Dorohovs Aleksejs

To der zināt

A.Dorohovs To der zināt

.

P I R M A NODAĻA KAS TO IZDOMĀJIS?

.

PIE KOPĒJA KATLA

Jaunībā domāju, ka esmu teicami audzināts.

Satiekoties ar pazīstamiem, es pratu laipni un mierīgi paklanīties. Sarunājoties vērīgi uzklausīju sarunu biedru un neatļāvos pārtraukt stāstījumu, lai tas būtu cik garš būdams. Strīdoties nekad nepacēlu balsi. Allaž, kad man gadījās kādu pagrūst, es atvainojos.

Ar vārdu sakot, man pašam šķita, ka esmu labi audzināts.

Tas man tikai tā šķita. Bet pavisam nejauši atklājās, ka tā nemaz nav.

Reiz, studentu prakses laikā, man bija jānodzīvo divas nedēļas mežstrādnieku artelī. Kādu vakaru nejauši noklausījos sarunu, kas man palikusi prātā uz visiem laikiem.

Arteļa vecākais, sēdēdams uz mūsu plašās zemnīcas sliekšņa, tērzēja ar virēju. Runāja par mani.

— Puisis jau tā nekas, — virēja sacīja, — skolots, bet vēl tāds pazaļš! Redzams, viņš nav nekad dzīvojis artelī. Nav tam nekādas audzināšanas.

— Kas tad vainas? — arteļa vecākais painteresējās.

— Viņš neko nedara, kā vajadzētu. Ja mazgājas, pielaista grīdu, ej tad pieslauki. Sēžas pie galda — šis tev gan strēbs vispirms strebjamo — tūliņ bez kāda aicinājuma sāk ķeselēt ārā gaļu. Vai nu tas būtu tik grūti — pielikt karoti pie mutes, bet nav jau mācīts: nekad maizīti nepatur zem karotes — nolaista galdu. Kur tāds līdz šim dzīvojis?

Klausījos un jutu, ka sarkstu. Te tev nu bija! Es esot vēl «zaļš»?

Sākumā, protams, apvainojos. Bet vēlāk pārdomājis sapratu, ka virējai, no viņas viedokļa raugoties, ir taisnība.

Tiesa, rītos es neaizmirsu padot labrītu, pieklājīgi parāvos sānis, kad viņa nesa uz galda patvāri vai smago katlu ar kāpostiem, pieceļoties no galda, pateicos par pusdienām. Tas virēju nepārsteidza. Tas bija pierasts un pats par sevi saprotams. Kārtīgā artelī citādi ne maz nevar būt.

Pārrunātie trūkumi manā audzināšanā bija ļoti uzkrītoši. Ar tiem viņa nevarēja samierināties.

Starp citu, mana vaina šajā ziņā nebija tik liela. Kopš bērnu dienām dzīvoju tādā dzīvoklī, kur bija ūdensvads, vienmēr ēdu no sava šķīvja. Es nekad ne biju mazgājies pie spaiņa, lējis ūdeni uz rokām ar stopiņu, nebiju arī ēdis no kopēja katla.

Tāpēc arī nezināju šādas pieklājības normas, kādas nepieciešamas cilvēkiem, kas toreiz dzīvoja zemnīcās. Ievērot tās bija tikpat svarīgi, kā zināt pilsēt-nieciskās paražas, kurām biju pieradis pakļauties.

Arteļa pieklājības normas vajadzēja ievērot, lai nesagādātu liekas pūles virējai, lai gaļa visiem tiktu vienlīdzīgā daudzumā, lai dzīve zemnīcā būtu patīkama un draudzīga.

Šis gadījums pirmoreiz mani piespieda padomāt, kas ir labi audzināts cilvēks. Kādas tad galu galā ir šīs pieklājības normas, kurām esam spiesti pakļauties?

Vēlāk ne vienreiz vien pārliecinājos, ka šīs normas eksistē visur — ikvienā sabiedrībā, katrā kolektīvā. Tās nedaudz atšķiras atkarībā no apstākļiem, kādos dzīvo ļaudis. Tā, piemēram, tagad pat mežstrādnieku arteļos nav vajadzības ēst no kopēja katla, nav ari jāskatās, lai neapēstu vairāk kā kaimiņš. Tāpēc vecā paruna «nebāzies ar savu karoti tēvam priekšā» mūsdienu bērniem vairs nav saprotama.

Toties tagad eksistē tādas pieklājības normas, kādas nepazina senatnē. Teiksim, kā pieklājīgi pasaukt kādu pie telefona, kur jāstāv metro vagonā, ja negribi izkāpt nākošajā pieturas vietā.

Lai ari kādas būtu pieklājības normas, ar kurām nākas saskarties cilvēkam, pamati tām ir vieni un tie paši: cienīt citus cilvēkus, domāt par tiem.

Ja stingri ievērosi pieklājības normas, tu būsi visur cienīts — ģimenē, skolā un atpūtā.

AR ATSEGTU GALVU

Daudzi bērni jautā: kā vispār radušās dažādās pieklājības normas?

Neviens šīs normas nav izdomājis. Tās radušās pakāpeniski, un tām nepavisam nav gadījuma raksturs.

Tu droši vien vairākkārt esi dzirdējis: «Ja esi ienācis istabā, noņem cepuri!»

«Kāpēc cepure jānoņem?» tu neapmierināts nodomāji. «Kur radies tāds likums?»

Nu, paklausies.

Pirms tūkstoš gadiem dzīvot bija daudz bīstamāk nekā tagad. Par mazāko nieku viegli varēja dabūt ar šķēpu vai zobenu. Pa ceļiem blandījās laupītāji, mežos slēpās slepkavu bandas.

Cilvēki vienmēr staigāja apbruņojušies. Kad devās prom no mājām tālā ceļā, tad ietērpās bruņu kreklos, smagās bruņās, galvu paslēpa dzelzs ķiverē.

Ja ceļā gadījās māja, kur dzīvoja labs cilvēks, tad ceļotājs bruņinieks, pārkāpdams slieksni, noņēma savu bruņu cepuri un turēja rokās.

— Es no tevis nebīstos, — viņš ar to it kā teica saimniekam. — Redzi, mana galva ir atklāta. Es tev uzticos, tu esi labs cilvēks, tu neesi ne laupītājs, ne nodevējs.

Sen pagājuši šie bailīgie laiki. Tagad cilvēki var ieiet ikvienā mājā bez bažām.

Bet paradums, istabā ieejot noņemt cepuri, ir palicis. Palicis tāpēc, ka tas ir labs paradums.

Noņemdams cepuri, tu parādi saimniekiem, ka cienī māju, kurā esi ienācis, cienī tajā dzīvojošos cil-

vēkus, tici, ka tie ir kārtīgi cilvēki un ir par tevi labās

domās.

Viņiem tas, protams, patīk.

No tiem pašiem senajiem laikiem palicis paradums sasveicinoties novilkt labās rokas cimdu.

Novilkdams cimdu, cilvēks parādīja, ka viņa plaukstā nav paslēpts ierocis. Turklāt ar bruņinieku dzelzs cimdu nebija tik vienkārši paspiest draudzīgi pasniegto roku.

Tagad, ja novelc cimdu, tu parādi biedram uzmanību. Tu taču uzvilki to tāpēc, lai pasargātu roku no putekļiem un netīrumiem. Kāpēc tavam paziņam altiem jāsaskaras? Labāk atļauj viņam paspiest tavu silto, draudzīgo roku.

KA IR PRĀTĪGĀK?

Pagājušajā ziemā es novēroju šādu gadījumu.

Pie nelielas stacijas perona apstājās vilciens. Gai dītāju pūlis metās uz vagoniem. Tur bija arī skolnieki, kas atgriezās no slēpošanas. Spiezdamies un grūstīda mies viņi spraucās šaurajās vagona durvīs un cits citam traucēja iekāpt. Lūza slēpes, aizķērušās aiz kāpieniem, spiedza meitenes, nespēdamas iekļūt vagonā.

Stacijas dežurants turēja rokā sarkano karodziņu, bet nevarēja dot mašīnistam atiešanas signālu. Iekāpšana vilcienā ieilga.

Tikai pie viena vagona bija mierīgi. Tur iekāpa su-vorovieši. Viņi izdarīja to ātri un veikli. Tikko vilciens pienāca, suvorovieši nostājās pa vienam rindā un aši, bez grūstīšanās un klaigām cits pēc cita sakāpa vagonā.

Izrādās, ka tāda kņada ir ne tikai rupja un neglīta, bet arī bezjēdzīga: zaudētājs vienmēr būs tas, kas grūstās.

Bieži vien bērni spiežas autobusā vai tramvajā, stumdīdami gaidītājus, cenzdamies tajā iekļūt bez rindas. Nekādas sevišķas steigas viņiem nav, uz durvīm tie dzenas pa lielākai daļai pārgalvības un muļķīgas nebēdnības dēļ. Citi pasažieri nepaliek parādā. Sākas ķīviņš. Galu galā autobuss aiziet pustukšs, bet zeme mētājas cīņas karstumā izrautās pogas.

Tikpat neprātīgi ir, ja cits citu pārtrauc sarunājoties.

Tā, piemēram, trīs meitenes sarunājas un visas kliedz, neklausīdamās, ko saka draudzene. Velti viņas cenšas: draudzene nedzird, un paliek katra pie sava.

Pusstundu izkliedzās, aizsmaka un beidzot tā arī nekā nenorunāja.

DAUDZ IZDEVĪGĀK UN PATĪKAMĀK...

Kāpēc tas viss tiek stāstīts?

Tāpēc, lai ar piemēriem parādītu, kāda jēga ir dažām pieklājības normām, kuras daudz bērnu vienai dzīgi neievēro. Varot gluži labi dzīvot arī bez šīm ceremonijām!

Varēt jau var, bet jāraugās, lai dzīvot būtu ērtāk, patīkamāk un vieglāk.

Pieklājības normām ir liela un svarīga jēga.

Jēga ir tāda: tu nedzīvo pasaulē viens pats. Tu esi Padomju Savienības pilsonis, lielas strādnieku saimes loceklis. Visapkārt tev ir biedri un draugi.

Tev taču ir patīkami, ka tevi cienī? Tas nozīmē, ka tev jācienī arī citi.

Ja tu cienī citus cilvēkus, tad tev jācenšas uzvesties tā, lai, kopā dzīvojot un strādājot, arī viņiem būtu ērti un patīkami.

Šajā grāmatiņā tu izlasīsi par pieklājības normām dažādos dzīves gadījumos. Dažas no tām zināmas jau sen, citas radušās mūsu, padomju sabiedrībā, kur visi esam vienas lielas strādājošas ģimenes locekļi. Ja tu izpratīsi un ievērosi še minētās pieklājības normas, tad redzēsi, kāpēc jārīkojas tieši tā, kā ieteikts.

Nešaubos, ka tu pienācīgi izpratīsi ikvienas normas jēgu.

To izpratis, vienmēr rīkosies pareizi.

_

OTRA NODAĻA. TU ESI IZGĀJIS UZ IELAS

.

SARUNA AR SATIKSMES REGULĒTĀJU

Nesen es biju izbraucis uz veselu dienu ārpus pilsētas.

Novakarē uznāca stipra lietus gāze. Brist pa dubļiem līdz stacijai nebija nekādās patikas, tāpēc lūdzu pazīstamam šoferim, kas otrā rītā brauca uz Maskavu, lai paņem mani līdzi. Agri no rīta mēs tuvojāmies pilsētai. Lietus bija pārstājis, šoseja ātri nožuva.

Tālumā varēja redzēt universitātes celtņu masīvu. Pēkšņi atskanēja spalgs svilpiens. Šoferis nobremzēja. Pienāca satiksmes regulētājs.

— Kas noticis? — šoferis jautāja. — Kādus noteikumus esmu pārkāpis?

— Vai tu, draudziņ, esi redzējis pilsētā tik netīru mašīnu? — satiksmes regulētājs savukārt jautāja.

Palūkojos ārā. Mūsu smagā mašīna tiešām izskati jās ne visai patīkama. No riteņiem līdz pat kravas kastei tā bija nošķiesta ar dubļiem.

Nebija ko strīdēties. Vajadzēja nobraukt ceļmalā, paņemt zem sēdekļa pabāzto spaini un lupatu, iesmelt no grāvja ūdeni un nomazgāt nošķiesto mašīnu.

Tagad varēja iebraukt galvaspilsētā . . .

Tu esi pieradis redzēt pilsētas ielās skaistas lakā un niķelī mirdzošas mašīnas. Bet varbūt nezini, ka depo un autoparkos visu nakti kūsā darbs. Galdnieki un atslēdznieki remontē tramvajus, trolejbusus, autobusus un metro vagonus, kas dienā sabojājušies. Pēc tam apkopēji ar spēcīgu ūdens strūklu no šļūtenes mazgā putekļus, spodrina ar slotām un lupatām, lai no rīta satiksmes līdzekļi parādītos ielās tīri un spodri.

Bez šaubām, būtu neparasti redzēt uz ielas netīru mašīnu vai ar atlupušu krāsu, aprūsējušu, izdauzītiem logiem un salauztām durvīm.

— Tas nu gan ir nevīža! — tu sarauktu pieri. — Bojā visu izskatu!

Nav mazums tādu bērnu, kas domā, ka nav nekas liels izskriet no mājām ar saņurcītu, netīru cepuri galvā vai ausainē ar atļukušiem stūriem. Josta mēteļa mugurpusē allaž atrauta karājas, puse pogu iztrūkušas, apavi kļuvuši rūsgani, nav tīrīti kopš pirkšanas.

Bet tādam puisim nav sajēgas, cik viņš neglīts izskatās tīrajās, uzkoptajās ielās starp mirdzošajām mašīnām, blakus saviem kārtīgajiem draugiem.

Protams, tu esi lasījis skolas noteikumus. Tur teikts, ka skolniekam jābūt pieklājīgi apģērbtam. Un tas nav velti teikts.

Vai tiešām ir kāds prieks izskatīties noplukušam tīrajās ielās? Tāds nevīža ir par kaunu visai skolai.

Padomā arī par to, ka uz tevi kā paraugu skatās visi mazākie. Viņi vienmēr atdarina vecākos. Vai būs labi, ja, atdarinot tevi, viņi izaugs nevīžas?

TAVA LIELA MĀJA

Pa savu logu redzēju, kā no rīta bērnu bariņš steidzās uz skolu. Viens zēns pēkšņi savicināja rokas un, neveikli sašķiebis kāju, pakrita uz ietves. Biedri viņam gribēja palīdzēt piecelties, bet viņš, sāpēs savilcis seju, los atgrūda.

Kāds garāmgājējs pacēla zēnu uz rokām un ienesa pa mājas durvīm. Drīz pietrauca balta mašīna ar sarkanu krustu — «ātrā palīdzība». Izrādījās — nelaimīgais zēns bija salauzis kāju.

Izgājis laukā, es ieraudzīju negadījuma cēloni. Uz ietves saspiesta mētājās apelsīna miza. Cietušais zēns bija uz tās paslīdējis.

Kāds, nepadomādams par garāmgājējiem, bija nometis mizu tieši uz ietves, un viņa nolaidībai par upuri kļuva gluži nevainīgs skolnieks.

Mums vēl ir bērni, kas domā, ka piemētāt nedrīkst vienīgi istabas, bet autobusā, uz ielas vai kino var mest zemē, ko vien grib.

Vai ciemos kādam var ienākt prātā mest uz grīdas konfekšu papīriņus, izspļaut ķiršu kauliņus? Tādu skolnieku pie mums, jādomā, nevarēs atrast.

Bet gadās, ka uz ielas, tramvajā vai parka alejā viņš nekautrēdamies met zemē saņurcītu saldējuma papīru, izspļauj saulespuķu čaumalas. Ielās visgarām vai uz katra soļa stāv atkritumu tvertnes, bet slinkums tām pieiet klāt.

Padomju zemē taču viss pieder tautai. Arī pilsēta, kurā mēs dzīvojam, ir liela mūsu māja. Mēs visi esam tās saimnieki. Arī tu esi šīs mājas saimnieks. Kāpēc tad tu gribi to piemēslot?

Tūkstošiem apkopēju visu nakti mazgā smagās mašīnas un autobusus. Rītausmā, kad tu vēl saldi guli, sētnieki un aptīrīšanas mašīnu vadītāji slauka un aplaista ielas. Katru pavasari vesela armija krāsotāju no jauna krāso mājas, vārtus un sētas.

Šie cilvēki rūpējas par tevi un taviem biedriem. Viņi strādā, lai jūs rītos izietu skaistās un uzpostās pilsētas tīrajās ielās.

Vai ir iespējams necienīt viņu darbu? Kā nav kauna sasmērēt to, ko viņi ar tādu rūpību notīrījuši un nomazgājuši?

PA KREISI UN PA LABI

Kāds mans draugs, kas nesen kā tūrists bija apmeklējis Šveici, atgriezies stāstīja, cik nepatīkami viņš juties pirmajās ceļojuma dienās. Viņš brīžiem vai pamiris no bailēm.

— Braucam ar autobusu pa šoseju. Tālumā parādās otrs autobuss, kas nāk mums pretī. Pēkšņi skatos, tas joņo ... pa kreiso šosejas pusi. Nevis pa labo, kā vajadzētu, bet pa kreiso! «Tūliņ saskriesimies! ...» bailēs nodomāju un ievilku galvu plecos. Tomēr ne, mūsu autobusa šoferis arī pagriež pa kreisi, un mēs laimīgi aizbraucam viens otram garām.

Izrādās, ka Šveicē, Anglijā un dažās citās Vakar-eiropas zemēs kustība norit nevis pa labo pusi, kā tas ir Padomju Savienībā, bet pa kreiso pusi.

Vilcieni un tramvaji tur iet pa kreiso sliežu ceļu pusi (kustības virzienā). Automašīnas un autobusi arī skrien pa kreiso šosejas malu. Pat velosipēdisti satieko ties pabrauc garām nevis pa labo, bet pa kreiso pusi.

Kamēr pie tā pierod, visu laiku jādreb: tūliņ tūliņ pretimbraucējs uzdrāzīsies tev tieši virsū. Beidzot sāc saprast^1, cik liela nozīme ir satiksmes noteikumiem, un cilvēks var būt mierīgs, nebaidīties, ja viss transports stingri pakļaujas šiem noteikumiem.

Satiksmes noteikumi jāievēro ne vien automašīnām un velosipēdiem, tie vajadzīgi arī gājējiem.

Dažreiz gadās redzēt, ka satiekas divi «izklaidīgie no Baseina ielas». Viens iet pa labi, otrs — pa kreisi. Tad pirmais metas pa kreisi, bet pretimnācējs nolēmis iet pa labi. Tā nu abi mīņājas no vienas puses uz otru, kamēr beidzot izšķiras.

Lielākā daļa mūsu cilvēku pieraduši satiekoties griezties pa labi, un plašajās lielo pilsētu ietvēs Maskavā, Minskā, Kijevā vai Rīgā parasti izveidojas divas straumes — uz vienu pusi cilvēki dodas pa kreiso ietves pusi, uz otru — pa labo. Tā cilvēki instinktīvi pieturas pie noteiktas kustības kārtības, lai velti negrūstītos.

TAVĀ AIZSARDZĪBĀ

Vai esi ievērojis, ka vīrietis, ja iet pa ielu blakus sievietei, parasti turas kreisajā pusē? Arī šim paradumam ir sava vēsture.

Vēl ne pārāk sen, tikai pirms diviem trim simtiem gadu, vīrieši neizgāja no mājām bez ieroča. Ikvienam kreisajā pusē karājās rapieris, zobens vai dun-

cis. Bet valsts ierēdņi vēl pat līdz pagājušā gadsimta beigām bija spiesti nēsāt pie mundiera zobenu.

Lai ejot zobens nesistos blakusgājējai pa kājām, kavalieris centās turēties dāmai pa kreisi. Pamazām tas kļuva par paradumu.

Tagad ieročus nēsā tikai karavīri un ari ne vienmēr. Taču pareizāk zēnam iet meitenei pie kreisajiem sāniem, jo pie mums griež ceļu pa labo roku un ir labāk, ja pretimnācējs nevilšus aizskar ar savu plecu tevi, nevis tavu celabiedreni.

Šim noteikumam pašreiz nepakļaujas vienīgi karavīri, ja viņi ir formas tērpā. Lai varētu netraucēti militāri sveicināt pretimnākošo karavīru un ar elkoni neaizskartu līdzgājēju, labajai rokai jābūt brīVai. Tāpēc viņi vienmēr iet pa labo. nevis pa kreiso pusi.

.

KA IZTURĒTIES UZ IELAS

1. Pirms iziešanas uz ielas paraugies spogulī, vai tavs apģērbs ir kārtībā.

2. Satiekot pazīstamus, sveicini pirmais.

3. Sasveicinoties ar vecākiem cilvēkiem, nesniedz roku pirmais. Pagaidi, kamēr to dara viņi.

4. Sasveicinoties noņem cepuri un neliec to galvā, kamēr neesi paspiedis roku.

5. Roku sniedzot, novelc vispirms cimdu.

6. Ja pretī nāk vecāks cilvēks vai meitene, — pagriez viņiem ceļu. /

7. Ja blakusgājējs paslīd, pieturi viņu zem rokas. Ja cilvēks nokrīt. — palīdzi tam piecelties.

8. Iekāpjot tramvajā vai autobusa, — laid, lai iekāpj vispirms tavs ceļabiedrs vai ceļabiedrene. Ja grib iekāpt kāds vecāks cilvēks vai sieviete ar mazu bērnu, — laid tos vispirms.

9. Ja gribi, lai tavs ceļabiedrs paskatās tev vēlama virzienā, nerādi ar pirkstu, centies parādīt ar skatienu

10. Pārej ielu tikai norādītajās vietās.

11. Pārejot ielu, vispirms paskaties pa kreisi — vai nenāk mašīna. Aizgājis līdz pusei, skaties pa labi — vai nedraud kādas briesmas no tās puses.

12. Neskrej pāri ielai, ja pa to iet mašīnas. Pa gaidi, kamēr tās apstājas vai aiziet garām.

13. Ja ielu krustojumos ir gaismas signāli, ej pāri tikai tad, kad atmirdz zaļā gaisma.

14. Ja automašīnas, autobusi vai trolejbusi stāv, apej tos tikai gar mugurpusi, tramvaju — gar priekšpusi.

.

TREŠA NODAĻA. SAIMNIEKS UN VIESI

.

KALNIEŠU LIKUMS

Klausieties, ko man pastāstīja vecs gans, kuru sastapu reiz vasarā pie kādas Kaukāza kalnu pārejas.

«Tas noticis ļoti sen, kad mans vectēvs bijis vēl mazs zēns.

Vēlu vakarā pie būdas aula nomalē pieauļojis jātnieks. Viņš bijis bāls un smagi elpojis. Apģērbs tam bijis sadriskāts, zirga sāni vienās putās.

— Tēv, lai debesis tev piešķir ilgu mūžu, vai neatļausi pārgulēt savā mājā? — viņš jautājis būdas saimniekam, kas, troksni padzirdējis, bijis iznācis ārā. — Jau metas tumšs, bet ceļš man vēl tāls.

— Nāc iekšā, būsi mans viesis, — vecais saimnieks atteicis un plaši atvēris durvju aizkaru.

Ceļinieks piesējis zirgu pie koka un iegājis būdā. Saimnieks cēlis galdā visu, kas viņam bijis: maizi, sieru, vīnu.

— Lūdzu, esi tik laipns un nenoniecini manas va kariņas, — teicis saimnieks un aicinājis viesi apsēsties.

Tai mirklī aiz loga atskanējusi zirgu pakavu kla boņa. Pie būdas pieauļojuši trīs jātnieki.

— Ei, saimniek! — kāds iesaucies. — Tavā mājā paslēpies bēglis! Te ir viņa zirgs.

— Nekā nezinu par tādiem bēgļiem, — saimnieks atbildējis. — Manā mājā ir viesis. Bet viesim nejautā, kas viņš ir un no kurienes.

— Sargies! — saukuši sekotāji. — Viņš ir zaglis. Nespied mūs ķerties pie ieročiem.

— Man jāsargā viesa dzīvība, — saimnieks klusi atteicis. — Kamēr viņš ir manā mājā, tikmēr atrodas manā aizsardzībā. Vai tu nezini kalniešu likumu? Saimnieks ir atbildīgs par tā drošību, kas pārkāpis nama slieksni. Jājiet prom no šejienes un neapkraujiet ar negodu manu vārdu.

— Mēs lietosim varu! — iesaucies otrs sekotājs.

Un visi trīs satvēruši rokās šaujamos.

— Tikai pār manu līķi, — būdas saimnieks stingri nosacījis.

Viņš paņēmis divas šautenes, kas karājušās pie sienas. Vienu iedevis viesim, otru atstājis sev.

Sākušas spingt lodes. Sekotāji gan centušies sirmgalvi pasargāt, bet viena lode tomēr trāpījusi viņu krūtīs ...»

Es klausījos gana stāstu, un man kļuva skumji, ka tik bezjēdzīgi gājis bojā labs cilvēks. Redziet, līdz kādai nejēdzībai var novest akla sekošana novecojušām paražām! Vecais vīrs atdeva savu dzīvību, aizsargādams cilvēku, ko viņš redzēja pirmo reizi dzīvē. Viņš aizstāvēja nepazīstamo tikai tāpēc, ka tas bija viņa viesis.

Tagad no šī stāsta dveš pretī sirma senatne. Pro tams, mūsu dienās pat visnepieejamāko kalnu iedzīvo tājiem prātā nenāks aizsargāt noziedznieku, kaut arī tas censtos paslēpties zem viesa maskas.

Tas nenozīmē, ka mēs būtu kļuvuši neviesmīlīgāki.

Padomju Savienības tautas ir slavenas ar savu vies mīlību. Ja tev gadīsies būt kādā Kaukāza kalnu ciematā, tadžiku kišlakā, ugediešu vai mansu jurtā, sargies paslavēt iepatikušos lietu: lai arī cik dārga tā būtu saimniekam, viņš tūliņ to uzdāvās tev un jutīsies apvainots, ja tu dāvanu nepieņemsi.

Ikvienu, kas viesojas mūsu zemē, mēs uzņemam laipni un rūpējamies par viņu. Pat to zemju pārstāvjus, kuras ar mums nav visai draudzīgas, mēs uzņemam viesmīlīgi, laipni un sargājam, kamēr viņi ir mūsu viesi.

Tomēr pret viesiem mēs izturamies arī ar apdomu. Mēs prasām, lai viņi cienītu saimnieku un pakļautos

mājas kārtībai. Ja atbraucēji izmanto mūsu uzticību ļaunprātīgi un sāk mūs apmelot vai mēģina skatīties tur. kur nav atļauts, mēs tūliņ parādām viņiem durvis: Pievāciet savus čemodānus, un sveiki! ...»

.

DRAUGU PILSĒTA

Bet, kad mūsu zemē ierodas īstie miera draugi, pa domju tautu viesmīlībai nav robežu.

Tie. kuriem laimējies pabūt Maskavas ielās 1957. gada jūlija pēdējā svētdienā, nekad neaizmirsīs šīs vienreizīgās stundas.

Skats bija tiešām brīnumains.

Pa Maskavas platajām ielām lēnām slīdēja bezgalīga greznu automašīnu kolona: gaišzilas, zaļas, violetas, sarkanas, dzeltenas. Mašīnas bija rotātas ziediem, puķu vijām un karogiem, uz sāniem un jumtiem uzzīmēti baltie miera baloži.

Mašīnās stāvēja rokās saķērušies saviļņoti jaunekļi un meitenes. Acis viņiem mirdzēja sajūsmā, no sejām nenozuda smaidi.

Festivāla dalībnieki virzījās garām zaļumiem rotā tām, paklājiem un karogiem izgreznotām mājām, brauca caur svinīgām arkām, kas stiepās no nama uz namu. Visapkārt viļņoja blīva ļaužu jūra.

Ietves nespēja uzņemt cilvēku tūkstošus, ciešā pūli tie drūzmējās uz bruģa, piepildīja logus, balkonus, pat namu jumtus. Mašīnas ar grūtībām spraucās caur šo dzīvo gaiteni, kas pavērās un atkal sakļāvās no jauna.

Neskaitāmu orķestru skaņas, ļaužu aplausi un ap sveikuma saucieni saplūda priecīgā svētku dunā.

Tā maskavieši sagaidīja savus dārgos draugus — VI Vispasaules jaunatnes festivāla dalībniekus.

Delegāti stāvēja automašīnās, saviļņoti līdz sirds dziļumiem, pārsteigti par necerēti sirsnīgo sagaidīšanu. Pārliekušies pār mašņiu malām, viņi tikko spēja pa spiest no visām pusēm pretī pasniegtās rokas, nemitīgi atkārtodami:

— Miers! Draudzība! Draudzība! Miers!

Piepildījušies lielā dzejnieka pravietiskie vārdi: «It

visi karogi sveiks mūs.» Tajās dienās visas zemeslodes tautu sūtņi bija gaidīti viesi Maskavā.

Maskavieši bija labi gatavojušies sagaidīt festivāla dalībniekus. Kad izrādījās, ka viesnīcas nespēs uzņemt atbraucējus, Maskavas skolēni dažu dienu laikā pārvērta savas klases un zāles par mājīgām guļam-telpām — novietoja tur gultas, skapjus un naktsgaldiņus, pielika krāšņus aizkarus, atnesa no mājām skaistas vāzes un katru dienu tajās mainīja ziedus.

Laukumos tieši zem atklātām debesīm kā uz burvja mājienu radās milzīgas brezenta nojumes. Šeit simtiem Maskavas pavāru rādīja, ka viņi ne velti veselu mēnesi mācījušies gatavot ēdienus gan pēc japāņu, gan spāņu, gan nēģeru un norvēģu gaumes.

— Šeit baro tik garšīgi, it kā katra diena būtu svētdiena! — sacīja saviem draugiem Ulla Tiuka — meitene no Somijas.

Maskava atvēra viesiem visus savus muzejus, pilis, teātrus, parkus un stadionus. Visur festivāla delegātus uzņēma ar tādu prieku, ka viņi jutās kā pie saviem labākajiem draugiem.

Reiz vēlā naktī es atgriezos mājās. Tālu no pilsētas centra kādā šķērsielā ieraudzīju melnīgsnēju meiteņu grupu, platās, baltās zīda biksēs, ar smailām salmu cepurēm galvā. Tās bija mazās vjetnamietes, kas, acīm redzot, nokavējušas savu autobusu.

Vjetnamas meitenes neprata ne vārda krieviski, viņas nevarēja pat iedomāties, kādā pilsētas rajonā atrodas, tomēr gāja pa ielas vidu, jautri čivinādamas un ziņkāri aplūkodamas nepazīstamās mājas. Viņas bija pārliecinātas, ka šeit, Maskavas nomalē, arī vēlu naktī ikviens pretimnācējs, pametis visu, parūpēsies un pa līdzēs viņām nokļūt līdz viesnīcai . . .

Kamēr turpinājās festivāls, Maskavas skolēni augas dienas un vakarus pavadīja pilsētas ielās un laukumos.

Viņi bija visuzmanīgākie un nenogurdināmākie pavadoņi, tulki, ekskursiju vadītāji. Viņi gribēja, lai katrs

delegāts iepazītu un redzētu Maskavā pēc iespējas vairāk interesanta.

Franču meitene Loranse Liesti rakstīja no Maskavas uz dzimteni savam brālim, kas smaka cietumā: «Nezinu, kā es aizvedīšu mājās tās dāvanas, tos svei cienus un skūpstus, ko man uzdeva tev nodot.»

Bet, kad bija aiztraukušās tās divas neaizmirsta mās nedēļas ar bezgalīgajām svinībām, sacensībām un draudzīgajām pārrunām un festivāla dalībnieki sāka doties atpakaļ uz savām zemēm, viņu vidū nebija neviena, kas ar pateicību neatcerētos maskaviešu viesmīlību un sirsnību.

LŪDZU, SĒDIETIES!

Festivāla dienās Maskavas bērni pierādīja, ka viņi prot labi uzņemt viesus.

Bet kā tas ir citreiz, ikdienā? Vai tu vienmēr esi tikpat laipns pret saviem viesiem?

Klauvē pie durvīm. Atnākuši draugi. Tie ir tavi viesi. No pirmā mirkļa viņiem jāsajūt, ka tu priecājies par viņu atnākšanu. Tu pats zini, cik tas ir nepatīkami un neērti, ja redzi, ka esi atnācis nelaikā un traucē saimniekus.

Saņem viesus laipni. Ja tev slikts garastāvoklis, pacenties, lai viesi to neievērotu, citādi viņi var nožēlot, ka nākuši.

Palīdzi viesim noģērbt un uzkārt mēteli. Tad ieved savā istabā. Neej pirmais, palaid pa priekšu viesi.

Ja istabā jau kāds atrodas, iepazīstini tos ar jaun-atnākušo, sacīdams:

— Iepazīstieties!

Ja istabā ienāk kāds no vecākās paaudzes, iepazīstini viņu ar savu draugu:

— Tas ir mans biedrs Vova.

Saņemot viesus, centies uzvesties tā, lai tiem būtu pie tevis jautri un patīkami. Domā par viņiem, nevis par sevi.

Var gadīties, ka pie tevis sēž biedrs, ar ko tev ļoti patīk spēlēt šahu, bet ir atnākuši vēl citi viesi. Neļauj viņiem garlaikoties, kamēr tu nobeidz partiju. Atliec spēlēšanu uz citu reizi, izgudro tādas nodarbības, kas būtu interesantas visiem.

Viesu vēlēšanās lai ir tev galvenais.

Ja viņi grib dzirdēt muziķu, iedarbini patafonu vai ieslēdz radio. Ja viņus interesē tavas grāmatas, spēles, kolekcijas, — parādi labprāt, nebaidies, ka biedri varētu ko saplēst vai salauzt. Vai tev būtu patīkami dzirdēt, ja, iziedami uz ielas, viesi teiktu:

— Ir nu gan nenovīdīgs! Visu laiku drebēja, kamēr es aplūkoju viņa markas.

Ja ari viesis ko sasit vai salauž, neizrādi, ka esi uztraucies. Cilvēkam jau tā būs nepatīkami. Pacenties viņu nomierināt, jo tu taču esi saimnieks.

Ja viesu vidū gadās zēns vai meitene, kas tavā mājā ir pirmoreiz, esi pret viņiem sevišķi uzmanīgs un laipns.

Ja viesis izdara kādu muļķību, neliecies zinis. Angļi saka: labas audzināšanas pazīme nav tā, ka pats nedara kļūdas, bet gan prasme neredzēt, ja tās dara citi.

Tas, protams, attiecas uz sīkām kļūmēm vai ncveik-lībām. Nopietnas kļūdas mums nav tiesības piedot pat saviem tuvākajiem draugiem, mēs esam spiesti vienmēr par tām godīgi aizrādīt.

Pie galda saimniekam jāsēžas pirmajam, bet viņš nedrīkst sākt ēst, kamēr viesi nav sākuši. Ēdieni, konfektes, kūkas vispirms jāpiedāvā viesiem, pēc tam var ņemt pats.

Neaizraujies ar iecienītiem gardumiem, bet raugies, lai viesi labi paēstu un nesēdētu pie tukšiem traukiem.

Nebeidz ēst un nepiecelies no galda, ja redzi, ka viesi vēl ēd. Lai nesteidzinātu viesus, ēd lēnām; ja viesi ieraudzīs namatēvam tukšu šķīvi, viņi var nodomāt, ka arī viņiem laiks beigt.

Viesi pavadot, palīdzi viņam uzvilkt mēteli un atver durvis.

Ja pie tevis viesos bijusi meitene un laukā ir jau tumšs, apģērbies un pavadi viņu līdz mājām.

.

DĀVJA ZIVJU VIRA

Taču visur, arī viesmīlībā ir jāzina savs mērs. Esi laipns un uzmanīgs pret ikvienu, kas pie tevis atnāk, bet neaizej savā laipnībā līdz galējībām. Nekļūsti tāds kā muižnieks Maņilovs N. Gogoļa grāmatā «Mirušās dvēseles».

Vai atceries Maņilovu un Cičikovu, kā namatēvs un ciemiņš stāvēja vairākas minūtes pie viesistabas durvīm un lūdza viens otru iet pirmajam?

— Esiet tik laipns, neraizējieties manis dēļ, es iešu aiz jums, — čičikovs sacīja.

— Nē, Pāvel Ivanovič, nē, jūs esat viesis, — Maņilovs teica, ar roku uz durvīm rādīdams.

— Nepūlieties, lūdzami, nepūlieties. Lūdzu ejiet, — sacīja Čičikovs.

— Nē, atvainojiet, tādam patīkamam un izglītotam viesim neļaušu iet pēdējam.

— Kāpēc tad izglītotam? ... Lūdzami, ejiet.

— Esiet tik labs un ejiet jel pats.

— Kādēļ tad?

— Nu lūk, tādēļ! — Maņilovs laipni smaidīdams atteica.

Beidzot abi draugi, viens otru mazliet piespiezdami, sāniski iegāja reizē pa durvīm.

Nepārspīlē savu laipnību. Pie galda rūpējies par savu viesi, tikai ne pārāk uzbāzīgi, citādi vari nokļūt tādā pašā situācijā kā pazīstamais Krilova fabulas «Dāvja zivju vira» varonis, kas cienāja kaimiņu Miku:

«Kaut Mikum aumaļām jau lija sviedri,

Bet tomēr vēl viņš šķīvī lej.»

Visiem zināms, kā beidzās šī cienāšana:

«Te Mikus, nabadziņš,

Kaut vira tiešām bija garda,

Vairs neteikdams ne vārda,

Ķer jostu, cepuri,

Pa durvīm mudīgi Prom Jeciņus uz māju.»

Nevajag būt tādam kā Maņilovam, ne arī tādam kā Dāvim.

JA PATS ESI ATNĀCIS VIESOS

Savi noteikumi pastāv namatēvam, savi noteikumi ar! viesim.

Ja esi atnācis viesos, tad uzvedies tā, lai tava ierašanās būtu namatēvam patīkama.

Nesēdi klusēdams, nepiespied saimniekus, lai viņi tevi pūlas izklaidēt. Pastāsti pats ko interesantu, ierosini kādu nodarbību vai spēli.

Ja tas, ko saimnieks dara, liekas tev garlaicīgi, neizrādi to, nesarūgtini viņu.

Ja tev pat jāžāvājas, proti apvaldīties.

Ja kāds no viesiem tev nepatīk, necenties to izrādīt. Esi pret viņu tikpat pieklājīgs kā pret pārējiem, citādi tu nostādīsi neērtā stāvoklī saimniekus. Protams, nevajag liekuļot un teikt laipnības cilvēkiem, kurus tu necienī, taču pieklājīgam jābūt vienmēr.

Nespēlē vienā laidā patafonu, varbūt citiem pašlaik negribas klausīties muziķu. Negriez bez jēgas radioraidītāja kloķus — pažēlo saimnieku ausis.

Bet, ja tu pats proti dziedāt, spēlēt vai deklamēt, neatsakies, ja tevi lūdz to darīt.

Nevērs uz sevi par daudz uzmanības, ļauj arī citiem runāt un darboties.

Pie galda neķeries klāt garšīgākām lietām pirmais, raugies, lai tiek pārējiem arī.

Ja viesos tev nav paticis vai bijis garlaicīgi, — nesaki par to biedriem. Tas nebūs godīgi, jo saimnieki, jādomā, centās tevi uzņemt pēc iespējas labāk un da rīja, ko spēja.

PUTNU TIRGUS

Reiz es ciemojos Kolas pussalas ziemeļu piekrastes Polārajā stacijā.

— Vai nevēlaties redzēt putnu tirgu? — stacijas priekšnieks kādu dienu man vaicāja. — Tūliņ uz turieni dodas kuteris ar medniekiem.

!

Priecīgs pievienojos ekspedīcijai, jo zināju, ka zie meļos par < putnu tirgu» sauc jūras putnu ligzdošanas 'vietas.

Mūsu kuteris tuvojās salai, kas jau no tālienes mani pārsteidza ar savu izskatu. Drūmas, gandrīz stāvas, tieši jūrā iesliekušās klintis it kā kustējās. Te šur, te tur tām pāri pret debesīm pacēlās un atkal pazuda kādi tumši mākoņi. Arvien skaļāka kļuva dobjā dunoņa. it kā uz salas trokšņotu un klaigātu kāds milzīgs pūlis.

Kad piebraucām tuvāk, ieraudzīju, ka visas klintis no pašas pakājes līdz galotnēm cieši pārklātas neskai tāmiem putnu bariem — kaijām, kirām un gāgām. Putni nemitīgi laidās no vienas vietas uz otru, plūcās savā starpā, un no tālienes šķita, ka kustas pašas klintis. Bet, kad simtiem tūkstošiem putnu pēkšņi pa cēlās gaisā, viņu trīsošie spārni kā melns mākonis pārklāja debesis.

Visi spārnotie klinšu iemītnieki nepārtraukti kliedza. Viņi klaigāja tik spalgi un spiedzoši kā tirgus

sievas.

«Re, kur radies nosaukums«putnu tirgus!» es nodomāju.

Šis vasaras brauciens man ienāca prātā kādā Maskavas skolā, kad reiz tur biju ieradies lielā starpbrīža laikā.

Zālē un gaiteņos bija apdullinošs troksnis. No klasēm skrēja laukā bērni un kliedza tik skaļi, ka sarunāties bija gandrīz neiespējami.

— Tiešām nezinu, ko darīt, — skolotājs sūrojās. Mēs nolēmām dibināt labu kori, bet nekas neiznāca. Mūsu zēni un meitenes tādi aizsmakuši. Balsis būtu spēcīgas, mūzika visiem it kā patīk, dzirde arī ir, bet, līdzko sāk dziedāt, — dūc, it kā būtu apsaldējušies. Tas viss tāpēc, ka pieraduši no rīta līdz vakaram viens otru pārkliegt, nevis runāt.

Tas tiesa. Par nožēlpšanu, daudziem mūsu bērniem ir tāds muļķīgs paradums. No tā vajag atradināties.

Necenties runāt skaļāk par savu sarunu biedru. Tas tev pašam nav izdevīgi: cilvēkā, kas runā, nepaceļot balsi, citi ieklausās uzmanīgāk nekā kliedzējā.

Ja kāds tevi pārtrauc, necenties to apklusināt, labāk apklusti pats un uzklausi iebildumus. Ja jūs abi runāsiet vienā laikā, viņš tāpat tevi nedzirdēs un paliks pie savām domām.

Mācies vērīgi uzklausīt sarunu biedru. Nepārtrauc viņu, kamēr nav pabeigts stāstāmais. Noklausies līdz galam, ko viņš saka, pēc tam, ja nepiekrīti, izsaki savus iebildumus. Jo tu vērīgāk klausīsies, jo cilvēkiem būs patīkamāk ar tevi sarunāties.

Centies runāt par tādu tematu, kas var interesēt tavu sarunu biedru. Neder stāstīt, ko šodien esi ēdis pusdienā vai kāda pūtīte tev radusies uz kakla, — nez vai tas kādu sevišķi interesēs.

Vispār mazāk runā par sevi. Nedari tā kā tie iedomīgie pļāpas, kas ar mieru pārtraukt ikvienu interesantu stāstu, sacīdami: «Bet es . .. bet man ...» — it kā visiem būtu jāinteresējas tikai par viņa ievērojamo personu. Pastāsti labāk par grāmatu, ko pašreiz lasi. par filmu, ko nesen esi redzējis, vai par izstādi, kurā esi bijis.

Sarunājoties netver sarunu biedru aiz rokas, nerausti viņu aiz pogas, nesit uz pleca. Jāprot pievērst uzmanību ar vārdiem, nevis ar rokām.

Nesmejies, ja tev nenāk smiekli, neizliecies izbrīnījies, ja patiesībā tāds neesi. Uzvedies dabiski. Nesmejies pārāk skaļi. Viss pārspīlētais un nedabiskais aizvien rada apkārtējos nepatīkamu iespaidu.

Nejaucies lielo sarunās. Pagaidi, kamēr viņi tevi uzrunā.

Ja tu gribi ko pateikt biedram klusām, nečūksti ausī: apkārtējie var nodomāt, ka tu viņus aprunā, un velti apvainosies. Atliec sarunu uz vēlāku laiku, kad būsiet divatā.

Nesaki par klātesošajiem «viņš» vai «viņa». Tas nav pieklājīgi. Sarunā vajag saukt vārdā to, par kuru runā.

Nekad nerunā sliktu vai izsmejoši par tiem, kas nav klāt. Jābūt drosmei pateikt savas domas cilvēkam acīs, nevis kritizēt aiz muguras.

KAS IR DĀRGĀKS?

Gatavojoties ciemiem, dažkārt nākas padomāt par dāvanu.

Ja ej ciemos pie biedra, kas bijis slims un izveseļojies, vai uz dzimšanas dienu, vai ar sālsmaizi, — daudz patīkamāk aiziet, ja neesi tukšām rokām.

Bērniem dažkārt jālauza galva: ko dāvināt?

īstenībā izvēlēties dāvanu nav nemaz tik grūti. Vienmēr to var izdarīt pavisam viegli, ja atceras veco pasaku par diviem dēliem. Šī pasaka skan tā:

«Kādai mātei bija divi dēli. Māti mīlēja abi, bet raksturi viņiem bija dažādi.

Pienāca mātes dzimšanas diena.

Tajā dienā pirmais dēls piecēlās jau pirms gaismas. Viņš atcerējās, ka mātei reiz bija iepatikušās baltās alpu zvaigznītes — ēdelveisi, kuras tā redzējusi piespraustas pie viņu mājai garām ejoša mednieka cepures. Uzkāpis augstu kalnos, dēls izraka nelielu alpu zvaigznīšu ceriņu. Kad māte pamodās, viņa ieraudzīja trauciņu ar puķēm uz sava darba galdiņa.

Otrais dēls iedomājās par mātes dzimšanas dienu tikai vakarā, atgriežoties mājās no darba. Viņš pa ceļam aši ieskrēja pie dārznieka un nopirka viskrāšņāko rožu pušķi, ko uzdāvināja mātei.»

Tagad pamēģini atbildēt: kura dāvana mātei bija mīļāka — rītausmā kalnos izraktais mazais alpu zvaigznīšu ceriņš vai pa ceļam pie dārznieka nopirktās krāšņās rozes?

Šķiet, nav grūti atipinēt. Ne jau velti mēdz sacīt:

«Nav svarīgi, cik dārga ir dāvana, svajīgi — ar kādu mīlestību tā gādāta.»

Ja, domājot par davanu, tu atcerēsies šo pasaku, tā palīdzēs tev rīkoties pareizi.

Dāvanu vajag sagatavot slepeni, tai jābūt negaidītai.

Vispirms atceries, kas tavam draugam patīk, ko viņš sevišķi būtu vēlējies iegūt.

Viņš būs priecīgs, kad uzzinās, ka tu, acīm redzot jau sen esi domājis par viņu un tik labi spējis atminēt viņa vēlēšanos.

Necenties izdot daudz naudas dāvanai. Visi taču zina, ka personiskas naudas tev vēl nav, ka tu vēl pats nepelni, bet saņem naudu no vecākiem. Tāpēc dārgā dāvana būs nevis no tevis, bet no taviem vecākiem.

Ja uzdāvināsi draugam savu mīļāko grāmatu, ko viņš kādreiz ar tādu interesi aplūkojis, vai labāko savas kolekcijas mārku, savu kabatas nazīti vai pašiz-gatavotu penāli, kas viņam patika, — tāda dāvana tam būs sevišķi dārga.

Tavai māmuļai arī būs daudz patīkamāk saņemt nevis (par viņas naudu) veikalā pirktās puķes vai konfektes, bet pašrocīgi izzāģēto rāmīti vai plauktiņu, paštaisīto rokdarbu kastīti, uzzīmēto bildīti, izšūto paklājiņu, pļavā saplūktās puķes.

Lai arī cik vienkārša būtu tava dāvana, tā sagādās daudz prieka, ja būs redzams, ka esi to gatavojis ar mīlestību, esi pūlējies pie tās vai ziedojis kaut ko, kas tev bijis dārgs.

Tikai neiedomājies lielīties, cik pūļu tev prasīja šī dāvana vai arī cik žēl tev bija šķirties no dāvinātā priekšmeta. Ar to tu uzreiz sagandēsi savu krietno soli. Iznāks, ka tu to esi darījis vienīgi tāpēc, lai paspīdētu ar savu devību.

Nav labi arī vēlāk atgādināt: «Šito es tev dāvināju!» Biedram liksies, ka tu gribi palielīties, piespiest sajust, cik viņam jābūt pateicīgam.

Nevajag dāvināt otram to, ko tev pašam kāds uz

dāvinājis. Tādā gadījumā tu parādīsi dāvinātājam, ka viņa dāvana nav bijusi pa tavai gaumei, un viņam būs tiesības turēt uz tevi ļaunu prātu.

Nekad nepel citu dāvanas un neslavē savas.

Ja esi uzlūgts uz dzimšanas dienu, bet tev nav ko dāvināt, ej droši bez dāvanas: tas nav nekas ļauns. Būs daudz sliktāk, ja tu neaiziesi un draugs nodomās, ka tu vienkārši esi aizmirsis ielūgumu.

Kad tu pats saņem dāvanas, esi uzmanīgs pret devējiem. Nenoliec pasniegto vienaldzīgi sānis. Tūliņ to izsaiņo, aplūko un pateicies. Ja arī dāvana tev sevišķi nepatīk, neizrādi savu vilšanos. Kāpēc sarūgtināt cilvēku, kas, jādomā, gribējis tevi iepriecināt, bet nez kāpēc nav pratis.

Ja tev uzdāvina ko gardu, kūkas vai konfektes, uzcienā vispirms visus klātesošos, tikai pēc tam ņem pats.

STĀSTS PAR VĀZI

Dažās skolās bērni mēdz pasniegt mīļākajām skolotājām kolektīvu dāvanu vai nu Starptautiskajā sieviešu dienā — 8. martā, vai ari dzimšanas dienā.

Šis paradums ir loti jauks. Skolotājai, kas tik daudz spēka un rūpju atdevusi bērniem, ir patīkami apzināties, ka viņa iemantojusi savu skolēnu mīlestību un pateicību.

Diemžēl, bērni bieži vien rīkojas nepareizi. Lai gan viņi varētu dāvanu sagatavot paši, tomēr pērk to veikalā un cenšas izraudzīties pēc iespējas dārgāku.

Kas no tā var iznākt, bija labi aprakstīts žurnālā «Pionieris»:

«Klases vecākā Marina Kolosova noprasīja stingrā balsī: /

— Zēni un meitenes, vai visi esat atnesuši naudu?

— Jā-ā, — atbildes skanēja no visām pusēm.

Marina savāca naudu, ierakstīja burtnīciņā, cik kurš iedevis, un naudu rūpīgi salika cepumu kastītē. Kastīte ātri pildījās.

Vienīgi Ņina stāvēja malā, galvu nokārusi.

— Ņina, cik tu dosi?

— Man nav nekā, — meitene nočukstēja.

— Vai aizmirsi?! — Marina uzsauca. — Kā tad tā? Mūsu skolotājai dzimšanas diena, bet tu . ..

— Nebiju aizmirsusi, bet man nav naudas, — Ņina klusi atbildēja. — Nekā neesmu aizmirsusi. Mariju Pavlovnu mīlu tāpat kā jūs, — viņa piebilda un izskrēja no klases.

— Aizgāja pinkšķēt, — Volodja izsmejoši noteica . ..

Gaidītā diena bija klāt.

Uz skolotājas galda stāvēja krāšņa kristāla vāze. Skolēni sēdēja klusi, svinīgi.

Atvērās durvis. Klasē ienāca skolotāja.

Marija Pavlovna piegāja pie galda un ieraudzīja dāvanu. Viņas sejā parādījās apjukuma, mulsuma, atzinības izteiksme. Skolotājai bija patīkami, ka skolēni nav aizmirsuši viņas dzimšanas dienu. Bija prieks, ka bērni mīl un ciena savu skolotāju.

Vāze bija ļoti skaista. Saules stari atmirdzēja slīpētajā stiklā daudzkrāsainām dzirkstīm. Bet, jo ilgāk Marija Pavlovna lūkojās šajā dārgajā priekšmetā, jo vairāk sadrūma. Viņa iedomājās šīs dāvanas rašanās gaitu.

Vāze, acīm redzot, nav lēta. Bez šaubām, bērni bija naudu savākuši. Bet savas naudas bērniem taču nav, tātad prasījuši vecākiem. Bet visiem vecākiem nav nemaz tik viegli naudu iedot. Lūk, Ņina sēž galvu nodūrusi un sejiņa tik bēdīga. Ņinai trīs mazi brālīši, strādā tikai māte . . .

Marija Pavlovna saīga. Viņai bija grūti un kauns. Dārgā dāvana kļuva netīkama, tajā slēpās kaut kas nelāgs.»

Padomā par šo gadījumu.

.

KA UZVESTIES CIEMOS

1. Ieejot mājā, labi notīri kājas, lai aiz tevis nepaliek pēdas. Ja ārā snieg vai līst, nopurini cepuri un mēteli jau trepju telpā.

2. Vispirms pieklauvē un tikai pēc tam atver durvis.

3. Ja esi atnācis divatā, ejot iekšā, aizvien pirmo palaid savu ceļabiedru.

4. Ja esi atnācis ar meiteni, atver durvis un atkāpies, ļanj viņai ieiet pirmajai.

5. Ieejot istabā, kur daudz cilvēku, necenties visiem sniegt roku. Tas prasa daudz laika, un tu traucēsi vispārējās sarunas. Vislabākais — sniedz roku saimniekam vai saimniecei, bet pārējiem tikai paklanies un saki «labdien».

6. Neapsēdies, kamēr to nedara vecākie.

7. Ja istabā ienāk gados vecāks viesis, piecelies un neapsēdies, iekams viņš nav apsēdies.

8. Ja istabā ienāk meitene, piecelies, piedāvā viņai savu vietu, bet sev atnes citu krēslu.

9. Nesēdi atgāzies, nesakrusto kājas, neturi rokas kabatās — tas nav glīti un nav arī pieklājīgi.

10. Ja pieaugušajam vai meitenei kas nokrīt, — pacel un pasniedz.

.

CETURTĀ NODAĻA.AR DAKŠIŅU UN NAZI

.

PIRMS TŪKSTOŠ GADIEM

Kādā vēsturiskā romānā es izlasīju, kā savās pilīs dzīrojuši normaņu vikingi pēc sekmīga uzbrukuma kaimiņiem.

Toreiz, pirms tūkstoš gadiem, ļaudis vēl nepazina ne šķīvjus, ne dakšiņas. Kalpi iznēsāja uz iesmiem ceptu meža cūkas un brieža gaļu lielās koka bļodās. Viesi, izvilkuši no makstīm savus mednieku tu teņus un dunčus, atšķēla treknākos gabalus un kāri aprija. Skaļi šmaukstinādami un šņākdami, viņi grauza un sūkāja smadzeņu kaulus, izspļaudami drumslas tieši uz grīdas. Ar taukiem nopilējušās bārdas vikingi noslaucīja piedurknēs, bet notrieptās rokas — ādas kamzoļos. Pa mērcēm un alus aplietajiem galdiem bariem laidelējās mušas. Ap nokritušajām mielasta atliekām, aizsmakuši ņurdēdami, plēsās medību suņi.

Skats bija atbaidošs. Ja tev nāktos piedalīties šādās dzīrēs, ēstgriba noteikti būtu zudusi.

Cerams, ka tu jau sen proti apieties ar dakšiņu, zini, kā lietot salveti, un senajiem vikingiem nelīdzi nies, tomēr droši vien vēl diezgan bieži tev jādzird piezīmes:

«Neturi elkoņus uz galda! ...»

«Nazi turi rokās pareizi! . . .»

«Apēd visu, kas uz šķīvja! ...»

Un droši ne vienreiz vien esi nodomājis, ka pieaugušie vienkārši piesienas. Vai nebūtu vienalga, kā cilvēks ēd!

VAIGS UN ELKONIS

Nē, nav vienalga.

Pastāv stingri noteikumi par uzvedību ēšanas laikā. Tāpat kā visi pārējie, šie noteikumi nav vienkārši izgudroti. Tie cēlušies aiz cieņas pret pārējiem, kas sēž kopā ar tevi pie viena gaida.

Pamēģini iedomāties, kas notiks, ja tu paņemsi dakšiņu un nazi nevis pirkstos, kā tas pienākas, bet sažmiegsi dūrē un sāksi griezt gaļu uz sava šķīvja. Tūliņ tavi elkoņi pacelsies un papletīsies uz abām pusēm. Tas nozīmē, ka tiks apdraudēti tavu blakussēdētāju vaigi.

Bet ja noliksi elkoņus uz galda?

Tie aizņems vietu, kur jāstāv blakussēdētāja šķīvim. Vai viņiem būs patīkami likt maizi uz tā galdauta laukuma, kur tikko trinušās tavas blūzes piedurknes?

Vai arī, teiksim kāpēc jāņem cukurs no cukurtrauka ar standziņām un, ja to nav, vienkārši ar pirkstiem, bet ne ar savu tējkaroti?

Arī tas ir izskaidrojams.

Rokas taču tev ir tīras — pirms ēšanas esi nomazgājis, — ar tām tu pieskaries tikai tam cukura gabaliņam, ko paņemsi. Bet karote tikko bijusi tavā mutē, citiem nebūs patīkami, ja šī karote iebrauks cukurtraukā.

Sāli no sālnīcas nevar ņemt ar pirkstiem, jāņem ar sava naža galu.

Bet pīrādziņi, cepumi, maize jāņem ar roku, cen šoties nepieskarties blakus gabaliņiem.

«JAUNĪBAS goda spieģelis»

Jau vairāk nekā pirms divsimt gadiem bija tāda grāmata, pēc kuras krievu meitenes un zēni mācījās pareizi izturēties pie £ļalda. Šī grāmata saucās «Jaunības goda spieģelis jeb norādīšana, kā sadzīvē uzvesties». To bija sastādījusi pati ķeizariskā Zinātņu

akadēmija. Redziet, kādu vērību jau toreiz veltīja jaunatnes audzināšanai.

Grāmata iespiesta vecajā rakstībā, to grūti saprast pat labam krievu valodas pratējam, jo daudz te novecojušos vārdu, kurus tagad nelieto. Taču lielākā daļa noteikumu pilnīgi noder vēl šodien. Tulkojumā tie skan apmēram šādi:

«Netver trauku pirmais un nepūt iekš šķidruma, lai visriņķī nenolaistās.

Ēdot nešņāc.

Ja tev ko pasniedz, tad ņem tikai daļu no tā, bet pārējo dod citam.

Tavām rokām nebūs ilgi darboties ap talēķi. nekū-ļājies ēzdams ar kājām, neslauki lūpas ar roku un nedzer, kamēr ēdamo norijis neesi.

Nelaizi pirkstus un neapgrauz kaulus, bet apgraizi ar nazi.

Maizes kukuli neliec pie krūtīm un negriez; ēd to, kas tavā priekšā guļ, neķer tālāko.

Ēzdams nečamstini kā cūka un galvu nekasi. Nerunā, kamēr kumosu norijis neesi.

Pie sava talēķa necel sētu no kauliem, maizes garozām vai cita kā.

Nav pieklājīgi pa visu galdu ar rokām rīkoties, ēst būs mierīgi. Ar dakšām un nazīti pa talēķiem. galda autu vai traukiem nebakstīt un nedauzīt, sēdēt vajag klusu, mierīgi un taisni, nevis kūkumā samesties.»

Es pats reiz redzēju, cik bēdīgas sekas var būt. ja nepakļaujas šiem divsimt gadu vecajiem noteikumiem. Manu acu priekšā dažās sekundēs uz visiem laikiem zuda kāda ļoti kautrīga zēna reputācija.

Tas notika tā.

Viesi sēdēja pie galda un dzēra tēju ar ievārījumu.

Viņu vidū atradās arī pieminētais zēns. Viņš bija atnācis šajā mājā pirmoreiz un jutās ļoti neveikli. Zēns nezināja, kur likt savas rokas, viņam šķita, ka visi skatās tikai uz viņu.

Bieži vien cilvēki, kas nonākuši neērlā situācijā, sāk darboties ar kādu priekšmetu, kas gadās pie rokas.

Mūsu varonis darīja tāpat. Sarkdams un bālēdams no pārējo viesu skatieniem, viņš mehāniski spēlējās ar stikla karotīti, kas domāta ievārījumam.

Tad notika tas, ko vairs nevarēja izlabot. Zēns nevilšus stiprāk uzsita pa ievārījuma trauciņu, un karotīte pārlūza.

Nabadziņš izbailēs atrāva roku un ar elkoni apgāza tējas glāzi. Karstā tēja uzšļācās viņam uz ceļiem.

Nelaimīgais, galīgi apjucis, pielēca kājās, neievēro dams, ka viņam blakus stāv vecāmāte un tur rokās paplāti, uz kuras salikti šķīvīši ar svētku kliņģeri. Zēns ar galvu izsita paplāti no apjukušās večiņas rokām, un kliņģera gabaliņi aizlidoja pa visu istabu ...

Viss norisinājās zibens ātrumā, daži viesi nemaz nepaguva aptvert, kas īsti notiek, kāpēc tāds troksnis un šķindoņa. Bet vainīgais pa galvu pa kaklu izdrāzās no istabas un aizmuka, mēteli un cepuri padusē iežmie-dzis. Vai būtu jāpiebilst, ka šajā mājā viņš nekad vairs neiedrošinājās rādīties.

Protams, šis gadījums ir īpašs. Es tomēr allaž to atceros, tiklīdz redzu bērnus, kas neprot sēdēt mierīgi pie galda, grozās uz krēsla, vicina rokas, spēlējas ar galda piederumiem vai arī grūsta kaimiņus.

Kaut nu arī viņi nenokļūtu tāda paša neveiksmi nieka lomā kā šis zēns, par kuru te stāstīts.

LABU ĒSTGRIBU!

Franču tautai ir paruna: «Ēstgriba rodas ēdot.»

Kā lielākā daļa parunu, tāpat arī šī cēlusies no dzīves pieredzes: garšīga ēdiena izskats un smarža tiešām pastiprina ēstgribu.

Diženais krievu zinātnieks Ivans Pavlovs ir izskaidrojis, kāpēc tas tā notiek.

Tu pats zini, kā «sičkalas saskrien mutē», ieraugot garšīgu ēdamo. Tas nozīmē, ka sāk pastiprināti darboties mutes siekalu dziedzeri, lai samitrinātu ēdienu, ko tu gatavojies sakošļāt.

Gluži tāpat ēdiena izskats un smarža iedarbojas uz kuņģa dziedzeriem. Ari tie sāk izdalīt īpašu «dedzi nošu» sulu. Tā palīdz kuņģim pārstrādāt barību. Tā arī rada ēstgribas sajūtu.

Bet visi ēdieni neiedarbojas uz organismu vienādi

Jo glītāks izskatās šķīvis ar ēdienu un jo patīkamāk ēdiens smaržo, jo aktīvāk izdalās «dedzinošā» sula un barība tiks labāk sagremota.

Tālab jau arī paredzēti noteikumi, kā izturēties pie galda.

Kāpēc kotlete vai biezpiena plācenītis uz šķīvja nav jāsadrupina?

Vispirms, sadrumstalots ēdiens ātrāk atdziest un kļūst negaršīgs. Otrkārt, pa visu šķīvi izšķaidītā kotlete neizskatās diezcik labi.

Kāpēc nav pieņemts izspļaut kompota kauliņus vai citu ko tieši šķīvī?

Tāpēc, ka tas nekādā ziņā nevairos tava blakussēdētāja ēstgribu.

Kāpēc nevajag kritizēt pasniegto ēdienu un teikt, ka, pēc tavām domām, tas nav garšīgs? Kāpēc jāapēd viss uzliktais, nekā neatstājot uz šķīvja? Tāpēc, ka tas apvaino saimnieci un var nelabvēlīgi iedarboties uz tava blakussēdētāja ēstgribu.

Labi audzināts cilvēks viesībās neatsakās no piedāvātā ēdiena.

Kad franči nodibināja savu pirmo koloniju Ziemeļamerikā, viņu gubernators ielūdza svinīgās pusdienās divus indiāņus irokēzu cilšu vadoņus.

Gubernatora adjutants, zinādams, ka indiāņiem piemīt cildena īpašība uzticēties, jo tie vēl nebija paspējuši iepazīties ar iekarotāju liekulību un cietsirdību, nolēma izsmīdināt draugus un izāzēt irokēzus. Viņš uztriepa maizes gabalam biezu kārtu sinepju un izlikās, ka apēd šo gardumu ar baudu.

Indiāņi nodomāja, ka tas ir balto mīļākais ēdiens un arī aptriepa savu maizi ar sinepēm. Jau no pirmā

kumosa viņiem aizrāvās elpa un asaras ieriesās acīs. Tomēr irokēzi neizrādīja savu riebuma sajūtu, viņi varonīgi apēda maizi ar sinepēm. Viņi negribēja apvainot namatēvu, atsakoties no piedāvātā cienasta.

Tā «mežonīgie» indiāņi pamācīja «kulturālo» nelieti, kā jāuzvedas.

'

BEZ MAZA PIRKSTIŅA LĪDZDALĪBAS

Kā redzi, katram noteikumam ir sava jēga.

Ir jāciena savs galdabiedrs, tāpat namatēvs vai namamāte, tāpēc radušies dažādie noteikumi.

Kāpēc, piemēram, neklājas skriet prom no galda, kamēr visi nav paēduši? Tas kļūs tev pavisam skaidrs, ja uz mirkli mēģināsi iedomāties, ka esi aizkavējies pie kāda ēdiena un palicis sēžot pie galda viens pats. Visi piecēlušies, gaida, bet tu steidzies rīt kumosu pēc kumosa. Droši vien tu sevišķi labi nejustos.

Lai kāds no viesiem nenokļūtu šādā neērtā stāvoklī, ir pieņemts, ka jāpieceļas no galda visiem vienā laikā un tikai pēc tam, kad ceļas no galda namatēvs.

Viņam tomēr jālūkojas, lai nepieceltos par agru, kamēr viesi vēl ēd.

Ir sastopamas arī nelāgas paražas.

Daži domā, ka pēc labas uzvedības noteikumiem jāturot glāze vai tase ar trim pirkstiem un esot jāizstiepj mazais pirkstiņš.

Vai tā būtu ērtāk dzert?

Protams, ne. Šos nedabiskos paņēmienus kādreiz izgudrojušas bagāto tirgoņu sievas, lai atšķirtos no vienkāršām zemniecēm. Sak, re, cik mēs esam smalkas, — pat tasīti turam rokā kaut kā sevišķi!

Daži mēdz atsacīties no cienasta un gaida, lai viņu desmitkārt lūdz, vai atkal atstāj uz šķīvja daļu ēdiena, bet paēduši pa roku galam atgrūž šķīvi un nicinoši savelk lūpas. Sak, mūs jau ne ar ko nevar pārsteigt, nēs neesam badā! t

Tā nav laba uzvedība, bet gan muļķīga ķēmošanās. Tādas nelāgas manieres nevajag apgūt.

KA IZTURĒTIES PIE GALDA

1. Ēzdams nekod lielus kumosus-, tas nav glīti.

2. Nerunā ar pilnu muti. Ja tev ko jautā, vispirms norij kumosu, tad atbildi.

3. Nestreb ar troksni, nepūt uz karstu ēdienu, nedauzi ar karoti pa šķīvi. Centies ēst bez trokšņa.

4. Galu griez nelieliem gabaliņiem. Atgriezis ku mosu, apēd to, pēc tam griez nākošo. Nesagriez visu porciju uzreiz: tavs šķīvis izskatīsies nekārtīgs un ari ēdiens ātri atdzisīs.

5. Cepts vai vārīts putns no šķīvja jāņem ar dakšiņu, atgriežot mazu kumosiņu, bet, kad kumosu nogriezt grūti, var ņemt kauliņu pirkstos un apskrubināt.

6. Zivju asakas var izņemt ar dakšiņu un arī ar pirkstiem.

7. Piedevas, piemēram, saknes, kartupeļus, makaronus, ēd ar dakšiņu, bet var piepalīdzēt uzņemt uz dakšiņas ar maizes gabaliņu.

8. Neēd ar karoti to, ko var ēst ar dakšiņu.

9. Nebāz nazi mutē, tas nav glīti un bez tam var viegli sagriezt muti.

10. Zivis, biezpiena plācenīšus, kotletes, olu maisījumu negriez ar nazi, tos var viegli sadalīt ar dakšiņu.

11. Ēdot nazis jātur labajā rokā, dakšiņa kreisajā. Nepārliec tos no vienas rokas otrā, kamēr viss ēdiens nav apēsts.

12. Kompota kauliņus neizspļauj tieši šķīvītī. Pieliec karoti pie mutes, izlaid tajā kauliņu, tad uzliec uz šķīvja.

13. Ja gribi ko paņemt, nestiepies pāri visam galdam, palūdz, lai blakussēdētājs pasniedz.

14. No kopēja trauka ņem aizvien malējo gabaliņu. Neizmeklējies, jo, paņēmis labāko, tu atstāj slik tāko savam kaimiņam, bet tas nav pieklājīgi.

15. Nepētī un nebaksti to, kas uzlikts uz tava šķīvja. Tas ir nepieklājīgi, saimniece var domāt, ka tu apšaubi cienasta labumu.

16. Nekad nenopel ēdienu, ko ēd tavi galda biedri. Ja tev tas negaršo, nebojā ēstgribu citiem.

17. Nesavāc mērces atliekas no šķīvja ar maizes gabaliņu. Nedzer tieši no bļodiņas kompota sulu.

18. ’ Pabeidzis ēst, neaplaizi karoti. Netīro nazi un dakšiņu neliec uz galdauta, bet uz šķīvja.

19. Neliec bez atļaujas savu netīro šķīvi uz blakus sēdētāja netīrā šķīvja.

20. Tēju dzerot, neatstāj tējkaroti tasītē vai glāzē, tā var apgāzties. Kad esi izšķīdinājis cukuru, noliec karotīti uz apakštasītes.

21. Nesēdi pie galda sāniski vai kājas krustām salicis. Tas nav glīti un nav arī pieklājīgi.

22. Ēzdams nelasi — tas ir nepieklājīgi pret pārējiem un arī kaitīgi.

23. Neēd autobusā, metro, kino. Tas nav glīti. Turklāt ēdamā druskas vai kūstoša saldējuma pile var noķēpāt sēdekli vai atstāt pēdas uz kaimiņa apģērba. Pagaidi, kamēr pārnāksi mājās.

24. Nevel no maizes bumbiņas, nedrupini to bez vajadzības, apēd visas garoziņas. Neaizmirsti, cik daudz ļaužu strādā, lai izaudzētu un izceptu maizi. Un cik daudziem cilvēkiem zemes virsū kumoss maizes vēl ir vesela bagātība! To atceries vienmēr.

.

PIEKTĀ NODAĻA.VAI TU VELIES BUT SKAISTS?

.

KOMANDIERA PAVĒLE

Bija 1941. gada septembris, Lielā Tēvijas kara visgrūtākais mēhesis. Fašistu tanki lauzās uz Ļeņingradu. Niknas cīņas ar hitleriešiem notika jau pilsētas pievārtē.

Rītausmā frontes virspavēlnieka zemnīcā iedrāzās virsnieks.

Viņa blūzes apkaklīte bija vaļā, zābaki dubļaini. Melni sari klāja sen neskūto zodu.

— Biedri maršal! — virsnieks aizsmacis kliedza.

Vācieši mūs ielenc! Mēs nenoturēsimies!

Frontes virspavēlnieks lēnām pacēla acis no kartes.

— Biedri kaptein, — viņš vēsi un mierīgi teica.

saposieties kā nākas un ziņojiet pēc reglamenta.

Dodu jums desmit minūtes laika. Ejiet!

Droši vien tu patlaban nodomāji: kā nu tā var? Ienaidnieks tūliņ pārraus fronti, bet maršals skatās uz nez kādām tur pogām un neskūto virsnieka seju. Vai tādā brīdī šādi sīkumi vairs prātā!

Bet maršals bija pieredzējis vairākus karus un ļoti labi zināja, ko dara. Pēc virsnieka ārējā izskata viņš redzēja, ka tas vīrs vairs nevalda pār sevi, ka to pārņēmusi panika. Kā tāds cilvēks, kas zaudējis pašsavaldīšanos, var pavēlēt, iedvesmot un uzmundrināt kareivjus?

Maršals zināja, ka negaidītā pavēle liks atjēgties apjukušajam virsniekam. Dotajās desmit minūtēs kapteinis spēs savaldīties, nomierināsies un sapratīs, ka

ikvienā situācijā katram cilvēkam, jo īpaši komandierim, jābūt brašam, disciplinētam un, protams, tīram un kārtīgam.

Cilvēka raksturs veidojas no sīkumiem. Iekams vadīt citus, jāiemācās pašam savaldīties, atbildēt par sa viem vārdiem un darbiem, rūpēties par savu ārieni.

Kā var kareivji sajust cieņu un uzticēties komandierim, kas neprot sevi savaldīt?

Visdrosmīgākie kaujas virsnieki, piemēram, izlūki, artilēristi, tankisti, lidotāji, ar kuriem esmu sastapies frontē, bija vienmēr kārtīgi saģērbušies, noskuvušies, savaldīgi un braši. Tas palīdzēja viņiem saglabāt mieru visgrūtākajās situācijās. Tieši tāpēc biedri viņus sevišķi mīlēja un cienīja.

BALTIE FORMAS SVĀRKI

Līdz ātrvilciena atiešanai palikušas vēl dažas sekundes. Tūliņ atskanēs vecākā konduktora svilpe un spēcīgā lokomotīve, strauji uzņemdama ātrumu, aizraus sastāvu uz Melno jūru.

Pie elsojošās lokomotīves pienāca slaids cilvēks greznos, baltos formas svārkos un baltiem cimdiem rokās. Satvēris spoži nospodrināto rokturi, viņš uzlika kāju uz kāpšļa.

— Kas tas tāds? — apjautājos vilciena pavadonim.

— Vai tad nezināt? Lokomotīves vadītājs, — pavadonis atbildēja.

Līdz šim lokomotīves vadītāju vienmēr biju iedomājies kā cilvēku eļļainā blūzē un melnām rokām, kas notašķītas ar kvēpiem un oglēm. Pēkšņi izrādījās, ka tas tā nemaz nav.

Mans priekšstats bija novecojis.

Tagad ātrvilcienu vadītājus nevar atšķirt no pasažieru tvaikoņu kapteiņiem — viņi vada lokomotīves, nenovelkot baltos svārkus.

Tas nav tikai tāpēc,/ka moderno lokomotīvju kurtuvēs vairs nedeg ogles, bet nafta un vadītāja seju un apģērbu neklāj kodīgie ogļu putekļi.

Lokomotīves vadītāja baltie svārki liecina, ka viss viņam uzticētās lokomotīves mehānisms ir labākā kārtībā, nekur nesūcas un neizplūst eļļa, visi kloķi un rokturi tīri.

Lokomotīvju vadītāju baltie svārki liecina par darba kultūru.

Kad uzņēmumā vai fabrikā tevi iepazīstina ar strādnieku pirmrindnieku, tam mugurā nav saplēsts vai no-speķots virsvalks. Viņš stāv pie darbgalda tīrā un glītā kombinezonā, un viņa darbgalds mirdz gluži kā jauns, arī visi instrumenti viņam vispriekšzīmīgākā kartībā.

Nolaidīgs cilvēks ir nolaidīgs arī darbā.

Ja tev deguns un pirksti noķēpāti ar tinti, neiedomājies, ka tas ir vistiešākais pierādījums, cik cītīgi esi rakstījis sacerējumu. Gluži otrādi, tas liecina tikai par tavu nolaidību.

Ja paskatās uz taviem noķēpātajiem pirkstiem, tad var iedomāties, ka tavā sacerējumā tikpat daudz traipu, cik vārdu.

NAGI AR «SĒRU LENTI»

Marka Tvena «Toma Soijera piedzīvojumos» ļoti jocīgi aprakstīts, ar kādām pūlēm svētdienas rītā varoņa māsīca Mērija centās dabūt Tomu daudzmaz kārtībā:

«Mērija iedeva viņam skārda bļodu ar ūdeni un ziepju gabaliņu. Toms izgāja ārā un nolika bļodu uz maza soliņa. Tad viņš iemērca ziepes ūdenī un atlika atpakaļ, uzrotīja piedurknes, uzmanīgi izlēja zemē ūdeni, iegāja virtuvē un spēcīgi sāka berzt seju ar dvieli, kas karājās aiz durvīm. Bet Mērija atņēma viņam dvieli un sacīja: — Kā tev nav kauna, Tom? Kā tu vari būt tik nejauks? Tev taču nekas ļauns nenotiks, ja tu nomazgāsies.

Toms bija drusku samulsis. Bļodu no jauna pielēja ar ūdeni, un šoreiz Toms brīdi stāvēja pie tās, it kā izšķirdamies par kaut ko, ievilka dziļi elpu un sāka mazgāties. Kad viņš atkal iegāja virtuvē, aizmiedzis abasacis, un ar rokām taustījās pēc dvieļa, ūdens un ziepju putas, kas pilēja no viņa sejas, nedeva iemesla šaubīties par viņa godīgumu. Bet, kad viņš beidza slaucīties, iznākums tomēr nebija apmierinošs, jo nomazgātais laukums līdzīgi maskai sniedzās tikai no smakra līdz pierei. Augstāk un zemāk no šī laukuma stiepās plaša, ūdens neskarta teritorija, kas sniedzās uz augšu līdz pierei un gāja lejup visapkārt kaklam.»

Man šķiet, ka šajā ziņā tu negribētu līdzināties nabaga Tomam, kas tā baidījās no tīra ūdens. Daudz labāk līdzināties tūristiem. Tie ir braši!

Vai dziļi taigā, vai augstu kalnos pēc nogurdinoša pārgājiena, kad acis krīt ciet aiz noguruma, tūristi nesēžas pie ugunskura, neēd vakariņas, kamēr nav strautā līdz jostas vietai nomazgājušies, neaizmirsdami nomazgāt arī kājas.

Tomēr sastopami vēl tādi zēni, kas mazgājas pēc Toma Soijera parauga. Kaut kā pabružā degunu, bet aizmirst nomazgāt kaklu un ausis.

Par nožēlošanu, tādas pašas nevīžas sastopamas arī meiteņu vidū, turklāt vēl krietni pieaugušu meiteņu vidū.

Viņas uzvelk lakādas kurpītes kājās, bet zeķes aizmirst salāpīt. Zem dārgas mežģiņu apkaklītes redzams nemazgāts kakls; zem rožaini nolakotiem nagiem redzama melna netīrumu svītra; zem modernas cepurītes nokarājas nemazgātu, nesukātu matu pinkas.

Tādas nevīžas domā, ka pretimnācēji uz viņām skatās un tīksminās, bet īstenībā žēl viņās lūkoties.

Tīrīgam jābūt ne vien sevis dēļ. Tā nav tikai tava personīgā darīšana.

Nevīžīgs cilvēks izrāda necieņu pret citiem cilvēkiem.

Tu taču nedzīvo pasaulē viens pats. Allaž tev jāsaduras ar citiem cilvēkiem. Kam gan patīk stāvēt līdzās tādam, kura plecus klāj/blaugznas? Kam gan patīk ar savām tīrām drānām saskarties ar netīru, notraipītu

uzvalku, spiest nemazgātu roku. kurai netīri nagi?

KĀ AIZGĀJA BOJA ZELTA PUISĒNS

Cilvēks, kas nerūpējas par savu tīrību, ir netīkams apkārtējiem. Tīrība ir viens no galvenajiem veselības priekšnoteikumiem.

Cilvēks elpo ne tikai ar plaušām, bet arī ar ādas virsmu. Ar plaušām vien elpošanai ir par maz.

Itāliešu renesanses laikmeta slavenā mākslinieka Rafaela biogrāfija min šādu gadījumu.

1515. gadā Florences bagātnieks Lorenco Mediči rīkoja krāšņus svētkus par godu savam radiniekam — Romas pāvestam Leonam X. Svinīgajā procesijā bija paredzēts vilkt ratus ar alegoriskām grupām, ko vajadzēja grezni izrotāt labākajiem Itālijas māksliniekiem.

Kāds Rafaela skolnieks ierosināja sameklēt skaistu puisēnu, pārklāt ar zelta krāsu un nostādīt uz pjedestāla kā dzīvu «Zelta^1 laikmeta» statuju.

Ideja iepatikās, un tajā pašā vakarā kāda nabadzīga akmeņkaļa meita no kaimiņu ciemata atveda māksli nieka darbnīcā savu piecus gadus veco brālīti.

— Tas ir Paolo, — meitene sacīja. — Viņš ir visskaistākais puisēns visā mūsu ciemā. Jūs varat viņu nokrāsot, ja dosiet mums mazliet naudas.

Drīz vien uz ielas izskrēja kails zēns. no galvas līdz kājām apzeltīts. Viņš priecīgi lēkāja un klaigāja:

Anunciāta, paskaties! Es esmu no zelta! Viscaur no tīra zelta. Tagad mani var pārdot vēl dārgāk.

Paolo prieks nevilkās ilgi. Pamazām viņš sāka sajust nesaprotamu smagumu.

Kāds it kā žņaudza visu viņa ķermeni, kļuva grūti elpot. Cauru nakti viņš nemierīgi grozījās gultā un no rīta piecēlās gluži slims.

Paolo ar grūtībām nostāvēja savos ratos garo procesijas laiku. Kad svētki beidzās, viņš bija gluži bez spēka. Puisēns aizmirsts gulēja zemē un vaidēja. Mirdzošais apzeltījums neizsakāmi žņaudza.

Puisēnam šķita, ka briesmīgais zelts smacē nost, viņš zaudēja samaņu, murgoja.

Kad pārbiedētā māsa beidzot sameklēja māksli-

nieku un dabūja līdzekli, ar ko krāsu nomazgāt, jau bija par vēlu — «zelta puisēns» nomira.

Puisēns aizgāja bojā tāpēc, ka viņa āda nespēja elpot. Biezais apzeltījums nelaida cauri gaisu.

Putekļi un sviedri gluži tāpat aizķepē sīkās poras, caur kurām elpo mūsu āda. Tā kļūst slāba. Āda sliktāk aizsargā organismu no aukstuma, uz tās drīz vien parādās dažādi izsitumi, pūtes un augoņi.

Turklāt netīra āda ir labvēlīga augsne mikrobiem, kas izraisa slimības.

Ne velti jau senos laikos krievu karavīri pirms došanās kaujā nomazgājās un apvilka tīru veļu.

No ilggadējās pieredzes bija zināms, ka uz tīras miesas rētas nestruto un ātrāk sadzīst.

KAS IR SKAISTĀK?

Ikvienam cilvēkam gribas būt skaistam. Tas ir ļoti labi.

Taču daudzi zēni un meitenes vēl pareizi neizprot, kas dara cilvēku skaistu.

Šis jautājums nav nemaz tik vienkāršs. To der noskaidrot.

Minēsim divus piemērus.

Pa ielu iet izgreznojusies un izkrāsojusies dīkdiene. Viņas skropstas saziestas ar biezu, melnu tušu.

Pretim nāk tikko maiņu beidzis ogļracis. Arī ap viņa acīm redzami melni loki. Tie ir ogļu putekļi, kas pielipuši plakstiņiem.

Kādas acis tev patiktos?

Var jau būt, ka melnie nenomazgājamie loki ap ogļrača acīm nepadara skaistāku viņa seju, taču tie liecina, ka šis cilvēks smagi strādā pazemē, iegūst kurināmo mūsu valstij. Tāds cilvēks ir jāciena.

Bet dīkdiene ar melnām, pieķepušām skropstām baidās ne tikai no lietus, bet baidās lieku reizi pat pamirkšķināt acis.

Pēc manām domām, tādas skropstas nepadara cilvēku diezcik skaistu, vienīgi liecina, ka nožēlojamā persona dažu labu stundu nonīkusi pie spoguļa.

Bija laiki, kad cilvēki, kas dzīvoja no citu darba, pat lielījās, ka viņi nestrādā. Viņi lepojās ar savām slaidajām, mīkstajām rokām, kas nebija redzējušas ne cirvi, ne lāpstu. Ķīniešu augstmaņi — mandarīni pat tīšām negrieza nagus, audzēja tos vairākus centimetrus garus, lai visi redz, ka šie pirksti nav domāti darbam.

Es nedomāju, ka mūsu zemē, darbaļaužu zemē, kādam jaunietim varētu ienākt prātā lielīties ar mīkstiem dīkdieņa pirkstiem un ataudzētiem nagiem, varbūt vienīgi visdumjākie «memmes dēliņi» atļautos to darīt.

Pie mums ir gluži otrādi — jaunieši, atgriezušies no neskartajām zemēm vai labības novākšanas, ar lep numu rāda draugiem savu roku sasprēgājušo ādu un tulznas plaukstās.

No tādām rokām uzreiz var redzēt, vai cilvēks vairījies no darba vai godīgi strādājis vispārības labā.

Ar tādu pašu cieņu mēs noraugāmies uz jutīgajiem mūziķa pirkstiem ar īsi apgrieztiem nagiem vai arī uz spēcīgām un veiklām ķirurga rokām.

Cilvēku nedara pievilcīgu viņa izsmalcināti koptā āda.

Tikai darbā un cīņās cilvēks attīsta visas savas do tības un kļūst patiesi skaists.

Vai gan kalsns, muskuļots sportists, ģeologs, jūrnieks, lidotājs ar iedegušu, vējā aprautu seju nav simt kārt skaistāks par izlutušu slaistu ar ļenganiem muskuļiem un nokārušos vēderu?

Jauki par to ir pateicis Vladimirs Majakovskis:

«... nav pasaulē

skaistāka ģērba tāda kā bronzas muskuļi,

svaiga āda.>

Bet dažas meitenes domā, ka ar šādu skaistumu ir par maz. Viņas pārāk rūpējas par dažādām lentītēm un spraudītēm, būdamas pārliecībā, ka tikai dažādi rotājumi dara cilvēku skaistu.

Dažkārt gadās sastapt vecu čigānieti, kas no galvas

līdz kājām nokārusies ar lētiem greznumiem. Pirkstos viņai vara gredzeni, ap dilbiem aproces, ap kaklu stikla krelles, ausīs — auskari un dažkārt pat matu bizēs iepītas nelielas sudraba monētas. Ar vārdu sakot — apkārt klīstošs juveliera veikals.

Vecā čigāniete turas pie vecām paražām, kādas kādreiz bijušas Austrumu zemēs, kur klejojuši viņas senči.

Kur daba ir spilgta un krāšņa, kur visapkārt mirgo kvēlojoša saule, tur sievietes radušas ģērbties koši un raibi, ar daudzām rotas lietām.

Ja mirdzošās un skanošās aproces vai arī krelles labi saskan ar tikpat košām drānām, tad pie vienkāršiem un neuzkrītošiem eiropiešu apģērbiem pārmērīgi daudz rotas lietu izskatās negaumīgi un neglīti.

Gadās redzēt meitenes, kas apkārušās ar neskaitāmiem nieciņiem: gan krellēm un aprocēm, gan gredzentiņiem un klipšiem un nez kādiem vēl karekļiem važi-ņās. Viņas nesaprot, ka it visur, un jo sevišķi rotas lietu izvēlē, vajadzīga atturība un mēra sajūta.

Žurnālā «Pionieris» par šīm modes dāmiņām reiz bija iespiesti satīriski pantiņi:

«Krelles,

Lentes,

Bantes

Sprādzes,

Apzeltītas spārītes . .

Brīnās ļaudis: kas gan te,

Jaunā gada eglīte?

Uzpūš vējš

Tāds maigs un vēlīgs.

Ieskanas,

Bet zvans tāds dzēlīgs.

Iešķindas Un paliek kluss.

Vai tas baida putniņus?

Netrāpījāt!

Tā jau Nadja,

Uzposta

Un izgreznota!»

I

Redziet, kā var iziet, ja pārlieku nokaras ar visādiem grabuļiem.

PAR PĒRTIĶIEM, PAPAGAIĻIEM UN PĀVIEM

Abhāzijas galvaspilsētas Suhumi pievārtē atrodas liela pērtiķu audzētava. Aiz augstiem stiepļu sietiem plosās, kaujas un ložņā pa kokiem desmitiem lielu un mazu mērkaķēnu, paviānu, šimpanzu.

Novērojot šos jocīgos dzīvniekus, dažkārt var redzēt, ka daži izturas gluži kā cilvēki. Viņi sēž pie galda un ēd no šķīvjiem. Ceļ no kastēm augstas piramīdas. Paši atver ūdens krānu.

Sī līdzība ir tikai ārēja. Visbiežāk dzīvnieki tikai atdarina cilvēku, neizprazdami savu kustību jēgu.

Pērtiķis, atgriezis krānu, atstāj to vaļā. Ēšanas laikā tas var uzlēkt uz galda, nomest šķīvi zemē un pabeigt savas pusdienas uz grīdas. Ceļot piramīdas, pērtiķi liek lielās kastes uz mazajām un nemaz neuztraucas, ja visa celtne sabrūk.

Tikpat mehāniski cilvēkus atdarina papagaiļi un strazdi. Tie var bezgala atkārtot kādus desmit iemācītus vārdus, bet tas nebūt nenozīmē, ka viņi saprastu šo vārdu nozīmi.

Var teikt, ka daži bērni un jaunieši, bezjēdzīgi atdarinādami pieaugušos, reizumis ir tikpat smieklīgi kā mērkaķēni un papagaiļi.

Tā, piemēram, zēns uzaudzējis garus jo garus matus. Visu laiku tie krīt uz acīm un traucē lasīt. Naba-dziņš ik pa brītiņam spiests raustīt galvu kā zirgs, ko apstājuši dunduri. Kāpēc viņam tā jāmokās, nav saprotams. Ar šo neglīto cekulu puisis izskatās nevis braši, bet muļķīgi.

Vai arī mazs puišelis, uzlicis galvā tēva platmali, iedomājas, ka uzreiz izskatās pēc liela cilvēka, bet īstenībā izskatās smieklīgs: nevis pieaudzis, bet pieaugušā karikatūra.

Atdarinot pieaugušos, sevišķi grēko dažas meitenes.

Dažreiz tāda desmitgadīga koķete izlūdzas no vecākās māsas zīda zeķes, kurpes ar augstiem papēžiem un cepurīti, tā sapošas un ir pārliecināta, ka izskatās ļoti glīta. Tādā, savam vecumam nepiemērotā tērpā

viņa īstenībā izskatās vai nu smieklīga, vai vienkārši nožēlojama kā garā kleitā ietērpts dresēts cirka šunelis.

Cita pierunā māti, lai uzšuj dārgu zīda tērpu, ko uzvilkusi, iziet uz ielas un visu laiku baidās tērpu saburzīt, saplēst vai notraipīt. Nedrīkst ne spēlēties, ne arī paskriet, jāstāv kā bildei. Kāpēc darba dienā viņai vajadzīgs tāds tērps?

Nav glīti, ja meitene ir nevīžīga vai netīrīga, bet nav ieteicams piegriezt arī pārāk lielu vērību savai ārienei, jo tā ātri var kļūt līdzīga pāvam, kas pleš savu asti un sajūsmā aizmiedz acis. Kā zināms, pāvs ir visdumjākais putns.

Nevajag arī aizmirst, ka visiem nav vienāda darba alga. Teiksim, tava māte var tev nopirkt zīda zeķes vai lakādas kurpes ikdienai, bet citu meiteņu vecākiem nav līdzekļu šim nolūkam. Vai tev vajadzētu izcelties draudzeņu vidū un dižoties ar to, ka esi tik labi apgādāta? Tas nav cildeni.

īsts cilvēks ir vienmēr vienkāršs. Tikai loti aprobežoti un tukši bērni vai jaunieši atbrauc uz skolu tēva mašīnā un pēc tam staigā, degunus izslējuši.

Kas tur ko lielīties? Tas ir tēvs, kas ar savu darbu guvis tiesības lietot mašīnu, nevis tu. Kādā ziņā tu esi labāks par saviem biedriem?

«IZSTIEPIES KA STIGA»

Vai tu esi redzējis, ka virsdienesta seržants ved jauniesaukto kolonu?

Forma viņiem vienāda. Tomēr seržants, tērpies tādā pašā kareivju blūzē, tādās pašās biksēs un ar laiviņu galvā izskatās iznesīgs, slaids un saposies, bet daži jauniesauktie tik neveikli, kā maisā iebāzti, žēl uz viņiem skatīties.

Kāpēc tas tā? Tāpēc, ka seržants karadienestā iemācījies vienmēr nostāties braši, «izstiepties kā stīga», iemācījies pastāvīgi bijt nomodā par savu stāju. Tas jau kļuvis viņam par paradumu. Formas tērps viņam, izskatās labi un glīti.

Daudzi bērni un ari jaunieši pieraduši staigāt, nevērīgi saģērbušies, nemaz nepadomādami, cik tas ir neglīti. Viens iet, kūkumu uzmetis, it kā plecos tam būtu uzvelts diezin kāds smagums, otrs velk kājas pa zemi kā simtgadīgs vecītis; trešais izgāzis vēderu kā budzis plakātos. Tā nu iznāk — forma jauniesauktajiem tāda pati kā seržantam, bet izskats citāds.

Karavīri labi zina, ka cilvēka ārējo izskatu nosaka ne tik daudz viņa apģērbs, cik paša cilvēka prasme izturēties. Karavīri nekad nav nolaidīgi.

Pūlī uzreiz var ievērot suvoroviešus vai nahi-moviešus, tik brīva un skaista ir viņu izturēšanās. Bet paskaties uz dažiem skolniekiem.

Nezin kāpēc viņi staigā, apkakles sacēluši, cepures uzmaukuši līdz pašām acīm, rokas sabāzuši kabatās. Tiem droši vien liekas, ka tā izskatās vairāk pēc pieauguša, patstāvīgāk. Patiesībā viņi muļķīgi atdarina huligānus, kuri tur rokas kabatās, lai neredz, kas paslēpts dūrē.

Cits puika atpogājis vaļā kreklu līdz pašam vēderam, cepuri pastūmis pakausī, iet līgodamies, sēž atgāzies, gandrīz guļus uz krēsla.

Vēl cits, nezin kāpēc, savilcis plecus, uzmetis kupri un nepārtraukti spļaudās. Arī viņš, acīm redzot, pārliecināts, ka izskatās pēc pārgalvīga drosminieka, bet īstenībā uz viņu ir pretīgi paskatīties.

Vai nav labāk līdzināties suvoroviešiem vai nahimo viesiem? Ne bez iemesla meitenes dod priekšroku šiem glītajiem, laipnajiem un disciplinētajiem jauniešiem. Sevišķi, kad jāizvēlas, ar ko iet dejot.

Starp citu. te atkal jārunā par dažām meitenēm. Ir tādas, kas domā, ka viņām nav ne ar ko jāatšķiras no visizlaidīgākajiem puikām. Viņas iet platiem soļiem, rokas mētādamas, runā pasvītroti rupji, lietodamas ik teikumā no zēniem noklausītus žargona vārdus, pārspīlēti skaļi smejas un vispār izturas izaicinoši. Brīnums, ka viņas vēl nespļauj caur zobiem.

Vai šīs meitenes saprot, cik daudz viņas zaudē, tā nomākdamas savu sievišķīgo maigumu? Meitenēm taču jābūt par priekšzīmi zēniem un cieņa zēnu vidu jāiegūst nevis ar rupjībām, bet atturību, maigumu, vienkāršību. Tieši šīs īpašības dara meiteni jauku.

Protams, meitenei nevajag būt mīkstčaulei vai kā siltumnīcas stādam. Padomju meitenes nebaidās pārbaudījumu, nenolaiž rokas grūtību priekšā, ja vajag, prot sevi aizstāvēt. Būt drosmīgai, uzņēmīgai, patstāvīgai vēl nenozīmē būt rupjai.

Ir arī tadas meitenes, kas gatavas pazemoties līdz pēdējam, lai tikai iegūtu kāda izlutināta «kavaliera» laipnāku skatienu. Vai var cerēt, ka tevi cienīs, ja tu centīsies iztapt rupjam zeņķim un paklausīgi skriesi tam pakaļ uz viņa pirmo mājienu?

Tikai tad meitenes var prasīt no zēniem, lai tie būtu vienmēr laipni un uzmanīgi, ja būs saglabājušas savu pašcieņu.

KĀ JĀĢĒRBJAS

1. Apģērbam jābūt vienkāršam un ērtam. Tas nedrīkst traucēt kustībasv traucēt darbā vai rotaļās.

2. Jāģērbjas atbilstoši savam vecumam. Bērniem nav jāgreznojas ar tādām rotas lietām, kādas nēsā pie-

augušie. Tas, kas jauki piestāv jaunietei, izskatās smieklīgi un muļķīgi mazai meitenei.

3. Cilvēku nedara glītu dārgas drānas un rotas, bet gan tīrība un kārtība.

4. Visvienkāršākā lētas drānas kleitiņa, labi izgludināta un izrotāta ar tīru baltu apkaklīti, ir daudz skaistāka nekā savalkāta, kaut kā ar spraudēm saspraudīta zīda kleita.

5. Labi nospodrināti veci apavi daudz glītāki nekā jauni, bet netīri un putekļiem klāti.

6. Apģērbam piespraustais zieds ir skaistāks par jebkuru saktu.

7. Uz teātri vai izstādi vislabāk iet skolas formā. Protams, formas tērpam jābūt labi iztīrītam un izgludinātam, greznotam ar tīru baltu apkaklīti.

8. Pie formas tērpa nedrīkst valkāt piespraudes, medaljonus, krelles vai citas rotas lietas.

9. Laba kārtības izjūta un tāpat arī laipnība pamazām kļūst par paradumu. Centies to panākt pēc iespējas ātrāk.

10. Pavirši ģērbies cilvēks rada neuzticību: ja viņš pats nav kārtīgs, kā tad var paļauties, ka tiks izpildīti viņam uzticētie pienākumi?

11. Mācies pats rūpēties par savu apģērbu: salāpīt zeķes, piešūt pogas, izgludināt kleitu vai bikses. Pirms iziešanas no mājas notīri mēteli un apavus, nomazgā galošas vai botes.

12. Pieradinies mazgāties ar ziepēm ne vien ik rītu, bet arī vakaros. Neaizmirsti labi nomazgāt ausis un kaklu, ar suku iztīrīt zobus. Ja tev mājās ir vanna, nomazgājies katru rītu zem vēsas dušas. Ja vannas nav, norīvējies ar mitru sūkli un bieži mazgā kājas. Ja tu dzīvo ārpus pilsētas, tad vasarā pats iekārto dušu kaut kur dārzā vai šķūnī.

4 — To der zināt

SESTĀ NODAĻA. SARUNA PAR SARUNU

.

VARENI!»

NEsen mans dzīvokļa kaimiņš, zēns gadu divpadsmit-pārnāca no kino. Viņa acis satraukti mirdzēja.

— Vai filma bija laba? — es apvaicājos.

— Varena! — viņš atbildēja.

— Kas tad tur bija tik varens?

— Nu, ziniet, vareni! Sākumā, saprotiet, viņš pēkšņi dabū zināt, bet pēc tam, saprotiet ... Ar vārdu sakot, tiešām vareni... Vispār, ziniet, kā teikt, viņš no sākuma nezina, un tas iznāk tik braši, ka, saprotiet, vispārīgi, neviens nezina ... bet pēc tam, saprotiet, viņš pats zina, bet viņi nezina... Nu, vispār, vareni! Vai saprotat?

Es nesapratu. Mans paziņa tā arī nespēja sakarīgi pastāstīt, kas viņam tā bija paticis tai filmā. Viņš nespēja atrast vajadzīgos vārdus.

Citreiz mans mazais kaimiņš atnāca no skolas ar noslēpumaini svarīgu sejas izteiksmi un tūliņ palūdza lielu papīra lapu.

— Tādu sevišķi labu! — viņš piebilda.

— Kāpēc tā tev vajadzīga? — es pajautāju.

— Mūsu klase, saprotiet, saņēma vēstuli ... Ar

vārdu sakot — no Rumānijas ... tā teikt, no pionieriem .. . viņu pionieriem ... Nu, ar vārdu sakot, īsi runājot, man uzdeva ... vispār, man, saprotiet, jāraksta atbilde. /

Pagāja divas stundas. Iegājis pie kaimiņiem, es ieraudzīju, ka mans paziņa sēž pie galda un priekšā tā

pati baltā lapa, uz kuras uzrakstīti tikai divi vārdi: «Dārgie pionieri!!!» Šie divi vārdi bija pastiprināti ar trim treknām izsaukuma zīmēm.

— Kāpēc tu neraksti? — es apjautājos.

Viņš neatbildēja un drūmi novērsās.

Es sapratu: viņam atkal pietrūka vajadzīgo vārdu. Viņš taču nevarēja rakstīt rumāņu pionieriem tā, kā bija pieradis stāstīt:

«Mēs dzīvojam, saprotiet, vispār, kā teikt, vareni ...» — un tas viss.

Bet citu vārdu viņam krājumā nebija.

SAVA GUDRĪBA

Šis zēns runā apmēram tā, kā Ļeva Tolstoja lugā «Izglītības augļi» no laukiem iebraukušie zemnieki sarunājās ar kungu:

«To nu gan tu vari cerēt, ka izdarīsim, galvu liekam ķīlā, ka izdarīsim nevis kaut kā, bet, kā sacīt, kā nekā, bet, kā saka, vai būs tā, kā vajag ...»

Vai jūs domājat, ka šie zemnieki nemācēja arī citādi sarunāties? Vai tad viņiem citu vārdu nebūtu bijis?

Ieklausieties, cik saprātīgi viņi sarunājas ar bufetnieku, virēju, apkopēju — ar savas kārtas ļaudīm. Gudri, ar humoru, pašapzinīgi.

Cits jautājums, kā runāt ar kungu. Ar to jārunā viltīgi. Tīši jāizliekas muļķīgākam, lai neviļus neizpļāpātu ko lieku.

Kungs taču ir ienaidnieks. Viņam rūp vienīgi tas, kā vairāk noplēst no zemnieka. Tāpēc sarunā ar kungu vajadzīga smalka diplomātija: pašam teikt pēc iespējas mazāk, bet censties izzināt kunga nodomus un aprēķinus.

Bet tev taču nav darīšana ar kungu, tu sarunājies ar biedriem. Kāpēc tad tu runā tā, lai neviens nesaprot, ko tu īsti gribi teikt?

Gluži otrādi, vajag mācīties runāt precīzi, izteiksmīgi, skaidri. Jāprot pastāstīt par visu tā, lai katrs var saprast.

«TIEŠI TĀ, JŪSU LABDZIMTĪBA!»

Daži zēni vispār negrib papūlēties un pameklēt vajadzīgos vārdus. Uz katru jautājumu viņi atbild vienu un to pašu:

«Jā gan».

Viņiem šķiet, ka tā jārunā karavīriem un ka, šādi runājot, viņi līdzinās padomju virsniekiem.

Īstenībā viņi atdarina veco cara laiku armijas zaldātu valodu.

Cara ģenerāļi centās izskaust «zemākajās činās», — kā toreiz sauca zaldātus, — ikvienu cilvēcisku pašcieņu. Viņi centās zaldātus pataisīt par «truliem lopiem», par paklausīgiem manekeniem, kas bez domāšanas gatavi izpildīt jebkuru pavēli.

Cara zaldāts neuzdrošinājās pat runāt parastā cilvēciskā valodā. Viņam bija dotas tikai dažas frāzes: «klausos», «vainīgs», «nebūt ne», «esiet sveiki», «tieši tā». Ar šiem nedaudzajiem vārdiem zaldātam bija jāiztiek visos dzīves apstākļos.

Muļķīgā atbilde «jā gan» atgādina vecu veco «tieši

tā».

Padomju kareivji un virsnieki ne vien dzīvē, bet arī ierindā sarunājas parastā valodā.

Viņu teikumi ir tikai noteiktāki un īsāki, jo kaujas apstākļos gari spriedelēt nav laika. Bez tam padotajam vienmēr jāatkārto saņemtā pavēle, jo tam, kas pavēl, jābūt pārliecinātam, ka izpildītājs ir sapratis pareizi un neko nesajauks.

Arī tev jāmācās savas domas izteikt īsi un skaidri, bet nevis kropļojot valodu.

«MAZDŪŠĪGA PSIHIATRIJA»

Sastopami arī tādi, kas rīkojas gluži pretēji, cenšas izsacīties pēc iespējas gudrāk. Tiem bez kāda pamata gribas paspīdēt ar savām zināšanām. Viņi vietā un ne-

vietā iepin savā valoda vārdus, ko izlasījuši avīze vai dzirdējuši pa radio, šos vārdus pat īsti nesaprazdami.

Neieteicu sekot šim piemēram; lietojot nepiemērotus vārdus vajadzīgo vietā, var nokļūt smieklīgā stāvoklī.

Tādi iedomātu vārdiņu cienītāji atgādina telegrāfistu un vecmāti Zmejukinu noAntona čehova lugas «Kāzas». Tie visiem spēkiem vēlas parādīt, cik viņi «izglītoti».

Redziet, kā viņi sarunājas:

«Telegrāfists. Kas ir cilvēku asaras? Tikai mazdūšīga psihiatrija! ...

Zmejukina. Ar jums runājot, man aizraujas elpa ... Dodiet man atmosfēru! ...»

Paplašināt savu vārdu krājumu, protams, ir nepieciešami, taču to vajag darīt ar saprātu, nevis mehāniski.

Ja esi dzirdējis kādu jaunu vārdu, kas nav tev zināms, palūdz, lai paskaidro tā jēgu, vai arī paskaties vārdnīcā, ko tas nozīmē.

Tikai labi izpratis jaunā vārda nozīmi, sāc to lietot.

Vislabāk savu valodu var bagātināt, lasot grāmatas. Jo vairāk grāmatu izlasīsi, jo vairāk vārdu paliks tev atmiņā.

Pirms revolūcijas Sibīrijas tālajos ziemeļos nebija skolu. Cilvēki uzauga un dzīvoja, nemācēdami ne lasīt, ne rakstīt. So apgabalu klejotāju tautu valodās bija pavisam tikai trīs četri simti vārdu. Klejotāju dzīves veids bija tik primitīvs, ka ar šādu vārdu krājumu pilnīgi pietika.

Bet pilnīgajā krievu valodas vārdnīcā, kas iznāca 1935. gadā, ir astoņdesmit pieci tūkstoši divi simti deviņi dažādi vārdi. Tur nav neviena vārda, kas nebūtu lietots kādā grāmatā.

Tiesa, tā ir vārdnīca. Tajā savākti visi vārdi, kas eksistē krievu valodā.

Nesen literatūras pētnieki nolēmuši izzināt, cik daudz dažādu vārdu lietojis savos sacerējumos Aleksandrs Puškins. Viņi izrakstīja no Puškina dzejām, poēmām, pasakām un stāstiem visus vārdus, ko lietojis dzejnieks. Kad tos saskaitīja, izrādījās, ka Puškins lietojis vairāk nekā divdesmit tūkstoši dažādu vārdu.

Redziet, cik bagāta ir literārā valoda.

Tur atrodami vārdi un teicieni, ar kuru palīdzību var izteikt jebkuru domu, attēlot jebkuru sajūtu.

Ja esi teātrī, ieklausies pieaugušo sarunās, lasot grāmatas, īpaši centies atcerēties pirmoreiz dzirdētus vārdus. Ievēro, kādā sakarībā tie sacīti. Iegaumē, kādus vārdus rakstnieks lieto bieži, bet no kādiem pavisam izvairās. Paseko, kā rakstnieks veido sarežģītus teikumus.

Tādā veidā arī tava valoda pamazām kļūs bagātāka un tīrāka. Tā tu arvien vieglāk varēsi izteikt savas domas un sarunu biedri tevi sapratīs ātri un pareizi.

BEZ VALODAS

Sevišķi sāp sirds par tiem nesaprātīgajiem jauniešiem, kas sagandē katru savu teikumu ar rupjiem izteicieniem vai muļķīgu, bezjēdzīgu žargonu, domādami, ka tā sasnieguši drosmes kalngalus. Kad jādzird tādu nejēgu saruna, kļūst pretīgi un šķebeni, tā vien liekas, ka katrs tāds teikums būtu izvāļāts pa mēslaini.

Lielākā daļa šo nejēdzīgi kroplo vārdu ievazāti no tālās senatnes.

Kādreiz, pirms revolūcijas, tirgotāji uzskatīja par savu galveno uzdevumu apkrāpt pircēju — pārdot pēc iespējas dārgāk sliktu, nederīgu preci. Lai citi nesaprastu, veikalnieki sarunājās ar saviem pārdevējiem īpašā žargonā.

Šo izkropļoto valodu lietoja arī uzpircēji tirgos, lai, tā vienojoties, nopirktu preces no tirgū atbraukušā naivā zemnieka pēc iespējas lētāk.

Sava izdomāta sazināšanās valoda bija arī zagļiem, blēžiem, laupītājiem. Tādā savā valodā viņi apsprieda savus netīros darījumus.

Bērni paši dažkārt neaptver savu izteicienu jēgu, bet lieto tos savās sarunās, muļķīgi plātīdamies. Kāpēc? Vai tā padomju bērniem jāatdarina visādi blēži?

Vai nav muļķīgi piesārņot mūsu gudro, jauko un lielisko valodu ar rupjiem, neglītiem izteicieniem?

Domāju, ka tas nav mums vajadzīgs.

Dažkārt, pastaigājoties starpbrīdī pa teātra foajē, gadās redzēt: stāv kāds skolnieks ar meiteni un nezina, ko teikt. Sarkst, nopūšas, bet nekādi nevar iesākt sarunu.

Kāpēc tā notiek?

Tāpēc, ka sarunās ar biedriem puisis pieradis lietot rupjus un bezjēdzīgus vārdus, ko saklausījies no huligāniem, bet sarunāties parastā cilvēciskā valodā vienkārši aizmirsis.

Ar meiteni, sevišķi, ja tā patīk, tā sarunāties nevar, to viņš sajēdz.

Nabadziņš tad nu stāv un mokās.

«MUĻĶIM MUĻĶA VALODA!»

Gribas visiem bērniem vēl dot šādu padomu.

Vienalga, par ko tu arī runātu, allaž atceries, ka runā ar savu biedru vai draugu, tāpēc nepazemo viņu ar savu toni. To tu dažkārt dari, pašam neapzinoties.

Agrāk krievu tirgoņi un muižnieki savus bērnus mīlīgi sauca par Mišeņku, Vaņušu, Mašeņku. Zemnieku bērnus un kalpus saukāja kā sunīšus: Miška, Vaņka. Maņka.

Es nezinu, kā tev tas patīk, bet man vienmēr derdzas, kad kāda jauka meitene sauc savas draudzenes tikpat rupji un pazemojoši kā muižniece savas dzimtmeitas: Valka, Taņka, Soņka.

Visai muļķīgs paradums atbildēt uz jautājumu ar jautājumu. Tas vienmēr izklausās tā, it kā tu savu draugu turētu par muļķi.

Biedrs, piemēram, jautā:

— Vai tu pusdienas esi paēdis?

Tu varētu atbildēt vienkārši «jā» vai «nē», tomēr saki:

— Vai tad man bez pusdienām jādzīvo?

Tas izklausās tā, it kā tavs biedrs būtu tāds muļķis un iedomātos, ka tu nekad neēd pusdienas.

Dažiem zēniem vispār patīk mētāties ar apvainojošiem, sarunu biedru pazemojošiem teicieniem:

«Muļķim muļķa valoda».

«Pigu tu dabūsi!»

Ari tādi teicieni ir palikuši valodā no bēdīgās pagātnes. Tajos laikos bagātnieki un viņu iztapīgie sulaiņi juta īpašu baudu, ja ar skarbu vārdu varēja aizbāzt nabadzīgajam muti, apmulsināt viņu un paņirgāties par viņa nevarību.

Tādus rupjus un ļaunus teicienus mūsu bērniem jau sen laiks aizmirst.

.

IEGAUMĒ

1. Vairāk lasi. Vērīgi izlasīta grāmata ir neatsverama valodas stunda.

2. Lasot centies iegaumēt vēl nedzirdētus vārdus.

3. Ja raksti sacerējumu vai vēstuli, centies izvēlēties vispareizākos vārdus, lai lasītājs skaidri saprastu, ko tu esi gribējis teikt.

4. Lieto tikai tādus vārdus, kuru nozīme tev skaidri saprotama.

5. Izvairies no nevajadzīgiem iespraudumiem: «saprotiet», «ziniet», «ltik, tā», «kā teikt», «ar vārdu sakot», «tātad». Tie tikai gausina runu.

6. Nepiesārņo savu valodu ar bezjēdzīgiem teicieniem, kādus lieto stilīgie, piemēram: «kā bankā», «likumīgi» u. tml.

7. Neiedomājies, ka ar bravurīgu runāšanu tu jau kļūsi vecāks par saviem gadiem un vīrišķīgāks. Gluži otrādi, ar to tu tikai iegūsi apkārtējo nievas.

8. Esi vienādi laipns tiklab vārdos, kā arī darbos.

9. Cienī savu sarunu biedru. Neapvaino viņu ar augstprātīgu vai zobgalīgu toni.

10. Bez vajadzības neatkārto tev uzdoto jautājumu, lai ar viltību censtos iegūt vairāk laika apdomāt atbildi. Sarunu biedram tu liksies vai nu cietpauris, vai vēl dumjāks, nekā tas ir īstenībā.

11. Bez vajadzības nelieto svešvārdus, ja to pašu iespējams pateikt dzimtajā valodā.

12. Nepaskaidro savu sakāmo, plātīdams rokas. Ikvienu domu var vienkāršāk un ērtāk izteikt ar vārdiem.

.

SEPTĪTĀ NODAĻA. PEC TREŠĀ ZVANA

.

«AKTIERI SABRAUKUŠI!»

Tu droši vien esi lasījis Dmitrija Furmanova grāmatu «Čapajevs» un atceries, kā tur aprakstīta frontes teātra trupas izrāde.

Sīs trupas dalībnieki bija čapajeva divīzijas kaujinieki. Vadītāja bija Furmanova sieva Anna Ņikitična. Arī lugas rakstīja kāds no politdarbiniekiem. Dekorācijas zīmēja paši, kostīmus sameklēja kā varēdami.

Katra izrāde čapajeviešiem izvērtās par īstiem svētkiem.

Kareivji, tikko padzirdējuši, ka atbrauks aktieri, pa nakti uzcēla dēļu paaugstinājumu, sameklēja lampas un sveces. Nevarēja ne atkauties, kā visi gribēja palīdzēt uzstādīt un nostiprināt dekorācijas, sameklēt trūkstošos kostīmus, aktieriem piepalīdzēt apģērbties un nogrimēties.

Bet vakarā viss pulks aizrautīgi, sajūsmā elpu aizturēdams, noskatījās šo vienkāršo izrādi, baidīdamies palaist garām kaut vārdu.

«Gadījās, ja viss bija mierīgi, no ierakumiem aizmanījās puse,» stāsta Furmanovs. «Noskatās vienu cēlienu un atpakaļ, pēc tam citi ... Tā noskatījās izrādi visi līdz pēdējam ...»

Arī es atceros, kā notika aktieru brigādes izrādes pirmajās līnijās Tēvijas kara laikā.

Ienaidnieks atradās tepat vai divu soļu attālumā. Kuru katru mirkli varēja sagaidīt artilērijas apšaudi, fašistu aviācijas uzlidojumus.

Pēc stundas jāsākas mūsu uzbrukumam, un daudzi no tā vairs neatgriezīsies.

Kaujinieki, ar bruņu cepurēm galvās, automātus rokās sažņauguši, tomēr nenovērsa acis no smagās automašīnas, kas atvietoja skatuvi. Aizmirsuši priekšā stāvošo kauju, karavīri kāri uztvēra katru aktiera vārdu, un te vienam, te otram pamirdzēja acīs asara ...

Un kādas bija pašdarbnieku izrādes Dzeržinska Vārdā nosauktajā kolonijā? Vai atceries, kā tās attēlotas A. Makarenko grāmatā «Pedagoģiskā poēma»?

Skatītāju zāle bija iekārtota vecā dzirnavu šķūnī, kur novietoja vairākus desmitus dēļu solu. Apaļās dzelzs krāsnis bija nokaitušas sarkanas, bet viss siltums aizplūda caur jumtu gaisā un šķūnī bija tikpat auksts kā ārā.

Spēlēja pēc kārtas paši kolonisti, kā nu prazdami.

Uz izrādi saradās veseliem bariem skatītāju no visām apkārtējām sādžām. Tie bija gatavi visu atdot, lai tikai iegūtu tiesības stāvēt kājās savas četras stundas pārpildītajā zālē, kur nebija iespējams ne apsēsties, ne pagrozīties.

Redziet, kā pie mums cienī teātri!

DIENAS IZRĀDE

Kāpēc es stāstu par šīm izrādēm, kas notikušas tik sen?

Tāpēc, ka pie mums sastopami arī tādi bērni, kam teātrī... garlaicīgi. Tos neaizrauj aktieru meistarība, viņiem ir vienaldzīga dekoratora māksla, režisora iz: doma, viņus nesatrauc brīnišķā mūzika. Viss aizplūst kaut kā garām.

Vēl varētu pieciest, ja viņi tikai garlaikotos. Nekā! Tie izklaidējas pēc sava prāta un traucē saviem biedriem priecāties par izrādi.

Tu aizej Jaunatnes teātrī uz dienas izrādi. Uz skatuves cilvēki dzīvo, cīnās, priecājas, cieš, kļuvuši tev jau tuvi. Tu uztraucies par viņu likteņiem, dedzīgi dzī-

vo līdzi varoņiem, ienīsti viņu ienaidniekus. «Vai tiešām neatklāsies ienaidnieku viltība? Vai tiešām varonis nokavēsies?... Ai, kaut būtu ātrāk pasteidzies, ātrāk!...» Tik ļoti tevi aizrauj notikumi, kas risinās uz skatuves.

Un ne jau tevi vien.

Rau, tur puisēns, uz priekšu salīcis, cieši satvēris krēsla atbalstus, nenovērš kvēlošās acis no skatuves.

Un lūk, tai meitenei lēnām rit dzidras asaru lāses pār vaigiem. Zālē visi seko izrādei, elpu aizturējuši ...

Par nožēlošanu, tomēr ne visi! Pa labi atskan svelpjoši čuksti:

— Nu tā, bet es viņam saku ...

— Nu-u! Šausmas! ...

— Bet viņš man, protams, saka ...

— Nevar būt! Jā, un ko tu ...

— Nu tad es tieši pateicu ...

— Ej nu, ej! Un ko viņš? ...

Tur divas pļāpīgas draudzenītes, aizmirsušas izrādi, apspriež savus «piedzīvojumus».

Tikko esi tās apsaucis, kad jau atkal pa kreisi dzirdams uzbāzīgs troksnis, nočaukst pergamenta papīrs, nokriukšķ plācenīši, kāds čāpstina:

— Nu, vai zini, baigi labie!

— Ko es teicu? Mana māte ir speciāliste.

— Uz goda! Vai tur vēl daudz palicis? ...

Tur plācenīšu cienītāji nevar sagaidīt starpbrīdi, sākuši mieloties. Izrāde viņiem neinteresē, kad tikai varētu kaut ko iegrauzt.

Protams, tādu bērnu nav daudz, bet tie paši nedaudzie — cik ļoti viņi traucē pārējiem iejusties izrādē.

Izrāde sākusies, bet viņi klīst apkārt pa ejām, meklēdami savas vietas, un ar savām galvām aizsedz skatuvi. Vai arī atsēžas cita vietā un strīdas ar citu teātra apmeklētāju, kam šī vieta pienākas.

Izrāde vēl nav beigusies, bet daži jau steidzas atstāt zāli un ar savu kāju švīkoņu apslāpē aktieru pēdējos vārdus. Garderobi tie manās paspraukties bez rindas, spiežas citiem virsū, grūstās un sagandē skatī-

tājiem to labo satraukto jūtoņu, kas palikusi no izrādes.

Tādi bērni ne vien traucē skatītājiem, bet arī aktieriem ir ļoti grūti spēlēt ar visu sirdi, pilnīgi iejusties lugas varoņu pārdzīvojumos, ja zālē ir dzirdams troksnis, sarunas, paciņu čaukstināšana, sačukstēšanās un smiekli nevietā. Aktieris zaudē vajadzīgo noskaņojumu, sāk tēlot atturīgāk, nekā būtu varējis tēlot.

Gadās, ka pēkšņi cēliena vidū atskan dimdoši aplausi un izsaucieni. Tā pārmērīgi sajūsminātās cienītājas mēdz apsveikt savu iecienīto mākslinieku parādīšanos uz skatuves.

Viņas nesaprot, ka tas traucē tieši tos aktierus, kurus viņas tā «dievina».

Aktieris, sagatavojies iziet uz skatuves, «iejūtas lomā». Viņš iejuties tēlojamā cilvēka domās un pārdzīvojumos, bet aplausu un saucienu troksnis viņu rupji izsit no šīs radošās noskaņas. Ari pārējie tēlotāji tiek izsisti no tikko pārdzīvotās iedomātās dzīves un ar nožēlu spiesti nepacietīgi gaidīt, kamēr zālē atkal iestāsies klusums.

Redziet, kas iznāk, ja bērni domā tikai par sevi un aizmirst blakus sēdošos biedrus.

.

KĀ UZVESTIES SABIEDRISKĀS VIETĀS

1. Ja esi teātrī, kino, lasītavā, muzejā, izstādē vai lekcijā, allaž ņem vērā, ka neesi viens pats. Tev blakus atrodas tavi biedri. Uzvedies tā, lai viņus netraucētu.

2. Teātrī ierodies laikus. Visi aktieri, muziķi, diriģenti, skatuves strādnieki sanākuši jau ātrāk. Viņi

parūpējusies, lai skatītājiem nebūtu jāgaida uz izrādes sākumu. Tu savukārt esi pieklājīgs pret viņiem un nenokavējies.

3. Vislabāk ierasties teātrī desmit piecpadsmit minūtes pirms sākuma, lai bez steigas varētu noģērbties, sakārtot matus, nopirkt un izlasīt programu, atrast savu vietu.

4. Garderobes numuru ieliec kabatā. Ja tu to grozīsi pa rokām, izrādes laikā tas katrā ziņā nokritīs zemē un tumsā var arī pazust.

5. Ejot uz savu vietu, virzies ar seju pret sēdošajiem. Ja esi atnācis ar meiteni, laid to pa priekšu, lai viņa apsēžas pirmā.

6. Ja esi apsēdies, bet kāds tev iet garām, piecelies un palaid.

7. Negrozies, apsēdies tūliņ biļetē uzrādītajā vietā. Ja tur atsēdies kāds cits un negrib to atbrīvot, neielaidies nekādos strīdos. Palūdz vietu ierādītājai, lai starpgadījumu noskaidro.

8. Izrādes laikā nesarunājies ar draugu par iespaidiem, varēsi parunāties starpbrīdī.

9. Nesit ar kāju mūzikas taktī, tas traucē kaimiņiem klausīties.

10. Neaplaudē izrādes laikā, pagaidi cēliena beigas.

11. Nesauc cēliena beigās «bis». Šis vārcļg^ņozīmē, ka tu lūdz aktierus atkārtot. «Bis» var saukt koncertā, kur iespējams āriju vai deju atkārtot, bet nevis izrādē.

12. Neēd izrādes laikā, pacieties līdz starpbrīdim.

13. Arī starpbrīdī nedrāzies lēkšiem uz bufeti un nespiedies pie letes, grūstīdams apkārtstāvošos. Tu taču esi atnācis teātrī nevis mieloties, bet skatīties izrādi.

14. Ja tev iedota nauda konfektēm vai cepumiem, palūdz bufetē līdzi arī savu līdz atnākušo biedreni.

15. Starpbrīdī sarunājies klusu — tā, lai tevi dzird tikai tavs sarunu biedrs. ,Esi smalkjūtīgs, nedomā, ka visus apkārtējos interesē tieši tavas domas par izrādi, gleznu vai lekciju.

16. Nepiecelies no savas vietas, kamēr aizkars vēl nav nolaists. Bieži vien pēdējie lugas vārdi ir visnozīmīgākie.

17. Nesteidzies uz garderobi pēc savām galošam. Lai arī cik daudz ļaužu būtu teātrī, tie visi paspēj apģērbties piecpadsmit minūšu laikā.

18. Lasītavā nesarunājies ar kaimiņiem pat čukstus, tu traucē viņiem lasīt, tāpat arī pārējiem.

19. Ņem vērā, ka izlasīto grāmatu lasīs vēl simtiem tavu biedru. Neieloki lapas, nenotriep grāmatas stūrus ar saslapinātiem pirkstiem. Neraksti neko uz lapu malām. Lai grāmata, ko esi izlasījis, būtu tikpat tīra, kā bijusi.

20. Apmeklējot muzeju vai izstādi, neaizskar ar rokām izstādītos priekšmetus. Padomā, kādi tie kļūs, ja ikviens no tūkstoš apmeklētājiem tos aizskars.

.

ASTOTĀ NODAĻA. LAIKA SAJUTA

.

VIENA MINUTE

Viens no pirmajiem komjauniešiem — dzejnieks Aleksandrs Bez’menskis savās atmiņās stāsta, kā 1. Viskrievijas jaunatnes savienību kongresa pārstāvjiem bijusi paredzēta tikšanās ar biedru Ļeņinu un kā šī tikšanās pirmajā reizē nav notikusi.

Delegātiem bijis jābūt Kremlī pulksten desmitos. «Pusdeviņos no rīta,» raksta Bezimenskis, «visi sapulcējās Mazajā Ilaritona ielā kopmītnes vestibilā, uz ātru roku pārlasīja referenta tēzes un devās uz Kremli. Nebija tālu ko iet. Minūtēs divdesmit varēja nokļūt galā; ja nu sevišķi lēni vilktos, tad pusstundā. Un «vilkšanās» iznāca sevišķa. Uz katra stūra iznāca ilgāka kavēšanās, jo arvien kādam delegātam iešāvās prātā kas «ārkārtīgi svarīgs», ko nepieciešami izklāstīt Ļeņinam, «visģeniālākais» priekšlikums, ko bija nepieciešams tūliņ apspriest. Visi apstājās, sākās apspriede (stāvot!), atļāva vienam izteikties «par» un vairākiem «pret», pieņēma vai noraidīja priekšlikumu un gāja tālāk — līdz nākošajam ielu krustojumam. Lubjankas laukuma un Mjasņickas ielas stūrī nostāvēja ne mazāk kā divdesmit minūtes. Arī caurlaides uz Kremli izdeva ne visai steidzīgi.

Ar vārdu sakot, delegācija ieradās Tautas Komisāru Padomes pieņemamā istabā ar četrdesmit minūšu nokavēšanos ...

Vladimira Iļjiča Ļeņina sekretāre biedre Fotijeva, iznākdama no viņa kabineta, nosodoši aplūkoja delegātus un stingrā balsī teica:

— Jaunie cilvēki! Vladimirs Iļjičs ļoti mīl jaunatni un labprāt ar to sarunājas. Bet, spriežot pēc jūsu uz-vēšanās, šķiet, esam aizmirsuši, ka viņš ir Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs un laika viņam ļoti maz. Biedrs Ļeņins vienmēr atgādina, ka ir noziegums norunāto laiku nokavēt kaut par vienu minūti. Tā kā jūs šo normu esat pārsnieguši tieši četr-desmitkārt un tā kā Vladimirs Iļjičs šodien ir sevišķi aizņemts, tad viņš nupat lūdza jums paziņot, ka tagad jūs nepieņems, bet laipni lūdz ierasties rīt pulksten desmitos no rīta.

«Jaunie cilvēki» pamīņājās pieņemšanas istabā, reģistrēja caurlaides, nepaskatījās viens uz otru, neapstājās nevienā ielu krustojumā un lēni, ne vārda nebilzdami, pēc piecpadsmit minūtēm nonāca līdz Mazajai Baritona ielai.

Tā mūsu delegāti, vēl neredzējuši Ļeņinu, saņēma no viņa mācību, ko atcerējās visu mūžu un kas jāatceras visiem jauniešiem.

Nokavēties kaut vienu minūti ir jau noziegums. Taupiet savu laiku! Taupiet citu cilvēku laiku! Esiet noteikti un organizēti, akurāti un disciplinēti! ...»

Nākošajā dienā delegācija ieradās Ļeņina pieņemšanas istabā pusotras stundas pirms noteiktā laika. Tieši desmitos tos lūdza ieiet biedra Ļeņina kabinetā.

Ļeņina muzejā zem stikla ir vienkāršs kabatas pulkstenis ar nobružātu vāciņu. Tas ir Ļeņina pulkstenis. Vladimirs Iļjičs nekad no tā nešķīrās. Strādājot, lasot referātu, vadot sēdi, pulkstenis vienmēr atradās viņa priekšā uz galda.

Ļeņinam bija dārga ikviena minūte sava un citu cilvēku laika. Viņš nekad neaizmirsa savus solījumus, nekad nenokavējās. Ja viņš bija pateicis, ka būs pie strādniekiem sapulcē tieši sešos, tad, lai kādi arī būtu darbi, viņš ieradās, kā solījies, tieši noteiktajā laikā.

.

SESTĀ SAJŪTA

Daba devusi cilvēkam piecas sajūtas: dzirdi, redzi, ožu. garšu un tausti.

Bet ir vēl ari sestā sajūta — laika sajūta. Šī sajūta cilvēkam pašam jāattīsta, jāiemācās dzīvot pēc pulksteņa.

«Vai ir vērts tā pūlēties?» var iebilst daži bērni, kas paši nav sevišķi noteikti. «Cik labi būtu dzīvot pavisam bez pulksteņa!»

Vai tas būtu labi? Pamēģināsim iedomāties, kas notiktu, ja no mūsu dzīves izzustu visi pulksteņi — rokas, *§alda, sienas, torņu pulksteņi.

Tu esi atnācis no rīta uz skolu. Būtu laiks sākt stundu, bet klasē trūkst puse skolēnu. Ari skolotāja nav. Viņš tikko iznācis no mājām. Gaidi nu. kamēr viņš nesteigdamies atnāks uz skolu!

Tu esi pārnācis mājās. Ai, kā gribas ēst! Ātrāk pusdienas! Bet māte nupat vēl sāk kurināt plīti. Viņa aizrunājusies ar kaimiņieni, un viņai nav prātā, ka esi izsalcis.

Tu esi sagatavojies braukt slēpot. Ierodies ar slēpēm stacijā un . . . ieraugi aizejošā vilciena pēdējo vagonu. Lokomotīves vadītājam šķitis, ka jau laiks braukt; viņš iedarbinājis lokomotīvi un devies ceļā.

Tu esi atnāc's kinoteātrī uz seansa sākumu, bet ... puse filmas jau izrādīta. Cilvēku bijis diezgan daudz, tāpēc mehāniķis nqlēmis iesākt ātrāk, nekā tu biji paredzējis.

Tādas nekārtības rastos, ja cilvēki šad un tad nepa-lūkotos pulksteņa kustīgajos rādītājos un pamazām nebūtu izstrādājuši sev laika sajūtu.

Sakarā ar tehnikas attīstību ši sajūta kļūst aizvien nepieciešamāka.

Maskavas metro vilciena priekšniekam uz rokas pulkstenis ar trīs rādītājiem. Vislielākais no tiem skaita sekundes. Pazemē laiku mēra nevis minūtēs, bet sekundēs.

Nedrīkst aizturēt stacijā vilciena sastāvu nevienu

minūti ilgāk par nolikto laiku. Pēc astoņdesmit sekundēm pie platformas taču jāapstājas citam vilcienam, bet iepriekšējam tajā laikā jau jāpaiet garām nākošās stacijas gaismas signālam.

Ja esi bijis Maskavā Pirmā Maija vai Oktobra svētku dienu parādes laikā, tad būsi redzējis, cik strauji aizdrāžas pāri Sarkanajam laukumam smailspārnainās reaktīvās lidmašīnas. Ieturot vienādus intervālus, traucas pa debesim eskadriļa pēc eskadriļas.

Vai tu zini, ka šis eskadriļas paceļas gaisā no dažādiem aerodromiem, kuri atrodas tūkstošiem kilometru attālumā viens no otra, un, lai pārlidotu laukumu tik stingri noteiktā kārtībā, lidmašīnas paceļas no zemes pēc sekundu rādītāja un satiekas gaisā virs Maskavas tieši paredzētajā laikā?

Bet sportā, piemēram, laiku mēra bieži ne vien sekundēs, bet sekundes desmitdaļās un simtdaļās.

1936. gada rudenī Vispasaules olimpiādē nēģeris Ovens uzstādīja pasaules rekordu: simt metrus viņš noskrēja desmit un divās desmitdaļās sekundes.

Divdesmit gadus nevienam pasaules sportistam ner izdevās gūt labāku rezultātu. Tikai pēc tam divi nēģeru skrējēji — Viljamss un Ma^čners noskrēja šo dis'.anci par vienu desmitdaļu sekundes ātrāk.

Redziet, kāpēc jaunie sportisti — skrējēji, slidskrē-jēji, peldētāji, velosipēdisti — tik bieži vēro pulksteņa sekundu rādītāju. Viņiem dārga katra ietaupītā sekundes desmitdaļa.

PIONIERA GODA VĀRDS!

Paklausieties, kas var notikt, ja cilvēks nav pieradis raudzīties pulkstenī.

Nesen mūsu sētas bērni apsprieda biedru tiesā Vas jas Petuhova nodarījumu. Tiesa nevilkās ilgi, bet sods bija bargs. Bērni vienbalsīgi nosprieda: Vasju nepieņemt divas nedēļas nekādās rotaļās. Lai spēlējas viens pats, kamēr nebūs iemācījies apzināties, ka nedrīkst krāpt biedrus.

Nodarījums bija šāds.

Bērni bija nolēmuši kolektīvi apmeklēt cirka rīta izrādi. Savāca naudu un gudroja, kam uzticēt biļešu iegādi.

— Dodiet man, — ieteicās Petuhovs, — es tur visas ejas un izejas zinu. Aiziešu stundu pirms sākuma, nopirkšu biļetes un gaidīšu jūs pie ieejas durvīm.

— Vai nepiemānīsi? — Nataša šaubījās.

— Kā tu vari tā runāt! Pioniera goda vārds! ...

No rīta bērni nomazgājās, saposās un tieši pusdivpadsmitos bija pie cirka. Vasju nekur neredzēja. Visi saprata, ka dabūt biļetes brīvdienā nemaz nav tik viegli.

— Droši vien stāv rindā, — Ļena izteica līdzjūtību.

Pagāja piecas, desmit minūtes. Vasja neieradās.

Nāca rosīgas, satrauktas bērnu grupas. Tie izvilka

no kabatām biļetes un pazuda cirka durvīs.

Mūsu bērnu priecīgais noskaņojums sāka gaist. Kur palicis Petuhovs?

Līdz izrādes sākumam atlikušas vairs tikai piecas minūtes.

— Varbūt paņemsim biļetes paši? — Nataša kautrīgi ieminējās.

Sāka skaitīt, cik katram naudas. Izrādījās, ka nepietiek pat divām biļetēm. Visi savu naudu bija atdevuši Vasjam. mJ*

Pie ieejas lielā pulksteņa rādītājs apstājās uz divpadsmitiem. No vestibila caur pusatvērtajām durvīm bija dzirdams, ka nošķind trīs zvani ... Atskanēja jautra orķestra mūzika ... nodimdēja pirmie aplausi. ..

Ar sasprindzinātu uzmanību bērni vēroja katru pienākošo autobusu, katru trolejbusu. Cik apvainojoši te stāvēt un salt, kad tur, aiz durvīm, pašreiz rāda interesantus priekšnesumus! Ļenai pat asaras saskrēja acīs.

Tajā mirklī parādījās visai norūpējies izdarīgais Petuhovs.

— Kā klājas? Vai visi sanākuši? Tūliņ mēs noorganizēsim!

Bet pie kases jau karājās paziņojums:

«Šodien visas biļetes izpārdotās».

Redziet, kāds bēdīgs notikums bija par iemeslu biedru tiesai.

Nav mazums tādu bērnu, kas neuzskata par lielu pārkāpumu kaut ko apsolīt biedram un tūliņ to aizmirst. Apsolās atnākt pulksten trijos, bet atnāk četros. Apsolās gaidīt un tomēr negaida. Apsolās atdot grāmatu pusdienas laikā, bet atnes vakarā vai tikai otrā dienā.

Un katru reizi apsolot vēl piebilst: «Pioniera goda vārds!» Kas tas par pioniera «goda vārdu»?

īstam pionierim solītais vienmēr ir jāpilda, jāciena ne tikai savs, bet arī cita laiks.

Jau jaunībā jāmācās pierast vienmēr un visur būt noteiktam. Tad tas kļūs par tavu otro dabu.

Ņem vērā: nenoteiktība vispirms ir nepieklājība. Ja tu esi nenoteikts, tu esi nevērīgs pret biedriem.

Nokavēdams norunāto laiku, tu liec uz sevi gaidīt. Tātad tu piespied savu biedru velti tērēt vērtīgās minūtes. Viņš tajā laikā būtu varējis gatavot stundas, lasīt grāmatu, bet viņam jāstāv ielu krustojumā un jāgarlaikojas, kamēr tu ierodies.

Ja tu nepildi solīto laikā, arī tā tu dari ļaunu savam biedram. Viņš, teiksim, rēķinājies saņemt no tevis vajadzīgo grāmatu vakarā, lai iespētu sagatavot uzdoto stundu, bet tu nokavēji, atskrēji tikai tad, kad bija jau laiks likties gulēt, un tevis dēļ biedrs rīt ies uz skolu nesagatavojies.

.

KĀ KĻŪT NOTEIKTAM

1. Iemācies piecelties noteiktā laikā bez modinātāja.

2. Turi savas lietas un grāmatas kārtībā, lai katrai no tām būtu sava noteikta vieta, tad tev vienmēr būs viegli atrast vajadzīgo.

3. Sagatavo visu nepieciešamo jau vakarā, lai rītā, vajadzīgo meklējot, netērētu velti laiku vai steigā ko neaizmirstu.

4. Vienmēr izej laikus. Labāk aiziet ātrāk divas trīs minūtes nekā nokavēties.

5. Nenokavē sanāksmes un sapulcēšanās laiku. Nokavēdams tu laupi laiku saviem biedriem, kas spiesti tevi gaidīt.

6. Ja esi ko aizņēmies no biedra, atdod noteiktā laikā, negaidīdams, kamēr atgādina.

7. Nekad nesoli to, ko nevari pildīt. Ja esi ko apsolījis, tad katrā ziņā izdari. Visdārgākais lai tev būtu tavs dotais vārds.

/

devītā nodaļa. NO MAZA LĪDZ LIELAJAM

.

vīrieši stĀvēja mierīgi

Atlantijas okeānā pirms daudz gadiem— 1912. gadā notika drausmīga katastrofa. Milzīgais pasažieru tvaikonis «Titaniks», kas devās pirmajā reisā no Eiropas uz Ameriku, miglā uzgrūdās virsū lielam ledus kalnam, dabūja sūci un sāka grimt.

— Nolaist laivas! — kapteinis deva komandu.

Izrādījās, ka laivu par maz. Tajās varēja novietot

*Hikai pusi pasažieru.

— Sievietes un bērni pie trapiem, vīriešiem aplikt glābšanas jostas! — atskanēja otra komanda.

Vīrieši klusēdami atkāpās no borta.

Tvaikonis lēnām grima tumšajā, aukstajā ūdenī. No grimstošā kuģa viena pēc otras steidzās prom laivas ar sievietēm un bērniem. Sākās iekāpšana pēdējā laivā.

Pēkšņi kliegdams un vaimanādams pie trapiem pieskrēja kāds resns vīrs ar dzīvnieciskās bailēs sašķobītu seju. Grūstīdams sievietes, atstumdams meitenes, kas turēja pie rokas savus mazākos brālīšus, viņš bāza matrožiem kabatās naudas pakas un centās ielēkt pārpildītajā laivā.

Atskanēja ne visai skaļš sprakšķis. Kapteinis bija šāvis ar revolveri.

Zaķpastala nokrita uz klāja beigts. Neviens pat nepaskatījās uz to pusi.

Vīrieši mierīgi stāvēja pie kapteiņa tiltiņa ...

Sis notikums negribot nāk prātā, ja redz, ka veselīgs, spēcīgs zēns cenšas ieņemt brīvo vietu vagonā, steigdamies priekšā nogurušai sievietei ar smagu somu rokā vai vecītim, kas atspiedies uz spieķa.

Kā tāds puisis būtu izturējies, ja jautājums nebūtu par brīvo sēdvietu, bet par vietu pēdējā glābšanas laivā? Vai viņam būtu tik daudz vīrišķības, lepnuma un augstsirdības, lai atsacītos no izglābšanās vājāko labā?

Baidos, ka ne. Jo lielais vienmēr izaug no mazā. Kā mēdz teikt mūsu draugi ķīnieši: «Visgarākais ceļojums sākās ar pirmo nelielo soli.»

Tu sper savus pirmos soļus dzīvē. Tavs dzīves ceļš ir atkarīgs no tā, kādi būs šie pirmie soļi.

MĀTES SMAIDS

Nekad nekļūs liels un cēls tāds cilvēks, kas kopš bērnu dienām nebūs pratis izturēties pret saviem vecākiem kā labs dēls vai kā mīļa meita.

Padomā vien, cik daudz pateicības esi parādā savai mātei!

Cik bezmiega nakšu viņa pavadījusi pie tavas gultiņas, kad biji vēl mazs! Cik viņai rūpju bijis, kamēr tu uzaugi! Arī tagad droši vien māte tevis dēļ pūlas. Viņa gatava atdot visu, lai tikai tev būtu labi.

Vai tu vienmēr proti novērtēt mātes mīlestību?

Atceries, cik daudz nevajadzīga uztraukuma tu viņai sagādā, kad, aizgājis ciemos, esi aizkavējies un nevari pārnākt mājās solītā laikā! Ja tu redzētu, kāda satraukuma pilnas ir viņas acis, cik uzmanīgi viņa ieklausās katrā solī uz kāpnēm, tad tu vienmēr censtos ierasties laikus vai brīdinātu, ka paredzama aizkavēšanās.

Vai mātes mīlestības dēļ tu nevarētu viņai parādīt šādu nelielu uzmanību?

Tu mierīgi guli, bet viņa līdz vēlai naktij sēž noliekusies un lāpa tavas zeķes'vai arī stāv pie veļas baļļas un mazgā tavus kreklus.

Vai arī tu nevēlies izdarīt ko jauku viņas laba par šīm rūpēm?

Sāc ar mazumu. Ejot pa ielu, neļauj viņai nest smago iepirkumu somu, bet nes to pats. Mājās pārnākot, palīdzi viņai novilkt mēteli un atnes mājas kurpes. Ja mātei nokrīt šķēres, uzpirkstenis vai kabatlakatiņš, — pacel un pasniedz.

Centies biežāk palīdzēt saimniecībā: ja mājās nav ūdensvada, atnes ūdeni, ja ir krāsra apkure, — sacērt malku, palīdzi uzkopt istabas, nosliucīt putekļus. Un pats centies nepiegružot, lai viņai nebūtu lieki jātīra.

Liekas, tas viss ir sīkumi. Bet tu nevari iedomāties, cik liels būs mātes prieks par katru tavas uzmanības soli. Kā māte leposies, ka viņai ir tik uzmanīgs dēls, tik rūpīga meita!

Nekad neizmanto mātes mīlestību nevietā.

Es nezinu, kā tas ir tev, bet man gan ir ārkārtīgi pretīgi, ja redzu autobusā vai trolejbusā veselīgu zēnu vai sārtvaidzi meiteni, kas sēž atgāzusies * bērnu» vietās, bet nogurusī māte stāv blakus un vēl abās rokās tur produktu somas.

Māte nav tik vainīga. Viņas acīs tu vienmēr būsi maziņš un vājiņš, un viņa grib, lai tev būtu labāk, par sevi viņa nedomā.

Šādos gadījumos tev jāparāda savs raksturs un jānosēdina māte, lai arī kā viņa pretotos.

Un, ja esi pionieru nometnē, nekad nepalaidies slinkumā, neaizmirsti viņai atrakstīt vēstuli. Ja tu zinātu, kādu prieku viņai sagādā ikviena rindiņa, ko esi uzrakstījis, un ar kādu lepnumu viņa rāda tavu vēstuli kaimiņienēm, tad tu rakstītu katru vakaru.

VĒSTULE NO ZEMNĪCAS

Pirms dažiem gadiem Kaļiņinā iznāca neliela grāmata. To nebija sarakstījis pazīstams rakstnieks, taču to tūdaļ pārtulkoja vairākās cittautu valodās. Tagad ne vien padomju lasītāji, bet arī Francijas, Grie-

kijas un Polijas jaunieši ar satraukuma trīsām pāršķirsta šīs grāmatas lappuses.

Pieminētā grāmata nav izdomāta. Tajā publicētas jaunās partizānes Inas Konstantinovas dienasgrāmata un vēstules piederīgajiem.

Ina uzauga nelielā un klusā rajona pilsētiņā Kašinā. Kad izcēlās karš ar fašistiem, viņa bija devītās klases skolniece. Ina tūlīt iestājās sanitārajā pulciņā un aizgāja strādāt pilsētas hospitālī, kur novietoja no frontes atvestos smagi ievainotos. Pēc gada, beigusi skolu, meitene panāca, ka viņu ieskaita partizāņu nodaļā, kas darbojās dziļā aizmugurē. Tad viņai bija septiņpadsmit gadu.

Ina partizānos kļuva par ievērojamu izlūku. Kaut maza, viņa bija droša un veikla un izlīmēja lapiņas fašistiem zem paša deguna. Kopā ar pieaugušiem vīriešiem Ina piedalījās kaujās pret hitleriešiem, palīdzēja spridzināt ienaidnieka kara materiālu vilcienus. Riskēdama ar savu dzīvību, Ina daudzreiz devās bīstamos izlūkgājienos, ielavījās fašistu ieņemtajās pilsētās, lai satiktos ar pagrīdniekiem. Reiz viņu saķēra esesieši un gribēja piespiest pateikt, kur slēpjas partizāni. Vīrišķīgā meitene sīksti izturēja nežēlīgo spīdzināšanu un nepateica ne vārda. Naktī pirms soda izpildīšanas viņa drosmīgi izbēga no cietuma.

Ina krita kaujā, glābdama savus nodaļas biedrus. Tas notika tā.

Nodevēja uzsūtītā soda ekspedīcija rītausmā ielenca zemnīcu, kur bija paslēpušies partizāņi. Ina, izskrējusi no zemnīcas, saprata, ka visiem glābties neizdosies. Viņa uzsauca biedriem: «Ejiet prom!» — un pati, uz ceļa nometusies, ar automāta uguni sedza partizāņu atkāpšanos.

Ar automātu rokās viņa sagaidīja nāvi. Meitene atdeva savu dzīvību, glābdama biedrus.

Vēstules Ina rakstījusi mātei un māsai no ienaidnieka aizmugures, izmantņdama katru mierīgu brīdi kauju starplaikos. Šīs vēstules rakstītas gan zemnīcā, kvēpenes liesmai margojot, gan kaut kur purvā vai uz dzelzceļa uzbēruma, mokpilnā sasprindzinātlbā gaidot ienaidnieka ešelonu.

Lasot Inas Konstantinovas vēstules, acu priekšā kā dzīva nostājas vīrišķīgā, cēlā un skaidrā padomju skolniece komjauniete, kas līdz pēdējam elpas vilcienam bijusi uzticīga savam pienākumam, savai Dzimtenei.

Lasītāju sevišķi saviļņo tas, cik ļoti Ina mīlējusi savu māti, kā rūpējusies par viņu.

«Renok, mīļo māsiņ!» meitene raksta savai māsai pirms frontes līnijas pāriešanas. «Pēc dažām stundām es braucu tur, kur mūs sūta. Tu paliksi mūsu, Padomju zemē, savā ģimenē. Renočka, neaizmirsti, ka mēs ejam cīnīties, lai visiem būtu laba un mierīga dzīve. Mēs abas bieži traucējām mūsu mierīgo dzīvi ar muļķīgiem, nevajadzīgiem untumiem un nepaklausību. Sājā vēstulē, kas varbūt būs pēdējā, gribas tev kā jaunākai, mīļotai māsiņai do:l padomu: uzvedies, kā pienākas. Neniķojies, neapbēdini māmiņu un tēti, tu taču viņiem pagaidām esi vienīgā.»

Katrā vēstulē Ina neaizmirst atgādināt māsai par māti:

«Kā jūlas māmiņa? Saudzi viņu. Ņem vērā,ka viņai ir ļoti vāja veselība un tagad manis dēļ — vēl sliktāka. Tu viņu mierini, lai neuztraucas.»

Inas vēstules mātei ir mīlestības un maiguma pilnas.

-^Esi sveicināta, mana dārgā, jaukā, mīļotā māmulīte!» viņa raksta, gulēdama zemnīcā slima, bet par to nebilzdama ne vārda. «Visumīļākā, mana dārgā, ja tu zinātu, kā man gribas tevi redzēt un cieši cieši apskaut, noslāpēt ar skūpstiem! Nu, ne jau noslāpēt, bet droši vien tu atceries, kā es tevi skūpstīju. Tu izlikies, ka neesi apmierināta, bet vienmēr pie sevis smaidīji...

Dažreiz naktīs es tik dzīvi redzu tevi sēžam sev blakus pie gultas kā kādreiz mājās. Un man ir tik labi, tik silti!

Bet pēkšņi pamostos, un neviena nav, viss tukšs. Ja tu zinātu, kā es mīlu tevi un vienmēr esmu mīlējusi.

Mana saulīte, neskumsti, nevajag. Vai zini, kas man

,tagad ir visgrūtākais? Doma, ka tu varbūt par mani raudi. Nevajag, nevajag!»

Es nezinu, vai tu vari iedomāties, cik grūtos apstākļos nācās dzīvot partizāņiem? Ziemā pastāvīgā pustumsā, šaurās, sniegiem aizputinātās zemnīcās, kur uz rīta pusi ūdens sasala spainī; vasarā zaru būdās purva vidū, kur odu mākuļi neļāva atiet ne soli no kūpošā ugunskura.

Šādos grūtos apstākļos Ina Konstantinova atrada iespēju rakstīt uz mājām gandrīz katru dienu, kaut arī vēstules dažkārt pat mēnesi gulēja viņas somā un gaidīja laimīgu gadījumu, kad no Lielās zemes ieradīsies lidmašīna.

Vai tu bieži raksti savai mātei vēstules, būdams pionieru nometnē? Tur to var izdarīt pavisam viegli.

Vai tu vienmēr atbildi laikus uz draugu vēstulēm? Vai tikai nenotiek tā, ka tu atliec šo darbu no dienas uz dienu un beidzot esi aizmirsis pavisam?

Aleksejs Maksimovičs Gorkijs katru dienu saņēma vismaz piecas sešas vēstules. Uz visām viņš atbildēja. Gorkijs zināja: ja neatbild uz vēstuli, tad nepelnīti apvaino cilvēku, kas tev uzticējis savas domas un izjūtas.

Gorkija vēstules izskatās kā ar mašīnu rakstītas, tik skaidrs bija viņa rokraksts. Tās viegli var izlasīt pat mazāk izglītots cilvēks.

Kāds ir tavs rokraksts? Vai tev nav ienācis prātā, ka netīra vēstule liecina par nevērību pret biedru?

Ja tu raksti pavirši, nesalasāmi, tas nozīmē, ka tevis dēļ vēstules lasītājs spiests zaudēt laiku, burtodams tavu kricelējumu. Tātad tu izturies nevērīgi, nepieklājīgi pret to, kam raksti. Tu netaupi viņa laiku, nesaudzē viņa acis.

TIE NAV SĪKUMI

Lai darītu ko darīdams, vienmēr atceries, ka tu nedzīvo pasaulē viens pat^. Visapkārt ir cilvēki, tavi tuvinieki, tavi biedri. Tev jāuzvedas tā, lai viņiem būtu viegli un patīkami dzīvot kopā ar tevi.

Tāda ir īstas audzināšanas, īstas pieklājības pamatprasība.

Pieklājīgs cilvēks nekad neieslēgs radio vai televizoru pārāk skaļi; vienmēr var gadīties, ka blakus aiz sienas kāds lasa vai raksta, bet skaļais troksnis viņu traucēs.

Pieklājīgs cilvēks nekad nenovietos reproduktoru pie vaļēja loga pat svētdienas rītā. Varbūt mājās kāds atgriezies no nakts maiņas un pašlaik guļ? Vai būs labi, ja tu neļausi cilvēkam atpūsties?

Pat tādi šķietami sīkumi kā, piemēram, paradums aizcirst durvis no visa spēka vai skaļi kliegt kāpņu telpā liecina par nepareizu audzināšanu. Katrā dzīvoklī taču var gadīties kāds slimnieks vai cilvēks, kas intensīvi strādā.

Labi audzināts cilvēks vienmēr izrādīs cienību pret citiem cilvēkiem.

Ja tu, piemēram, redzi gleznotāju strādājam, tad neskaties pār plecu viņa albumā vai uz molbertu. Tas var viņu traucēt.

Neskaties arī grāmatā vai vēstulē, ko lasa tavs biedrs. Viņam tas var nepatikt.

Ja tu pats ko raksti, bet kāds pienāk klāt — neaiz-klāj ar roku uzrakstīto. Neizrādi pienākušajam neuzticību, it kā viņš gribētu dabūt zināt tavus noslēpumus.

Nekad nelasi vēstuli, kas nav tev adresēta. Tas ir tas pats kā noklausīties svešu sarunu.

Ja tu lūdz kādu nodot citam tavu vēstuli, tad atstāj aploksni neaizlīmētu, citādi var nodomāt, ka īsti neuzticies tam, kuru lūdz.

Ieaudzini sevī paradumu pastāvīgi domāt par apkārtējiem;

nespiedies drūzmā ar elkoņiem;

kad tu klepo vai šķaudi, tad aizklāj muti ar kabatlakatiņu;

ja tu ko jautā, neaizmirsti pateikt «lūdzu», tapat neaizmirsti pateikt paldies pat par vismazāko pakalpojumu;

palīdzi vecākam cilvēkam aiznest līdz viņa mājām smagu nesamo;

palīdzi pāriet ielu neredzīgajam vai nevarīgai večiņai;

ja sabiedrībā ko izlozē vai arī izsniedz, — necenties spraukties pirmais;

pat sarunā vai arī rotaļā vienmēr palīdzi vājākam, aizstāvi to.

Kaut arī šie padomi pirmajā mirklī šķiet nenozīmīgi, tomēr no šādiem un līdzīgiem ikdienas sīkumiem pamazām veidojas cilvēka raksturs.

Kādreiz šis raksturs izpaudīsies lielā, nopietnā darbā.

* * *

«Jauno pionieru likumos» ir teikts:

«Pionieris ir disciplinēts un pieklājīgs.

Pionieris ir labs biedrs, rūpējas par mazākajiem, palīdz vecākajiem.

Pionieris — visiem bērniem paraugs.»

Ja esi vērīgi izlasījis šo grāmatu, tad, protams, būsi ievērojis, ka tajā bija runāts tieši par šiem likumiem. Tas nebūs īsts pionieris, kas neievēro pieklājības normas.

Lai šī nelielā grāmata māca tevi būt vienmēr un visur difltfplinētam, nosvērtam, pieklājīgam un uzmanīgam.

Esi arī šajā ziņā visiem bērniem paraugs.

/

SATURS

Pirmā nodala

Kas to izdomājis ...» Otrā nodaļa

Tu esi izgājis uz ielas .

Trešā nodaļa Saimnieks un viesi .

Ceturtā nodaļa

Ar dakšiņu un nazi ....

Piektā nodaļa Vai tu vēlies būt skaists?

Sestā nodaļa

Saruna par sarunu .

Septītā nodaļa Pēc trešā zvana •

Astotā nodaļa

Laika sajūta.....

Devītā nodaļa

No mazā līdz lielajam . . •

А. Дорохов Это стоит запомнить Государственное Издательство Детской литературы Министерства Просвещения РСФСР Москва 1959

На латышском языке

Redaktors /. Lasmanis. Māksi, redaktors /. Zva-gūzis. Tehn. redaktors J. čakšs. Korektore L. Upelniece.

Nodota salikšanai 1961. g. 13. aprīlī. Parakstīta iespiešanai 1961. g. 17. jūnijā. Papīra formāts 60a84'/i6. 5 f iz. iespiedi.; 5 uzsk. iespiedi.; 3.67 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā HW--kTrn: Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 14384-J1387 Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 6. tipogrāfijā Rīgā, Gorkija ielā 6. Pasūt. Nr. 1819.

39

Content

Dorohovs Aleksejs To der zināt

P I R M A NODAĻA KAS TO IZDOMĀJIS?

PIE KOPĒJA KATLA

AR ATSEGTU GALVU

KA IR PRĀTĪGĀK?

DAUDZ IZDEVĪGĀK UN PATĪKAMĀK...

OTRA NODAĻA. TU ESI IZGĀJIS UZ IELAS

SARUNA AR SATIKSMES REGULĒTĀJU

TAVA LIELA MĀJA

PA KREISI UN PA LABI

TAVĀ AIZSARDZĪBĀ

KA IZTURĒTIES UZ IELAS

TREŠA NODAĻA. SAIMNIEKS UN VIESI

KALNIEŠU LIKUMS

DRAUGU PILSĒTA

LŪDZU, SĒDIETIES!

DĀVJA ZIVJU VIRA

JA PATS ESI ATNĀCIS VIESOS

PUTNU TIRGUS

KAS IR DĀRGĀKS?

STĀSTS PAR VĀZI

KA UZVESTIES CIEMOS

CETURTĀ NODAĻA.AR DAKŠIŅU UN NAZI

PIRMS TŪKSTOŠ GADIEM

VAIGS UN ELKONIS

«JAUNĪBAS goda spieģelis»

LABU ĒSTGRIBU!

BEZ MAZA PIRKSTIŅA LĪDZDALĪBAS

KA IZTURĒTIES PIE GALDA

PIEKTĀ NODAĻA.VAI TU VELIES BUT SKAISTS?

KOMANDIERA PAVĒLE

BALTIE FORMAS SVĀRKI

NAGI AR «SĒRU LENTI»

KĀ AIZGĀJA BOJA ZELTA PUISĒNS

KAS IR SKAISTĀK?

PAR PĒRTIĶIEM, PAPAGAIĻIEM UN PĀVIEM

«IZSTIEPIES KA STIGA»

KĀ JĀĢĒRBJAS

SESTĀ NODAĻA. SARUNA PAR SARUNU

VARENI!»

SAVA GUDRĪBA

«TIEŠI TĀ, JŪSU LABDZIMTĪBA!»

«MAZDŪŠĪGA PSIHIATRIJA»

BEZ VALODAS

«MUĻĶIM MUĻĶA VALODA!»

IEGAUMĒ

SEPTĪTĀ NODAĻA. PEC TREŠĀ ZVANA

«AKTIERI SABRAUKUŠI!»

DIENAS IZRĀDE

KĀ UZVESTIES SABIEDRISKĀS VIETĀS

ASTOTĀ NODAĻA. LAIKA SAJUTA

VIENA MINUTE

SESTĀ SAJŪTA

PIONIERA GODA VĀRDS!

KĀ KĻŪT NOTEIKTAM

devītā nodaļa. NO MAZA LĪDZ LIELAJAM

vīrieši stĀvēja mierīgi

MĀTES SMAIDS

VĒSTULE NO ZEMNĪCAS

TIE NAV SĪKUMI

SATURS