slavēja savu neredzamo dievu.

Ar gadiem lietu vērtība mainās. Manā jaunībā lauku mājās virca aiz kūts saplūda bedrē, pēc lietus to šķaidīja spaiņos un izlēja dārzos vai ar koka mucām veda uz tīrumiem un pļavām. Kad izvedām mēslus, kūtis pat izslaucīja ai slotām. Citāda virca? Citādi mēsli?

Tais vasarās pie upes iemācījos vairākus vārdus vēju valodā. Tas bija pat nepieciešami. Ja nakti pamodos, kad vējš virs manis asi vilka caur melnalkšņu lapām, modināju savējos un mašīnu izbraucām uz lielceļa, jo skaidri zināju, ka dienā līs, mazie ceļi samirks tā, ka mašīna būs jāstumj. Ja vakarā dzirdēju apses čukstam kā sapņojot, kad pēc viena teikuma noklust un tiek ievilkta elpa, zināju, ka migla nokritīs un ap brokastlaiku staigāšu pa upes malu, izmeties līdz platmalei. Bet, ja dzird, kā līdz pusnaktij čirkst lielie atvasaras sienāži, kuri kāpj krūmos un lec kabatā, tad arī debesis rītā būs ābola krāsā un tīras.

Vienīgo reizi mūžā te piedzīvoju brīdi, kad pat nemitīgās čalotājas apses aizturēja elpu. Toreiz gulējām, pa pusei pa-rakušies zem siena ķirpas. Iemiegot ar vienu ausi dzirdēju, kā vēsma, gar pašu zemi vilkdama, sarunājas ar cietajiem vīgriežu stiebriem, ar otru ausi saklausīju, ka siena ķirpa arī pa nakti neapklust, visvisādiem kukainīšiem, zirneklīšiem, vabolītēm pa stiebriem kā pa kāpnēm pa milzu namu staigājot. Mūs no miega pamodināja — klusums. Vēsma'| starp nopļautajiem stiebriem vairs nezuzēja. Vējš bija noslēpies kārklos un aizturējis elpu. Vienīgi ūd'ens vē) skrēja pāri ielīkušajam zaram. Virs gaišās, rasā sudrabainās pļa- ' vas mēnesnīca zīmēja vientuļa koka ēnu. Pēkšņi šī ēna sāka dzist, un dzisa arī rasas sudrabs. Mēnesī ieauga melns sirpis. Pamazām un neatturami Zemes ēna Mēnesi aizklāja pa- -ģ visam, un bridi valdīja, taisni valdīja vistumšākā nakts, kad neredzēju pat pie acīm paceltu delnu. Trauksmainas bailes no neredzamā, no kā nav iespējams izbēgt, ar ko nav iespējams cīnīties, izskanēja suņu gaudās no pagalmiem un satraukto govju māvienos no fermas, itin kā dzīvniekiem izeju no tumšās nakts meklējot.

Ar kādu līksmi sagaidījām pirmo vēja brāzienu cauri ielejai, cauri krūmiem, kad atkal atausa spoža mēness mala! Kustība — dzīvība. Likās pat, ka mēness gaisma ar klusu šķindoņu līst uz mums. Lai dzīvo vējš dižajos alkšņos! Mēs, izspūruši un basi, piecēlāmies un izstiepām rokas pret mēnesi.

Laukiem upei tuvojoties, no tiem saplūda ne tikai dūņas. Vienu gadu atraitne teica, lai augšpus tilta vairs neejot, tur augšā «viens esot kaut ko ielaidis no cisternas». Varbūt tai brīdī traktorists dziedāja ... «nevaicādams, kurp lai viļņi viņus nes..Vēžu paceres palika upes lejtecē. Man vēl diezgan. Cik tad vienam vēžotājam, rie badakāsim vajadzīgs! Lielākais un prasmīgākais izēdājs pa visu garu vakaru izlobīs un izsūkās desmit, vislielākais — piecpadsmit vēžus. Nekad neņēmu vairāk, tikai tik, cik vajadzīgs, lai ar pazi-qām reizi vai divas vasarā pasēdētu pie vēžu bjodas. Tādējādi īideņus izvēžot nevar. Man aizrādīs, ka šis raksts tikai tādēļ, ka autoram atņemta personiska izprieca — vēžošana. Tā gluži nav, beigās būs arī daži vārdi par kamenēm. Es par izpriecu vien vēžošanu nesauktu — tie bija atvasaras svētki! Pie ugunskura upmalā, pie galda mājās, draugu pulkā, ieelpojot diļļu sāļo smaržu un izsūcot uzlauztu vēža spīli, tu atceries ir aizgājušo vasaru, ir vēlreiz sarunās pārstaigā upmalu un vēlreiz satiecies ar tur sastaptiem ļaudīm.

Upes vidū uz liela akmens sēdot, mani sagaidīja un aizvadīja cielavas, sveicinot astes šūpodamas. No Rikšas ielejas, kurā visa dzīve no «majaka» pakalna šķita pārskatāma, divdesmit vasaras aizbraucu, paņēmis līdzi ar vēžu maisu arī dabas un ļaužu vienkāršību un skaidrību.

Tādu dienu vairs nebūs. Itin kā pamanīju, itin kā ne, jo upe mira lēni.

1941. gada jūnija beigās stāvēju pie loga nama ceturtajā stāvā, netālu no Ziedoņdārza, kurā liepas vēl bija pus-audzītes, taisni tai brīdī, kad dega Pēterbaznīcas tornis. Liesmas visniknāk lauzās ārā no torņa vidus. Tad tornis vidū itin kā pārlūza, liesmām un dūmiem uzmutuļojot, krita, un zinājām: ar šo brīdi tā vairs nav. Vakar torņa gailis vēl raudzījās, kur jūrā saule riet, bet nu — pēkšņi viss beigts, kas pastāvējis gadsimtus, un šī atziņa ieurbās apziņā. Ap-ogļotas sijas, kāpnes, bezveidīgi saburzīts skārda jumts, no kura pat apsūbējums nebija nodedzis, viss gulēja — un vairs nebija tornis, bet drupas.

Pie lēnas nāves dzīvie pierod. Gadiem ilgi vērojot slimības izvārdzināto, kas vairs nespēj pat savu vārdu izčukstēt, dažam ar augstāku sāpju slieksni pēdīgi liekas, ka citādi nemaz nevarētu būt — jāmirst, noteikti jāmirst! Lēni mirst daudzas Latvijas upītes, upes un ezeri. Man ļoti žēl Gaujas, kurā gadu desmitiem, sākot no Strenčiem, Valmieras, Cēsīm, Līgatnes., ieplūdina gan «nepietiekami attīrītus notek-

ūdeņus», gan gadījuma dēļ naftu un pat tīru benzīnu, gan «krāšņus» ūdeņus kā Līgatnē. Tur šais ūdeņu varavīksnēs uzpeld nēģi. Nēģi avīzes nelasa, nepiemērojas un spītīgi katru gadu cīnās no jūras šurp uz sensenām nārstu vietām. Bet vai tad varenais cilvēks lai piemērotos nēģiem! Vai «slēgsim» veselas pilsētas, kā Cēsis, un veselas fabrikas, kā Valmierā vai Līgatnē, tikai tādēļ, ka Gauja lēni mirst? Tāda nostādne izsauktu bažas par jautātāja garaspējām. Rakstniek, tu taču pats pirmais negribēsi dzīvot bez Līgatnes papīra! Vai tu gribi, lai bērni iztiktu bez burtnīcām un paliktu paT analfabētiem? Kas tad lasīs tavas grāmatas? Vai tad tu gribi, lai Cēsis savus notekūdeņus izlej uz ielas kā tais laikos, kad pilsdrupu vietā pacēlās pils un tajā valdīja komturs? Neesi lasījis, ka Gauja salīdzinājumā ar citām upēm esot tīra? Esmu, esmu... uzvarēts ar loģiku. Ko tad vēl runāt par mazajām upītēm, pa kurām pat ar piepūšamo gumijas «govs kuņģi» izbraukt nevar ...

Pie Hamburgas 1936. gadā militarizētā darba dienesta vīri militārā ierindā ar militārām lāpstām vien pāri nelielas upītes līkumiem izraka militāri taisnu kanālu. Pļavu vietā pletās tīrumi, kuri ar gadiem gan pārvērtās tīrelī. Visi juta, ka kaut kā trūkst... Varbūt niedru? Varbūt spāru? Tad pēc vecām kartēm tur atjaunoja upītes līkumus, atveda vardes, iestādīja niedres, ielaida ūdensvaboles un citu dzīvu un zaļu radību. Tīrelis esot atdzīvojies, cilvēkiem elpot kļuvis vieglāk un sirdij līksmāk.

Mēs vēl dzīvojam tai periodā, kad par līkumainas upītes rakšanu melioratoru skolā nemāca.

Nemaz nevajag pašam, būt purva aizkaktā dzimušam, lai saprastu, ko dod ar varenu ekskavatora kausu aizvadīti liekie ūdeņi, kad tiek atvērta pasaule un ļaudis pa izbraucamu ceļu izved pasaulē. Pats esmu'zvejojis grūti ar izkapti sapļautu siena klēpjus, vasaras plūdos līdz ceļiem ūdenī pa pļavu bradājot, un cienu meliorācijas svētību.

Tomēr brīžam apskaužu nākamās paaudzes: tās nemaz nešaubīsies, ka kanāls arvien ir taisnākais un izdevīgākais atstatums starp diviem upes līkumiem un ka mazs, arī maza upe, ir kaut kas neizdevīgs salīdzinājumā ar kaut ko lielu un zemes aršanai varbūt pat labāk, ja visas mazās upes iesprostotu lielās caurtekās un tilti vestu pāri tukšām gultnēm, un tikai veci uzraksti liecinātu, ka esam uzvarējuši vēl vienu upi. Varbūt tās paaudzes būs laimīgākas — pat nezinās, cik laipna ir maza upe, tātad nebūs šīs upes žēl. Ja jau šodien kā lielu sasniegumu, par ko pat avīzēs raksta, iztēlo nenocirstu, neaizvāktu koku tīruma vidū. Vai vispār jau paaudzēm ilgi netiek itin kā sludināts, ka viss lielais reizē ir labs? Milzu tīrums bez koku puduriem un krūmiem grāvju malās, kur putniem, zaķiem un kukaiņiem dzīvot, labāks par mazu tīrumu. Ka liela ferma daudz labāka par mazu. Ka lielāka pilsēta labāka par mazu, kaut arī par lielajām pilsētām kāds arhitekts teicis, ka tās līdzinoties asfalta ganībām, kurās ganoties betona žirafes. Kā skumju, pat ne smieklīgu paradoksu šai sakarā atceros gandrīz vai himnisko rakstu republikas presē pirms gadiem par tikko nobeigto augsto Ogres trikotāžas kombināta dūmeni: cik augsts! Cik skaists! Cik nu lieliska būs Ogres panorāma, vismaz tāda kā Rīgai! Jutu, ka par maz esmu interesējies par arhitektūras estētiku, jo visu laiku biju domājis, ka jebkurš fabrikas skurstenis ir pagaidām nepieciešams ļaunums, nevis arhitektūras šedevrs.

Kam vajadzīgi zilie vakara tauriņi upmalas kārklos? Tiem spārni tik trausli, ka pat pirkstos satvert nedrīkst! ...

Liekas pat prātīga cilvēka necienīgs jautājums: vai kādreiz izpostīto upīšu vietā tiks raktas jaunas, un vai jaunās krastos tiks pārnestas kalmes ar visām ķeburainajām saknēm un zivtiņas pārceltas no vecās upes un ūdensmērītāji ar garajām kājām? Tikai ņēmēja attiecība pret dabu ir sena. Amerikāņu filozofs un panteists Ralfs Emersons (1803— 1882) skumīgi atzīst: «Cilvēces vēsture ir sazvērestību rinda

ar nolūku piespiest dabu uz zināmu piekāpšanos, ne ar ko par to nemaksājot...»

Bet tāpat gadsimtus pirms jēdziena «ekoloģija» ieviešanas zemnieki zināja nogāzes, kur tika atstāti koki un krūmi, lai pavasara ūdeņi te neizrautu neaizberamas gravas. Linus zem akmens sloga nemērca vis, kur pagadās, bet tikai tur, kui indīgie un smakojošie ūdeņi nekaitēja citiem ūdeņiem. Tā kā pat sāls toreiz maksāja naudu, sālsūdeni neviens nedomāja izliet uz koku saknēm. Indiāņi prērijā nenošāva nevienu bifeli vairāk, nekā vajadzīgs pārtikai un ādām.

Nekad nav pastāvējis vairāk organizāciju un iestāžu, kurām jārūpējas par upēm, ezeriem un mūsu mazajiem brāļiem, kas tajos mīt: sanitāri epidemioloģisko staciju tikls, ūdens izmantošanas un aizsardzības pārvalde, zivju aizsardzības inspekcija, dabas aizsardzības biedrība, izpildkomitejas, milicija. Pēc šāda uzskaitījuma būtu jājūtas tik drošam, ka varētu atkārtot Heines rindas: «Rībini bungas un nebaidies vis!» Kādreiz notrūkos, ziemā uz tīruma pamanījis ķieģejsarkanu sniegu. «Nebīsties,» man teica, «agronoms arī nebīstas. Tas tikai kālijs.»

Trīs četrus gadus nogāzēs uz Rikšas upītes pusi tika rakti un pārrakti drenu grāvji, kad tiem lietusgāzes divreiz izgāza malas un tie aizgruva. Beidzot, kad gar tīrumu malu kā pīlādžogu krelles stiepās apdauzīto drenu cauruļu netrūdošās atliekas, tur tika iesēti rudzi. Pirmajā gadā, lai pareti, rudzi izauga diži. Pēc tam ar miežiem un auzām vairs tā neveicās un dažviet lauku vidū klēpjiem auga nesētās baltās un rudzu puķes. Uz tīrumu veda un kliedēja kūdru, kura kā pulveris pie vēja pacēlās gaisā. Veclaicīgos kūtsmēslus, kādus jaunībā zūdīdamies plēsu ārā no kūts, netiku redzējis. Sēja mēslus arī ar lidmašīnām. Žurnālistu mīlīgi salīdzinātas ar milzu spārēm, tās kustību un sk^ņu atvēzienos svārstījās pāri tīrumiem un upei. Ūdeņi pavasaros, vasarā, rudeņos ari mēslus nesa uz upi.

Šad tad esmu Piebalgas pusē. Kājām esmu pārstaigājis

tīrumus, kuri mijas ar birzīm, ezeriem, pakalniem, ielejām. Tagad arī tai pusē sava lauksaimniecības lidmašīnu bāze. Man nav pierādījumu, tādēļ nevar droši apgalvot, ka te lidmašīnu noderība apšaubāma, ka še būtu vietā tikai izveicīgais helikopters. Zinām, ka arī tādas intensīvas lauksaimniecības zemes kā VDR īrē mūsu aviovienības lauku darbiem, un šaubīties principā par to noderību būtu aplam. Tomēr... īpaši par Piebalgu runājot. Atkārtoti avīzēs esmu lasījis, kā no lidmašīnām pēc instrukcijas jāsēj, bet tomēr ari profāniem agronomijā, kā man, daudziem citiem, arī bitēm, zivīm kā mūsu pavalstniekiem, būtu derīgi no zinātniekiem saņemt nedivdomīgu, ar skaitļiem un procentiem ilustrētu atbildi, cik mēslu un ķimikāliju nokrīt tieši tur, kur paredzēts, bet, ja arī blakus tīrumam, tad, cik, cik plaši, vai un kādi kaitējumi tiek nodarīti dzīvnieku un stādu valstij. Republikā zinātniskās pētniecības institūti pastāv, neapstrīdami dati par aviāciju lauksaimniecībā droši vien ir, kā tad citādi drīkstētu sēt! Pats ļoti vēlētos neticēt savām acīm, ka esmu redzējis kaut ko no lidmašīnas kaisām un ka kaisīto vējš nes sāņus no lidotās trases uz mežu. Savām acīm neuzticos, nav tās vairs tik gaišas, vēlētos, lai man pasaka, ka vējš aiznesa kaisītos mēslus tur, kur tiem bija jānokļūst, un nekur citur, jo mēsli, kā saka, pa zemi nemētājas. Varbūt pastāv arī tāds rēķins: cik siena klēpju iegūstam par vienu izpostītu kamenes ligzdu?

Upīte Rikša mirusi? Nē, man teica, iestājusies tikai eitro-fija. Tulkojumā apmēram tā: upe tikai pārbarota. Tas neizklausās ļauni, par miršanu ne skaņas.

Pats esmu daudzas, pārāk daudzas reizes slimības vēstures pēdējā lapaspusē rakstījis īsu latīņu vārdu exitus, kuru varētu tulkot kā «iznākums», «noslēgums». Un pirms tam bijis spiests noraudzīties uz grūto gājienu un pēdējo soli pāri pēdējam slieksnim. Cik mūsu gadsimta beigas bagātas ar svešvārdiem un mazvārdiem, kuri kā puķes nosedz nogalinātā kapu, turklāt bieži tās noliek pats bende! Tas pret ētiku

negrēko, jo bende nogalina tikai uz rīkojuma pamata un rīkojumi pamatojas uz labiem nolūkiem. Defoliācija. Eitro-fija. Citi svešvārdi, kas sastāv no labskanīgiem un labas nozīmes pamatvārdiem. Aiz tiem dažkārt nepamanām bites, kuru kājiņas vēl ar visiem ziedputekšņiem paceltas pret debesīm. Ka bojā aizgājusi ezera mala un pēc tam viss ezers, upe, kura bijusi gara pļavu un leju dzīvības dzīsla, to šais vārdos saskatīt nevar.

Attāla asociācija. «Sadursmēs ar kontru bojā gājuši vairāki sandīnistu karavīri.» īss ziņojums, nekā īpaša. Bet tāpat šovasar pasaules presi aplidoja trīs uzņēmumi. Pirmais: ar sasietām rokām paša izraktajā nedziļajā dobē ieguldīts sagūstīts sandīnistu karavīrs. Uz viņa ceļos nometies viens kontra un pielicis nazi pie sasietā gūstekņa kakla. Otrs foto: nazis iedurts, upura kājas aiz slepkavas muguras agonijā sarāvušās gaisā. Trešais: pirmais slepkava izkāpis no dobes, otrs slepkava, ar mačeti «drošības dēļ» uzšķērdis nodurtā vēderu, arī jau ceļas kājās.

Šos uzņēmumus izdarījis un tad laikrakstiem pārdevis amerikāņu students savā vasaras brīvlaikā, «rāmais amerikānis», teiktu Greiems Grīns. Bet pasaule dzirdēja tikai vienu apnikušu, pelēku teikumu: «Krituši daži sandīnistu karavīri.»

Kādā vācu žurnālā, stāstot par Beirutu, bija publicēts uzņēmums ar nevajadzīgi nošautu baltu zirgu. Likās, viņa spalva pat pēc nāves vēl laistījās balta atlasa spožumā. Zirgs gulēja uz sāna, galvu pārlicis pār liela ūdenstrauka malu, no kura nāves brīdī dzēris. Pāri kaklam stiepās sarecējušas asins svītras. Tika rakstīts, ka tai dienā bijusi apšaude. Apšaude — nemaz tik briesmīgi neskan. Kādēļ rādīts zirgs? Nogalināti cilvēki jau redzēti apnicīgi daudz...

Kam patīk asinis... Pat vētrā krituši koki var izsaukt negatīvas, no skatītāja atvairāmas emocijas. To saprot arī poētiski dokumentālie kinomākslinieki, un šādi skumji, nīkstoši un nonīkuši ūdeņi nav viņu plānos. Tāpat kā 1967.

un 1969. gada vējgāžu traģēdija. Tas gan saprotams, jo vēj-gāzes gadu iepriekš plānos nebija paredzētas un tām trūka «fizisku filmas metru». Nekas, kaut kas šai ziņā tomēr saglabājies — 1874. gadā akadēmiķa Federa darinātā glezna «Mežs pēc vētras».

Eitrofija... «Ja tu sabradā ziedu, notrīs zvaigznes,» saka dzejnieks. Par mirušiem ūdeņiem, kurus klāj krāšņa eļļas varavīksne, dzejnieks nesaka nekā.

Mēs, trīs padzīvojuši vīri, no kuriem diviem aiz muguras arī karš, sākām maisā vākt krītiņus, kurus mūsu mūžā vairs nevajadzēs, jo vēži no Latvijas ūdeņiem visumā «repatriējušies», lai netraucētu celt ražas. Un arī alkatības baidīti. Netrūka cilvēku, kas lielīga skaita dēļ neatlaida pat vēzīti sērkociņa garumā, un arī tādu, kas kanibāliskā priekā ar saliektu rādītājpirkstu izgrāba no vēžumātes astes līkuma tikko izšķīlušos vēzīšus, lai iemestu tos nesātīgajā mutē. Vēži pavadīti ar godu: pēdējos gados itin kā uz atvadīšanos izdoti stingri noteikumi, ka galveno vēžošanas atļauju izsniedz tikai Rīgā, lai otru varētu meklēt pie upes apsaimniekotāja. Vēžu skaits no tādas procedūras nepalielinājās. Varbūt, ja vēžiem parādītu vēl trešo zīmogu ... Toties lab-ticība rīkojuma spēkam paliek nesatricināta.

Nolikām cirvi, sametām ugunī liekos papīrus, lai vēl nakti postos uz mājām, jo skumji būtu Rikšas pieduļķotās ūdeņu acis skatīt arī rīta gaismā. Tad no tumsas iznira trešais indiānis. Ap galvu viņam bija baltsarkanu spalvu rota, kura nokārās tālu uz muguras — līdz ceļu locītavām —, kā to esmu redzējis filmās. Plecus klāja apmetnis, izrakstīts ar stūrainiem ornamentiem. Varbūt viņš bija apaču virsaitis Cļoiatla, kas mira pēc divdesmit nebrīves gadiem, bet varbūt virsaitis Melnais Katls, kuru nopļāva lode. Varbūt viņš bija np melnkāju, navahu, algonkinu, seminolu, kri, asiniboinu vai čeienu cilts. No dažām vairs atlicis tikai vārds. Katrā ziņā viņš bija daudz domājis, līdz devies pie Lielā Gara, jo, izstiepis roku un raudzīdamies mums pāri uz melnu vēju slaucītiem laukiem, kuros kādreiz prēriju zālē ganījās nepārskatāmi bizonu bari, balsi nepaceļot, viņš teica:

— Atcerieties, atcerieties, ka neesat zemi mantojuši no tēviem, bet aizņēmušies no bērniem!

Tad no debesīm pūce nosēdās uz viņa pleca un abi iegāja papardēs, kuras sniedzās indiānim līdz plecam.

Ko esam aizņēmušies no saviem bērniem? Visu, ko esam mantojuši no saviem tēviem. Dzīvību. Valodu, kādā es visu šo stāstu, un bez valodas jau mēs nemaz nebūtu cilvēki. Mežus un birztalas, upes, ezerus, upes — upītes. Ceļus, kuri no pilsētas ved uz pilsētu un tālāk uz citām zemēm un pie citām tautām. Tāpat namus Rīgā, katru ar savu seju un savu mājas garu. Vai tad mūsu pienākums nav atstāt bērniem tikpat? Arī Rikšu, par kuru te rakstīju, jo tā nepieder nevienai ministrijai, nevienam saimniecības direktoram vai agronomam, bet mūsu bērniem, no kuriem esam to uz mūsu dzīves laiku aizņēmušies. Vai mēs nelīdzinātos noziedzīgiem azartistiem, ja gadsimtos saglabāto un dabas pavairoto liktu uz vienas vienīgas — šodienas izdevīguma kārts? Patiesībā katrs no koka stumbra darināts sētas stabs būtu apsedzams ar jumtiņu, lai tajā lieki nesūktos ūdens un tas nelaiķus nesatrūdētu.

Kad pie Rikšas piebraucām šo — pēdējo reizi, satikām vīru, kas ķēdē veda govi. Ieķerdami pa saldam āboliņa ziedam, govij sekoja aita ar diviem jēriem.

— Velti, — vīrs teica, — šogad viss tīrs, šogad upi «kontaktēja».

Ak dies, kāda alkatība!... To spētu apturēt tikai sodi. Bet kas Latvijā upju un ezeru, kas visus lai apsargā... Ko gan tie, kas pie Rikšas ieradās ar moderno elektrisko aparatūru, varbūt pat glītā tranzistora slēptu, — ko gan viņi ieguva? Pāris sīku vēdzelīšu, bet atstāja mirstošas, mirušas sīkzivtiņas un alās nosistus pēdējos vēžus.

Tā ir nelaime, briesmīgāka par zivju un vēžu mēri, kurš šodien pārstaigā Latvijas ūdeņus. Ne jau trūkuma dēļ, «kon taktēt» bieži vien brauc ar savu vai valsts auto. Ne jau tikai tādi, kurus savāc atskurbtuves vai kurus tēlo «Dadzis», paslēpušos aiz savas mājas žoga un sava suņa zobiem. Daži no viņiem svinību reizē sēd zāles pirmajās rindās.

Latvijas ūdeņi gads gadā kļūst nabagāki ari pieciestas, nesodītas un nenosodītas alkatības dēļ.

Nesen braucu pa Cēsu—Valmieras ceļu, kas pavasarī — ābeļziedā — ir viens vienīgs smaržīgs ziedu klēpis. Pēc manas saprašanas, ja arī aizmirst par melnajiem asfalta izgarojumiem, nokritis ābols domāts katram ceļiniekam. Bet gads gadā pa ābeļu aleju braukā ļoti spodras vieglās mašīnas, izkāpj vīri, izkāpj sievas un bērni džogingkurpēs, izliek glītas kastes un ķeras pie ābeļu aplasīšanas. No ābelēm, kuras katru gadu cītīgi un lietpratīgi kopj tie, kas kopj pašus ceļus, nolasa itin visu. Vai teikt, ka dažkārt turības pamatā būtu arī zagts ābols? Nē, ne zagts, paņemts tāpat.

Man var pārmest: autors atšķīris lapu, uz kuras rakstīta rudenīgi minora dziesma. Darīju to tīšām, pacilāts optimisms iemidzina, asaras acis dara redzīgākas. Stāsta par kādu grimstoša kuģa kapteini, kas bijis audzināts nepārtrauktā optimisma garā. No krasta jautāts, kā tad nu šiem esot, kapteinis atbildējis:

«Mundri ejam dibenā!»

Kad man bija septiņpadsmit, no rīta ar otriem gaiļiem, ap pulksten pieciem, ar tēvu sākām vicināt izkaptis pļavā pie Anuļupes. Pirms strīķēšanas izkapti iemērcu straumē, lai ūdens aiznestu asmenim pielipušās zāles un zemes un strīķis labāk piegultu izkaptij. Turpat pasmēlu tīru ūdeni dzeršanai un vēl ar plaukstā pasmeltu ūdeni aplaistīju nosvīdušo seju. Vienpadsmitos rasas vairs nebija pat meža ēnā un izkapts slīdēja zālei pāri. Tad rāmu soli gājām tos divus kilometrus līdz mājām. Garām Kārļmuižas dižo liepu alejai. Kā tur dienasvidos, kad dieviņš un ari velns viņa pēdās pa pasauli klīst, — kā tur zuzēja bites! Visa aleja saldi smaržoja un dziedāja vienmuļu, bet brīnumainu dziesmu.

Liepas alejā tagad zied klusu. Ne tikai ērcītes vainīgas bišu aiziešanā. Bet ari bites bijām aizņēmušies no saviem bērniem!

Un tomēr lai manas pārdomas noslēgtu gaišs novēlējums: kaut mūsu bērnubērni paši savām acīm uz zaļa ciņa skatītu cīruli pavasari un kameni vasarā! Kamene tai cinī pašas darinātos vaska traukos noglabājusi medu lietainām dienām.

SATURS

Brālīši-eglīši 5

Pelēkais akmens

aiz vecā Gaujas tilta 11

Tās nenoskrietās jūdzes .. * 20

Piedod, teica sašautais putns 30

Viņš atdeva borsalino 43

Pēdējais Everests 60

Arī par sievieti,

kura šūpoja kājas 75

Kazimirs 86

Prestiža jautājums 101

Pēdējais ekrāns 113

Liepas ziedēja klusi 135

Миерполдис Бирзе

ЭТИ НЕПРОЙДЕННЫЕ МИЛИ

Рассказы и воспоминания

Рига «Лиесма» 198Й На латышском языке Художник И. Хелмут

Miervaldis Birze TAS NENOSKRIETAS JŪDZES Stāsti un atceres

Redaktore Aina Smite Mākslinieciskais redaktors Dainis Brelkšs Tehniskā redaktore Maija Jaunzeme Korektore Irēna Kalniņa

Nodota salikšanai 11.06.86. Parakstīta iespiešanai 27.10.86. JT 07442. Formāls 70X108/82. Tipogrāfijas papīrs № 1. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 7,70 uzsk. iespiedi.; 8,27 uzsk. krāsu nov.; 8,12 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pasūt. № 684-5. Cena 65 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 212/32508/Do-1593. Iespiesta

Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40,

Content

Birze Miervaldis Tās nenoskrietās jūdzes

BRĀLĪŠI-EGLĪŠI atceres

PELĒKAIS AKMENS AIZ VECĀ GAUJAS TILTA

TĀS NENOSKRIETĀS JŪDZES...

PIEDOD, TEICA SAŠAUTAIS PUTNS

VIŅŠ ATDEVA BORSALlNO

PĒDĒJAIS EVERESTS

ARI PAR SIEVIETI, KURA ŠŪPOJA KĀJAS

KAZIMIRS

PRESTIŽA JAUTĀJUMS

PĒDĒJAIS EKRĀNS

LIEPAS ZIEDĒJA KLUSI

SATURS