Rūmnieks Sakārtojis Valdis

Uguns dvēselīte

Sakārtojis Rūmnieks Valdis

Uguns dvēselīte

CEĻAVĀRDI «UGUNS DVĒSELĪTEI»

Šī krājuma iecere radās 1986. gada martā Valmierā, kur notika 6. republikāniskā skolu dramatisko kolektīvu skate. Kopā ar prieku par jauno teātra spēlētāju aizrautīgo darbošanos, skolotāju — režisoru nesavtīgo sevis atdevi, patiesiem mākslas baudījuma mirkļiem radās ari pārdomas par dažām organizatoriskām grūtībām repertuāra meklējumos. Ko lai spēlē mūsu skolu 400 dramatiskie kolektīvi? Sen par retumu kļuvusi J. Osmaņa sastādītā lugu izlase «Saules gadu spēles» (1971), turklāt jauni darbi skolu skatuvēm parādās ne tik bieži. Desmito, piecdesmito, simto reizi «Sprīdīti» vai «Maiju un Paiju»? Bet katram kolektīvam taču gribas uztaustīt kaut nelielu, tomēr savu taciņu skatuves mākslā. Tā ir dabiska vēlēšanās, un te savu artavu grib dot ari «Uguns dvēselīte».

«Uguns dvēselīte» nāk lasītāju un vispirms jau teātra spēlētāju rokās raiba kā karuselis, ar dažādu žanru nokrāsām. Blakus poētiskai pasaku lugai varēsit izlasīt pavisam reālu stāstu par padsmitnieku priekiem un bēdām, blakus zaķu bērniem darbosies velni un raganas, izsmējušies par saldējuma tortes medniekiem, padomāsim, cik laimīga var būt pasaule ar akmenscietu sirdi.

Krājumā pārstāvēti dažādu paaudžu dramaturgi, kuri raksta bērniem. Nosaukumu krājums ieguvis no Jāņa Cimer-maņa leļļu lugas «Uguns dvēselīte». Kā saglabāt uguns siltumu, māju siltumu, mūsu cilvēcisko atbildību citam pret citu? Vai Uguns dvēselītei būs labi mājā, kuras iedzīvotāji izdzinuši mazo Kaķēnu salā un aukstumā? Tādus jautājumus mums uzdod jaunais dramaturgs.

Tie ir paši vienkāršākie jautājumi, ar kuriem jātiek galā maziem zēniem un meitenēm, taču varbūt tie nemaz nav vienkāršākie, bet — pamatjautājumi, kurus nenoskaidrojot vispār nevar veidoties cilvēks?

Jānim Cimermanim «Uguns dvēselīte» pagaidām ir vienīgā Jūga, toties Nora Vētra-Muižniece ir autore ar lielu pieredzi bērnu dramaturģijā — daudzas viņas lugas izrādītas republikas Tautas teātros, publicētas lugu krājumos. «Pailgā! Pailgā!» ari ir pasaku luga, bet ar ļoti reālu mūsu apkārtējās dzīves izjūtu. Zvēri, kukaiņi, putni — visa dzīvā radība vienojas kopīgai cīņai pret dabas postītājiem — un tādi diemžēl ir ne tikai pasakās. Vai kādreiz mēs, cilvēki, nenodarām dabai daudz lielāku postu nekā dūšīgās kartupeļu zagles — mežacūkas vai kāpostu mednieki — zaķi?

Lugai «Gliemezltis-riteņbraucējs» ir divi autori — dramaturgs Jānis Jurkāns un humorists Aivars Rijkuris. Radusies piedzīvojumu luga bērniem, kuras galvenais varonis Gliemezītis satriec drumstalās mūsu parastos pieņēmumus par lēno un mierīgo rāpotāju.

Šādi sparīgi varoņi, kas pasaulei savu varēšanu parāda ar gudru prātu un drošu sirdi, ir daudzās lugās. Valda Pavlov-ska, vairāku pazīstamu leļļu lugu autora, Zirņapuika ir Sprīdītim rada. Viņš nebaidās spītēt ne Velnam, ne Raganai, un no svara viņam ir laba sirds un silti vārdi.

Līdzīgā noskaņā rakstīta ari Jāņa Žīgura pasaku luga «Zelta vērpējas un Skumīgais princis», kuru komentē Jautrais večuks un Drūmā večiņa.

Pazīstamā bērnu dzejnieka un muzikālo komēdiju autora Jāzepa Osmaņa viencēlienā «Saldējuma torte» netrūkst asprātības — šī garduma iegūšana ir nevis pasaku varoņu, bet jau gluži reālu oktobrēnu «kaujas uzdevums».

Bērnu pasaule ir gaiša, un dabiski, ka tur it bieži valda smiekli. Taču kā pretstats minama Hermaņa Paukša pasaku luga «Kaķpēdiņa», kuras noskaņa nav īpaši priecīga. Līdz sāpēm izjūtam, cik nedabiska ir Prinča nedzīvā pasaule bez ziediem, meža neatkārtojamām smaržām un krāsām, aptveram, cik baismīga ir Karalienes aukstā pils un- kāds milzīgs spēks, kāds starojums nāk no vienkāršās zemnieku meitenes Kaķpēdiņas ...

Pusaudžu reālā pasaule — kāda tā ir? Kādas veidojas bērnu un vecāku savstarpējās attiecības? Kā sadzīvo īstenība ar sapņiem, iedomām, cerībām? Par to stāsta Valda Rūmnicka un Andreja Miglas luga «Vēstule dzeloņcūkai».

Pusaudžu dzīve ir pretrunu pilna. Sacērtas raksturi, veidojas pirmie nopietnie konflikti. Dažreiz grūti saprast, kāpēc padsmitniekam jāiēlo varonis, cinisks smējējs, kurš nekam netic. Vai tā ir cūciņa, kas jāizslimo katram? Bet ja nu dažs kropls vaibsts paliek uz mūžu? Sie jautājumi nedod mieru pieredzējušai žurnālistei, vairāku lugu autorei Mersedei Salnājai viencēlienā «Svelmainā saulē». Dažubrīd pat baigi kļūst no briesmīgās kompānijas — Arņa, Vizmas un Sandras —, pat tāda kā bezcerība vējo ap jauno ciniķu galvām, un tomēr, tomēr .. . Jūlija aiziet paceltu galvu, atstājot savus vienaudžus pie sasistas siles.

Vēl drosmīgāk baram pretī spēj nostāties pozitīvais varonis pazīstamās humoristes Maijas Kudapas pirmajā lugā «Ābolu laiks, kartupeļu laiks». To lasot, sākumā var šķist, ka M. Ku-dapa uzrakstījusi ironisku komēdiju par skolēniem talkas laikā. Bet, kad lugas galvenais varonis Pēteris, par sevi nedomādams, ieiet degošajā mājā, lai tikai paglābtu to no iznīcības, kā zibens šautra iegaismojas autores lielā sāpe par mums visiem — gan padsmitniekiem, kuri mūžīgi spēlē, gan mums, pieaugušajiem, kuriem it bieži šī spēle kļuvusi par īstenību. Kur te robeža starp spēli un īstenību? Kurā brīdī «kāpnes atpakaļ noņemtas nost» (A. Čaks)?

Sastādītājs cer, ka «Uguns dvēselīte» ieinteresēs jaunos pašdarbniekus un, protams, visus, kuri domā par latviešu teātra turpinājumu, attīstību. Uguns dvēselīte nāk ciemos tikai pie izredzētiem, un par tādu var kļūt katrs, kam laba sirds un drošs prāts, kam cita sāpes ir paša sāpes un cita prieks — paša prieks.

VALDIS RŪMNIEKS JĀNIS CIMERMANIS UGUNS DVĒSELĪTE

Leļļu luga piecās ainās

.

DARBOJAS:

Sivēns Zosulēns Uguns dvēselīte Pirmā pūce Otrā p ū ce Kaķēns

PIRMAIS CĒLIENS

Pirmā aina

Meža būdiņa šķērsgriezumā. Ienāk Sivēns un Zosu lēns.

Sivēns. Tu nestaipi kaklu, bet nāc droši iekšā! Z o s u 1 ē n s. Brīnums! . . . Mājiņa! . . .

Sivēns. Tu nebrīnies, bet papriecājies! Teicu, ka tik jauku mājiņu tu savu mūžu nebūsi redzējis!

Zosu lēns (paietas pa būdiņu). Gāgāgā!..„ Cik jauka mājiņa! . . .

Sivēns. Es to atradu! (Lepni apsēžas uz sola.) Z o s u 1 ē n s. Brīnums! ... Tu to atradi . . . Sivēns. Kā tad — es! Tagad tā ir mana mājiņa, ruk! Tagad es te dzīvošu!

Z o s u 1 ē n s. Brīnums!... Tagad tu te dzīvosi? Sivēns. Tu nebrīnies, bet apsēdies. Es tev atļauju.

Z o s u 1 ē n s. Gāgāgā •.. (Apsēžas uz sola blakus Sivēnam.) Paldies!

Sivēns. Vai nav labs soliņš?

Z o s u 1 ē n s. Brīnum labs.

Sivēns. Tas nav parasts soliņš. Tas ir mans zirgs.

Z o s u 1 ē n s. Brīnums! ... Zirgs?

Sivēns. Tu nebrīnies, bet paauļo kopā ar mani. Ruk, šitā! (Sāk kratīt solu.)

Zosulēns. Gāgāgā! (Nokrīt zemē.) Nokritu! Sivēns. Rāpies atpakaļ!

Zosulēns. Gāgāgā! (Uzrāpjas un sāk kopā ar Sivēnu kratīties.)

Soliņš salūst, abi nokrīt zemē.

Sivēns- Ruk, ruk, ruk!

Z o s u 1 ē n s. Brīnums! Salūza!

Sivēns. Es arī nesaprotu, kā tik labs un izturīgs zirgs varēja salūzt.

Zosu lēns. Var būt, ka tas nemaz nebija zirgs?

Sivēns. Kas tad?

Z o s u 1 ē n s. Varbūt tas bija sols? Gāgāgā ...

Sivēns. Nevar būt ... Ja tas au|oja, tad skaidrs, ka tas bija zirgs! Nes šurp āmuru un naglas!

Z o s u 1 ē n s. Āmuru un naglas? No kurienes lai es tos atnesu?

Sivēns. Es nezinu.

Z o s u 1 ē n s. Brīnums . . .

Sivēns. Tu nebrīnies, bet iekurini plīti! Tuvojas vakars, un tagad vakari ir auksti. Vai varbūt tu gribi nosalt, ruk, ruk, ruk?

Zosu lēns. Nosalt?... Nē, nosalt gan es negribu.

Sivēns. Tad darbojies veicīgāk — re, kur ir mazliet malkas. Sabāz to plītī. Tikai sērkociņus neaiztiec — es pats aizdedzināšu.

Zosulēns. Tu pats?

Sivēns. Tu nebrīnies, bet dari!

Zosulēns. Gāgāgā... (Sabāž malku pliti.)

Sivēns. Palaid tagad mani. (Iekurina.) Re, deg, ruk, ruk, ruk... (Paņem blukīti un nosēžas pie plits.)

Zosulēns. Patiešām deg -. .

Sivēns. Ņem otru bluķīti un sēdies man blakus!

Zosulēns. Gāgāgā... (Paņem blukiii un apsēžas.)

Sivēns. Man ļoti patīk sēdēt pie plīts un skatīties, kā deg uguns. Tikai ar pguni ir jāapietas uzmanīgi, citādi var nodegt visa māja.

Zosulēns. Visa māja? . . .

S i v ē n s. Tu nebrīnies, bet klausi, ko es saku! Vai nav labi te siltumā, kad ārā kļūst auksts?

Z o s u 1 ē n s. Ļoti labi ...

Sivēns. Es tev atļauju dzīvot manā mājiņā. Vai es neesmu labs, ruk, ruk, ruk?

Z o s u 1 ē n s. Ļoti labs ...

Parādās Uguns dvēselīte.

Z o s u 1 ē n s (ierauga viņu). Brīnums ...

Sivēns. Tu nebrīnies, bet... (Ierauga Uguns dvēselīti.) Ruk, ruk, ruk . ..

Z o s u 1 ē n s. Kas tas tāds?

Uguns dvēselīte. Nebaidieties — es esmu Uguns dvēselīte.

Z o s u 1 ē n s. Uguns dvēselīte .. .

Sivēns (Uguns dvēselītei). Vai šī ir tava mājiņa, ruk, ruk, ruk? Es domāju, ka te neviens nedzīvo ...

Uguns dvēselīte. Es ļoti priecājos, ka jūs te apmetāties. Man vienai bija skumji. Man patīk tur, kur citiem ir labi. Tur es uzturu uguni pavardā.

Sivēns. Tikai te nav trešā bluķīša, kur apsēsties, ruk, ruk, ruk.. . Mēs šūpodamies nejauši salauzām solu . . . Bet man šķiet, ka viens no mums tev piedāvās savu bluķīti, ruk. Pilnīgi iespējams, ka tas būs Zosulēns.

Zosulēns (pieceļas). Lūdzu, sēdies, Uguns dvēselīt!

Uguns dvēselīte. Paldies, Zosulēn! Es esmu vieglāka par gaisu, bluķītis man nav vajadzīgs.

Zosulēns. Brīnums... Tev nav vajadzīgs bluķītis ... (Apsēžas.)

Uguns dvēselīte. Vienīgais, kas man vajadzīgs, — lai mājā būtu draudzība un siltums.

Skatuve pamazam satumst.

Otrā aina

Mežs. Ķoka tup divas pūces.

Pirmā pūce. Uiuiui...

Otrā pūce (nokrit no koka). Aiaiai...

Pirmā pūce. Kur tad tu, uiuiui?

Otrā pūce. Nesaprotu... Izskatās, ka es esmu nokritusi zemē ...

Pirmā p ū ce. Uiuiui! Kā tad tā?

Otrā pūce. Nesaprotu...

Pirmā pūce. Tu laikam aizsnaudies, bet, kad es teicu «uiuiui», nokriti no zara.

Otrā pūce. Laikam ...

Pirmā pūce. Bet nu gan — rāpies augšā, zeme ir vēsa — tu saaukstēsies!

Otrā pūce. Aiaiai... (Pa stumbru uzrāpjas augšā.)

Pirmā pūce. Uiuiui... Vai tad nebija vieglāk uzlidot?

Otrā pūce (paskatās lejup). Laikam gan... Bet tu pati teici, lai es rāpjos.

Pirmā pūce. To es tā — pārteicos, uiuiui!

Otrā pūce. Aiaiai ... Bet par ko tu pirmīt teici «uiuiui»? Nu, tad — kad es nokritu no koka...

Pirmā pūce. Par zvaigznēm. Paskaties — vai nav skaistas, uiuiui?

Otrā pūce (paskatās). Aiaiai ■..

Pirmā pūce. Dienas ir kļuvušas īsas. Atceries — vēl nesen ap šo laiku bija pavisam gaišs.

Otrā pūce (pamāj). Aiaiai! Pavisam gaišs!

Pirmā pūce. Kad pie debesīm ir tādas zvaigznes, man gribas pacelties spārnos un lidot. Arvien augstāk un augstāk, līdz 'beidzot — nosēsties uz kādas no zvaigznēm.

Otrā pūce (nogroza galvu): Aiaiai...

Pirmā pūce. Vai tev nekad neuznāk vēlēšanās aizlidot līdz kādai zvaigznei?

Otrā pūce (smagi nopūšas). Uznāk... Pirmā pūce. Uiuiui!

Otrā pūce. Aiaiai!

Pirmā pūce. Man liekas, ka jau šonakt sāks snigt.

Otrā pūce- Septembra beigās? Aiaiai!

Pirmā pūce. Šogad būs agra ziema. Es jūtu. Visas spalvas božas — uiuiui!

Otrā pūce. Man arī božas ... (Aizmieg un nokrīt.)

Pirmā pūce. Uiuiui...

Otrā pūce. Zemē atkal... aiaiai... Dienā negulu — tur tā vaina.

Pirmā pūce. Es arī neguļu. Bet brīžam pasnaužu. Tev arī vajag dienā brīžam pasnaust. Rāpies augšā — tur kāds nāk!

Otrā pūce. Aiaiai! (Airi uzrāpjas kokā.) Pirmā pūce. Es gribēju teikt — lido augšā. Atkal pārteicos... Bet skaties — vai tur netuntuļo kaut

kas mazs?

Otrā pūce. Tuntuļo gan. Kaut kas pavisam mazs.

Pirmā pūce. Vai tu vari saskatīt, kas tas mazais ir?

Otrā pūce. Es varu. Man šķiet, ka tas ir Kaķēns.

J

Pirmā pūce. Uiuiui! ...

Uznāk Ķakēns.

Kaķēns (apstājas). Vai kāds teica — uiuiui? Pirmā pūce. Es teicu — uiuiui!

Otrā pūce. Aiaiai...

Kaķēns (ierauga pūces). Kas jūs esat?

Pirmā pūce. Mēs esam pūces.

Otrā pūce. Aiaiai!

Kaķēns. Kāpēc jūs tā sakāt?

Pirmā pūce. Tāpēc, ka nav labi mazam kaķēnam tik vēlu pa mežu staigāt.

Otrā pūce. Aiaiai!

Kaķēns. Es esmu nomaldījies. Jau vairāk nekā nedēļu meklēju atpakaļceļu, bet man liekas — eju arvien tālāk un tālāk prom.

Pūces. Uiuiui... Aiaiai...

Pirmā pūce. Būs auksta nakts!

Otrā pūce. Var būt, ka snigs!

Pūces- Uiuiui... Aiaiai...

Kaķēns. Snigs? ...

Pirmā pūce. Tev ir steidzīgi jātiek siltumā, ja negribi nosalt!

Kaķēns. Bet kā lai es nokļūstu siltumā?

Pūces saskatās.

Otrā pūce. Vai tev nāk kaut kas prātā?

Pirmā pūce. Man nāk prātā, ka tepat netālu ir Uguns dvēselītes miteklis.

Otrā pūce. Aiaiai!

Pirmā pūce ('Ka/eēnam). Ej taisni pa šo taciņu un nebaidies. Tā tevi aizvedīs tieši līdz Uguns dvēselītes mājai. Tur tu būsi siltumā.

Otrā pūce. Aiaiai!

Kaķēns. Paldies jums, pūces! Mjau! Uz redzē-šanos[

Pūces. Uz redzēšanos, Kaķēn!

Ķakēns aiziet, pūces saskatās.

Pirmā pūce. Uiuiui...

Otrā pūce. Aiaiai... (Nožāvājas un nokrīt no koka.)

Pirmā pūce. Uiuiui,! Rāpies atkal augša!

Otrā pūce. Nē — šoreiz es lidošu. (Uzlido un apsēžas blakus pirmajai.) Auksts gan.

Pirmā pūce. Ļoti auksts.

Skatuve satumst.

Trešā aina

Uguns dvēselītes maja. Kuras plits. Istabā Sivēns un Zosulēns.

Pie durvīm klauvē.

Zosulēns. Dzirdi? Klauvē.

Sivēns. Nelaid iekšā!

Zosulēns. Nelaist iekšā?

Sivēns. Nekādā gadījumā nelaist!

Zosulēns. Brīnums! Kāpēc tā?

Sivēns. Tāpēc, ka tur nezin kas var būt!

Zosulēns. Nezin kas? (Pieiet pie durvīm.) Kas tur ir?

Kaķēns (aiz durvīm). Kaķēns, mjau ...

Zosulēns (Sivēnam). Tur nav nezin kas! Tur ir Kaķēns!

Sivēns. Nu, un tad, ruk? Es taču teicu — te ir tikai divi bluķīši, kur sēdēt! Ja būtu trīs, Kaķēnu varētu ielaist, bet tagad viņam te nav vietas. Lai viņš iet prom!

Zosulēns. Lai viņš iet prom?

Sivēns. Tu nebrīnies, bet dzen viņu prom!

Zosulēns. Dzīt prom?

Sivēns. Lai Kaķēns iet un ātri sameklē sev citu mājiņu!

Zosulēns (Kaķēnam). Tev ir jāiet un jāmeklē sev cita mājiņa, Kaķēn! Jo te ir tikai divi bluķīši, kur apsēsties, gāgāgā ...

Sivēns (sauc). Vai tu saprati, Kaķēn? Ej ātri,, lai ātri nokļūtu siltumā!

Kaķēns. Es sapratu ...

Uguns dvēselīte pazūd, uguns pliti apdziest.

Zosulēns. Brīnums!... Uguns apdzisa...

Sivēns. Tu nebrīnies, bet ātri iekurini no jauna!

Zosulēns (cenšas iekurt pliti). Nedeg...

Sivēns. Palaid mani, ruk! (Neveiksmīgi cenšas iekurt pliti.) Nedeg ... Vai nav ķibele ...

Zosulēns. Ir gan ķibele, gāgāgā ...

Sivēns. Uguns dvēselīt!... Uguns dvēselīt!... Mēs nevaram iekurināt plīti!...

Zosulēns. Brīnums... Kur viņa varēja pazust?

Sivēns. Tu nebrīnies, bet palīdzi man saukt!

Abi. Uguns dvēselīt!... Uguns dvēselīt!...

Uguns dvēselītes balss. Es vairs nespēju uzturēt uguni plītī... Manām liesmiņām nav spēka tur, kur nekrietns darbs ir izdarīts ...

Zosulēns. Nekrietns darbs? ...

Sivēns. Man liekas — es sāku nojaust, kurš ir tas nekrietnais darbs ...

Zosulēns. Kurš tad?... (Mēģina atcerēties.) Es no rīta bradāju pa aukstu ūdeni... Sivēns nemazgāja šņukuru ... Es apēdu netīru ...

Sivēns. Nē, ruk, ruk! Mēs aizdzinām Kaķēnu.

Zosulēns. Tas, ka mēs aizdzinām Kaķēnu?

Sivēns. Man liekas — tas varēja viņai nepatikt ...

Zosulēns. Bet Kaķēns atradīs sev citu mājiņu, gāgāgā!

Sivēns. Kur tad viņš to atradis, ruk, ja tuvuma nevienas citas mājiņas nav!

Zosulēns. Nav? Kāpēc tad tu teici, lai viņš iet un meklē?

Sivēns. Tu nebrīnies, bet skriesim ātri un sameklēsim Kaķēnu, jo te sāk jau aukstums zagties! Nu! Man pakaļ, ruk! (Izskrien ārā.)

Zosulēns. Gāgāgā... (Seko Sivēnam.)

Abi skraida klaigādami.

Abi. Kaķēn!... Kaķēn!... Kur tu esi? ... Nāc atpakaļ! ...

Sivēns un Zosulēns atgriežas mājā.

Sivēns. Nu kur viņš varēja palikt?!

Z o s u 1 ē n s. Es arī brīnos ...

Sivēns. Tu nebrīnies, bet... Ek, ja mums tagad būtu zirgs, ar ko auļot un meklēt...

Zosu lēns. Zirgu mēs salauzām.

Sivēns. Nē jau! Es runāju par īstu zirgu!

Sakustas sols un vāri iezviedzas.

Sivēns. Ruk, ruk, ruk ...

Zosu lēns. Gāgāgā... Brīnums! Sols iezviedzās ...

Sivēns. Tātad tas nav sols, bet patiešām zirgs! Ja mēs to salabotu, varētu ātri jāt un sameklēt Kaķēnu, lai cik tālu viņš būtu aizklīdis! Pie darba, ruk!

Zosu lēns. Tikai mums nav ne āmura, ne naglu, gāgāgā...

Sivēns. Aši meklet!

Abi meklē.

Z o s u 1 ē n s. Nav nekur ...

Sivēns. Apskatīsimies istabaugšā.

Abi uzkāpj istabaugšā. Sivēns nošķaudās.

Z o s u 1 ē n s. Kāpēc šķaudi, gāgāgā... apčī! ... Brīnums — es arī nošķaudījos...

Sivēns. Tas nav brīnums — tie ir putekļi. Apčī!... Beidz šķaudīt, sāc meklēt!

Zosu lēns. Tu taču šķaudīji... apčī!...

Sivēns. Pieņemsim, ka mēs abi šķaudām.

Zosulēns. Pieņemsim.

Abi reizē. Apčī!... (Meklē.)

Sivēns. Es nevaru atrast.

Zosulēns. Brīnums — es arī nevaru atrast, gāgāgā ...

Sivēns. Tu nebrīnies, bet skaties — vai ta tur nav naglu kaste?

Zosulēns. Ir gan ... Apčī!...

Abi (reize). Ura!... Apčī!

Sivēns. Pie darba!

Sivēns un Zosulēns labo solu.

Sols pārvēršas par zirgu.

Sivēns. Zirgā!

Zosulēns. Gāgāgā!

Abi uzlec jāšus uz sola, tas zviegdams ceļas pakaļkājās.

Sivēns. Uz priekšu, nū!

Zosulēns. Uz priekšu!

Sols zviegdams aizauļo.

OTRAIS CĒLIENS Ceturtā aina

Mežs. Kokā tup pūces.

Pirmā pūce (skatās uz augšu). Zvaigznes nav redzamas.

Otrā pūce (skatās uzaugšu). Debesis apmākušās.

Pirmā pūce. Man liekas — drīz snigs.

Otrā pūce. Aiaiai... (Nožāvājas, nokrīt no koka.)

Pirmā pūce. Uiuiui...

Otrā pūce. Man pietiek — es kādu brīdi pasēdēšu tepat.

Pirmā pūce. Tikai nesaaukstējies!

Otrā pūce. Ja paliks auksti, rāpšos ... Aiaiai, es gribēju teikt — lidošu augšā.

Pamazām sāk snigt, tad arvien vairāk un vairāk.

Pirmā pūce. Tik agra ziema — cik gadu tāda nav bijusi?

Otrā pūce. Brrr! Bet, zini, sniegpārsliņas man atgādina zvaigznes ... Aukstas zvaigznes, aiaiai...

Pirmā pūce. Brrr! Bet vai tās tur zvaigznes — augstu debesīs — ir siltākas?

Otrā pūce. To gan es nezinu. Bet vai zini, kas man ienāca prātā?

Pirmā pūce. Nē.

Otrā pūce. Man ienāca prātā, ka sniegpārsliņas varbūt ir zvaigznes.

Pirmā pūce. Uiuiui!

Otrā pūce (pamāj ar galvu). Vai tev tas neliekas ticami?

Pirmā pūce (pamāj ar galvu). Uiuiui! Es brīnos, kā man pašai tas neienāca prātā.

Otrā pūce. Aiaiai!

Tālumā iegaudojas vilks.

Pirmā pūce. Dzirdi? Vilks!

Otrā pūce. Aiaiai... (Ātri uzlido kokā.)

Pirmā pūce. Labi tiem, kam ir spārni. Tiem no vilka nav ko baidīties.

Otrā pūce. Aiaiai ...

Pirmā pūce. Bail pat iedomāties, kas notiktu, ja vilks pēkšņi sāktu lidot.

Otrā pūce (nogroza galvu). Aiaiai...

Pirmā pūce. Uiuiui! Tagad tikai skaties, ka atkal nenokrīti!

Otrā pūce. Nu man miegs kā ar knābi noņemts. Vai zini, par ko es domāju?

Pirmā pūce. Tu domā par Kaķēnu.

Otrā pūce (pamāj). Ceru, ka viņš ir laimīgi nokļuvis līdz Uguns dvēselītes mājiņai un tagad murrādams sildās pie plīts.

Pirmā pūce. Uiuiui!

Otrā pūce. Klausies!... Kas tur brīkšķ?

Pirmā pūce. Uiuiui! ... Un brakšķ arī... Ka tik šurp nedrāžas vilki?

Otra pūce. Aiaiai... Tie nav vilki... Skaties? Pirmā pūce. Uiuiui...

Uzsolauzauļo Sivēns un Zosu lēns un apstājas. Tālumā atkal iegaudojas vilks, tad vēl viens.

Pūces saskatās.

Zosu lēns. Gāgāgā! Kas tur tā iebrēcās? Sivēns. Ruk, ruk, ruk! Tur neviens neiebrēcās? Tur gaudoja vilki!

Z o s u 1 ē n s. Vilki? ...

Sivēns. Glābsim savu ādu!

Z o s u 1 ē n s. Gāgāgā! Bet Kaķēns?!

Pūces. Kaķēns?

Sivēns un Zosulēns iekliedzas un pieplok pie sola.

Pirmā pūce. Uiuiui! Jūs sacījāt — Kaķēns? Zosulēns. Gāgāgā! Es sacīju — Kaķēns, bet kas tur augšā saka «uiuiui»?

Otrā pūce. Mēs esam pūces.

Zosulēns. Brīnums.

Pirmā pūce. Mēs domājām, ka Kaķēns ir būdiņā pie Uguns dvēselītes.

Sivēns. Ruk, tur nu gan viņa nav! Ja Kaķēns būtu tur, mēs viņu nemeklētu.

Pūces (saskatās). Uiuiui... Aiaiai... Zosulēns. Mēs taču viņu no turienes aizdzinām,

gāgāgā!

Pūces. Aizdzināt?

Sivēns. Tā bija kļūda, bet tagad mēs viņu meklējam un nekur vairs nevaram atrast!

Pūces saskatās.

Pirmā pūce. Cik nekrietni...

Otrā pūce. Tad steidzieties! Steidzieties un meklējiet!

Sivēns un Zosulēns aizauļo. Gaudo vilki.

Pirmā pūce. Uiuiui...

Otrā pūce. Aiaiai...

Uzauļo Sivēns un Zosulēns.

Zosu lēns. Nav nekur!... Gāgāgā, varbūt viņš ir ieputināts sniegā!...

Pirmā pūce. Meklējiet!...

Sivēns. Tur ir vilki... Man bail, ruk, ruk, ruk... Otrā pūce. Meklējiet! Meklējiet!

Sivēns un Zosulēns aizauļo.

Otrā pūce. Man nezin kapec nenāk vairs miegs. Pirmā pūce. Es nesaprotu, kāpēc ... uiuiui... Uzauļo Sivēns un Zosulēns.

Zosulēns. Nav, gāgāgā ...

Sivēns. Es vairs nevaru... Man ir tik ļoti bail, ka ne izturēt...

Pirmā pūce. Izturēsi! Uiuiui!

Otrā pūce. Labi! Mēs lidosim, cik zemu vien varēsim, bet jūs auļojiet mums pakaļ!

Pirmā pūce. Bet, ja Kaķēns vairs neatradīsies, tad ...

Abas p ū ce s. Uiuiui! Aiaiai! (Aizlido.)

Sivēns un Zosulēns. Nū! (Aizauļo pūcēm pakaļ.)

Visapkārt sasaucas vilki.

Piektā aina

Uguns dvēselītes mājiņa. Ieskrien Sivēns, trīcēdams iespiežas kaktā.

Atsprāgst durvis, Sivēns iekliedzas un aizmūk aiz plits, uz sola ieauļo Zosulēns un Kaķēns.

Zosulēns. Paldies, pūces, gāgāgā! Paldies! Pūces (parādās durvis). Tikai sasildi tagad viņu, uiuiui!

Z o s u 1 e n s. Jus nenāksit iekša sildīties?

Pūces saskatās.

Pirmā pūce. Bet tikai tuvāk pie zvaigznēm. Vai tāda vieta ir, uiuiui?

Otrā pūce. Tāda, kur nav daudz jākrīt, ja aizmieg, aiaiai!

Z o s u 1 ē n s. Ir! Istabaugšā!

Pūces. Tas der. Mēs pateicamies. (Uzlido istabaugšā un piespiežas katra no savas puses pie skursteņa.)

Kaķēns. Man sa-sa-salst... mjau... sa-sa-salst...

Zosu lēns. Gāgāgā! Ātrāk jāiekurina plīts! (Metas kurt.) Turies, Kaķēn!... Turies... Tūlīt te būs-silti... Gāgāgā... Nekuras... Brīnums... Kāpēc nekuras? ...

Uguns dvēselītes balss. Es cenšos, Zosu-lēn, bet manām liesmiņām nav spēka ...

Z o s u 1 ē n s. Nav spēka? ... Gāgāgā ... Kāpēc tā?

Uguns dvēselītes balss. Tāpēc, ka mājiņā ir nekrietns un bailīgs radījums!

Z o s u 1 ē n s. Brīnums!... Kur tad viņš ir?

Sivēna balss. Aiz plīts... Ruk, ruk, ruk ...

Zosu lēns. Gāgāgā!... Tas taču ir Sivēns!... Nāc ārā, gāgāgā! Es tā esmu uztraucies par Kaķēnu,, ka, brīnums, nemaz nemanīju, pa kuru laiku tu pazudi ...

Sivēns, galvu nodūris, lēni dodas uz durvju pusi. Ārā iegaudojas vilks, Sivēns apstājas.

Kaķēns. Mjau... ma-ma-mani tri-tri-tri-cina____

dre-dre-dre-buļi...

Zosulēns. Varbūt es varu iziet ārā tavā vietā?

Sivēns. Man ir jāiet pašam. '

Sivēns iziet ārā. Krāsni jautri sāk sprēgāt liesmiņa. Parādās;

Uguns dvēselīte.

Uguns dveselīte. Zirdziņ!

Sols iezviedzas un izauļo pa durvim.

Uguns dvēselīte (pienes Kaķēnu pie uguns). Sildies, Kaķēn. Bet tu, Zosulēn, neuztraucies. Sivēns ...

Atveras durvis un ieauļo sols ar Sivēnu.

Uguns dvēselīte. Tagad arī Sivēns var nākt sildīties. Viņš ir drosmīgs un krietns.

Visi kopā sildās.

Priekškars.

NORA VĒTRA-MUIŽNIECE PALĪGĀ! PALĪGĀ!

Luga divos cēlienos

DARBOJAS:

Kamenīte S t i r n i ņ a Tauriņš Pirmā mārīte Otrā mārīte Trešā mārīte Ceturtā mārīte S i e n ā z 11 i s K u r m 11 i s Žagata Pūce Vāverīte Vā ve r ē n i Pirmais dzenis

Otrais dzenis

Pirmā zīlīte

Otrā zīlīte

Pirmā vardīte

Otrā vardīte

Trešā vardīte

Ceturtā vardīte

Zaķis

Tēvs

Māte

Dēls

Meita

Mežsargs

Skolēni — zēni un meitenes

Darbība notiek mūsdienās mežā.

(Luga rakstīta bērnudārzu audzēkņiem un jaunāko klašu skolēniem — lieliem kolektīviem. Tāpēc daudz personu. Visus meža iemītniekus var spēlēt gan meitenes, gan zēni.

Taču personu skaitu var arī samazināt, tās apvienojot vai svītrojot, piemēram, četru mārīšu vietā var būt divas, tāpat vardītes. No Tauriņa lomas un Sien-āzīša lomas var izveidot vienu. Bez Zaķa un vāve-rēniem vispār var iztikt.*'

Vēlams, lai Tēvu, Māti un Mežsargu spēlētu pieaugušie.)

PIRMAIS CĒLIENS

Meža vidū saulaina pļaviņa pie mežezera. Piekalnitē aug daži

atsevišķi koki.

Izskrien mazā S t i r n i ņ a. Pieklaudzina pie viena no kokiem, kas aug piekalnitē.

Stirniņa. Pūce, Pūce, celies augšā! Palīdzi,. Pūce!

Kurmītis. Ko tu dauzies, nerātne! Tu taču zinir ka dienā pūces guļ.

Stirniņa. Mums vajadzīgs padoms. Pamosties taču, Pūce! Nemostas un nemostas!

Kurmītis. Paprasi padomu kādam citam. Stirniņa. Kam?

Kurmītis. Kaut vai man.

Stirniņa. Vai tu esi gudrs?

Kurmītis. Šodien vēl ne. Tad, kad izmācīšos, tad būšu gudrs.

Stirniņa. Bet man padoms vajadzīgs tūlīt.

Uz lielas, raibas lapas guļ Ķ a m e n i t e. Lapu velk četras mārītes. Viņām ceļu rāda raibs, skaists Tauriņš.

Pirmā mārīte. Kamenītei spārniņi saplakuši. Otrā mārīte. Kājiņas stīvas.

Trešā mārīte. Actiņas aizvērtas.

Ceturtā mārīte. Kamenīte tik tikko elpo! Žagata (Stirniņai). Ko tu stāvi un brīnies? Vai pamodināji Pūci?

Stirniņa. Viņa nemostas.

Žagata. Es taču tev teicu, pamodini Pūci! Viņa zinās, ko darīt.

Pirmā mārīte. Kamenītei spārniņi pavisam bez spēka.

Otrā mārīte. Kājiņas notirpušas.

Trešā mārīte. Actiņas aizvērtas.

Ceturtā mārīte. Sirsniņa tik tikko pukst! Tauriņš. Es pavēdināšu ar spārniņiem. Varbūt viņai kļūs vieglāk.

Tauriņš dejo apkārt Ķamenitei un vēdina spārniņus.

S t i r n i ņ a. Nekas nelīdz.

Žagata. Muļķības! Es taču teicu, ka jāmodina Pūce.

Kurmītis. Jāmodina Pūce. Mūsu mežā viņa ir pati gudrākā.

Stirniņa, Kurmitis un Žagata sit pa ozola stumbru, kas aug

piekalnitē.

Stirniņa. Celies, Pūce!

Kurmītis. Pūce, Pūce, mosties!

Žagata. Mosties, miegamice!

Dzīvnieki pārtrauc dauzīties un klaigāt, pieliek ausis pie stumbra un klausās.

Stirniņa. Tur iekšā klusums.

Tauriņš. Varbūt viņa vēl nemaz nav pārlidojusi mājās?

Žagata. Muļķības! Gudri putni vienmēr guļ paši savās mājās.

Kurmītis. Viņa vienkārši negrib mosties. Ir taču diena!

Žagata. Muļķības! Ja reiz viņa ir gudra, tad viņai jāmostas, ja citiem to vajag. Es viņu izvilkšu aiz astes!

Kurmītis. Uzmanies! Viņa tev ieknābs! Pūce ir ļoti dusmīga, ja viņu dienā kāds traucē.

Žagata. Muļķības! Kas jādara, tas jādara!

Žagata aizlido koka otrā pusē — tur ir dobums, kurā dzīvo Pūce. Visi seko tam, kas notiek aiz koka.

Žagatas balss. Celies, celies, sliņķe!

Pūces balss (miegaina). Liecies mierā!

Žagatas balss. Mosties, miegamice!

Pūces balss. Nāk miegs! (Pēkšņi iekliedzas). Asti ne, asti neaiztiec!

Žagata. Nu, tad celies!

Pūce. Vēl drusku pagulēšu!

Žagata. Knābšu kājās!

Pūce (izveldamās uz pakalniņa, sabozusies un samiegojusies). Kas uzdrošinās traucēt manu dienas snaudu?

Stirniņa. Lūdzu, atvaino mūs, Pūce! Bet Ka-menīte saslimusi.

Pirmā mārīte. Spārniņi bez spēka.

Otrā mārīte. Kājiņas stīvas.

Trešā m ā rī t e. Actiņas aizvērtas.

Ceturtā mārīte. Tik tikko velk elpu.

Pūce. Lai viņa guļ! (Noliekas piekalnitē uz sāniem un saldi nožāvājas.)

Kurmītis. Bet viņa nevar piecelties!

Pūce. Vai tad es varēju piecelties? (Nožāvājas.)

Žagata. Muļķības! Kamene nav Pūce, kas dienā guļ. Viņa ir slima.

Pūce (žāvādamās). Slimam ir jāguļ.

Stirniņa. Pūce, lūdzu, izārstē Kamenīti. Ja Ka-menīte nelidos, neziedēs sarkanais āboliņš...

Žagata. Pūce, tu taču esi gudra! Palīdzi!

Pūce (jau atkal iesnaudusies, iztraucēta no Žagatas klaigāšanas, pagriežas uz otriem sāniem). Jā guļ! Padziediet labāk kādu dziesmiņu! (Apsedzas ar spārnu un cieši aizmieg.)

Stirniņa. Ko nu lai dara?

Kurmītis. Varbūt patiešām atsaukt Sienāzīti, lai paspēlē?

Tauriņš. Un Lakstīgalu un Strazdu, lai padzied!

Žagata. Strazdam un Lakstīgalai ir viesizrādes Liepkalnē.

V ā v e r ī t e (pabāzusi galviņu caur koka zariem). Pasauciet zīlītes! Viņas tik jauki čirkstina!

Tauriņš. Mēs visi dziedāsim!

K urmitis atved Sienāzī ti.

K u r m ī t i s. Mēs esam klāt.

S i e n ā z ī t is. Ko lai spēlēju?

S t i r n i ņ a. Kaut ko tādu, lai kājas pašas cilājas. Tauriņš. Varbūt tiešām Kamenīti vajag iekustināt, lai atdzīvojas.

Pirmā zīlīte. Mēs esam klāt.

Otrā zīlīte. Ko lai mēs dziedam?

V ā v e r ī t e. Iesim rotājās! Mani bērni arī tūlīt būs klāt.

Visi sastājas apli ap guļošo Kamenīti. Sienāzitis spēlē. Visi iet rotaļā un dzied «Kas dārzā, kas dārzā?».

Pirmā mārīte. Spārniņi notrīsēja.

Otrā mārīte. Kājiņa pastiepās, bet tikai viena! Trešā mārīte. Plakstiņi pavērās!

Ceturtā mārīte. Kamenīte nopūtās. Kamenīte. Nevaru piecelties! (Atkrīt atpakaļ uz lapas.)

Vāverīte. Paguli, Kamenīt! Gan piecelsies rīt. Kamenīte. Man gribas dzert...

T a u ri ņ š. Es atnesīšu kumelīšu nektāru! Vāverīte. Nolieciet viņu ēnā. Te saulē viņai karsti.

K u r m ī t i s. Tur zem lielā dadža lapas viņai būs labi.

Kur mitis un mārītes aizvelk zaļo lapu, uz kuras guļ Kamenīte, lielā dadža ēnā. Tauriņš atnes Kamenītei krūzītē kumelīšu

nektāru.

Spārnus gar zemi vilkdami, nāk abi dzeņi.

4

Vāverīte (skatīdamās no koka zara). Viņi liekas pavisam noguruši.

Stirniņa. Varbūt arī viņiem vajadzētu padzerties.

Žagata. Es viņiem atnesīšu avota ūdeni. (Prom.)

V ā v er ī t e. Jūs jau tik tikko velkat kājas. Nāciet te pie mums atpūsties!

Pirmais dzenis. Nepieskarieties mums! Mēs nākam no slimā meža.

Otrais dzenis. Mēs varam jūs aplipināt ar slimību!

Pirmais dzenis. Mēs vispirms ejam nomazgāties, tad tikai nāksim pie jums.

Abi dzeņi aiziet uz ezera pusi.

Vāverīte. Kas mežā noticis?

Pirmā zīlīte. Mēs vēl šopavasar mežā neesam bijušas.

Otrā zīlīte. Dzīvojam dārza dzīvžogā pie cilvēkiem.

Stirniņa. Vai jums no cilvēkiem nav bailes?

Pirmā zīlīte. Nemaz.

Otrā zīlīte. Tur dzīvo divi mazi zēni. Viņi ir mūsu draugi.

Pirmā zīlīte. Ziemā, kad nav ko ēst, viņi mūs baro!

Otrā zīlīte. Ar sēkliņām, ar maizes drupatiņām ...

Pirmā zīlīte (pārtraukdama). ...un ar speķīti!

Žagata (atnesusi avota ūdeni jau tad, kad zilites stāsta par sēkliņām, sajūsmināta). Speķīti! Es nākšu pie jums ciemos!

Otrā zīlīte. Lūdzu, nāc, bet to dod tikai ziemā.

Pirmā zīlīte. Līdz ziemai vēl tālu. Tāpēc neaizmirsti!

No ezera puses nomazgājušies un sakārtojušies nāk abi

dzeņi.

Vāverīte. Kas tad noticis ar lielo mežu?

Pirmais dzenis. Saslimušas lielās egles.

Otraisdzenis. Visas skujiņas kļuvušas brūnas.

V ā v e r 11 e. Vai, vai... Tad jau čiekuru arī vairs nebūs?

Stirniņa. Kur lai ziemā paslēpjas no aukstā vēja?

Kur mitis. Dzeņi — meža dakteri! Vai jūs nevarat mežu izārstēt?

Dzenis. Dzeņu palicis pārāk maz.

Žagata. Muļķības! Padzerieties un ejiet atpakaļ strādāt!

Pirmais dzenis. Mēs kalām un kalām cauru nakti un dienu!

Otrais dzenis. Iztīrījām katru mizas krociņu. Mēs esam divi, bet koku ir daudz.

Vāverīte (kašķēdamās). Daudz, daudz... Cik daudz?

Pirmais dzenis. Viens, divi, vēl viens un daudz!

Otrais dzenis. Jā, viens, divi, trīs un daudz!

Pirmā zīlīte. Mēs abas iesim jums palīgā!

Vāverīte. Un Žagata būs trešā!

Žagata. Es neprotu kalt. Es protu tikai žadzināt.

Stirniņa (bēdīga). Žagata nevar būt trešā!

Pirmais dzenis. Bet ar divām zīlītēm vien mums ir par maz.

Otrais dzenis. Mums arī ar trijiem palīgiem ir par maz.

Kurmītis. Nostāsimies visi rindā un noskaidrosim, kurš prot darīt dzeņa darbu.

Visi nostājas vienā rindā.

Žagata. Es pārbaudīšu! Pārbaudīt es protu!

Žagata iet pie visiem pēc kārļas un noprasa. Vispirms pie Stir-

niņas.

Žagata. Vai tu proti dzeņa darbu?

Stirniņa (ļoti nokaunējusies). Neprotu.

Atskrien mazās mārītes un nostājas rindas galā.

Žagata. Kas jūs te sauca, mazās pindzeles? Pirmā mārīte. Mēs protam ārstēt!

Otrā mārīte. Kokus un krūmus!

Žagata. Un kas tad uzraudzīs Kamenīti?

Otra mārīte. Tie, kas neprot ārstēt kokus un krūmus.

Ceturtā mārīte. Mēs varam palīdzēt dzeņiem! Žagata. Dariet to, kas jums uzdots!

Mārītes. Bet... ja kāds cits ... pasēdētu pie Ka-menītes... Viņa taču guļ.

Žagata. Muļķības! Prom pie Kamenītes! Nemaisieties pa kājām!

Mārītes bēdīgas aiziet.

Žagata. Kurmīt, vai tu proti dzeņa darbu?

Kur mitis. Es protu rakt. Ja vajag kaut ko rakt — tad lūdzu!

Žagata. Un tu, Vāverīt?

V ā v e r ī l e. Es protu vākt čiekurus, sēnes un riekstus!

Pirmaisdzenis. Bet čiekuru jau nav.

Otrais dzenis. Un šogad arī nebūs!

V ā v e r ī t e. Vai, vai, ko tad es iesākšu!

V ā v e r ē n i. Mēs gribam čiekuriņus!

Žagata. Kas maziem bērniem ko gribēt? Ko dod,

to ēd!

Vāverēni. Bet māmiņa mums dod čiekuriņus! Vāverīte. Un tagad man nebūs ko dot! Žagata. Nečinkstiet! Sienāzi, vai tu proti ārstēt? Sienāzis. Protu ārstēt tos, kam bēdīgs prāts. Žagata. Un kokus? Tā kā dzeņi?

Sienāzis. Neprotu. Varu spēlēt, lai jautrāka strādāšana.

Žagata. Kāda tur var būt jautrība, kad jāstrādā? Tas nekam neder. Taurenīt! Ko tu proti?

Tauriņš. Dejot un priecāties!

Žagata. Tadas muļķības! Tagad iznāciet uz priekšu visi, kas prot dzeņiem palīdzēt!

Iznāk abas zilites.

Dzeņi, ko tad jūs nenākat?

Iznāk abi dzeņi un ari nostājas zilitēm blakus.

Žagata. Tagad saskaitīsim, cik mums ir to strādātāju! (Skaita.) Viens, divi, trīs un daudz! Mums ir daudz strādātāju!

Pirmais dzenis. Mēs esam tikai divi.

Otrā zīlīte. Un mēs arī esam tikai divas!

Žagata. Nostājieties atkal rindā! (Piedur katram ar pirkstu.) Viens, divi, trīs un daudz! Jūs esat daudz!

Pirmā zīlīte. Ja viņi ir trīs, tad es esmu viena. Viena nepavisam nav daudz!

Otrā zīlīte. Viena nepavisam nav daudz. Dau-dzāk būtu, ja būtu divas un padsmit.

Pirmā z ī 1 ī t e. Jā, es arī esmu dzirdējusi, ka padsmit ir daudzāk.

Pirmais dzenis. Arī mums vajadzētu klāt padsmit!

Otrais dzenis. Divi un padsmit — tad iznākot divpadsmit!

Pirmā zīlīte. Un tas esot ļoti, ļoti daudz!

Otrais dzenis. Ja zīlītes būtu divas un padsmit un ja mēs būtu divi un padsmit?

Pirmais dzenis. Tad gan tas būtu milzum daudz!

Žagata. Kur lai ņem padsmit?

Vā verīte. Vai kāds zina, kur var atrast padsmit?

K u r m ī t i s. Var būt, ka to var izrakt?

Visi (dzied).

Padsmit, padsmit, atsaucies!

Kas gan tu tāds esi?

Padsmit, padsmit, ierodies,

Tu mums vaj’dzīgs esi!

Mēs esam mazi zvēriņi,

Mēs esam sīki knislīši,

Bet darba mums ir ļoti daudz.

Drīzāk palīgā mums brauc!

Ja nešalks egles, neplauks krūmi,

Tik vēji silā gaudos drūmi...

Vai būs uz pasaules kas jauks,

Ja nezaļos vairs mežs un lauks?

Mēs esam mazi zvēriņi,

Mēs esam sīki knislīši,

Bet darba mums ir ļoti daudz,

Drīzāk palīgā mums brauc!

S t i r n i ņ a. Ļaunākais nav tas, ka mēs esam mazini.

*

Tauriņš. Kas tad?

Stirniņa. Tas, ka mēs neko neprotam izdomāt. Kurmītis. Jā, mēs protam darīt, bet kaut ko izdomāt mēs neprotam.

Žagata. Ja domā, tad var arī ko izdomāt. Stirniņa. Es labāk palīdzēšu mārītēm kopt Ka-menīti.

Stirniņa aiziet pie mārītēm un Kamenltes.

Vāverīte (Žagatai). Nu, tad izdomā kaut ko! Žagata. Es? Kāpēc tad es?

Vāverīte. Un kāpēc tad tu nevari izdomāt? Žagata. Domā tu, tev ir bērni.

Vāverīte. Taisni tāpēc es uztraucos un nevaru neko izdomāt.

Sienāzītis. Vajag izmērīt, kam lielāka galva, tas lai domā.

Tauriņš. Tas jau bez mērīšanas ir redzams.

Sienāzītis. Stirniņai ir vislielākā galva!

S t i r n i ņ a (čukst). Es nevaru neko izdomāt. Ka-menīte čuč.

Pirmais dzenis. Vai tad tev jādomā skaļi?

S t i r n iņ a. Kā tad citādi var domāt?

Otrais dzenis. Man liekas, kaut ko prātīgu var izdomāt tikai tad, ja ir klusums.

Pirmais dzenis. Ja ir klusums un nekrata galvu.

Žagata. Es kaut ko izdomāju!

K u r m ī t i s. Vai ko labu?

Žagata. Tad jau redzēs!

Sienāzītis. Sanāciet visi te uz piekalnītes pie Žagatas!

Visi sanāk un apsēžas apkārt Žagatai. Pie Ķamenites paliek tikai divas mārītes.

S t i r n i ņ a. Ko tu izdomāji?

Žagata (svarīgi). Es izdomāju, ka kaut kas ir jādara.

Pirmais dzenis. Par to jau mēs visu laiku runājam, ka jādara.

Otrais dzenis. Bet, kas darīs, — tas bija jāizdomā.

Žagata. Jūs taču visu laiku darījāt, kas bija jādara.

Pirmais dzenis. Bet mēs nespējām padarīt visu, kas bija jādara.

Otrais dzenis. Darāmā bija daudz!

Žagata. Ja bija par daudz, tad nevajadzēja nemaz sākt.

Pirmais dzenis. Kā tad tā?

Otrais dzenis. Tad jau visi koki būtu beigti.

Pirmais dzenis. Tagad mēs vismaz dažus kokus izglābām.

Žagata. Ja nevar padarīt, tad nevajag darīt nemaz.

Vāverīte. Vajag izdomāt, lai var visu padarīt.

Žagata. Vieglāk ir nedarīt.

Stirniņa. Ko tad lai iesāk — visi koki būs beigti!

Žagata. Nu, un? Aiziesim uz citu mežu.

Vāverīte. Atstāt savas mājas?

Pirmā mārīte. Pamest Kamenīti?

Otrā mārīte. Kamenītei citā mežā varbūt nemaz nebūs, kur palikt.

Žagata. Stiepiet viņu līdzi. Izveseļosies un varēs lidot atpakaļ.

Pirmā zīlīte. Viena pati?

Otra zīlīte. Te, uz slimo mežu?

Stirniņa. Es nekur neiešu prom no sava meža. Es palikšu tepat.

Pirmais dzenis. Ja mežu neizglābsim, tad mežs būs beigts.

Otrais dzenis. Un tev, Stirniņ, nebūs, ne kur dzīvot, ne ko ēst.

Vāverīte. Kā es ar maziem bērniem lai aizeju no savām mājām?

K u r m ī t i s. Es lai pamestu savas jaukās pazemes ejas?

Sienāzītis. Kur vēl būs tik skaists mežezers? Mēs te rīkojam tik jaukus koncertus ar Lakstīgalu un vardītēm!

Žagata. Kas man, es varu aizlidot katrā laikā!

Stirniņa. Mums visiem te ir savas mājas.

Pirmais dzenis. Pagaidām jau slimo tikai lielās egles.

Otrais dzenis. Un divas mēs tomēr izglābām.

Pirmā zīlīte. Un izglābsim vēl.

Otrā zīlīte. Mēs taču iesim jums palīgā!

Pirmais dzenis. Tad nav ko kavēties!

Otrais dzenis. Iesim uz mežu!

Žagata. Vai tad neredzat, ka saulīte jau riet?

Pirmā zīlīte. Kamēr tiksim līdz lielajām eglēm, būs tumšs.

Otrā zīlīte. Bet kad uzlēks mēness?

Pirmā zīlīte. Pilnmēnesī naktis ir tik gaišas!

Pirmais dzenis. Ja neizgulēsimies, rīt mēs nepadarīsim neko.

Otrais dzenis. Labāk rītā celsimies ar saullēktu!

Otrā zī līte. Un tad visi pie darba!

Vāverīte. Bērni, pasakiet visiem «arlabunakti» un ejiet gulēt!

Vāverēni. Arlabunakti, arlabunakti!

Visi atsveicinās no vāverēniem. Tie aiziet gulēt.

Kur mitis. Nu jau paliek pavisam tumšs. Jādodas mums arī pie miera.

Stirniņa. Pagaidiet! Drīz modīsies Pūce!

S i e n ā z ī t i s. Varbūt Pūce pateiks, kā izārstēt Ka-menīti.

Pirmais dzenis. Varbūt viņa zinās, kas ir pa-dsmit.

Otrais dzenis. Vai kur to var atrast.

Stirniņa. Jāsagaida, kamēr pamodīsies Pūce!

Vāverīte. Tas nebūs tik drīz.

Kur mīti s. Ir jau pavisam tumšs.

Tauriņš. Es vairs nekā nevaru saredzēt.

Vāverīte. Pūce ceļas augšā tad, kad spīd mēness.

Žagata. Es gan zinu, ko vajadzētu darīt, bet manī jau neviens neklausās.

K u r m ī t i s. Mēs arī zinām. Ir jāgaida.

Žagata. Muļķības! Mēnesi vajag paaicināt, lai viņš nāk šurp.

S i e n ā z ī t i s. Padziedāsim mēnessdziesmiņu.

Stirniņa (mārītēm). Vilksim Kamenīti šurp. No dadža lapas viņai var uzkrist rasa. Varbūt arī Pūce pamodīsies no mūsu dziesmas.

Pirmā zīlīte. Sienāzīt, spēlē!

Sienāzītis. Mēnesim patīk dvēselīgas dziesmas. Dziediet no visas sirds!

Sienāzitis spēlē. Visi izkārtojas uz pakalnites apkārt Pūcei un

dzied.

Visi.

Apaļais mēnestiņ,

Atripo, mēnestiņ!

Atripo, atripo,

Ripo pie mums!

Daudz mazu zvēriņu,

Daudz sīku knislīšu Tumšajā naktī Bez tevis te skums!

Atmirdzēs mēnestiņš,

Iedegsies zvaigznītes,

Vizuļos ezerā Debesu jums!

Neraudi, Kamene,

Nebēdā, egle,

Daudz labu draugu Palīdzēs jums.

Pie apvāršņa parādās liels, apaļš mēness. Visi mēnesim it kā

uzgavilē.

Apaļais mēnestiņ,

Atripo, mēnestiņ!

Atripo, atripo,

Ripo pie mums!

Mēness spīd pilnā spožumā. Pūce pamostas un izstaipa spārnus.

2agata. Redziet, kā izdevās atsaukt mēnesi!

S i e n ā z ī t i s. Tas tāpēc, ka mēs dziedājām no visas sirds.

Pūce (pamodusies). Kāpēc es guļu uz cietas, plikas zemes?

S t ir n i ņ a (priecīgi). Pūce pamodusies!

Pūce. Man sāp visi kauli. Kas man var paskaidrot, kāpēc es te gulēju?

S t i r n i ņ a. Pūce, atvaino, mēs tevi dienā gribējām uzmodināt.

Žagata. Es tevi paplūkāju aiz astes un izvilku laukā no migas.

Pūce. Tu mani uzdrošinājies plūkāt aiz astes?! (Apskata savu asti.) Tāpēc jau tagad mana košā, skaistā aste izskatās kā tāda redeļu sēta. Nu, pagaidi! (Metas virsū Žagatai.) Tagad tu redzēsi, kas notiks ar tavu asti! (Plucina Žagatas asti, ka spalvas iet pa gaisu.)

Žagata. Vai! Va-ai-ai! Glābiet!

Kur mitis. Rimsties, Pūce! Tas bija lietas labā!

Pūce. Kādai lietai var noderēt mana aste?

K u r m ī t i s. Nevis aste, bet galva var noderēt.

Pūce. Ko-o-o! Jums nepietiek ar asti, jūs gribat ari galvu?! Ka knābšu ...

Pirmais dzenis. Pūce, Pūce, nomierinies! Visi mežā zina, ka tu esi pati gudrākā.

Zīlīte. Un mēs gribējām tev lūgt padomu.

Žagata. Nūja, ka padomu, nevis tavu asti.

Pūce. Bet kāpēc tad tu rāvi mani aiz astes?

Žagata. Lai tu atmostos un izlīstu no migas.

Stirniņa (kautrīgi). Mums ļoti vajadzīgs tavs padoms.

Pūce (cienīgi pastaigādamās pa pakalniti). Nu, protams, protams ... K-hm-khm ... Kāds padoms jums būtu vajadzīgs?

Stirniņa. Saslimusi Kamenīte.

Tauriņš. Smagi saslimusi!

K u r m ī t i s. Te viņa guļ.

Pūce. Paskatīsimies, paskatīsimies!

Pirmā mārīte. Spārniņi bez speķa.

Otrā mārīte. Kājiņas stīvas.

Trešā mārīte. Sirsniņa pukst tik vārgi!

Pūce apskata Ķameniti no visām pusēm.

Pūce. Viņa ir apbārstīta ar to, ko briesmīgi lielais, rūcošais dzelzs putns no gaisa kaisa uz laukiem.

Mārītes. Vai, vai, vai, vai!

Pūce. Kamene ir saindējusies!

Pirmais dzenis. Ko tagad darīt?

Otrais dzenis. Varbūt mums noķert lielo, briesmīgo, rūcošo dzelzs putnu?

Pūce. To neviens nevar. Kamene pati vainīga. Ko skraida pa lauku, ja kaut kas birst no gaisa!

S t i r n i ņ a. Bet vai viņu nevar izārstēt?

Pūce. K-hm, k-hm, k-hm, k-hm... Pamēģiniet viņu nomazgāt avota ūdenī, k-hm ... un vēl: sameklējiet naktsvijoles. Iedodiet Kamenītei naktsvijoļu nektāru un ar naktsvijoļu ziediņiem sarīvējiet viņai kājiņas un spārniņus! Tā jārīkojas trīs dienas pēc kārtas.

Stirniņa. Paldies, Pūce! Es skrienu pēc naktsvijolēm!

Stirniņa aizskrien. Viņai lidzi aizlido Tauriņš.

Pirmā mārīte. Paldies, Pūce.

Otrā mārīte. Cik tu esi gudra!

Trešā mārīte. Cik tu esi laba!

Ceturtā mārīte. Cik tev gudra galva!

Pūce (ļoti apmierināta). K-hm, k-hm, k-hmr k-hm ...

Pirmais dzenis. Pūce, tā kā tu esi tik |oti' gudra, varbūt tu varēsi pateikt...

Otrais dzenis (viņu pārtraukdams). ...kas tas ir — padsmit?

Pūce. Kas? Ko tu teici?

Otrais dzenis. Kas tas ir — padsmit?

Pirmais dzenis. Un kur to var atrast?

Pūce. Padsmit... padsmit... K-hm, k-hm ... Pa-dsmit?

Pirmais dzenis. Jā.

Pūce (negrib atzīties, ka nezina). K-hm, padsmit ... Droši vien es to drīz zināšu.

Pirmā zīlīte. Padsmit esot kaut kas daudz.

Pūce (sāk nervozēt, neiecietīgi). Nu, tad tas arī ir daudz. Pavisam vienkārši — tas ir daudz!

Pirmais dzenis. Tas jau ir labi, ka daudz.

Otrais dzenis. Mums jau vajag daudz!

Pūce. Priekš kam jums vajag daudz?

Pirmais dzenis. Mums vajag daudz, daudz palīgu, lai varētu paglābt mežu.

Otrais dzenis. Mežā ir saslimušas lielās egles.

Vāverīte. Visas skujiņas brūnas, un nebūs neviena čiekura!

Pirmais dzenis. Egles jāiztīra no ļaunajiem baciļiem.

Otrais dzenis. Un slimo egļu ir daudz.

Pūce. K-hm, k-hm, un padsmit ir daudz? Kas teica, ka padsmit ir daudz?

Pirmā zīlīte. Zēni, kas dzīvo aiz mūsu dzīvžoga.

Pūce. Vai tie ir labi zēni?

Otrā zīlīte. Ļoti labi zēni.

Pūce. Ir labi zēni, un ir slikti zēni. Labus zēnus var vest uz mežu. K-hm, k-hm ... Sliktus zēnus mežam ne tuvumā nevar laist.

Pirmā zīlīte. Vai atvest viņus šurp, lai pasaka, kur var atrast padsmit?

Pūce. Ar laiku es pati to varēšu pateikt. K-hm ... Ja cilvēki ir labi, tad viņi var palīdzēt eglēm un dzeņiem. Tāpēc labos zēnus ^ajag atvest uz mežu.

Pirmā zīlīte. Tad skriesim pakaļ mūsu labajiem zēniem!

Otrā zīlīte. Mēs viņus tūdaļ atvedīsim!

Pūce. Tagad, pa nakti? Virti gulēs. Redzi, visi ir jau aizsnaudušies. (Norāda uz snaudošajiem: ap Ķa-meniti sagūlušās mārītes un Sienāzitis.) Un kā jūs viņiem izstāstīsiet, kas eglēm kaiš?

Pirmais dzenis. Aiznesiet zēniem vienu saslimušās egles zariņu.

Otrais dzenis. Tikai ietiniet to ceļmalītes lapā, lai pašas nesaslimtu.

Dzirdams piebraucošas mašīnas troksnis. Atskan balsis, redzami mašīnas starmešu uguņi. Tad tie apdziest. Durvis aizcirtās, un uz pļaviņas iznāk Tēvs, Māte, Dēls un

Meita.

Tēvs. Tālāk es vairs pa nakti nebraucu.

Māte. Būtu vismaz tikuši līdz viesnīcai...

Tēvs. Tepat būs labi. Uzcelsim piekalnītē telti.

Gulētāji pamostas, putni un pārējie paslēpjas kur kurais. Visi

vēro atbraucējus.

Māte. Nekur kārtīgi nomazgāties, nekā ... Dēls. Man patīk gulēt teltī.

Meita. Es gribu gultiņā! (Činkst.) Gribu gultiņā .. .

Tēvs. Tūlīt, tūlīt iesim visi gulēt.

Pirmais dzenis (Pūcei). Vai tie ir labi cilvēki? Otrais dzenis. Varbūt tie ir īstie, kas mums var palīdzēt.

Pūce. Vispirms palīdzēsim mēs viņiem, gan viņi palīdzēs arī mums. Cerēsim, ka šie ir labie cilvēki.

Slēpdamies un vairīdamies, lai viņus neierauga, zvēriņi un putni palidz uzsliet Tēvam telti.

Tēvs. Re, telts jau gatava! It kā man būtu kāds palīdzējis. Lieniet tik guļammaisos un liecieties uz auss!

Māte, Dēls un Meita ielien telti.

Tēvs. Tā tik ir jauka vietiņa! Ezeriņš viz mēnesnīcā. Skaisti!

Māte. Nāc nu tu ar gulēt.

Tēvs. Tūlīt. Aizslēgšu tikai mašīnu.

Tēvs iet aizslēgt mašīnu.

Pūce. K-hm, k-hm. Aiznesiet drošības pēc Kame-nīti kaut kur tālāk projām.

Kamenīte. Nu jau es pati varu paiet. Paldies, Pūce, tavas zāles palīdzēja.

Pūce. Tev tās vēl jālieto trīs dienas!

Kamenīte kopā ar mārītēm aiziet.

Meita (telti). Mamm, te tik cieta gulēšana!

Tēvs (atgriezies, ari lien telti). Būs labi, būs labi! Toties svaigs gaiss. Būs laba gulēšana.

Meita. Mamm, man mēness pa spraugu spīd actiņās! Pasaki, lai nespīd!

Māte. Pagriezies uz otriem sāniņiem.

Meita (pēc briža). Tāpat spīd. Pa citu spraugu.

Pūce. Padziedāsim mēs savu mēnessdziesmiņu!

Vāverīte. Spēlē, Sienāzīti, lai meitenīte var gulēt!

Visi ( dzied).

Apaļais mēnestiņ,

Aizripo, mēnestiņ!

Aizripo, aizripo Aiz kalna malas!

OTRAIS CĒLIENS

Darbības vieta tā pati, kas pirmajā cēlienā. Otrā rītā.

Vāverīte. Kā cilvēki var tik ilgi gulēt? Saule jau gabalā, bet viņi tik guļ un guļ...

Tauriņš. Varbūt cilvēki, tāpat kā pūces, guļ pa dienu?

Stirniņa. Abi dzeņi jau sen kā aizgāja uz mežu strādāt.

Žagata. Citreiz cilvēki guļ cauru nakti un dienu, citreiz atkal strādā cauru nakti un dienu.

Tauriņš. Bet vai viņi pratīs egles ārstēt? Sienāzītis. Un kā cilvēki zinās, ka egles ir slimas?

Žagata. Vajag atnest un nolikt pie telts slimo egļu zarus.

Vāveri te. Kad pakāpjas te kalniņā, tad slimās egles var redzēt.

Žagata. Ejam pēc zariem!

Žagata, Stirniņa, Kurmitis un Vāverlte aiziet. Viņiem pievienojas vēl Zaķis.

Zaķis. Es arī ar jums, es arī ar jums!

Nāk Ķ am e nīt e un mārītes.

Tauriņš. Man jāsteidzas pēc naktsvijoļu nektāra! (Aizlido.)

Pirmā mārīte. Kā tu jūties, Kamenīt?

Otrā mārīte. Vai tu nepārpūlēsies?

K a m e n ī t e. Man ir daudz labāk nekā vakar. Trešā mārīte. Bet kājiņas vēl tik tikko kust. Ceturtā mārīte. Vai tev nav grūti elpot? Kamenīt e. Tikai spārniņi vēl pavisam stīvi...

Atlido Tauriņš ar nektāra trauciņu.

Tauriņš (Kamenitei). Iedzer nu svaigu naktsvijoļu nektāru!

Mārītes ar atnestajiem ziediņiem ierīvē Kamenitei spārnus un

kājiņas.

K a m e n ī t e. Ai, cik labi! Kļūst vieglāk! Sienāzītis. Tagad, Kamenīt, tev jāvingrinās, lai tu varētu pastaigāt un palidot!

Uz lielām dadžu lapām dzīvnieki atstiepj sakaltušus egļu zarus, paši tiem nepieskardamies. Visu saliek kaudzē pie telts.

S i e n ā z 11 i s. Es paspēlēšu, un jūs pamēģiniet ar Kamenīti dejot.

Žagata. Un es piedziedājuma vietā žadzināšu.

Sienāzitis spēlē, mārītes, Tauriņš un mazie vāverēni dejo. Ķa-menlte diezgan nevarīgi mēģina sekot dejotājiem. Žagata ik pēc katras muzikālās frāzes žadzina.

Žagata. Čaks, Čaks, Čaks! Zvaks! Zvaks, Čaks, Čaks, Čaks! Zvaks, žvaks, žvaks ...

Izspūrusi no telts izlien Māte. Visi šikie kukainīši un ari Žagata aizbēg projām un paslēpjas.

Māte. Ārprāts! Sienāži sisina, žagatas ķērc... Vai te var gulēt?

Tēvs. Es gan gulēju lieliski. Re, kāds jauks ezeriņš, te var nopeldēties!

Māte. Rīts vēl ir dzestrs. Es nelīdīšu ūdenī.

Tēvs. Skat, te vesela kaudze sausu zaru! Sakuršu ugunskuru un, kamēr tu gatavosi brokastis, nopeldēšos.

Dēls (izlīdis no telts). Es ar, es ar peldēšos! Vāverīte. Viņi kurinās ugunskuru! Tik sausā laikā! Lietus nav lijis nedēļām ...

S i en ā z ī t i s. Va-va-ai! Var aizdegties sausā zāle! Žagata. Muļķības, gan jau cilvēki zinās, kā jārīkojas ar uguni.

Stirniņa. Varbūt jāsadedzina zari, tāpēc ka tie slimi...

Tēvs (pa to laiku abi ar Dēlu sakrauj un aizdedzina ugunskuru, Mātei). Uguns deg rūkdama, nāc un gatavo brokastis. Mēs ejam peldēties.

Dēls. Es vēl uzmetīšu kādu zaru.

Uguns uzšaujas augstu. Tēvs ar Dēlu aiziet.

S i e n ā z ī t i s. Vai, vai, vai, vai!

Tauriņš. Tāds karstums, ka .spārniņi sāk svilt. Vāverēni. Nāc te pie mums! Nāc pie mums!

Māte uzliek uz uguns trijkāji, uz tā katliņu un iet celt Meitu.

Māte. Meitiņ, bitīt, celies nu, celies! Tūlīt būs jaēd brokastis. Ko tu ēdīsi, manu dārgumiņ?

Meita. Kondensēto pienu un konfektes, un pepsi-

kolu!

Māte. Vai, bērniņ, vispirms būs jāieēd putriņa. Meita. Putru negribu. Ed tu pati savu putru! Mēs ar Janci ēdīsim kondensēto pienu un pepsi.

Māte. Jancis gribēs šprotu pastēti, bet tētis siļ-ķīti... (Griež vaļā konservu bundžas.) Palīdzi man saklāt galdu!

Meita. Kur tad te ir kāds galds?

Māte. Noklāsim zemē galdautu, un tā būs galda vieta. Tā zaļumos dara.

Meita. Man nepatīk zaļumos. Pie tādas galda vietas nevar ēst un šūpot kājas. Nav uz kā sēdēt.

Māte. Kad ēd, vispār kājas nav jāšūpo.

Meita. Bet man tā patīk.

No ezera nāk Tēvs ar Dēlu.

Dēls. Hei! Jāpiemet vēl zari ugunskuram! Lai liesmo!

Met zarus ugunskurā. Uguns augstu uzliesmo un plešas plašāka.

Vāveri te. Vai dieniņ, vai dieniņ... Uguns plešas aizvien plašāka!

Žagata. Muļķības! Vai nu viņi paši to neredz! Tēvs. Nu jau pietiks, pietiks.

Dēls (mežonīgi iekliedzas). Hau, hau! Man patīk, kad liesmo!

Māte. Nāciet nu brokastīs!

Visi apsēžas ap galdu un ēd.

Pa to laiku uguns izpletusies vēl plašāka.

Stirniņa. Vējš nes dzirkstis pa gaisu, un mežs ir tik sauss!

Kurmītis. Es ātri aprakšu ugunskuram apkārt valnīti, lai liesmas neiet tālāk!

Vāveri te. Tikai neapsvilinies!

Kurmītis. Nekā nevar darīt. Jārok, citādi te viss aizdegsies.

Žagata. Bet šie paši uz uguni nemaz nepaskatās! Ēd tik un ēd!

Stirniņa. Tie laikam nebūs tie labie cilvēki...

Tauriņš. Varbūt viņi ir tikai neuzmanīgi, vieglprātīgi ...

S i e n ā z 11 i s. Nemēro visus pēc sava mēra!

Kurmītis (atnāk aizelsies). Būtu labi apliet valnīti ar ūdeni. Vismaz no šīs puses, lai būtu drošāk.

Vāverīte. Redzi, Stirniņ, tur viņiem pie paša valnīša stāv ūdensspainis. Ja tu, ātri pārskriedama, to apgāztu ...

Kurmītis. Vismaz šajā pusē uguns apdzistu... Es eju rakt tālāk.

Stirniņa. Man bailes!

Žagata. Tev jāskrien un jāapgāž spainis, citādi uguns iešausies kokos.

Sienāzītis. Lūdzu, Stirniņ, skrien! Es skrietu, bet es jau neapgāzīšu spaini.

Žagata. Mēs ar Tauriņu novērsīsim no tevis uzmanību.

Māte. Es ceru, ka pēc brokastīm varēšu mazliet pašaujoties. (Noņem no rokas pulksteni un noliek uz galdauta.)

Žagata. Es redzu uz galda ko spožu!

Tēvs (ēzdams). Sauļojies vien, mīļā, man darba diezgan ...

Žagata (Stirniņai). .Skrien!

Tēvs. Stirna, stirna!

Dēls. Maza stirniņa!

Stirniņa skriedama apgāž ūdensspaini, puse ugunskura apdziest.

Tēvs. Eh, žel! Butu bijusi bise! Tāds cepetis aizskrēja krūmos!

Tajā pašā laikā Tauriņš un Žagata lidinās ap galdu.

Meita. Kāds tauriņš! Cik skaists! Tēt, noķer man tauriņu!

Dēls. Es pats to noķeršu un ielīmēšu sev uzdevumu burtnīcā!

Tauriņš pārbijies bēg. Tajā bridi Žagata paķer no galda Mātes zelta pulksteni.

Māte. Mans pulkstenis, mans pulkstenis!

Tēvs. Kur pulkstenis? Kas tev notika?

Māte. Žagata — žagata paķēra manu pulksteni un aizskrēja ...

Tēvs. Kur? Kur?

Māte. Tur, tur tajā koka!

Tēvs. Eh, ka nav bises! Spalvas vien pajuktu...

Māte. Vai tad tu viņu redzi?

Dēls. Viņa ir tur — tur, pašā koka galotnē!

Tēvs. Tur laikam ir ligzda...

Meita. Nu atkal lido prom! Viņai kas spožs ir knābī.

Māte. Mans pulkstenis! Mans pulkstenis!

Tēvs. Ko tad tu mētā apkārt savu pulksteni, ka pat žagata var paķert!

Māte. Es noņēmu, lai sauļojoties nepaliek balta strīpa ...

Tēvs. Nu tev nebūs ne strīpas, ne pulksteņa.

Māte. Vai tad to nevarētu dabūt?

Tēvs. Kā tu domā to dabūt? Palūgt žagatai, lai atdod?

Māte. Žagatas ligzdai taču jābūt tepat kaut kur tuvumā...

Tēvs. Es netaisos rāpties visos kokos.

Māte. Nu nedusmojies, Bucīt! Es pati uzrāpšos kādā kokā.

Tēvs. Tu? Ar savu tonnāžu? Jāsmejas! Kā tad tu zemē tiksi?

Dēls. Es uzkāpšu!

Māte. Nē, nē! Es tev to aizliedzu! Tu nositīsies!

Tēvs. Puika gan varētu uzkāpt, bet zini nu, kurā kokā lai kāpj un vai ligzdai vispār var piekļūt.

Māte. Nē, nē, nē! Izknābs vēl bērnam acis! Nevajag man to pulksteni.

Tēvs. Tā galu galā bija mana dāvana tev dzimšanas dienā. Nu zināšu, ka pulksteņus tev nedrīkst dāvināt. Tu tos neproti glabāt.

Māte. It kā es būtu vainīga! (Raud.)

Meita (sāk brēkt). 0-ā! V-ē! Es negribu, ka jūs strīdaties!

Tēvs. Neraudi, neraudiet! Tas jau nebija īsts zelta pulkstenis. Tikai apzeltīts.

Dēls. Ideja! Mašīnā mums ir loki un bultas, īstas. Mēs tās paņemsim un, kā ieraudzīsim žagatu, tā — paukš! Atslēgsi mašīnu?

Tēvs. Labi, labi. (Samierinoši, sievai.) Es ezermalā redzēju cietu, baltu smilts dibenu. Iebraukšu mašīnu, nomazgāšu un pārmainīšu veco eļļu.

Māte. Bet bērni lai tūdaļ nāk atpakaļ pie manis! Es jau tā esmu sanervozējusies, un ja es viņus neredzēšu ...

Dēls. Mēs taču tūlīt nāksim atpakaļ medīt žagatu!

Māte. Tikai nenomaldieties!

Tēvs. Tas taču tepat aiz krūmiem pieci soļi!

Māte nopurina no galdauta visus papirus un izēstās konservu bundžas pie Vāverites koka un pati noguļas sauļoties. Dzirdams iedarbinātās mašīnas troksnis, tad ūdens šļaksti. Vāve-rite uzmanigi iznāk uz pakalnites. Viņai seko ari citi meža

iemītnieki.

Vāverīte. Kā pārvērties mūsu mežs!

S i e n ā z ī t i s. Un tik īsā laikā!

Tauriņš. Man tā pukst sirds — ja nu tas puika mani tomēr noķer?

Žagata. Nebaidies. Mēs to nepieļausim!

Pirmā mārīte. Es viņam ieskriešu acī.

Otrā mārīte. Es ielīdīšu ausī.

Trešā mārīte. Kamēr viņš purināsies, tu varēsi aizlidot.

Ceturtā mārīte. Tikai turēsimies kopā!

K a m e n ī t e. Man kļūst tik nelabi no tiem dūmiem!

Vāverīte. Vediet Kamenīti kaut kur tālāk projām.

Stirniņa. Man vēl tagad trīc kājas aiz bailēm!

Vāverīte. Bet tu to drosmīgi un labi izdarīji.

Stirniņa. Žagata ar Tauriņu arī bija drosmīgi.

Žagata. Tas nu ir skaidrs — šitie nav labi cilvēki.

Kur mīt is (nāk, sviedrus slaucīdams). Šaubos, vai ir arī labi cilvēki.

Vāverīte. Zīlītes teica, ka ir.

Stirniņa. Savās mājās viņi ir labi. Bet, ja atnāk uz mežu, vai arī tad viņi spēj palikt labi?

Vāverīte. Man tagad bailes, kā tad būs, kad zīlītes atvedīs viņus šurp.

Sienāzītis. Man arī.

Zaķis. Bēgam, bēgam! Puika ar meiteni skrien šurp.

Visi aizbēg un paslēpjas.

Meita (nes veselu klēpi naktsvijoļu). Māmiņ, māmiņ, es tev atnesu puķītes!

Dēls. Es arī plūcu!

Meita. Tādas jocīgas, bālas, bet ļoti jauki smaržo!

Vāverīte. Naktsvijoles! Būs noplēsuši visu pu-duriņu!

Sienāzītis. Mūsu mežā tās auga vienā pašā vietiņā!

Māte. Ir gan jauka smarža! (Paņem puķes, bet tad atlaižas sauļoties un noliek pušķi sev blakus.) Paldies, mīļie bērni! Tagad nu parotaļājieties tepat.

S i e n ā z 11 i s. Ko lai dara? Ko lai dara? Tās taču ir vienīgās zāles, kas der Kamenītei.

V ā v e r ī t e. Jāatņem!

Meita. Mamm, kā tās puķes sauc?

Māte. Es nemaz nezinu, kā tās meža puķes sauc, bet smaržo gan jauki.

Dēls skraida pa kalniņu, nomet zemē lokus un bultas.

Dēls. Hau-hau! Ko es te atradu! Nāc šurp, mā-šel!

Meitene aizskrien pie brāļa. Viņš rāda, ko atradis zemē.

Māte (pietrūkdamās sēdus). Pulksteni?

Dēls. Nē, putna spalvas! Mēs 1ās salasīsim. Vāverīte (kad Māte atkal atlaidusies sauļoties). Nu ir īstais laiks! Zaķīt, skriesim viņai pāri un paķersim naktsvijoles. Tās vajadzīgas Kamenītei!

Zaķis. Man bailes! Man bailes! Man visas spalviņas trīc!

Sienāzītis. Zaķīti, neesi zaķpastala! Tu taču esi Zaķis!

Žagata. Skrieniet! Es atkal jus segšu!

Vāverite skrien pa priekšu, Zaķis viņai seko. Abi pārlec pāri dāmai, kas sauļojas, un paķer naktsvijoles. Daži puķu stiebriņi

tomēr paliek zemē.

Māte (pielēkdama sēdus, nelabi iekliedzas). Ā-ā! Kas tas? Briesmoņi! Briesmoņi!

Zaķis un Vāverite aizskrien ar paķertajām puķēm krūmos. Zēns viņus tomēr ierauga.

Dēls. Zaķis un vāvere, zaķis un vāvere!

Meita. Tur! Tur! Lido žagata! Skaties!

Dēls. Kur stopi un bultas?! Stopi un bultas?! Kur tu tos nometi?

Meita. Tu pats tos nometi! Es nesu puķes. Māte. Kur — kur palika žagata?

Meita. Aizlaidās tur! (Rāda ar roku tālu prom.) Bet šitai nebija nekā spoža knābi. Tā laikam bija cita.

Dēls. Vienalga, visām žagatām ar bultu — un cauri!

Māte. Vai, kā mani pārbiedēja... Pat saulē pagulēt te nevar...

Dēls. Paskaties, mammucīt, kādas spalvas mēs te atradām!

Māte. Tās gan ir skaistas spalvas.

Dēls rāda Mātei tās spalvas, kas bija izplūkātas Pūcei un

Žagatai no astes.

Dēls. Mamm, tu mums uztaisi indiāņu galvasrotas!

Meita. Jā, tad mēs būsim indiāņi!

Dēls. Loki un bultas mums ir, mēs būsim īsti indiāņi. Hau-hau!

Māte. Liecieties mierā, es neprotu taisīt nekādas cepures!

Meita. Nu uztaisi, mamm!

Māte. Kur lai tās spalvas jums iespraužu, matos neturēsies!

Dēls. Apsien mums jostas ap galvu un saspraud aiz tām spalvas! Man šito lielo spalvu pašā vidū ... Hau-hau! Es būšu Baigais Degunradzis! Hau! (Māsai.) Tu būsi Stīvā Aste un visur sekosi man!

Meita. Nē, es gribu būt Lunkanā Aste!

Māte darina bērniem galvasrotas.

Dēls. Stīvā Aste, teica Baigais Degunradzis! Hau! Meita (činkst). Es nebūšu Stīvā Aste. Tad es nemaz nebūšu Aste ...

Māte. Tu taču esi lielāks, nu lai viņa ir Lunkanā Aste!

Dēls. Kā balva par galvasrotu — lai viņa ir Lunkanā Aste! Hau-hau!

Pa to laiku Māte ari Meitai uztaisījusi galvasrotu. Abi bērni mežonīgi lēkā un dzied.

Dēls un Meita. Nu mes esam indiāņi! Indiāņi, indiāņi! Hau-hau-hau!

Māte ar rokām aizspiež ausis. Stirniņa, Ķurmitis un Vāverite-bailēs ieslēpušies krūmos.

Māte. Vai, man ausis plīst pušu ...

Stirniņa. Kādi briesmoņi!

Kur mitis. Mu|ķi.

Vāverite. Kas notiks ar mūsu mežu?!

Māte. Spēlējieties rāmāk, kas tā par kliegšanu!

Dēls. Stīvā Aste!

Meita. Es neesmu ...

Dēls. Nu labi, Lunkanā Aste, atnes lokus un bultas! (Māsa paklausīgi atnes lokus un bultas.) Ņem savu loku un bultas. Es ar lielo loku sēdēšu te, bet tu, Lunkanā Aste, stāvi un vēro apvārsni! (Mātei.) Nebēdājies, Baltā Sieviete, mēs tevi sargāsim.

Meita (činkstīgi). Cik ilgi man tā jāstāv?

Dēls (bargi). Ja tev Baigais Degunradzis teica — stāvi, tad stāvi!

Meita. Tā nav nekāda spēle ...

Dēls. Labi. Ejam izpētit džungjus. Sadzīsim žagatai pēdas!

Māte. Tikai neaizejiet tālu!

Dēls. Nebaidies, Baltā Sieviete, mēs būsim tavā tuvumā. Tu vari mierīgi sauļoties!

Bērni aiziet. Uz piekalnites iznāk visi meža iemītnieki.

Zaķis. Es trīcu pie visām miesām ...

Vā vērī te (stingri). Netrīci, saņemies! No trīcēšanas tev var pārplīst sirsniņa un nokrist ļipiņa!

Zaķis. Vā-ā-ai, vā-ai! Man jātrīc vēl trakāk!

Stirniņa (kautrīgi)./ Nebaidi viņu, Vāverīt! Nāc pieglaudies man, Zaķīt! Tu jau te neesi viens pats.

Sienāzītis. Tu taču neesi nekāds bailulis!

K u r m ī t i s. Cik drosmīgi tu viņiem atņēmi naktsvijoles!

Zaķis. Tāpēc ka mēs skrējām abi ar Vāverlti.

V ā v e r 11 e. Arī tagad es esmu tepat, kopā ar tevi.

Žagata. Tagad nav svarīgākais mierināt Zaķīti, tagad svarīgi izdomāt, ko mums darīt tālāk.

S t i r n i ņ a. Un Pūce gu|...

Kurmītis. Dienā no viņas gudrības nav nekāda labuma.

Stirniņa. Kā tad ne, Kamenīti taču viņa izārstēja!

Vāveri te. Bet viņa to pateica naktī.

Vāverēni. Kamenīte un Tauriņš lido šurp!

Vāver i te. Lieniet midziņā un nebāziet purniņus ārā!

Atlido Kameni te un Tauriņš. Viņiem seko mārītes.

Stirniņa. Kamenīte jau lido!

Kamenīte. Zumm, zumm ... Man ir daudz labāk! Paldies, Vāverīt un Zaķīt!

Sienāzītis. Man liekas, no ezera puses nāk tāds savāds troksnis.

Tauriņš (palidojis uz priekšu). Tur vēl kāds nāk!

Uz piekalnīti skrien četras mazas v a r d i t e s.

Sienāzītis. Tas taču varžu kvartets pilnā sastāvā!

Tauriņš. Vai jūs dodaties koncertceļojumā?

Pirmā vardīte. Kur nu! Labi, ka palikām dzīvas.

Otrā vardīte. Mēs glābjamies ...

Trešā vardīte. Tikai nezinām, kur glābties...

Ceturtā vardīte. Atbrauca cilvēks un salaida mūsu ezeriņā tādus netīrumus!

Otrā vardīte. Mēs nespējam tur vairs dzīvot ...

Kamenīte. Kaut arī man pašai būs jāmirst, es iešu un iedzelšu viņam!

Pirmā mārīte. To tu vēl nespēsi!

Otrā mārīte. Tu vēl esi par vārgu.

Trešā mārīte. Viņš par to nemaz neuztrauksies ...

Ceturtā mārīte. Tev spārniņi vēl nav tik stipri.

Tauriņš. Cilvēki ir briesmīgi.

S t i r n i ņ a. Man tagad bail, ka tie, ko atvedīs zīlītes, nebūs labāki.

Vā vērī te. No tiem, kas te ir, neviens pats nav iabs. Visi mums nodarījuši pāri.

K u r m ī t i s. Māte pie Vāverītes mājas nometa veselu mēslu kaudzi!

S i e n ā z i t i s. Puika un meitene noplēsa naktsvijoles!

Tauriņš. Un mani gribēja ielīmēt burtnīcā! Stirniņa. Tēvs piedraņķoja visu ezeru! Žagata. Aizlidošu pie zīlītēm un teikšu, lai viņas šurp nevienu neved. Bēdu mums jau tā diezgan.

Tālumā dzirdami mežonīgi kliedzieni: «Hau-hau, hau-hau,

hau-hau!»

V a r d ī t e s. Kur lai mēs paliekam?

Otrā vardīte. Kalnā mēs nevaram palikt. Trešā vardīte. Te mums saplaisās āda. Ceturtā vardīte. Mēs esam ezera vardes, mēs nevaram bez ūdens ...

Pirmā mārīte. Nāciet mums līdzi.

Otrā mārīte. Mēs aizvedīsim jūs pie meža avotiņa.

i

Trešā mārīte. Tur tek arī neliels strautiņš. Ceturtā mārīte. Nāc, Kamenīt, tev drīz būs atkal jādzer zāles.

Vardites, Kamenite un mārītes aiziet.

Žagata. Es aizlidoju! Būšu drīz atpaka).

No meža izskrien Meita un D ē Is. Zvēriņi paslēpjas kur

kurais.

Meita. Žagata, žagata! Tur! Tur!

Dēls. Šauj, ko tūļājies!

Meita. Šauj pats! Es ieraudzīju... (Šauj.)

Dēls. Nomērķē! (Šauj.)

Ne viens, ne otrs Žagatai netrāpa. Abi aizskrien pēc savām

bultām.

Dēls. Ja nemāki šaut, tad nav ko ākstīties! Meita. It kā tu pats mācētu!

Dēls. Tas tāpēc, ka mēs neesam ievingrinājušies. Vajag trenēties.

Meita. Kā tad trenējas?

Dēls. Vingrinās šaut mērķī un trāpīt. Mes tūlīt ierīkosim sev īstu trenētavu. (Paņem no nomestajām drazām pie koka divas pepsikolas pudeles un piesien tās pie koka zara.) Ta. Tagad šausim pa pudelēm un ievingrināsim roku.

Meita. Un ja nu saplīst?

Dēls. Tad ir labi! Tad skaidrs, ka trāpīts. Šauj nu!

Meita šauj, bet netrāpa.

Dēls (šauj, ari netrapa). Vai nu bulta šķība, vai loks nekam neder.

Meita (šauj, un viena pudele iedžinkstas). Hau-hau! Lunkanajai Astei ir acs!

Dēls. Hau! Tu skaties, kā es iešaušu pudelei taisni pa vēderu. Tankš, blakš! (Šauj, netrāpa.)

Meita. Ha-hā! Tankš! Blakš! Un garām!

Dēls. Tas tāpēc, ka saule spīd acīs. Jāšauj uz otru pusi.

Paņem pudeles un noliek uz akmens un celma pie krūmiem, aiz kuriem Tēvs bija novietojis mašinu. Zēns šauj divreiz no vietas, tomēr netrāpa pudelēm.

Meita (priekā aurodama). Baigais Degunradzi, tu jau drīz būsi izšāvis visas savas bultas!

Dēls (saniknojies). Neauro, vai neredzi, kai mamma guļ! Dod savas bultas!

Meita. Ņem, ņem, tāpat jau netrāpīsi!

Zēns šauj, bet netrāpa. Noskaities aizskrien pie pudeles un triec to pret akmeni.

Dēls. Stulbā pudele! Apaļa, tāpēc nevar trāpīt. Meita. Manu neaiztiec! Es pati gribu to sasist..

Pieskrien, paķer pudeli un triec to pret koka stumbru. Lauskas aizlec uz visām pusēm.

Dēls. Nāc nost, Lunkanā Aste, Baigais Degunradzis tūdaļ šaus pa krūmiem! (Šauj, notinkšķ stikli.) Meita. Vai tad tev bija vēl kāda pudele?

Tēvs (atskrien, bikses uzlocījis). Kas te notiek? Kas izsita mašīnas priekšējo stiklu? (Mātei, kas pie-trūkusies sēdus.) Vai tu nemaz neredzi, ko bērni dara! Māte. Viņi visu laiku tik mierīgi spēlējās... Tēvs. Mierīgi! Ja es būtu sēdējis pie stūres, tad man tagad acs būtu beigta. Labi, ka es biju aizmuguri iebraucis ezerā un tīrīju bagāžnieku. Tā jau vēl paša bērni tevi var sakropļot.

Māte (vainīga juzdamās). Bucīt, es tūlīt, tūlīt... Tēvs. Ko — tūlīt?

Māte. lešu tev palīgā ... (Pieceļas, skrien uz Tēva pusi un nelabi iekliedzas. Viņa ar basu kāju uzkāpusi uz pudeļu lauskas.) Vai, vai, kā sāp!

Meita. Asinis, asinis! Vē-vē! vē-vē! (Kliedz, raud un skrien uz otru pusi.)

Uz mežu nāk dziedādami krietns bariņš bērnu, zilitesun Žagata. Bērnus vada Mežsargs.

Mežsargs. Kas te notiek?

Tēvs. Nekas. Mes atpētāmies.

Mežsargs. Kā jūs te nokļuvāt?

Tēvs. Atbraucām ar mašīnu.

Mežsargs. Kur ir jūsu mašīna?

Tēvs. Tepat.

Dēls. Tētis to mazgā.

Tēvs. Klusē, muļķi! Tepat jau tā ir, aiz krūma.

Mežsargs. Bērni, ejiet apbārstiet eglītes ar mārītēm, ko jums iedeva biologi. Es iešu paskatīšos, kur jūs to mašīnu mazgājat. Liekas, jums būs man jāsniedz sīkāki paskaidrojumi.

Māte (Dēlam). Atnes man no mašīnas aptieciņas pārsienamos.

Dēls aizskrien.

Meitiņ, nāc nu pažēlo mani!

Meita. Nē, nē. Man bail no asinīm ...

Māte. Kādi nekrietni cilvēki! Atstāj sasistas lauskas uz paša ceļa.

Meita sāk neganti aurot: «Vē-vē, vē-uē!»

Nu, neraudi taču!

Meita. Mēs sasitām tās pudeles! Nevarējām iešaut un sasitām!

Māte. Tā jūs nekad vairs nedariet! Redzi, man kāja pušu, un jūs paši arī varējāt sagriezties...

Meita. Bet, ja būtu sagriezies kāds cits, tad jau tev nesāpētu!

Māte. .la nu tu pati būtu sagriezusies?

Meita atkal sāk kaukt.

Tēvs (nāk ar Mežsargu, uzsauc bargi Meitai). Stāvi klusu! Es jau nedomāju neko ļaunu. Es pats mīlu dabu. Tāpēc jau atbraucām uz mežu pie dabas krūts...

Mežsargs. Esat krietni vien te visu pieķernā-juši! Kas tā par drazu kaudzi?

Tēvs. To mēs būtu savākuši.

Mežsargs. Nu, tad vāciet kopā labi veicīgi! Un tās pudeļu lauskas arī! Lai nepaliktu nevienas! Ne tikai jūs, arī zvēri var sadurt kājas, un tas ir daudz ļaunāk!

Māte. Jā, cilvēkam jau vairs nav nekādas vērtības.

Mežsargs. Tādiem, kas tā uzvedas, — tik tiešām nav nekādas vērtības!

Tēvs. Nu atvainojiet mūs šoreiz!

Mežsargs. Kas tad tas?! Arī naktsvijoles esat plukuši! Dažas ar visām saknēm! Tādus kā jūs mežam tuvumā nedrīkst laist.

Māte. Ak kungs, tādas sīkas puķītes!

Mežsargs. Jūsu mašīnas numuru esmu pierakstījis. Maksāsiet sodu par izlaisto e|ļu ezerā, par piesārņoto mežu, par noplēstām naktsvijolēm.

Māte. Bet kas man samaksās, ka es te, mežā, esmu aplaupīta? Žagata man nolaupīja pulksteni. Vai tas nav desmitkārt vairāk nekā tas, ko mēs te esam nodarījuši?

Mežsargs. Pareizi rīkojās Žagata. Jāsoda tas, kas piedraņķo viņas mājas. Ugunskuru arī esat dedzinājuši pret noteikumiem. Vēl dzirkstī. Neesat kārtīgi nodzēsuši.

Tēvs (Mātei klusi). Liecies mierā! Brauksim labāk ātrāk projām. (Sāk vākt kopā drazas.)

Mežsargs. Vispirms visu savāciet, tad varat braukt.

Tēvs, Māte un abi bērni visu savākuši lielā maisā.

Tēvs. Kur to lai liek?

Mežsargs. Vediet vien savu mantu sev līdzi!

Māte. Jāsmejas! Mēsli pret zelta pulksteni! Savu mūžu mežā vairs kājiļ nesperšu! (Visi aiziet.)

Tuvojas vakars. Mežsargs žadzina kā žagata, čirkstina kā zilite. Ap viņu sanāk visi meža iemītnieki. Atsteidzas ari mārītes, Ķ am e ni t e, Sienāzitis, vāveri tes.

Mežsargs. Kur tad mana palaidnīgā Zagatiņa palikusi?

Dzirdams aizbraucošās mašīnas troksnis. No meža nāk bērni, abi dzeņi un zīlītes.

Mežsargs. Vai ceļu atradāt?

Pirmā zīlīte. Mēs dzirdējām, kur kaļ dzeņi. Otra zīlīte. Skanēja viss mežs!

Mežsargs. Vai bērni jums palīdzēja?

Pirmais dzenis. Viņiem līdzi bija tik labas zāles! Dzeltenās mārītes!

Otrais dzenis. Bērni strādāja vēl labāk nekā

mēs!

Ir uzlēcis mēness, un pie visiem atlido ari Pūce.

Pūce. Vai es neesmu ko nogulējusi?

Mežsargs. Pašu svarīgāko ne. Pasaki, kā atkal izaudzēt naktsvijoles!

Pūce. Stādīsim sēkliņas, stādīsim sēkliņas! Man ir savāktas.

Mežsargs. Pūce, tu tiešām esi gudra.

Atlido Žagata un noliek Mežsargam uz pleca zelta pulksteni.

Mežsargs. Zagatiņ, garastlt, tad tu tomēr biji to paņēmusi?

Žagata. Kā tad, kā tad!

Mežsargs. Kad viņi nomaksās lielo sodu, tad mēs viņiem atdosim to atpakaļ, vai ne?

Žagata. Kā tad, kā tad! Mums svešas mantas nevajag!

Beigas.

JĀNIS JURKĀNS UN AIVARS RIJKURIS GLIEMEZĪTIS - RITEŅBRAUCĒJS

Luga divos cēlienos

DARBOJAS:

Gliemezītis

Zirneklis

Jāņtārpiņš

Simtkājis

Sienāzis

Ķēms

Vabole

Tārps

Pirmā muša Otrā muša

PIRMAIS CĒLIENS

Priekškaram veroties, redzams aizaudzis, ēnains dārzs kukaiņu skatījumā. Milzīgi zāļu stiebri, pienenes, maijpukltes, zemeņu cers, kurā sārto vairākas ogas. Ķādā citā vietā redzams milzīgs konfektes «Gotiņa» papīrs. Starp maijpukltēm savu šūpuļtīklu iekāris Zirneklis. Ir ļoti agrs rīts. Dārzs vēl slīgst pustumsā. Tomēr apgaismes meistara Jāņtārpiņa izkarinātie lāk-turlši izstaro pietiekami daudz gaismas, lai šis dārza laukumiņš būtu saskatāms. Pauze. Pēc mirkļa kaut kas iedūcās. Dūkoņa pieaug. Laukumiņā nosēžas Vabole. Pār plecu viņai pārmesta žurnālistu magnetofona soma ar mikrofonu.

Vabole. Labrīt, mani mī|ie kukainīši! Lai gan man lidojot ir piekusušas kājas, tomēr es jums pastāstīšu kādu neparastu notikumu, kas pavisam nesen satrauca visus mūsu Kukaiņu kolonijas iemītniekus. Vai jūs par to neesat dzirdējuši? Nē? Kā, tātad jūs nezināt, kas norisinājās ciematā «Pie konfekšu papīra «Gotiņa»? Tieši tajā dienā, kad notika lielās riteņbraukšanas sacīkstes? Tad es sākšu pēc kārtas. Jūs, protams, redzat tikai nelielu daļu no mūsu kolonijas. Bet tieši šeit, pie Zirnekļa mājas, viss sākās. Patiesību sakot, nevar tieši apgalvot, ka tas sākās pie Zirnekļa mājas. Daži domā tieši pretējo. Ir pat tādi, kuri apgalvo, ka tas nemaz nav sācies, bet ir tikai beidzies; tas tomēr nekādi nevar būt, jo nevar beigties tas, kas nav nemaz sācies. Tas nu ir skaidrāks par skaidru. (Vabole pārlido uz citu vietu.) Kaut gan ne visiem. (Pārlido uz citu vietu.) Un tā — tajā dienā, kad Gliemezīša televizora antena tika ... Es atvainojos, bet man šķiet, ka savā konfekšu papīra mājiņā sakustējās Jāņtārpiņš. Tātad tuvojās rīts. Tieši tās dienas rīts... Un tieši Jāņtārpiņš bija tas... Bet nesteigsimies notikumiem priekšā.

No savas mājiņas izlien Jāņtārpiņš, izstaipās.

Vabole. Labrīt, Jāņtārpiņ!

Jāņtārpiņš. Labrīt! Kā tu te gadījies tādā agrumā?

Vabole. Tā. Lidoju garām. (Skatītājiem.) Uz redzēšanos, draugi!

Jāņtārpiņš. No kā tu atsveicinies?

Vabole. Ak, es tikai izmēģināju savu jauno magnetofonu. Saproti?

Jāņtārpiņš. Nē.

Vabole. Tas nav nemaz tik svarīgi. Uz redzēšanos, Jāņtārpiņ!

Jāņtārpiņš. Uz redzēšanos!

Vabole aizlido.

Hm. Kur gan tas redzēts, ka vaboles mostas pirms Jāņtārpiņa? (Nomazgā rasas lāsē seju.) Brr! Kaut kas nedzirdēts! Tā jau var aizmirst nodziedāt savu rīta dziesmiņu! (Pakāpjas uz kāda zariņa, dzied.)

Kad siltā, sausā naksniņā Spīd spoži mēnestiņš,

Spīd ari mazās zvaigznītes,

Spīd ari Jāņtārpiņš.

Spīd ari mazās zvaigznītes,

Spīd arī Jāņtārpiņš.

Un saldā, saldā miedziņā Guļ mazais Zirneklītis,

Un saldā, saldā miedziņā Guļ mazais Simtkājītis.

Un saldā, saldā miedziņā Guļ mazais Gliemezītis,

Un saldā, saldā miedziņā Guļ mazais Sienāzītis.

Bet tikai neguļ mēnestiņš Un neguļ zvaigznītes,

Un neguļ arī Jāņtārpiņš,

Jo ļoti čakls ir viņš.

Un neguļ arī Jāņtārpiņš,

Jo ļoti čakls ir viņš.

(Sāk izdzēst visus izkarinātos lukturīšus.)

Drīz rīts nāks šurp un saulīte Un kukainīši dies,

Un, savu darbu paveicis,

Tad Jāņtārpiņš čučēt ies.

Un, savu darbu paveicis,

Tad Jāņtārpiņš čučēt ies.

(Skaita lākturišus.) ...Pieci, trīs, astoņi, septiņi ... Vai! Divu trūkst?! Skaitīšu no otra gala. Vienpadsmit, deviņi, seši, nulle... Nē, triju nav. Skaitīšu no vidus. Kā tad! Vidū nemaz nav!

Zirneklis (pabāž galvu no sava šūpuļtīkla). Kā tev tur nav? Ko tik agri bļausties? Labrīt!

Jāņtārpiņš. Lākturīšu nav. Labrīt!

Zirneklis. Kā - - nav?

Jāņtārpiņš. Nav.

Zirneklis. Nevar būt! Vai tu kārtīgi saskaitīji?

Jāņtārpiņš. Jā, no abiem galiem. No viena gala nav divu, no otra gala nav triju.

Zirneklis. Ārprāts! Tad jau kopā trūkst četru! (Zirneklis nolaižas zemāk.) Kur tie varēja palikt?

Jāņtārpiņš. Nezinu.

Zirneklis. Tā vēl nekad nav bijis.

Jāņtārpiņš. Jā. Tā vēl nekad nav bijis ...

Zirneklis. Nenokar degunu. Jāņtārpiņ. Pagaidi, es uzskriešu augšā, paskatīšos, varbūt no turienes kaut ko ieraudzīšu. (Ātri uzskrien augšā.)

Jāņtārpiņš. Nu, ko tu tur redzi?

Zirneklis. Mušu!

Jāņtārpiņš. Tik vien?

Zirneklis. Divas mušas!

Jāņtārpiņš. Tātad nekā ...

Zirneklis. Ar tām mušām neko nevar zināt... Paklau, tur kaut kas spīd?

Jāņtārpiņš. Kur?

Zirneklis. Tur, lejā. Nav šaubu. Tas ir gluži vai pierādīts! Jo, ja mušas ir šeit, tad 1 ākturīši ir tur. (Noskrien lejā.)

Jāņtārpiņš. Kur, es neredzu!

Zirneklis. Kur, kur, tur, kur tad citur! Tūlīt atnesīšu. (Uzskrien augšā.)

Laukumiņā piezemējas Sienāzis.

Sienāzis. Ā, labrīt! Fu, kur mani atpūta?!

Jāņtārpiņš. Labrīt! (Tomēr nepagriežas pret Sienāzi, skatās augšup.)

Sienāzis. Ko tu tur tā skaties? Es atvainojos — vai kas noticis?

Jāņtārpiņš. Protams. Vai gan citādi es skatītos augšup?

Sienāzis. Vai tad tāpat vien nevar skatīties?

Jāņtārpiņš. Nē. Kā tad tas izskatās!

Sienāzis. Un ko tu tur redzi, es atvainojos?

Jāņtārpiņš. Vai tad tu neredzi?

Sienāzis. Nē.

J ā ņ t ā r p i ņ_š. Neredzi Zirnekli?

Sienāzis. Ā, ja kaut kas notiek, tad jāskatās uz Zirnekli?

Jāņtārpiņš. Nu tu man pavisam esi sajaucis galvu! Paga, paga, vai tu gadījumā neesi paņēmis manus lākturīšus?

Sienāzis. Kādus lākturīšus, es atvainojos?

Savu sakāmo viņš nepaspēj pabeigt, jo tūdaļ no augšas, paša tiklos sapinies, nogāžas Zirneklis. Pauze.

Zirneklis. Nu tā. Skaidrs. Viss ir skaidrs! Kāds ir sabojājis manus vislabākos, visjaunākos tīklus!

Jāņtārpiņš. Cik slikti! Bet vai manus lākturīšus tu neredzēji?

Zirneklis. Lākturīšus? (Mirkli domā.) Nē. Tur kaut kas spīd pie Gliemezīša. Bet pie kā es paliku?

Sienāzis. Es atvainojos, bet man šķiet, ka tu paliki pie tīkliem ...

Zirneklis. Pareizi! Sis... šis palaidnis ir jānoķer! Varu derēt, ka tā ir kāda liela muša! Uh!

Sienāzis. Es atvainojos — tātad tu nokriti?

Zirneklis. Protams.

Sienāzis. Es atvainojos — vai tu krizdams nesasities?

Zirneklis. Protams, sasitos. Uh! Mans vislabākais tīkls!

No zemeņu cera nesteidzīgi izlien Gliemezītis. Viņam uz muguras ir mājiņa ar lodžijām un televizora antenu pašā augšā. Uz kādas no lodžijām spīguļo spoguļa lauska.

Gliemezītis. Labrīt, cienījamie kaimiņi! Cik patīkami jūs redzēt visus uzreiz! Tas gadās tik reti.

Zirneklis. Kas nu tas par labu rītu! Tik slikts vēl nekad nav bijis!

Jāņtārpiņš. Zirneklim taisnība.

Sienāzis. Es atvainojos.

Gliemezītis. Hm. Varbūt es jums varu palīdzēt?

Zirneklis. Ko nu tu vari! Kāda pusmežonīga muša ir saplēsusi manus labākos tīklus! Varbūt tu teiksi, ka tu vari noķert mušu?

Gliemezītis. Hm, es gan gribētu redzēt tādu mušu...

Jāņtārpiņš. Un vēl kāds pusmežonis ir paņēmis manus lākturīšus!

Gliemezītis. Hm ... Jāpadomā. Galu galā šonakt arī mana televizora antena tika pagriezta uz pretējo pusi. Es domāju, ka tas ir kāds mākonis, bet tagad ...

Sienāzis. Uzmanību, es atvainojos! Glabjas, kas 1 var! (Sienāzis palec sāņus.)

Pārējie paliek uz vietas. No augšas ar neaprakstāmu troksni nokrit milzīgs ābols.

Jāņtārpiņš. Vai!

Zirneklis. Tik agri?! Tā vēl nekad nav bijis! Jāņtārpiņš. Jā, tā vēl nekad ...

Tūdaļ ābolā tiek atvērts lodziņš, pa to pabāž galvu Tārps.

Tārps. Nē, tā vēl nav bijis.. . Vai, kā sāp galva! Tas tik bija belziens... Sakiet — vai tā bija zemestrīce, labrīt?

Jāņtārpiņš. Šķiet, ka ne.

Zirneklis. Tā liekas, ka tu vienkārši nokriti. Tārps. Nokritu? No kurienes?

J ā ņ t ā r p i ņš. No koka.

Tārps. Nevar būt. Es taču vēl neesmu iznācis no savas mājas!

Gliemezītis pa šo laiku ir pienācis pie ābola, pakāpjas, apskata kātiņu.

Zirneklis. Vienalga, nupat tu vēl nebiji.

Tārps. Kā nebiju? Interesanti gan, kur tad es biju! (Izlien pa logu un paskatās visapkārt.) Patiesi, kaut kas nav. Bet kaut kas ir... Vai tiešām es būtu nokritis?!

Jāņtārpiņš. Vai tu krizdams neredzēji manus lākturīšus?

Tārps. Kādus lākturīšus? Logs izsists!

Zirneklis. Logs?

Tārps. Zemestrīce! Tā,, varēja būt tikai zemestrīce.

Kā gan citādi man sāpētu galva?

Zirneklis. Galva tev sāp tāpēc, ka tu nokriti. Tārps. Nestāsti nu! Cik reižu neesmu kritis, bet galva nekad nav sāpējusi!

Sienāzis. Es atvainojos — ko tu tur dari, Gliemezīti?

Gliemezītis. Skatos, kāpēc nokritis ābols.

Zirneklis. Tas nu gan ir skaidrāks par skaidru. Ābols nokrita tāpēc, ka bija gatavs.

Gliemezītis. Hm. Dažreiz āboli krīt arī negatavi. Ja tārps tos ir pārāk samaitājis ...

Tārps. Nu, nu, lēnāk! Sen zināms, ka tārps ir katra ābola krāšņākā rota!

Gliemezītis. Hm. Var gadīties arī cits krišanas iemesls.

Jāņtārpiņš. Vai tam ir kāds sakars ar lākturī-šiem?

Zirneklis. Un ar manu tīklu jau ne tik!

Gliemezītis. Ko var zināt... Ābola kātiņš ir pamatīgi iezāģēts.

Z i r n ek 1 i s. Iezāģēts?

Tārps. Interesanti, kurš man ir gribējis tā iezā-ģēt?!

Gliemezītis. Hm. Tas viss ir loti aizdomīgi... Man šķiet, ka to visu ir pastrādājis viens... viens...

Zirneklis. Muša! Liela muša! Nav šaubu! Uh!

Sienāzis. Es atvainojos — skatieties! Gliemezīša zemeņu cerā ogas ir pavisam noliekušās!

Gliemezītis. Hm, tūlīt apskatīsimies. (Pienāk pie zemeņu cera, apskatās.) Tā jau es domāju. Tās ir nolauztas.

Zirneklis. Uh! (Grib paspert dažus solus, bet, sapinies savos tiklos, paklūp.) Uh! Mušas! Es redzu mušas! Uh!

Atlido divas mušas.

Pirmā muša. Ārprāts, ko jūs guļat?! Tūlīt sāksies lielās sacīkstes!

Otrā muša. Vissatriecošākais šīs vasaras notikums!

Pirmā muša. Visi, kam ir velosipēdi, tiek lūgti piedalīties!

Zirneklis mēģina palēkties, bet nokrit augšpēdus.

Otrā muša. Neapšaubāmi atkal uzvarēs mūsu slavenais sportists Simtkājis, ja šoreiz viņam garām neaizlēks Sienāzis! Bet arī jūs varat pamēģināt!

Pirmā muša. Pat Gliemezis! Hi-hi-hi!

Gliemezītis. Un pamēģināšu arī!

Mušas aizlido.

Jāņtārpiņš. Ko nu lai darām, šodien lielās riteņbraukšanas sacīkstes, bet Zirneklis ir sapinies, man paņemti lākturīši...

Tārps. Bet man galvā ir zemestrīce!

Sienāzis. Bet man... bet man pie kājas piesējies sprungulis!

Gliemezītis. Gan viss būs labi. Uz priekšu, draugi! Ir jārīkojas! Uz priekšu!

Visi aizsteidzas. Tūdaļ no kādas lapas apakšas pabāž galvu Ķ ē m s, palūr visapkārt, tad izlien pavisam. Viņš iznāk uz priekšu. Aizmugurē tiek nolaists priekškars.

Ķēms (palecas, kēmigi dzied).

Ir jārīkojas, jārīkojas,

Ir jārīkojas, kojas, kojas!

Kas esmu es — tas noslēpums,

Bururns, purums, turums, murums!

Es esmu šāds, es esmu tāds,

Es vispār esmu it nekāds!

Baran, paran, faran, maran,

Un darīt sliktu patīk man!

Es esmu visvisstiprākais!

Es esmu visvislielākais!

Es esmu visvisgudrākais!

Es esmu visvisvisvisais!

Pat ziloni man pieveikt nieks!

Es tādam kāju priekšā liek’!

Un tūdaļ šim ir pierē puns Un arī pat vēl liks deguns!

Kaut visi teic — es esot «pē»,

Man smiekli nāk un saku: «Hē!»

Un šē, un fē, un bē, un mē,

Tērē, perē, bērē, merē!

Tu paskat, kāds?!

Otrā muša (tāpat parādās). Cik briesmīgs! Pirmā muša. Kolosāls!

Ķēms sākumā grib paslēpties, bet tad pārdomā.

Otrā muša. Vienreizējs!

Pirmā muša. Un cik gudrs!

Otrā muša. Un stiprs!

Pirmā muša. Un drosmīgs!

Otrā muša. Un lielīgs!

Ķ ē m s. Ei, jūs, spindzeles, ko tarkšķat?

Otrā muša. Vai!

Pirmā muša. Viņš mūs dzirdēja!

Otrā muša. Muksim!

Pirmā muša. Muksim!

Ķēms. Stāt! Ne no vietas! Man vēl neviens nav izmucis!

Otrā muša. Pažēlo mūs!

Pirmā muša. Neapēd!

Ķēms. Labi. Es jau nav zirnēklis, kurš ņammā mušs. Bet tāpēc jūs darīsiet visu, ko es gribēšu! Vot_7 tā, sapratāt?!

Otrā muša. Jā. Dzirdam un paklausām! Pirmā muša. Es saku to pašu!

Ķēms. Ceru, jūs saprotat, ka tas biju es, kurš

šitiem te muļķiem un miegamicēm sataisīja visādus pekstiņus?

Pirmā muša. Jā, tu esi varens!

Ķēms. Ļoti varens!

Otrā muša. Tu esi briesmīgs!

Ķēms. Ļoti briesmīgs!

Pirmā m u š a. Tu esi gudrs!

Ķēms. Ļoti gudrs!

Mušas apklusušas.

Nu? Vēl! Vēl?!

Otra muša. Tu esi... tu esi... tu esi skaists!

Ķēms. Jā. Vēl!

Pirmā m u š a. Tu esi... tu esi... es nezinu.

Ķēms. Kā tu nezini?!

Otrā muša. Tu esi burvīgs!

Ķēms. Ķo tas nozīmē?

Otrā muša. Tas... Tas nozīmē, ka tāds kā tu nav neviens!

Ķēms. Pareizi. Ieceļu tevi par savu pirmo... Par savu pirmo...

Otrā muša. Galmadāmu?

Ķēms. Kādu dāmu? Nē taču!

Otrā muša. Bruņinieku?...

Ķēms. Nē! Par savu pirmo pēdu kutinātāju! Jā! Vī, kā man patīk, kad kutina pēdas! (Pirmajai mušai.) Un par ko lai es ieceļu tevi?

Pirmā muša. Nezinu...

Ķēms. Atkal tu nezini?! Vai man viss būs pašam jāizdomā?

Otrā muša. Ieceliet viņu par manu pēdu kutinātāju. ,

Ķēms. Jā, ieceļu tevi par... Ē, nē! Kas ir mans, tas pieder tikai man! Tevi es ieceļu par savu vispirms-papriekšu skrējēju un visa izošņātāju. Saprati?

Pirmā muša. Nē.

Ķēms. Kā nē?!

Otrā muša. Viņa vienreiz iekrita zaptes burkā. Tagad tāda pajocīga.

Ķēms. Nu, vienalga. Tu man lidosi pa priekšu un ziņosi par visu, ko ieraudzīsi. Tagad saprati?

Pirmā muša. Aha.

Ķēms. Mums ir jāizjauc viņu riteņbraukšanas sacīkstes!

Pirmā muša. Aha.

Ķēms. Lai neviens nenonāktu līdz šitam te... ši-tam te, nu, kā viņu sauc?

Otrā muša. Līdz mājām?

Ķēms. Nē!

Otrā muša. Līdz ... līdz ...

Ķēms. Nē! Nu, vienalga. Līdz tam tur. Skaidrs?!

Pirmā muša. Aha.

Ķēms. Uz priekšu! Gan mēs viņiem vēl parādīsim!

Pirmā muša. Aha.

Otrā muša (iespiedzas). Uz priekšu!

Ķēms un abas mušas nozūd. Paceļas priekškars. Redzama starta vieta. Dziļumā uz puķu lapām izvietojušās līdzjutēju frakcijas. Virs katras frakcijas izkarināts sauklis. Zirnekļu frakcijai tas ir: «Tiklos mūsu spēks!», simtkāju frakcijai: «Labāk simts kāju nekā simts draugu!», sienāžu frakcijai: «Labam lēcējam ritenis nav šķērslis!», tārpu frakcijai: «Kas labi lokās, tam vienmēr sokas!», gliemezīšu frakcijai: «Lēnāk brauksi — tālāk tiksi!». Tūdaļ uzrodas Vabole ar komentētāja magnetofonu plecā. Rokā viņai mikrofons.

Vabole. Un tā, cienījamie radioklausītāji, televīzijas un visāda citāda veida skatītāji! Mēs tūdaļ kļūsim ausu un acu liecinieki vienreizējam notikumam mūsu lielā dārza Kukaiņu kolonijas dzīvē! Jā, jā, to droši varētu nosaukt par šīs sezonas naglu! Vēl tikai daži mirkļi, vēl tikai pāris sekunžu — un tiks dots starts mūsu lielajām, apbrīnojamajām riteņbraukšanas sacensībām! Jūs, protams, redzat un pat varat

dzirdēt, ka tribīnes ir skatītāju, es pat teiktu» līdzjutēju pārpildītas! Un tas nav nekāds brīnums, jo daudzi, es te domāju galvenokārt simtkāju frakciju, — tātad daudzi cer kārtējo reizi ieraudzīt sava mīluļa, vairākkārtējā šādu sacensību uzvarētāja — Simtkāja — startu un, protams, kārtējo uzvaru! Tomēr cerības nezaudē arī sienāžu frakcija, jo no Sienāža mēs varam sagaidīt j daudz ko. Nevajag aizmirst, ka viņa rekords tāl- un \ augstlēkšanā joprojām nav pārspēts! Ar savu izveicību trases visgrūtāko posmu pārvarēšanā vienmēr ir izcēlies Zirneklis. Varbūt šoreiz viņam paveiksies vēl vai- ļ rāk? Kā vienmēr, optimisma pārpilns ir Jāņtārpiņš. Un, lai gan viņam tagad būtu laiks gulēt, tomēr — pēc skatītāju vēlēšanās — arī viņš piedalās. (Klusāk.) Kādam < taču vajag arī zaudēt... Svarīgs jaunums! Es nupat uzzināju, ka sacensībās piedalīsies arī Gliemezītis! Es ! jau iepriekš paredzu, ka dažs labs no sporta komentē- i tāju saimes izteiks apmēram šādu domu: «Gliemezītis ! noteikti uzvarēs, ja paspēs startēt šajās sacensībās, bet finišēs nākamajās — pēc mēneša!» Kamēr sportisti meklē starta vietu, bildīšu dažus vārdus par trasi. Jā, draugi, šoreiz tā ir sarežģītāka par iepriekšējo. Lai gan bīstamākajās vietās ir novietotas brīdinājuma un aizlieguma zīmes, tomēr jūs jau paši labi saprotat, kā tas mēdz notikt tādos brīžos. Vai nu steigā tām kāds pievērš uzmanību? Un ne jau visi saprot, kas uz tām ir uzzīmēts. (Pārlido uz citu vietu.) Beidzot starta vietai tuvojas pirmie sacensību dalībnieki!

Starta vielā iedrāžas Simtkājis. Galvā sporta cepure, uz krekliņa uzraksts «Čempions». Viņš ir padrāzies starta vietai garām, bet tad atmuguriski atvirzās atpakaļ. Simtkāju frakcijā gaviles.

Vabole. Un tā — miršu sacensību pirmā intervija! Simtkāji, vai tu domā uzvarēt arī šoreiz?

Simtkājis. Skaidrs, ka domāju.

Vabole. Un ko tu vēl gribētu pateikt mūsu skatītājiem?

Simtkājis. Kas tad man būtu jāsaka? Labu apetīti!

Vabole. Paldies! Ko tu domā par trases bīstamākajām vietām un tajās izliktajām brīdinājuma zīmēm?

Simtkājis. Ha! Zīmes domātas tiem, kuri neprot braukt! Man tādas zīmes nemaz nav vajadzīgas!

Vabole. Hm, sacensības mazliet aizkavējas. Varbūt tu zini iemeslu?

Simtkājis. Neko es nezinu. Kāds man bija pārdūris septiņas ar pusi riepas!

Vabole. Cik nepatīkami! Bet uzmanību! Es redzu, ka starta vietai tuvojas Sienāzis! Apbrīnojama precizitāte! Viņš piezemējas starta vietā! Tas tik bieži negadās. Es pat to redzu pirmo reizi!

Starta vietā ielec Sienāzis. Viņam pie kājas joprojām ir piesiets sprungulis. Sienāzis ik pa brīdim cenšas to nokratīt.

Velosipēds viņam ir pārmests pār plecu.

Sienāzis. Uf, gandrīz nokavēju!

Vabole. Neliela intervija. Sienāzi, kāda ir jūsu pašsajūta pirms starta?

Sienāzis. Es atvainojos — kāda te var būt pašsajūta? Nekādi nevaru nokratīt šito te sprunguli!

Vabole. Ļoti interesanti. Bet, lūk, starta vietai tuvojas pārējie sacensību dalībnieki. Zirneklis, Jāņtārpiņš, jā, arī ābolu Tārps. Gliemezīti gan nemana.

Tādai parādās Zirneklis, Jāņtārpiņš un Tārps.

Skatītāju urravas. Beidzot parādās arī Gliemezīt i s.

Vabole. Un tā visi dalībnieki atrodas starta vietā. Uzmanību, uzmanību! Septiņi, astoņi, deviņi, starts!

Neviens nekust ne no vietas.

Deviņi, astoņi, septiņi, starts!

Tūdaļ visi aizdrāžas. Sienāzis aizlec uz pretējo pusi. Paliek redzams tikai Gliemezītis, kurš nesteidzīgi ripina uz priekšu.

Vabole. Un tā lielās sacensības ir sākušās! Novēlēsim, lai mūsu dalībniekiem pār ce|u nepārskrien melns spradzis. Un lai pēkšņs vējš viņus neatpūš atpakaļ. Bet mēs, cienījamie skatītāji, kā tas pieņemts kukaiņu pasaulē, līdz nākošai reportāžai atkal ēdīsim! (Aizlido.)

Tūdaļ parādās mušas un Ķēms.

Ķēms. He-hē! Vislabāk ēd tas, kurš ēd pēdējais!

Pirmā muša. Tērē, perē, bērē, merē!

Otrā muša. Turum, purum, burum, murum!

OTRAIS CELIENS

Tumsa. Pirms veras priekškars, dzirdami nepārtraukti Ķēma

smiekli.

Ķēms (balss). Hi-hi-hi, ha-ha-ha! O-ho-ho-ho ho! Vēl! Vēl! U-hu-hu-hu-hu!

Veras priekškars. Redzams kāds sacensību trases posms. Uz paugura pie zīmes «Nelīdzens ceļš» augšpēdus guļ Ķēms. Otrā muša kutina viņam kājas.

Ķēms (iespiedzas). VI! Hi-hi-hi-hi, cik labi! Vah-vah-vah-vah-vah! Ē-he-he-he-he! Tagad citu kāju! Citu... Ha-ha-ha-ha-ha! Hi-hi-hi-hi-hi! O-hi-hi-ho-ho-ha-ha-he-he-hu-hu! E-he-he-he-he-ha-ha-hu-hu-hu! VI! Hi-hi-ha-ha-ho-ho-ho-ho! Ū-hu-hu-hu-hu-hu-hū! I-hi-hi-hi-hi-hi-hi! Pietiek, pietiek! Vairāk nevaru! A-ha-ha-ha-ha-ha-ha! Pietiek! (Apsēstas.) Nu tā. Uh, cik labi! Otrā muša. Prieks censties, pavēlniek!

Ķēms. Klusu — kas tev atļāva runāt?

Otrā muša. Es tikai domāju .

Ķēms. Klusu! Kas tev atļāva domāt?! Pats es nekad nedomāju, tikai daru, kas man ienāk prātā!

Otrā muša (kustina spārnus, dīc). Mmmm!

Ķ ē m Ko tu teici?

Otrā muša. Mmmm ...

Ķēms. Vai tu vairs neproti runāt?

Otrā muša. Lido!

Ķēms. Kas lido?! Kur lido?!

Otrā muša. Muša lido_1 Šurp lido!

Ķēms (palecas, māj). U-ū, es esmu šeit!

Nolaižas Pirmā muša.

Ķēms. Nu?! Kas ir?!

Pirmā muša. Kā? Nekas nav. Tūlīt būs klāt.

Ķēms. Tas ir labi. Tūlīt mēs viņiem ... Tūlīt mēs viņiem... Noliksim šito baļķi ceļam pāri. Nu?! Celiet!

Mušas. Nevaram!

Ķēms. Kā nevarat? Vai_ man pašam būs jāceļ?! (Mēģina pacelt, bet nespēj.) Ē, labāk ko citu ... Kas tā par zīmi?

Mušas. Mēs nezinām.

Ķēms. Un kas tur apakšā rakstīts?

Mušas. Mēs nesaprotam.

Ķēms (burto). En, e, el, ī, dē^.. Kāpēc jāizdomā tik gari vārdi, ka nevar izlasīt?! Ē! (Paķer kādu akmeni un notriec no uzraksta pirmos divus burtus. Tagad iznāk «Līdzens ceļš». Ķēms un mušas paslēpjas. Ceļa līkumā parādās Simtkājis. Nepaskatījies uz zīmi, viņš drāžas tālāk. Viņu pamatīgi izkrata, tomēr viņš aizjoņo tālāk. Galvu pabāž Ķēms, bet tūdaļ ceļa līkumā parādās Zirneklis. Viņš apstājas pie zīmes, ātri izlasa.)

Zirneklis. «Līdzens ceļš». Uh! Vareni! (Ar drebelīgu «uh» aizkrātās projām.)

Ķēms. Kur tad Sienāzis?

Tūdaļ Ķēmam uz galvas piezemējas Sienāzis. Ķēms nepaspēj pat atjēgties, kad Sienāzis ir projām.

Ķēms. Kas tas bija?! Kas man uzkrita?!

Mušas. Varbūt ķirsis?

Ķēms. Kur tad kauliņš? Ē, kas tas par sprunguli?! (Paceļ.) To taču es naktī piesēju Sienāzim! Nu, Sienāzi, tu man vēl palēkāsi!

Ceļa likuma paradas Tārps, piebrauc pie zīmes, nokāpj no

velosipēda.

Tārps (pats sev). Nē, šitāda skriešana man neder. Cik labi bija gulēt mīkstā ābolā! Silti, klusi. Ja tagad kaut kur tuvumā būtu ābols! (Ierauga zīmi.) Ne pārāk tālu un ne pārāk augstu... Kas tur uzzīmēts? Nē, tādā ābolā gan es negribētu dzīvot...

Ķēms (pabāž galvu). Atkal tu ar savu ābolu?! Kur tu redzi ābolu? Tā ir zīme «Līdzens ceļš!».

Tārps. Jā? (Ierauga Ķēmu.) Vai! Palīgā! Kas tu tāds esi?!

Ķēms. Ko tu bļausties?

Tārps. Glābiet!

Ķēms nozūd. Ceļa likumā parādās Jāņtārpiņš.

Jāņtārpiņš. Es jau braucu! Vai kas atgadījies?

T ā r p s. Nē.

Jāņtārpiņš. Bet tu taču kliedzi?

Tārps. Es, vai? Ne prātā nenāk.

Jāņtārpiņš (žāvājas). Vai, kā nāk miegs!

Tārps. Tad guli. Kas tev liedz?

Jāņtārpiņš. Nedrīkst. Ja es aizmigšu, tad pa-modīšos tikai naktī.

Tārps. Nieki! Es tevi pēc brītiņa pamodināšu.

Jāņtārpiņš (žāvājas). Noteikti pamodini. Noskaiti līdz septiņi un pamodini. (Nokāpj no velosipēda, saritinās un tūdaļ aizmieg.)

Tārps. Ha, iešu es vēl tevi modināt! Pašam nāk miegs! Jāpaskatās, vai tuvumā nav kāds ābols. (Aizbrauc.)

T udaļ parādās Ķēms un mušas. 82

Ķēms. Ei, spindzeles, pievāciet viņa velosipēdu! Ātri!

Mušas aizvelk Jāņtārpiņa velosipēdu.

Hi-hi, nu gan tu vairs nekur netiksi! (Mušām.) Skrienam uz kādu citu vietu!

Ķēms un mušas nozūd. Parādās G l i e m e z i t is. Viņš nesteidzīgi ripina, dungodams dziesmiņu.

G L i e m e z i ti s.

Lēnam pār tiltu, draugi,

Lēnām pār tiltu, draugi,

Un neiekrītiet, un neiekrītiet,

Brauciet lēnām pār tiltu, draugi!

(Pamana Jāņtārpiņu.)

Jāņtārpiņ? Jāņtārpiņ?! Mosties, Jāņtārpiņ!

Jāņtārpiņš. Ko? Vai tu jau noskaitīji līdz septiņi?

Gliemezītis. Līdz septiņi?

Jāņtārpiņš. Tas esi tu, Gliemezīti? Bet kur tad Tārps? Viņš solījās mani pamodināt. Un kur mans velosipēds? Kāds ir to paņēmis! Kā lai es tagad piedalos sacensībās?

Gliemezītis. Nebēdājies, Jāņtārpiņ! Nāc sēdies man aiz muguras! Uz mana velosipēda pietiks vietas arī diviem.

Jāņtārpiņš. Bet tā tev būs grūti?! Gliemezītis. Palīdzēt draugiem nekad nav grūti. Tāds ir braucēju pirmais likums — palīdzēt nelaimē nokļuvušam.

Jāņtārpiņš. Paldies, Gliemezīt!

Gliemezītis. Kas tas? Uzzīmēts nelīdzens ceļš, bet parakstīts — līdzens? Kāds palaidnis būs noplēsis pirmos divus burtus. (Abi pieliek trūkstošos burtus.) Nu tā, varam braukt. (Prom.)

Pauze. Kādā citā ceļa likumā gar zirni «Stop» aizdrāž Simtkāji s. Pēc mirkļa galvu pabāž Ķēms un mušas.

Ķēms. Ahā! Tērē, perē! Te atkal kāda zīme! Paskatīsimies. Es, tē, o, pē. Ķo tas varētu nozīmēt? Stē-sto ... stop! Tur rakstīts «STOP»!

Otrā muša. Cik tu gudrs!

Ķēms. Protams, gudrs. Interesanti, kurš lops izdomājis šo zīmi? Lops-stops! Ē, te kaut kas iznāk. (Paņem akmeni.) Nē, akmens neder. Tā, «S» noliksim beigās un «T» — šitā, un šito — nost, hi, hi...

Pirmā muša. Brauc!

Ķēms un mušas noslēpjas. Parādās Zirneklis, pie zimes

apstājas.

Zirneklis. «Lops»... Lops? Interesanti gan, kāpēc nav pateikts, kāds lops?! Un ja nu ragu lops?!

Blakus Zirneklim piezemējas Sienāzis.

Sienāzis. Es atvainojos — kāpēc tu nebrauc?

Zirneklis. Vai tad neredzi? Zīme!

Sienāzis. Nu, un tad?

Zirneklis. Kā — nu, un tad? Lops, saproti! Briesmīgs lops! Ja nu viņš mūs samin vai nejauši apēd?!

Sienāzis. Tu domā? Nu, tad gāžam zīmi zemē.

Zirneklis. Bet viņš mūs tikpat var nejauši samīt vai apēst.

Sienāzis. Kā tad tā?

Zirneklis. Viņš taču nezina, ka zīmes vairs nav?!

Sienāzis. Nu, tad atstāsim viņam zīmīti.

Zirneklis. Uh! Nu, tad gāžam zemē!

Abi mēģina nogāzt zirni.

Ķēms. Nekas viņiem neiznāks.

Sienāzis. Tu kaut ko teici?

Zirneklis. Neko es neteicu.

Ķēms. Hi-hi-hi...

Zirneklis. Kāpēc tu smejies?

Sienāzis. Kas smejas? Es vispār nekad nesmejos.

Zirneklis. Te kāds ir... Nav ne mazāko šaubu — tas ir viņš! (Parāda uz zirni.)

Sienāzis. Ko nu lai dara?

Zirneklis. Paslēpsimies!

Zirneklis un Sienāzis metas uz to pusi, kur nupat ņirgājās Ķēms. Bet tūdaļ abi metas atpakaļ.

Zirneklis. Palīgā!

Sienāzis. Glābiet!

Ceļa likumā parādās Gliemezītis ar Jāņtārpiņu.

Zirneklis. Uh, Gliemezītis!

Gliemezītis. Kas par traci?

Sienāzis. Es atvainojos. Briesmīgs lops! Tur, aiz tā kalna! Mūs gandrīz apēda!

Gliemezītis. Hm ...

Zirneklis. Ja netici, pats apskaties. Gliemezītis (paskatās). Neviena nav. Paga, paga, Jāņtārpiņ, vai tas nav tavs lākturītis? Patiesi! Tātad arī šeit, trasē, viņš mums uzglūn.

Zirneklis. Viņi! Un viņu bija ļoti daudz! Vismaz septiņi!

Sienāzis. Kur nu septiņi?! Vēl vairāk! Kādi pieci!

Gliemezītis. Skaidrs. Bet tādu zīmi gan es redzu pirmo reizi... Paga, paga, tā taču ir zīme «Stop»? Tikai burti samainīti vietām.

Gliemezītis un Jāņtārpiņš sakārto burtus pareizā secibā.

Sienāzis. Nu, tad sveiki! (Pēdējais vārds atskan tad, kad Sienāža vairs nav.)

Zirneklis. Uh! Kā vējš skrien, kā miets atduras. (Projām.)

Gliemezītis. Nepaspēju viņus brīdināt, lai uzmanās pie citām zīmēm. Zēl.

Gliemezītis un Jāņtārpiņš dodas ceļā.

Kādā citā vietā pie zīmes «Strupceļš» parādas Ķēms un

mušas.

Ķēms. Liekas, vēl neviena nav?

Mušas uzlido gaisā.

Mušas. Nav.

Ķēms. Tā, kur mēs esam? Ahā! Pie jaunas zīmes! (Izvelk kritu.) Hi-hi,hi, tūlīt kaut ko uzzīmēsim! Muša s. Uzzīmēsim, uzzīmēsim!

Ķēms zīmei pievelk vairākas svītriņas un apakšā uzraksta «Ka-

risels».

Mušas. Brauc, brauc! Tas tieveklis!

Ķēms. Aiziet!

Visi paslēpjas.

Tūdaļ parādās Simtkājis. Apstājas.

Simtkājis. Fu, kā velosipēds piekusis! Jāatpūtina. (Skatīdamies augšā.) Interesanti, vai Sienāzis mani patlaban neapdzen? Ē, kas tur uzzīmēts? Karuselis? Es vēl nekad neesmu vizinājies ar karuseli! (Metas uz priekšu, bet tūdaļ atduras pret milzīgu, sarkanu ķieģeli. Ātrums ir tik liels, ka Simtkājis it kā sašļūk pats sevī. Tagad viņa rumpis nav garāks par paša galvu, bet velosipēda riteņi sasitušies viens otram blakus.) Ķēms. Tērē, bērē!

Mušas. Urrē!

Ceļa likumā parādās Zirneklis, apstājas.

Zirneklis (lasa). «Karisels»? Kas tas varētu būt? Nē, pa šo ceļu gan es nebraukšu. (Prom.) Mušas. Atkal brauc!

Ķēms un mušas paslēpjas. Parādās Gliemezītis ar Jāņtārpiņu.

Gliemezītis. Paskat, atkal nepareiza zīme?! «Karisels»? Tur taču domāts «Strupceļš»? (Izlabo zīmi.)

Jāņtārpiņš. Gliemezīti, tas jau mūsu Simtkājis?!

Simtkājis par zirni pakustina dažas pēdējās kājas.

Gliemezītis. Velkam laukā!

Draugi pieķeras pie Simtkāja astes un pamatīgi velk, un izvelk viņu iepriekšējā izskatā un garumā.

Simtkājis. Fū! (Nodrebinās.) Tā saspiests es biju tikai tad, kad man nejauši uzmina kaza. Tā. Kur mans velosipēds? (Paceļ savu salauzto velosipēdu.) Interesanti, kurš tik briesmīgi samīcījis manu velosipēdu? Kā es tagad uzvarēšu sacensībās?

G 1 iemezītis. Nebēdājies, Simtkāji, uz mana trīsriteņa pietiks vietas arī tev.

Simtkājis aizsviež savu salauzto velosipēdu un ieņem vietu blakus Jāņtārpiņam. Aizbrauc.

Izlien Ķēms. Simtkāja velosipēds viņam uzmaucies kaklā.

Ķēms. Brauciet, brauciet! Redzēsim, cik jūs tālu tiksiet!

Mušas. Redzēsim, redzēsim!

Mušas un Ķēms projām. Laukumiņā piezemējas Sienāzis.

Sienāzis. Hm, te arī neviena nav? Nevar saprast, vai esmu pirmais vai pēdējais. (Aizlec.)

Citā trases likumā pie zinies «Iebraukt aizliegts» parādās Ķēms un mušas.

Ķēms. Ko mēs darīsim ar šito zīmi?

Mušas. Uzrakstīsim! Uzrakstīsim!

Ķēms. Apnicis. Labāk uzzīmēšu. Cik muļķīga zīme! Pat uzzīmēt neko nevar. (Kaut ko uzšvikā.) Re — logs! Re — jumts! Re — tagad jau es pats zinu! Mušas. Mājiņa! Mājiņa!

Ķēms. Ko vēl? (Uzraksta «Liminade».)

Mušas. Mūkam! Zirneklis!

Ķēms un mušas paslēpjas. Piebrauc Zirneklis, lasa.

Zirneklis. «Li-mi-na-de». Limonāde! Uh! Man šķiet, ka man gribas dzert? Nav nekādu šaubu! Gribas! (Necik tālu ticis, iegāžas dziļā bedrē.)

Zirneklis. Palīgā!

Mušas. īīī! Iekrita! Iekrita!

Ķēms. Trita, rita, mita, fita!

Mušas. Tērē, perē, bērē, merē!

Ķēms. Urrē!

Ķēmam uz galvas piezemējas Sienāzis, taču tūdaļ aizlec, toties Sienāža velosipēds paliek uzmaucies Ķēmam uz kakla.

Ķēms. Ķas tas bija?

Mušas. Varbūt jāņoga?

Ķēms. Vai tad jāņogai ir pedāļi? Stulbas gan jūs esat! Interesanti, kur palicis Sienāzis, ka to nemana?

Mušas. Brauc! Brauc! Gliemezis brauc!

Visi paslēpjas. Piebrauc Gliemezītis ar draugiem.

Gliemezītis. Arī šī zīme ir nepareiza! (Lasa.) «Liminade». Kādas blēņas! Tā ir zīme «Iebraukt aizliegts»! Tur noteikti jābūt kādai bedrei! Tiešām bedre!

Zirneklis. Palīgā! Te tik tumšs! Man bail!

Jāņtārpiņš. Zirneklis! Mūsu Zirneklis! Pagaidi, es tūlīt aizdegšu lākturīti! (Aizdedz lākturiti un nolaiž bedrē.)

Gliemezītis. Kā gan viņu dabūt no turienes laukā? Būtu kāda virve...

S i m t k ā j is. Virves vietā laidiet mani.

Draugi ar Simtkāja palīdzību izvelk Zirnekli no bedres.

Zirneklis. Uh! Paldies. Tikai no velosipēda maz kas palicis pāri.

Gliemezītis. Nekas. /Zirnekli, uz mana trīsriteņa pietiks vietas arī tev.

Ķlajumā piezemējas Sien ā.z i s.

Sienāzis. Ā, redz, kur jūs?! Atvainojos — kur tad jūsu velosipēdi?

Simtkājis. It kā pašam būtu!

Zirneklis. Tā kā nebūtu vis.

Sienāzis. Atvainojos, nupat vēl bija! Simtkājis. Bija — un vairs nav.

Zirneklis. Izbija.

Sienāzis. Es atvainojos — kā tagad es lēkšu bez velosipēda uz finišu?

Simtkājis. Ar to lēkšanos tagad cauri. Jāņtārpiņš. Brauksi rāmi, tāpat kā mēs uz Gliemezīša trīsriteņa.

Gliemezītis. Protams. Nāc vien!

Draugi dodas tālāk. Tūdaļ klāt Ķēms un m u š a s. Ķēms uz velosipēda piebrauc pie bedres.

Ķēms. Ak tu Gliemežvāks tāds! Gan es arī tevi atstāšu bez velosipēda! Ola 11 ā! Vai tā bedre dziļa? Mušas. Iīī, dikti dziļa!

Ķēms. Tiš! Vai jums kāds prasa? Vai tur ir

tumšs?

Mušas. Briesmīgi tumšs!

Ķēms. Brrr! Dullenes, kuš!

Mušas. Tērē, perē, bērē, merē?

Ķēms (skatās bedrē). Ū, cik tumšs! U, cik dziļa! Ū, cik briesmīga!

Mušas pa to laiku sačukstas.

Pirmā muša (klusi). Tirī, pirī?

Otrā muša (tāpat). Biri, mirī!

Pirmā muša. Farā, parā?

Otrā muša. Karā, marā!

Abas mušas. Urrā! (Pagrūž Ķēmu, tas iegāžas bedrē.)

Ķēms. Palīgā! Palīgā! Man bail! Palīgā! Jus neesat dullas! Jūs neesat dullas! Jūs esat drusciņ gudras!

Pirmā muša. Taram, param?

Otrā muša. Faram, maram!

Pirmā muša. Tik ātrāk projām!

Otrā muša. Lidojam!

Ķēms. Palīgā!

Mušas projām. Izdzirdējis pailgā saucienus, atgriežas Gliemezītis ar d r a u g i e m.

Gliemezītis. Atkal kāds būs iekritis?!

Ķēms. Palīgā! Dullās mušas mani iegrūda bedrē! Man bail!

Gliemezītis. Tas taču Ķēms?! Pat tumsā var pazīt!

Zirneklis. Viņš gribēja mūs apēst!

Sienāzis. Es atvainojos! Viņš sēž uz mana velosipēda!

Jāņtārpiņš. Skatieties! Viņam ir mani lāktu-rīši!

Gliemezītis. Tā ir — kas otram bedri rok, pats tajā iekrīt.

Ķēms. Es vairāk tā nedarīšu!

Gliemezītis. Labi. Šoreiz mēs tev piedosim. Bet lai tā būtu pēdējā reize!

Zirneklis nolaiž bedrē timekli, un Ķēms izrāpjas no bedres.

Ķēms. Hi-hi! Neko es jums neatdošu! Tērē, perē, ferē, merē!

Ķēms metas projām, bet Zirneklis paspēj viņam uzmest tiklie Ķēms izstiepjas garšļaukus.

Sienāzis. Es atvainojos. Tērē, barā, firī, marā! Ķēms. Laidiet! Citādi es jums vēl parādīšu! Gliemezītis. Tu mums vēl draudēsi? Vai tu pazīsti briesmīgo zvēru, ko sauc par spoguli?

Ķēms. Nē!

Gliemezītis. Un tev no viņa nav bail?

Ķēms. Hē! Itin nemaz!

Gliemezītis. Tad nāc paskaties! Te uz manas mājiņas lodžijas viņš sēž. Nāc vien, nāc ...

Ķēms. He! Domājat, nobijos? Nu, kur tu esi?! (Pieiet pie Gliemezīša mājiņas, ieskatās spoguja lauskā.)

Ķēms. Ai! Vai, kas tas par briesmoni?! Palīgā! Glābjas, kas var! (Neatskatīdamies metas projām.)

Gliemezītis. Nu viņš vairs ilgi pie mums nerādīsies.

Jāņtārpiņš. No kurienes tāds pie mums uzradies?!

Sienāzis. Es atvainojos, pavisam neaudzināts. Zirneklis. Vēl sliktāks par mušām! Uh! Simtkājis. Ne garš, ne īss, ne šāds, ne tāds! Gliemezītis. Tā notiek ar katru, kurš dara sliktu. Viņš k|ūst par Ķēmu un drīz vien pats sevi spogulī nepazīst.

Sasēduši uz Gliemezīša trīsriteņa, draugi dodas tālāk. Finiša vieta. Uz kādas lapas nosēžas Vabole.

Vabole. Uzmanību, uzmanību visiem, kas vēl nav aizgājuši gulēt! Es redzu, ka beidzot finišam tuvojas pirmais sacensību dalībnieks! Cerams, ka viņš nebūs pēdējais. Pārsteidzoši liels ātrums pēc tik grūtas trases! Tas varētu būt tikai Simtkājis, lai gan viņš kļuvis manāmi īsāks ... Piedodiet...

Finišam cauri trakā ātrumā izdrāžas Ķēms, līdzi aizraujot

finiša lenti.

Pārsteidzoša nekaunība! Nepazīstams indivīds ir aizdrāzies ar visu finiša lenti! Neko nesaprotu!

Tālumā dzirdama draudzīgi dziedāta dziesmiņa «Lēnām pār

tiltu, draugi».

Vabole. Tā kā es neko vairs nesaprotu, tad reportāža ir beigusies. Sveiki! (Aizlido.)

Satumst. Sacensību dalībnieki tuvojas finišam. Viņi visi ir iekārtojušies uz Gliemezīša trīsriteņa. Katram rokā ir aizdegts Jāņtārpiņa lākturītis.

Veras priekškars.

VALDIS PAVLOVSKIS ZIRŅAPUIKA

Pasaku luga divos cēlienos

.

DARBOJAS:

Zirņapuika Zemnieks L a i m i ņ a Velns

Kaķīte, vēlāk Princese

Ragana

Krauklis

PIRMAIS CĒLIENS

Pirmā aina

Istaba Zemnieka būdiņā. Pie galda sēž vecs Zemnieks un runājas pats ar sevi.

Zemnieks. Re nu, bļoda jau tukša, bet vēders vēl ēsti prasa. Ak tu pagāns, kur man, vecam praulam, tu tik ēdelīgs gadījies! Gana, gana, nāks ziema, tad rū-clsi un vaidēsi, bet kur tad tu spruksi, ja vasarā viss jau būs noēsts? (Iet mazgāt bjodu, pusceļā apstājas.) Nu gan laiki atnākuši, ka ar savu paša vēderu jātērzē! Bet kur tu liksies, ja pats neesi mācējis pa savu sīko dzīvīti sev bērniņa pagādāt! Ko tad vairs, tagad jālauza galva, vai pietiks dukas vēl zārka pataisīt! (Mazgā bļodu, tad pieiet pie krāsns un bāž malku tajā. Atkal uz kādu bridi aizdomājas.) Ek, būtu man puisītis, dēliņš, būtu ar ko pameldēties, ar ko jokus patriekt, ij darbos palīgs būtu, ij būtu kas manas vecās miesas godam aizsaulē aizvada. Bet ni un ni! Ei, ko tur velti gausties, nesmaida man Kaimiņa ...

Pie durvīm atskan klauvējiens.

Kas tur tik vēlā laikā apkārt klimst? Tā kā ciemiņu nebūtu gaidījis.

Klauvējiens atkārtojas.

Droši vien kāds ceļinieks naktsmāju meklē, iešu atdarīt.

Ienāk veca māmiņa. Istabā uzreiz kļūst gaišāks.

Lai miņa. Labs vakars jūsmājās! Vai nevarētu pie tevis brītiņu pasēdēt, kājas papūtināt, pie guntiņas pasildīties...

Zemnieks. Par ko tad ne, māmiņ, ij uzkost kaut ko palūkosim. Sēdi pie mūrīša, būs siltāk... (Iet lūkot ko ēdamu. Uz bridi apstājas.) Tad ta’ brīnumi, istabā tā kā gaišāks būtu kļuvis, kad tu ienāci...

Lai miņa. Droši vien krāsniņa stiprāk iekurējās, no tā gaismiņa ...

Zemnieks atnes Laimiņai bļodiņu, krūzīti un gabaliņu maizes.

Zemnieks. Ēd nu, māmiņ! Nekāds kungu ēdiens tie zirņi jau nu nav, bet nekā labāka mājās neatradu, ko tev celt priekšā.

Lai miņa. Vai die’ dēls, kas tad zirnīšiem par vainu, ir tāds ēdiens spēku dod! (Laimiņa ēd.)

Zemnieks. Re nu, māmiņ, abiem mums labi: tu atradi vietiņu, kur apsildīties, es atkal — ar ko vārdiņu pārmīt. Citādi, viens kā mēness dzīvodams, jau ar savu paša vēderu sāku runāties.

Laimiņa. Kā tad tas nākas, ka tu viens dzīvo? Vai tad neviena tuva tev nav?

Zemnieks. Nav, māmulīt, nav! Sieviņa nu jau desmit vasaras kā apakš dieva zemītes, bet bērneļus tā arī Laimiņa mums netika novēlējusi. Tāpēc ar es te dzīvāju viens un pliks kā pirksts ...

Laimiņa. Gan Laimiņa par tevi vēl apžēlosies un atsūtīs ņipru dēlēnu.

Zemnieks. Kur nu vairs, kad jau pašam jādomā. kā apakš velēnu tikt!

Laimiņa. Gan, gan! (Beidz ēst.) Nu paldies, paldies, tik gārdu ēdienu sen netiku baudījuse. Nu jau diezgan sasiluse būšu.

Ceļas uz iešanu. No viņas klēpja izkrīt zirnis un aizripo aizkrāsnē.

Zemnieks. Re nu, viens zirnis nepakam mutē negribēja trāpīties.

Laimiņa. Nu, lai tev ar uzronas dēls, tik ņiprs kā šis zirnis ... Zirņapuika .. .

Ieskanas dīvaina mūzika.

Zemnieks. Kaut nu tavus vārdus Laimiņa dzirdētu ...

Mūzika apklust.

Laimiņa. Paldies par tavu labo sirdi, bet nu es iešu, tāls ceļš vēl priekšā.

Zemnieks. Pagaidi, māmiņ! Es tev uz ceļa gabaliņu maizītes iedošu.

Pieiet pie galda, ņem maizi, pagriezies ar muguru pret Lai-miņu. Laimiņa izgaist.

Zemnieks. Te tev būs ... Māmiņa pazuda, ij gaišums izgaisa, brīnumi gan... Varbūt man acīs mālējās... (Aptausta soliņu, uz kura sēdējusi Laimiņa.) Varbūt to visu būšu izsapņojis? (Ieskatās tukšajā zirņu bļodā.) Tukšs... Ka tik nebūšu sasirdzis... Jāliekas ātrāk uz guļu ... Rīts gudrāks par vakaru ...

Otra aina

Agrs rīts Zemnieka istabā. Pa šauro lodziņu ielaužas saules stars. Otrā istabā guļ Zemnieks, tāpēc no tās ik pa brīžam atskan krākšana. Ieskanas dīvaina mūzika. Aizkrāsnē kaut kas sakustas, pēc brīža atkal, tad sāk kūņoties. No aizkrāsnes izveļas mazs, ņiprs puišelis.

Zirņapuika (apskatās visapkārt.) Tad ta’ brīnumi! Jau tik liels rīts! (Pieskrien pie ārdurvīm un atrauj tās lidz galam vaļā.) Labs rīts, saulīt! (Ieklausās krākšanā.) Tētiņš vēl guļ, nu tik žigli pie darbiem! (Paķer spaiņus, izskrien ārā, jau pēc brīža atgriežas ar pilniem.) Aka ar piezaļojusi, būs jāpatīra, bet to — pēc brokasta. Kur tas ciris paslēpies, ā, tepat jau pie krāsns ir, žvikt, pēc malkas! (Palēkdamies izskrien ārā. Dzirdami ātri cirvja cirtieni. Pēc mirkļa nāk, nesdams malkas klēpi — trīsreiz lielāku par sevi. Durvis iesprūst.) Tad ta’ pagāns, duravas par šaurām! Nekas, pēcāk būs jāpataisa lielākas. (Iekur krāsni, uzliek vārīties ēdienu. Ieklausās krākšanā.) Ā, vēl guļ... Pa tam aizskriešu izslaukt govi, izlaist ganos, izmēzt kūti, pielāpīt tai jumtu... un, ja vēl uzspēšu, izcirtlšu govij jaunu sili — vecā pārsprāguse —, tad arī vira būs gatava. Aiziet! (Palēkdamies aizskrien.)

Pēc briža krākšana pārtrūkst. Žāvas.

Zemnieks (no otras istabas). Tpu tu, cik nelāgs sapnis rādījās, mālējās, it kā kāds manā būdā būtu dzlvāt apmeties un nu tik riktējas... Dzirdējās pat, ka spaiņi grabētu un malka pati cirstos ... Ē, kas tad te tik labi ož? Ē, nudien, gārdi smaržo... Nē, vai tik nebūšu sasirdzis? (Ienāk istabā.) Patiesi, vira vārās! (No brīnumiem apkrīt augšpēdu.) Un malka sanesta ... Un ūdens ar... Laikam kāds eņģels no debess nokāpis, apmeties manā būdā un sev ēst vāra. (Rāpo satraukts pa grīdu.) Ka tik nemaisos zem kājām un neuzdzenu vēl dusmu, tad gan būs plāni...

Ienāk Zirņapuika.

Zirņapuika. Labrīt, tētiņ! Ko tu pa plānavidu tā rāpājies, vai kas pazudis?

Zemnieks. Kauc kur poga ieripāja... Ko tu teici — tētiņ?!!

Zirņapuika. Nūja, ka — tētiņ, vai tad tu neesi mans tētiņš?

Zemnieks. Nu man gaismiņa atausa... Māmiņa nebija neviena cita kā pati Laimiņa. Kā tad tevi sauc, dēls?

Zirņapuika. Tāds ķā ... vai tad pats nezini? Zirņapuika!

Zemnieks. Nu re, Laimiņas vārdi par to zirni piepildījās! Un kur tu nakti gulēji?

Zirņapuika. Kā parasti — aizkrāsnē. Bet nu gan pietiek tev te rāpāties, gan to pogu vēlāk atradīsi.

Iesim tagad brokastu ēst, citādi vira atdzisis. Man vēl daudz darba pēc brokasta.

Zemnieks. Vai tu re, cik jestrs, pašam vēl slapjš aiz ausīm, bet jau tēvu mācīs! Nu ies ar, redzēs, ko tu esi savārījis.

Abi ēd.

Zemnieks. Mm, cik gārda, patiesi — gārda ...

Zirņapuika. Tas labi, ka smēķē. Vai vēl uzlikt?

Zemnieks. Gana, gana, nevar tak ēšanā tā izlaisties! Citādi — ko tad ziemā — zobus kārsim vadzī, vai?

Zirņapuika. Par to, tētiņ, nebēdā, labība mums šogad padevusēs, kāposti ar — neko nevar teikt, cūciņa augs griezdamās; bet zirņi šodien pat jāvāc nost.

Zemnieks. Šodien nesteidzies, rītu vāksim.

Zirņapuika. Par ko tad rīt?

Zemnieks. Tu redz’, kas par ķibeli ar tiem zirņiem: jau trejus gadus pēc kārtas uz to laiku, kad zirņi gatavi un paši lec no pākstēm ārā, eimu uz lauku šos vākt tā agrāk no rīta, skatos — kāds pa lauku naktī ālējies. Puse lauka nopēdota lielām putna pēdām, puse noēsta pa tīro,

Z i r ņ a p uika. Nez kas tad tur tā vandījies? Varbūt meža zosu bars?

Zemnieks. Ni tak! Pēdas vienas, bet aplam lielas. Rau, divi lāgi lielākas par manējām.

Zirņapuika. Bet kas tad? Varbūt kāds maitas-putnis, tikai milzenīgs?

Zemnieks. Nu, es jau ar izgājšreiz to vandītāju gribēju novaktēt. Pajēmu stopu, bultas un, kā nāk nakts, tā — žvikt! — uz lauku prom. Nolīdu aiz lielās liepas un gaidu ... Bet ap pašu pusnakti tāds miegs uznāca, ka ni acu vaļā noturēt... No rīta pamostos — lauks kā uzarts, tamdēļ šo nakti to maitasputnu gribu novaktēt.

Zirņapuika. Tētiņ, es iešu. Man acis gaišākas un arī miegs tā nenāks, ko nu tu saldēsies... Gan to pagānu novaktēšu.

Zemnieks. Kā zini. Bet nu gan pietiks triekties. Govs tak vēl neslaukta un ganos nelaista. Iesim! (Ceļas uz iešanu.)

Zirņapuika. Ko nu guģējies, tētiņ! Gotiņa jau kā pirms brokasta izslaukta un senam kā ganos.

Zemnieks. Vai tu re, cik ņiprs! Ne velti tevi Lai-miņa par Zirņapuiku nosauca.

Zirņapuika. Tu, tētiņ, labāk ej tagad atpūties, gana jau pa savu dzīvīti esi izskraidījies. Tagad ļauj man paskraidīt!

Zemnieks (apjucis). Nu, kad tā ... Kā nu zini... (Ieiet istabā, no kuras drīz vien atskan krākšana.)

Z i r ņ a p u i ka. Pasnaud vien! Kad nāks pusdienas galdā, tad pacelšu. (Novāc galdu.) Tagad aka jāiztīra un ziemai no meža malka jāsaved. Bet naktī — zirņu lauku vaktēt! Zvikt! (Paķer cirvi un palēkdamies izskrien ārā.)

Trešā aina

Zemnieka zirņu lauks. Lauka vienā malā aug liela, veca liepa, otrā malā stāv milzīgs laukakmens. Nakts, spid liels pilnmēness, tas dara lauku vēl noslēpumaināku. Klusi lavīdamies, uzskrien Zirņapuika. Viņam plecā stops un bultu maksts. Noslēpjas aiz liepas.

Zirņapuika. Zvikt!

Iestājas klusums. Sur tur iečirkstas sienāži. Pēc briža ieskanas baiga mūzika, saceļas pamatīgs vējš, lauks viļņojas un liepa lokās trakajā vējā. Debesis un viss lauks krāsojas dīvaini sarkans. Mēnesim aiziet priekšā mākonis.

Zirņapuika (pabāž galvu). Nu tik būs!

Pie debesim parādās milzīgs maitu ērglis. Baigā mūzika pieaug. Ērglis aplido vairākas reizes ap lauku, tad, spārniem švīkstot, apsēžas, sak knābāt zirņus. Ik pa brīdim briesmīgi ieķērcās.

Zirņapuika (klusi izlien no paslēptuves, uzvelk bultu stopā, notēmē). Te tev būs pipari uz astes, nosmēķē! Zvikt!

Izšauj, bulta trāpa mērķī. Maitu ērglis ieķērcās no sāpēm, apmet kūleni. Atskan briesmīgi pērkona grāvieni. Putns rēkdams paceļas spārnos, tad apmet kūleni un, izpletis spārnus, gāžas lejā. Atsitoties pret zemi, atskan briesmīgs pērkona grāviens un maitu ērglis pārvēršas par Velnu, kas ar vienu roku brauka sasisto pakausi, bet ar otru, ik pa brīdim briesmīgi vaimanādams, pūlas izvilkt bultu no pēcpuses.

Zirņapuika (izlīdis no paslēptuves). Ak tad redz’, kas mums to lauku te vanda! (Pienāk tuvāk Velnam.) Nu, vai cienasts labi elles mērglim smēķēja?

Velns dusmās grib pielēkt kājās un sagrābt Zirņapuiku, bet tad sāpēs iekaucas, sabrūk zemē un atkal mēģina izvilkt bultu.

Zirņapuika. Tpu tu, es domāju, ka man darīšana ar īstu elles kungu, bet tu no nieka skabargas dibina galā gaudo kā tāds sētas krančelis.

Velns. Nu pagaidi, knisli, es tevi gabalos saraustīšu!

Zirņapuika. Ko lai es gaidu? Tu jau savu dibinu no zemes nevari atraut un godīgi labdienu padot! Nu nāc šu\ izraušu to skabargu.

Velns neganti iekaucas — un bulta ir izvilkta.

Zirņapuika. Vajadzētu vēl piparus brūcē iekaisīt, lai nemilst.

Velns. Es tev tūliņ parādīšu piparus, knisli! (Lec virsū puikam, gribēdams to saplēst.)

Zirņapuika. Zvikt! (Veikli aizskrien aiz liela akmens.)

Velns ar pieri ietriecas akmenī, neganti iekaucas.

Zirņapuika (pabāž galvu). Kas tad nu, elles mērgli, nāci labdienu dot — un stīvā kumeļkāja aiz kukuržņa aizmetās?

Velns (viltīgi). Nāc nu šu\ še roka, sveicināsimies!

Zirņapuika (iznāk no paslēptuves, vienu roku turēdams aiz akmens). Kas tad man, ja gribi sveicināties, nāc tik šurp!

Velns (sāņus). Nu, no tavas rokas putriņa vien paliks pāri! (Sniedz puikam roku.). Elles muižkungs!

Zirņapuika (izvelk roku no paslēptuves, tajā knaibles, sagrābj Velna roku knaiblēs un spiež, cik jaudas). Zirņapuika!

Velns iekaucas no sāpēm un mēģina roku izraut, beidzot tas izdodas. Lēkā, kaukdams un purinādams roku no sāpēm.

Velns (pamazām nomierinājies). Tāds knislis, j bet spēks pa deviņiem! Vai zini ko, ja tu tāds stiprinieks, iesim uz sacīksti!

Zirņapuika. Lai iet!

Velns. Ja tu mani novinnēsi, es tev tūlīt pat — ' maisu naudas; ja es tevi — tu man uz gadu par puisi. Līkop?

Zirņapuika. Līkop!

Velns. Papriekšu sviedīsim akmeņus. Kam akmens ilgāk nenāks atpakaj uz zemes, tas būs: vinnētājs ... Tik es papriekšu!

Zirņapuika. Kā gribi.

Velns pagrābj no zemes prāvu oli un laiž debesis. Olis aiziet svelpdams. Abi apsēžas. Velns ik pa bridim paskatās debesis.

Zirņapuika. Bet mūsu laukam tu liec mieru, citādi nākamreiz vairs nežēlošu, pacienāšu vēl brangāk!

Velns. Labi jau, labi! Vai es vainīgs, ka man zirņi tik trakoti garšo?

Zirņapuika. Nu, pielūko!

Tai brīdi nāk akmens atpakaļ svelpdams. Zirņapuika pamūk malā, bet akmens ar lielu būkšķi trāpa Velnam pa galvu. Velns

nelabi iekaucas. /

Velns (purina galvu, lai attaptos). Br-r-r-r! Gandrīz acis no pieres izsprāga ārā!

Zirņapuika. Re nu, dots devējam atdodas!

Velns. Laid nu tu, paskatīsimies, kā tev izies!

Zirņapuika. Skaties, skaties, tikai acis no pieres neizskati! Man savs akmentiņš vienmēr līdzi. (Izņem no azotes nelielu maišelīti, no tā, Velnam neredzot, izvelk mazu putniņu un pasviež gaisā.) Zvikt!

Velns (skatās uz augšu un gaida kādu bridi, nevar sagaidīt). Kāpēc tas tavs akmens nenāk atpakaļ?

Zirņapuika. Vari mužību skatīt — tik un ta nenāks atpakaļ. (Mēnesim aiziet priekšā mākonis, tāpēc uz bridi kļūst mazliet tumšāks.) Re, nupat uz Mēness nokrita, tamdēļ še tumšāks palika.

Velns (skatās visapkārt, ik pa brīdim uz augšu, tad — izbrīnījies). Ē, patiesi uz Mēness nokrita, tad ta’ brīnums!...

Zirņapuika. Tu labāk te nebrīnies, muti atplētis, citādi paliksi ar vaļēju muti pavisam. Maksā tik ragā!

Velns (nikni). Ak tad pievinnēji gan, nu, pagaidi!

Zirņapuika. Es jau gaidu — tās lones, ko tu man esi parādā!

Velns rūkdams, dūmiem kūpot, noiet pazemē, pēc brīža atpakaļ ar naudas maisu.

Velns. Se! Velns un vārds!

Zirņapuika. Tavam vārdam lai velna beka mežā tic!

Velns. Bet nu paraudzīsim, kurš no mums žiglāks skrējējs, kurš zemei ātrāk pa trīsi lāgi apkārt apskries! Un uz to pašu loni!

Zirņapuika. Lai iet! Kas tad man tevi, elles praulu, ko nenoskriet!

Velns (nikni). Nu, nekul tukšu! Trīs reizes saukšu — viens, divi, trīs!

Zirņapuika. Zvikt!

Velns aiziet kā plēsts. Zirņapuika aizmūk aiz lielā akmens, apsēžas un sēž svilpodams. Pēc briža Velns aiziet garam kā

zibens, tad parādās vēlreiz un apstājas elsdams pūzdams.

Velns (paskatās apkārt, neredz puiku). Nu tu, putniņ, man esi rokā!

Zirņapuika (Velnam aiz muguras). Ak tad beidzot tu ar attuntuļoji? (Velns apmetas riņķi.) Es jau gandrīz vai aizmigu, tevi gaidīdams.

Velns (vai zils aiz niknuma). Tpu... tu... divi... deviņi... Atkal pievinnēji!

Zirņapuika. Nespļaudies nu tik dikti, labāk gādā loni!

Velns rūkdams, dūmiem kūpot, noiet pazemē, pēc briža atpakaļ

ar naudas maisu.

Velns (nomet maisu). Se! Tu mani izputināsi!

Zirņapuika. Ne jau es, bet tu mani sauci uz sacensību. Nu, kā ir — vai vēl gribi cīkstēties?

Velns. Pag, jauj atvilkt elpu, bet tad gan liksim vaļā!

Zirņapuika. Kā gribi, tava daļa! (Darbojas ap diviem prāviem oļiem, it kā osta tos, šķauda.)

Velns. Ko tu tur meņģējies?

Zirņapuika. Savu tabaciņu šņaucu. Makten laba, vai tu ar gribi noprovēt?

Velns. Do’ šu!

Zirņapuika. Tikai osti labi prātīgi — makten stipra!

Velns ieliek degunu starp abiem oļiem. Puika atvēzējas un sasit tos. Velns bļaudams lēkā pa lauku, degunu abām rokām

apkampis.

Zirņapuika. Es tak teicu, ka makten stipra, laikam par daudz pakampi. Pē, kas tu par Velnu, ka pat mana tabaka tev par stipru! Tu nu esi galīgi un cauri pievārēts. (Pieceļas un iet prom.) 4

Velns. Nu pagaidi, zināsi, kā pašu elles muižkungu mujķot!

Velns pieskrien pie lielā laukakmens, paceļ to un grib sviest puikam virsū. Zirņapuika pēdējā brīdi pamūk sānis, un akmens krītot parauj Velnu sev apakšā. Tas, neganti bļaudams, pazūd

zem akmens. Grand pērkons, zibeņo, skan baiga mūzika.

Zirņapuika. Nu tu, elles mērgli, nevienu vairs nemocīsi! Pats sev galu atradi. Tā tava tiesa! (Pieiet pie naudas maisiem, vienu uzceļ uz pleca un dodas mājup.) Otru es rīt paņemšu, kad nāksim zirņus vākt! (Dziedādams aiziet.)

Ceturtā aina

Tā pati Zemnieka istaba, tikai daudz labāk iekārtota. Parādījušās jaunas mēbeles. Zemnieks un Zirņapuika sēž pie galda un pusdieno.

Zemnieks. Nu gan gārdu muti noēdos! Tik sme-ķīgas zupas tu man sen neesi taisījis. Re, viss zods no taukiem spīd vien!

Zirņapuika. Vai vēl, tētiņ, ieliet?

Zemnieks. Va’ tu prātīgs! Va’ tu mani kā lielo mūsmāju cūķi spēkam baro?

Zirņapuika. Nu jau nav kā agrāk jādomā, ko ziemā uz zoba liks, vari tagad pieēst pilnu vēderu, cik lien.

Zemnieks. Par to ne. Bet man jau drīz nevienas bikses vairs cieti neies! Laimiņa man tevi dāvājuse — it kā desmit gadu jaunāks būtu kļuvis. Ij spēki atgriezušies, ij dzīvošanas prieks.

Zirņapuika. Tad man prieks, ja varu tev vecuma dienās par atbalstu būt.

Zemnieks. Kā ne, lauki tik lieli, ka drīz vairs paši nokopt nevarēsim, dārzs — ka ne pārskatīt, lopiņi tik brangi, ka ne acu novērst, ij kāds artavs kules dibinā aizķēries. Un viss tamdēļ, ka tu man tāds žipe-rīgs esi. Bet pats gan tu šodien tāds jocīgs, kā sašļur-cis, re, deguns gandrīz zupas bļodā mērcas. Vai tik nebūsi sasirdzis?

Zirņapuika. Nē, tētiņ, tur cita liga ...

Zemnieks. Kas nu atkal? Teic, teic!

Zirņapuika. Esmu sadomājis pasaulē iet, varbūt kādu artavu nopelnīt, varbūt kādu vārgu dvēseli no elles mūdžiem atsvabināt, ij varbūt ar sev mīļu līgaviņu kur pasaulē ronu ... Tikai nevaru nekādi saņemties un no tevis svētību izprasīt, baidos tevi vienu atstāt ...

Zemnieks. Va’! Kas jādara — jādara, ja jau sirds tā liek, bet par mani nebēdā! Vēl jau apakš velēnas netaisos līst. Un lielie darbi visi apdarīti, bet mazos pats spēšu. Savu svētību tev dodu, ja tikai pats dzīvs atgriezies. Kazi, varbūt man mīļu vedekliņu, pa pasauli apkārt malstoties, atvedīsi. Un vēl brangus mazbērnus piedzīvošu. Tātad ko tur tukšu kult, ej kauc tūlīt, un lai tev Laimiņa stāv klāt!

Zirņapuika. Tā ar darīšu, tētiņ. Es jau ceļakuli vakar sataisīju. (Paņem no aizkrāsnes nastiņu.) Nu, tad ardievu, tētiņi

Zemnieks (aizvada dēlu lidz durvim). Nu, laimīgi, dēls! Ej, ej! Citādi sirds aptecēsies un vēl kādu asaru no manis, veca vīra, pieredzēsi.

Zirņapuika dziedādams aiziet. Zemnieks stāv durvis un skatās,

kā dēls aiziet.

Priekškars.

OTRAIS CĒLIENS

.

Pirmā aina

4

Meža pļaviņa. Ap to aug liki, kroplīgi koki. Pļavas vidū maza mājiņa uz vistas kājas. Pie mājiņas apkvēpusi maizes krāsns. Visapkārt pie svaidīts, piegružots. No mājiņas iznāk balta

Kaķīte un sāk uzkopt pagalmu. Tālumā ieskanas Zirņa-puikas dziesma. Tā nāk arvien tuvāk. Kaķīte ieklausās, tad tālumā ierauga Zirņapuiku un paslēpjas aiz krāsns. Uznāk Zirņapuika, skatās visapkārt.

Zirņapuika. Laikam ta’ beidzot būšu klāt. Varbūt te varēšu naktsmājas dabūt. Arī ieēst nenāktu par skādi, vēders tā vien kurkst... Bet maizes kulē tik, cik kaķam diez vai pietiktu. Tāds klusums, un tā spocīgi izskatās, ka tik kādā pekles midzenī nebūšu iemaldījies! Nu nekas, ja ar pekles muižkungu pratu vienu valodu rast, vai ar viņa radagabaliem nepratīšu? Iešu paklaudzināšu, kazi, varbūt kāds atdara?

Ierauga aiz maizes krāsns astes galiņu kustamies. Klusi piezogas un sakampj to. Izceļ no aizkrāsnes Kakiti.

Kaķīte. Mjau, kāpēc tu, puisīt, man sāpes dari?

Zirņapuika. Piedod, Kaķīt, es nevilšus! Vai gribi, es tevi ar maizīti pabarošu? Man te, kulē, tāds mazs klancītis aizķēries. Ņem nu, Kaķīt, un ēd!

Kaķīte. Bet kā tad tu, puisīt, — droši ar ēsti gribi?

Zirņapuika. Ēd vien, Kaķīt, es no tā tik un tā paēdis netikšu. Varbūt mājiņā kāda laba dvēsele par mani apžēlosies.

Kaķīte. Tur tu pat tuvumā nerādies! Tur dzīvo jaunā Ragana, patlaban viņas nav mājās, bet, kad atgriezīsies, viņa var tevi pašu apēst. Tamdēļ labāk mūc, ko kājas nes, no šejienes projām. Mani Ragana noķēra un nosvēpēja, nu man viņai par kalponi jākalpo.

Zirņapuika. Ak tu, nabaga Kaķenīte! Bet tu nebēdā, ja jau elles lielskungu pievārēju, tad arī Raganai ceļa negriezīšu.

Kaķīte. Vai, puisīt, tā tak viņa māte! Ja viņa dabūs zināt, ka tas tu, kas viņas dēlu pievārējis, tad vēl negantāk gribēs tevi apēst vai kā citādi nogalēt.

Zirņapuika. Ko niekus, kaut ar tu — Kaķīte,

bet kā lai es tevi Raganas kalpībā atstāju? Un vai nu šī mazums nelietību padarījuse un padarīs? Man šis mežs jāatpestī no tās velna mātes.

Kaķīte. Nu, kad tik cieti esi nolēmis, tad es tev došu padomu. Ja tev Ragana dod ēst, neēd — ēdiens ir saindēts. Vēl viņa tev dos seģeni, lai tu ej pie krāsns te ārā gulēt. Bet tu pats zem seģenes negulies, pabāz baļķēnu — naktī viņa nāks tevi sist. Trešā padoma es nezinu, tas tev pašam jāizdomā.

Zirņapuika. Tencinu par labo vārdu, gan kaut ko izdomāšu. Nu, vai maizīte laba bij?

Kaķīte. Vai, puisīt, dikti gārda!

Zirņapuika. Kad pievārēšu Raganu, ņemšu tevi līdzi uz mājām, tad tādas maizītes diendienā dabūsi noēsties. Un vēl pieniņa, cik tīk, nolakties ...

Kaķīte. Kaut nu, puisīt, tavus vārdiņus Laimiņa dzirdētu!... Vai, gaiss paliek smagnējs, Ragana šurp lido! Slēpies, puisīt!

Kaķīte aizskrien. Mazliet satumst, ieskanas divaina, baiga mūzika. Koki sāk locities vējā. Nogrand pērkons, nošķīst zibens.

Zirņapuika žigli noslēpjas aiz krāsns.

Zirņapuika. Zvikt!

Otra aina

Parādās Ragana, apmet tris lokus ap pļavu un nosēžas. No Raganas slotas nošķīst dzirksteles. Raganai uz pleca sēž

Krauklis.

Ragana (nokāpj no sjotas). Tā, tā, tā, tā, tā ... (Osta gaisu.) Tā kā cilvēka smaka novēdīja. Tā, tā, tā, tā ...

Zirņapuika (no aizkrāsnes). Tā kā sēra smaka nosmirdēja. Tā, tā, tā, tā ...

Ragana. Tā kā runāja kāds, ko? Tā, tā, tā, tā ...

Zirņapuika (no aizkrāsnes). Tā kā vēders kurkstēja, ko? Tā, tā tā ...

Ragana (Krauklim). Vai tu, Kraukli, ko mel-dēji? Tā, tā, tā, tā, tā ...

Krauklis paver vienu aci un vārgi ieķērcās.

Ragana. Būs man tik mālējies. Tā, tā, tā ...

Zirņapuika. Pa galvu kāds ālējies. Tā, tā, tā ...

Ragana (iet meklēt aiz krāsns). Nudie’, kāds kauc ko sacīja! Tā, tā, tā ...

Zirņapuika (nemanot pārskrien aiz Raganas mājiņas un noslēpjas). Zvikt! Nē, tik kauli tev brakšķēja! Tā, tā, tā, tā ...

Ragana (nikna, iet meklēt aiz mājiņas). Nāc ārā, kas tur pīkstēja! Tā, tā, tā ...

Zirņapuika (pārmetas un noslēpjas aiz koka). Zvikt! Vien žoklis tev čīkstēja! Tā, tā, tā, tā ...

Ragana (zila aiz dusmām, meklē aiz koka). Ka grābšu, ka ķeršu! Tā, tā tā ...

Zirņapuika (pārmetas aiz krāsns). Zvikt! Pa dibinu speršu! Tā, tā tā ...

Ragana (apsēžas, tuvu asarām). Man nav vairs jaudas ... Tā, tā, tā ...

Zirņapuika. Nesāc tik gaudot! Tā, tā, tā ...

Ragana. Nu pievinnēji, pievinnēji! Gribu tevi redzēt. Tā, tā, tā ...

Zirņapuika. Un tad izcept un apēst, ko?

Ragana. Ni, ni, ni, vēl pati pabarošu un, ja vajadzēs, izguldināšu. Tā, tā, tā ... Kas tu esi, un kā tevi sauc?

Zirņapuika (apsēžas uz krāsns). Zirņapuika— Zirņapuika mans vārds! Laba diena, velna māte! Nesu tev labdienas no tava dēliņa, kas droši vien pats savā piķa katlā vārās. Un tevi droši vien ar labu vārdu piemin!

Ragana (nikna). Ak tā, tu tas esi, kas manu dēlu nogalēja! Nu tu, putniņ, man esi rokā! Tā, tā, tā!

Zirņapuika. Ko nu alojies, vēcināmu], putniņš tak tev uz pleca, ne rokā tup, tik tāds paplucis un vārgs, ka nu nebūs kā nelāga ieēdis!

Krauklis paver vienu aci un vārgi ieķērcās.

Zirņapuika. Bet tava dēla es neesmu ne aizticis, ne viņam pirksta piedūris. Pats nieka akmentiņu pacēla, stīvā kumeļkāja aiz kukuržņa aizķērās, un pakrita, bet akmentiņš, kazi, pa kādu nelāgu vietu ietrāpīja, neba nu tik ātri viņš savu elles mērgja dvašu izpūta ...

Ragana. Tu, tu tik pie visa esi vainīgs, bet gan es tev atriebšu!... Tā, tā ...

Zirņapuika. Vai, cik tu pikta, māmuj! Cik tad ilgi jaunu prātu turēsim, labāk saderēsim mieru! Tu tak man solīji ir branga azaida, ir siltas gultas vietas ierādīt!

Ragana (viltīgi). Tā, tā, tā, nu lai iet ar uz mieru! Rāpies lejā! Tūlīt azaidu galdā celšu. (Sāņus.) Gan es tevi tik un tā nomaitāšu un apēdīšu!

Zirņapuika. Ko tu tur, māmu], zem deguna bubini, neba nu pātarus pirms maltītes skaiti!

Ragana (sauc). Ei, Kaķe, atnes viesim pusdienas! Tā, tā, tā ...

No mājiņas iztek Kaķīte ar putras bļodiņu.

Ragana. Do’ šu’, pati viesim pasniegšu. Tā, tā, tā ... (Pagriež galvu, bet uzduras uz Kraukļa knābja.) Tpu tu, ķēms, vai iesi prom!

Krauklis žēli ieķērcās un pārlido blakus puikam, apsēžas un vēro notiekošo. Ragana paņem no Kaķītes bļodu, iedzen Kaķīti mājiņā, pati virs bļodiņas ātri skaita buramvārdus, tad izvelk kaut ko no azotes un iekaisa putrā.

Zirņapuika. Ko tu tur dari, mārnuļ, — osti, vai būs smeķīga? Gan būs laba, nes tik šurp!

Ragana. Ta, ta, ta ... Ed nu uz veselību!

Zirņapuika noliek bļodu sev blakus.

Ragana. Ko ta’ neēd, pats tak teici, ka būšot laba! Tā, tā, tā ...

Zirņapuika. Laba būs, svešam zirgam zobos neskatoties, bet stipri karsta, lai padziest!

Pa to laiku Krauklis pieiet pie bļodas un sāk putru knābāt, tad pāris reižu žēli ieķērcās, apveļas augšpēdu, sāk tirināt kājas un gārgt, līdz nobeidzas.

Zirņapuika. Jā, putra tev tiešām gārda, tik smeķlga, ka tavs Krauklis no gārduma kājas vien notirināja. Laikam par daudz karstu būs ierijis.

Ragana. Ak tu nešķīstenis tāds, manu dēlu nogalēji, tagad ij manu Kraukli piebeidzi! Gan tu man vēl redzēsi! Tā, tā, tā ..,

Zirņapuika. Atkal tu, vecmāmuļ, pie sava — naidu cel! Tavam Krauk|am neesmu piedūries, bet ar to redzēšanu tā ir, kā ir. Neredzēju, ka tu to putru sa-jiptēji. Ak tā, mēs tak miera saderējām! Nu paēdis esmu, tagad tā kā derētu nosnausties.

Ragana (viltīgi). Tā, tā, tā... (Sauc.) Ei, Kaķēn, nāc iekur krāsni, lai viesim nakti guļot nav auksti!

No mājiņas iztek Kaķīte un sāk kurināt krāsni.

Es pati aiziešu kādu seģeni salūkāt.

Kaķīte aiziet.

Mums būdā tāda šaurība, nepietiks viesim rūmes, naktis tagad siltas, var ārā pārgulēt. Tā, tā, tā... (Aiziet bubinādama.)

Zirņapuika. Jānoskata tik tagad tāds paprāvs baļķēns, kas būtu reizē. Ā, rau, tas būs labs.

Iznāk Ragana ar seģeni.

Ragana. Liecies tik uz auss, krāsniņa kuras, sil-tumiņš nāk, he-he, tā, tā, tā, pati sasegšu...

Zirņapuika. Gan es pats! Labu nakti!

Ragana (smiedamās). Tā, tā, tā, labu, labu, lai viesim labi sapņi rādās! Tā, tā, tā ... (Aiziet bubinādama.)

Satumst. Zirņapuika pielec no guļvietas, paveļ bluķēnu zem segas, sasedz. Tad izņem no krāsns kvēlojošu pagali. Nočīkst

būdas durvis.

Zirņapuika. Zvikt! (Noslēpjas aiz krāsns un sāk krākt.)

Uznāk Ragana ar lielu bozi rokā, ieklausās.

Ragana (čukstus). Tā, tā, tā... Guļ kā bluķis, krāc vien, nu, tūlīt tu vairs nekrāksi! (Atvēzējas un sit.) Tas tev par dēlu, tas — par Kraukli ...

Zirņapuika klusi pielavās no aizmugures ar kvēlojošo pagali

rokās.

Zirņapuika. Kas tad nu, māmuļ, vai apkūlības sākušās? Pag, es tev gaismiņu parādīšu, lai labāk zini, kur kult! (Piegrūž degošo pagali Raganai pie pēcpuses.)

Ragana nomet bozi un bļaudama lēkā pa pļavu.

Nu, vai tagad ir diezgan gaišs, vai redzi, ar ko kur kult?

Ragana (dusmās). Tā, tā, tā... Tu mani atkal piemuļķoji, bet nu gan skaiti savu pēdējo stundiņu!

Zirņapuika. Es jau gan skaitītu, bet kā lai skaitu, ja tētiņš ij līdz trīs nav iemācījis skaitīt! Ko tu, vecā elles karga, man vari padarīt, tik ar cūkas pūsli pabiedēt! Piesargies, ka tik mezglā kā tēva jostu nesasienu! (Iet prom.) *

Ragana. Stāvi! Ei, visi mani burvestības spēki! Stindziniet viņu!

Ieskanas baiga mūzika, nogrand pērkons, noplaiksni zibens~ Zirņapuika sastingst vienā pozā — kā iekalts.

Nu, dziedi savu pēdējo dziesmiņu! Uz karstām pēdām es tevi izcepšu un apēdīšu! (Darbojas ap krāsni: uzpūš ogles, sameklē lizi.) Tā, tā, tā ...

Zirņapuika (sastindzis). Kā lai es dziedu, ja tu man vārdiņus priekšā nepateic?

Ragana. Tā, tā, tā, gan tā lielā runas kāre pāries. Tā, tā, tā, nāc nu šuM

Zirņapuika. Kā lai nāku, ja tu mani stīvu kā mietu nosvēpēji, knapi muti vien kustinu! Raugi aiznest!

Ragana pieiet pie Zirņapuikas, lūko viņu pacelt, nekas neiznāk.

Zirņapuika. Ka tik neiznāk tāds pats misēklis kā ar tavu dēlu, kas to akmentiņu lūkāja pacelt...

Ragana. Tā, tā, tā, ko nu? Hm ... Ā!... Ei, visi mani burvestības spēki, atlaidieties!

Ieskanas baiga mūzika, nogrand pērkons, noplaiksni zibens — un puika atkal atgūst kustības.

Zirņapuika. Nu re, pavisam cita lieta! Ragana. Tā, tā, tā ... Netērē vārdus, nāc šurp un sēdies uz lizes!

Zirņapuika pieiet pie lizes un apsēžas uz tās otrādi, lai kājas traucētu viņu iebīdīt krāsnī.

Ragana. Ne tā tak! Tā, tā, otrādi!

Zirņapuika apguļas uz muguras, kājas izsliedams gaisā.

Ragana (dusmās). Va’, cik tas dulns, nu ne tā tak, otrādi! Vai t’ nu nekad neesi uz lizes sēdējis? Zirņapuika. Dieva vārds — nekad, vecomāt! Ragana. Rāpies zemē! (Pieiet pie lizes un rāda.) Tā, tā, tā ... Apsēdies, re, tā, kājas pieņem sev klāt, tā, tā, tā ... Re!

Zirņapuika. Zvikt! (Iešauj lizi ar visu Raganu krāsni.) Nu, tad ar to dieviņu — pie sava mīļā dēliņa! Tā tava daļa, vecā elles karga!

Atskan briesmīgs rēciens, no krāsns izškist dzirksteļu un dāmu mākonis, grand pērkons, plaiksni zibens.

Trešā aina

Viss noklusis. Burvestības vara beigusies. Pļava pielīst spožiem saules stariem, sāk dziedāt putni.

Zirņapuika. Nu tu vairs neviena nesvēpēsi! Ka-ķenīt! Kaķenlt! Es atradu trešā padoma!

No Raganas mājiņas iznāk brinumdaiļa Princese.

Princese. Dzirdu, dzirdu, puisīt!

Zirņapuika. Tad ta’ brīnumi! Kur tad tu te, daiļaviņ, gadījies? Un kur tad mana Kaķīte?

Princese. Vai tad nepazīsti mani balsī, puisīt, — tā pati tava Kaķīte vien esmu, ko ar savu pēdējo gārdo maizīti cienāji!

Zirņapuika. Visāda brīnuma esmu izredzējies, bet tāda vēl nekad!

Princese. Esmu šīs valsts ķēniņa meita. Ragana mani nolaupīja un gribēja izprecināt savam dēlam, bet tu viņu pieveici. Tad Ragana mani nobūra par baltu kaķīti un lika sev kalpot. Nu tu mani atbrīvoji.

Zirņapuika. Būtu zinājis, ka baltā kaķīte ir tik brīnumdaiļa princese, nebūtu ij tik prasti runājis, ij savu cieto lauku maizi dāļājis,

Princese. Tava maizīte, puisīt, bija saldin salda, tamdēļ ka no sirds dota. Bet vai vārdiņus, ko teici un

ko Laimiņai liku dzirdēt, atminies?

_ 4

Zirņapuika. Ta ka aizmirsis nebutu ...

Princese. Vai ņemsi mani līdzi?

Zirņapuika (kasa pakausi). Jāņem jau laikam būs ... (Iesmejas.) Nāc, dod roku, Princesīt!

Princese (sniedz roku puikam). Tu esi mans glābējs, nu tu kļūsi par ķēniņu!

Zirņapuika. Nē, nē, tas pats Zirņapuika vien palikšu. Zvikt!

Abi dziedādami un smiedamies aiziet.

Beigas.

JĀNIS ŽĪGURS. ZELTA VĒRPĒJAS UN SKUMĪGAIS PRINCIS

Pasaku luga bērniem trīs ainās

.

DARBOJAS:

Jautrais večuks

Drūmā večiņa

Jaunākā vērpēja

Vidējā vērpēja

Vecākā vērpēja

Karaļdēls

Krauklis

Pamāte

Karalis

Karaliene

Mednieki

Galminieki

Vārnas

PROLOGS

Pēc isa muzikāla ievada proscēnijā iznāk Jautrais večuks, uznes dreijātu krēslu ar meldru sēdekli, linu saišķi, tautisku ķeblīti un lākturi. Aizdedzis to, apsēstas, piestiprina sprēslicu pie krēsla atzveltnes un, sēdēdams uz ķeblīša, sāk ar ķeksīšiem vīt auklu.

Tūdaļ pēc tam uznāk Drūmā večiņa, atnes ķeblīti un tītavas. Viņa uzliek uz tītavām dziju un sāk tīt kamolu. Mūzika. Melodija apklust. Vecīši pārtrauc darbu, uzlūko viens otru:

večuks — ar laipnu smaidu, večiņa — ar dziļu nopūtu.

Večuks (izbrīnījies, večiņai). Kas nu atkal lēcies? Esam atnākuši pie mazajiem skatītājiem, lai viņus iepriecinātu ar jautru pasaciņu.

Večiņa. Negribu jautru, gribu bēdīgu... Man nepatīk jautras pasakas.

Večuks. Kāpēc?

Večiņa. Vēlos, lai bērni raudātu.

Večuks. Ūja?!

Večiņa. Bērni, kas raud, ir mierīgi, neblēņojas. Es viņiem pastāstīšu par Skumīgo princi, kurš medībās apmaldījās un vientuļš aizmiga zem koka, un vēlāk nokļuva ļaunas burves varā.

Večuks. Paklau, Drūmā večiņ, darīsim tā: tu iesāksi ar kaut ko bēdīgu, bet es tavas bēdas pārvērtīšu priekā.

Večiņa. Reiz kādā pilī dzīvoja Karalis un Karaliene ar savu vienīgo dēlu. Karaļdēls allaž bija noskumis. Nekas nespēja viņu iepriecināt — ne putnu dziesmas, ne bērnu rotaļas, ne varavīksne pār druvām un pļāvām ... Viņš skuma un raudaja pat tad, kad ap viņu lēkāja bērni un dziedāja:

, «Skumjais princi, vientuļniek,

Kur gan pazudis tavs prieks?

Kāpēc noliekta ir galva,

Acis pelēkas kā alva?

Kāpēc skumīgs nīksti krūmā Sava vientulībā drūmā?»

Un tomēr princis nebeidza skumt. Karalis un Karaliene kļuva aizvien vārgāki un nevarīgāki, bet princis pat nedomāja vest uz pili sev līgavu, jo neviena meiča viņam nepatika. To visu redzot, prinča draugiem kļuva vientuļnieka žēl. Gribēdami viņu iepriecināt, tie sarīkoja jautras medības ...

Večuks. Jautras! Tas man patīk. He-hē . . . hē . . .

Večiņa. Tomēr viss beidzās slikti: princis noklīda no pārējiem medniekiem, ilgi meklēja savējos, līdz pārguris nogūlās zem ozola, aizmiga un pamodās vēlā vakarā, kad saule iekāpa zelta laiviņā un īrās pretī naktij...

Pirmā aina

Meža laukumiņš. Pa labi ozols, zem kura guļ Karaļdēls■„ Uz krāsainiem finiera zirgiem aizauļo mednieki ar bisēm. Gan tuvāk, gan tālāk norīb šāvieni. Pēc tam taure aicina medniekus pulcēties. Karaļdēls nepamostas. Sīkie putniņi, kas visu laiku čivināja, apklust. Ķērc vārna. Skarbā balsī viņai atbild, krauklis, pāris reižu iekliedzas ūpis. Tālumā vēl brītiņu ūjina cilvēki. Tad iestājas klusums. Saule pārklāj eglāja galotnes ar rožainu vakara blāzmu. Cita pēc iitas augstu pie debesīm sāk mirguļot zvaigznes. Uzlec mēness. Kļūst gaišāks.

Karaļdēls (pamostas, apsēstas'uz akmens un dziļi nopūšas). Cik te viss neierasts un svešs! Laikam būšu apmaldījies. (Ar šaubām.) Liekas, šis biezoknis pieder nevis tēvam, bet kaimiņu valdniekam. Es šeit nepazīstu nevienu koku, nevienu krūmu.

Kaut kur iegaudojas vilks, tam atsaucas vēl citi vilki.

Kur es šonakt lai pārguļu? Akmens te, zem ozola, nav karaļdēla gulta ... Saplūkšu sūnas pagalvim, nocirtīšu ar zobenu dažas meijas, ko paklāt apakšā, citādi samirkšu slapjā sūnā ...

Tālumā dzirdama dzidra meitenes dziesma. Balss tuvojas.

Karaļdēls (pieliek plaukstu pie mutes un sauc). Ohoi! Ū-ū-ū-ū!

Dažādā skaļumā noskan atbalsis. Dziesma apklust. (Bridi nogaidījis, sauc vēlreiz.) Ū-ū-ū! Ohoi!

Atkal atbalsis. Klusums.

Cil-vēk, kur tu esi? Nāc pie manis! Es pie tevis nemāku aiziet! Esmu apmaldījies ...

Juceklīgas atbalsis. Mežs un koki it kā mēdās par Karaļdēlu. Karaļdēls atkārto savus vārdus un kā atbildi sadzird tālu Čivināšanu.

Meitenes balss. Ū-ū! Es dzirdu un eju pretī! Bet, lai tevi atrastu, dziedi dziesmu ...

Karaļdēls (pie sevis). Esmu pārguris ... Un tomēr dziedāšu. Citādi kļūšu par mielastu vilkiem. (Uzkāpj uz akmens un dzied.)

Ne vairs ceļa, ne vairs takas,

Kājas smagas ir kā svins,

Slāpst, bet nav nevienas akas,

Kurp lai eju, kas lai zin?

Tomēr noticis ir brīnums,

Kāda būtne šurpu nāk,

Un es reibstu kā no vīna... (Uz mirkli apklust.)

Bet kā būs, ja neatnāks?

Ohoi! O-ū! Ū-ū!

Meitenes balss.

Ū-ū! Ū-ū! Es jau eju,

Jūtu, ka tu stāvi cēls,

Tikai neredzu vēl seju,

Kur tu esi, Karaļdēls?

Jaunākā vērpēja (uznāk no kreisās puses — baltā, garā kleitā ar zeltītu jostiņu ap vidu; apkakle sastiprināta ar saktiņu; mati sniedzas līdz potītēm, kājas basas). Labu vakaru ...

Karaļdēls (nokāpj no akmens, dodas meitenei pretī, vēro viņu). Tad šitāda tu esi?... Man liekas, it kā es redzētu brīnumainu parādību ... Vai es būtu aizmidzis un sapņotu? Tu neizskaties pēc cilvēka, bet līdzinies eņģelim.

Jaunākā vērpēja savukārt apbrīno Karaļdēlu.

Tad šitāda tu esi?

Jaunākā vērpēja. Kāda?

Karaļdēls. Apbrīnojami daiļa, šķiet, ka viss tev ir no tīra zelta; mati, vaigi, uzacis un skropstas! Arī vainadziņš. Kas tu esi?

Jaunākā vērpēja. Zelta vērpēja. Dzīvoju tepat netālu meža būdiņā.

Karaļdēls. Ved mani pie sevis! Esmu apmaldījies un vairs nevaru atrast ceļu uz mājām. Jūtos arī izsalcis.

Jaunākā vērpēja. Izsalkumu un slāpes tev remdēs šīs meža zemenītes, kuras salasīju. Bet pie manis tu nevari nākt. Mēs esam trīs masas un vērpjam zeltu ...

Karaļdēls. Zeltu? Kādam nolūkam?

Jaunākā vērpēja. Nezinu. Pamāte pavēl. Pie mums neviens nedrīkst rādīties. Tikai pēc darba es drīkstu mežā paogot, pasēņot, klausīties putnu dziesmās un valodās.

Karajdēls. Tu proti putnu valodu?

Jaunākā vērpēja. Iemācījos. Pamāte ir burve. Viņa parasti atgriežas vēlu nakti un atnes smagu maisu ar zelta liniem ...

Karaļdēls. Zelta liniem? Kam tie viņai vajadzīgi?

Jaunākā vērpēja. Lai mēs tos savērptu par zelta dziju. Mēs, trīs māsiņas, augām dienām tikai vērpjam, bet, kad spole pilna, Pamāte to ieslēdz savā kambari, kurā nedrīkstam pat ieskatīties, arī logs ir aizklāts biezām segām. Ja kāda no mums saslimst, viņa savāc augu saknītes un vāra dziedinošu dziru. (Ar bažām.) Ja Pamāte ieraudzītu mūs šeit, mežā, viņa noburtu mūs abus. (Pēkšņi attopas.) Ir jau vēls. Zvaigznes rāda pāri pusnatij. Man jāiet, vakarvakarā Pamāte aizsteidzās uz Velna purvu pēc zelta, droši vien naktī atgriezīsies ... Tev ir jāiet uz mājām.

Karaļdēls. Bet es nezinu ne ceļa, ne takas...

Jaunākā vērpēja (trīsreiz sasit plaukstas un sauc).

Krauklīt, Krauklīt, šurpu lido,

Karaļdēls stāv dumbra vidū,

Ceļu nezina uz pili,

Šalc visapkārt meži zili,

Karaļpāris skumst un rājas,

Nāc un aizved viņu mājās ...

Krauklis (atlido, nolaižas koka zarā). Krā! Krā!

Jaunākā vērpēja. Krauklis tev laidelēsies pa priekšu. Ej viņam līdzi. Nakts vēsums un zemenītes tevi spirdzinās, un tu jau agri no rīta nokļūsi karaļpilī. Pa ceļam satiku tavu medību draudzi. Vīri tevi meklēja. Arī man noprasīja, vai es neesot redzējusi tādu un tādu ...

Kara|dēls. Kādu?

Jaunākā vērpēja. Tādu kā tevi: jaunu, gudru, labsirdīgu. Sacīja, ka tu medīdams neesot aizticis nevienu lapsu un stirnu, pat ne zaķi — cilpotāju. Kāpēc tad gāji medībās?

Karaļdēls. Tēvs pavēlēja. Teica — lai kļūtu par valdnieku, man jānorūdot sirds, jākļūstot stingram un bargam, citādi nespēšot vēlāk pārvaldīt karaļvalsti, bet viņš un Karaliene esot jau veci un drīz varot nolikt ne vien valdnieka scepteri, bet arī karoti... Lai ejot vien draugiem līdzi medīt mežazvērus, tad es kļūšot drosmīgs un vīrišķīgs ...

Ilgs ūpja vaids.

Jaunākā vērpēja. Dzirdi, arī ūpis brīdina, tev jāiet! Ej! Seko Krauklim!

K a r a ļ d ē ls. Bet es negribu no tevis šķirties. Nāc uz pili, būsi mana līgava!

Jaunākā vērpēja. Vērpēja — karaļdēla sieva? Ko teiks tavs tēvs un māte?

Karaļdēls. Priecāsies. Esmu viņu vienīgais dēls, un viņi jau sen mani mudina iet precībās pie kaimiņu karaļmeitām, bet es negribu tās ne redzēt. Bija atbraukušas pie mums viesībās: pirmā — vīzdegune, otrā — balamute, bet trešā — pamuļķāka; visas trīs šauj ar kaķenēm, ka stikli vien birst...

Atkal ievaidas ūpis.

Jaunākā vērpēja. Ej ātrāk! Man liekas, ka Pamāte ir jau ceļā uz mājām ...

Ūpis ievaidas trīskārt.

Jaunākā vērpēja. Ej ātrāk! Man bail par tevi...

Karaļdēls. Neiešu viens. Nāc uz,manu pili!

Jaunākā vērpēja. Nevaru pamest savas māsas, arī viņas ir Pamātes verdzenes. Skrej līdzi Krauklim!

Karaļdēls. Es tevi nepametīšu nemūžam... Uzmeklēšu pēc deviņām dienām ...

Ūpis vaid vienā vaidēšanā, mežs piepildās ar niknu koku šalkoņu. Griezdamās pa gaisu uz slotas pāri egļu galotnēm aizlido Pamāte, uz muguras viņai maiss. Dārd pērkons, šķist zibeņi, pēc tam iestājas draudīgs klusums.

PROSCĒNIJS

Jautrais večuks (priecīgi berzē rokas un smejas). He-he-he, tas tik būs jauki! Jaunākā vērpēja kļūs Karaļdēla sieva!

Drūmā večiņa. «Negavilē pirms vakara» — pamāca vecu ļaužu sakāmvārds. Vēl nevar zināt, kā viss beigsies!...

Jautrais večuks. Ar jautrām kāzām. Karaļdēls mīl meiteni, meitene — Karaļdēlu. Ko tad vēl? Ja ir mīlestība?

Drūmā večiņa (nopūšas). Mīlestība? Vai tu maz zini, kādi pārbaudījumi mēdz piemeklēt mīlētājus? Pastāstīšu pasaku par mīlestību.

Jautrais večuks. Oho! Laipni lūdzu!

Drūmā večiņa. Dziļi, dziļi mežā dzīvoja nikna vecene ar trim daiļām meitām. Tās ziedēja kā košas puķītes ap vecu, satrunējušu celmu. Visdaiļākā bija jaunākā, kuru smukumā un tikumā varēja salīdzināt ar ziedošu puķuzirnīti. Bet kāds gan no tā visa labums, ja neviena cilvēka acis tās neredzēja, vienīgi dienā saule, naktīs mēness, zvaigznes un ļaunās Pamātes vienīgā acs!

Vecā nekad neļāva savām meitenēm sēdēt klēpī saliktām rokām. Viņām no rīta līdz vakaram bija jāsēž pie vērpjamiem ratiņiem un jāvērpj zelta lini. Pat pēc saulrieta mēnesnīcā tās nedrīkstēja zibināt pirkstos adīkli, lai sagādātu pūra tiesu vai uzadītu cimdu pāri vēl nezināmam tautietim, par kuru viņas klusībā sap-

ņoja. Tikko kādai viena kodeļa bija tukša un spole pilna, veča tūdaļ uzlika uz sprēslīcas jaunu zelta linu saišķi, bet pilno spoli noslēpa atsevišķā kambarī aiz trim atslēgām, kur glabājās arī zelta lini.

Kur viņa dabūja spožos linus un kādām vajadzībām lika tos vērpt, meitenes nezināja un neuzdrīkstējās pat pajautāt. Divas trīs reizes pa vasaru vēlu vakarā Pamāte saposās tālam, noslēpumainam ceļojumam, bet jau laikus ierādīja meitenēm darbu visai nedēļai. Viņa allaž atgriezās dziļā naktī, tāpēc zelta vērpējas pat nenojauta, kur niknā bijusi, ko pārnesusi...

Šoreiz atkal bija pienākusi kārta Pamātes slepenajām gaitām, un viņa cieši piekodināja vērpējām, cik podu linu jāsavērpj tās prombūtnē.

Otrā aina

Istaba vecmodīgā gujkoku namā. Mazs četrrūšu lodziņš. Jaunavas sēž pie ratiņiem un vērpj. Ķad Pamāte tās uzrunā, meitenes pārstāj vērpt un ieklausās.

Pamāte (bargi atgādina meitenēm). Jūs, skuķes, dariet darbu tā, lai acis sprikst un pirksti tirpst! Un gādājiet, lai pavediens nepārtrūktu, citādi zelta dzīpari kļūs pelēki kā pelni un jūsu priekiem pienāks gals.

Vērpējas (gandrīz reizē). Jā, jā, māmiņ, Mēs darīsim, cik spēsim! (Sāk vērpt, dara to aizvien ātrāk, līdz ratiņi pat sāk melodiski dūkt.)

Pamāte (piedraud ar nūju). Kad atgriezīšos, lai pusbirkava būtu gatavs!

Vērpējas. Jā, jā, jā, rriāmulīt!

Pamāte iziet pa durvim. Vērpējas saskrien pie loga un, brītiņu pavērojušas, kas pagalmā notiek, sāk lēkāt un smieties.

Jaunākā vērpēja. Man likās, ka viņa pakampa pie pakša slotu un uzsēdās jāšus virsū...

Vidējā vērpēja. Aizlaidās kā naudas pūķis!

Jaunākā vēr p ēj a. Diezin uz kurieni šoreiz?

Vecākā vērpēja. Kas to lai zina? Varbūt Velna purvā uz raganu balli?!

Jaunākā vērpēja. Raganu balli, hā, hā, hā .. „ (Lēkā un smejas.)

Vecākā vērpēja. Māsiņas, nevajag vecenīti apsmiet, viņa tomēr skaitās mūsu māte!

Jaunākā vērpēja. Mūsu māte? Nav tiesa! Vēl vakar žagatiņa, kurai ligzda tepat aiz žoga baltajā bērzā, man pastāstīja, ka mēs nemaz neesot viņas īstās meitas, bet princeses, kas nozagtas kāda svešzemes karaļa galmā, arī viņas melnais kaķis nemaz neesot dzīvnieks, bet svešzemju karaļa kambarsulainis, ko viņa nobūrusi par runci.

Vecākā vērpēja.

Žagatiņa žadzināja,

Grib vanaga sieva kļūt. īsi spārni, gara aste,

Nevar līdzi lidināt! ...

Žagatai žagatas valoda. Salasījusi pa malu malām dažnedažādas baumas un jauc mums galvas... Ja kāds mani būtu zadzis, es to atcerētos ...

Jaunākā vērpēja. Tad mēs vēl esot bijušas pavisam maziņas, bērnu autiņos ...

Vecākā vērpēja. Māsiņas, sāksim strādāt, saule jau rietā, bet dienas deva vēl nesavērpta...

Dodas pie ratiņiem, sāk vērpt.

Jaunākā vērpēja.

Vērpjam, vērpjam, vērpjam,

Kam šo dziju audīs?

Vidējā vērpēja.

Vai mūsu līgavas tērpam,

Kad mūs vedīs ļaudīs?

Vecākā vērpēja.

Nevedīs, nevedīs ļaudīs:

Pamāte skauž un skaudīs.

Jaunākā vērpēja.

Kamēr vecā projām,

Māsiņas, uzdancojam!

Vecākā vērpēja.

Mēness tālu, tālu Raugās seju bālu,

Vēro mūs un smejas ...

Jaunākā vērpēja.

Māsas, sāksim dejas!

Lai nāk mēness arī Un vēl zvaigžņu bari.

Lēksim, diesim, trīs māsiņas,

Būsim mazas raganiņas.

Uzsāk deju, dejo ari abas vecākās māsas.

Vidējā vērpēja (pārstāj dejot).

Ai, cik gara katra diena,

Kad nav tautieša neviena ...

Vecākā vērpēja.

Puisis brašs ja tvertu roku,

Tad gan jautri padejotu!

Jaunākā vērpēja (ar nopūtu).

Drīzāk māršās novītīsim,

Nekā tautas sagaidīsim ...

Klauvējieni pie durvīm. Meitenes pieskrien pie ratiņiem un sāk čakli vērpt. Klauvējieni atkārtojas. Vecākā vērpēja dodas pie

durvīm.

Vecākā vērpēja. Kas tāds esi, nācēj, saki!... Balss (aiz durvīm). Es? Pats velns!

Vidējā vērpēja. Nu gan ir traki!

Jaunākā vērpēja.

Mūsu māmiņas nav mājās,

Svešus ielaist nepieklājas.

Balss (aizdurvīm).

Pazīstama tava balss,

Nu būs manām bēdām gals ...

Jaunākā vērpēja (Vecākajai).

Lūdzu, atver, viņš ir klāt!

Vēlas mani bildināt! ...

Atver durvis, tajās stāv Karaļdēls visā savā spožumā. Aiz viņa redzams apseglots zirgs.

Karaļdēls (aplūko telpu un meitenes, kas sastingušas izbrīnā un bailēs, tad saka).

Labvakar, trīsmāsiņas,

Ai, cik daiļas esat jūs! (Pievēršas Jaunākajai vērpējai.)

Drīz jau mana līgaviņa Karaļdēla sieva kļūs.

Jaunākā vērpēja. Es priecājos par savu laimi, bet mana sirds dreb aiz bailēm.

Karaļdēls. Pamāte taču projām! Pats redzēju, stāvēdams rožu krūmā, kā viņa iznāca no nama un aizjoņoja kā viesulis... (Tuvojas Jaunākajai vērpējai.) Dārgā līgaviņ! Tava atbrīvošanas stunda ir klāt! Saposies ceļam! Tikai neņem līdzi it neko, manā pilī būs viss, kas vajadzīgs. Es vēlos vienīgi tevi un tūlīt vedīšu līdzi uz savu pili. Posies aši!

Vecākā un Vidējā vērpēja satrauktas piesteidzas pie Karaļdēla un lūgdamās izstiepj rokas viņam pretī

Vecākā vērpēja. Karaļdēl, ņem līdzi arī mūs! Kad pārnāks Pamāte, viņa mūs nonāvēs vai noburs par riebīgām kaķenēm un izprecinās savam riebīgajam runcim!

Vidējā vērpēja. Glāb arī mūs, labais princi! Nepamet par verdzenēm niknajai Pamātei!

Vecākā vērpēja. Mēs kalposim tavā pilī tev un savai jaunākajai māsiņai!

129

9-401

Karaļdēls. Mīļās, labās vērpējiņas, es ņemtu līdzi arī jūs, bet ceļš ir tāls. Tas ved cauri mežiem un purviem un pāri upei, man ir tikai viens zirgs. Jūs netiksiet līdzi, noslīksiet dumbrājā. Kad būšu aizvedis jūsu māsiņu uz pili, sapulcināšu karavīrus — un mēs atjāsim vēlreiz un jūs atbrīvosim.

Vidējā un Vecākā vērpēja. Jaukais princi, mums bail no Pamātes. Viņa neganti atriebsies, jūs neatradīsiet mūs vairs dzīvas. Viņa prot burt un zavēt, un vārīt nāvekļus no nezāļu saknēm.

Karaļdēls. Es atgriezīšos drīz! Tikko nokļūšu pilī, izlūgšos Karalim desmit bruņotus jātniekus un auļošu šurp, un tad es vedīšu jūs pie Karaļa un Karalienes, gan jau tad ari jums iepatiksies kāds no galma padomniekiem vai apsardzes...

Vecākā vērpēja. Mēs jūs gaidīsim, Karaļdēl, kā rīts gaida sauli.

Vidējā vērpēja. Kā nakts gaida mēnesi un zvaigznes. Atgriezies drīz!

Karaļdēls. Došos šurpu, tikko būšu aizvedis savu līgavu drošībā. Gaidiet!

Izved Jaunāko vērpēju pa durvim. Tālumā sāk dārdēt pērkons.

Vidējā vērpēja. Vai manu dieniņ, kaut nu viņi ātrāk nokļūtu karaļpilī...

Vecākā vērpēja. Aizvērsim durvis. Vai redzi, kā zibeņo? Tuvojas negaiss.

V i d ē j ā v ē r p ē j a. Tas nav negaiss! Mūsu Pamāte ir pamanījusi bēgļus un, ietinusies viesuļa vidū, traucas šurp ...

Vecākā vērpēja. Māsiņ, sēdīsimies pie ratiņiem un vērpsim labi čakli! Strādāsim arī māsiņas vietā ... (Piegājusi pie Jaunākās vērpējas ratiņa.) Pavediens ir pārtrūcis, un dzija vairs nespīd! Māsiņ, tas nav uz labu! Viņi būs iestiguši purvā un noslīkuši.

Vidējā vērpēja. Gan jau būs paslēpušies zem kādas egles un nogaida, kamēr pārstās līt...

Vecākā vērpēja. Līt? Visas debesis pilnas zvaigžņu, mēness spožs kā zelta gabals ...

Vidējā vērpēja. Bet kas tad tur dūca un dunēja? Kas mirdzēja un zibēja?

Negaiss ātri tuvojas. Pēkšņi trokšņi apklust. Klauvējieni pie

durvim. }

Pamātes balss. Atveriet! Jūsu māmiņa pārnākusi!

Vecākā vērpēja atver durvis. Istabā ienāk Pamāte ar lielu paunu uz muguras. Pa spraudziņu izslīdējuši daži zelta linu

pušķīši.

Pamāte (aizelsusies). Tas nu būtu padarīts... (Pievēršas meitenēm.) Nu, kā tad jums ir klājies manā prombūtnē, vai čakli tikāt strādājušas? (Meklē ar acīm Jaunāko vērpēju.) Kur tad mans mazais abrkasītis? Es viņu te neredzu.

Vecākā vērpēja. Bija izgājusi mežā ogot... Vidējā vērpēja. Pirms īsa brītiņa. Solījās drīz būt atpakaļ.

Pamāte. Ogot? Tik vēlu? Tiešām jābrīnās. (Attopas.) Tādā tumsā jau ogas nemaz nevar saredzēt.

Abas meitenes saspiežas kopā un drebēdamas gaida, kas notiks

tālāk.

Pamāte. Ak jūs, pasaules padauzas! Ak jūs, dzeloņcūkas, žirafes, vardes un vaboles! Un jūs, stulbenes dumjās, domājat, ka es neko nezinu? Ka man nav ne jausmas, kas te noticis? Zinu visu. Pie manis bija atlaidusies klinšu kalna lija un pastāstīja gan par svešo Karaļdēlu, gan manas jaunākās meitas nolaupīšanu. Tāpēc jau steidzos uz mājām ar zibeņu zirgiem. (Pavēloši.) Tu, Vecākā, tūdaļ nogrūd no istabaugšas lielo maisu ar burvju zālēm! (Vidējai.) Un tu teci uz pagrabu un atnes šurp pilnu grozu ar velnarutkiem!

Abas māsas aizsteidzas izpildīt pavēli. Pamāte paņem no kakta trijkāji ar katlu un noliek plāna vidū. Ielej ar stopu katlā krāsainu šķidrumu, iekur uguni, uzpūš liemas. Meitenes ienes gan zāļu maisu, gan velnarutku grozu. Pamāte ņem no maisa zāles un met katlā, lauž gabalos velnarutkus un papildina indes devas. No katla grīstēm kāpj tvaiki. Uguns te gaiši uzliesmo, te maina krāsu. Katls uzvārās. Pamāte murminādama lēkā ap to un skaita buramos vārdus. Viņai Ildzi griestos un gar sienām šaudās ēnas.

Pamāte.

Viesuli, man spārnus dod,

Aizbēgušie jāatrod,

Burvju kamoliņu tīšu,

Bēgļus medīt aizsūtīšu.

Tas, ko ķers šis kamolīts,

Reizē miris būs un dzīvs ...

(Sāk vilkt no katla zilganzaļi dzeltenu pavedienu, satin kamolā, atver durvis un izsviež kamolu laukā. Pavīd dīvaina gaisma, it kā pāri debesim aizlidotu komēta. Tad aizver durvis, pieiet pie drebošajām meitenēm.) Aši pie darba! Bet es uzkāpšu istabaugšā. (Novāc katlu un pavardu un vēlreiz atgādina vērpējām.) Viltība ir laba lieta,

Sēdiet stingri kā pie mieta,

Kamēr niknais kamols skries,

Iešu brīdi nosnausties.

Meitenes vērpj zelta linus. Pamāte uzkāpj bēniņos. Virs griestiem kļūst dzirdami viņas soļi, kas drīz apklust. Atskan Pamātes krākšana, troksnis atgādina bojātu ērģeļu zemos reģistrus.

Priekškars.

PROSCĒNIJS

Jautrais večuks un Drūma večiņa turpina darbu. Pēc brītiņa pārstāj un uzlūko viens otru kā iepriekš.

Drūmā večiņa. Vai nu redzēji, cik jauniešu prieki bija īsi? Abi klaiņos pa dūksnājiem un brikšņiem, kamēr apmaldīsies, vai arī viņus nobeigs apburtais un saindētais kamolītis.

Jautrais večuks. Bet ko tu teiksi, ja notiks otrādi — jaunieši vis neapmaldīsies, bet nokļūs karaļa pilī un nosvinēs kāzas?,

Drūmā večiņa. Nu, to mēs vēl redzēsim.

Trešā aina

Atveras priekškars. Pa kreisi mežs, vidū klajš laukumiņš, pa labi upe, tās abos krastos aug meldri. Pāri ved laipa. Roku rokā uznāk Karaļdēls un Jaunākā vērpēja, vēro apkārtni. Karaļdēls pieiet pie laipas, pēti to no visām pusēm. Ari Jaunākā vērpēja tuvojas upei un, noliekusies pār dzelmi, iekliedzas.

Jaunākā vērpēja. Ai, cik te dziļš!

Karaļdēls. Nebaidies, mīļā! Nāc droši. Es turēšu tevi pie rokas. Mums jātiek upei pāri.

Jaunākā vērpēja. Man bail! Es neprotu peldēt. Ejot pāri laipai, man sareibs galva, es nokritīšu un noslīkšu!

Karaļdēls. Pārnesīšu tevi uz savām rokām! Es protu noturēt līdzsvaru kā virves dejotājs.

Satver meiteni un nes pār laipu. Te šņākdams atlido Pamātes sūtītais kamols un trāpa Jaunākajai vērpējai. Viņa iekliedzas, izslīd Karaļdēlam no rokām un iekrīt dzelmē. Gaisā uzšļācas sudrabotas šļakatas, brīdi upe vēl mirgo un met apaļus viļņu gredzenus, tad nomierinās un plūdums kļūst rāms un vienmērīgs. Karaļdēls ātri noģērbj svārkus un grasās mesties upē. Te no dzelmes ar zvārguļu skaņām iznirst liela, dzeltena ūdenspuke un runā Jaunākās vērpējas balsi.

Jaunākā vērpēja.

Neglāb mani, Karaļdēls,

Kaut gan nodoms tavs ir cēls:

Esmu noburta par ziedu,

Labāk atļauj, ka tev dziedu.

Karaļdēls izrinijies klausās.

Jaunākā vērpēja.

Savāds liktens mani skāris,

Neiešu vairs upei pāri,

Nedejošu tavā pilī,

Lemti ūdeņi man zili.

Lai var spāres pāri joņot,

Vēji aurot meldru doņos,

Vari mīlēt, vari nīst,

Šeit man uzplaukt būs un vīst...

Karaļdēls (mulsi). Es vairs nesaprotu nekā. Vai tad tu, mana saderētā līgava, būtu pārvērtusies par ziedu?

Jaunākā vērpēja.

Tas, ko apburts kamols skāris,

Mūžam netiks upei pāri!

Zelta ziedā pārvērtis Mani burvju kamols šis.

Karaļdēls.

Tūdaļ noplūkšu es ziedu.

Nebaidos no nāves sūras,

Iznesīšu kaut no jūras,

Esmu gatavs noslīkt dzelmē,

Salā nīkt un sadegt svelmē —

Tevi iznesīšu ārā,

Palīdzēs man mīļā Māra.

Karaļdēls grib mesties ūdeni. Saceļas vējšmeldri salīgojas, pāri upei lido kamols un tiecas pieskarties Karaļdēlam, taču tas kamolu atvaira, un kamols šņākdams lido atpakaļ,

no kurienes nācis.

Karaļdēls.

Pat ja lemts man būtu mirt,

Tūdaļ dzelmē steigšu nirt.

Krauklis (atlido, nolaižas kādā kokā un ķērcošā balsi brīdina).

Nepieskaries puķei šai Burvju spēka pārvērstai!

Tūlīt es, ja vien to spēšu,

Viņu atburt palīdzēšu.

Ja šīs dzelmes tev nav bail,

Tūdaļ noģērbies un kails Sauc trīs reizes: «Vēzis es!»

Karaļdēls (noģērbjas un sauc). Vēzis es! Vēzis es! Vēzis es! (Pārvēršas par vēzi.)

Krauklis.

Tagad ej pie zieda vārā,

Roc ar visām saknēm ārā,

Vai tā, rupju roku plūkta,

Mirs kā cilvēks nāvē rūgtā?

Vērā ņem: ik saknē sīkā,

Taisnā, cerotā vai līkā Dzīvas asinis vēl plūst,

Tev pie tām ir jāpiekļūst.

Izroc visas spurgaliņas,

Dzīvību vēl sargā viņas.

Brien nu dzelmē, Karaļdēls,

Jo tavs nodoms tiešām cēls!

Mūzika. Zemūdens aina. Vēzis dzelmē lēnām un rūpīgi atraisa saknīti pēc saknītes un ar visu kātu, lapām, sakņu žuburu un ziedu izkāpj krastā.

Krauklis (sauc).

Tagad ziedu zemē liec Un par princi atkal tiec —

Trīsreiz jāsauc: «Esmu vīrs!»

Karaļdēls (sauc). Esmu vīrs! Esmu vīrs! Esmu vīrs!

Vēža tērps nokrit, un upes krastā atkal stāv Karaļdēls, bet no ūdensaugiem, lapām un saknēm lēnām pieceļas Jaunākā vērpēja. Abi tuvojas viens otram, sadodas rokās.

Krauklis (no koka).

Nu mans uzdevums ir veikts,

Laiks uz karaļpili steigt,

Vēsti nest, ko valdnieks tīko, —

Lai viņš lepnas kāzas rīko.

Jaunākā vērpēja.

Bet kur paliks manas māsas?

Zelta dzijām nav vairs krāsas.

Pamāte reiz abas tās Vardēs pārvērst solījās.

Krauklis.

Gaidiet, viņas šurpu skrien,

Krūmos mati plīvo vien,

Kurpes izšķīdušas rasā,

Abas skrandās, kājām basām.

Krauklis aizlaižas. Pašķiras meldri. Uzskrien Vidējā un Vecākā vērpēja.

Vidējā vērpēja.

Paglāb, paglāb, Karaļdēls,

Ja tavs nodoms tiešām cēls!

Vecākā vērpēja. Ved uz savu pili mūs! Karaļdēls.

Nāciet, visām vieta būs.

Tēva pilī telpas plašas,

Tur jūs, vērpējiņas ašās,

Varēsiet ar māsu kopā Diet kā bites drošā stropā.

Saceļas vējš, meldri sašūpojas, tuvojas dīvaina šņākoņa.

Krauklis (nolaižas uz kāda zemāka zara, satraukts.)

Bēdziet!

Glābieties kaut purva doņos!

Vellata pa mežu joņo,

Līdzi viņai — karr, karr, karr!! —

Niknu vārnu milzīgs bars ...

Tajā pašā laikā upes pretējā krastā piestāj Karaļa kariete un šautenēm bruņoti karavīri.

Arī Karalis kā saukts Savu dēlu meklēt brauc ...

No karietes izkāpj Karalis un Karaliene, aiz viņiem sastājas pils sardze.

Karaļdēls (puišiem). Vīri, šurpu, upei pāri...

Divi sargi skriešus dodas pa laipu pāri.

Meičas vieglas ir kā spāres,

Pārnesiet šīs abas pāri!

Savu līgavu Karaļdēls nes pats. Piepeši viņš sašūpojas, Jaunākā vērpēja un Karaliene iekliedzas, tomēr Karaļdēls laimīgi pāriet pāri upei. Pamāte uzlido uz ugunsslotas līdz ar lielu

vārnu baru.

Pamāte.

Tiem, ko mana roka bur,

Nebūs izmukt it nekur,

Uzbrukumā, niknās vārnas,

Knābiet visiem acis ārā!

(Karalim un visiem pārējiem.)

Drūmu ainu jums būs skatīt,

Meitas nožņaugšu es pati.

Karalis (veca cilvēka nevarīgumā).

Nelaime pār manu kaklu —

Vecumdienās uzbruks aklums!

Karaļdēls.

Vīri, šautenes pie vaiga,

Lai šīs vārnas reiz beidz klaigāt!

Viri sāk apšaudīt vārnas, dažas nokrīt, pārējās aizbēg.

Pamāte (kā hipnotizēdama paceltām rokām tuvojas meitenēm, karaļpārim un Karaļdēlam).

Elles uguni es kuršu,

Par velniem, mošķiem visus buršu.

Krauklis.

Nekļūdīgs mans knābis līkais Tevi vērtīs žurkā sīkā!

Metas virsū Pamātei, sāk to knābāt un plucināt. Pamāte pēkšņi nozūd — un viņas vietā rodas žurka, kas pīkstēdama bēg, tai uzbrūk Krauklis.

Karalis (attiecinādams gan uz sevi, gan uz Karalieni).

Mēs jau abi esam veci,

Tikko galvu notur pleci,

Bet, ja kroņus projām dotu,

Kādus gadus padzīvotu.

(Sniedz savu kroni Karaļdēlam.)

Valkā vesels to un sveiks!

(Karalienei.)

Bet ko Karaliene teiks?

Karaliene.

Es ar nogurušu dvašu Teikšu apmēram to pašu.

(Sniedz savu kroni Jaunākajai vērpējai, tad pievēršas Vidējai un Vecākajai vērpējai.)

Ko jums vēlēt, mīļās māsas?

To, lai dzijas atgūst krāsas.

Drīz lai skūpsta jūsu pieri Divi braši grenadieri.

(Izvēlas divus grenadierus un pieved viņām klāt.) Karalis (Karalienei).

Zinu es, tu — čakla skudra,

Bet nu redzu — arī gudra.

Trijiem pāriem kāzas būs.

(Paceļ rokas.)

Svētīju es visus jūs!

Jašus, skriešus, arī kajam Steigsimies uz savām mājām.

Gājiens pa skatuvi, lidz parādās Karaļa pils ar ļaudīm un kalpotājiem, kas viņus sagaida gavilēdami.

Karalis.

Un lai veiksme šitiem godiem!

Pavāri, pie gaļas podiem!

Muzikanti, vietās aši,

Spēlējiet, cik varat, braši!

Danču meistar! Šurpu nāc!

Ierodas danču meistars un paklanās Karalim. Karalis.

Tūdaļ kāzu maršu sāc!

(Ļaudīm.)

Dejojiet, lai grīda dimd,

It kā katram kāju simts,

Un lai visi pakšķi trīc,

Kamēr atnāk darba rīts!

Mūzika. Dejas. Dziesmas. Serpentīni. Iedegas lampioni, sāk zaigot krāsainas strūklakas, gaisā šņākdamas skrej raketes. Priekšplānā garām aizdejo jaunais pāris.

Priekškars.

PROSCĒNIJS

Jautrais večuks priecīgi smejas un aplaudē. Drūmā večiņa atmet ar roku. Abi aiziet katrs uz savu pusi.

JĀZEPS OSMANIS. SALDĒJUMA TORTE JEB PILNĪGI OTRĀDI

Humoreska oktobrēniem

.

DARBOJAS:

— 3.c klases oktobrēni

Maiga — zvaigznītes vadītaja Zenta Rita Jānis Juris Pēteris

Ērika Vējiņa— 3.° klases oktobrēnu šefs Visvaldis Kumeliņš — pionieru vienības padomes priekšsēdētājs Modris Blociņš — teicamnieks, komisijas loceklis

Pirmais skats

Klase. Stundas beigušas. Jāsakas zvaigznītes nodarbībām. Oktobrēni kori mācās dziesmas tekstu:

«Meitenes un zēni,

Esam oktobrēni...

Meitenes un zēni,

Esam oktobrēni...»

Skanējums ir vienmuļš. Nemitīgā atkārtošana bērniem apnikusi.

Juris (pusaizmidzis solā).

Esam oktobrēni,

Meitenes un zēni...

Pēteris visiem aiz muguras izšauj serpentinu.

Maiga. Pič! Traks esi kļuvis? Tūlīt nāks mūsējā, ko viņa teiks?!

Pēteris. Tūlīt nāks! Mūsējā! He! Es gan gribētu dzirdēt, ko viņa teiks, kad es jau sen būšu aizgājis! (Ņem savu somu.)

Jānis. Man no skaitīšanas jau balss piekususi! (Ari pošas aiziet.)

Zenta. Nabaga Jānītis! Būs balss lūzums! (Izrauj abiem somas.) Palīdziet klasi sakārtot!

Maiga. Nu tiešām! Ātrāk! Kuru katru mirkli var ierasties Ērika ... Un komisija arī!

Pēteris. He! Bet nav ne Ērikas, ne komisijas! Nav un nebūs! (Grib atņemt somu.)

Maiga. Pagaidi! Mācībās mēs esam uzvarējuši pārējās zvaigznītes. Tagad mums uzdos jautājumus.

Jānis. Pārbaudīs, un mēs izgāzīsimies.

Zenta. Ērika solīja atnākt agrāk un mūs sagatavot.

Maiga. Nu tiešām! Ja mēs izgāzīsimies, tad es nezinu...

Rita. Bet ko viņi var prasīt?

Pēteris. Ko viņi var prasīt! He! (Tēlo komisijas locekli.) Bērniņi, pasakiet, kādam jābūt oktobrēnam! (Sāk bērt.) Oktobrēni — nākamie pionieri. Oktob-rēni — čakli bērni...

Zenta. Redz, ka aizmirsi!

Juris (pa miegam). Meitenes un zēni, esam oktobrēni ...

Pēteris (attopas). Par oktobrēniem tos tik sauc, kas jo čakli darbā trauc!

Maiga (nopietni). Oktobrēni — saticīgi bērni, lasa un zīmē, rotaļājas un dzied, ir vienmēr līksmi.

Pēteris. Urā! Mums vienmēr jālīksmojas! (Lēkā. Rauj citus Ildzi, modina Juri.) Oktobrēni — līksmas meitenes un zēni!

Maiga. Klusu! Rimstiet!

Zenta. Ja to prasītu Ērika, arī tad man būtu bailes, un kur tad vēl vesela komisija!

Rita. Šausmas. Man visi ceļgali trīc!

Pēteris (trīcošiem ceļgaliem). Visi, visi ceļgali trīc!

Otrais skats

Ieskrien Ērika. Nomet portfeli, pūlas sasiet pionieru kaklautu. Oktobrēni sastājas ierindā.

Ērika. Bērniņi! Kur jūs esat? Ak jūs esat šeit? Šausmas! Es domāju, ka būsiet jau aizgājuši. Tad es būtu tintē!

Pēteris (iespurdzas). He! Tintē!

Maiga (apsauc). Pič, izbeidz!

Oktobrēni (bijigi kori). Lab-dien!

Ērika. Vai dieniņ! Es tā steidzos, ka aizmirsu pat labdienu pateikt. Labdien! Labdien! Bērniņi, pār manu galvu sakrājušies melni mākoņi.

Maiga. Tu dabūji divnieku?

Ērika. Nē.

Rita. Tev ierakstīja piezīmi?

Ērika. Nē, nē.

Zenta. Vecākus sauc uz skolu?

Ērika. Nē taču! Visas manas zvaigznītes sacensībās galīgi izgāzušās! Jūs esat mana vienīgā cerība. Tūlīt nāks komisija!

Maiga. Tiešām?!

Rita. Man ceļgali trīc ...

Pēteris. Es tricinos projām. (Ņem portfeli.)

Juris un Pēteris grib iet prom.

Ērika (aizstājas durvim priekšā). Bērniņi, nekur jūs neiesiet! Mums jādabū pirmā vieta! Un jādabū speciālā godalga!

Juris (izberzē acis). Vai tad paredzēta godalga?

Ērika. Jā! Saldējuma torte.

Maiga. Tiešām?!

Jānis. Vesela saldējuma torte?!

Pēteris. He! Tas jau skan labāk.

Juris. To nevajadzētu nogulēt!

Ērika. Es arī tāpat domāju. Un mums izdosies!

Maiga. Bet mēs taču nekā nezinām!

Ērika. Neraudiet! Es biju citās zvaigznītēs un pierakstīju jautājumus. Es zinu, ko viņi prasa un kā prasa.

Maiga. Kas tie viņi ir?

Ērika. Pionieru vienības padomes priekšsēdētājs Visvaldis Kumeliņš un teicamnieks Modris Blociņš.

Jānis. Lai nāk! Es no viņiem nemaz nebaidos. Man atmiņa laba. Saki tikai jautājumus!

Zenta. Un atbildes arī!

Pēteris. He! Smiekli nāk! Mēs būsim uzvarētāji. (Sit pa krūtīm.) Pirmās vietas ieguvēji!

Juris. Vieta — tas nav svarīgi. Mums saldējuma torte jādabū!

Pēteris. Urā! Varēsim laizīdamies ēst!

Vairums gavilējot viņu atbalsta.

Rita (bailīgi). Bet... vai tad tā var?

Juris. Ko nevar? Saldējumu nevar laizoties ēst?

Rita. Nē ... Vai tas būs godīgi?

Ērika. Bērniņi! Torte ir nopirkta. Ja mēs to neiz-cīnīsim, kur to liks? Kam to varēs dot? Torte izkusīs kā pavasara sniegs, tā būs jāizmet, un vai tas būs godīgi?

Jānis. Saki, kas jādara!

Ērika. Stājieties ierindā!

Visi atkal sastājas ierindā.

Maiga (šaubās). Bet tiešām ... Varbūt tas tomēr nav labi? ...

Ērika. Bet vai tas būs labi, ja jūs izgāzīsieties? Tad man ir vāks!

Pēteris. Vāks?!

Ērika. Ne jau tāds vāks. (Rāda.) Bet tāds! Beigas! Sapratāt?

Visi. Sapratām.

Rita. Es nevaru ... Es jau visa, visa trīcu!

Ērika. Netrīciet! Klausieties uzmanīgi! Viņi nāk un prasa no mazākā. Saprotiet, no mazākā.

Visi. No mazākā.

Juris. Vai, cik labi! Tad jau mums jāiemācās tikai katram savs jautājums!

Ērika. Nevis jautājums, bērniņi, bet atbilde! Katram sava atbilde! Stājieties pēc auguma!

/

Visi sastājas pēc auguma.

Ērika. Zēni, mainieties vietām! JānLs ir lielāks.

Juris. He! Vakar mēs mērījāmies — un es biju lielāks.

Jānis. Pa nakti es esmu paaudzies.

Juris. Nekā. Tev šodien citi zābaki!

Jānis. Man citu zābaku nav.

Juris. Velc nost! Es esmu lielāks!

Maiga. Zēni! Mēs nokavēsim!

Visi sastājušies pēc augumiem.

Ērika (stingri). Ievērojiet, ka jāatbild tikai tas, ko es jums katram iemācīšu. Un nekas cits! Gudrot un prātot nav laika. Torte tiešām jau bija drusku saplakusi. Sapratāt?

Visi. Tālāk! Tālāk!

Ērika. Uz pirmo jautājumu jāatbild — Gagarins. Nu, Pēterit?

Pēteris. Gagarins.

Ērika. Pilnīgi pareizi. Tev jāsaka: Gagarins.

Pēteris. Urā! Cik vienkārši! («Kaļ» atbildi.) Gagarins, Gagarins...

Ērika. Uz otro jautājumu jāatbild: Jānis Lūsis, Jānis Zirnis un Inese Jaunzeme. Nu, Jurīt?

Juris. Jānis Lūsis, Jānis Zirnis un Inese Jaunzeme.

Ērika. Tā. Bez gudrošanas. Un ne vārda vairāk! Uz trešo jautājumu jāatbild: pieci, bet viens oktobrēns vairāk vai mazāk, nav svarīgi. Nu, Jānlt?

Jānis (apjucis). Pieci, bet viens oktobrēns vairāk vai mazāk...

Ērika (nenogaidījusi atbildi lidz galam). Saki varbūt: oktobrēnu skaits nav noteikts. Nākamajam jāsaka: pieci un viens vārtsargs. Nu, Rita?

Rita. Vai, cik viegli! Pieci un viens vārtsargs!

Ērika. Tā! Tagad divi jautājumi būs no mūsu pašu skolas dzīves. Uz vienu jāatbild: septītās klases skolnieks Benedikts Bumbieris, sestās klases skolnieks Modris Blociņš un 3.° klases skolniece Maiga Bērziņa.

Visi. Urā! Mūsu Maiga arī pieminēta!

Zenta. Briesmīgi gara atbilde.

Ērika. Daudz negudro! Vai «kalt» nemāki?

Zenta pie sevis atkārto.

Ērika. Pēdējo atbildi vajag sevišķi labi zināt! Jāsaka pilns teikums: «Mūsu pionieru vienības padomes priekšsēdētājs Visvaldis Kumeliņš.»

Maiga. Jā, es atcerēšos. Visvaldis Kumeliņš.

Ērika. Ļoti labi! Tikai pilnu teikumu! Tagad atkārtojiet, lai katrs zinātu savu atbildi! Ja jums uznāks bailes, tad es jūs iedrošināšu. Ja es saņemšu rokas tā, tad tikai atbildiet! Skaidrs?

Visi. Skaidrs.

Maiga. Bet ja nu viņi prasa no lielākā?

Ērika. Tas ir, kā — no lielākā?

Maiga. Nu, otrādi.

Ērika. Nu... Tad... Tad vajag atbildēt otrādi.

Maiga. Kā tas būtu?

Ērika. Kas jāatbild pēdējam, tas jāatbild pirmajam ...

Y i s i (cits caur citu). Tas ir — kā? Kā?

Ērika. Vai! Man liekas, viņi jau nāk! Turieties!

Trešais skats

Ienāk komisijas locekļi: Visvaldis Kumeliņš, cienīgs, ar brillēm, un Modris Blociņš ar piezīmju kladi un saldējuma torti.

Y i s v a 1 d i s. Kas šeit notiek?

Ērika. Mēs nodarbojamies! Gatavojamies. Bērni, bērni! Stājieties! Maiga, ziņo!

Visi sastājas rindā.

Maiga. Ziņoju, ka 3.c klases oktobrēnu zvaigznīte pārbaudei gatava.

V i sv a 1 d i s. Ļoti labi.

Blociņš. Es atzīmēju: sagatavojušies ļoti labi.

Maiga (sniedz Visvaldim krēslu). Ludzu, sēdieties!

Visvaldis. Nekas, nevajag!

Pēteris. Nevajag! Dzirdēji, nevajag! (Paņem krēslu un pavelk uz savu pusi.)

Visvaldis. Tā! Labi! Var jau ari apsēsties... (Sēžas krēslam garām.) Ko?! Kas šeit notiek?!

Ērika. Nekas nenotiek! Atvainojiet! Jūs teicāt...

Blociņš. Labi, ka torte nesašķīda ...

Visvaldis. No kura gala tad sāksim?

Ērika. Kā citiem, tā ar! mums! No mazākā!

Blociņš. Man jau tā apnicis. Šī zvaigznīte mācībās pirmajā vietā. Te jau var sākt, no kura gala grib.

Visvaldis. Labi, tad sāksim no otra gala. No lielākā.

Ērika (uztraukta). Kāpēc no lielākā? Visiem no tā gala — mums no otra gala!

B 1 o c i ņš. Jums bailes?

Ērika (attopas). Labi, mēs pierādīsim, ka mums neko nevar izjaukt. Bērni, nostājieties tā, lai komisija jūs labāk redz. (Pagriež ierindu, apmainot kārtību, tagad garākais ir pirmais.)

Visvaldis. Nekas, mēs jau varam arī tāpat kā citiem. Jautāsim no mazākā.

Ērika (uztraucas vēl vairāk). Nē, nē, kāpēc! Prasiet vien! Prasiet vien no otra gala!

Blociņš. Vajag kā citiem. Tāpat kā citiem!

Ērika. Labi! Bērni, tad nostājieties, kā stāvējāt.

Visvaldis. Kāpēc? Nē, nē, lai paliek tāpat! Mēs labi redzam.

Ērika izmisusi. Oktobrētii apjukuši.

Visvaldis. Pirmais jautājums: kas pirmais lidoja kosmosā?

Maiga (apjukusi skatās uz Ēriku). Es zinu pareizo atbildi, bet kā man jāsaka: otrādi?

Ērika. Jā, jā, otrādi!

Maiga. Bet kas tad iznāks?!

Visvaldis. Bez priekšāteikšanas! Atkārtoju: kas pirmais lidoja kosmosā?

Ērika (izmisusi lauza rokas). Nu saki, saki!

Maiga. Visvaldis Kumeliņš.

Visvaldis un Modris. Ko?!

Visvaldis. Kaut kas nedzirdēts!

Maiga (raud). Es jau zināju atbildi, bet man bija jāsaka otrādi, pie tam ar pilnu teikumu: mūsu pionieru vienības padomes priekšsēdētājs Visvaldis ...

Modris (spiež roku Visvaldim). Apsveicu kā kosmonautu!

Visvaldis. Otrais jautājums: vai varat nosaukt trīs izcilus latviešu šķēpa metējus?

Zenta. Es arī zinu, bet... (skatās uz Ēriku.)

Ērika. Saki, saki! (Lauza rokas.)

Zenta. Septītās klases skolnieks ...

Ērika. Otrādi!

Zenta. Kā — otrādi? Vai tā? (Galīgi apjukusi, pagriežas pret komisiju ar muguru.) Sepītās klases skolnieks Benedikts Bumbieris, sestās klases skolnieks Modris Blociņš un 3.c klases skolniece Maiga Bērziņa.

Modris. Tas nu gan ir numurs!

Zenta. Nepareizi? (Sāk raudāt.)

Visvaldis (spiež roku Modrim un Maigai.) Apsveicu!

Maiga un Zenta raud.

Visvaldis. Trešais jautājums: cik zvaigznītei ir staru un cik oktobrēnu zvaigznītē?

Rita (Ērikai). Vai man arī jāsaka otrādi?

Ērika (čukst). Atbildiet, kā es mācīju, tikai otrādi ...

Modris. Es atzīmēju, ka saka priekšā!

Rita. Es zinu! Iceip.

Visvaldis un Modris. Ko? Iceip? Varbūt — cip, cip?

Rita (steigšus pārlabo). Pieci un viens vārtsargs.

Visvaldis (saķer galvu). Galīga putra!

Modris. Es atzīmēju. Kaut kas šausmīgs!

Rita (sāk raudāt). Bet es taču zināju!

Visvaldis. Viņa esot zinājusi! Tikai otrādi! Ejam tālāk. Cik hokejistu spēlē uz laukuma?

Jānis. Pieci...

Visvaldis. Pieci laukuma spēlētāji. Labi. Un ...

Ērika (čukst). Pareizi! Pareizi! Saki tikai tālāk!

Jānis. ... un oktobrēnu skaits nav ierobežots.

Visvaldis un Modris. Ko?!

Jānis. Viens vairāk vai mazāk, nav svarīgi.

Visvaldis. Tu redz ko! Viņam nav svarīgi!

Modris. Griež visu ar kājām gaisā! Es atzīmēju.

Visvaldis. Tagad divi jautājumi no mūsu pašu skolas dzīves. Kuri ir mūsu skolas izcilākie teicamnieki?

Juris (kā pamodies). Jānis Lūsis, Jānis Zirnis un Inese Jaunzeme.

Visvaldis. Es vairs nevaru! Modri, prasi tu!

Modris. Kas ir mūsu vienības padomes priekšsēdētājs?

Jānis. Es zinu, kas, bet atbilde man ir: Gagarins!

Komisija izbrīnā apsēžas, saskatās, rausta plecus.

Ērika (raud). Mēs būtu dabūjuši pirmo vietu! Bet kāpēc jūs prasījāt no otra gala?!

Pēteris (raud). Torte pagalam!

Modris. Jā! Kas tiesa, tas tiesa!

Juris. No augšas būs izkususi. Vai nevar pagriezt otrādi?

Visi raud.

Visvaldis. Neraudiet, torti mēs neapēdīsim! Saņemiet!

Maiga (slauka acis). Tiešām?!

Visvaldis. Saņemiet, šo torti jus esat pelnījuši. (Pasniedz Maigai torti.)

Visvaldis un Modris smīnēdami iziet no klases. Ērika, sakņu

pusi solā, raud.

Pēteris. Ērika, beidz činkstēt! Palīdzi noņemt vāku!

Skolēni skubigi pūlas attaisīt saldējuma tortes kasti. Beidzot vāks tiek noņemts. Visi paliek ar atplestām mutēm.

Jānis. Kā tā?!

Juris. Kur tad ir torte?!

Pēteris. Tortes nav!

Rita. Varbūt izkususi?

Zenta. Re, zimītej

Maiga. Tiešām! Ērika, ņem lasi!

Ērika (asaras slaucīdama). Torte nav izkususi. Gluži otrādi — tā ielikta ledusskapī līdz tam brīdim, kad jus atbildēsiet nevis tā kā šodien, bet gluži otrādi. Uz redzēšanos!

Visi (apjukuši atkārto). Uz redzēšanos... Priekškars.

HERMANIS PAUKŠS KAĶPĒDIŅA

Leļļu pasaka divos cēlienos

DARBOJAS:

Princis

Pāžs

Kaķpēdiņa

Ķēniņiene

doktors

Botānikas profesors Ģeometrijas zinātņu Zīmēšanas skolotājs Sardzes priekšnieks Sardzes vīri Tiesnesis Bende

Ķēniņienes pavadoņi

PIRMAIS CĒLIENS

Pirmā aina

Savā drūmajā akmens istabā krēslā sēž Princis. Viņam blakus stāv Pāžs. Atveras durvis, un ienāk Ķēniņiene.

Princis pieceļas un iet viņai preti.

Ķēniņiene. Esiet stiprs, mans Princi!

Princis. Par mani nebaidieties, Ķēniņieni Es esmu ciets kā šie mūri ap mums. Lai kas man būtu jādzird, sirds neietrīsēsies ne uz mirkli. Runājiet, es klausos!

Ķēniņiene. Ir noticis visjaunākais.

Princis. Kad jūs ienācāt, es to sapratu.

Ķēniņiene. Tad pieņemiet manus visdziļākos un patiesākos līdzjūtības apliecinājumus, jo ir miris jūsu tēvs un mans vīrs. Ir miris Ķēniņš.

Princis. Miers viņa pīšļiem! Viņš bija varens valdnieks.

Ķēniņiene. īsts ķēniņš.

Princis. Tāpēc pieņemiet arī manus visdziļākās un patiesākās līdzjūtības apliecinājumus, lai gan saprotu, ka jums tie ir tikpat vajadzīgi kā man jūsējie.

Ķēniņiene. Jā, Princi, bet pieklājības likumi mums ir jāievēro.

Princis. Un to mēs darām. Tāpēc arī šīs sēru drānas, kurās abi esam tērpušies.

Ķēniņiene. Melnas drānas dara cilvēku nopietnāku un cienīgāku.

Princis. Un tagad, ja jūs neiebilstat, mēs varam pāriet pie valsts darīšanām.

Ķēniņiene. Jūs tagad esat Ķēniņš, bet līdz pilngadības sasniegšanai vēl paliksiet Princis. Tikmēr es

kā aizbildne, kā mirušā Ķēniņa sieva un jūsu pamāte jūsu vārdā pārvaldīšu valsti.

Princis. Es jūs cienu un vienmēr esmu cienījis kā īsto māti.

Ķēniņiene. Jūs man vienmēr esat bijis kā pašas dēls. Tagad izmantojiet šos gadus līdz pilngadības sasniegšanai čaklās mācībās, lai varētu saņemt troni un scepteri kā stingrs un izglītots valdnieks.

Princis. Jūs varat būt pilnīgi mierīga. Es mācīšos vēl uzcītīgāk nekā līdz šim. Es saprotu, kādus pienākumus uzliek Ķēniņa kronis, tāpēc darīšu visu, cik manos spēkos, un pat vairāk, lai būtu tā cienīgs valkātājs.

Ķēniņiene. Atļaujiet vēlreiz pateikt, ka esmu apmierināta ar jums, un atvadīties.

Princis noskūpsta Ķēniņienei roku. Ķēniņiene aiziet. Princis apsēžas domīgs savā krēslā.

Pāžs. Jūsu majestāte!

Princis. Jā, es klausos.

Pāžs. Jūs pavēlējāt šorīt desmitos atsaukt Botānikas profesoru. Pulkstenis rāda bez pusminūtes desmit. Varu derēt, ka profesors jau gaida.

Princis. Ej, ved viņu iekšā!

Sāk skanēt pulksteņa sitieni, Pāžs aiziet, atgriežas kopā ar Botānikas profesoru. Profesors paklanās.

Princis. Man prieks jūs redzēt, Profesor. Kā jūtas jūsu kāja?

Profesors. Paldies par apvaicāšanos, majestāte, tai ir jau krietni labāk.

Princis. Patiesi priecājos, to dzirdot. Jau ievēroju, ka jūs tikpat kā neklibojat.

Profesors. Jā, majestāte, tikai mazliet.

Princis. Tad ķersimies pie mūsu nodarbības. Nupat kā ir miris Ķēniņš ...

Profesors. Pieņemiet manus līdzjūtības apliecinājumus.

Princis. Pateicos ... tāpēc es vēlos jo enerģiskāk nodoties zināšanu apguvei un nelikšos agrāk mierā, kamēr zināšu vismaz tikpat daudz, cik jūs, Profesor.

Profesors. Šāds lēmums dara godu jūsu majestātei.

Princis. Ar ko mēs sāksim?

, Profesors. Vispirms es labprāt ieskatītos jūsu herbārijā.

Princis. Tas ir jau gatavs, Profesor. (Pamāj Pāžam.)

Pāžs atnes herbāriju.

Profesors. Jūsu uzcītīgums, majestāte, ir vienkārši neparasts. Šai ziņā jūs tālu pārspējat ikvienu no skolniekiem, kas man jebkad ir bijis. Esmu pārliecināts, ka jūs tos pārspēsiet ari zināšanās. (Skatās herbāriju.)

Princis. Jūs man glaimojat, Profesor.

Profesors. Ja patiesība ir glaimi, tad — jā. Tā, tā, tā, tā... Herniaria glabra ... Salvia officinalis... Tās herbarizācija jums ir patiešām izdevusies...

Princis. Man arī pašam tā likās.

Profesors. Jā, tiešām — ne krāsa, ne forma her-barizācijas procesā neko nav zaudējušas... Jāatzīmē arī lieliskais kopējais noformējums... Gaume vienmēr jums ir bijusi... tā ... Lamium album ... Tā, tā, tā ...

Princis. Ko jūs meklējat, Profesor?

Profesors. Es skatos, kur ir Helichrpsum are-narium...

Princis. Tai turpat vien ir jābūt.

Profesors. Jā, jūsu majestāte, bet es nespēju to saskatīt. (Uzliek brilles.)

Princis (skatās kopā ar Profesoru). Nevar būt, ka es būtu to izlaidis.

Profesors. Tiešām nevar būt, jūsu majestāte,

bet, es atvainojos tūkstoškārt un vēlreiz... Šķiet, ka -jūs tomēr esat izlaidis šo Helichrysum arenarium...

Princis. Par to es trīs dienas sēdēšu pie maizes un ūdens.

Profesors. Neesiet tik bargs pret sevi, Princi.

Princis. Pret sevi es žēlastības nepazīstu.

Profesors. Jūsu kļūdīšanās ir saprotama ... Ķēniņš, jūsu tēvs, mocījās uz nāves gultas . . .

Princis. Var būt, ka mana kļūda ir saprotama, bet tā nav attaisnojama un tāpēc bargi sodāma. Trīs dienas pie maizes un ūdens, lai nākošreiz vairs nekļūdītos! Spriedums nav pārsūdzams. Nē, Profesor, neiebilstiet! Tūlīt turpināsim. (Sauc.) Pāž!

Pienāk Pāžs.

Tūlīt steidzies un sameklē man pāris Helichrysum arenarium eksemplāru! Tikai skaties — nesabojā saknes!

Pāžs. Jā, jūsu majestāte. (Prom.)

Princis. Es ceru, ka šis laiks ir piemērots He-lichrysum arenarium vākšanai herbarizācijas nolūkos?

Profesors. Jā, majestāte. Jums mācīt ir vienkārši bauda.

Princis. Labi, Profesor, turpināsim.

Profesors. Jā, jūsu majestāte. Tagad pievērsīsimies konkrēti Thermopsis lanceolata ...

Otra aina

Saulaina pļaviņa, sānis birztaliņa, šur tur atsevišķi koki. Uznāk Pāžs, skatās apkprt.

Pāžs. Kur lai es rauju to Helichrysum arenarium? ■ ■ ■ Ja es vismaz zinātu, kāds tas zvprs izskatās... Pasaka tev — atnes pāris eksemplāru, bet pat neparāda, kāds izskatās tas, kas jāatnes. Paši sazubrījušies visādas muļķības un domā, ka arī citi ir tikpat

gudri... Tikai nesabojā saknes ... Kā var sabojāt saknes kaut kam tādam, ko tu, cilvēks, pat nepazīsti... Helichrysum arenarium... Helichrysum arenarium ... (Skatās apkārt.) E, rekur skuķis... Zemnieku skuķim taču ir jāzina, ķāda izskatās Helichrysum arenarium. (Sauc.) Ei, tu, skuķi, panāc šurp! ... Ko skaties? Es tevi saucu!... Jā, tevi. Nāc ātrāk!

Uznāk Kaķpēdiņa.

Kaķpēdiņa. Skat, kāds ...

Pāžs. Jā, taisni tāds. Nāc tuvāk!

Kaķpēdiņa. Ko tu gribi?

Pāžs. Nāc tuvāk, ka tev saka!

Kaķpēdiņa. Bet ja es negribu nākt tuvāk?

Pāžs. Es tev pavēlu!

Kaķpēdiņa. Kas tu vispār tāds esi, ka vari man pavēlēt?

Pāžs. Tu neizrunājies! Es esmu viņa majestātes Prinča personiskais Pāžs.

Kaķpēdiņa. Tad es nāku. Negribu, lai man nocērt galvu. (Pienāk.)

Pāžs. Nebaidies. Neviens tev galvu cirst netaisās. Ko tu tā skaties?

Kaķpēdiņa. Tev ir skaistas drēbes.

Pāžs. Kādas ir, ar tādām iztieku. Paklau — vai tu nevarētu man parādīt, kur aug Helichrysum arenarium?

Kaķpēdiņa. Kas?

Pāžs. Nu Helichrysum arenarium.

Kaķpēdiņa. Es tādu nepazīstu.

Pāžs. Kā tu, zemnieku skuķis būdama, vari nepazīt Helichrysum arenarium?

Kaķpēdiņa. Nepazīstu ... Kas tas ir?

Pāžs. Kaut kāds augs ...

Kaķpēdiņa. Tāds te neaug.

Pāžs. Ja jau Princis mani sūtīja, tad skaidrs, ka tepat tuvumā vien kaut kur jābūt.

Kaķpēdiņa. Tuvumā nav. Te tuvumā es visus augus pazīstu.

Pāžs. Un ja nu tu kādu tomēr esi palaidusi garām?

Kaķpēdiņa. Tas nevar būt.

Pāžs. Tas sasodītais arenarium man noteikti ir jādabū ... Varbūt tomēr paskatīsimies? ... Ja ieraudzīsim kādu augu, ko tu vēl nepazīsti, tad skaidrs, ka tas būs Helichrgsum arenarium.

Kaķpēdiņa. Velti. Es tev saku, ka nav te nekur tuvumā auga, ko es nepazīstu.

Pāžs. Nu, ko lai dara? ...

Kaķpēdiņa. Var būt, ka Princis tevi sūtīja pār trejdeviņiem kalniem?

Pāžs. Nē, viņš mani nekad tik tālu nesūta. Tādai vajadzībai ir īpaši skrējēji. Ja viņš ir sūtījis mani, tad skaidrs, ka tam arenariumam ir jābūt kaut kur tepat tuvumā.

Kaķpēdiņa. Nav tāda. Princis būs vienkārši pārskatījies.

Pāžs. Nē, viņš ir ļoti gudrs.

Kaķpēdiņa. Paklau — bet var būt, ka viņš tev teica avenarium, nevis arenarium?

Pāžs. Nu, un tad? Vai tad avenarium te kaut kur aug?

Kaķpēdiņa. Avenarium jau nu neaug vis... bet es domāju, ka tās varētu būt avenes ...

Pāžs. Tā nav slikta doma ... Kā man pašam tas neienāca prātā? ... Avenarium taču ir latīniski, bet latīņu valodā vārdus veido, kropļojot normālas valodas vārdus...

Kaķpēdiņa. Jā, es arī esmu ievērojusi, ka bagātie bieži žmaidza un izmurca visparastākos vārdus.

Pāžs. Bet ja nu tomēr viņš man teica arenarium? ... Vai kaut kādas arenes te tuvumā neaug?

Kaķpēdiņa. Neaug vis. Tās var būt tikai avenes un nekas cits.

Pāžs. Pagaidi... Bet viņš man neteica vienkārši avenarium. Viņš man teica Helichrysum avenarium.

Kaķpēdiņa. Tā arī būs vienkārši māžošanās. Tas būs tāpat kā ar Ķēniņu. Lai pateiktu vienkārši — Ķēniņš, ir jāsaka — viņa majestāte Ķēniņš. Un ar tām avenēm būs tāpat — droši vien, ka Helichrtjsum ir kaut kas līdzīgs jūsu majestātei.

Pāžs. Tu runā prātīgi... Tā tas varētu būt... Bet ja nu nav?

Kaķpēdiņa. Es cita padoma nezinu.

Pāžs. Pagaidi, neej vēl prom! Parādi man, kur te tuvumā ir kāds aveņu krūms!

Kaķpēdiņa. Rekur — tepat vien aug.

Pāžs. Liels gan ...

K a ķ p ē d i ņa. Re, kur ir mazāks.

Pāžs. Ā, šitas būs labs. (Izvelk aiz jostas aizbāztu lāpstiņu un sāk rakt.)

Kaķpēdiņa. Ko tu ar to darīsi?

Pāžs. Rakšu ārā. Galvenais — nesabojāt saknes.

Kaķpēdiņa. Nu es saprotu — tu to pārstādīsi Prinča dārzā.

Pāžs. Nē, Princim vispār tāda dārza nav. Tikai pagalms, izlikts ar akmeņiem... Bet visapkārt — mūri...

Kaķpēdiņa. Tad viņš to stādīs podā?

Pāžs. Nē, viņš vispār to nestādīs. Viņš to herbarizēs.

Kaķpēdiņa. Herbarizēs? Kā tas ir?

Pāžs. Nu, tas ir tā ... Saspiedīs plakanu.

Kaķpēdiņa. Plakanu?

P ā ž s. Jā. Lai ilgāk uzglabājas.

Kaķpēdiņa. Vai tad tā ilgāk uzglabājas?

Pāžs. Droši vien, ja Princis tā dara.

Kaķpēdiņa. Es zinu, ka žāvēts ilgāk uzglabājas.

Pāžs. Nu, viņš pie reizes žāvē ar.

161

11-461

Kaķpēdiņa. Bet kā viņš tik lielu saspiedīs plakanu?.

Pāžs (beidzis rakt, izceļ krūmu). Nu, viņam ir visādi spiedēji... Labi, paldies tev. Es nu iešu. Gribi grasi?

Kaķpēdiņa. Negribu.

Pāžs. Pareizi ir. Nav ko! Ne jau naudā ir laime. Paliec sveika!

Kaķpēdiņa. Laimīgu ceļu!

Pāžs aiziet.

Trešā aina

Prinča istaba. Princis un Profesors.

Profesors. Tā, tas ir viss, majestāte, ko es zinu par Thermopsis lanceolata. Tagad ari jūs to zināt.

Princis. Jā, Profesor, ļoti saistošs stāstījums. Es to pierakstīju vārds vārdā, lai atkārtodams varētu pārlasīt. Cik daudz neparasta un interesanta gan ir dabā ap mums!

Profesors. Jā, bet diemžēl ne visi to saskata. Izglītība ir tā, kas paver mums vārtiņus uz apkārtnes noslēpumiem. Pārāk maz ir tādu, kuri vēlas pa tiem ieiet.

Princis. Es vēlos.

Profesors. Par to es ne brīdi neesmu šaubījies, jūsu majestāte. Tagad atļausiet man jums pastāstīt par Rhodiola rosea.

Princis. Jūsu laiks diemžēl ir beidzies, Profesor. Vienpadsmitos pie manis ieradīsies Ģeometrijas zinātņu doktors, un ir jau bez septiņām vienpadsmit.

Profesors. Protams, tad nav vērts sākt. Septiņās minūtēs par Rhodiola rosea nav iespējams izstāstīt.

Princis. Sis septiņas minūtes es izlietošu īslaicīgai atpūtai.

Profesors. Jā, jūsu majestāte, smadzenēm ik pa brīdim ir nepieciešama atpūta. Tad tās labāk strādā. Patīkamu atpūtu, jūsu majestāte!

Princis. Pateicos, Profesor. Novēlu jums veiksmi zinātniskajā darbā!

Profesors. Pateicos, majestāte! Atjausit atvadīties?

Princis. Jā, ejiet, Profesor, ceru jūs drīz atkal redzēt.

Profesors. Kad vien jūsu majestātei labpatiksies. (Paklanās un prom.)

Princis gurdi atlaižas krēslā, atveras durvis, un ienāk Pāžs

ar aveņu krūmu.

Pāžs. Lūdzu, majestāte, te būs tas avenariums.

Princis (pieceļas). Kāds avenariums? Ko tu tur esi atnesis?

Pāžs. Avenariumu, jūsu majestāte ...

Princis. Kādu avenariumu? Kas tev lika stiept šurp šo Rubus idaeus?

Pāžs. Idaeus?...

Princis. Jā, jā, nemaz neskaties — tas ir Rubus idaeus.

Pāžs. Bet es biju cieši pārliecināts, ka tas ir He-lichrtjsum avenarium ...

Princis. Kāds avenarium?

Pāžs. Bet jūs taču pats teicāt...

Princis. Es tev teicu — atnes Helichrt/sum are-narium. Arenarium, nevis kaut kādu tur avenarium.

Pāžs. Piedodiet, jūsu majestāte... es būšu pārklausījies ...

Princis. Kā tu varēji pārklausīties? Es skaidri pateicu — arenarium .. . arenarium...

Pāžs. Jā, jūsu majestāte ...

11*

103

Princis. Un, ja ari tu saprati avenarium, kāpēc atnesi Rubus idaeus'? Manuprāt, Helichnjsum arena-rium vietā nekādi nav iespējams saklausīt Rubus idaeus.

Pāžs. Jā, jūsu majestāte.

Princis. Tu vienkārši esi gulējis uz ausīm tai laikā, kad tev kopā ar mani vajadzēja klausīties Profesora paskaidrojumus. Vai es tev neliku klausīties, lai tu vismaz pašus zinātņu pamatus saprastu un spētu man vajadzības gadījumā palīdzēt?

Pāžs. Likāt, jūsu majestāte ...

Princis. Un ko tu tai laikā darīji?

Pāžs. Nezinu, jūsu majestāte... Es laikam biju izgājis...

Princis. Ne, tu nekur nebiji izgājis. Es skaidri atceros, ka tad, kad Profesors stāstīja par Helichry-sum arenarium, tu dirnēji šeit.

Pāžs. Jā, jūsu majestāte ...

Princis. Es tikai gribētu zināt, ko tu darīji šai laikā, ja neklausījies? Droši vien gulēji ar atvērtu muti.

Pāžs. Jā, jūsu majestāte.

Princis. Vai tiešām tev nav ne mazāko alku pēc zināšanām?

Pāžs. Jā, jūsu majestāte . . .

Princis. Tad kāpēc tu nemācies?

Pāžs. Es nezinu, jūsu majestāte ... Profesors tik skaisti stāsta, ka es, pats to nemanīdams, aizsapņo-jos...

Princis. Bet ta taču tu neko nedzirdi.

Pāžs. Jā, jūsu majestāte ...

Princis. Tavā priekšā paveras zināšanu pasaules vārti, bet, kad tev jādodas pa tiem iekšā, tu vienkārši ņem un aizsapņojies.

Pāžs. Jā, jūsu majestāte ...

Princis. Un, lai tas turpmāk vairs nenotiktu, tu tūlīt atnesīsi man pāris eksemplāru Helichrysum arenarium — vai arī es likšu, lai tev nocērt galvu...

Pāžs. Jā, jūsu majestāte ...

Princis. Tagad ej! Lai pēc stundas būtu atpakaļ! Tikai nesabojā saknes.

Pāžs (iet uz durvīm, tad apstājas). Jūsu majestāte ...

Princis. Es klausos.

Pāžs. Bet kāds tad arenarium izskatās?

Princis. To tev vajadzēja zināt.

Pāžs. Bet ja es nezinu?

Princis. Es tur neesmu vainīgs.

Pāžs. Bet kā es varu atnest to, ko nepazīstu?

Princis. Tā ir tava darīšana. Neatnesīsi — šķirsies no galvas. Vai es pietiekoši saprotami pateicu?

Pāžs. Jā, jūsu majestāte.

Princis. Tagad ej un pa ceļam palūdz Ģeometrijas zinātņu doktoru, lai viņš nāk iekšā. Tevis dēļ es neatpūtināju smadzenes.

Pāžs. Jā, jūsu majestāte... (Prom.)

Sāk sist pulkstenis, ienāk Ģeometrijas zinātņu doktors.

Princis. Kāds prieks jūs atkal redzēt, Doktor!

Doktors (klanīdamies). Pieņemiet manus visdziļākās cieņas apliecinājumus sakarā ar šo tikšanos un vispatiesākās līdzjūtības izteikumus sakarā ar jūsu tēva, viņa majestātes, nāvi.

Princis. Es jums pateicos, Doktor! Kā jums ar veselību?

Doktors. Pateicos! Pagaidām ne par ko tādu sūdzēties nevar.

Princis. Jūs mani iepriecinājāt. Tātad varam ķerties pie brīnišķīgās ģeniālā Eiklīda izteiktās domas, ka īsākais attālums starp diviem punktiem ir taisne.

Doktors. Jā, jūsu majestāte. Es esmu gatavs. Un tātad — par taisni...

Ceturtā aina

Pa pļavu staiga Kaķpēdiņa, lasa puķes un dzied. Uzskrien Pāžs ar aveņu krūmu.

Pāžs. Skuķi! Ei, skuķi! ...

Kaķpēdiņa (pabēg sānis, tad apstājas). Tu tas atkal esi?

Pā ž s. Nūja, ka es. Ar mani ir cauri. Sis te (nomet krāmu) nemaz nav arenarium.

Kaķpēdiņa. Nūja — tas ir avenarium.

Pāžs. Nē, tas ir idaeus.

Kaķpēdiņa. Idaeus?

Pāžs. Ko tu brīnies? Ja es saku, ka idaeus, tad idaeus. Bet Princim ir vajadzīgs arenarium. Vai tu saproti?.

Kaķpēdiņa. Es saprotu, tikai nezinu, kur to lai atrod.

Pāžs. Vai tu domā, ka es zinu?... (Drūms, apsēžas.)

Kaķpēdiņa. Nu neskumsti!

Pāžs. Jā — neskumsti... Ja es neatradīšu to arenarium, man nocirtīs galvu.

Kaķpēdiņa. Var jau būt, ka manā groziņā ir arenarium... Tikai pie mums tad to citādi sauc nekā pilī...

Pāžs. Paklau ... Nāc man līdzi uz pili ar visu groziņu. Lai viņš pats no tā izņem īsto arenarium!

Kaķpēdiņa. Nē.

Pāžs. Tev tur labi samaksās.

Kaķpēdiņa. Nē.

Pāžs. Kāpēc ne?

Kaķpēdiņa. Man bail.

Pāžs. No kā tad, muļķa skuķi? '

Kaķpēdiņa. Man tur nocirtīs galvu.

Pāžs. Es tev saku, ka neviens tevi tur neaiztiks.

Kaķpēdiņa. Nē. Pec Ķēniņa pavēles tur manam tēvam nocirta galvu.

Pāžs. Tā? ... Bet Ķēniņš ir miris.

Kaķpēdiņa. Būs cits ķēniņš. Un tas jau nu nebūs labāks.

Pāžs. Nav vēl cita ķēniņa. Ir tikai Princis un viņa aizbildne Ķēniņiene.

Kaķpēdiņa. Nē.

Pāžs. Esi gan tu ietiepīga! Vai tu gribi, lai arī man nocērt galvu?

Kaķpēdiņa. Nē, to es negribu. Se, ņem grozu un aiznes pats.

Pāžs. Vai tur ir visi augi?

Kaķpēdiņa. Visu nav. Trūkstošos tu pats pa ceļam pielasīsi.

Pāžs. Vai tu domā, ka es te kādu augu pazīstu?

Kaķpēdiņa. Labi, es iešu tev līdzi, bet tikai līdz pilij.

Pāžs. Ejam! Ka tevi sauc?

Kaķpēdiņa. Kaķpēdiņa.

Pāžs. Ir nu gan vārds!

Kaķpēdiņa. Tā mani iesauca tāpēc, ka es klusi eju. Kā kaķis.,

Pāžs. Nu, tad es saprotu.

Kaķpēdiņa. Vai tu to (norāda uz aveņu krūmu) te tā atstāsi?

Pāžs. Tas man vairs nav vajadzīgs.

Kaķpēdiņa. Tad ieroc atpakaļ. Citādi es neiešu tev līdzi.

Pāžs. Esi gan tu... (Dēsta aveņu krūmu vecajā vietā.)

Piektā aina

Princis sēž savā krēslā. Pie durvīm atskan klaudzināšana. Princis. Ienāciet!

Ienāk Sardzes priekšnieks.

Priekšnieks. Jusu majestāte, piedodiet, ka traucēju.

Princis. Kas noticis?

Priekšnieks. Mēs noķērām spiegus. Es jūs nebūtu traucējis, bet Ķēniņiene pašlaik atpūšas. Princis. Ievediet viņus!

Priekšnieks (sauc). Ei, vediet tos iekšā!

Divi sardzes viri ieved Pāžu un Kaķpēdiņu.

Princis. Tas taču ir mans Pāžs. Priekšnieks. Jā, bet tā otra?

Pāžs. Tā ir Kaķpēdiņa.

Priekšnieks. Klusu! Viņi te okšķerējās ap pili. Pāžs. Nevis okšķerējām, bet meklējām Helichrp-sum arenarium.

Priekšnieks. Klusu! Ko pavēlēsit, jūsu majestāte?

Princis. Baidos, ka ir noticis pārpratums. Es pats šo lietu noskaidrošu. Jūs varat iet.

Priekšnieks. Klausos, jūsu majestāte. Apkārt griezties! Sojos — marš!

Sardzes viri prom.

Pāžs. Mēs te birzītē pie pils mūriem meklējām Helichrtjsum arenarium, bet viņi mums uzklupa ... Princis. Nu? Un vai atradāt?

Pāžs (nedroši). Jā, te groziņā ir. (Kaķpēdiņai.) Ej parādi!

Kaķpēdiņa bailigi paiet uz priekšu un pastiepj Princim groziņu.

Pāžs. Es domāju, ka jūs vēl kaut kas var interesēt, tāpēc mēs atnesām veselu grozu ar visu kaut ko ...

Princis. Labi, labi... (Aplūko groziņa saturu.) Tā, tā .. . Nē, viss cits man ir... Lūk (izvelk kaķpēdiņas), Helich,rysum arenarium...

Kaķpēdiņa. Vai, tās taču ir kaķpēdiņas! Princis. Kā tu teici?

Kaķpēdiņa (nobijusies pakapjas atpakaļ). Kaķpēdiņas ...

Princis. Nebaidies! Runā droši. Kas tās par kaķpēdiņām?

Kaķpēdiņa. Lūk, šīs te puķītes.

Princis. Tās sauc — Helichrysum arenarium.

Kaķpēdiņa. Droši vien. Bet pie mums tās sauc par kaķpēdiņām.

Princis. Kur tas ir — pie jums?

Kaķpēdiņa. Tur — pie zemniekiem.

Princis. Ā! Un kāpēc viņi tās tik jocīgi sauc?

Kaķpēdiņa. Tāpēc, ka tās atgādina kaķu pēdiņas.

Princis. Patiešām atgādina. Es to nebiju ievērojis. Un kā tad tevi sauc?

Kaķpēdiņa. Arī par Kaķpēdiņu.

Pāžs. Tas tāpēc, ka viņa iet tik klusi kā kaķis.

Kaķpēdiņa. Jā.

Princis. Tātad zinātniski tevi sauktu par Heli-chrijsum arenarium?

Kaķpēdiņa. Nezinu. Mani neviens tā vēl nav saucis...

Princis. Vai tas ir labi, ka tu ej tik klusi kā kaķis?

Kaķpēdiņa. Jā. Tā var vairāk dabūt redzēt.

Pr i n c i s. Tad jau tu patiešām esi spiegs.

Kaķpēdiņa. Nē... Pa mežu ir jāiet ļoti klusi,, citādi visi zvēriņi nobīsies un paslēpsies savās aliņās..

Princis. Vai mežā ir daudz zvēru?

Kaķpēdiņa. Ļoti daudz.

Princis. Un vai tu esi viņus redzējusi?

Kaķpēdiņa. Protams.

Princis. Kādus?

Kaķpēdiņa. Nu ... lapsu, zaķi... vāverīti ... urr vēl daudzus citus...

Princis. Tas ir interesanti ... Un kā šos zvērus sauc latīniski?

Kaķpēdiņa. Nezinu.

Princis. Jā, slikti, ka tu esi neizglītota... Ir jāmācās.

Kaķpēdiņa. Jā.

Princis. Un vai putni tur arī ir?

Kaķpēdiņa. Ka biezs.

Princis. Un dzied?

Kaķpēdiņa. Jā. Vai tad tu nekad neesi dzirdējis?

Pāžs. Muļķe, Princis nedrīkst teikt «tu». Princim jāsaka «jūsu majestāte».

Kaķpēdiņa. Lūdzu, piedod, jūsu majestāte...

Princis. Nekas, nekas. Man nav vaļas staigāt apkārt. Es mācos. Kā tev te patīk?

Kaķpēdiņa. Nepatīk. Te ir drēgns un tumšs.

Princis. Un tur?

Kaķpēdiņa. Silti un gaiši.

Princis. Kā pie kamīna?

Kaķpēdiņa. Daudz siltāk un gaišāk.

Princis. Nu gan nav tiesa.

Kaķpēdiņa. Nē, ir gan.

Princis. Labi, es pats to pārbaudīšu, un, ja tu būsi melojusi, es likšu tev nocirst galvu.

, Kaķpēdiņa (nobijusies). Jā, jūsu majestāte ...

Princis. Tagad ej, bet es posīšos ceļam.

Kaķpēdiņa. Jā, jūsu majestāte ... (Atmuguriski izlavās no istabas.)

P r i n ci s. Zirgu un pavadoņus!

Pāžs (aizskrien, saukdams). Zirgu un pavadoņus viņa majestātei Princim! Zirgu un pavadoņus viņa majestātei Princim! •

Princis uzmanīgi apskata kaķpēdiņas, tad noliek tās zem spiedes. Ienāk Ķēniņiene. '

Ķēniņiene. Ko es dzirdu, jūsu majestāte? Vēl taču nav izjādes laiks?

Princis. Jā, es zinu, jūsu majestāte, bet esmu nolēmis doties zinātniskā izjādē ārpus pils mūriem.

Ķēniņiene. Bet, Princi, — to jūs nedrīkstat darīt!

Princis. Kāpēc?

Ķēniņiene. Valdniekam neklājas parādīties pie tautas. Jūsu tēvs ne reizes neizjāja ārpus pils mūriem.

Princis. Bet es gribu redzēt, kā tur izskatās.

Ķeniņiene. Tā jums uzreiz vajadzēja sacīt. Mēs ataicināsim izglītotus cilvēkus, kuri jums sīki visu aprakstīs un arī attēlus parādīs.

Princis. Bet es gribu redzēt pats ar savām acīm.

Ķēniņiene. Tad mēs liksim, lai atnes labi daudz attēlu.

Ieskrien Pāžs.

Pāžs. Zirgs un pavadoņi jau gaida!

Ķēniņiene. Pasaki viņiem, lai negaida! Princis vēl nekur nejās.

Pāžs. Klausos, jūsu majestāte ... (Prom.) Ķēniņiene. Es ceru, ka jūs mani sapratāt, Princi?

Princis. Jā, jūsu majestāte.

Ķēniņiene. Neaizmirstiet, ka jūs jau esat tikpat kā Ķēniņšīi

Princis. To es nekad neaizmirsīšu.

Ķēniņiene. Man prieks par jums, majestāte! (Pastiepj viņam roku.)

Princis (noskūpsta Ķēniņienei roku). Jā, jūsu majestāte.

Ķēniņiene aiziet, Princis apsēžas savā krēslā, ienāk Pāžs.

Princis. Aizej pie Kaķpēdiņas un pasaki, lai viņa vakarā gaida mūs abus. Rīt es viņas pavadībā visu apskatīšu.

Pāžs. Jā, jūsu majestāte ... Bet Ķēniņiene? ... Princis. Neaizmirsti, ka es jau esmu tikpat kā Ķēniņš!

Pāžs. Jā, jūsu majestāte. (Prom.)

Sestā aina

Pļaviņā iznāk Pāžs un skūtas visapkārt.

Pāžs (sauc). Ķaķpēdiņ!.. Ķaķpēdiņ!...

Parādās Kaķpēdiņa.

Kaķpēdiņa. Ko tu tā kliedz?

Pāžs. Nāc šurp!

Kaķpēdiņa. Kas atkal?

Pāžs. Gaidi vakarā šeit mūs abus ar Princi. Ķēniņiene nejauj viņam izjāt ārpus pils, tāpēc Princis darīs to slepus.

Kaķpēdiņa. Vai tad Ķēniņiene var viņam ko nejaut?

Pāžs. Tas ir tikpat sarežģīti kā latīņu valoda. Tikpat neko nesapratīsi. Parūpējies, lai mums būtu, pa nakti kur palikt... un lai būtu, ko ēst... Saprati?

Kaķpēdiņa. Sapratu.

Pāžs. Gan jau Princis parādā nepaliks.

Kaķpēdiņa. Man neko nevajag.

Pāžs. Tad viss kārtībā. Tikai neaizmirsti — vakarā šeit, kad dzirdēsi pils pulksteni sitam vienpadsmit reizes.

Kaķpēdiņa. Jā.

Pāžs. Tikai neaizgulies.

Kaķpēdiņa. Nē.

Pāžs. Norunāts! Es skrienu. (Prom.) '

Septītā aina

Princis sēž savā krēslā, ienāk Pāžs.

Pāžs. Viss kārtībā, jūsu majestāte! Viņa gaidīs mūs vienpadsmitos.

Princis. Labi. (Pieceļas.) Es tagad iešu atpūsties. Tu skaties, lai viss būtu laikā gatavs... nē, neko nevajag. Ne zirgus, ne pavadoņus. Mums jāizkjūst no pils tā, lai neviens neko nemanītu ...

Pāžs. Pa slepenajām ejām.

Princis. Jā. Pamodini mani, ja es iemiegu.

Pāžs. Tiks izpildīts, jūsu majestāte!

Princis aiziet, ienāk Ķēniņiene.

Pāžs. Jūsu ...

Ķēniņiene. Csst! (Apsēžas Prinča krēslā.) Panāc šurp!

Pāžs. Jā, jūsu majestāte. (Pienāk pie Ķēniņienes.)

Ķēniņiene. Kur tu biji?

Pāžs. Tepat, jūsu majestāte ...

Ķēniņiene. Nē, tu biji izgājis ārpus pils mūriem.

Pāžs. Jā, jūsu majestāte ...

Ķēniņiene. Ķo tu tur darīj i?

Pāžs. Es? ... Princim lasīju ...

Ķēniņiene. Ķo tu lasīji?

Pāžs. Helichriļsum arenarium ...

Ķēniņiene. Ak tā?

Pāžs. Jā.

Ķēniņiene. Vai tu zini, kas draud par meliem?

Pāžs. Jā ...

Ķēniņiene. Vai tu gribi, lai tev nocērt galvu?

Pāžs. Nē ...

Ķēniņiene. Tad kāpēc tu melo? ... (Izvelk naudasmaku un paskandina.) Izvēlies šo te maku vai arī...

Pāžs. Es satikos ar Kaķpēdiņu...

Ķēniņiene. Ar kādu Kaķpēdiņu?

Pāžs. Ar zemnieku skuķi...

Ķēniņiene. Nu?

Pāžs. Viņa gaidīs Princi šovakar... lai rit parādītu viņam ... zvērus un putnus...

Ķēniņiene. Cikos?

Pāžs. Vienpadsmitos...

Ķēniņiene. Kur?

Pāžs. Pļavā pie birzs... tur, kur upe met līkumu...

Ķēniņiene (pasviež Pāžam maku). Ja Princis uzzinās par šo mūsu sarunu .. . Vai tu saproti, kas tad ar tevi notiks?

Pāžs. Jā ...

Ķēniņiene. Tu esi prātīgs zēns. (Noglauda Pāžam galvu un aiziet.)

Astotā aina

Vakars. Pļavā Kaķpēdiņa gaida Princi. Parādās sardzes viri. Kaķpēdiņa iekliedzas, grib aizbēgt, bet tiek sagūstīta un aizvesta.

Tālumā pulkstenis sit vienpadsmit. Uznāk Princis un

Pāžs.

Pāžs. Te tas ir.

Princis. Viņas vēl nav.

Pāžs. Nav.

Princis. Labi. Pagaidīsim.

Abi apsēžas.

Princis. Te patiešām ir neparasti skaisti... Pāžs. Jā.

Princis. Varu iedomāties, cik jauki te ir dienā. Pāžs. Jā.

Princis. Kur viņa kavējas?

Pāžs. Nezinu.

Princis. Man nepatīk neprecīzi cilvēki... Jā, ko no tāda zemnieku skuķa var gribēt... Izglītības trūkums ...

Pāžs. Jā ...

Satumsums. Skan pulksteņa tikšķi. Atkal iegaismojas. Pāžs un Princis, kuri vēl arvien sēž turpat. Pulkstenis sit divpadsmit.

Princis. Man pietiek.

Pāžs. Iesim?

Princis. Vai tu viņai skaidri pateici, ka vienpadsmitos?

Pāžs. Jā.

Princis. Un tieši šai vietā?

Pāžs. Jā.

Princis. Vai viņa nevarēja pārprast?

Pāžs. Nē.

Princis. Ķēniņienei bija taisnība: zemnieki ir negodīgi cilvēki. Labi, ejam.

Pāžs. Jā, jūsu majestāte.

Princis aiziet, Pāžs velkas viņam aiz muguras.

OTRAIS CĒLIENS Pirmā aina

Princis staigā pa istabu. Pāžs stāv, galvu nodūris.

Princis. Es pats esmu vainīgs. Mani taču brīdināja, ka aiz mūriem valda meli un nodevība.

Pāžs. Tā nav ...

Princis. Tu neko nesaproti. Cilvēkam ir jābūt godīgam. Pat ja tā ir tikai zemnieku meitene. Varbūt tu domā, ka viņa rīkojās pareizi? Ko tu klusē?

Pāžs. Es nezinu.

Princis. Tas ir ļoti slikti. Tas nozīmē, ka arī tu varētu tā izdarīt. Nu atbildi — varētu? Ko tu klusē?

Pāžs. Es nezinu.

Princis. Nē, es esmu vienkārši pārsteigts. Tātad

tu domā, ka ir krietni nepildīt solījumus?

Pāžs. Nav krietni.

Princis. Nu redzi nu. Labi, nerunāsim vairs par to. Es biju muļķis uz īsu brīdi, bet pieredze mani ir mācījusi, tagad saprāts ir atgriezies savā vietā. Vai Profesors vēl nav atnācis?

Pāžs. Droši vien ir. Jau piecas minūtes pāri desmitiem.

Princis. Lūk, tie ir cilvēki, no kuriem var pamācīties krietnumu. Ej sauc viņu iekšā! Nav glīti, ka es jau piecas minūtes lieku viņam gaidīt.

Pāžs. Jā, jūsu majestāte.

Princis. Ko tu kusties tik lēni kā miegaina muša? Vai neesi izgulējies?

Pāžs. Jā, jūsu majestāte.

Princis. Es arī neesmu daudz gulējis, bet turos. Labi, pasauc Profesoru un tad ej mazliet pagulēt!

Pāžs. Jā, jūsu majestāte. (Prom.)

Ienāk Botānikas profesors.

Profesors. Labrīt, jūsu majestāte!

Princis. Labrīt, Profesor! Kā jūtas jūsu kāja?

Profesors. Paldies par apvaicāšanos, majestāte, vēl labāk nekā vakar.

Princis. Patiesi priecājos to dzirdēt. Šodien es gandrīz vai varu teikt, ka jūs it nemaz vairs neklibojat.

Profesors. Jā, jūsu majestāte, var teikt, ka nemaz.

Princis. Tad ķersimies pie nodarbībām. Kur mēs vakar palikām?

Profesors. Vai jums iz4evās atrast Helichrg-sum arenarium?

Princis. Jā, profesor, es to noliku zem spiedes. Sīks un nožēlojams augs.

Profesors. Nē, nē, jūsu majestāte, Helichrysum arenarium ir virkne vērtīgu īpašību.

Princis. Es gan šaubos, bet labprāt ticu, jo runa taču ir par augu.

Profesors. Jā, jūsu majestāte, protams, par augu, par ko tad vēl?

Princis. Nu protams, par augu, Profesor. Jūs man gribējāt pastāstīt par Rhodiola rosea.

Profesors. Jā, jā, jūsu majestāte, to es neesmu aizmirsis ... Un tātad — Rhodiola rosea ...

Otrā aina

Cietuma pagrabā sēž Kaķpēdiņa. Atveras durvis, un ienāk

Pāžs.

Pāžs. Kaķpēdiņ ...

Kaķpēdiņa. Vai tu tas esi?... Es esmu te. Te ir tik tumšs.. N

Pāžs. Vai tu raudi?

Kaķpēdiņa. Nē. Es naktī mazliet raudāju ... Te skraidīja žurkas, un man bija bail. Vai Princis tevi sūtīja?

Pāžs. Nē. Viņš nezina, ka tu te esi. Pašlaik pie durvīm stāv mans draugs, bet drīz būs sardzes maiņa ...

Kaķpēdiņa. Tad jau viņš domā, ka es esmu viņu piemānījusi?

Pāžs. Jā.

Kaķpēdiņa. Tu pasaki viņam, ka es biju. Vai tu pateiksi?

Pāžs. Jā ...

Kaķpēdiņa. Par ko viņi mani apcietināja?

Pāžs (nodur galvu). Es nezinu . . .

Kaķpēdiņa. Varbūt tāpēc, ka Ķēniņiene neļāva Princim iziet ārpus pils, bet es viņu gaidīju?

Pāžs. Varbūt.

Kaķpēdiņa. Kas ar mani tagad notiks?

Pāžs. Es nezinu.

177

12 — 401

Kaķpēdiņa. Vai man nocirtīs galvu?... Jā?... Saki taču ...

Pāžs. Es nezinu ...

Kaķpēdiņa sāk raudāt.

Pāžs. Neraudi... neraudi...

Kaķpēdiņa. Kāpēc? ... Par ko? ... Ko es sliktu esmu izdarījusi?... Tu teici, ka vecais Ķēniņš ir miris... Bet Princis nav nemaz labāks... Es taču tev teicu...

Pāžs. Princis neko nezina.

Kaķpēdiņa (pārstāj raudāt). Vai viņš palīdzēs, kad tu pateiksi? ... Kāpēc tu atkal klusē?

Pāžs. Palīdzēs...

Kaķpēdiņa. Tu nerunā taisnību.

Pāžs. Noteikti palīdzēs.

Kaķpēdiņa. Bet ja Ķēniņiene viņam neatļaus? Pāžs. Es nezinu.

Kaķpēdiņa. Bet tu parunā ar viņu, labi?

Pāžs. Parunāšu.

Kaķpēdiņa. Paldies... Tu esi labs... (Raud.) Pāžs. Neraudi... Man tagad ir jāiet... Tūlīt mainīsies sardze...

Kaķpēdiņa. Neej vēl... Man te vienai ir bail... Pāžs. Es nevaru ... Tūlīt mainīsies sardze... Kaķpēdiņa. Bet tu pasaki Princim!

Pāžs. Jā, es pateikšu ... (Prom.)

Trešā aina

Prinča istaba. Princis darbojas ap spiedi. Ienāk Ķēniņiene.

Ķēniņiene. Labrīt, jūsu majestāte!

Princis. Labrīt, jūsu majestāte! Kā labi gulējāt? Ķēniņiene. Paldies, labi, un jūs? Da/bojieties vien.

Princis. Es vēlos aplūkot, kā ir noherbarizējusies Helichrysum arenarium.

Ķēniņiene. Es jūs netraucēšu.

Princis. Jūsu majestāte...

Ķēniņiene. Jā, Princi?

Princis. Es jutos vainīgs jūsu priekšā.

Ķēniņiene. Kā ir noherbarizējusies ... tā tur?

Princis. Lai vēl pastāv! Es gribētu ar jums parunāt.

Ķēniņiene. Labprāt, jūsu majestāte! (Apsēžas krēslā.)

Princis. Jūs man esat kā īstā māte... tāpēc es ceru, ka jūs mani sapratīsit.

Ķēniņiene. Esmu pārliecināta, ka mēs vienmēr sapratīsimies.

Princis. Jā, jūsu majestāte ... Man jums ir jāatzīstas, ka es rīkojos valdnieka necienīgi.

Ķēniņiene. Jūsu majestāte! Vai tas varētu būt?

Princis. Jā, diemžēl ta ir. Es nepaklausīju jūsu labajam padomam un vakarvakarā slepus izgāju ārpus mūriem.

Ķēniņiene. Ai, Princi, Princi...

Princis. Jā, tā tas bija.

Ķēniņiene. Un kā jūs turpmāk domājat rīkoties?

Princis. Es nekad vairs tā nedarīšu.

Ķēniņiene. Un kā jums tur patika?

Princis. Es nekad tur vairs neiešu.

Ķēniņiene. Var būt, ka tā arī bija pareizāk... ka jūs pats ar savām acīm visu redzējāt...

Princis. Vai jūs man piedodat?

Ķēniņiene. Es taču jums esmu tikpat kā īstā māte...

Princis. Paldies, jūsu majestāte... (Noskūpsta viņai roku.)

Ķēniņiene. Bet esiet gan turpmāk paklausīgāks!

Princis. Es jums apsolu — būšu.

Ķēniņiene. Vai jums tagad būs nodarbības?

12*

179

Princis. Jā, jūsu majestāte. (Pulkstenis sit vienpadsmit.) Ir vienpadsmit. Tūlīt būs klāt Zīmēšanas skolotājs.

Ķēniņiene. Mācieties, Princi, es jūs netraucēšu. (Pasniedz viņam roku, kuru Princis noskūpsta.)

Ķēniņiene aiziet, ienāk Zīmēšanas skolotājs.

Skolotājs. Labrīt, jūsu majestāte!

Princis. Labrīt, meistar! Kā klājas jūsu sievai un dēlam?

Skolotājs. Paldies par apvaicāšanos, jūsu majestāte. Viņiem klājas labi.

Princis. Priecājos. Ko mēs šodien darīsim?

Skolotājs. Ja jūsu majestāte neiebilst, es vēlētos, lai jūs šodien uzzīmētu kādu puķi.

Princis. Jā, lūdzu, meistar, es esmu gatavs.

Skolotājs. Lūk... (Izņem no somas kaķpēdiņas.) So kaķpēdiņu pušķi.

Princis. Piedodiet, ka es jums aizrādu, meistar, bet tās ir Helichrļjsum arenarium.

Skolotājs. Jā, protams, jūsu majestāte.

Princis. Un, ja jūs neiebilstat, tad es vēlētos zīmēt kaut ko citu.

Skolotājs. Jā, protams, jūsu majestāte... ko jūs vēlētos? ...

Princis. Nu, kaut vai Thermopsis lanceolata.

Skolotājs. Jā, protams, jūsu majestāte... bet kāds tas izskatās? ...

Princis. Tādā gadījumā es uzzīmēšu bļodu.

Skolotājs. Jā, lūdzu, jūsu majestāte... zīmējiet bļodu ...,

Princis (sauc). Pāž!... Pāž!... Pietiek gulēt!

$

Ieskrien Pāžs.

Pāžs. Es klausos, jūsu majestāte!

Princis. Jācer, ka tu tagad esi izgulējies?

Pāžs. Jā, jūsu majestāte ...

P ri n c i s. Kas noticis?

Pāžs. Nekas, jūsu majestāte ...

Princis. Kas noticis?

Princis. Ko tu tā minstinies? Gribi man kaut ko teikt?

Pāžs. Nē, jūsu majestāte.

Princis. Tad ej un atnes kādu bļodu. Tikai ne pārāk lielu.

Pāžs. Jā, jūsu majestāte ... (Prom.)

Princis. Kas viņam noticis?

Skolotājs. Es nezinu, jūsu majestāte ...

Ceturtā aina

Pils pagalms. Uznāk Sardzes priekšnieks un divi sardzes viri ar bluķi.

Priekšnieks. Kreiso, kreiso, viens, divi, trīs, kreiso, kreiso, viens, divi, trīs! Uz vietas — stāt!

Sardzes viri ar bluķi apstājas.

Priekšnieks. Zemē — likt!

Sardzes viri noliek bluķi.

Pirmais. Vai tad nu vajadzēja tik smagu bluķi? Otrais. Jā, vai tad nevarēja sameklēt vieglāku? Priekšnieks. Klusu! Mierā! Apkārt griezties! Soļos — marš!

Sardzes viri izpilda viņa pavēli un aizsoļo. Garām iet Pāžs, ieraudzījis bluķi, apstājas. Atkal nāk sardzes viri, nesdami bendes cirvi.

Priekšnieks. Kreiso, kreiso, viens, divi, trīs! Kreiso, kreiso, viens, divi, trīs! Uz vietas — stāt! Zemē — likt!

Sardzes viri noliek cirvi zemē.

P i r m a is. Ir nu gan smags cirvis!

Otrais. Kā viņš viens var tādu pacelt?

Priekšnieks. Viņam nav vis biezpiens muskuļos kā jums.

Visi tris smejas, tad pamana Pāžu.

Priekšnieks. Ei, ko tu atkal okšķerē?

Pāžs. Kas šeit notiks?

Priekšnieks. Es taču teicu, ka tu okšķerē. Tu tomēr esi spiegs. Grābiet viņu ciet!

Pāžs. Neuzdrošinieties! Es Prinča uzdevumā meklēju bļodu!

Sardzes viri sagrābj Pāžu.

Priekšnieks. Labi, laidiet viņu vaļā. (Pāžam.) Un tu ātrāk lasies pēc tās bļodas!

Pāžs. Kas šeit notiks?

Priekšnieks. Gadatirgus. Taisies vien prom, citādi likšu, lai vēlreiz saņem cietĶNu!

Pāžs aiziet. Uznāk Ķēniņiene ar pavadoņiem, Tiesnesis un Bende.

Priekšnieks. Mierā! Par godu viņas majestātei...

Sardzes vīri. Urā! Urā! Urā!

Ķēniņiene. Kāpēc tik skaļi? Princis mācās. Klusāk!

Priekšnieks (čukstus). Mierā! Par godu viņas majestātei...

Sardzes vīri (čukstus). Urā! Urā! Urā!

Ķēniņiene. Un tagad — atvediet apsūdzēto!

Priekšnieks. Apkārt griezties! Soļos — maršf Priekšnieks un sardzēs viri aizsoļo.

Ķēniņiene. Vai spriedums gatavs?

Tiesnesis. Gatavs, jūsu majestāte. īsi un saprotami noformulēts.

Ķēniņiene. Un dariet to ātri.

Bende. Viss būs gatavs viens un divi.

Sardzes viri uzved Kaķpēdiņu.

Priekšnieks. Kreiso, kreiso, viens, divi, trīs! Kreiso, kreiso, viens, divi, trīs! Uz vietas — stāt!

Viņi apstājas.

Ķēniņiene (Tiesnesim). Sāc!

Tiesnesis (lasa). Par valsts nodevību zemnieku skuķim, sauktam par Kaķpēdiņu, tiek piespriests nāves sods, nocērtot galvu pulksten divpadsmitos.

Kaķpēdiņa (kliedz). Par ko? Ko es esmu nodarījusi?

Ķēniņiene. Klusu! Princis mācās!

Sardzes vīri aizspiež Kaķpēdiņai muti.

Ķēniņiene. Cik ir pulkstenis?

Tiesnesis. Bez septiņām minūtēm divpadsmit. Ķēniņiene. Tad pārrakstiet spriedumu, ka sods ir jāizpilda bez septiņām minūtēm divpadsmitos.

Tiesnesis. Jūsu majestāte, sprieduma pārrakstīšana prasīs desmit minūtes.

Ķēniņiene. Tad nevajag. Pagaidīsim tās septiņas minūtes.

Nāk Pāžs ar bļodu.

Ķēniņiene. Ko tu te meklē?

Pāžs. Es nesu Princim bļodu ...

Ķēniņiene. Tad pazūdi ātrāk no šejienes! Pāžs. Jā, jūsu majestāte ...

Piektā aina

Princis un Zīmēšanas skolotājs Prinča istabā. Daudz bļodu. Zīmēšanas skolotājs aplūko zīmējumu.

Skolotājs. Nu jau, jūsu majestāte, jūs esat sasniedzis tik augstu meistarību bļodu zīmēšanā, ka es nezinu nevienu, kas spētu šai mākslā ar jums sacensties.

Princis. Labi. Pietiks. Man tās bļodas ir apnikušas.

Skolotājs. Jā, jūsu majestāte.

Princis. Ir bez sešām minūtēm divpadsmit. Divpadsmitos atnāks Ģeometrijas zinātņu doktors. Līdz: tam laikam es atpūtīšos.

Skolotājs. Atļausiet atvadīties, jūsu majestāte?

Princis. Jā, ejiet, meistar.

Skolotājs paklanās un prom. Uzskrien Pāžs ar bļodu.

Pāžs. Jūsu majestāte!...

Princis. Pietiek! Nes visas bļodas prom! Es tagad gribu atpūsties.

Pāžs. Jūsu majestāte ...

Princis. Es taču tev teicu, ka gribu atpūsties.

Pāžs. Uz vienu vārdu, jūsu majestāte!

Princis. Labi, runā. (Apsēžas krēslā.) Kas noticis?

Pāžs. Divpadsmitos pils pagalmā tiks izpildīts nāvessods Kaķpēdiņai.

Princis. Tā? Nu protams — ja jau cilvēks netur solījumu, tad līdz noziedznieka takai paliek tikai viens solis. Ko tad viņa ir izdarījusi?

Pāžs. Viņa gaidīja mūs tovakar norunātajā vietā, jūsu majestāte, bet sardzes vīri pēc Ķēniņienes pavēles viņu apcietināja pirms mūsu ierašanās.

Princis. Nesaprotu... Kāpēc viņa tika apcietināta?

Pāžs. Jūsu dēļ, majestāte. Tāpēc, ka viņa gaidīja jūs. /

Princis (pietrūkstas kajas). Ka tad Ķeniņiene to varēja zināt?

Pāžs (nodur galvu). Es to viņai izstāstīju, jūsu majestāte...

Princis. Tu?!

Pāžs. Ķēniņiene man draudēja, un es... bet nerunāsim par to, jūsu majestāte! Ir palikušas trīs minūtes!,

Princis. Es tūlīt likšu, lai viņu atbrīvo!

Pāžs. Jūs vēl neesat pilngadīgs, majestāte!

Princis. Nekas... Gaidi mani pie slepenās ejas ... Ņem atslēgu ... atslēdz jau durvis.

Pāžs. Pie slepenās ejas ir nolikts sargs.

Princis. Ko lai izdomā?... Ko lai izdomā?...

Pāžs. Jūsu majestāte, ir palikušas divas minūtes.

Princis. Vajadzētu ātri kaut kur dabūt naudu ...

Pāžs. Man ir, jūsu majestāte! (Izvelk maku.) To man Ķēniņiene iedeva par . . . to . . .

Princis. Iedod sargam šo maku ... saki, lai viņš aizkrien pēc alus... es zinu, ka visiem sardzes vīriem joti garšo alus... Saki, ka pats tikmēr pastāvēsi viņa vietā.

Pāžs. Bet ja viņš teiks, lai es pats aizeju?

Princis. Tad tu saki, ka pats arī alu izdzersi.

Pāžs. Es eju. Steidzieties, majestāte! Vēl pusminūte!

Sestā aina

Pils pagalms. Sāk sist pulkstenis.

Ķēniņiene. Sāciet!

Sardzes priekšnieks. Soļos — marš!

Kaķpēdiņu pieved pie bluķa. T ies nesis skaita sitienus. Pie vienpadsmitā sitiena Bende paceļ cirvi, uzskrien P r in-

c i s.

Princis. Stāt!

Visi pārsteigti sastingst. Izskan divpadsmitais sitiens. Ķēniņiene. Jūsu majestāte ...

Princis. Es zinu visu patiesību! (Sardzes vīriem.) Nost! Es te esmu valdnieks!

Ķēniņiene. Jūsu majestāte!

Princis. Klusēt! (Satver Kaķpēdiņu aiz rokas.) Man paka]! Aizliedzu piecas minūtes visiem kustēties un runāt! Citādi — galvu nost! (Ar Kaķpēdiņu prom.)

Ķēniņiene (kliedz). Princi!... Ko stāvat? Dzenieties viņiem pakaļ! Neaizmirstiet, ka Princis ir nepilngadīgs! Es te vēl pagaidām esmu valdniece! Sardzes priekšnieks. Skriešus — marš!

Sardzes vīri un viņu priekšnieks metas pakal bēgļiem. Bende

nolaiž cirvi.

Septītā aina

Princis, Kaķpēdiņa un Pāžs skrien pa slepeno eju. Sardzes viri dzenas viņiem pakaļ.

Princis. Kaķpēdiņ ... vai tu vēl vari paskriet? ... Kaķpēdiņa. Jā, jusu majestāte ...

Princis. Nesauc mani... jūsu majestāte ... Sauc mani vienkārši... par Princi...

Kaķpēdiņa. Jā, Princi...

Pāžs. Viņi tik un tā... mūs noķers... Skrieniet! ...

Princis. Un tu? ...

Pāžs. Es jūs panākšu... Satiksimies... tai pļaviņā ..

Princis. Labi... Tikai esi uzmanīgs...

Pāžs. Jā ... jūsu majestāte ...

Pāžs krustojumā apstājas, Princis un Kaķpēdiņa aizskrien. Uzdrāžas sardzes vīri.

Pāžs. Ātrāk! Ātrāk! Viņi aizskrēja turp! (Rāda uz pretējo pusi.)

Sardzes vīri aizskrien norādītajā virzienā. Pāžs metas pakaļ Princim un Kaķpēdiņai.

Astotā aina

Pļava uznāk Princis un Kaķpēdiņa, vēl nedaudz aizelsušies.

Kaķpēdiņa. Paldies tev, Princi!

Princis. Tas bija mans pienākums.

Kaķpēdiņa. Tu esi labs.

Princis. Neslavē mani. Tā man var samaitāties raksturs.

Kaķpēdiņa. Labi, Princi.

Princis. Cik te ir skaisti...

K a ķ p ē d i ņ a. Daudz labāk nekā tajos tavos mūros, vai ne?

Princis. Daudz labāk... Kas tā par skaņu?

Kaķpēdiņa. Tur dzied putni.

Princis. Iesim ... Parādi man putnus... Tikai sagaidīsim Pāžu...

Uzskrien P ā žs.

Pāžs. Viss ir kārtībā.

Princis. Iesim! Es atgriezīšos tikai tad, kad būšu pilngadīgs. Un tad es likšu nojaukt visus mūrus ...

Kaķpēdiņa. Iesim. Tikai neaizmirstiet — ja jūs gribat visu redzēt — ir jāiet uzmanīgi un klusi kā kaķim.

Visi tris aiziet.

Beigas.

VALDIS RŪMNIEKS UN ANDREJS MIGLA. VĒSTULE DZELOŅCŪKAI

Luga trīs cēlienos sešās ainās

.

DARBOJAS:

Rita, 13 g. v.

Toms, Ritas tēvs, 40 g. v.

Guna, Ritas māte, 35 g. v.

Stella, Ritas paziņa, 15 g. v.

Un vēl:

Papagailis Ringo, Ritas uzticamais draugs

Dzeloņcūka Dzelksni te, kura uz skatuves gan nav redzama, tomēr ir viena no galvenajām personām lugā

Darbība noris kādā Rīgas dzīvoklī trīs dienas pēc kārtas.

PIRMAIS CĒLIENS

Pirmā aina

Uz skatuves iekārtotas divas telpas — kreisajā pusē Ritas nelielā istabiņa, kuru apdzīvo ari papagailis Ringo; labajā pusē—Ritas vecāku istaba, kurā svētdienās ģimene ēd pusdienas. Dzirdams, kā atveras ārdurvis: tur atnākusi Rita ar saviem vecākiem. Rita ieskrien vecāku istabā.

Rita. Sveiks, Ringo!

Ringo (no Ritas istabas). Labr-r-r-īt!

Rita (ieiet savā istabā). Ringo, manu muļķīti, nav vairs rīts, ir jau pēcpusdiena!

Ringo. R-r-ringo gudr-r-rs! R-r-ringo gudr-r-rs!

Ritas vecāki ienāk savā istabā: Tēvs novelk žaketi, nosviež uz krēsla, Māte mirkli atlaižas uz divāna.

Rita. Protams, protams, Ringo ir ļoti gudrs, un tomēr ir pēcpusdiena, jāsaka — «Labdien!».

Ringo (spalgi). Labr-r-rīt! Labr-r-rīt!

Rita. Nu apdomā labi, Ringo, no rīta tu teici — «Labrīt!», bet tagad vairs nav rīts! Saki — «Labdien!». Ringo (spītīgi). Labr-r-rīt! Labr-r-rīt!

Rita. Esi gan tu spītīgs, Ringo! Labāk paklausies, ko es zooloģiskajā dārzā redzēju! Es ...

Māte. Nu beidziet jel! Galva plīst pušu!

Tēvs. Liec taču putnu mierā! Viņš nekā nesaprot! Rita. Bet, tēti, tu pats teici, ka putni un dzīvnieki uztver daudz vairāk nekā cilvēki!

Tēvs. Es?... Nu... Bet tavs Ringo ir ierindas putns. Redzi, viņš pat nemāk atšķirt rītu no vakara. Ringo (dusmīgi). Labvakar-r-r!

T ēv s. Nu re, tagad viņam vakars! Kā sabojājusies skaņuplate!

R i n g o. R-r-ringo gudr-r-rs!

Māte. Tīrais ārprāts! Atnāk mājās, miera nav! Nomokies pa Zooloģisko dārzu kā tāds . ..

Tēvs. Kad būs pusdienas?

Māte. Pusdienas? Ej pie ledusskapja un ēd!

Tēvs. Nu jau gan... Pat mušas neēd no ledusskapja!

Māte. Tad nevajadzēja nekur skriet! Varējām sēdēt mājās un ēst no rīta līdz vakaram.

Tēvs. Beidz! Labāk uztaisi kaut ko... (Paskatās pulksteni.) O, laiks ...

Rita. Jā. Mūsu raidījums!

Tēvs (pieiet pie televizora, ieslēdz). Jau sācies...

Māte. Ko? Es raušos pa virtuvi, bet tēvs ar mīļoto meitiņu atpūtīsies? Nu nē! (Piesteidzas pie televizora, izslēdz.) Vai tad es neesmu cilvēks, ko? Es nevaru svētdienā atpūsties?

Tēvs (žēli). Bet saproti taču... «Dzīvnieku pasaulē» ...

Rita (iznāk no savas istabas). Tēti, vai tad neskatīsimies? ...

Māte. Diezin vai jums abiem iznāks laika ... Tētis kopa ar savu mīļoto meitiņu gatavosies svinīgām pusdienām.

Tēvs. Bet...

Māte. Traukus jūs taču mācēsit uzlikt? (Aiziet uz virtuvi.)

R i n go (priecīgi). Tr-r-rauki! Tr-r-rauki! R-r-ringo gr-rib tr-r-rīs tr-r-raukus!

Tēvs. Vai tu re, kā ierunājās!

Rita. Ringo visu var! Tēti, ķersimies pie darba!

Tēvs (negribīgi). Jā jau, jā.

Abi klāj galdu.

Rita. Ieslēgsim televizoru! Ja mēs galdu saklāsim, mamma nebārsies! Tēti!

Tēvs (palūkojas uz virtuves pusi). Labi jau, labi. (Ieslēdz televizoru.)

Rita. Tas bija brīnišķīgs gājiens, vai ne, tēti? Un zini, kas man visvairāk patika? Dzeloņcūka!

Tēvs (skatidamies televizorā). Re, kāds smuks tīģerēns!

Rita. Tīģerēns? Tīri jauks... Bet vai tu ievēroji, kādas dzeloņcūkai bija spalvas? Kā tādas mīkstas adatiņas ...

Tēvs (liek traukus uz galda, brīžiem skatās televizorā). Kas par ūsām!

Rita. Ūsas? Es neievēroju... Varbūt dzeloņcūkai bija ... Bet vai tu ievēroji, tēti ...

Ienāk Ritas m āt e ar ēdamiem.

Māte. Tomēr ieslēguši... Kāpēc balto galdautu? Vajag strīpaino! Tas jau bija palietots!

Tēvs. Kā mēs varējām zināt, kādu vajag?

Māte (pikti). Ja nezina, vajag uzprasīt!

Rita. Bet tu, mammu, redzēji dzeloņcūku?

Māte (izbrīnījusies). Dzeloņcūku? (Ieskatās televizorā.) Nē, tie taču ir delfīni!

Tēvs. Iepriekš bija tīģeri.

Rita. Bet dzeloņcūka ...

Māte. Un veicīgāk jūs abi! Man drīz būs gatavs! Sālstrauciņu neaizmirstiet!

Rita. Tēti, vai dzeloņcūkas domā?

Tēvs. Delfīni? Delfīni domā! Kaut gan... skatoties, par ko jādomā. Piemēram, par dzīvi kā tādu varbūt arī ne ....

Māte. Nu, tad tev vajadzēja precēt delfīnmātīti! Tad būtu tieši laikā!

Tēvs. Guna, vai tu nevarētu mazliet... (Zīmīgi skatās uz Ritu.) Mēs savu esam izdarījuši... Baigi gribas ēst...

Māte. Kam tad negribas? Pulkstenis jau pusčetri. Sito gaisa gabalu dzīties ...

193

13 — 401

Tēvs. Kāpēc tad vajadzēja dzīties!

Māte. Es ceru, tu atminies, kāpēc mēs gājām uz Zooloģisko dārzu.

Tēvs (steidzīgi). Jā, jā... Es tikai brīnos, kāpēc tu izdomāji tādu, tik dīvainu, gājienu. Varējām tepat pa centru ...

Māte. Kāpēc es? Tu jau gribēji!

Tēvs. Kadas muļķības! Es — un Zooloģiskais dārzs?

Māte. Bet kurš tad izdomāja?

Rita. Es izdomāju.

Māte un Tēvs (reizē). Tu?

Rita. Es... Jūs taču abi klaigājāt, ka vienreiz vajagot visiem kopā kaut kur aiziet... Ogās negribējāt loraukt... Vai tad nebija brīnišķīgi? Tēti! Mammu!

Tēvs. Jā, brīnišķīga diena ...

Māte (ironiski). Visi kopā — pasaka! (Aiziet uz virtuvi.)

Rita. Tēti, bet tev taču patīk raidījums «Dzīvnieku pasaulē»?

Tēvs. Ā, tā ir pavisam cita lieta.

Rita. Bet Zooloģiskajā dārzā viņi ir acu priekšā ... Tikai būros ...

Tēvs. Toties televizorā — krāsaini...

Rita (apjukusi). Kā? Vai tad Zooloģiskajā dārzā zvēri ir melnbalti?

Tēvs. Nē, bet tur bija tumšs, es neredzēju.

Māte (ienākdama). Ko tu vispār redzi...

Rita (apdzisuši). Ak tā... Nu pareizi, jums jau nebija laika... Jūs atkal salīdzinājāt savu dzīvi ar kādu tur franču anekdoti.

Māte (uztraukti). Kaš, kas?

Rita. Es jau nedzirdēju, ko tētis tev čukstēja ausī.

Māte. Tom, ko tu runāji?

Tēvs. Ko es runāju? Tu visu laiku kā tāds radio!

Rita. Neko jūs tātad neredzējāt. Pat dzeloņcūku.

Matē (mierinoši). Kas tad tur bija ar tavu dzeloņcūku?

Rita. Nekas nebija... Viņai tikai bija tādas ļoti skumīgas acis ... Droši vien tāpēc, ka viena pati...

Tēvs. Tu re! Priecāties vajadzētu, ka viena pati... Te dažs labs pēc tā ilgoties ilgojas ...

Māte. Tom!

Rita. Jā, viņa bija viena pati... Un man pēkšņi izlikās, it kā es tur sēdētu, tajā būrī.. .

Māte. Atradusi, ar ko salīdzināt! Tu ej skolā, tev ir vecāki, Ringo ...

Rita. Jā, Ringo man ir...

Māte (piepeši, Ritai). Kādas tev atzīmes ang|u valodā?

Rita. Dažādas.

Māte. Trijnieki arī?

Rita. Gadās,

Māte. Bet cik piecnieku? Cik?

Rita. Kāpēc tu tā prasi, mammu?

Māte. Tāpēc, ka tur ir konkurss! Un tev jāmācās! Tom, Ritai vajag sarunāt privātskolotāju!

Tēvs. Jā, jā!

Māte. Nevis «Jā, jā!» kā parasti, bet gādā! Tas jautājums... Tas jautājums vienreiz ir jāatrisina.

Tēvs. Kāds jautājums?

Matē. Kāds, kāds? Kā no plaukta nokritis! Ritas jautājums.

Tēvs. Kas tas par īpašu Ritas jautājumu?

Māte. Apžēliņ ... cik es borēju ... Kā caurā mucā... Ritai jāmaina skola! Tas ir izlemts! Kas tā par skolu, kur Rita ir pašlaik? Tāda skoliņa, nekas vairāk! (Tēvam.) Pasaki man — cik tur inteliģentu cilvēku bērnu mācās? Bet angļu skolā ... Man viens pazīstams rakstnieks — mēs organizējām viņa uzstāšanos — teica, ja tikai vajag . . .

Rita. Bet, mammu, man patīk manā skolā!...

Zvana pie durvīm.

13*

195

Rita. Es atvēršu! (Aizskrien.)

Tēvs. Galīgi dulla ar savām skolas maiņām!

Māte (nikni, Tēvam). Un tu? Apkaunējies būtu! Rita visu redz un dzird!

Tēvs. Pati apkaunies! Es jau nemāku izlikties tā kā tu.

Māte. Ko? Es izliekos? Nē!

Nāk Rita un Stella.

Stella (klusi, Ritai). Tu nemaz nevari iedomāties, kas tā ir par lietiņu! Tagad izdevīgs bridis...

Rita. Bet vēlāk nevar?

Stella (skaļi). Labdien!

Māte. Labdien, labdien, Stelliņ... Nu, kā tad klājas?

Stella. Pa pirmo!

Māte (aplūko Stellu). Tu izskaties ļoti eleganti.

Stella (tīši nevērīgi). Nekas īpašs. Tētis atveda no Anglijas.

Māte. O! Tom, tu paklausies ...

Tēvs. Jā, jā.

Stella (Ritai). Es uz brītiņu ...

Abas ieiet Ritas istabā.

Māte (klusi). Tom, vai tu vismaz kartupeļus nokāst varēsi?

Tēvs. Kāpēc — vismaz? It kā es būtu atteicies palīdzēt.

Māte. Nebūtu tik ilgi kašķējies, sen būtu ēduši.

Abi prom.

Stella. Nenožēlosi, ka es tev saku! Kolosālākie ieraksti!

Rita. Man jāēd pusdienas.

Stella. Pusdienas? Tik vēlu!'... Paklausies —-kur tu biji? Es ap diviem pieskrēju — neviena nav!

Rita. Mēs bijām Zooloģiskajā dārzā.

Stella (smejas). Zooloģiskajā darza? Vai jus esat jukuši?

Rita. Kāpēc jukuši? Tāpat vien aizgājām.

Stella. Es nu gan... Neatceros, kad tur pēdējo reizi esmu bijusi — laikam pirmajā klasē... (Nevar nomierināties.) Ko tad tu tur redzēji? Zvērudārzā?

Rita. Daudz ko... Dzeloņcūku, piemēram.

Stella. Dzeloņcūku? (Pēkšņi.) Paklau, ja tu mīli dzīvniekus, tev tūlīt jāskrien pie manis. Man taču tur ir jaunākais cikls — «Zvēri»!

Rita. Zvēri? Kādi zvēri?

Stella. Visādi. «Heavy heavy» jaunākie ieraksti. Par dinozauriem... Pilnīgi autentiskas skaņas! Ierakstīts brīvā dabā!

Rita. Arī dinozauri? ...

Stella (samulsusi). Tā tur teikts... Bet pats galvenais — uzmini, kur man ierakstīti visi tie grāvēji!

Rita. Kā — kur? Droši vien atkal jaunā magnetofonā.

Stella. Bet — kādā! (Nenocietusies.) Pildspalvā.

Rita. Tas ir, kā — pildspalvā?

Stella. Vienkārši. Man ir pildspalva, kas dzied un runā.

Rita. Nu tu gan mels!

Stella. Ne uz to pusi. īsta runājoša pildspalva. Var rakstīt sacerējumu un reizē klausīties «Heavy heavy». Japāņu elektronikas brīnums.

Rita. Ak japāņu ...

Stella. Es jau būtu atnesusi parādīt, bet — redzi, man tā pildspalva vēl nav uzdāvināta.

Rita. Nekā nesaprotu.

Stella. Mans tēvs dāvina man dzimšanas dienā! Bet viņš atkal ir ārzemju komandējumā — un dāvana skaitās noslēpta pie mammas. Es, protams, arī tēloju, ka neko nezinu! Nu nāc! Kamēr mamma frizētavā...

Rita. Nezinu ... Man gan jāēd ...

Stella. Tad nu liela muiža — jaēd!

Ienāk Māte.

Māte. Vai Stella nepaliks pie mums uz pusdienām?

Stella. Paldies, Ritas mamm, es jau paēdu ... Es gribēju Ritu nolaupīt...

Rita. Jā, mammu, es aizskriešu ...

Māte. Kas tev — deg, vai? Pusdienas taču.

Ienāk Tēvs.

Tēvs. Lai deg! Paēdīsim divatā.

Stella. Man tiešām žēl... Varbūt... (Jautājoši skatās uz Ritu.)

Rita. Iesim, Stella? Mammu, es nebūšu ilgi.

Māte. Lai nu tā būtu... Redz, cik tev labi, draudzene tepat blakus. Nav pat kurpes jāvelk.

Stella. Uz redzēšanos!

Abas ar Ritu iet prom.

Māte un Tēvs. Visu labu! (Bridi abi klusēdami ēd.)

Māte. Kopā pavadīta svētdiena. Brīnišķīgi!

Tēvs. Nesāc nu atkal!

Māte. Jā, jā, tā jau tava mīļā meitiņa.

Tēvs. Tu tā runā, it kā Rita būtu svešs, pieņemts bērns.

Māte. Kāpēc pieņemts? Bet kas tā par modi? Kā citi pasvilpj, tā skrien. Tevī atsitusies...

Tēvs. Tad nevajadzēja atļaut.

Māte. Ek, ko tur... Nelaidīsi — tu pirmais pukstēsi. Neapēd visu! Atstāj Ritai!

Tēvs. Var jau vispār neēst.

Māte. Tā jau pa māju dzīvo viena ar savu Ringo...

Tēvs. Būtu brālis, nebutu vieita.

Māte. Oho, redz, ko izdomājis! Vēl vienu bērnu?

Ringo. Bēr-r-rnu ... Bēr-r-rnu ...

Mutes un Tēva strids pieklust, turpinās Ringo izsaucieni. Abas istabas uz bridi satumst. Nāk mājās Rita. Māte un Tēvs, iekaisuši stridā, viņu nepamana. Rita klusītēm paver ēdamistabas durvis, bet, izdzirdusi savu vārdu, neviļus apstājas.

Māte. Kas Ritai? Mēs izlemsim! Un kāpēc ne? Divistabu dzīvoklis mums ir? Ir. Apmainīsim pret diviem vienistabas.

Tēvs. Un kā tad mēs Ritu sadalīsim?

Māte. Tur nav ko dalīt, Rita paliks pie manis. Tēvs. Tev viss ierēķināts.

Māte. Nu labi, labi. Vienu nedēļu Rita lai padzīvo pie manis, vienu pie tevis.

Tēvs. Skaisti!

Māte. Tu taču pats gribēji. Un dzīvosim kā cilvēki. Kāda velna pēc mums asinsspiediens jāuzdzen? Rīt pat iesim un iesniegsim šķiršanos!

Tēvs. Ej tūlīt!

Māte. Un kāpēc ne? Iešu ar!

Tēvs. Tā nu tevi svētdienā tur kāds gaida!

Rita klusi aizver durvis, iziet ārā, piezvana pie ārdurvīm. Tēvs. Zvana.

Māte. Ja. (Pieceļas, iet atvērt.)

Pēc briža Rita ar Māti ienāk istabā.

Māte. Kāpēc zvanīji?

Rita. Atslēgu aizmirsu mājās.

Matē. Vajag ņemt līdzi, cik reižu esmu teikusi... Ja nu mēs ar tēvu būtu izgājuši...

Rita klusēdama ieiet savā istabā, izņem no kabatas atslēgu un noliek uz galda, nāk atpakaļ uz ēdamistabu.

Rita. Jūs jau paēdāt?

Māte. Apžēliņ, cik tad pulkstenis?!

Rita. Ak jā ... Tēju nedzersit?

Tēvs. Varbūt... (Skatās jautājoši uz Māti.) Rita. Pagaidiet!... (Ieskrien savā istabā, iznes

burciņu ar dzērvenēm.) Tēti, mammu ... es ... padzersim tēju ... Te man mazs ciemakukulis jums abiem ... mums visiem ...

Māte (paņēmusi burciņu, priecīgi). Ei! Dzērvenes? Kur tu izrāvi? Nopirki?

Tēvs. Mūsu gardums! (Mātei.) Atceries... (Apraujas.)

Rita. Gribēju sagādāt pārsteigumu... Jūs taču vienmēr brēcat — kad tiksim uz mežu, kad tiksim uz mežu... Vakar ar Stellu bijām... Viņas mamma ar mašīnu aizveda ... Tepat netālu ...

Māte. Nūja, ko tu bagātam padarīsi... Būtu mums mašīna ...

Tēvs. Varbūt tiešām padzersim? (Skalās uz Māti.)

Māte. Dzērvenes... Desmit gadus neesmu ēdusi... (Nogaršo.) Dzer, Ritiņ, ar tēvu... Es... (Iet pie telefona, zvana.) Hallo, vai pats rakstnieks būtu mājās? (Saruna kfūst klusāka, Māte brīžam iesmejas.) Jā, jā, mums jānorunā par angju skolu... Tā turpmāk nevar ... (Pēc brīža noliek klausuli.) Man ... Jāaiziet... (Ritai.) Paskaties multfilmas... Sešos būs... Un paēd!

Tēvs (pielec kājās). Cūcība!

Māte. Jā! Man jārūpējas par meitas likteni! Ja jau tu nevari! (Prom.)

Rita. Tēti, mēs nedzersim tēju?

R i n g o. Labvakar-r-r!

Tēvs. Jā, Ringo, vārds vietā — vakars jau klāt... Svētdiena aizvadīta ... (Grasās iet prom.)

Rita. Tēti, tu aizej?

Tēvs. Jā... Man../. Es drīz atnākšu, meitiņ. (Prom.)

Rita. Nu, Ringo, skatīsimies gtkal multfilmu?

Ringo. Kar-r-ralis! Kar-r-raliene!

Rita (paskatās programmā). Nē, šodien nebūs ne karaļa, ne karalienes... Tikai «Ezītis miglā»...

Otrā aina

Vels vakars. Rita istabā ir viena pati, aizmigusi. No loga iespīd bāla mēness gaisma. Ielido Rin go, ēna no viņa šķiet

cilvēka augumā.

Ringo. Labvakar-r-r! Labvakar-r-r!

Rita (pieceļas sēdus). Ko? Kas noticis? Guli, Ringo, guli!

Brīdi klusums.

Ringo. Labvakar-r-r! Labvakar-r-r!

Rita. Nu, kas tev lēcies, Ringo? Guli! Ir vēls! Visi guļ.

Ringo. Pārdoti, visi neguļ. Es, piemēram, esmu augšā.

Rita pielec stāvus.

Rita. Ko?! Vai es nepārklausījos? Tu, Ringo, māki runāt?!

Ringo. Kāpēc ne? Es taču esmu runājošais papagailis!

Rita. Nē, es laikam tomēr sapņoju.

Ringo. Pārdoti, itin nemaz! Ringo māk runāt! Ringo ir briesmīgi gudrs!

Rita. Ringo gudrs? Bet dienas laikā? Kurš tad nemācēja pateikt «Labdien»?

Ringo. Kā tu nesaproti, Rita! Man tādi vārdi nepatīk, pardon\

Rita. Kādi vārdi?

Ringo. Tādi — bez «r». Labdien... Kas tas par vārdu?! Neviena «r»! Re, labrīt, labvakar — tie ir vārdi! Bet vēl labāk — pardon\ Ja man būtu teikšana, es pārveidotu valodu tā, lai visos vārdos ir «r».

Rita. Ringo, Ringo, tu nu gan esi prātvēders! Vai negribi vēl palidot? Nakts ir tik silta un mierīga...

Ringo. Nupat jau atlidoju.

Rita. Kur tu biji?

Ringo (nevērīgi). Zooloģiskajā dārzā.

Rita. Zooloģiskajā dārzā? Vai tikai tu, Ringo, nebūsi pastrādājis kādus nedarbus?

Ringo. Nē, nē, es ar muļķībām nenodarbojos, pārdoti. Te bija atskrējuši mazie knēveļi zvirbulēni no zvērudārza, mani ļoti lūdzot.

Rita. Vēl trakāk! Kas tad tevi lūdza? Citi papagaiļi?

Ringo. Pārsteigums, Rita, pārsteigums! Man briesmīgi patīk pārsteigumi. Un tev?

Rita. Tikai patīkamie, Ringo.

Ringo. O, es nešaubos, tas būs viens briesmigi patīkams pārsteigums! Uzmini, Rita, ko es tev atnesu!

Rita. Es? Lai uzminu? Vai tas nav sapnis? (Nomākti.) Murgi, nekas vairāk. (Ielūkojas vecāku istabā.) Neviena nav... (Atgriežas savā istabā, apguļas.)

Ringo (nepacietīgi). Labvakar-r-r!

Rita (uztrūkstas). Kas noticis?

Ringo. Nekas nav noticis, pardon. Es tikai teicu — labvakar!

Rita (priecīgi). Tātad tā ir īstenība?

Ringo (dusmīgi). Ko tu visu laiku prašņā un šaubies? Es te pūlos tevis dēļ, skrienu ...

Rita. Ko?! Manis dēļ?!

Ringo. Protams, tevis dēļ! Tātad nevari uzminēt? Nevari? Te būs. (Sniedz Ritai kādu tīstokli.)

Rita (paņēmusi). Kas tas ir?

Ringo. Vēstule.

Rita. Vēstule? No kā?

Ringo. No dzeloņcūkas.

Rita. No dzeloņcūkas! (Lasa vēstuli.) «Sveicināta, Rita ... Es visu dien'u domāju par Tevi. Kāpēc Tu apstājies pie necilās dzeloņcūkas? Parasti manam mājoklim cilvēki skrien garām. Pie lāčiem, ziloņiem, pērtiķiem.. . Tu, Rita, biji pirmā, kas tik ilgi mani apbrīnoji ... Man pat likās, Tu gribēji ar mani parunāt...» (Pārtrauc lasit vēstuli.) Paklau, Ringo, — dzeloņcūkas arī runā?

Ringo. Jā, tas ir, nē.

Rita. Nekā nesaprotu.

Ringo. Jā — viņas runā, kā jau visi zvēri, kas sevi ciena, bet nē — viņas nerunā cilvēku valodā, un lu, pardon, neproti dzeloņcūciski.

Rita. Bet, Ringo, kā tad dzeloņcūka varēja uzrakstīt vēstuli?

Ringo. Pardon, ar manu palīdzību.

Rita. Tātad tu uzrakstīji vēstuli?

Ringo. Tikai pierakstīju. Kas man: viens divi — un gatavs! Es esmu briesmīgi gudrs! Es zinu visas putnu un zvēru valodas!

Rita. Nelielies, Ringo!

Ringo. Es nemaz nelielos, pardon. Bet lasi taču vēstuli!

Rita. Jā! (Turpina lasit.) «Un vēl es ievēroju — Tev bija tādas skumīgas acis...» (Pārtrauc lasit.) Kā?! Es redzēju, ka tieši dzeloņcūkai ir skumīgas acis!' (Turpina lasit.) «Varbūt es varu Tev palīdzēt? Taisnību sakot, nekāda jautrā es neesmu, bet mums abām kopā tomēr vieglāk... Vai drīkstu cerēt uz Tavu atbildi? Tavs uzticamais draugs Ringo ...»

Ringo (iejaucas). Lasi uzmanīgi, tā ir pati svarīgākā doma, tur ir par mani!

Rita (lasa), «...atgādās Tavu vēstuli, kad tikai Tu vēlēsies... Viņš ir īsts draugs. Paliec sveika! Tava dzeloņcūka ...» Ringo, saki — ko man darīt? Vai dzeloņcūka man palīdzēs? Un tētim un mammai?

Ringo. Pardon, kas tur ko prātot? Sēdi un raksti? Par taviem vecākiem es šaubos, bet tev dzeloņcūka noteikti palīdzēs!

Rita. Bet... Kāpēc tu šaubies par maniem vecākiem? Arī viņiem jāpalīdz! Viņi ir tik nelaimīgi!

Ringo. Tur nekas nesanāks, pardon.

Rita. Kā?

R i n g o. Tikai šķirties. Tad tavi vecāki bus laimīgi.

Rita. Atjēdzies, Ringo, ko tu runā?! Nu gluži kā mana draudzene Stella!

Ringo. Šķirties. (Attēlo Tēvu.) Tu man esi kā rūgta nāve! (Attēlo Māti.) Meduspods atradies! (Pārgudri.) Vislabāk, Rita, šķirties! Un dzīvokļus mainīt! Apnicis! Iedomājies, mēs ar tevi gluži jaunā vietā...

Rita (apjukusi). Kas tevi samācījis, Ringo?...

Ringo. Es pats zinu! Ringo ir gudrs!

Rita. Ko tu, Ringo, zini...

Ringo. Vairāk par tevi gan! Kad tu neesi mājās, tavi vecāki par tevi, viens par otru... Nē, pardon, man knābis neveras atkārtot!

Rita (spītīgi). Un tomēr mēs ar dzeloņcūku kaut ko izdomāsim! Uzrakstīšu vēstuli un... Tikai... Vai dzeloņcūka sapratīs manu vēstuli?

Ringo (apvainoti). Bet es? Ringo ir pavisam briesmīgi gudrs! Ringo māk četri tūkstoši četri simti četrdesmit četras putnu un zvēru valodas! Un pārtulkot dzeloņcūciski tavu vēstuli man ir tīrais nieks! iegaumē, Rita, — četri tūkstoši...

Rita (pārtrauc). Ringo, bet vai tu mazliet, tā •sacīt...

Ringo. Ko — mazliet?! Pardon, nu vismaz četri simti četrdesmit četras valodas es zinu noteikti!

Rita. Lai nu būtu pēc tava prāta, Ringo... (Piesēžas pie galda, sagatavojas rakstīšanai.) Tā ... Bet, Ringo, kā lai dzeloņcūku uzrunāju?

Ringo. Kā? Dzeloņcūka ir dzeloņcūka!

Rita. Vai tad viņai vārda nav? Kā tad citi Zooloģiskā dārza iemītnieki viņu uzrunā?

Ringo (nopūties). Nekā neuzrunā.

Rita. Cik netaisnīgi! Nabaga'dzeloņcūka! Nē, tā nevar! Es ... es došu dzeloņcūkai vārdu! Dzelksnīte... jā, Dzelksnīte! Kā tev šķiet, Ringo?

R i n g o. Dzelksnīte? Hm ... tīri sprauni... Bet... I.abāk gan būtu kaut kas rūcošs, rumulējošs, kaut vai rotējošs ... Piemēram, Rabarberīte ... nē, tas nederos ... Rakarīte ... arī ne ... Ruksīte!

Rita. Nē, Ringo... Tie gan ir skaisti vārdi, bet šoreiz lai paliek bez «r». Es labāk saukšu par Dzelk-snīti.

Ringo (negribīgi). Dzelksnīte... Manis pēc, šoreiz es tev piekrītu. Bet tikai šoreiz! «R» burts taču ir vislabākais pasaulē!

Rita. Ak tu, lielais valodniek... Tātad... (Raksta un skaļi runā Ildzi.) «Labdien, mīļā Dzelksnīte! Nedusmojies, lūdzama, ka izdomāju Tev vārdu, bet kā es varu ar Tevi sarunāties, ja Tev nav vārda? Tātad Tu man jautā, kāpēc es apstājos pie Tava būra, mīļā Dzelksnīte ... Cik jocīgi iznāk — mēs skatījāmies viena uz otru un domājām vienu un to pašu ... Man šķita, ka Tu esi ļoti noskumusi un Tev nav neviena drauga ...»

Ringo. Nepareizi, nepareizi!

Rita (satrūkusies). Kas nepareizi?

Ringo. Par draugiem nepareizi. Pirmkārt, es esmu dzeloņcūkas, pardon, Dzelksnītes draugs, un, otrkārt, arī tu būsi Dzelksnītes draudzene!

Rita. Tu domā, Ringo? (Turpina vēstuli.) «Piedod, Dzelksnīt, uzrakstīju, ka Tev nav neviena drauga, bet mans Ringo... Tikai nedomā, Dzelksnīt, ka negribu, lai Ringo ar Tevi satiekas, agrāk es nemaz nezināju, ka Ringo Tevi apciemo... Bet lielākoties tu esi viena, Dzelksnīt, uzraksti, kas ir ļaunāk — dzīvot vienatnē, kauties pašai ar savām domām vai arī... Jā, Tu teiksi, Tev ir vecāki, viņi arī bija tur, Zooloģiskajā dārzā ... Bet kāpēc viņi ir tik aizņemti? Kādi kari viņiem jāizkaro? Vai viņi kādreiz ir bijuši laimīgi? Man reizēm šķiet, ka viņi nemaz mani nepamana ... Vai es kādreiz būšu tāda pati?» (Raud. Pēc briža turpina.) «Es ļoti gaidīšu atbildi, mana mīļā Dzelksnīte ... Tava

Rita.» (Saloka vēstuli, sameklē aploksni.) Tā. Ringo, vai tu aiznesīsi Dzelksnītei?

Ringo. Nē, es nenesīšu, Rita.

Rita. Kā?!

Ringo. Es transportēšu!

Rita. Ak tu viens... Un izlasīsi Dzelksnītei?

Ringo (apvainoti). Bet kā tad citādi, pardon? Dzelksnīte taču briesmīgi gaida!

Rita (priecīgi). Gaida?

Ringo. Protams! Es Dzelksnītei teicu, ka Rita ļoti grib uzrakstīt vēstuli un tāpēc atbilde būs itin drīz.

Rita. Bet... bet kā tu to zināji, ka es... gribu rakstīt Dzelksnītei?

Ringo. Ringo visu zina! Man ir briesmīgi liela pieredze! Es esmu ārkārtīgi vecs! Jau pirms četrdesmit četriem tūkstošiem gadu es ...

Rita. Nepūt pīlītes, Ringo!

Ringo (apvainoti). Es ar tādām lietām nenodarbojos. Un pīles man vispār nepatīk. Iedomājies, Rita, viņas nemāk izteikt burtu «r»!

Rita. Ak tu, mans briesmīgi gudrais Ringo... (Izlaiž Ringo pa logu.) Steidzies, Ringo!

Ringo prom.

Rita (klausās). Tēta un mammas vēl arvienu nav... Tētis droši vien pie sava priekšnieka spēlē kārtis... Bet mamma... mamma laikam aizskrēja pie sava rakstnieka... Muļķīte... Varbūt? (Ieklausās.) Nē, nav... Nabaga Ringo ... Viņš sēž un klausās, kamēr tētis un mamma ... Es viņu saprotu ... Varbūt arī man kaut kur aizlidot? Kur nešķiras un nedala dzīvokļus... Raksti man, Dzelksnīt, raksti! (Apguļas.)

Satumst. '

OTRAIS CĒLIENS

Pirmā aina

Atkal redzamas Ritas un viņas vecāku istabas. Rita ir savā istabā, nervozē, bažigi lūkojas uz dzīvokļa ārdurvju pusi.

R i n go. Tr-r-rakums! Tr-r-rakums!

Rita. Jā, Ringo, nu ir tiešām trakums! . . . Bet es citādāk nevarēju... Tu taču man piedosi, Ringo? Un Dzelksnīte?

Ringo (spītīgi). Tr-r-rakums! Tr-r-rakums!

Rita. Izbeidz, Ringo!.

Dzirdams ārdurvju troksnis, istabā nenoģērbusies iedrāžas Māte. Pa atvērtajām durvīm ieraudzījusi Ritu, Māte grib mesties tālāk, tad apstājas un apsēžas.

Māte (mierīgi). Panāc šurp, meitiņ!

Rita lēni ienāk vecāku istabā.

Māte. Vai tev pulkstenis strādā? Laikam jau vecs. Mēs ar tēvu sen grasījāmies pirkt jaunu.

Rita. Nē, mammu, vēl ir tīri pieklājīgs, neniķojas. Māte. Neniķojas, tu saki? Es jau domāju, es cerēju, ka būs iznācis pārpratums. Iet pareizi, tu saki? Rita (spītīgi). Jā. Un nebija nekāda pārpratuma. Māte. Bet vai tu, meitiņ, vispār saproti, ko tu esi ievārījusi?

Rita. Neko es neesmu ievārījusi.

Māte. Ak neko? Bet vai tu... apsver savā prā-tiņā, kas tagad notiks?

Rita. Ko tu uztraucies, mammu? Nekas taču nav noticis.

Māte (eksplodē). Ak nekas nav noticis?! Nu kā tad, patiesi — nekas nav noticis!! Bet pasaki man, kā lai es tagad skatos rakstniekam acīs?!

Rita. Nē, es nesaprotu, kādi tur vēl rakstnieki! Ringo (blakusistabā). R-r-rakstnieks!

Māte. Iedomājieties tikai — viņa nesaprot! Sim-

tiem reižu esmu borējusi — angļu skolā par zilām actiņām neuzņem! Un vēl tagad, kad mācību gads iesācies... Vajadzēja jau vasarā... Bet tava spītība... Vai tu maz zini, ko tas man prasīja? Rakstniekam vajadzēja zvanīt uz ministriju! Nē, ko es stāstu, ne uz ministriju, bet atbildīgam ministrijas darbiniekam uz vasarnīcu! Traucēt viņu atpūtā! Par kaut kādu Ritu, kura ļoti grib mācīties angļu skolā!

Rita. Mammu, es negribu.

Māte. Vai tu re! Interesanti zināt — kāpēc tu negribi?

Rita. Kā — kāpēc? Man patīk mūsu skolā. Tuvu pie mājām ... Te man draudzenes ...

Māte (izsmejoši). Draudzenes? Tādas čirkas vien ir tavas draudzenes! Labi, ka viņas te pie mums nevelkas ... Un viņu vecāki? Varbūt ministri, rakstnieki, žurnālisti? Atļaujiet pasmaidīt! Tavā skolā jau kārtīgi bērni neiet! Te taču ir nomale! Kas tad te dzīvo? Rīgā ir tikai divi kārtīgi rajoni — centrs un Mežaparks! Draudzenes šai...

Rita. Bet tu jau nepazīsti manas draudzenes.

Māte. Un negribu ar! Tur, angļu skolā, taču mācās viss nākamais inteliģences zieds! Ministru bērni, rakstnieku bērni... Varbūt tomēr aizmirsi? Mēs taču sarunājām — pulksten trijos satiksimies pie skolas ieejas! Pulkstenis pusčetri — tevis nav!

Atskan telefona zvans.

Māte (enerģiski pieiet pie telefona, skali sauc). Jā! (Piepeši maina balss toni.) Vai, nē, ko jūs, nemaz neiztraucējāt... Steidzos pie telefona, mazliet paklupu ... Vai, paldies, meistar, ka jūs atrodat laiku manai meitai. (Skatās nikni uz Ritu.) Mēs... šodien... mēs sarunājām uz citu dienu... Ritina mazliet apsli-musies ... Jā, jā, obligāti! Noteikti piezvanīšu! Un kā jaunais romāns? Ak kinoscenārijs? Par laukiem? Jā, jā, tas ir aktuāli... Tur tagad pārkārtošanās ... Mēs

visi nākam no laukiem... Dubļus bridām... Kā jūs teicāt? Sidraboti? Jā, protams, sidraboti... Visu labu! (Noliek klausuli.) Tā. Dzirdēji?

Rita. Dzirdēju.

Māte. Lūk, kā pats godājamais rakstnieks par tevi uztraucas! Atraujas no darba! No kinoscenārija! Domā par tevi! Bet tu?! Vai tad es varu viņam teikt taisnību? Samelojos par deviņiem mēmiem ... Un ja nu godājamais rakstnieks piezvana skolas direktorei? Man aiz kauna vai zemē jāielien! Iedomājieties, jaunkundzei negriboties mācīties angļu skolā! Traks var palikt! Rakstnieks tevis dēļ...

Ringo. R-r-rakstnieks!

Rita. Ne jau manis dēļ... Tavs kinoscenārists mani nepazīst!

Māte. Bet mani viņš pazīst! Viņš ir ievērojams rakstnieks! Par viņu drīz skolā mācīsies!

Ringo. R-r-rakstnieks! R-r-rakstnieks!!!

Māte. Apklusini to muļķa putnu!!!

Rita. Nedusmojies, mammu ... Man tiešām negribas uz angļiem... Un mūsu skolā arī ir labi skolotāji ...

Māte. Ko tu saproti no skolotājiem! Un tava nākotne ...

Rita. Tu jau, mammu, runā tā, it kā man par diplomātu vai ministru jāmācās. Man neko nevajag.

Māte. Pietiek!

Noklaudz ārdurvis, ienāk Tēvs.

Tēvs. Ko nu bļauj, jau liftā dzird, ka skandāls iet vaļā!

Māte. Paskaties uz savu mīļo meitiņu!

Rita. Tēt, es tev visu paskaidrošu ...

Māte. Nē, vispirms es paskaidrošu! Mums bija sarunāts, bet Rita neatnāca!

Tēvs. Kas bija sarunāts?

Māte. Kā — kas? Angļu skola! Bet Rita...

209

14 — 401

Rita. Tēti, es tūlīt...

Tēvs. Vēlāk, vēlāk, meitiņ ... Es esmu noguris un gribu ēst. (Paskatās pulksteni.) Pag, drīz būs «Šodien pasaulē» ...

Māte. Kāda tev vēl pasaule... Trakomāja te ir! Tēvs. Beidz... Apriebies. (Aiziet uz virtuvi.) Māte (pieskrien pie Ritas). Nu tu redzi, kāds ir tavs tēvs? Tu redzi? Tu arī gribi tāda pati kļūt? Tu... (Purina Ritu.)

Atskan ārdurvju zvans. Māte apraujas. Pēc briža istabā ienāk

Stella.

Stella. Labdien!

Māte. Labdien, labdien, Stelliņ ... Diez kur tad mūsu tētis ... (Grasās iet uz virtuvi, tad pagriežas pret Ritu.) Tu ... (Apraujas un aiziet.)

Stella. Nu, ko tu trīcinies? Kas noticis?

Rita. Nekas nav noticis.

Stella. Nemāžojies! Droši vien morāli lasīja.

Rita. Nē... Nekas, tiešām nekas.

Stella. E, sīkumi! Senčus nevajag ņemt galvā! Visas tās moralizēšanas .. . Pupu mizas, kā teiktu Harijs.

Rita. Harijs? Kāds Harijs? Varbūt Andris?

Stella. Nē, šoreiz Harijs. Tu saproti, kas par desām: sēžam tepat «Rostokā» ar skuķiem, piesitās viens tāds foršs ... No dārziņiem ... Uzreiz redzams — mūziķis... Vijoli spēlējot... Bet, zini, vakaros kādā ansamblī piehalturē uz «Jamahas».

Rita. Kādas tur vēl Jamahas?

Stella. Kā — kādas? Tagad katrs ansamblis, kas sevi ciena, iegādājas «Jamahu»! Vismaz normāls sintezators! '

Rita. Bet vijole?

Stella. Pag, nepārtrauc mani. Vārdu sakot, Harijs... Norunājām šovakar iet uz diseni, tepat klubiņā blakus skolai... Būs slavenais «Zig-zag» ... Bet velns

viņu zin ... Tas mopsis Andris ari nāk virsū kā miegs ... Iztaisīsim vienu mazu afēriņu, ko? Nāc tu ar!

Rita. Es labprāt, bet...

Stella. Nekādu «bet»! Man ir plāns. Satiksimies it kā nejauši visi reizē — nu, es, tu, Harijs un Andris ... Vārdu sakot, it kā tu būtu ar Hariju, bet es — ar Andri... Un vēlāk — pec situācijas... Hm, bet ja viņi atnāk reizē? Varbūt izdarīt tā: tu vispirms...

Rita (pārtrauc). Stella, šoreiz es neiešu.

Stella. Klausies — kas ar tevi pēdējā laikā noliek? Tāda kā uz augšu pasista... Iemīlējusies, vai?

Rita. Negvelz!

Stella. Bet es taču redzu, ka tu esi galīgi ieskā-busi. Senči baigi zāģē? Tad taisni vajag izklaidēties! (Paskatās pulksteni.) Taisies!

Rita. Nē, Stella, pašlaik es nevaru.

Stella. Paklau — kaut kas nopietns?

Ringo (no blakusistabas). R-r-rakstnieks! R-r-rakstnieks!

Stella. Rakstnieks? Kas tas par rakstnieku?

Zvana telefons.

Rita (pieiet, paņem klausuli). Lūdzu! Jā, labdien,. Stellas mamm, tūlīt pasaukšu. (Atiet no telefona, Stellai.) Tevi„

Stella (izbrīnījusies). Mani? (Paņem klausuli.) Čau, mammucīt! Nē... (Sašutusi.) Nē, ko tu iedomājies! Es lai... Bet kā es to zinu? Kā — kam? Nevienam! Tas ir... Nu labi, labi... Tikai drusciņ parādīju Ritai — un viss. Labi... Drīz būšu ... Čau! (Noliek klausuli.)

Rita. Kas noticis?

Stella (brīdi klusē). Kompānijas pēc man arī mazas ziepītes. Mana slavenā pildspalva, kas oficiāli vēl nav uzdāvināta ...

Rita. Saplīsusi?

Stella. Nē, pazudusi.

14*

211

Rita. Kā? Pazudusi?

Stella. Vienkārši. Atceries, ņēmu no sekcijas, rādiju tev ... Laikam taču liku atpakaļ, vai ne?

Rita. Protams!

Stella. Dīvaini tikai...

Rita. Kas dīvaini?

Stella. Dīvaini, ka tur tās vairs nav ... Protams, tētiņš nākamreiz atvedīs jaunu, nepatīkami tikai mammas priekšā... (Kā jokojot.) Atzīsties — paņēmi paklausīties?

Rita (apjukusi). Es?

Stella (pielaidīgi). Pa jokam, ja? Tu pēdējā redzēji un vienīgā zināji... Dod šurp ... Zini, mana mu-tere uz šitādām lietām galīgi dulla... Drīz zvanīs...

Rita. Bet... Kā tev, Stella, var ienākt prātā, ka es...

Stella. Ienākt vai neienākt... Bet pildspalvas nav. Un tu pēdējā to redzēji.

Rita. Vai tev neērti nemaz nav?

Stella. Nesāc nu moralizēt! Ja neesi paņēmusi, tad tā arī pasaki. Skaidrībai jābūt.

Rita (nespēj atgūties). Kā tu vari...

Stella. Nevārsti žaunas pa tukšo! Labāk pasaki, kā tev patīk mans plāns!

Rita. Kas ... kas ... Kāds plāns? ...

Stella. Nu kā? Par ko tad es visu laiku runāju? Vislabāk tā — ja tu atnāc pirmā un Andris ir jau priekšā ...

Ringo. Har-r-rijs! Har-r-rijs!

Stella (apmulsusi). Harijs? Nē, ja Andris ... Bet ja pirmais atnāk Harijs... Tu viņu nepazīsti!

Rita (izmisusi). Apklusti vienreiz!

Stella. Ko tu kliedz? Pati savāri ziepes un vēl...

Rita. Es?!

Stella. Bet tas taču skaidrs, 1<a tu! Citādi jau tu nebļaustītos.

Atkal skan telefons.

Rita (pieiet pie telefona). Lūdzu! Bet... Kāpēc jūs tā domājat... Es... (Nolaiž klausuli, pamāj

Stellai.)

Stella (nāk pie telefona, klusi). Es taču tev teicu, ka viņa tūlīt zvanīs! (Paņem klausuli.) Jā. Neauro, mammucīt, tad nu liela muiža — kaut kāda pildspalva ... Labi, labi, tūlīt iešu. Rita? Bet... Bet tu apsoli, ka nebļaustīsies! Citādāk es arī neeju. Jā jau, jā. Cau! (Noliek klausuli.) Nu tā, Ritiņ, būs jāaizvelkas pie manas muteres.

Rita. Protams, Stella, pameklēsim kopīgi...

Stella. Meklēsim... Tikai zini, mana mamma ir gatavais Serloks Holmss. Tā ka ...

Rita. Ko tu ar to gribi teikt?

Stella. Neko īpašu... Tikai... Ja pildspalva ir pie tevis, tad ņem tūlīt līdzi.

Rita. Stella ... Kāpēc tu esi... tāda?

Stella (rausta plecus). Kāda — tāda? Vispār — neņem galvā. Ir tā nelaimīgā pildspalva vai nav. Lūk, Harijs ...

Ringo. Har-r-rijs! Har-r-rijs!

Rita un Stella iet prom, preti iznāk Māte.

Māte. Kas tad nu?

Rita. Es... mazliet pie Stellas.

Stella. Mums viena maza darīšana.

Rita un Stella prom. Ienāk Tēvs, ieslēdz televizoru.

Māte. Skaisti!

Tēvs. Kas skaisti?

Māte. Nekas. Māte var izgaidīties pie skolas, tas nekas, nav jau ziemas laiks, nenosals, bet, kad Stellai ko vajag, skrien kā uz pasūtījumu ...

Tēvs. Ko tu uztraucies? Pati vienmēr brēc — Rita tik vientuļa, tik vientuļa ... Kad nu drusku paskrien ar draudzeni, atkal slikti. Un vispār — netraucē, es gribu paskatīties «Šodien pasaulē». Ko vakar amerikāņi...

Māte (mierīgi). Tavi amerikāni nekur nepazudīs. Katru vakaru rāda līdz apnikumam. Ir tomēr svarīgākas lietas pasaulē.

Tēvs. Nu kas atkal? . . . Vai tiešām nevar piecpadsmit minūtes būt miers?

Māte. Vai tad es aicinu karot? Noslēgsim miera līgumu un sadalīsim teritorijas.

Tēvs. Beidzot!

Māte. Tikai ne tā, kā tu iedomājies.

Tēvs. Pagaidi... Atkal lidmašīnu nolaupījuši... (Skatās televizoru.) Ko es iedomājos?

Māte. Man liekas, tu saproti, ka tagad mums atkāpšanās ceļa vairs nav.

Tēvs. Nu ko tu liec miklas minēt? Nevarēji ļaut noskatīties ... Vēl septiņas minūtes...

Māte. Es tagad arī zinu, kas notiek pasaulē.

Tēvs. Ko tu vari vāvuļot pa tukšo!

Māte. Kāpēc pa tukšo? Es tikai gribēju uzprasīt,, vai tu iesniedzi dokumentus.

Tēvs. Dokumentus? Kādus dokumentus? ... Re, atkal viens valsts apvērsums ...

Māte. Es apbrīnoju tavu nekaunību! Apvērsums šim ... Nūja, kāpēc tad tev pašam jāiet iesniegt šķiršanos ... Pasūtīsi savu draudzeni, lai izstāv rindas zagsā ...

Tēvs. Tas vairs nav izturams! Vai tiešām es nedrīkstu piecpadsmit minūtes ...

Māte. Un cik minūšu tu veltī savai mīļākai?

T ēv s. Vēl trakāk! Kādai mīļākai?

Māte. Cilvēki tevi ir redzējuši.

Tēvs. Kas? Kādi cilvēki? Nekā nesaprotu.

Māte. Beidz izliktieš! Mums tikai viena lieta vēl jānolemj. Kurš sniegs šķiršanos? Es domāju, ka tev tas jādara. Tu vari uzrakstīt kaut'ko par raksturu nesaskaņām vai tamlīdzīgi. Nav nemaz jāmin tā sieviete.

Tēvs (eksplodē). Tu esi ārprātīgā! Tu ... (Skrien pie Mātes, purina viņu.)

Istabā nāk Rita, izbīstas.

Rita. Vai!

Tēvs (attapies). Kas? Ko tu gribi?

Rita. Neko ... es ... es iešu savā istabā ... (Iet.)

Māte. Nē, pagaidi!

Rita apstājas.

M āte. Nokārtoji savas darīšanas?

Rita. Jā, mēs ar Stellu ...

Māte (pārtrauc). Kā tad, Stellai tev laiks vienmēr atrodas!

Tēvs. Izbeidz!

Māte (Ritai, asi). Ej, ej, tupi savā istabā!

Rita aiziet.

Tēvs. Ko tev Rita nodarījusi?

Māte. Aizstāvi vien savu meitiņu!

Atskan telefona zvans. Māte pieiet pie telefona.

Māte. Klausos. Jā ... Var gan ... (Atiet no telefona, Tēvam.) Tevi.

Tēvs (pieiet pie telefona). Lūdzu. A, labdien! Paldies, paldies ... Pasarg’ dies’, kāda traucēšana! Nē, nē, kāpēc lai es pārdomātu? Būšu, būšu, kā runājām... (Smejas, noliek klausuli.)

Māte. Nevar vairs nociesties... Sāk uz mājām zvanīt...

Tēvs. Vai tu apjēdz, ko tu runā?!

Atkal atskan telefona zvans, Māte pieiet pie aparāta.

Māte. Lūdzu! Jā, es klausos! (Brīdi klusē.) Tā ... Tas tiešām ir briesmīgi ... Es... es ... Es noteikti parunāšu ... Neuztraucieties, es visu nokārtošu ... Lūdzu, lūdzu, piedodiet... (Saruna pārtrūkst, bridi pagaidījusi, ari Māte noliek klausuli.) Ko Rita nodarījusi, tu saki? (Piepeši iekliedzas.) Rita!!!

Rita (ieskrien). Kas noticis, mammu?

Māte. Kas noticis? Tu, tāpat kā tētiņš, spēlēsi nezinīti? Man nupat zvanīja Stellas mamma!

Rita. Mammu, tur ir muļķīgs pārpratums! Stellai...

Māte (pārtrauc). Tev arī pārpratums?! Aiz pārpratuma tu esi apkaunojusi mūsu ģimeni?!

Tēvs. Guna, ko tu ārdies?

Māte. Labāk paklausies, ko tava mīļā meitiņa izdarījusi! Nu mēs esam tikuši lielā godā. Mūsu meita — zagle!

Rita. Mammu! Es ...

Māte. Klusē! Ko — tu vēl gribi taisnoties? Brīnums, ka Stella pati pirmīt neko man neteica... Tagad dabūju pilnu porciju no mātes ...

Tēvs. Kas tad tur nozagts?

Māte. Pildspalva! Japāņu runājošā pildspalva.

Tēvs. Kaut kādas blēņas.

Māte. Ak tev blēņas? Varbūt vēl tu būsi nozadzis? Jā, jā!

Tēvs. Guna, tev jāiet aukstā dušā.

Māte. Tu esi apbrīnojams! Tā vietā, lai paņemtu siksnu un kārtīgi nopērtu šo . . . zagli, tu ... (Atmet ar roku. Ritai.) Pirmkārt. To pildspalvu tu sameklēsi un atdosi. Un momentā!

Rita. Mammu! Man taču nav nekādas ...

Māte. Nepārtrauc! Otrkārt. Tā kā Stellai aizliegts pie mums nākt, un pareizi vien ir, godīgam cilvēkbērnam nav ko nākt uz zagļu māju, — arī tu nedrīksti iet pie Stellas! Lai tevi neizfada pa durvīm ar mietu!!!

Tēvs. Guna, attopies!

Rita apcērtas apkārt un ieskrien savā istabā.

Ringo. Dur-r-rvīm! Dur-r-rvīm!

Māte. Kad šķirsimies, varēsi to putniņu saņemt kopā ar Ritu!

Rita (atkal parādās istabas durvis). Mammu, lūdzu ...

Māte. Meklē pildspalvu, Rita!

Ringo. R-r-rita! R-r-rita!

Otra aina

Atkal vēls vakars. Iegaistnojas Ritas istaba. Rita guļ. Pie loga parādās R i n g o.

Ringo. Labvakar-r-r! Labvakar-r-r!

Rita (uztrūkstas). Kas noticis?

Ringo. Pardon, nekas nav noticis. Gribēju tikai piezīmēt, ka nupat attransportēju vēstuli no Dzelksnītes.

Rita. Vēstuli? Kādu vēstuli?

Ringo. Pardon, Rita, vai tev skleroze piemetusies? No Dzelksnītes.

Rita. No Dzelksnītes! Bet tas taču tikai sapnis ... Es vēl šodien meklēju, kur Dzelksnītes vēstule, ko tu man vakar iedevi...

Ringo. Tas nav sapnis, Rita! Viss, ko mēs izjūtam un pārdzīvojam, ir briesmīgi īsta īstenība!

Rita. īstenība? Tātad tu patiešām atvedi vēl vienu vēstuli? Un tā ir ļoti smaga?

Ringo. Kāpēc smaga?

Rita. Tu teici — attransportēju!

Ringo. Kā tu nesaproti, Rita, tas taču ir briesmīgi brīnišķīgs vārdiņš — attransportēt! Veseli divi «r»!

Rita. Tu esi nelabojams, Ringo. Dod ātrāk šurp vēstuli!

Ringo. Lūdzu! (Sniedz vēstuli Ritai.)

Rita (iesāk lasīt). «Sveicināta, mīļā Rita... Vispirms lielum lielais paldies par vārdu! Dzelksnīte — tas skan brīnišķīgi!» (Ringo.) Nu re, manis izgudrotais vārds ir vislabākais! (Lasa tālāk.) «Taisnība, toreiz es biju patiesi noskumusi... Cilvēki iet man garam kā tukšai vietai... Protams, ne jau saldumus es gribu ... Bet tagad — man ir gan prātvēders Ringo, gan esi Tu, mīļā Rita ...» (Sajūsmināti, Ringo.) Dzelksnīte mani ir pieņēmusi... Es būšu viņas draudzene!

Ringo. Protams, būsi. Pardon, nevis būsi, bet jau esi. Es taču tev vakar teicu.

Rita (lasa tālāk). «Nē, Rita, nekad vienatnē nebūs labi. Ne cilvēkam, ne zvēram. Tas ir briesmīgākais sods, ko cilvēks var izgudrot... Un dīvaini — jūs paši sevi ar to nosodāt. Ieslēdzaties savās čaulas kā tādi bruņurupuči. Un vaimanājat, ka neviens jūs nesaprot, ka nevienam jus neesat vajadzīgi ... Bet vajag tik maz... Paspert pirmo soli pretim. Arī Tavi vecāki varētu ...»

Ringo (pārtrauc). Dzelksnīte ir pārāk labās domās par taviem vecākiem, Rita!

Rita. Kāpēc? Varbūt tieši Dzelksnīte palīdzēs? ...

Ringo (grūtsirdīgi). Es gan labprāt padzīvotu Dzelksnītes būrī, un lai viņa patup šeit un paklausās ... Redzēs, ko tad viņa teiks par taviem vecākiem.

Rita (turpina lasīt). «Man šķiet, neticība, bailes jūs, cilvēkus, kavē vēl vairāk nekā mūs... Vai Tu būsi tāda pati? Nē, nekad!» (Sajūsmināti, Ringo.) Tu paklausies, ko Dzelksnīte raksta! (Turpina.) «Tu, Rita, esi iemīlējusi Ringo... Tu ieskatījies arī manās necilās dzeloņcūkas acīs... Tu nebūsi tāda kā citi, to es jūtu. Atnāc atkal ciemos uz Zooloģisko dārzu! Tava Dzelksnīte Tevi gaidīs. Un vēl... Nenes man nekādus kārumus... Ar pilnu mņti neparunāsi... Tava Dzelksnīte.» (Beidz lasīt.) Savāda vēstule ...

Ringo. Pardon, kāpēc savāda?

Rita. Tāda dīvaina sajūta ... It kā man tūlīt būtu jāceļas un jāiet pie Dzelksnītes... Ja nu Dzelksnī-tei...

R i n g o. Pardonl Tik traki nemaz nav! Sievietes parasti briesmīgi pārspīlē! Bet atbildi tu varētu uzrakstīt. Dzelksnīte taču gaida!

Rita. Nu protams! Tūlīt es ... (Piesēžas pie galda, sagatavojas rakstīšanai.) Bet ko lai es rakstu Dzelk-snītei? Pēc šodienas ... Dzelksnīte nodomās, ka es tikai žēlojos ..

Ringo. Bet tu nežēlojies. Dzelksnīte tāpat sapratīs. Viņa ir briesmīgi gudra.

Rita. Oho! Pirmoreiz no tevis dzirdu, ka vēl kāds bez tevis ir briesmīgi gudrs. (Sāk rakstīt vēstuli, teikumus skaļi lasot līdzi.) «Sveicināta, mīļā Dzelksnīte! Kad Ringo atnesa Tavu vēstuli, man uzreiz palika vieglāk. Vienubrīd man šķita, ka tas ir tikai sapnis, bet nu redzu, ka visas robežas sajukušas, īsti esam mēs — es, Tu, Ringo... Varbūt es nepareizi dzīvoju? Jā, jā, es! Gaidu kaut ko, ilgojos ... Bet kaut kas beidzot jadara, lai tētis un mamma... Man bail iedomāties, ka viņi izšķirtos un es tikai ietu ciemos pie tēta vai mammas. Tikai ciemos... Tad jau es arī vairs nedzīvotu. Tikai ciemotos.»

Ringo. Neaizmirsti uzrakstīt, kad tu atkal iesi uz Zooloģisko dārzu. To man Dzelksnīte īpaši piesacīja, pārdoti.

Rita. Protams! (Turpina rakstīt.) «Es katrā ziņā apciemošu Tevi, Dzelksni!! Es nezinu, kā mēs sapratīsimies, bet es noteikti aiziešu! Uz drīzu redzēšanos! Tava Rita.» (Nobeidz vēstuli, atguļas, pamazām iemieg, pēc brīža atkal uztrūkstas sēdus.) Vai! Bet es taču visu neuzrakstīju! (Pieskrien pie loga.) Varbūt tiešām aiziet pie Dzelksnītes? Tagad pat? (Nopurinās.) Nudien, traka! Kaut gan... (Paskatās pulkstenī.) Vēl tikai pusdivpadsmit... (Sāk steidzīgi ģērbties.) Tūlīt pat... Tētis un mamma? Līdz rītam paspēšu atpakaļ ... Varbūt izdosies .. ^

TREŠAIS CĒLIENS Pirmā aina

Nākamās dienas ritā Ritas vecāku istabā. Tēvs un Māte.

Tēvs. Vai nezvanīja pie durvīm?

Māte. Nē, liekas, ne ... Attaisi durvis uz koridoru vaļā, nevarēs sadzirdēt.

Tēvs (aiziet, attaisa durvis un atkal atgriežas). Ko tad vel... (Paskatās pulksteni.) Jau pusdeviņi... Laiks iet uz darbu.

Māte. Vai tu jucis esi?

T ē v s. Ak, pareizi...

Māte. Varbūt vēlreiz apzvanīt visas slimnīcas? Tēvs. Nu kāpēc, Guna, tā? Nevajag domāt visļaunāko. Un mēs taču telefonu visur atstājām. Gan milicijā, gan morgā.

Māte. Es nesaprotu, kas viņai lēcās. Vai tiešām tās pildspalvas dēļ?

Tēvs. Es nu neticu, ka Rita būtu zagusi.

Māte. Bet pildspalva taču pazudusi?

Zvana telefons.

Tēvs. Zvana!

Māte (pieskrien pie telefona, paķer klausuli). Es klausos. Ko?... Nē, nepareizi... (Lēni noliek klausuli.)

Tēvs. Kas tur bija?

Māte. Kāds nepareizi piezvanīja. (Apsēžas, brīdi klusē, tad pielec kājās.)

Tēvs. Varbūt uz skolu piezvanīt?

Māte. Pagaidīsim rņazliet!

Tēvs. Bet varbūt...

Māte. Ko? Saki!

Tēvs. Varbūt piezvanīt Stellas mammai?

Māte. Uz turieni? Pēc vakardienas? Nu nē!

Tēvs. Un ja nu Rita aizgājusi turp?

Māte. Nezin gan... Tad jau būtu piezvanījusi no turienes.

Tēvs. Varbūt kauns bija. Vai tu jaunībā nekad nemuki no mājām?

Māte. Kāpēc tu tā prasi?

Tēvs. Tāpat. Pūlos iedomāties tevi Ritas vecumā.

Māte. Ritas vecumā es nekur nebēgu.

Atskan telefona zvans.

Māte (pieskrien). Jā, klausos! (Čukst Tēvam.) Stellas mamma ... Ko?! Atradusies?!

Tēvs. Rita? Atradās?

Māte (turpina telefona sarunu). Paldies dievam! ... Ko jūs sakāt!... Nu re, kādus jokus izspēlē liktenis ... Kā, lūdzu? Ak Ritiņa? Jā... Tepat veikalā bija aizķērusies... Ziniet, kādreiz tādas rindas... Nu protams! Uz redzēšanos! (Noliek klausuli, iesmejas.) Tu vari iedomāties, Tom? Atradusies!

Tēvs. Rita?

Māte. Nē, pildspalva. Iedomājies, Stellas mamma pēc mūsu sarunas nav varējusi gulēt, cēlusies augšā un — atradusi! Zem dīvāna gala! Iedomājies, atradusies! Viņai tāds prieks!

Tēvs. Prieks... Vismaz tas nu beidzot ir skaidrs. Vakar gan brēci — zagle, zagle ...

Māte. Ko tad es varēju zināt? Klausos tikai, ko man saka. Bet nu beidzot miers mājās.

Tēvs. Kāpēc tu pūti pīlītes par veikalu?

Māte. Vai tad es varēju teikt taisnību?... Sī tik priecīga par savu pildspalvu ... Vēl minēja, lai vakardienas aso sarunu uzskata par nebijušu un lai Ritiņa nāk ciemos, kad tikai vēlas ... Nu, ko es tādā situācijā varu darīt? Sabojāt cilvēkam garastāvokli un pateikt, ka Rita tomēr aizbēgusi?

Tēvs. Ja viņa zinātu, kā mēs te vakaros ... draudzīgi sarunājamies, tāpat nodomātu.

Māte. Man šķiet — mums ir zināms pamats tā sarunāties. Tom, atpakaļceļa mums taču vairs nav. It sevišķi pēc vakardienas.

Tēvs. Bet kāpēc tu man neatļauj kaut cilvēciski paskaidrot?

Māte. Ko tad tu vari paskaidrot! Meitas nav, vīra nav, viss, varu sākt dzīvi no jauna ... Tev taču ir tā — vakar zvanītāja.

Tēvs. Atkal tu vienu un to pašu. Rita noteikti atradīsies, tici man! Vīra nav... Man sievas tādā gadījumā nav!

Māte. Kam es tev esmu vajadzīga?

Tēvs. Redzi — tavs rakstnieks ...

Ringo (pa starpu). R-r-rakstnieks! R-r-rakst-nieks!

Māte. Ko, ko?

Tēvs (atmet ar roku). Redzi, Guna, tā vakar zvanītāja, kā tu nicinoši izsakies, ir mana nākamā priekšniece.

Māte. Ko? Tu gribi mainīt darbu?

Tēvs. Nē, darbu es nemainīšu. Kur tad es, nieka grāmatvedis, vairāk nopelnīšu? Bet man radās iespēja piestrādāt. Par apdrošināšanas aģentu. Un tā sieviete ir rajona nodaļas priekšniece. Pirmdien man jākārto dokumenti. Pati vienmēr brēci — naudas nav, naudas nav ... Gribēju tev sagādāt pārsteigumu ... Se tev nu bija pārsteigums!

Māte. Ak tā? ... Vakaros staigāsi pa svešiem dzīvokļiem? . . . Bet ko tu man uzreiz neteici?

Tēvs. Vai tad tev var kaut ko pateikt? Tev jau uz visu ir gatava atbilde — tas ir zaglis, tā ir mīļākā, tie prot dzīvot, bet tu — neproti. ..

Saruna pārtrūkst, jo atskan zvans pie durvīm.

Guna, durvis!

Māte pielec kājās, grib skriet uz ārdurvju pusi, bet tad istabā

ienāk Stella.

Stella. Labdien! Es jau piezvanīju, bet durvis bija atstātas pusvirus, tā ka ...

Māte. Ko tu gribi?

Stella (izbrīnījusies). Kā — ko? Es nācu pie Ritas.

Māte. Ritas nav.,

Stella. Ka nav? Nupat ar manu muteri vēl pļāpājāt pa telefonu. Rita esot atnākusi no veikala. Vai viņa ... (Virzās uz Ritas istabas pusi.)

Māte (skaļi). Ritas nav!

Stella. Kas noticis? Ko jūs tā kliedzat?!

Māte. Ak kas noticis?!

Tēvs. Guna, mieru!

Māte. Nē, tu paskaties, Tom, viņa vel vaicās — kas noticis?! Nu nē! Ja Rita nemāk pateikt taisnību acīs šai mamzelei, tad es pateikšu!

Stella. Nudien, kas noticis? Kāpēc jus uz mani bļaujat?

Māte. Rita pazudusi! Tevis dēļ!

Stella. Pazudusi? Kas par brīnumiem?... Tūlīt es ... (Ātri ieiet Ritas istabā, iznāk ārā.)

Ringo (sauc nopakaļus). R-r-rakstnieks!

Stella. Atkal šis noslēpumainais rakstnieks... Bet kur tad Rita?

Māte. Tikpat labi es to varētu vaicāt tev, Stella.

Stella. Kāpēc man? Vai es Ritu apēdu, vai?

Māte. Tu, Stella, labāk ... Savu brēcošo pildspalvu neaizmirsti noglabāt aiz atslēgas, ka atkal neaizkrīt aiz gultas!

Stella. Oh, oh! Un jums žēl, ko? To vēl nevar zināt, kas viņu tur aizmeta. Varbūt Rita.

Māte. Nu man pietiek! Rita krīt izmisumā tevis dēļ, bet tu ...

Tēvs. Izbeidz, Guna!

Māte. Tikai tevis dēļ viņa aizmuka no mājām!

Stella. Manis dēļ? Kāpēc tad manis dēļ? Drusciņ sarāvāmies vakar — un tad? Bet, kad jūs abi rīkojat savus sistemātiskos skandāliņus, tad Rita lec gaisā aiz sajūsmas, ko? Pārākais kaifs, vai ne?

Māte. Stella, kā tu ... uzdrošinies?

Stella. Kas tur ko uzdrošināties vai neuzdrošināties! Es spriežu reāli. Cik tad ilgi jūs Ritu mocīsit? Šķirieties — un būs vienreiz miers! Re, kā mani senči. Ātri saprata, ka nav ko skandalēties. Ņēma un izšķīrās. Kāpēc jādzīvo kopā, ja var iet viens pie otra ciemos? Mācieties no maniem senčiem un nemazgājiet savu netīro ve|u Ritas acu priekšā!

Māte. Tā kā tu savu kāju pie mums vairs nespertu!

Stella. Vai, kā nobiedējāt! Es nemaz pie jums nenāku, bet pie Ritas! Jā, kad Rita parādās, lai man piezvana. Jūs jau viņu par cilvēku neturat. Atkal izlamāsit; lai tad Rita vismaz atnāk pie manis izraudāties. (Iet prom.) Laimīgu strīdēšanos! (Prom.)

Tēvs un Māte paliek divatā, noguruši sēž pie galda, viens uz otru neskatīdamies, un bridi klusē.

, Māte (vērdamās griestos). Lustra galīgi nosūbējusi.

Tēvs. Jā ... Sen vajadzēja pirkt jaunu.

Māte. Būtu labāk nopircis, nevis runājis.

Tēvs. Ko tad lai saka par dīvānu? Tas jau vispār ...

Māte. Labāk taču sēdēt uz jauna dīvāna nekā uz veca. Un tik nabagi mēs gluži neesam, ka nevarētu atļauties nopirkt.

Tēvs. Ko nu lustra... Vai dīvāns... Mums jau viss dzīvoklis tāds ... apsūbējis.

Māte. Tu jau katrū gadu taisies remontēt.

Tēvs. Nesanāk... Reizēm laiks tā kā būtu, bet šķiet — priekš kam? /

Māte. Jā, būtu tīri jauki... Iedomājies — jauna lustra un veci, aplupuši griesti.

Tēvs. Ritas istabā jau arī vajadzētu remontu.

Māte. Daudz ko vajadzētu ...

Tēvs. Ko tad nu vairs ...

Māte. Bet vienreiz taču kaut kas jāsāk!

Tēvs. Nu jā, tiešām varētu .. Pa sestdienām, svētdienām ... Vai arī no remontkantora ...

Atskan telefona zvans. Māte skrien pie aparāta.

Māte. Klausos! Ko, lūdzu? Te nav nekāds Zooloģiskais dārzs! Ak jūs no turienes?... Ko?! Rita ir pie jums?! Ko viņa tur... Tā ... Es saprotu ... Vai par viņu... Mēs tūliņ ņemam taksi un... Ja, paldies... (Noliek klausuli, sāk ģērbties.)

Tēvs. Nu?

Māte. Ģērbies! Rita ir zvērudārzā. Guļ.

Tēvs. Kas? Kas viņai...

Māte. Nekas. Vienkārši guļot direktora vietnieces kabinetā uz dīvāna. Padzirdīta ar karstu tēju. Ģērbies

taču!

Tēvs. Vai tu vari paskaidrot, kas tur noticis? Varbūt izsaukt taksometru? (Sāk ģērbties.)

Māte. Noķersim uz ielas. Pussešos apkopēja atradusi pie dzeloņcūkas būra aizmigušu ...

Tēvs. Pie dzeloņcūkas? Dīvaini... Bet pag... Atceries, Guna, kad mēs todien bijām tur ... Rita mūs tirdīja par kaut kādu dzeloņcūku ...

Māte. Varbūt tas bija televizorā?

Tēvs. Nē, nē, es atceros. Mēs gandrīz sastrīdējāmies par to nelaimīgo dzeloņcūku.

Māte. Ja tik vien būtu, par ko strīdēties... (Sāk kravāt somu.) Tā... jāpaņem siltais džemperis, būs pārsalusi, nabadzīte... Klausies — vai tiem Zooloģiskā dārza darbiniekiem nevajadzētu... Kaut ko... Kādas puķes vai...

Tēvs. Pa ceļam, Guna ... Galvenais — nokļūt tai nelaimīgajā zvērudārzā ...

Ringo. Dār-r-rzā! Dār-r-rzā!

Tēvs un Māte aizsteidzas.

225

15-401

Otra aina

Tās pašas dienas vakara. Iegaismojusies Ritas vecāku istaba.

Māte liek uz paplātes tējas traukus.

Tēvs (ienācis istabā). Cik tad pulkstenis... Vēl pēdējais raidījums «Šodien pasaulē»... (Pieiet pie televizora, ieslēdz.)

Māte (klusi). Slēdz tūlīt ārā! Lai Rita var mierīgi gulēt.

Tēvs. Ak jā, protams... (Izslēdz televizoru.) Vai... jau aizmigusi?

Māte. Tūlīt paraudzīšos.

Vecāku istaba satumst, iegaismojas Ritas istaba. Rita guj gultā, bet vēl nav aizsniguši.

Rita. Ringo, nedīdies, ir jau vēls. Jāguļ.

Ringo. Dār-r-rzā! Dār-r-rzā!

Rita. Muļķīti, nu jau es esmu mājās.

Ienāk Māte ar krūzīti.

Māte. Še, Ritiņ, iedzer vēl upeņu tēju... Drošs paliek drošs.

Rita. Es iedzeršu, bet, mammu, man tiešām nekas ...

Māte. Par ļaunu nenāks, Ritiņ. (Grasās iet prom.)

Rita. Mammu, pagaidi... Es tev vēl gribēju ko teikt... Piedod, lūdzu ... nedusmojies uz mani...

Māte. Ir jau labi... Labāk neteiksim viena otrai neko ... Tēju gan noteikti izdzer! (Iet prom.)

Rita. Es noteikti Izdzeršu, mammu!

Ringo. R-r-rakstnieks!

Rita. Ringo, beidz kaitināt mammu!... (Dzer tēju.)

Ienāk Tēvs.

Tēvs. Paklau, Rita... Mēs te ar mammu... Tu tikai nesmejies... Kādas tev lustras labāk patīk?

Rita. Lustras? Kādas lustras?

Tēvs. Redzi, mēs sākām domāt — viss tāds nomelnējis, noplucis. Tā taču nevar dzīvot. Un, kad jau visu maina, tad lustras ar...

Rita. Tēt, vai tu tiešām būsi sasparojies uz remontu?

Tēvs. Un kāpēc ne?

Rita. Tēt, tu taču esi... (Pielec kājās, apkampj Tēvu.)

Tēvs. Labi, labi... Bet kā tad paliek ar lustru?

Rita. Es... es izdomāju! Rīt aiziesim abi kopā uz «Elektronu» skatīties paraugus, norunāts?

Tēvs. Norunāts! Nu tad — ar labu nakti, Ritiņ ... (Prom.)

Rita apgu[as.

Rita. Ringo, tu nemaz nezini, cik šovakar man ir labi! Kaut Dzelksnīte to zinātu ... Kaut... (Pamazām aizmieg.)

Satumst. Kad istabā spožāk iespīd mēness stars, pa logu ierodas Ringo.

Ringo. R-r-rita!

Rita. Kas? Kas noticis, Ringo?!

R i n go. Tev ekstrā vēstule no Dzelksnītes.

Rita. Ekstrā? Dod šurp!

Ringo (pasniegdams vēstuli). Te būs ... Dzelksnīte baidījās, ka tu nemaz negribēsi lasīt...

Rita (sāk lasit vēstuli). «Labvakar, mīļā Rita ... Kad šorīt sargs Tevi atrada aizmigušu un aizveda, es vēl ilgi baidījos līst laukā no būra... Man bija briesmīgs kauns...» (Ringo.) Nesaprotu, par ko Dzelksnītei bija kauns. (Lasa tālāk.) «Es Tevi pazinu uzreiz, kad izdzirdu tumsā Tavus soļus.» (Sāk raudāt.)

15'

227

Ringo. Rita, neraudi!

Rita. Es... es neraudāšu... (Lasa tālāk.) «Tu biji tik nelaimīga, un vēl nelaimīgāka biju es, Dzelk-snīte, jo nemācēju Tev pateikt kādu uzmundrinošu vārdu. Kaut Ringo būtu bijis man blakus!...» (Ringo.) Kur tad tu biji?

Ringo. Man... man bija svarīgākas darīšanas,. pardon.

Rita (turpina lasit vēstuli). «Es zinu, Rita, cik Tev ir grūti. Sena gudrība māca — jo vairāk ar tevi kas atgadās, jo tu esi bagātāks. Bet es tomēr domāju — nav pareizi. Kāpēc tik daudz jācieš? Vai tā ir bagātība? Par to visu es gribēju ar Tevi parunāt, bet Tu jau nesaproti manu acu valodu!» (Ringo.) Nabaga Dzelksnīte...

Ringo. Neuztraucies, Rita, es Dzelksnītei paskaidrošu, ka tu visu saprati.

Rita. Nu protams! Tad — pie būra — es nesapratu, taču tagad... (Lasa tālāk.) «Bet nekas, mums taču paliek vēstules, mīļā Rita. Tās mēs varam rakstīt viena otrai, cik tīk... Tava Dzelksnīte.» (Beidz lasit vēstuli.) Par to tu vari būt droša, Dzelksnīt, — es tev rakstīšu vienmēr... Vienalga — sapnī vai īstenībā...

Ringo. Protams, Rita! Atļaušos vēl piebilst, ka Dzelksnīte laikam ir pirmais vārds, kas man īsti patīk! Kaut arī tur nav burta «r»!

Rita. Ak tu, manu mīļo valodniek ...

Ringo. Un vispār — es esmu trakoti bēdīgs,. pardon!

Rita. Par ko?

Ringo. Par to, ka tavi vecāki acīmredzot nešķirsies ...

Rita. Kā tev nav kauna, Ringo!

Ringo. Bet, ja viņi nešķirsies, tad es netikšu uz citu dzīvokli!

Rita. Bet Ringo ... Tētis apsolīja iztaisīt remontu, pielikt jaunu lustru... Te izskatīsies pavisam citādāk!

Ringo. Citādāk? Vai tikai griesti nebūs atkal balti? Es gribu zaļus kā džungļos!

Rita. Kur tu esi redzējis griestus džungļos? Nu labi, labi, parunāšu ar tēti... Es saprotu tevi, Ringo. Bet nu gan jāsāk rakstīt vēstuli... Dzelksnīte gaida ... (Sāk rakstīt.) «Sveicināta, mīļā Dzelksnīte! Man ir reizē ļoti priecīgi ap sirdi un arī ārkārtīgi smagi. Priecīgi, jo tētis un mamma ... Tu jau saproti, Dzelksnīt... Bet es nevaru aizmirst vakardienu, es nevaru aizmirst visus šos pēdējos gadus... Ja mēs būtu kaut mazlietiņ iejūtīgāki viens pret otru, nekliegtu ...»

Skatuve pamazām iegrimst pustumsā.

Beigas.

MERSEDE SALNĀJA SVELMAINĀ SAULĒ

Viencēliens

.

DARBOJAS:

Vizma

Sandra

Jūlija, ar iesauku Jūciņa Arnis, ar iesauku Arro

Pilsētas nomale. Pa labi koks, zem tā sols. Labajā pusē redzama da(a no žoga, mazas koka ēciņas stūris krūmājos. Uz sola sēž trīspadsmit četrpadsmit gadus veca meitene, moderni ģērbusies — visa baltā — gan «banānbikses», gan kroskur-piies, pat plastmasas iekariņš vienā ausi — balts. Tā ir

Vizma.

Veroties priekškaram, Vizma nepacietīgi ieskatās pulkstenī. Aiziet pa taku līdz galam, tad atkal atpakaļ. Atver «banānsomu», izņem ārā paprāvu vēstuļu žūksni, lasa.

No kreisās puses uznāk tāda paša vecuma meitene, zelēdama košļājamo gumiju. Viņa arī baltās biksēs, firmas krekliņā un firmas bluzonā. Tā ir S and ra.

Sandra. Čau, mī-ļā!

Vizma. Iztuntulēj ies! (Spēji iegrūž vēstules somā.)

Sandra. Tev viegli presēt, Vizmiņ. Pamēģini atrasties manas māmiņas ielenkumā... veselu stundu. Sīberē un krosē pa smadzenēm. Tamborē un tamborē, kāds apģērba gabals man piedienas, kāds ne... Domā, tik viegli noticēs! Es gan tādu versiju, gan šitādu. Ar pārgājienu izspēlēju.

Vizma. Izlutinājusi savu mammu. Tāpēc — atļaujas,

Sandra. Nūja, es viņai tēšu, neesmu nekāda ke-fīrpudele, bet manējā domā, šai vien tas monopols uz visādām zināšanām un runu teikšanām ...

Vizma. Gari.

Sandra. Es jau viņai to pašu. Jābūt trompetei, lai pārspētu. Aizpūtu arī. (Izpūš ar košļājamo gumiju prāvu burbuli.)

Vizma. Netaisi paukšķi...

Sandra. Vai... te kāds ir?

Vizma. Spļauj ārā, Sandra, nevaru paciest... jēlu mīcīšanu.

Sandra. Vai tad? (Negribīgi izspļauj košļājamo gumiju.) Par paklausīšanu — rublīti.

Vizma. Nesimulē baigu kaislību upuri!

Sandra. Tev ir kas labāks?

Vizma. Spēlēt teātri varēs vēlāk.

Sandra. Apvidiņš, zini, visai romantisks, vi-sai! Tāds mīlīgs klusumiņš... (Rāda uz žogu.) Varbūt ir, ko? Mīlīga mafija vai saliedēta blicīte?

Vizma. Saīsinies, Sandra, citādi, skaties, visu no-jauksiļ

Sandra. Par mani, Vizmiņ, ne bū, ne mē! Esmu fasonā... (Pie vārtiņiem.) Ei, atslēga priekšā... bet otrā pusē, ei, ei, vēl mājiņa turas, visa siena.

Vizma. Pagājušajā nedēļā sākuši nojaukt... šito būdu. Būs mikrorajons.

Sandra. Skaidrs, mums — pēdējais brīsniņš rīkoties, ko?

Vizma. Saīsini kokošanu!

Sandra. Es jau, es jau ... Izdomāji to visu ko-lo-sā-li. Un nojauks pa tīro? Un koku arī?

Vizma. Uz tevi tas neattiecas.

Sandra. Smaržo ... viss tā salapojis ... Jūnijs ir jūnijs. Mans vismīļākais mēnesis. Saule šodien tā dedzina ... Kokam, vai re, īsa ēniņa ... Re, pat skudru var redzēt... kā šī stutē skuju... Seku otra nāk palīgā, vienā blicē, un nu abas stiepj... uz stumbru! Naiva šansīte, vāja kombinēšana ...

Vizma (ar kāju iesit draudzenei pa dibenu). Saīsinies, kombinācija!

Sandra (jūsma manāmi saplok). Es bez krekla... Tā vien paspēju ar autobusu... Arro nav?

Vizma. Kā redzi, somā neesmu noslēpusi.

Sandra. Redzēju, Vizmiņ, visu... draudzenlt. Pamatīgu blāķi šī sadriķējusi... mūsu Jūciņa. Un būs vien jādzied: tevi zaudējusi esmu!

Vizma. Klusāk ... neiztarkšķies pirms laika! Sandra. Un divu mēnešu laikā — tādu lēveni, ma-mī! Uzdarbojusies ar vērienu — es teiktu.

Vizma. Es teiktu: zini savu lomu — un punkts. Sandra. Viss būs, kā izdomāji, — pārsteigsim, nobaidīsim, atmaskosim... (Kad. Vizma atkal taisās draudzenei iespert, veikli atvirzās.) Labi, Vizmiņ, labi, tev tas monopols, labi... Te ir tik brīnišķīgi...

Vizma. Te ir labi pārredzams autobusa galapunkts.

Sandra. Pavisam labi... Un neviena liecinieka,

ko?

Vizma. Mēs spēlēsim atklātām kārtīm.

Sandra. Tu esi pārliecināta, viņa atbrauks? Vizma. Kāpēc ne?

Sandra. Visādi var gadīties, ja nu noraustās. Tu zini, cik bailīga viņa reizēm ir. Nu, tā mūsu mīļā, jaukā

dievgosniņa — Jūciņa!

Vizma. Viņa ir precīza. Nevis kā dažkārt tu, Sandra ... Ja viņa iedomājusies būt žēlsirdīgā, visusapro-

tošā ...

Sandra. Tā viņa raksta tai blāķī?

Vizma. Pamatīgi jūtinās un jūsminās! It kā būtu Ziedonis epifānijās.

Sandra. Ei, ei, šito pārāko piepūli! Bet tu, mīļo Vizmiņ, atzīsties pie auss, baigi šo apskaud un kuru laiku iekšēji nāvīgi plosies, ko?

Vizma (spēji satver draudzeni). Kā ... tu? Gribi redzēt?

Sandra (veikli vaļā atraisījusies). Ma-mī! Man tikai vienreiz tā likās... nu, pagājušajā ceturksnī, kad skolotāja pirmo reizi uzteica šīs domrakstu, atceries, kā mūsējie izcili spēcīgi nošalca ... Bet Ervīns, tas bija otrajā reizē, dikti labi ievēroju, paskatījās uz Jūciņu ...

kā nohipnotizēts šimpanze. Vienreiz uzskrēju garderobē, šis prasīja ... norakstīt mājas darbu, baigais dzīves karnevāls!

Vizma. Kretīns!

Sandra. Es sen manīju, skaitās mūsu blicē, bet — ai, ai, kurpe ātri uz citu pusi!

Vizma. Viņš nav mans čalis.

Sandra. Saprotams, nav... bet nav slikti, ja rezervē ir vēl kāds.

Vizma. Par to parūpējies tu, Sandriņ!

Sandra. Man nav katastrofa.

Vizma. Nav?

Sandra. Nav manīta...

Vizma. Tiešām?

Sandra. Tā nu ir. Be tu pasaki Arnim ...

Vizma. Arro.

Sandra. Nesaprotu, kāpēc tu esi iedevusi Arnim sava doga vārdu.

Vizma. Iedevu — un punkts.

Sandra. Pasaki, lai iegāž šai taisni pa feisu.

Vizma. Tu nemāci mani!

Sandra. Nevaru noskatīties, Vizmiņ, kā tu kreņ-ķējies.

Vizma. Tu esi galīgi notamborējusies!

Sandra. Tu ciet...

Vizma. Saīsinies!

Sandra. Saprotu, mīlā, pārdzīvojuma upuris... Tev pa pirmo zorti ienāca galvā šitā kolosālā sarakste. Uz šito novācamo būdu perspektīvā mikrorajonā. Un tavs radītais tēls ar izcili sencīgo vārdiņu Jēkabs! Kā sendienās, ai, sendienās! Un mūsu dievgosniņa, mūsu Jūciņa it jūsminoši notic un jūtīgi mulsi nu sarakstās, tu saki, korespondē, at to Jēkabiņu ... Ko tava kolosālā galviņa spēj izdomāt, tu taču arī būtībā esi radījusi tādu epifāniju, ja skolotāja zinātu, mamī! It kā tavā istabā būtu tādi trīs skapji, no apakšas līdz augšai ar šitik biezām grāmatām, jā, bet tev nepavisam

nav vajadzīgs, tev ir pašai (piesit pie deniņiem), toties Jūciņai — viņa, zini, nav nekāda trūcīgā.,

Vizma. Ko tu ar to gribi sacīt?

Sandra. Neko īpašu, Vizmiņ, nemaz tā kurpe viņai nespiež... Pati redzēju savām acīm, otrā un trešā klasē kā nekā vienā solā, kopā uz māju kātojām, vārdadienā viņa pie manis — un es atkal pie viņas...

Vizma. Kātojām — otrā klasē, trešā klasē? Kāds laikmets patlaban?

Sandra. Mūsējais — kosmosa.

Vizma. Un kas tev kājās?

Sandra. Kā visām... bikses ar firmu... un beļģu krosenes.

Vizma. Viņai, redz, skapji, bet pārējais — bez līmeņa un efekta!

Sa n d r a. Tā nu tas ir. Pelēcīgs kombinējums.

Vizma. Pepsikola bez korķa.

Sandra. Komplekss... Bet, zini, trūcīgi kaut kā nejūtas. Redzēju istabā tās vecāfason mēbeles., ķirmji tā kā būtu bišķiņ paknakstījušies, tomēr trīs skapji no apakšas līdz augšai — šiten tā ... Folianti. Viņai tikai jāuzšķir — un pa diedziņu ... bukš — un gatavs!

Vizma. Sacerēt prot.

Sandra. Un kā šī savu Jēkabpuikiņu uzrunā, to lielo mīlnieku? Mans dārgais, mīļotais, mūžu mūžos vienīgais? Sadosim, vai ne, ko? Lai neceļ degunu, lai neiztaisa no sevis nezin ko! Pasaku Pelnrušķīti tēlo, bet — hitrija tā mūsu Jūciņa, hitrija! Tad mēs viņu pa īstam buhņīsim?

Vizma neatbild.

Varbūt iebaidīsim ... ar izteiksmi?

Vizma neatbild.

Sasodīta svelme, traks var palikt!

Vizma. Paveicies zem koka.

Sandra (apsēžas). Man nepatīk tava klusē- ] šana ... Saki — buhņīsim?

Vizma. Ne jau ar bomi.

Sandra (pavisam izbijusies). Ar ko tad, Vizmiņ?

Vizma. Ir tādi paņēmieni...

Sandra. Ar «džui»?

Vizma. Nekādu «džui» ... pavisam maigi...

Sandra (atviegloti nopūšas). Paldies dievam, šai būs vēl iespējas izpeldēt!

Vizma. Viņa neprot peldēt. Joprojām. Viņa tā raksta Jēkabam. Turklāt baigā izmisumā, neesot, kur pietverties. Pūkaina jūtināšanās!

Sandra. Var viņu saprast. Atceros ceturto klasi... ! Es vēl tagad mats matā redzu, kā šī, rokas pacēlusi, ļ staigā pa baseinu līdzīgi Jēzum Kristum, līdz ūdens nāsīs... Un Ervīns tā zviedza, bet Arro — nū! Varbūt patiešām nevajadzēja šim šo aiz kājas, ko?

Vizma. Toreiz no skolotājas viņiem tika. Esot gribējuši noslīcināt klasesbiedreni.

Sandra. Ūdens taču bija hlorēts.

Vizma. Svētā dievgosniņa ...

Sandra. Toreiz viņai piešķīrām to iesauku, vai tad nebij nojukusi? Šitā baidīties! Pat uz slēpēm nejēdza pavilkties, nu jā, nebūtu Arro toreiz mežā priedei uzgrūdis, šī pēcāk noslēpusies aiz skolas stūra, kad mēs pagalmā ... Lūr kā tāda ... Un neparko uz slēpēm, atceries? Ne jau tikai Arro, visi baigi ņirdzām! Vai mēs kādas žāvētas mūmijas?

Vizma. Bet vienu laiciņu Arro bija tāds... mūmija. Bifelis, ne čalis. Tēlo svēto, bet... (Rāda telefona ripas uzgriešanu, sarunu pa telefonu.) Hello!

Sandra. Ei, ei, vai tad, kad tad?

Vizma. Vispirms viņa šim, tad šis šai!

Sandra. Arro Jūciņai — hello?

Vizma. Arro!

Sandra. Viņa... taču, viņā, jā, jā, visus gadus viņa šiten tā ... ma-mī!

Vizma. Nu protams, Juciņa bija ieķērusies ga-

lī-gi!

Sandra. Tu nošķaudies, Vizmiņ, viņš ir uzticīgs tev kā viens dogs.

Vizma. Jā?

Sandra. Tevis dēļ sitīsies līdz nāvei.

Vizma. Zini, kafūzī lai dievgosniņu ielūdza.

Sandra. Un viņa gāja ... trinkelēt ar Arro?

Vizma. Nobijās... šis gan tur nosēdēja vaktē-dams: vajadzējis sarkano.

Sandra. Kādu sarkano?

Vizma. Nu — desmitnieku, saproti — summa!

Sandra. Šitādu sunismu no Arro negaidīju!

Vizma. Atjēdzās ...

Sandra. Bet šī?

Vizma. Drīz vien vēstulīte jūsminošiem vārdiņiem, vari iedomāties, līdzjūtība! Puķītes lai...

Sandra. Kādas puķītes?

Vizma. Neļķītes par divi rubļi piecdesmit gabala ... pie dzīvokļa durvīm zemē... kā pie svētbildes.

Sandra. Ei, ei! Un viņš tev to visu ... vārds vārdiņā?

Vizma. Arro nemuld. Viņš par visām nojukušām — vārds vārdiņā. Arī par tevi, Sandra. Tu zvani viņam?

Sandra. Nu... kādreiz... aiz gara laika, kad nekas televizorā un uz «Lācīti» neejam, nu, tā vien...

Vizma. Tu zini, Arro ir mans čalis. No sestās klases.

Sandra. Nu, ja jau jums viss tā... man nekas nopietns, tā ...

Vizma. To telefona numuru tev ir laiks aizmirst, Sandra.

Sandra. Varbūt tu uzradīsi arī man kaut kādu

Jēkabiņu?

Vizma. Sestdien diskotēkā pameklē pati.

Sandra. Vai tad mūsējos laidīs iekšā?

Vizma. Uzspicē frizūru... vaidziņus... skropstiņas.

Sandra. Tevi tad laiž?

Vizma. Tu taču zini. Bet tu klausies savā ma-mukā. Klausies vien. Taču ar tiem klusējošiem zvaniem tu Arro netraucē.

Sandra. Es neklusēju, kad zvanu, tad runāju. Vizma. Neatdarini Jūciņu. Viņš šo klusējošo rokrakstu labi pazīst. Zvans un ... Zvans un ... klusums. Tad viņš noprasa: Jūciņ, tu?

Sandra. Un viņa atbild?

Vizma. Atbild.

Sandra. Un ko viņa runā?

Vizma. Runā, kamēr atzīstas.

Sandra. Ko atzīstas?

Vizma. Ko var atzīties tādas nojukušas meitenītes! Mīlestībā, jā, iedomājies, cik atklāti, vai ne?

Sandra. Tāpēc neļķītes par diviem rubļiem piecdesmit ...

Vizma. Tās bija dzimšanas dienas rītā ... Maijā. Sandra. Nu, baigā svelme! Un Arro?

Vizma. Ieliek ūdenī.

Sandra. Jūciņu?

Vizma. Zaļbarību... puķītes. Tur viņš nāk! Paprasi pati, ko dara ar zaļbarību.

Uznāk supermoderns puisis ar diviem kruķiem padusē. Tas ir

Arnis.

Arnis. Cau, dāmas! Laikā? (Rāda uz krultiem.) Kā?

Sandra. Cau!

Vizma. Hello!

Arnis. Dabistiski?

Vizma. Varēja būt garāki! Kā uzkāpsi?

Arnis. Vai tad jākāpj? Nevar tāpat?

Vizma. Nebūs efekta. Pamēģini...

Sandra. Bied-rī-ši! Pēc kāda teksta šī izrāde? Lūdzu, man paskaidrojiet. Kāpēc Arro jākāpj... es absolūti neko nesaprotu.

Arnis. Ko saprast, ko nesaprast! Loma vienkārša — būšu katastrofā cietušais, slimnīcā gulējušais, tagadiņās šiten te... sestajā numurā... pacietīgi mītošais. Kā viņu sauca, to kvēlo korespondētājlocekli?

Vizma. Jēkabs Ciemiņš.

Arnis. Esiet pazīstami — Jēkabs Ciemiņš, sarakstos ar Jūliju Madarīti alias Jūciņu jau divus mēnešus, esmu viņu redzējis iznākam no šules — un tūdaļ blaukts — pagalam jūtiņās. Un divus mēnešus dedzinos sarakstē. Un nu jau zvēru baigi sutīgo mīlestību, tā to sauc? Ta kā man nepieciešami līdzekļi papildu ārstēšanai, jo esmu cietis, nepareizi pāriedams ielu Planetārija rajonā, gribēdams nopirkt pie «Saktas» māmiņai puķītes dzimšanas dienā... Ai, kā naudiņa nu vajadzīga! Un viņa ar mieru, mūsu brīnišķīgā Jūciņa, patukšot savu krājkasīti. Viņa, rau, krājot kopš sešu gadu vecuma, aizkustinoši, vai ne? Simts piecdesmit pieci rublīši tīrā ... Un viņa tos labprātīgi šodien te noskaitīs ... korespondētājloceklim.

Sandra. Un tu tā ņemsi, kad noskaitīs? Viņa taču redzēs, ka tas esi tu, nevis ...

Vizma. Tur jau tas āķis, ka atmaskosim un varēsim pamatīgi paņirgt... Un tad mēs visi krosēsim.

Sandra. Vai tad nevaram tāpat paņirgt, kāpēc tas simts?

Arnis. Būtu jau labi, ja viņa prastos ... izpaliktu šī demonstrācija uz kruķiem.

Vizma. Nekas nav tāpat... Uz «Lācīti» kātosim?

Sandra. Tur firmas saldējumi un piena koktei-līši...

Vizma. Netaisi garu lūpu... Šodien brīva mana senču dārzamājiņa Garkalnē ... Magnetofons ... Jauni ieraksti, varēs palēkāt pa pirmo, redzēs pēc situācijas.

241

16 — 401

Galvenais — viņai jāsaņem trieciens. (Izņem no somas vēstules, sniedz Arnim.)

Arnis. Ārprāts! Divos mēnešos... Smaržo pēc maijpuķītēm ... Uz šito adresi? Kur rāvi tādu uzvārdu?

Vizma. Brālēna. Viņš te ar famīliju dzīvoja.

Arnis. Ielaidās? Un pat neiešķielēja?

Vizma. Neprot lasīt.

Sandra. Analfabēts?

Vizma. Sīkais — četri gadiņi .. .

Sandra. Svelmaina tā mūsu Jūciņa, ma-mī, kur...

Vizma. Klusāk! Liekas, viņa virzās ...

Arnis. Liekas gan, piestājis autobuss... Peld šurp. Tad — kā man rīkoties? Sākt ar vēstulēm vai kruķiem?

Vizma. Ķeksē ārā asaras ...

Arnis. Neprasi Āfriku. Esmu kautrīgs ... Zini, labāk tu pati...

Vizma. Nobijies?

Arnis. Neprotu miglot skatiņu.

Sandra. Izlikties patiešām pretīgi.

Vizma. Bailīgie... Palieciet fonā... Es pati... Došu mājienu jums kori zviegt... uzrasties ... Ātri — aiz stūra! Vēstules!

Arnis viņai pasniedz vēstuļu kaudzīti.

Kruķus!

Arro atgriežas, paķer kruķus, ar Sandru nozūd aiz krūmu puduriem. Uznāk Jūlija — džinsos, svītrotā krekliņā, uz pleca uzmestu sporta somu.

Oho! Džinsenēs.. Kāds progress... ar novēlošanos ... vairs nav modē.

Jūlija. Labdien! /

Vizma. Necerēji?

Jūlija. Tevi — nē. Tu taču nedzīvo šai rajonā?

Vizma. Es nē, brālēns.

Jūlija. Varbūt zināsi, kur tāda Garā iela ... Skatos ... vecās mājas nojauc.

Vizma. Nojauc. Sito — sestā numura — arī sāk... Pie vārtiņiem gan vēstuļkastlte turas. Bet pastniece šurp grūti piedabūjama ...

Jūlija. Kāpēc gan... ja nojauc, neviens varbūt nedzīvo?

Vizma. Tagad neviens... Bet divus mēnešus...

Jūlija. Kādus mēnešus — tu gribi teikt?

Vizma. Vēstules pienāk, ja atbild ar iejūtību.

Jūlija. Kam pienāk?

Vizma. Pasts Jēkabam Ciemiņam. Tu taču nesacīsi man, ka nepazīsti Jēkabu, mīļumiņ Jūciņ?

Jūlija. Kāpēc tā smaidi? ... Kas tev padomā?

Vizma. Nebēdz... nav baseina, nav kalna, nav priedes, nav... Ne tev ar kāju, ne roku, ne zobu ... Atsēdies! (Rāda solu, abas apsēžas.) Jūties kā mājās, ja esi atbraukusi.

Jūlija. Jā ...

Vizma. Tikai padomā — tādu ceļa gabalu! Un — viena pati! Ar visu ķeseli! (Uz somu.)

Jūlija (atvirzās). Ko tu?

Vizma. Neapčamdīšu, nebīsties, Jūciņ!

Jūlija. Es nemaz ...

Vizma. Sacīšu, kā ir: par vēlu, Jūciņ, daudz par vēlu nāc. Būdiņai viens stūris nost, un tavs Jēkabiņš, «uzticamais draudziņš», kā tu viņu dēvēji ...

Jūlija. Kas tur slikts? Vai tev nav uzticamu?

Vizma. Pat ļoti... Bet naudiņu tik lēti gan nenoskaitītu ne par ko ... mazpazīstamam.

Jūlija. Kāpēc maz? ... Naudiņu? Tāpēc smejies? Kas tur smieklīgs?

Vizma. Gari, Jūciņ. Itin visa tava enciklopēdija! (Rāda vēstules.)

Jūlija. No kurienes ... kā dabūji?

Vizma. Tu atsūtīji... šiten te, saproti, šajā kastītē ...

i6*

243

Jūlija. Nelietīgi... un tagad smejies?

Kad Vizma pacel augšup rādāmo pirkstu, aiz žoga atskan Sandras un Arņa skaļie smiekli.

Vēl... kādi?

Vizma (atver vienu vēstuli, lasa). «Ja uzceļ sienas, var justies droši, var dzīvot. Pat stipra būt.» Tavējās rindas? Ai, kā tamborēji, ai! Nu, paskatīsimies to stiprumiņu.

Pacel rādāmo pirkstu, aiz žoga atkal smiekli.

Palasīsimies tālāk?

(Lasa citu vēstuli.) «Ir tādas vietiņas pasaulē, pavisam mīļas man, kad gribas līdzi paņemt oli vai egļu zariņu...» Gari, bet kolosāla atklātība, Jūciņ! Cik tev to oļu skapjos ielikti, kilograms vai vairāk?

Aiz žoga smiekli. Arņa balss: «Tonna!»

Jūlija. Viņš arī? ...

Vizma. Viņš, Jūciņ, viņš, nevis — Jēkabiņš!

Jūlija. Neglīti, tu esi lasījusi manas vēstules!

Vizma. Tāpat kā tu manējās... Es — tev, tu — man ... tāds bija tas ceļš, tā sarakstīšanās jūtiņās ... Mēs esam uz vieniem svariem, draudzenīt, uz vieniem.

Jūlija. Es neko ... nē, tas nav iespējams, ka tu ... ka es ...

Vizma. Taisni tā, Jūciņ, taisni aritmētiski: tu vienu vārdiņu — es divus pretim. Jūsmīgus un jūtīgus. Uz vieniem svariem ...

Atkal Sandras un Arņa smiekli un aurošana.

Jūlija. Uz vienieņi nē ... Jūs esat vairākumā.

Vizma. Komplektā. Bet tev ir sienas, Jūciņ. Paskatīsimies tūdaļ, cik tās stipras!

Jūlija. Kāpēc tu to, Vizma?

Vizma. Man arī patīk sacerēt... un es, kā jauti, pārliecinoši... Nu tu baigi ar acīm blisini... Skaidrs, nu tu esi katastrofa cietusi, lai kadas tev sienas, jo redzi... (Māj ar roku uz krūmu puduriem.)

Uznāk Sandra, aiz viņas ar kruķiem Arnis.

Sandra. Mūsu Vizma arī māk epifanēt... Tikai skolotāji viņai nepresē piecnieciņus, klasē citiem priekšā nelasa smalkos dvēseles tamborējumus.

Jūlija. Ak... tāpēc ... Nu, tad jāpūlas, lai tevi, Vizma, lasītu citiem ...

Vizma. Esmu baigi nopūlējusies divus mēnešus — individuāli... Saproti, ko tas prasījis?

Sandra. Un bez špikeriem. Bez foliantiem ... Tu esi galīgi bez fasona — novājējusi... pūlēdamās ap savu literāro tēlu ...

Arnis klibo viņām apkārt uz kruķiem.

Jēkabiņu ...

Arnis. Lūgtin lūdzu, pieklājīgu toni — Jēkabs Ciemiņš, divus mēnešus vecs.

Jūlija. Šausmīgi! Kas vēl jums padomā?

Sandra. Paprasi Jēkabiņam — vai stārķis atnesis?

Arnis. Esmu pie Planetārija izmežģījies zē-niņš... Paldies, Jūlij Madarit, par cilvēcisko iejūtību ...

Abas meitenes smejas.

Sandra. Puķītes esi aizmirsis, Jēkabiņ! Uz pirmo randiņu bez puķītēm — kā tad šitā?

Arnis. Tukšs esmu, pavisam trūcīgais, mamma pa rublītim nedē|ā piemet, bet vairāk — ni, ni!

Sandra. Kā tad šitā? Kā krosēsi pa Rīdziņu?

Arnis. Istabiņā sēžu, dīvāniņā ierāvies, televizorā muļķikus skatos ...

Sandra. Sito bēdu likteni! (Vizmai klusu.) Kombinējas? (Arnim.) Nabaga klibo zirdziņ... Ja tevi ne-

paglabj mušu drostaliņa, žēlsirdīga dvēselīte Jūlija Madarīte...

Visi tris pūlas smieties.

Jūlija. Nu... papūlieties! Nu? Tas ir viss? Ko vēl darīsiet?

Arnis. Maķenīt padomāsim.

Jūlija. Tev ... spicīgi iznāk.

Sandra. Uzreiz tā nevar, Jūkulīt...

Arnis. Labs humors uzlādē ...

Jūlija. Tev ... par maz?

Arnis. Redzi, cilvēka dzīvesprieks — nav zelteris...

Vizma. Saīsinies!

Sandra (Jūlijai). He, domā, mēs, muļķīši, puļķīši, nezinām, kāpēc tos dzelzsbetonus ap sevi sacēli, no kolektīva sāņus aizlēci...

Jūlija. Kolektīvs ... Jūs — kolektīvs?

Arnis. Blice ir.

Sandra. Bet tev — nekā.

Jūlija. Man netīk būt tādā ... Nekad nebūšu .... Vizma, tu man rakstīji... Zini, labu darbu esi sastrādājusi ... Kur dīvaini, domāji — nocirtīsi... nolīdzināsi... (Uz vēstulēm.) Nemaz nekautrējos to vārdu — es nemeloju ... Un arī tavējie bija vērtīgi...

Sandra. Vai tad?

Arnis. Tu padomā, šitādus domugraudus!

Jūlija. Jā, padomā ... Un es sev ticu ... Jūs vairs nespējat ne mani iebaidīt, ne... Paldies, Vizmiņ!

Arnis (Vizmai). Spied šai rociņu, sniedz puķīti!

Jūlija. Iztiksim. (Pagriežas, lai ietu prom.)

Arnis. Baigi lēti.

Sandra. 5ī krosē.

Jūlija (atgriežas pret Arni). Nebaidies, Arni... samaksāšu. (Atver somiņu, izņefn naudaszīmes.) Cik?

Vizma. Izbeidz... te nav tirgus! (Strauji pie Jūlijos, lai piespiestu naudu atlikt somiņā.)

Arnis. Vižuk... laid šo vaļa, ja ar celsirdibu, lai...

Vizma. Aizveries!

Jūlija (sniedz naudu Arnim). Es — Arnim ...

Vizma. Tas ir Arro!

Jūlija. Man — Arnis ... Viņam vajadzīgs ... Tu taču (Arnim) neesi man vēl atdevis to desmitnieku... vēstujkastītē, tavā, tavā, Arni, ieliku, kā pa telefonu prasīji...

Vizma. Kas vēl par desmitnieku?

Jūlija. Vai nezini, pirms nedēļas ... Arnis lūdza, lai aizdodu uz vienu dienu ...

Sandra. Un vēl nav atdevis?

Vizma (Arnim). Tu viņai? Bifelis!

Arnis. Naiviņās ... sataisījās noticēt dievgosniņai... Nekādu kastīti nezinu... ne esmu prasījis, ne ņēmis ... Jūciņa jūk — jums pielec?

Jūlija (noskaita uz sola tris desmitniekus). Ņem ... Arro, būs šovakar ... «Lācītī» vai «Do-rē» ... Es dāvinu ... (Ātri aiziet.)

Arnis (pie soliņa). Gočen, atstājusi... veselus trīs sarkanos. Nu, dullā!

Vizma (pielec pie soliņa). Nepieskaries!

Sandra. Aizpūt šim! Vizmiņ, kas notika?

Arnis. Tā nav tava nauda!

Vizma. Nebija norunāts — naudu, tikai noņir-

gties...

Arnis. Vai tad nenoņirdzāmies? (Iebāž naudu kabatā.) Un vai šitā arī nav ņirgšana, ko? ... Mēs taču viņai neprasījām? Mēs tikai spēlējām.

Vizma. Tu nedrīkstēji spēlēt.

Arnis. Kas man var aizliegt?

Vizma. Var.

Arnis. Ar kādām tiesībām?

Vizma. Tu esi sasmērējies. Vēstuļkastītes ... parādnieks.

Arnis. Un tu labāka? Včstuļkastites enciklopēdija. Skuķis skuķītim jūtinās... Bet es jums visām, dzirdi, šiten tā... (Nospļaujas.) Zāģējiet! (Paceltu galvu aiziet.)

Sandra. Nopresējās ... Pamatīgi.

Vizma. Negaidīju... neaptverami... absolūti.

Sandra. Saproti, Vizmiņ, svelmīgs laiciņš ... Kokam, vai re, es jau tev teicu, ēniņa ...

Vizma. Beidz!

Sandra. Es neko ... autobuss, vai re, nupat aizbrauca ... un Arro ... Trompete!

Vizma. Lai!

Priekškars.

MAIJA KUDAPA. ĀBOLU LAIKS KARTUPEĻU LAIKS

Luga sešās ainās

Padomdevējam un palīgam — manai meitai, devītās klases skolniecei 1985.186. mācību gadā

DARBOJAS:

Kādas pilsētas skolas devītās klases skolēni A d r i ā n a — izskatīga stalta auguma meitene, vēlams tumšmate Mēdeja — ļoti sievišķīga, labāk — gaišmate

N i k o l e t a — puiciska meitene Ildze — visai lietišķa būtne, kura par savu ārieni interesējas maz Igors — stalts, sevišķi pievilcīgs puisis, kurā, par spīti tam, kas tiek runāts un darīts, jaušas inteliģence Atis — samērā tipisks bravūrīgais balamute un blēņdaris

Juris — visumā lādzīgs, pat romantisks zēns, kurš šīs īpašības slēpj aiz uzspēlētas ironijas

Pēteris — vīrišķīgs, glīts zēns, taču krietni jāieskatās, lai to ievērotu Skolotāja — viņa vēl ir jauna un nepieredzējusi, to nevar noslēpt pat cenšanās tēlot «klasisko» skolotāju — reizē bargu, principiālu un demokrātisku. Savā privātajā dzīvē viņa, iespējams, ir visnotaļ saprātīga un simpātiska būtne

Rudens talkas laiks kolhoza.

Pirmā aina

Skatuves centrā pretskatā pamesta māja. Alājas kreisajā galā — durvis, labajā pusē — divi logi. Sētsvidū aka, pie vindas aprūsējis spainis. Kreisajā pusē saimniecības ēkas. Pažobelēs vai tāpat pieslieti pie sienas dažādi saimniecības rīki — grābekli, izkaptis, veci sieti un grozi. Daļa šis mantības nekārtīgi sagāzta kaudzēs. Skatuves dziļumā — šūpoles ar atkabinājušos sēdekli. Labajā pusē ar pajukušu latu žogu apjozts aizaudzis dārzs. Ābelēs — āboli.

Visai svarīga nozīme ir mājas izgaismojumam, kas ne vien raksturo attiecīgo diennakts stundu, bet ari ievada ainas noskaņā. Ikvienas ainas sākumā māja bridi it kā pozē skatītājiem. Vēlams skaņu fons — mūzika, putnu balsis, suņu rejas un

tamlīdzīgi.

Šobrīd māja ir zeltainas rudens pēcpusdienas saules apmirdzēta, dārzā spīd daudz sarkanu un dzeltenu ābolu. Darbības gaitā to daudzums samazinās.

Gar dārza galu ar grozu rokā slapstīdamies nāk Atis. Kopēta ābeles, pašķiebj latas, tās padodas. Atis ielien dārzā.

Atis (skaļā čukstā). Veči! Baigie bumbieri!

Ar groziem rokā tāpat gar sētas ārmalu piesardzīgi uznāk Juris un Igors. Pēdējais un visai negribīgi — Pēteris.

Atis. Sanāk, sanāk, kamēr vēl silti!

Pēteris. Puikas, nevajag! Svešā dārzā!

Igors. Kuš, puisīt! Nepinkšķi tik skaļi, ka nepa-modini Bobi!

Atis. Možka šitiem ir Kāravs?

Juris. Manam opapam bija Duksis.

Atis lasa ābolus aiz jakas, kož pats un sviež puikām.

Atis. Baigi feinie!

Igors. Atiet, čaļi, kamēr saimniece dus diendusu? Abi ar Juri ielien dārzā. Plūc, liec zarus, met ar sprunguļiem.

Pēteris. Nudien, nevajag...

Igors. Cšš, maziņais! Spļauj ārā knupīti un sit māgā, kamēr saimnieks nav atskrējis ar mietu!

Pēteris. Igor, nu sanāks ziepes! Un vispār... Igors. Un vispār tu neknosies, bet mācies no negatīviem paraugiem! (Iegrūž Pēteri dārzā, pats piesardzīgi gar žogmali ieskatās pagalmā. Uzmanīgi tuvojas akai. Parausta vindu, spainis notrūkst, pasper to ar kāju, pagrūsta pusnotrūkušās šūpoles. Viņš ir sapratis, ka māja neapdzīvota. Iet pie durvīm, skaļi klauvē. Kņada dārzā pierimst.)

Igors (sit ar dūri). Saimniec, neguli, apzags!

Puikas metas no dārza ārā. Aizkavējas vienīgi Pēteris. Igors tēlo, ka šauj durvīs.

Igors. Pif-paf, oi, oi, oi, umirajet zaičik moi! (Ar kāju atgrūž durvis, tēlo, ka šauj iekšā.) Tra-ta-ta-ta-ta!

Atis, kurš kopā ar Juri līdz šim slapstījies aiz sētas, pirmais aptver, ko tas nozīmē, metas iekšā pagalmā.

Atis. Kaifs! Soļaužu nav mājās!

Igors (piesardzīgi ielūkojas iekšā). Te ir bijis vai nu mēris, vai mellās bakas.

Pagalmā sanākuši ari citi zēn i, cilā cits spaini, cits pie saimniecības ēkām pamestos rīkus.

Igors. Vajag palūnēt, kas tur dziļāk. Ja tiešām kāds beigts, labāk neaiztikt.

Juris. Varbūt tomēr tinamies, ko?

Atis. Dullais! Ja nu tur iekšā ir pods ar zelta naudu? (Kā jokodamies izrauj sētas latu un, sevi dū-šinot, bļaudams indiāņu kaujas saucienu, metas iekšā. Visi nogaidoši skatās. Mājā iestājas klusums, tad Atis kliedz: «Pailgā! Glābiet!» Zēni metas no pagalma ārā» ari Igors un Pēteris, taču tie vilcinādamies apstājas. Atis kliedz vēlreiz, tad ar troksni atgrūž logu un griež latas galā vecu gumijas zābaku. Priecīgi zviedz.) Nobijāties gan, ko? Aizlaisties gribējāt, ko? Atstāt biedru nelaimē? (Nozūd, ūjinādams parādās otrā logā, tad' atkal pirmajā, griež uz latas novalkātu baltu sandali.) Veči, kas grib firmas tupeli?

Zēni atgriežas.

Igors. Es jau gandrīz sūtīju Petjku palīgā. Atis. Lai tas nūģis iekož kājā ļaunajam ienaidniekam? (Nozūd, ūjina iekšpusē. Parādās durvis ar nokvēpušu katliņu galvā.) Veči, baigā akustika! Pēc šan-ces derētu te uzrīkot diseni!

Ielūkojas ari Igors, mēģina kāpt pa logu, ar zināmu piepūli to

ari izdara.

Pēteris. Puikas, labāk nevajag. Ja nu tā māja kādam pieder?

Juris. Tagad, puisīt, viss pieder tautai. (Ieskatās: akā, spļauj tajā.)

Igors (durvis). Ei, čangal, nemaitā valgmi! Varbūt šis rančo mums kļūst par otrajam mājām!

Aiz dārza Skolotājas balss.

Skolotāja. Zēni! Zēni, kur jūs palikāt? U-ū! Zēni!

Juris. Učene!

Igors. Nāk kā kurts pa svaigu sliedi! (Kliedz jnājā.) Klusāk, jūs tur, Cingačguka pēcteči! Jurka! Petjka! Fiksi! (Grūž abus mājā.)

Pēteris (vāri pretojas). Igor, labāk nevajag! Viņai tak par mums jāatbild!

Igors uzliek plaukstu viņam uz mutes, ierauj iekšā, aizcērt durvis, Atis aizrauj logu. Saukdama: «Zēni, zēni!» — uznāk Skolotāja, lūkojas apkārt, cilā pagalmā izsvaidītos grozus» pacel pie akas aizmirsto Jura jaku.

Skolotāja. Zēni, es zinu, ka jūs tepat esat! Zēni, neslēpieties! (Palūkojas aiz mājas, klauvē pie durvīm. Lēnām ver vaļā.) Hallo, vai te kāds ir?

Igors (smalkā balstiņā). Nē, nē, te neviena nav!

Pēteris un Atis mēģina bēgt pa logu. Atis izlien un nozūd ap stūri, Pēteris gāžas ar visiem rāmjiem.

Skolotāja. Zēni, kā jums nav kauna! Par tevi es, Pēter, biju daudz labākās domās!

Pēteris. Lūdzskolotāj, atvainojiet! (Nelaimīgs mēģina kaut ko labot, tas neizdodas, tāpēc nopūlas visu ainu — cilā rāmi, sameklē pie saimniecības ēkām āmuru, pūlas kaut ko naglot utt.)

Skolotāja (lūkojas pa logu). Igor, Juri! Neko neaiztieciet, varbūt saimnieki tūlīt atgriezīsies!

Igors (vēsā mierā iznāk). No jaunajiem ciematiem, lūdzskolotāj, neviens neatgriežas. Tur ir siltais ūdens un gāze.

Skolotāja. Vienalga, nevajag uzvesties kā tādiem vandaļiem. Māja taču nepieder jums.

Juris (durvis, rokā kaudzīte vecu šķīvju). Tieši tāpēc nav ko taupīt! (Met šķīvjus pret saimniecības ēkām.) Ziu-žit! Ziu-žit! Tā, bērni, rodas leģendas par lidojošiem šķīvīšiem!

Skolotāja. Juri, tūlīt izbeidz! Lieli cilvēki, bet kā bērni... (Pamana Ati, kas, grozu paķēris, gar žogmali manās prom.) Ati, uz kurieni?

Atis. Pie darba, skolotāj, pie darba! Kartupeļu druva negaida!

Skolotāja. Ja mēs šādi strādāsim, kolhoza vadība ar mums būs ļoti nehrierā. Vajag taču izmantot pēdējās skaistās dienas.

Juris. Lūdzskolotāj, mēs jau afī izmantojam. Nav nekā skaistāka kā skaistā dienā iekāpt ābelē un iekost sulīgā auglī. (Ēd no kabatas izvilktu ābolu, piedāvā ari Skolotājai.) Lūdzskolotāj, uzcienājieties!

Skolotājā. Kas jums atļava iet projām no lauka?

Igors. Lūdzskolotāj, jūs atjāvāt!

Skolotāja. Es? Kad tad es tā atļāvu?

Igors. Ati, nu tu taču pats teici, ka skolotāja atļāva.

Atis. Atļāva, atļāva, Petjka teica, ka atļāva!

Pēteris (jau paņēmis grozu). Es?! Kāpēc tad mūžīgi es?

Atis. Nečīksti, vecīt, katram savs krusts jānes! (Krauj viņam virsū ari pārējos grozus.)

Skolotāja. Nu, ejam, ejam! Citi uz lauka raujas vai pušu, traktors stāv un gaida, kamēr meitenes nolasa jūsu vietā ...

Juris. Meitenēm locīšanās nāk tikai par labu ...

Atis (ķēmojas). Hei, melnā pantera, tu, baigi lunkanā! (Rāda, cik tā lunkana.)

Skolotāja. Nu labi, zēni, traktors tiešām gaida.

Grozus vicinādamas, pagalmā iesteidzas N i k o l e t a un Mē-d e j a, mazliet vēlāk — Ildze.

N i k o 1 e t a. Lūdzskolotāj, traktors salūza.

Zēni. Urā!

Nikoleta. Ko jūs darāt svešā pagalmā? Lūdzskolotāj, ko viņi te dara?

Juris. Gribi ābolīti, Medutiņ? No svešas ābeles!

Nikoleta. Lūdzskolotāj, Juris Mēdeju atkal apsaukā par Medutiņu.

Ildze. Ko lai dara, ja senči ielikuši tik stulbu vārdu!

Nikoleta. Tev pašai ir stulbs. Ildze, Ildze — būtu vismaz kārtīga Ilze!

Atis (muļķojas). Lūdzskolotāj, kāpēc mūsu klasē ir tik skaudīgs un nesaticīgs kolektīvs?

Skolotāja (nopietni). Labi, ka jūs paši to apzināties.

Igors. Lūdzskolotāj, man ir kolosāla ideja, kā kolektīvu saliedēt!

Atis. Sasauksim sapulci!

Ni ko Ieta. Izskatīsim tavu personisko lietu!

Igors. Sarīkosim diseni!

Juris. Ar kūkām un izkaušanos!

Igors. Klusu, čangal! Tagad es runāju!

Juris. Ko tu man piesien to Cangalienu! Es nemaz neesmu no Latgales!

Atis. Cangaliena, čiulīt, ir Vidzemes vidienē! Vajag lasīt obligāto literatūru.

Igors. Nost ar rasu naidu un šauri individuālām problēmām! Runa ir par vispārēju līksmību pie senču pavarda.

Pēteris. Manam vecamtēvam bija gandrīz tāda pati māja. Tikai ābeļdārzs mums iznāca otrā pusē.

Mēdeja. Bija? Vai tad izbija?

Juris. Tu gan, Medutiņ, ar savu smuko galviņu nemaz neproti rēķināt. Petjkas opaps savu budku uzsita gaisā, lai mazdēlam uz pilngadību uzšķiņķotu moci!

Pēteris. Vecaistēvs nomira.

Neveikls klusums. Pēteris paceļ pie akas nomesto spaini, noliek to kārtīgi, aizver akai vāku.

Nikoleta. Šausmas! Ja nu arī šais mājās notikusi kāda nelaime?

Juris. Veči, lāga zēns Kola baigi noraustījies. Dzirdiet, kā dimd viņa nabaga sirsniņa!

Vispārējā klusumā Pēteris naglo izgāzto rāmi.

Nikoleta (metas Jurim virsū). Pats tu tūlīt noraustīsies, zaķapēda tāds’ Es tev neesmu nekāds Petjka, ko var apņirgt no rīta līdz vakaram! (Plūcas pa zēnu modei.)

Skolotāja. Izbeidziet! Tūlīt pāt izbeidziet! Juri! Nikoleta! Kā tu uzvedies, tu taču esi meitene! Juri, izbeidz, viņa taču ir meitene!

Igors. Ak Ko|a ir meitene? Un es domāju, ka puika.

Atis. Lūdzskolotāj, vai to kaut kā nevarētu pārbaudīt? Ir skolēni, kas par šo faktu ļoti šaubās.

Nikoleia puiciskā manierē trenkā abus.

Skolotāja. Es tiešām nesaprotu ... Jūs taču esat lieli cilvēki.,

Juris. Tikai no skata, skolotāj, tikai no skata. Patiesībā mēs esam lieli bērni.

Skolotāja. Kad es pārņēmu audzināšanā jūsu devīto «c» klasi...

Atis. Jūs patiesībā domājāt, ka mēs esam vienpadsmitā «a»!

Mēdeja. Zēni, nu izbeidziet! Viņa taču ir skolotāja, nevis kaut kāds skuķis.

Juris. Tiešām? Jūs, skolotāj, gan esat labi saglabājusies!

Atis. Tik jauna — un jau tik augstu kāpusi. Lūdzskolotāj, jūs tālu tiksiet!

Skolotāja. Nu labi! Pietiks! Katrai demokrātijai ir savas robežas!

Igors. Pareizi, skolotāj, vajag viņus saņemt dzelzs dūrē!

N i k o l e t a. Tu jau mums mūžīgi tas labiņais!

Atis (ķēmojas). Nelabi labais, es esmu tā kā elle skaists!

Nikoleia atkal grasās mesties zēniem virsū.

Atis. Tas Koļa gan mums ir nevaldāms! Nekad nelaiž garām izdevību padzīt amizieri. (Ķircinās un bēg.) Kili, kili, kilit

Mēdeja. Nu izbeidz, Nikoleta, skolotāja gribēja kaut ko sacīt.

Skolotāja. Es domāju, mums ar steigu jāievēlē klases aktīvs.

Ildze. Lūdzskolotāj, bet mēs jau ievēlējām. Pagājušā mācību gada beigās.

Skolotāja. Parasti gan to dara jaunā mācību gada sākumā.

Igors. Mūsu klasē viss ir tik neparasti, skolotāj.

Skolotāja. Jā, pašapziņa jums ir liela, bet disciplīna klibo.

Atis demonstrē, kā tas notiek, Skolotāja neliekas redzam.

Skolotāja. Vispareizākais būs, ja mēs šo trūkumu mēģināsim labot no iekšienes.

Igors. Ir gan jums progresīvas darba metodesl

Mēdeja. Nu, zēni, izbeidziet taču!

Ildze. Lūdzskolotāj, aktīvā esmu es, Adriāna, Juris, Atis ...

Skolotāja. Kurš tad galu galā ir klases vecākais?

Nikoleta. Igors, protams. Viņš mums ir dzimis vadonis.

Juris. Neformālais līderis!

Igors ('ātrīj. Nē, es ne! Petjka!

Pēteris (visu šo laiku viņš lietišķi šo to piekopj pie mājas). Es? Kāpēc mūžīgi es?

Juris (pārsteigts). Vecīt, es balsoju par tevi.

Igors. Nē, tu balsoji par Petjku. Viss mūsu klases draudzīgais kolektīvs balsoja par Petjku.

Ildze. Nu, Igor, tu taču pats biji ar mieru! Tu pats vēl teici, ka nu mēs velnu redzēsim!

Igors. Ja tu nebeigsi žadzināt, tad velnu es tev parādīšu individuāli!

Skolotāja. Pagaidiej, zēni, pagaidiet! Es arī kaut ko nesaprotu ...

Igors. Lūdzskolotāj, tas ir tik vienkārši. Disciplīnas dibināšana no iekšienes ir smags un atbildīgs uzdevums, kas uzticams tikai smagiem un atbildīgiem raksturiem ...

Atis (uztver). Tādiem kā mūsu Petjka! Dzirdi, Petjka, kolektīvs tev uztic smagu un atbildīgu uzdevumu. Pieraugi, vecīt, lai tu attaisnotu biedru uzticību ...

Ildze. Lūdzskolotāj, Igors vienkārši muļķojas. Aktīvs ir ievēlēts, un mēs ar Adriānu viņu pierunāsim!

Ni ko Ieta. «Mēs ar Adriānu»! Paklausieties tikai — viņa ar Adriānu!

Ildze. Un kāpēc tad ne? Adriāna, starp citu, ir ļoti vienkārša un jauka meitene. Un nemaz nav iedomīga, kā dažs te pļāpā!

Juris. Pareizi, zaķīt, meitenei par meiteni vajag runāt tikai labu.

Ildze. Man tieši patīk, ka viņa visiem patīk. Jo sevišķi zēniem.

Igors (Pēterim). Ei tu, daudzsološais klases veci! Gādā, lai netiktu aprunātas klātneesošas personas!

Mēdeja. Viņa taču neaprunā, viņa slavē.

Juris. Tas jau nu aiz muguras galīgi neatmaksājas.

Skolotāja. Jā, patiesi. Kur tad ir Adriāna? Uz lauka taču viņas nebija.

Mēdeja. Lūdzskolotāj, viņa šodien dežurē virtuvē.

Nikoleta. Vakariņās būšot rīvētu kartupeļu klimpas.

Skolotāja. Vai dieniņ! Kartupeļi stāv nelasīti! Ejam nu, bērni, traktors jau būs salabots!

Pēteris (pacēlis izgāzto loga rāmi). Vajadzētu ielikt vietā ... Juri, nāc drusciņ pieturi...

Atis. Veči! Baigie bumbieri! Jaunais klases vecis sāk rīkoties kā īsts saimnieks.

Skolotāja. Pēteri, tad nu es prasīšu ar visu atbildību!

Ildze. Lūdzskolotāj, bet viņš taču nav ievēlēts! Lūdzskolotāj, viņš netiks galā.

N i k o l e t a. Petjka jau nu tiešām nav nopietni ņemams.

Mēdeja. Ja nu Igors nav ar mieru, lūdzskolotāj, tad vakarā, kad būs klāt arī mūsējie no otrās brigādes, vajag pārvēlēt visu aktīvu. Pilnīgi no jauna.

Ildze. Kāpēc no jauna? Ja Petjka neder, varam izvirzīt kādu citu ...

Juris. Piemēram, tevi.

Ildze. Es neesmu teikusi, ka tieši mani.

Skolotāja. Nekas, lai paliek vien Pēteris. Vismaz pagaidām...

Juris. Lūdzskolotāj, un ja nu jūs pieļaujat pedagoģisku kļūdu?

Pēteris (cilā rāmi). Puikas, nu nāciet kāds palīgā ... Ieliksim, lai ir kārtībā ... (Zēni, uzsvērti Pēteri ignorējot, ņem grozus un taisās uz iešanu.) Puikas, nu tā tak nevar atstāt! (Palīgā pienāk Skolotāja, tad ari Mēdeja un Nikoleta, tikai viņas vairāk traucē nekā palīdz.) Paga, paga, tad jau labāk es viens pats.

Igors (strauji apsviežas). Lai notiek, tu, censli! Bet ar vienu noteikumu!

Pēteris. Pieturi, kamēr es piesitīšu cemmi! (Darbojas ar āmuru.)

Igors. Tu, jaukumiņ, varēsi sacemmēt visu māju, ja skolotāja tev atļaus šai vigvamā sarīkot vienu gruntīgu diseni.

Juris. Ar kūkām un izkaušanos!

Igors. Nav teikts, ka ar izkaušanos. Ir zināmi arī civilizētāki kaifošanas paņēmieni... Skolotāj, Petjka jums tūlīt sirsnīgi palūgs! Petjka, davai!

Pēteris. Nu, ja jau visi tik briesmīgi grib...

Igors. Izjustāk, izjustā^!

Pēteris. Nu atļaujiet, skolotāj ... Ja jums nekas nav pretī.

Juris. Un kur palika mīļvārdiņš '«lūdzu»?

Pēteris. Nu, lūdzu, skolotāj! Lūdzu!

Skolotāja. Jūs to nopietni?

Visi (izņemot Igoru). Lūdzu, skolotāj, lūdzu! . Skolotāja. Negudrojiet taču tādas muļķības! Naktī, tukšā mājā, nez kur prom no cilvēkiem... Visi. Tieši tādēļ, lūdzu, skolotāj!

Skolotāja. Nekādā gadījumā! Un izbeidziet visas šīs dumjības! Es vienkārši jums kategoriski aizliedzu!

Atis sper pa spaini, tas rībēdams lido pāri pagalmam.

Otrā aina

Vakars. Māja spoži apgaismota. Dārd mūzika — iekšā dejo 9.c klases zēni un meitenes. Lēkā spocīgas ēnas, klusajā nostūri savādi skan moderno estrādes dziedātāju spalgās balsis. Tālumā tām atsaucas iztraucēta suņa rējiens. No mājas iznāk Juris un Atis, piestiprina pie ārdurvīm spuldzi, tagad gaišs kļūst ari pagalms. Rej suns.

Atis. Dzi, kā kaifo!

Juris. Šitādus ierakstus tas kaimiņbobis, jādomā, dzird pirmo reizi savā suņa mūžā.

Atis. Lai paklausās lopiņš! Viņiem jau, kustoņiem, dzīve īsa.

Juris. Bet vispār baigās orģijas.

Atis. Ar kūkām un izkaušanos. (Iet pie akas, lūkojas tajā.) Derētu iebaudīt no senču avotiem ...

Juris. Nevajadzēja aizspert spaini.

Atis. Možka tas spainis bija caurs.

Juris. A možka nebija ...

Atis. Vajadzētu pameklēt... Bet negribas līst biezoknī. Ka neiekož kāda varde.

Juris. Zēl, ka nav Petjkas, varētu likt, lai pameklē.

Atis. Kā tu domā, nostučīs šis učenei vai neno-stučīs?

Juris. Učenei jau pašai arī katliņš burbuļo. Gan pamanīs, ka klases labākais zieds nosvīdis kokos.

Atis. Igors taču sapūta, ka kolhoza klubiņā balle.

Juris. Bet ja nu šī aiztešas pārbaudīt?

Atis. Daži jau tur tik tiešām arī aizgāja. Piemēram, superaktīviste Ildze. Uzlūgs šo kāds vietējais zirgkopis, aizmirsīs visu uz pasaules... (Skatās akā.) Možka tomēr pameklēt to spaini...

No istabas iznāk M ē d e j a un N i k o l e t a. Iet pie akas.

M ē d e j a. Ārprāts, kā gribas dzert!

Juris. Vai es neteicu, Medutiņ, ka vajag samest vinčukiem...

Nikoleta. Nāvīgie pļēguri atradušies! Noreibsiet kā odi, nezināsiet vairs, uz kuru pusi kopuška.

Juris. Tev, Koļa, kā vīrietim gan tādus pasākumus vajadzētu atbalstīt...

Nikoleta. Nekauņa! Zaķapēda! Kas es tev par vīrieti! (Puiciski vajā Juri.)

Atis. Koļa, vai ūsas tev neaug? Kili, kili, kili!

No kreisās puses gar saimniecības ēkām pagalmā ienāk Igors un A d r i ān a. Atis slēpjas aiz viņiem, Nikoleta lēkā apkārt.

Igors. Ir gan tas mūsu Koļa nevaldāms! Ne zēniem, ne meitenēm no viņa nav glābiņa!

Mēdeja. Adriāna! Igors tevi tomēr pierunāja?

Adriāna. Un šis nu būtu tas solītais pārsteigums? Ko jūs te darāt? Kas tās par mājām?

Atis. Māja pieder tautai un devītajai «c» klasei.

Juris. Par labu darbu ražas novākšanā laucinieki tagad pilsētas bērniem vienmēr izsniedz pa mājai. Tu, Adriāna, esi daudz zaudējusi, izniekojot dzīvi pie putras grāpjiem.

Adriāna. Un ko saka skolotāja par šādiem veltījumiem?

Igors. Skolotāji jau skolēnu dzīvei nekad nevar izsekot visā pilnībā.

Adriāna. Vispār jau romantiski. Tikai mazliet

baisi...

Juris. Tur tieši meklējama visa pasākuma sāls! Aizliegts auglis un tā tālāk ... (Velk no kabatas ābolu, piedāvā.)

Adriāna. Un pat aka sētsvidū. Kā dziesmā...

Atis. Aka jau būtu, tikai spainis nez kur pazudis.

M ēd eja. Vai tad nevar pasmelt kaut kā citādi?

Juris. No akām, Medutiņ, var pasmelt tikai ar spaini.

Atis. Vai arīdzan ar ķipīti, ja tāds atrastos.

Igors. Zēl gan, ka tuvumā nav Petjkas, mūsu jaunieceltā gaišā klases veča.

N i k o 1 e t a. Ko tad te Petjka? Ja nav ar ko smelt, tad nav.

Igors. Nu, viņam taču galvas vietā koka ķipītis.

Atis. Ar bleķa stīpām.

Adriāna. Pretīgi!

Atis. Skaidrs, ka pretīgi, ka nav kārtīga spaiņa!

Adriāna. Pretīgi, ka mēs mūžīgi par visu ņirgājamies. Pat aiz muguras, kad cilvēks nevar aizstāvēties.

Nikoleta. Es gribētu gan redzēt, kā Petjka aizstāvētos!

Atis. Viņam jau, zēnam, nav tādu muskuļu kā mūsu Koļam.

Nikoleta atkal grib mesties virsū, Mēdeja attur.

M ē d e j a. Adrianai taisnība. Mēs to vien zinām kā ņirgt. Un sevišķi jau par Petjku. tāpēc ka viņš — kā tāds jampampiņš — ļaujas. Bet īstenībā viņš taču nemaz nav slikts zēns. Nevienu neaiztiek, nekur neiejaucas.

Juris. Medutiņ, es domāju, ka tu mīli mani. bet, izrādās, ka mīli Petjku ...

Mēdeja. Ar jums taču nav iespējams nopietni sarunāties.

Adriāna. Mums tik tiešām uzņemts kaut kāds muļķīgs tonis! Par visu tikai ņirgt.

Igors. Par visu jau gluži ne.

Juris. Es, piemēram, Medutiņ, par tevi nemaz ne-ņirdzu ...

M ē d e j a. Beidz māžoties, ejam labāk dejot...

Igors. Ejam, Adriāna?

Visi četri aiziet, paliek Atis un Nikoleta.

Ni ko Ieta. Tu vismaz pieklājības dēļ varētu uzlūgt ar! mani.

Atis (bez ipaša ļaunuma, drīzāk aiz inerces). Ar čaļiem es nedejoju!

Nikoleta. Bet es taču neesmu čalis. Tu labi zini, ka es neesmu nekāds čalis.

Atis. Pierādi!

Nikoleta. Kā tev nav kauna!

Atis. Kas mums, diviem čaļiem, ko kaunēties!

Nikoleta. Adriāna pareizi teica! Par visu jums tikai izākstīties un paņirgt... Nodemonstrēt savu baigo asprātību.

Atis (lūkojas akā, kaut ko gudro). Nikoleta, tu man tici?

Nikoleta. Kādā ziņā?

Atis. Kā cilvēkam, biedram un brālim?

Nikoleta. Es jau zinu, ka tev atkal kaut kas stulbs padomā.

Atis. Nikoleta, kā būtu, ja mēs abi tagad dotos dārzā?

N i k o 1 et a. Tur taču ir tumšs.

Atis. Ir lietas, ko var paveikt ari tumsā...

Nikoleta. Dullais!

Atis. Nāc dārzā, Nikolefa, un tu to nenožēlosi!

Nikoleta. Nu labi, tikai uz brītiņu un bez grāb-stīšanās.

Atis. Bez grābstīšanās, gan šaubos, vai tas būs paveicams.

N i k o 1 e t a (šausmās). Kas paveicams? Ko tu uzdrošinies?

Atis. Bez grābstīšanās mēs to sasodīto spaini diez vai atradīsim!

Nikoleta. Spaini? Tu gribi meklēt to stulbo spaini?

Atis. Nu, zināms, ka spaini, bet tu ko domāji?

Nikoleta. Muļķadesa! Zaķapēda! (Brūk virsū.) Atis. Kili, kili, kili!

Atis bēg, Nikoleta dzenas pakaļ, abi nozūd dārzā. No mājas iznāk Adriana un / g o rs.

Igors. Tu veltīgi tā bozies. Ja gribi zināt, es visu šo ambrāžu noorganizēju galvenokārt tevis dēļ. Nu, vai nav efekts? Tev varbūt baigi patīk maršēt tikai pēc učuku stabules?

Adriāna. Superprotests devītās «c» klases gaumē?

Igors. Un tev varbūt patīk visa šī aerobika kartupeļu laukos?

Adriāna. Neierasti. Un izsit no normāla ritma. Bet kad pierod ...

Igors. Man riebj pats process, riebj, ka tā ir spiesta lieta!

Adriāna. Bet ražu taču patiešām nevar atstāt uz lauka.

Igors. Ne tikai mans fāters, bet pat fātera fāters brauca kolhoziem palīgā šrubīt ar lāpstu. Taču neviens kolhoznieks nav redzēts pie mana fāčuka laboratorijā. Tikai nesaki, ka citādi jau man un manam fāčukam nebūtu, ko cirst māgā.

Adriāna. Bet patiešām nebūtu. Un tava fāčuka laboratorijā, kā tu pats saproti, nemaz jau nevajag... ar lāpstu.

Igors. Labi, pieņemsim, ka tā patiešām ir dzīves nepieciešamība. Bet kā tev patīk visas tās atrakcijas, ko neviens it kā neliekas manām? Brigadierim deguns lillā, traktorists, kā pats izsakās, «immer pillā». To, ko mēs te stiepjam nedēļām, taču patiesībā varētu izdarīt trīs dienās ...

A d r i ā n a. Lai nu kas, taču skolotāja pie tā nav vainīga. Bet mēs ar saviem baļļukiem iespītējam tieši viņai. ..,

Igors. Skolotāja man šai situācijā riebj visvairāk. Izliekas, it kā neko ne justu, ne manītu. It kā visa dzīvīte locītos pa vienu ziedošu taciņu. Baigais pedagoģiskais optimisms!

A d riā n a. Ja reiz tu to visu zini arī bez teikšanas ...

Igors. Es, piemēram, varbūt arī zinu ...

A d r i ā n a. Un kurš tad nezina?

Igors. Bet ko tad viņa tēlo?

A d r i ā n a. Vai tikai viņa?

Igors. Un tad tu brīnies, ka tas viss ar laiku apnīk ...

A d r i ā n a. Un slepens baļļuks pamestā mājā būtu tā saldā atriebe?

Igors. Ja tev nav garīgais, tad tā arī saki!

A d r i ā n a. Man vienkārši liekas, ka mēs par daudz muļķojamies. Tik tiešām infantili, kā raksta avīzēs!

Pa ceļu gar saimniecības ēkām, kabatas bateriju spīdinādams, steidzas Pēteris.

Igors. Re, re, kur steidzas vēl viens pozitīvu ideālu spārnots jāņtārpiņš!,

Pēteris. Es jau tā domāju... Es zināju, ka jūs esat te!

Igors. Ir gan tev gaiša galviņa! Kā saulīte!

A d r i ā n a. Nu izbeidz taču, Igor! Goda vārds, apnicis.

Pēteris. Skolotāja uztraukusies. Bija aizskrējusi uz kolhoza klubu.

Igors (viņu stiprā mērā aizskārusi Adriānas nostāja). Nabadzīte! Un viņai tur galīgi nebija piekrišanas?

Pēteris. Tu labi zini, ka viņai par mums jāatbild ...

Igors. Viņai — varbūt, bet tev taču ne!

Pēteris. Tu pats gribēji, lai mani liek par klases vecāko.

Igors. Es pajokoju, vecīt. Tagad atkal esmu kļuvis nopietns.

Pēteris. Vienalga ... Sakopjam visu un ejam ... Žēl taču cilvēka.

Adriāna. Pēterim taisnība. Rīt agri jāceļas. Igors. Kā tad! Pētergailis jau nodziedāja! Adriāna. Neapcelies! (Pēterim.) Iesim, pateiksim, ka jābeidz! (Grib iet mājā.)

Igors (satver viņu aiz rokas). Labi, ejam! Un tūlīt!

Adriāna. Iesim kopā ar visiem.

Igors. Masu pārgājieni nav manā gaumē. Adriāna (spitigi). Manā gan! (Paņem Pēteri zem rokas.) Pēter, tu dejot māki? Katrā ballē viena deja ir pēdējā. Pēc tam mēs te visu, kā tu saki, piekopsim ...

Grib doties iekšā, pamana divu bateriju uguntiņas uz ceļa. Nāk Skolotāja un Ildze.

Ildze. Jūs tikai neuztraucieties, skolotāj, jūs tikai neuztraucieties...

Skolotāj a. Kas te notiek? Kas jums atļāva?

Ieskrien mājā, tūlit atkal drāžas ārā. Mūzika apklust. Dejotāji iznāk pagalmā.

Skolotāja. Es prasu — kas jums atļāva? Igors. Lūdzskolotāj, Petjka.

Pēteris. Es?

Skolotāja. Tu?.

Igors. Jūs taču pati viņu izvirzījāt vadošā amatā. Zēns tad arī cenšas cik spēdams. Dara, ko var, lai izpatiktu mīļotajam kolektīvam ...

Mēdeja. Lūdzskolotāj, tā nav taisnība...

Igors. Lūdzskolotāj, Petjka man pirmīt pats teica: Igor, esi cilvēks, sūti visus uz pamestajām mājām. Man jau viņi neklausīs, zina, ka skolotāja aizliedza.

Mēdeja. Lūdzskolotāj, tā nav taisnība...

Igors. Jurka bija klāt un visu dzirdēja. Vai ne, Jurka? Tu biji klāt un visu dzirdēji?

Juris (negribīgi). Es biju klāt un visu dzirdēju ...

Ildze. Jūs tikai neuztraucieties, skolotāj, jūs tikai neuztraucieties!

A d r i ā n a (spēji). Arlabvakaru!

Skolotāja. Pagaidi, Adriāna! Neviens nekur neejiet! Jums visiem vajadzēs uzrakstīt paskaidrojumus ... Visiem!

Juris. Lūdzskolotāj, bet nekas taču nav noticis...

Ari citi jaunieši izsaka replikas: «Nekas jau nav noticis!», «Mēs tikai padejojām!», «Neviens negribēja neko sliktu!», «Viss

taču ir kārtībā!».

Skolotāja. Nakts laikā jūs dauzāties nez kur apkārt, ložņājat pa svešām mājām ...

Replikas: «Lūdzskolotāj, māja nevienam nepieder!», «Taisni labi, ja kāds atnāk un uzdanco!».

Skolotāja. Rīkojat nez kādas orģijas...

Mēdeja. Lūdzskolotāj, nekādas orģijas nav rīkotas ...

Skolotāja. Klaiņojat te pa krūmiem, pa dārziem... Jūsu nenosvērtajā vecumā nez kas var notikt...

Juris. Lūdzskolotāj, nez kas nav noticis. Mēs visi istabā godīgi dejojām ...

Dārzā pēkšņi sāk brikšķēt zari. Pauze. Visi raugās turp. Krietni izspūruši starp ābelēm parādās N i k o l e t a un Atis. Atim rokā spainis. Vispārējā uzmanība abus samulsina.

Skolotāja (traģiski). Kur jūs bijāt? Ko jūs darījāt?

Atis. Mēs? Mēs meklējām spaini! (Vicina to.) Starpbrīdis.

Trešā aina

Rīts. Ap māju zilpelēka miglas dūmaka. Māja izskatās spodra un neskarta, mazliet nereāla — kā gleznā. Durvis un logi aizvērti, pie akas mētājas spainis. No saimniecības ēku puses pār pagalma stūri ar groziem rokās uz darbu laiski dodas J u-r i s, Atis un Igors.

Replikas: «Skat, namiņš stāv, kā stāvējis!», «Es jau domāju, ka učenlte būs izsaukusi buldozerus, lai nolīdzina šo netiklības perēkli lidz ar zemi!», «Feina mājiņa, mums ari laukos tāda palika!», «Puikas, paškinam ābolus!», «Vai tad drīkst?», «Cūku jau te nav, kas cits apēdis?».

Juris. Ati, ej piesien spaini, citādi atkal divatā būs sūri grūti jāmeklē!

Atis. A ko? Ir darbiņi, kas kaulus nelauž!

Igors. Feina meitene tā Nikoleta, vai ne ko?

Juris. Tava sirds tagad mētājas starp kritušiem āboliem.

Atis (sāk dusmoties). Pievaldiet savas maizes ēveles! Es jums neesmu nekāds Petjka!

Juris. Tas Petjka gan tāds kā dieva dots. (Igoram.) Tu uzvel čalim tādu šļuru, bet šis tik strebj.

Atis. Petjkas tak sākumā nemaz nebija. Un vispār viņš tur kaut ko pīkstēja par tēva nama skaidrību. Ka nevajagot diskot pa svešiem pagalmiem.

Igors. Uzvelt var vienīgi tiem, kas ļaujas. Paši vainīgi.

Juris. Sim tagad būšot baigās ziepes. Skolā stiepšot pie direktora, mazgāšot pa komjaunatnes līniju ...

Igors. Ko tad viņš klusē kā jampampiņš! «Jā, skolotāj!», «Nē, skolotāj!». Lai cieš vien, ja neprot aizstāvēties!

Atis (ironiski). Varbūt viņš ir varonis un negrib nodot biedrus?

Igors. Tādiem varoņiem vajag mācību. Lai nesa-vairojas pārmēru.

Juris. Ko tu uz to Petjku mūžīgi tā ēdies? Viņš taču ir nekaitīgs kukainis.

Igors. Tieši tāpēc gribas uzlaist dihlofosu. Šitādiem tas nāk tikai par labu ..,

Juris. Personiski man viņš nav darījis neko ļaunu.

Igors. Kā nu ne — viņš tevi traumē morāli. Kā bālie zēni Poruka prozā.

Atis. Vai tad bālie zēni nebija pozitīvie varoņi?

Igors. Tu paskaties uz Petjku — un tev kļūs skaidrs, kas ir varonis dzīvē un kas — literatūrā ...

Juris (ironiski). Igor, kur tu smelies savas dziļās zināšanas?

Atis. Ja učene to dzirdētu, viņa noteikti uzsāktu ar tevi diskusiju.

Igors. Gan viņa vēl padiskutēs arī par tavām gaitām ābeļdārzā.

Nāk M ē d e j a, N ikole t a.

M ē d e j a. Zēni, vai tad uz darbu nav jāiet?

Atis. Darbs nav zaķis un tā tālāk. Kā pareizi atzīmēts jau latviešu tautas ticējumos ...

Juris. Nāc, Medutiņ, pi^ puikām, kamēr učene vēl maldās pa rīta miglu!

N i k o l e t a (uzkrītoši nokrāsojusi lūpas, pārmainījusi frizūru un vispār cenšas būt uzsvērti sievišķīga). Drausmīgi gribas dzert. (Cenšas atdarināt Mēdeju.) Ati, vai tu neatnestu kādu ābolīti...

Atis. Kas es tev par ekspresi! Ej un suka iekša, cik lien!

N i k o l e t a. Ati, kurš tā izturas pret dāmu!

Atis (apstulbst). Ko tu teici?

Nikoleta (nedroši). Pret dāmu ...

Igors. Ati, Ati, ko tu šonakt esi nodarījis mūsu Kojām? Vēl vakar bija zēns kā zēns. Bet šorīt jau dāma kas dāma!

Nikoleta. Muļķadesa! Zaķapēda! (Grib mesties Igoram virsū, tad attopas, savaldās.) Savas mujķīgās piezīmes vari pataupīt pats sev! Mani tās neskar! (Ar cieņu apsēstas uz apgāzta groza, izvelk spogulīti, krāsojas.)

Mēdeja. Petjka nez kur palicis. Učene baigi uztraukusies. Grieza visu kopušku riņķī.

Igors. Gan jau atradīsies! Būs iekrampējies mazmājiņā noraudāt kādu asariņu.

Mēdeja. Beidz ņirgāties! Pats savārīji čalim biezputru.

I gors. Kā? Vai tad meiteņu kolektīvs mūsu taisnīgajai učenītei vēl nav atklājis skarbo patiesību?

Mēdeja. Kas tad teiks? Ildze taču nezina, ka tā bija tava ideja.

Igors. Skat tikai, kā palaidnības saliedē kolektīvu!

Mēdeja. Ja tu nebeigsi, es iešu un pateikšu skolotājai.

Juris. Medutiņ, tu esi pārāk skaista, lai jauktos vīriešu darīšanās ...

Nikoleta. Vīrieši atradušies! Nevar aiziet uz dārzu pēc āboliem.

I gors. Nez ko tam mūsu Kojām šorīt tik traki velk uz skābu un sīvu? Ati, kā tu izskaidrotu tādu dabas brīnumu?

Atis. Zini, vecīt, es neesmu Petjka. (Pieceļas, lai ietu, Nikoleta metas Ildzi.)

Nikoleta. Ati, vai tu nepanestu manu grozu?

Atis (uzmauc grozu viņai galva). Atšujies!

Grib gar ābeļdārza malu doties projām. No saimniecības ēku puses nāk Skolotāja, Adriāna un Ildze. Pirmo pamana Ati, kas jau iznācis uz ceļa.

Skolotāja. Ati, vai tu Pēteri neesi redzējis?

Atis. Ir gan dārgums, kas visiem jāuzvaktē! (Projām.)

Skolotāja. Pieaudzis cilvēks, bet kā viņš runā ar sievieti! Nu, pagaidi, ar tevi man vēl būs īpaša saruna! (Nikoletai, kas vēl aizvien cinās ar grozu.) Un ar tevi arī! Ārprāts, ko tu esi izdarījusi ar savu seju!

Igors. Ir sievietes, ko pastaigas naksnīgā dārzā pārveido līdz nepazīšanai.

Skolotāja (bažīgi). Ko tu ar to gribi teikt? (Nikoletai.) Tūlīt ņem ūdeni un nomazgājies!

Ildze (paceļ spaini). Lūdzskolotāj, spainis notrūcis. Nevar pasmelt.

Skolotāja (sniedz kabatas lakatiņu). Ņem! Un tā ka seja lai būtu tīra!

Igors. Seja jau jā, bet dvēsele ...

Skolotāja (iztrūkstas vēl vairāk). Ko tu ar to gribi sacīt?

Adriāna. Ar to viņš grib sacīt, ka ir gudrāks par visiem. Ka visam stāv pāri un nevienu neciena.

Igors. Kāpēc nevienu? Tevi es reizēm cienu ...

Adriāna. Toties es tevi — aizvien retāk.

Juris. Mīļie sirdsdraugi! No rīta un tukšā dūšā nekad nevajag strīdēties!

Ildze (naivi). Vai tad jūs brokastis nepaēdāt?

Skolotāja. Pēteris kaut kur pazudis. It kā ar vakardienas izdarībām vēl nepietiktu.

Ildze. Skolotāj, mēs sasauksim aktīvu un palūgsim, lai Pēteris atbild, kāpēc taisa jums tādas nepatikšanas. Mēs ar Adriānu... Un, Igor, tu kā klases vecākais ..

Skolotāja. Labi, Ildzīt, labi. Tikai Pēteris vispirms jāatrod.

Mēdeja. Sai mājai tomēr piemīt kaut kāda nolemtība. Pēteris vakar daudzināja savu nomirušo vectēvu ...

Pauze. Pēkšņi lēnām veras mājas durvis.

Juris. Un mēs domājām, ka te neviens nedzīvo!

Pa durvīm iznāk kaķis un cienīgi aizsoļo saimniecības ēku virzienā. Visi kā hipnotizēti nolūkojas pakal un pirmajā mirkli pat neievēro Pēteri, kurš iznāk no mājas, vienā rokā turēdams ar drazām pieslaucītu liekšķeri, otrā — šādas tādas grabažas.

Pēteris. Es te šorīt tā agrāk... Vakar palika nesakopts...

Skolotāja. Pēteri! Nu tā taču ir kaut kāda apsēstība! Vakar tu atvelc te visu kolektīvu... Turklāt naktī. Bradājies pa svešu dārzu, sarīko nez kādas orģijas. Un šorīt līdz ar gaismiņu tu jau atkal esi te...

Pēteris. Nevar taču tā atstāt... Jāpiekopj...

Skolotāja. Nu labi, par to visu tu vēl atbildēsi. Igor, tu kā klases vecākais ...

Mēdeja. Lūdzskolotāj, bet klases vecākais taču tagad ir Pēteris ...

Skolotāja (uzsvērti). Igor, tu kā klases vecākais ...

Mēdeja. Igor, bet tu taču pats atteicies...

Igors. Es pārdomāju, zaķīt. Vadošos amatos tomēr ir savs skaistums un pievilcība.

Skolotāja. Igor ...

Igors. Jā, skolotāj, es viņu ļoti nopietni paņemšu priekšā. Kā nu tā var tik bezatbildīgi rīkoties!

A d r i ā n a (spēji dodas Pēterim klāt). Es tev palīdzēšu, Pēter!

Pēteris. Vajag tur aiz kūtiņas izbērt... Vēlāk varēs aprakt vai sadedzināt...

Igors (nikni). Tā vien skaties, ka nenodedzini! kūti, jaunsaimniek!

Ildze. Nekas, vakarā mēs sasauksim klases aktīvu ...

Juris (īgni lūkojas akā). Dzeramais būtu, bet klāt netiek! (Pasper spaini.) Nāc, Medutiņ, pašķibīsim ābo-līšus...

N i k o 1 e t a. Pagaidiet, es arī iešu ...

Juris. Tu jau vairs neesi puika. Nevarēsi iekāpt ābelē...

Skolotāja. Pie kartupeļiem jāiet, nevis pie āboliem. Traktorists jau pirmīt atbrauca ... Nav glīti, ka liekam gaidīt. Skrien, Ildzīt, saki, ka tūlīt būsim!

Ildze aizskrien.

Pēter, nu ejam, ejam!

Pēteris garāmejot vēl piekārto pie saimniecības ēkām nomētātos darbarīkus.

Pēteris. Tūlīt, skolotāj... Jāpieslien, lai nemētājas ...

Adriāna ienes mājā liekšķeri, paceļ dažas iepriekšējā dienā izmētāto šķīvju lauskas.

Igors (indīgi). Palīgus nevajag?

Adriāna. Palīdzi vien pats sev!

Skolotāja. Nu ejam, ejam!

Iet un klūp pār spaini, instinktīvi to pasper. Gar dārza stūri

skrien Ildze.

Ildze. Lūdzskolotāj, traktors salūzis!

Juris, Mēdeja, Igoros un Nikoleta. Urā! Ildze. Brigadieris atnācis, teica, ka zēnus tomēr vajagot, viens darbiņš viņam esot padomā.

I g o r s. Sūtīs uz veikalu pēc polša.

Skolotāja. Igor, nu kā tu izrunājies par pieaugušu cilvēku!

Juris. Lūdzskolotāj, vai jūs to pieaugušo cilvēku skaidrā esat redzējusi?

Skolotāja. Nejauksimies kolhoza darīšanās...

Igors. Nebūs progresīvi. Mūsdienu jaunietis iejaucas visur!

Juris. Jo īpaši aktīvists, kā mūsu Ildze.

Ildze. Kādam taču kaut kas ir jādara. Mēs ar Ad-riānu vakarā sastādīsim sarakstus ...

Skolotāja. Labi, Ildzīt, labi. Bet to vakarā. Ejam, zēni, jāredz taču, kas tur notiek.

Skolotāja, Igors, pēc tam ari Pēteris iet projām gar dārzmalu. Adriāna paņem slotu, ieiet mājā. Ildze, Mēdeja un Nikoleta —

dārzā.

Juris (garām iedams). Nebēdājies, Medutiņ! Es tev atrakstīšu pa lauka pastu’

Ildze. Skuķi, lienam dziļāk! Tur lejāk tik tiešām ir dažas bumbieres. (Aiziet tālāk dārzā.)

Nikoleta. Interesanti, vai tas Jurka muļķojas vai tiešām ir tik nāvotīgi tevī ieķēries?

Mēdeja. Varbūt jā, varbūt — nē... Vai nav vien-alga...

Nikoleta. Klausies! Kamēr Ildze nedzird... Gribi zināt, kas tur vakar notika?

Mēdeja. Bet tu taču sacīji, ka nevienam neteikšot.

Nikoleta. Skaidrs, ka nevienam. Vienīgi tev, ja apsoli nevienam neteikt. Neteiksi? Goda vārds?

Mēdeja. Godavārds!

Nikoleta._ Saproti, es tam Atim kā jaucu...

Mēdeja. Ārprāts! Un ko tad viņš gribēja?

Nikoleta. Nu, saproti, es dzinos pakaļ, noķēru ...

Mēdeja. Nu, un?

Nikoleta. Un jaucu pa ģīmi, ko tad mēs būtu stāvējuši kā tādi muļķi.. r

Mēdeja. Un viņš tev pretī?

Ni ko Ieta. Mazdrusciņ, bet lāgā netrāpīja...

Mēdeja. Un tas bija viss?

N i k o l e t a. Nē, pēc tam mēs tur lejā atradām pirtiņu... Redz, tā būda aiz dārza... Un ielīdām iekšā.

Mēdeja. Kāpēc?

Ni ko Ieta. Nu tāpat vien, lai apskatītos, kas tur iekšā . .. Atim bija baterija.

Mēdeja. Un bail jums nebija?

N i k o l e t a. Drusciņ jau bija ... Un ja nu viņš sadomā mani nobučot...

Mēdeja. Un viņš sadomāja?

N i k o l e t a. Vēl trakāk!

Mēdeja. Ārprāts!

Ni ko Ieta. Mēs tātad ielienam, bet pirtiņai aiz-cērtas durvis ... No ārpuses ...

, Mēdeja. Ārprāts!

N i k o l e t a. Atis drausmīgi pārskaitās ... It kā tāpēc, ka es nācu pēdējā un par daudz parāvu... Bet patiesībā taču es saprotu, ka tad, ja mēs netiekam ārā un mūs tur atrod, viņam pienāktos mani precēt...

Mēdeja. Ārprāts!

N i k o 1 e t a. Nedabūtu nemaz pabeigt devīto klasi!

Mēdeja. Un kā tad jūs tikāt ārā?

Nikoleta (ar zināmu nožēlu). Diez ko jau nebija aizkritušas... Atis kā pagrūda, tā izlidoja ar visām eņģēm. Un tad mēs tur krūmos atradām to spaini. (Dusmīgi tam iesper.) Kā tu domā, vai viņam pret mani tagad modās zināmas simpātijas?

No dārza puses nāk Pēteris.

Mēdeja. Kas nu atkal? Tas nelaimes traktors jau salabots?

Pēteris. Zēni aizbrauca'pēc salmiem, ar ko piesegt stirpas...

Nikoleta. Un tu nebrauci? Tu tak mums te kolhozā tas galvenais darbavlrs ...

Pēteris. Teica, ka nevajagot...

Nikoleta. Saki labāk, ka neņēma līdzi... (Ar Mēdeju ieiet dārzā. Mēdejai.) Bet tu tikai nevienam nesaki, tas tomēr ir baigais noslēpums. (Laimīgi.) Kaut kas tāds ar mani notiek pirmo reizi mūžā!

Pēteris iet pie akas, pacel spaini, pielāgo un piesien to pie vindas. Smel ūdeni, dzer. No mājas ar stopu rokā iznāk A d r i-ā n a.

Adriāna. Grīdas vajadzētu palaistīt, lai slaukot tik traki neput. Bet nav jau ūdens.

Pēteris. Ir. (Lej no spaiņa stopā.)

Adriāna. Pētcr, tu tomēr esi lāga zēns. Tikai tāds milzīgs īpatnis.

Pēteris. Māte saka — vectēvā atsities. Viņš arī nebija uz runāšanu ... Un neiznāca jau arī laika. Vienmēr kaut kas bija jādara,

Adriāna. Tu laikam ļoti mīlēji savu vectēvu?

Pēteris. Agrāk es par to tā īpaši nedomāju. Un cik tad mēs vispār bijām kopā! Vienīgi pa vasarām. Tās man tagad liekas garas kā gadi. Mums bija apmēram tāds pats dārzs un māja. Tikai klajākā vietā — kalnā pie ezera ...

Adriāna. Tu, Pēter, tik tiešām esi tāds kā no laukiem. Jau kopš pirmās klases...

Pēteris. Tas man netraucē.

Adriāna. Kādēļ tu ļauj, lai tevi apceļ? Sevišķi Igors...

Pēteris. Neapceltu mani, apceltu kādu citu... Mūsējiem tas tāds pašapliecināšanās paņēmiens.

Adriāna. Tu nu gan kā tāds visgudrs onkulis...

Pēteris. Un tas ir slikti?

Adriāna. Nezinu. Līdz šim es par to nebiju domājusi. Iespējams, ka tas ir pat labi. Tev Igors ļoti nepatīk?

Pēteris. Kāpēc? Atjautīgs, dzēlīgs, prot sevi nostādīt. Man tikai nepatīk, ka viņš tik komplekšaini izceļ savu visuvarenību ... Kāpēc klaigāt, ja var darīt?

A d r i ā n a. Tu viņu apskaud?

Pēteris. Igoru?

A d r i ā n a. Nu Juri, Ati... Viņi vienmēr uzmanības centrā, neviens viņus nespēj aizrunāt. Pat skolotāji ne. Bet par tevi tikai smejas.

Pēteris. Lai smejas! (Pieceļas, paņem pie vakar naglotā loga pieslieto āmuru, sāk pielabot akas vāku.)

Gar dārzmalu nāk Skolotāja.

Skolotāja (ūjina dārzā). Mēdeja, Nikoleta, lldzīt! Bērni, steidzam nu uz lauka, traktors kārtībā, jāsāk strādāt!

Ceturtā aina

Pusdienlaiks. Tikko beigusies lietusgāze. Māja mainīgās skrejošu mākoņu ēnās. Spiegdami, kliegdami gar dārza stūri parādās 9.° klases audzēkņi — citam galvā grozs, cilam plastikāta maiss. Lielāka grupiņa, kurā ari Skolotāja, skrien zem kopīga plēves gabala. Saskrien pagalmā, ieiet mājā, citi pabēg zem kādas nojumes. Pēdējais nāk P ē t e-r i s, paglābjas zem koka, pie kura piesietas šūpoles, ainas

laikā tās labo.

Skolotāja (izbāž roku no plēves apakšas). Bērni, bet lietus taču jau pārgājis! Vajadzēja pastāvēt turpat zem koka.

Atis (ķēmojas). Negaisa laikā zem koka nedrīkst stāvēt! (Muļķodamies rāda, kas notiek, ja šādu zem koka stāvētāju trāpa zibens.)

Nikoleta (stāvējusi dārzmalā zem ābeles, tagad strauji atlec nost). Ārprāts! Ja nu tiešām kas notiek!

Igors. Tad jūsu bērni paliks bāreņi.

Skolotāja (šausmās). Kādi bērni? Ko jūs te melšat?

Nikoleta (koķeti un ar labpatiku). Ko tie zēni gan mūžīgi var apcelties!

Skolotāja. Ar tevi, Nikoleta, man vēl būs nopietna saruna.

Nikoleta. Labāk parunājiet ar Ati, skolotāj! Es jau pati tai dārzā nelīdu.

S k o 1 o t āj a. Man ar jums abiem būs nopietna saruna ...

Ildze. Sasauksim aktīvu... Igors kā klases vecākais ...,

Igors. Noteikti, skolotāj. Sasauksim aktīvu un, ja vajadzēs, sarīkosim komjauniešu kāzas!

Atis. Ejiet jūs... ziniet, kur ... (Uzgriež visiem muguru, nozūd dārzā.)

Skolotāja. Bērni, ar tādām lietām taču nejoko!

Juris. Ar kādām lietām, lūdzskolotāj? ...

Skolotāja. Jūsu sarežģītajā vecumā... Ar tādām lietām...

Igors. Ar kādām lietām?

Skolotāja (apjukusi un izsista no sliedēm). Nu, es tiešām nezinu... Jā, bērni, jātaisās atpakaļ uz lauka ... Ildzīt, vai tu neuzskrietu kalniņā paskatīties, kas ar to traktoru ...

Ildze. Tūlīt, skolotāj! (Projām.)

Dārzā lūstoša koka brīkšķis.

Skolotāja. Kas nu atkal? Igor, paskaties, kas tur notiek!

Igors (ielūkojas ābeļdārzā). Nekas sevišķs, lūdzskolotāj, tikai Atis pakāries.

Skolotāja. Ko tu teici, ko?! (Skrien dārzā.) Ati, Ati!

Nikoleta drāž Ildzi, pretī nāk Atis ar nolauztu ābeļzaru rokā.

Atis. Nav jau nekas briesmīgs, skolotāj. Veca ābele!

Skolotāja. Ati, mīļo bērniņ, tu gribēji padarit sev galu?

Atis. Kāpēc galu?

N i ko 1 et a. Ati, tu to darīji manis dēļ?

Atis. Ej taču tu vienreiz pa gaisu, ko tu šodien man visu dienu piesienies!

Skolotāja. Ati, tūlīt pasaki — kas tur notika?

Atis. Nekas nenotika. Ieķēros zarā, gribēju papurināt — un zars nolūza. Liela muiža! Kam tad šis dārzs vairs vajadzīgs?

Skolotāja. Tu nu gan, Igor, ar tik muļķīgiem jokiem...

Igors. Skolotāj, bet viņš tiešām pakārās. Zarā, protams, ne jau kaklasaitē.

Skolotāja (izvelk no kabatas tabletes). Mute pilnīgi sausa, bez ūdens nemaz nevarēs norīt...

Mēdeja. Paskat, spaini kāds pierīkojis ...

Juris. Palaid, es iesmelšu.

Skolotāja (apsēžas). Brigadieris, garām iedams, būs sataisījis.

Adriāna. Pēteris sataisīja. (Paņem pa va(ējo logu uz palodzes nolikto stopu, sniedz Skolotājai.)

Pēteris tikmēr sakārtojis šūpoles, pienāk Mēdeja, iesēžas,

lēnām šūpojas.

Skolotāja. Reizēm tu, Pēteri, esi tik prātīgs zēns. Tikai tavas pēdējā laika izdarības... Es jau saprotu, pārejas vecums un tamlīdzīgi...

Igors. Citiem tas ir vieglā, Petjkam smagā formā ...

Adriāna. Lūdzskolotāj, vienam otram ir liela vēlēšanās jums šo to pastāstīt...

Igors. Jā? Kuram tad?

Nāk Ildze.

Ildze. Lūdzskolotāj, traktdrs ir kārtībā, tikai traktorists nolūzis...

Juris. Būs, nabadziņam, pērkons iespēris.

Atis. Tā iet, kad lien iešņabot zem koka. Būtu metis zem klajas debess, varētu pļēgurot tālāk. Bet nu nekā!

Igors. Ko nu? Lūdzskolotāj, lai Petjka mums uzrīko vēl vienu diseni...

Skolotāja. Ildzīt, vai tu nevarētu aiziet uz centru ... sameklēt brigadieri?

I gors. Ildzīt, joz, bet tā, lai zeme zem kājām nemetas ...

Ildze. Es jau skrienu, bet līdz centram būs kādi trīs kilometri...

Igors. Nu redz, cik labi! Agrāk jau par launaglaiku atpaka| nebūsi.

Skolotāja. Ildzīt, ej gan, cik ātri vari, un saki, lai pasteidzas, rudens dienas nav garas.

Ildze. Skrienu, skolotāj, skrienu. (Projām.)

Pēteris pie saimniecības ēkām gatavojas apsēsties uz kūts ķeblīša, atklāj, ka tam nolauzta kāja, sāk pielabot.

Skolotāja (pastiepj roku). Atkal tā kā smidzina. Varbūt iesim, bērni, zem jumta? (Ielūkojas iekšā.) Te jau vēl izskatās gluži pieklājīgi. Un pat saslaucīts viss un piekopts. (Uz sliekšņa.) Zēl gan, ka tik labai sētai jāaiziet pazušanā!

Juris. Kāpēc tad pazušanā? Petjka pabeigs skolu un nāks par saimnieku.

Skolotāja. Šīs mājas arī skar meliorācija. Es prasīju brigadierim. Dzīvojusi te viena ģimene...

Atis. Un aizdrāzusi uz centru, ne ābolus nenovākusi. Nu, moins, šai pusē gan valda pārticība!

Skolotāja. Esot aizbraukuši pavisam projām. Negribot sāpināt sirdi. Bet sirds ir sirds ...

Igors. ...un meliorācija ir meliorācija.

Skolotāja. Bet kā citādi lai tiek pie pārticības? Kaut vai tu, Igor! Pakulu biksēs tu vis nestaigātu.

Igors. Jā, skolotāj, tas būtu jaunākais, kas varētu mani piemeklēt.

Skolotāja. Smejieties, smejieties, bet pašiem vien šai pasaulē būs jādzīvo... Citus kritizēt jau ir viegli.

Atis. Jā, mūsu sarežģītajā vecumā tas nerada nekādas problēmas.

Skolotāja (drebinās). Brr!... Tagad, pēc lietus, jau sāk manīt īstu rudeni... Zēni, jūs varējāt ienest istabā kādus ābolus. Neviens jau tos vairs nevāks ...

Zēni dodas uz dārzu. Skolotāja un meitenes ieiet mājā. Niko-leta vilcinās uz sliekšņa. Atis tikām jau atgriežas, nesdams

abās rokās ābolus.

Nikoleta. Tu taču varēji ielasīt grozā.

Atis. Ej un lasi!

Nikoleta. Dod, es nomazgāšu!

Atis. Laukos ābolus neviens nemazgā!

Nikoleta iestājas durvis.

Laid garām!

Nikoleta. Par ko tu uz mani dusmojies? ,

Atis. Un ko tu man piesienies?

Nikoleta. Nu, bet vakardiena?

Atis. Ko — vakardiena?

Nikoleta. Kāpēc tu mani sauci tai pirtiņā?

Atis. Zini, Koļa, tu tai pirtī laikam būsi apdauzījusi galvu.

Nikoleta. Nesauc mani par Koju!

Atis. Par ko tad?

Nikoleta. Es esmu meitene, saproti, meitene! Kāpēc pret Adriānu neviens tā neizturas? Pret Mēdeju arī ne. Un pat Ildzi neviens nesauc par Koļu.

Atis. Tā tikai trūka, lai Ildzi sauktu par Koju!

Nikoleta. Es gribu, lai disenēs mani lūgtu dejot! Lai man būtu savs klusais pielūdzējs...

Atis. Kas?

Nikoleta. Nu, čalis ... '

Atis. Ieliec avīzē sludinājumu:, «Piecpadsmitgadīga blondīne meklē dzīves draugu veeufnā no divpadsmit līdz septiņdesmit diviem gadiem.» (Atrauj logu,

ko parejie no iekšpuses pievēruši, ieber ābolus, ieiet dārzā.)

Pēteris paņem salūzušo ķebli un ieiet saimniecības ēkā. Elsdama pūzdama pagalmā iedrāžas Ildze.

Ildze. Kur visi? Kur skolotāja?

N i k o 1 e t a (vienaldzīgi). Tu pa gaisu lidoji, vai? Ildze. Aiz mežiņa satiku brigadieri. Viņš tur ar agronomu ceļmalā lamājās ...

Nikoleta. Ildze, apsoli, ka tu nevienam neteiksi! Ildze. Ka viņi lamājās?

N i k o 1 e t a. Vakar dārzā Atis mani nobučoja. Ildze. Jā? Kāpēc?

Nikoleta. Tāpēc, ka es viņam jau sen patiku. Viņš man teica, lai es šovakar atkal iznāku dārzā.

Ildze. Šovakar gan ne, mums būs aktīva sanāksme.

Nikoleta. Es neesmu aktīvā ... Un Atis arī nav. Ildze. Tad ir cita lieta. Tikai es nu gan ar tādu Ati nebučotos! Viņš taču ir baigais bļauris! Mūžīgi visus izmēda.

Nikoleta. Apsoli, ka tu nevienam neteiksi. Nevienam pašam!,

Ildze. Kam tad tas interesē... Nav jau nekāds aktīva sanāksmes protokols, ko visi kāro redzēt... (Iesteidzas mājā.)

Mājā jau pirms brīža sākusi skanēt liriska dziesma. No dārza ar nolauztiem jāņogu zariem, kuros vēl pa retai ogai, nāk Igors, Juris un Atis. Slinki met mutē ogaSy zarus izmētā sētsvidū.

Juris. Sieviešu koris rauj vaļā uz balsīm.

Igors. Labas gan tādas kolhoza talkas. Ne jāstrādā, ne jāmācās!

Juris (salīgi saberzē rokas). Nāk rudentiņis, būs barga ziema ...

Atis (māžojas). Apsnigsim, balti, balti apsnig-sim ... Kā būtu, ja mēs te sakurtu mazu uguntiņu?

Juris. Senie latvieši gan sētvidu neko tādu neatļāvās.

Atis. Vai tad tu nedzirdēji, ka te viss uz putēšanu?

Igors (Pēterim, kurš ar salabotu ķebli atkal iznācis no saimniecības ēkas, apsēdies uz ķebļa un labo kartupeļu grozam aizlūzušo rokturi). Jaunsaimniek, stiep šurp malciņu! Darbaļaudis grib apsildīt strādīgās rokas!

Pēteris. Varbūt ejam un mēģinām iekurināt pirtiņu?

Igors. Piciņu, paciņu kājiņām, vieglini, vieglini patecēt tām ...

Juris. Piciņu, paciņu austiņām, tāliņi, tāliņi sadzirdēt tām...

Pēteris. Pirts ir laba, es pirmīt apskatīju.

Atis. Tur nu es vairs savu mūžu nelīdīšu!

Juris. Kas tev tur vakar bija ar to Koļu? Šodien mūsu vecais zēns kā gaisā pasists. Groza ačeles, un, zini, ja tā ieskatās, ne vainas!

At i s. Skaties pats, ja Medutiņš apnicis!

Juris. Tev viņa nav nekāds Medutiņš!

Atis. Paklau, Otello, — bet ja nu mēs šim namiņam pielaistu uguntiņu? Pie reizes mazdrusciņ sasildītos ...

Juris. Dullais, kas tās par kriminālām idejām?

Atis. Učene taču pati teica, ka visu nomeliorēšot pa tīro. Točno, derētu nosvilināt. Vai nu mēs, vai profesionāļi — principā taču vienalga. Kolhozs par pūlēm vēl uzrēķinās kādu darbadienu.

Igors. Par šitādām iecerēm viens žurnālists raksta avīzēs.

Juris. Viņš gan vairāk par tādām, kur galā iznāk vismaz četri līķi.

Igors. Nebaidies, būs arī līķis! Petjka tādai vardarbībai stās pretī ar muskuļainu krūti. Vai ne, Petjka, tad tu gan vienreiz mums parādīsi klasi!

Peteris beidz labot grozu, salasa pagalmā izsvaidītos zarus, un, ne vārda neteicis, dodas projām aiz mājas.

Atis. Tam nu gan ir raksturiņš! Es viņa vietā jau sen būtu tev metis vismaz ar grozu.

Juris. Interesanti, kurp viņš tā aizgāja?

Igors. Droši vien pārsiet govi.

Aiz mājas atskan dobji sitieni, it kā tur patiesi dzitu govs mietu. Zēni pārsteigti saskatās, tad visi tris aizsteidzas raudzīt. No mājas iznāk A d r i ā n a. Vēro debesis. Meitenes

mājā dzied skaļāk.

A d r i ā n a. Lūdzskolotāj, vairs nelīst.

Skolotāja (parādījusies durvis). Tiešām pārstājis. Bet uz centru nav ko steigties, pārāk agrs... Domās, ka mēs tīšām izvairāmies no darba. (Meitenes dzied kaut ko labi optimistisku par darbu.) Cik tukšā mājā laba akustika! (Ieiet mājā.)

Mājas galā pie dārza žoga parādās Pēteris, izrādās, viņš pienaglo izškiebušās žoga latas.

A d r i ā na. Pēter, bet tas taču muļķīgi! Vai tad tu nedzirdēji, ko teica skolotāja? Tu kā tāds dons Kihots, kam vējdzirnavu vietā lauku māja. Viss taču būs pagalam, visu nojauks.

Pēteris. Jauc tikai to, kas izpostīts un novazāts. Ja māja būs sakopta, varbūt vēl apdomāsies.

Adriāna. Bieži tu dzīvē esi redzējis tādus pozitīvus piemērus?

Pēteris. Varbūt tādēļ, ka dzīvē daudz kas ir nesakopts ...

Adriāna. Un tad tu vēl brīnies, ka par tevi smejas.

Pēteris. Es nebrīnos.

Adriāna. Pēter, gribi, iesim uz kopmītni gar dzirnavu dambi...

Pēteris. Tur ir daudz tālāk.

Adriana. Toties tur ir skaistāk. Zini, varbūt tas ir jocīgi, bet man ir interesanti ar tevi runāties...

Pēteris. Mēs jau tikai strīdamies.

Adriāna. Tieši tādēļ... Varbūt ejam tūlīt? Šovakar jau vairs nekāda strādāšana nebūs.

Pēteris. Labi. Es tikai tur lejā vēl piesitīšu pāris latu. Vismaz lai aļņi pa taisno nebrien dārzā iekšā. Tas nebūs ilgi. (Aiziet. Ceļā izmainās ar Igoru un J ur i.)

Igors. Bet mēs domājām, ka viņš tur lejā pārsien govi.

Adriana. Un jums nav apnicis par viņu zākāties?

Igors. Un tev nav apnicis tēlot žēlsirdīgo samārieti?... Tu taču man neiestāstīsi, ka šito viņa māžošanos ņem par pilnu ...

Adriāna. Un ja nu tomēr? Tu pats teici, ka neviens ne par ko neliekas ne zinis.

Igors. Un šī nu būtu tā likšanās? Klapē brūkošam žogam klāt nosūnojušas latas?

Adriāna. Viņš, piemēram, pierīkoja arī akai spaini. Mēs visi tikai čīkstējām, bet viņš pierīkoja.

Igors. Jā, tas nu patiešām ir gadsimta varoņdarbs. Urā, bravo, bravisimo! ... Beidz pūsties, Adriāna! Labāk tinamies no šejienes, kamēr traktorists nav izgulējis dzērumu. Aizejam uz dzirnavu dambi. Tur pa ceļam ir kolosāli skatiņi, mēs pirmīt braucām garām pēc salmiem. Ejam, vecenīt, kamēr es neesmu pārdomājis!

Adriāna. Pēteris arī nāks ...

Igors. Nedzen nu velnu!

Adriāna. Mēs jau norunājām, pagaidi, es viņu tūlīt pasaukšu.

Igors. Kur divi, tur trešais lieks!

Adriāna. Pēteris, tavai zināšanai, ir ļoti interesants cilvēks!

Atgriežas Pēteris.

Pēteris. Sie patiešām taisās kurināt pirtiņu...

Igors. Tad aizteci un saskaldi viņiem malciņu!

Adriāna (paņem Pēteri zem rokas). Ejam, Pēteri! Igors pateiks skolotājai, ka mēs jau aizgājām.

Abi projām. Igors nikni belž pa spaini, taču netrāpa, tikai pret ■akas grodiem apdauza roku, sāpēs lēkā. No mājas nāk M ē-d ej a un Nikoleta.

Nikoleta. Tu tikai nevienam nesaki. Goda vārds?

Mēdeja. Tev nu gan šodien lielā noslēpumu diena. (Pamana Igora dīvaino rīcību.) Igor, kas tad nu? Tu taisies lēkt akā?

Igors (pēkšņi, spītīgi). Mēdeja! Tev ir skaists vārds — Mēdeja! Un tev ir skaistas acis! Kā es to agrāk nebiju pamanījis, Medutiņ!

Šai bridi gar mājas stūri nāk Juris. Ne Mēdeja, ne Igors viņus abus ar N i ko l e t u neliekas redzot.

Igors. Tu varbūt esi salda kā liepu medus, Medutiņ?

Mēdeja. Nemuļķojies!

Igors. Gribi doties pastaigā gar dzirnavu dambi? Tūlīt! Uz līdzenas vietas!

M ē d e j a. Kāpēc tieši gar dzirnavu dambi?

Igors. Varam iet arī uz upīti. Vai pāri laukam, gar traktoru.

Mēdeja. Kas tev uznācis, Igor?

Igors. Mīlestība no pirmā acu uzmetiena, Medutiņ! Ejam!

Mēdeja. Tu to nopietni?

Igors. Nopietnāk vairs nav iespējams! (Pats apjucis no savas rīcības, tādēļ negaidīti vīrišķīgi un nopietni aptver Mēdeju ap pleciem, piekļauj seju viņai pie matiem.) Ejam?

Mēdeja. Un Adriāna?

Igors. Ejam, Medutiņ! Tu patiešām esi skaista meitene. Tu man patīc jau no pirmās klases.

Lēnām, tāpat apskāvusies abi dodas projām tai pašā virzienā, kurp aizgāja Adriāna ar Pēteri. Juris no visa speķa zveļ spainim ar dūri, aizskrien, no kurienes nācis. Nikoleta truli skatās, kā svārstās spainis. No mājas kopā ar Ildzi nāk Skolotāja.

Skolotāja. Velk un velk uz lietu. Vai sāk jau krēslot? Nikoleta, atkal tu atraujies no kolektīva. Mēs iekšā tik skaisti dziedājām.

Nikoleta (histēriski). Lieciet mani visi mierā!

Skolotāja (steidzas viņai klāt). Kas noticis? Es taču jūtu, ka kaut kas ir noticis... Nikoleta, ja tas, ko-Ildze man teica, ir taisnība ...

Ildze. Lūdzskolotāj, jūs taču teicāt, ka neteiksiet, ka es jums teicu ...

Skolotāja. Ir lietas, par kurām nedrīkst klusēt! Nikoleta, nāc izstāsti man visu, kā bija!

Nikoleta (kliedz). Nevienam es vairs neko neteikšu! Nevienam pašam ...

Skolotāja (satver viņu aiz rokas). Tūlīt tu man visu izstāstīsi. Arī pašu ļaunāko!

Piektā aina

Vēls vakars. Māja tumsā gandrīz nav saskatāma. Pagalmā netālu no akas sakurts sārts. Atis un Juris stiepj no saimniecības ēkām dažādus darba un sadzīves priekšmetus — grābekļus, grozus, sietus. Lauž, krauj sārtā.

Atis (savā parastajā manierē). Ugunskurs nakts tumsā kvēlo, dzirkstis augstu paceļas ...

Juris (asi, bez ierastā huņiora). Beidz ar savām gaudu ziņģēm!

Atis. Varu arī folkloru, ja tā tev, patīk labāk! (Lauž grābekli, met uguni.) Uz akmeņa malku cirtu, uz akmeņa malku cirtu, strautā kūru uguntiņu, strautā

kūru uguntiņ .. .(Dziesmu izpilda draudīgi, pats no tās it kā iekarst.)

Juris. Ja svilinām, tad svilinām, nav ko gaidīt...

Atis. Lai sildāsi tie ļautiņi, lai sildāsi tie ļautiņi, kas man laba nevēlēja, kas man laba nevēlēj! (Met uguni Pētera salaboto ķebli.)

Juris. Ko tu te gavilē kā tāds bāliņš! Sarīdīsi ciema suņus, atskries učene — un ne mēs ko nosvilināsim, nekā!

Atis. Kur tu pēkšņi tik asinskārīgs? Pirms pāris stundām tev bija principiāli iebildumi.

Juris. Ja darām, tad darām, ja ne, tad liekamies mierā!

Atis. Mazbišķiņ jāpagaida — es dārgākajiem klasesbiedriem nosūtīju ielūgumus. Tādus skatus jau Rīgā reti dabū redzēt!

Juris. Dullais! Tu varbūt apziņoji visu kolhozu?

Atis. Necel paniku, es iedzimtajiem tikai apjautājos par riska pakāpi.

Juris. Zini ko, es eju mājās!

Atis. Neviens taču neko neuzzinās. Kamēr alkšņos vēl lapas, tikmēr te mierīgi var svilināt nost kaut veselām sādžām. Un es taču tikai apvaicājos, kas notiek, ja tāds meliorējamais objekts izkūp debešos.

Juris. Un kas tad notiek? Atbrauc pogainie un vainīgos sazīmē pēc melnām mutēm?

Atis. Nekas nenotiek. Svilst gar visu pamali — un ne vainas... Padomā pats, kad mums vēl būs tāda izdevība!

Juris. Baigā izdevība — nosvilināt māju!

Atis. Viss dzīvē nāk priekšā pirmo reizi! Aizmirsti, ka tā ir māja. Būtībā tā ir vecs grausts, ko labākajā gadījamā sazāģēs pensionāriem malkā.

Juris. Un tomēr baigi...

Atis. Nu jau tu sāc švilpot tāpat kā mūsu Petjka.

Juris. Tu domā, viņš nezina?

Atis. Neviens jau nav dulls un viņam neteiks. Bet Kojām gan es sapūtu, lai tek uz randiņu. Nakts tumsā, pie pamestās mājas. Tai muļķei vajag mācību, lai neplijās virsū.,

Juris. Jebkurai meitenei tikai pamāj ar pirkstu...

Atis. Jebkurai varbūt ne, bet dažai katrā ziņā. Es tikai brīnos par Igoru, pirmoreiz mēs kaut ko kapitālu uzsākam bez viņa.

Juris. Ati, možka liekamies mierā un ejam mājās?

Atis. Dzirdi? Krūmi brīkšķ, Koja nāk... Ne no mežacūkām bail, ne no vietējiem šņabdeguņiem.

Gaismas lokā ienāk M č d e j a un Igors.

Igors. Ko tad jūs te tā vakarējat kā divi rūķīši?

Atis. Es zināju, ka tu atnāksi! Bez tevis mums ar Jurku jau sāka nolaisties nagi.

M ē d e j a. Igors teica, ka šovakar atkal būs disene. Mēs domājām ...

Atis (mazliet pārsteigts). Un sen jums tāda kopīga domāšana?

Igors. Būs jau kādu stundu, vai ne, Medutiņ? (Neveikli mēģina, visiem redzot, meiteni noskūpstīt, Mēdeja pēkšņi pretojas, cenšas Igoru atgrūst.) Ko tas nozīmē, dārgumiņ, tu mani vairs nemīli? (Satver Mē-deju ar niknumu, viņam neērti biedru priekšā piedzīvot sakāvi.)

M ē d e j a. Laid vajā, neāksties!

Igors (dusmīgi). Neviens arī neākstās! (Grasās skūpstit ar varu, Mēdeja cērt pliki. Igors saniknots grib viņu satvert vēl, Juris belž viņam pakrūtē. Igors metas pretuzbrukumā.)

Atis. Pilsoņi, tikai bez dēmoniskām kaislībām un asinsizliešanas! (Abus izšķir.) Mēs te esam sapulcējušies, lai nodedzinātu māju, nevis lai organizētu savstarpēju izkaušanos.

Igors. Kādu māju?

Atis. Es taču tev teicu — šo namiņu, kas devis mums tik daudz skaistu un traģisku mirkļu!

Igors (vēl paša izprovocētā pārdzīvojuma varā). Labi! Lai tā būda rūc! (Paķer no ugunskura pagali). No kura stūra sāksim?

Atis. Pagaidi! Tā taču neviens mājas nededzina!

Juris. It kā tu zinātu, kā tās dedzina!

Atis. Kino, vecīt, vajag skatīties, kino! (Izrauj no kabatas benzīna pudeli.) Vispirms salmus, tad degvielu un tā joprojām... (Sāk rīkoties.) Tu arī, Medu-tiņ, tu arī! Aizteci, meitiņ, uz kūtiņu pēc salmiem!

M ē d e j a. Es neiešu, man bail.

Atis. Jurka, pavadi dāmu uz žurkūzi!

Juris. Vadi pats! (Tver degošās pagales, nes-mājā.)

Nobridusies un aizelsusies nāk Nikoleta.

N i k o 1 e t a. Ati, tu mani sauci?

Atis (pastumj viņu saimniecības ēku virzienā).. Tu nāc kā saukta, skrien pēc salmiem!

Nikoleta. Pēc salmiem?

Mēdeja. Nikoleta, viņi taisās nodedzināt māju!

Nikoleta. Simboliski?

Atis (jau postīšanas trakuma pārņemts). Būs klausīšana vai nebūs!

Meitenes kā apmātas nozūd tumsā, atgriežas ar salmu klēpjiem. Zēni nes mājā pagales. Logā ieplaiksnās gaisma. Tālākais jau norisinās bez īpašas rīkošanas, pašplūsmā. Uzskrien A d r i ā n a, viņai seko Ildze.

A d r i ā n a (metas mājā, sviež ārā pa logu pagales). Prātu esat zaudējuši, vai?!

Ildze. Adriāna, es skriešu uz miliciju! Es uzmodināšu skolotāju!

Atis (tur viņu ciet). Nekur tu neskriesi, un nekā tu nemodināsi! Brigadieris deva rīkojumu dedzinātf

Ildze. Brigadieris?

Adriāna. Neklausies, viņš melo! (Ar pagali apsvilina roku, negantās sāpēs nosviež to turpat pie sliekšņa). Nu, dariet taču kaut ko, ko jūs stāvat!

Zēni savāc un iemet pagales atpakaļ mājā. Juris skrien ar vēl

vienu salmu klēpi.

Ildze (ielūkojas mājā). Sakiet: goda vārds, brigadieris deva rīkojumu!

Atis. Sīkumu dēļ es ar godavārdiem nemētājos! Ildze. Nodedzināt māju viņam skaitās sīkums. Adriāna (pagurusi nosēžas maurā, auklē sāpošo roku). Es neticēju, ka arī mēs tik tālu nonāksim.

Igors. Ko nepaķēri līdzi Petjku? Viņš nu gan ar vienu rokas vēzienu apturētu šos posta darbus.

Uzskrien Pēteris.

Pēteris. Plēsoņas! Postītāji! Nelieši!

Tāpat kā Adriāna, Pēteris metas mājā, sviež pa logu ārā pagales un degošu salmu lēkškes. Igors iemetas viņam pakaļ, izvelk Pēteri ārā, tur, atlauzis rokas uz muguras.

Pēteris (izmisīgā un nevarīgā histērijā). Sirotāji! Izdzimteņi! Nekrietneļi!

Igors (izmēdot). Dīkdieņi! Egoisti! Vieglas dzīves tīkotāji!

Mājā tikmēr sāk plaiksnīties liesmas. Logi iekvēlojas draudīgā sarkanumā, mājas siluets izgaismojas sarkandzeltenā blāzmā. Visi apklust un kā hipnotizēti noraugās šai ainā.

Atis. Laid to sprukstiņu vajā! Lai dzēš, ja var, bet neko jau vairs nenodzēsīs!

Igors palaiž Pēteri vaļā, tas metas mājā, mirkli pa logu lido pagales, tad Pēteris parādās durvīs.

Pēteris. Vienam nodzēst nav iespējams! Nāciet, ^s jus lūdzu, vēl var nodzēst!

.Ildze grib mesties pie akas, Adriāna satver viņu aiz rokas. Adriāna. Lai deg!

Peteris (milzīga satraukuma). Es jus ludzu, es jūs ļoti, ļoti lūdzu! (Metas uz ceļiem.)

Klasesbiedri stāv truli un drūmi.

Pēteris (pieceļas, pēkšņā apņēmībā, gandrīz savā .parastajā mierā). Labi! Jums tomēr vajadzēs man palīdzēt! (Ieskrien mājā, aizcērt durvis.)

Apjukums.

Igors. Jaunais varonis ir gatavs sadegt līdz ar visu būdu!

Atis. Dullais! Nāc ārā! Citādi patiešām sadegsi! (Rauj durvis, Pēteris no iekšpuses tur ciet.)

Atis. Tur taču dūmi, tas trakais nosmaks! (Rauj no visa spēka, durvis padodas, Atis krīt.)

Ildze (pie mājas stūra). Skatieties, viņš uzrāpies bēniņos! Stāv pie gala loga!

Pēteris (kaut kur no augšas). Pirms nebūs nodzēsts, es lejā nekāpšu!

Ni ko Ieta. Ārprāts! Visa istaba jau liesmās! (Skrien pie akas, velk ūdens spaini.)

Sastingums, kas pirms tam bija visus pārņēmis, izgaist. Visi metas dzēst, meitenes atrod vēl kādus spaiņus, nes ūdeni, zēni met pa logiem laukā degošus vīkšķus. Blāzma aizvien vairāk

pieņemas spēkā.

Ildze. Pēteri, Pēterīt, vai tu tur augšā vēl esi dzīvs?

Sestā aina

Ļoti agrs rīts. Māja tīta biezos miglas vālos, rēgojas tikai akas vinda, dārza stūris priekšplānā, saimniecības ēku gali. Pirmajā mirklī nav saprotams, vai māja vispār vēl ir. Pamazām migla izklīst, vēlāk lec saule.

Ildze un Ni ko Ieta no akas sme[ ūdeni. Abām garās bikses atrotītas, Ildzei basas kājas.

N i k o 1 e t a. Skaties, Ildze, — vai man tikai rādās, vai tiešām nāk augšā tīras duļķes?

Ildze. Ko tad tu gribēji pēc tādas liešanas? Tai' iedobītē pie sliekšņa mēs ar Adrianu šorīt smēlām ar smelšanu.

Gar mājas stūri nāk Atis un Igors, abiem rokā lāpstas. Ildze. Norakāt?

Atis. Koja, paod gaisu! Vai jūt vēl gruzduma smaku?

N i k o 1 e t a. Šorīt pat āboli garšo pēc gruzduma ... Atis. Zēl, ka vakar neiedomājāmies izcept... Ildze. Un tu pēc visa, kas noticis, vēl vari jokot> Kā es iedomājos, kas varēja notikt, kājas metas pilnīgi stīvas.

Igors. Tev tās metas stīvas tāpēc, ka tu stāvi aukstā rasā.

Nikoleta. Adriāna iekūra plīti, joz iekšā, apsildies!

Ildze. Paklausieties, ar uguni gan vairāk nevajadzēja ...

Ar spaini un lupatu rokās iznāk durvis Adriāna.

Ari viņa basa.

Adriāna. Meitenes, kur jūs palikāt? Vajag vēl tīru ūdeni. Igor, lūdzu, izlej, man salst kājas . . .

Igors ar spaini aiziet aiz mājas stūra. No saimniecības ēku puses ar malkas klēpi, kuram virsū zaļi paegļu zari, nāk

Juris.

Adriāna. Tev nu gan iet ar trešo ātrumu. Tu pēc tā malkas klēpīša uz mežu gāji, vai?

Juris. Uz mežu es gāju pēc paegjiem. Ja kārtīgi izkvēpina, katru smaku noņem tikpat kā ar roku.

Ildze. Ārprāts! Viņi vēl spēj runāt par kvēpināšanu ...

4

No kūtiņas iznāk M ē d e j a, viņai rokā kāstuve, ko Modēja apbrīno kā kaut ko eksotisku.

Atis. Kur tad tu, bumbulīt, slaukt biji, vai?

M ēd eja. Nez kas tā varētu būt par ierīci?

Igors (šai bridi atgriežas ar tukšu spaini.) Kandžas dzenamais aparāts, vai tad tu neredzi?

N i k o 1 e t a. Mu|ķīt, tā taču kāstuve!

M ē d e j a. Kāstuve? Un ko tad ar to kāš?

Atis. Ak debess, cik tālu mēs esam aizgājuši no drūmās pagātnes!

A d r i ā n a. Nepļāpā, bet ej pēc tačkas! Vajag norakt vēl vienu kaudzīti vakardienas grēku.

Atis. Mēs taču visus tos apsvilušos salmus jau no-rakām,

A d r i ā n a. Bet pagales? Tās ož vēl trakāk. Veicīgāk, labulīši, veicīgāk, drīz uz darbu jāiet! Juri, nes iekšā paegļus, un jūs, meitenes, nāciet ar ūdeni, pārmazgāsim visu vēlreiz ...

Juris. Tu nu gan izkomandē kā īsta saimniece.

Ni ko Ieta. Bet man patiesi ir tāda sajūta, it kā šīs būtu īstas mājas un mēs te īstie saimnieki.

Igors. Tāds eksperiments jau ir bijis un diez ko nav attaisnojies.

Juris. Kur tad?

M ē d e j a. Kad tad?

Igors. «Lazdu laipā», čabulīši. Cik pavirši gan jūs lasāt obligāto literatūru!

Ildze. Meitenes, un mūsu Pēteris taču iznāk gandrīz kā tāds pozitīvais varonis!

Ni ko Ieta. Tiešām! Bet mēs visu laiku bijām kā bez acīm!

Igors. Tikai diezin kur tas pozitīvais varonis šorīt nosvīdis! Bez vajadzības — tad ķimerējas bez gala, bet kad tiešām drusciņ jāpastrādā . . .

Ildze. Es tikai nesaprotu, kādēļ mēs tik šausmīgi cenšamies visu noslēpt. Tu taču pats teici, ka brigadieris atļāva, tātad mierīgi varējām dedzināt, nebūtu tikai .tas Petjka ...

Nikoleta. Cik tur trūka — un būtu nodedzinājuši ar visu Petjku ...

Adriāna. Meitenes, pulkstenis drīz būs deviņi. Man likās, ka pirmīt rūca traktors. Iespējams, ka traktorists jau ir uz lauka ...

Juris. Tam ar, cilvēkam, paģiras nedod miera____

Nikoleta. Starpība tikai tā, ka viņam fiziskas,, mums — morālas.

Adriāna. Meitenes, ja esam mazgātājas, tad mazgājam! Un jūs, zēni, ejiet pēc tačkas!

Igors ar Ati projām, Ildze un Nikoleta ar pilnu spaini istabā„ Mēdeja mēģina kāstuvi piekarināt pie sienas, vadzis izkrit.

Juris. Palaid, es palīdzēšu!

Mēdeja. Es zinu, tu uz mani dusmojies!

Juris. Kādas man tiesības uz kaut ko dusmoties ...

Mēdeja. Tu saproti, Igors vienmēr ir skaitījies, pats spožākais zēns klasē...

Juris. Es saprotu.

Mēdeja. Neko tu nesaproti. Un vakar vienu’ brīdi... Tu zini, tā bija kā apmātība. Tu saproti? Juris. Saprotu.,

Mēdeja. Neko tu nesaproti... Es taču zinu, ka viņam patīk Adriāna. Ka ar mani viņš tikai tādēļ, lai iespītētu...

Juris. Nestāsti man visu to, Medutiņ! Es negribu: dzirdēt.

Mēdeja. Jurka, tu dusmojies uz mani, jā? Juris. Tikai nesāc visu vēlreiz no gala ... Mēdeja. Jurka, es tik tiešām citādi nevarēju. Juris. Izbeidz!

/

Ar grozu rokā pagalmā ienāk Pēteris, kā neticēdams aptausta žogu, aku, durvju rokturi.

Juris. Tu tikai paskaties, Medutiņ, kas atnācisE (Kā diriģējot vēzē roku.) Viens, divi, trīs ...

Juris, Medeja. Mušu pozitīvajam varonim — urā, urā, urā!

Igors uzstumj tukšu tačku, Atis ar dakšām nāk no muguras.

Atis. Ko jūs te bļaustāties?

Juris. Paskaties, kas atnācis!

Atis, Igors. Urā, urā, urā!

Pēteris paver durvis, iekšā «Urā, urā, urā!» sauc meitenes.

Pēteris. Kas te atkal notiek?

Atis. Nebaidies, otrreiz jau nededzināsim.

Igors. Tagad mēs slēpjam dedzināšanas sekas. Juris. Petjka, atzīsties godīgi. Tev bail nebija? Pēteris. Bija.

Mēdeja. Bet tu taču tiešām varēji sadegt. Pēteris. Tai brīdī es par to nedomāju.

Igors. Jūs tikai paklausieties, viņš runā kā īsts varonis! Zēl gan, ka šis notikums jātur dzijā slepenībā. Citādi mēs varētu izsaukt kinostudijas un televīzijas pārstāvjus. Petjka ar rāvienu kļūtu slavens.

Juris. Un mēs līdz ar viņu.

A d r i ā n a (paver durvis un pasniedz spaini). Še, izlej spaini.

Igors to ari dara, pa logu lūkojas Ildze un Nikoleta.

Juris. Petjka, tu tomēr esi drusku gaisīga persona. Un ja nu mēs nebūtu dzēsuši?

Pēteris. Tad es pēdējā brīdī no bēniņaugšas būtu nolēcis ar izpletni!

Uz mirkli visi apstulbst.

Ildze. Pēter, ko tu runā, tev ir izpletnis? Pēteris. Saliekamais, kabatas formāta.

Atis. Nu, Petjka, ti dajoš!

Pēteris. Cenšos būt asprātīgs jūsu gaumē. Juris. Nu, moins! Tu, Petjka, tur, bēniņos, laikam būsi ieskrējis skurstenī.

Adriana. Labāk parunāsim nopietni. Tu taču zināji, ka visu te nojauks, sagāzīs vai nodedzinās ... \Jnr pat ja nenodedzinās, mēs taču aizbrauksim. Kāpēc, kādēļ tu riskēji ar dzīvību? Atbildi, ja vari, man tas ir ļoti svarīgi.

Igors. Idejas dēļ mūsu varonis nav sīkumains!'

Adriāna. Nejaucies! Es runāju nopietni.

Pēteris. Nu, pieņemsim, ka nojauks, sagāzīs,, nodedzinās...

Atis. Tā arī būs, vai tad tu par to šaubies?

Pēteris. Jā, es šaubos. Bet tas nav svarīgi. Lai kas to izdarīs, to nebūsim darījuši mēs ...

Atis (piestumj pie durvīm ķerru). Tev, Pēter, tomēr ir zvēra iekšas! Nu, puikas, sametam, kas metams, man rādās, tur aiz eglītēm jau uzzibsnīja mūsu učenītes modrās acis.

Visi ātri piekrauj ķerru. Atis paķer Nikoletu. Uzsēdina vezumam virsū un, skaļi dziedādams «Uz krodziņu līdzens ceļš, uz baznīcu grumbuļains», aizdrāž ap stūri. Aiz ēkas dzirdams brīkšķis, Nikoletas spiedziens un Ata smiekli — vezums acīmredzot pirms laika apgāzies. Uznāk Skolotāja.

Skolotāja. Meklēju jūs malu malās. Traktorists būs pārgaidījies... Bet jums te dažiem ar šo māju patiešām ir kaut kāda apsēstība. Nu, kā tad, Pēteris jau arī te! Uzcēlušies pirms gaismas, aizskrējuši nez kurt Es jūtu, ka te kaut kas notiek, un gan jau es uzzināšu — kas.

Mēdeja. Lūdzskolotāj, mēs tikai drusciņ te piekopjam.

Ildze. Ja viss būs glīti un kārtīgi, varbūt neno-jauks.

Skolotāja. Es jūtu, ka aiz visām šīm izdarībām kaut kas slēpjas. Ildze, es jautāju tev kā aktīva loceklei ...

Visi (dūcoši, mutes nekustinot). Il-dze!

Ildze. Lūdzskolotāj, nekas ļauns nav noticis, mēs tikai neizpildījām brigadiera rīkojumu ...

Skolotāja. Kādu rīkojumu?

Juris. Lūdzskolotāj, Ildze vienkārši nav lietas kursā! Brigadieris teica, lai mēs noēdot visus ābolus ...

Igors. Bet mēs, lūdzskolotāj, esam paspējuši noēst tikai pusi.

Skolotāja (paver istabas durvis). Izmazgājuši grīdas, iekurinājuši plīti... Nodedzināsiet vēl māju.

Visi. Mēs ne, lūdzskolotāj.

Skolotāja. Un kas tā par savādu smaku?

Adriāna. Mēs kvēpinājām ar paegļiem, bet laikam esam pārcentušies, lūdzskolotāj ...

S k o 1 o tā j a. Patiesībā taču jūs esat jauki bērni... Par spīti jūsu grūtajam vecumam.

Visi (kori nopūšas). A-ah!

Skolotāja. Mums vajadzētu sanākt kopā, atklāti par visu izrunāties. Pēteris jau arī par saviem grēkiem vēl nav atskaitījies. Ildzīt, tu varētu sagatavot ziņojumu. Varbūt šodien pēc darba? Tepat, šai mājā, kas jums tik briesmīgi iepatikusies. Izrunāsimies par visu pilnīgi atklāti... Ar Nikoletu mums arī vēl priekšā atklāta saruna... Jā, bet kur tad tā meitene atkal ir?

Dārzā sašūpojas zari. Dzirdama soļu dipoņa. Beidzot ap mājas stūri spiegdama izskrien N i k o l e t a. Atis dzenas viņai pakaļ. Abi nobremzē tikai cieši līdzās Skolotājai. Atis skrējiena inercē uzdrāžas virsū Nikoletai un, lai nenokristu, satver viņu. Šādā apkampienā abi paliek stāvam Skolotājas priekšā.

Skolotāja. Nu, vai zināt, man ar jums abiem būs ļoti nopietna saruna! Ļoti!

M ēd eja. Lūdzskolotāj, man liekas, ka kartupeļu lauks mūs jau gaida.

Skolotāja. Ildzīt, aizkrien nu, bērns, paskatīties ...

Ildze. Lūdzskolotāj, labāk lai zēni... Man jāapauj kājas...

Abas ar Mēdeju un ari Nikoleta ieiet mājā, visi četri puikas grasās iet uz lauku.

Skolotāja. Pagaidiet, zēni! Iešu ar jums reizē. Man šķiet, ka viņiem te kolhozā drusciņ klibo darba organizācija.

Visi dodas projām, ari Igors, Atis māžodamies klibo.

A d r i ā n a. Pagaidi, Igor ...

Abi stāv pie dārza žoga. Pauze.

Igors. Tikai nesāc mani audzināt!

A d r i ā n a. Tātad kaut ko tomēr esi sapratis?

Igors. Tev vajag manu atzīšanos? Labi, es neesmu tāds varonis kā Petjka ...

A d r i ā n a. Es arī ne ...

Igors. Tu taču vienmēr mēdz rīkoties tikai pārdomāti un pareizi.

Adriāna. Tur jau tā nelaime, ka pārdomāti un pareizi.

Igors. Bet vai tu zini arī to, ka pagājušonakt es dabūju pa ausi pat no Medutiņa daiļās rokas?

Adriāna. Droši vien biji pelnījis.

, I gors. Ja gribi, vari man zvelt arī no savas puses.

Adriāna. Fiziska izrēķināšanās nav efektīva.

I gors. Toties morāli mūs visus sakāva mūsu varonis ...

Adriāna. Kā netiec, tā netiec vaļā no skaudības un ironijas.

Igors. Ironija — labākais līdzeklis pret skaudību. Man, bez šaubām, ir ļoti žēl, bet tā kā Petjka es laikam tomēr nevarētu. Baidos, ka nevarētu...

Adriāna. Varbūt galvenais ir zināt, ka kāds tomēr var?

Igors. Šovakar pie dzirnavu dambja jūs to varēsiet pārspriest visos sīkumos ...

Adriāna (uzjautrināta). Izrādās, tu spēj būt arī greizsirdīgs.

Igors. Kā redzi, es sastāvu tikai no trūkumiem.

Adriana. Dažos no tiem slēpjas zināmā pievilcība.

Igors. Vai ari tas tiks apspriests pie dzirnavu dambja?

Adriāna (koķeti). Bez šaubām, ja tu mani uzaicināsi nelielā pastaigā ...

1 gors. Es?

Adriāna. Un tu labāk gribētu, lai to izdaru es? Igors. Par spīti Petjkas varoņdarbiem? Adriāna. Ne visam ir sakars ar varoņdarbiem ... Igors. Tu to nopietni?

Adriāna. Un tu?

Igors. Skaties, mūsu deputācija atgriežas.

Uznāk Atis un Juris. No mājas ar groziem nāk m e i-

t e n e s.

Atis. Uzminiet — kas noticis ar traktoru?

Juris (diriģējot vēzē rokas). Traktors ...

Visi. Salūzis! Urā!

Uzsteidzas Skolotāja.

Skolotāja. Bērni, bērni, kas nu par gavilēm!’ Tūlīt atnāks brigadieris, visu nokārtos. Sai saimniecībā varbūt tiešām mazliet klibo darba organizācija. Bet gan jau viss nokārtosies un ražu mēs novāksim laikā .. -Visi. ... un bez zudumiem! Urā!

Beigas.

SATURS

Rūmnieks Valdis. Ceļavārdi «Uguns dvēselītei»

Cimermanis Jānis. Uguns dvēselīte......

Vētra-Muižniece Nora. Palīgā! Palīgā!.....

Jurkāns Jānis un Rijkuris Aivars. Gliemezītis —riteņbraucējs.............

Pavlovskis Valdis. Zirņapuika........

Zigurs Jānis. Zelta vērpējas un Skumīgais princis Osmanis Jāzeps. Saldējuma torte jeb Pilnīgi otrādi

Paukšs Hermanis. Kaķpēdiņa........

Rūmnieks Valdis un Migla Andrejs. Vēstule dzeloņcūkai ...............

Salnāja Mersede. Svelmainā saulē......

Kudapa Maija. Ābolu laiks, kartupeļu laiks . . .

/

ДУША ОГНЯ

Рига «Лиесма» 1989 На латы-иском языке

Составитель В. Румниекс Художник И. Гайланс

ИБ № 5617

Vidējā skolas vecuma bērniem UGUNS DVĒSELĪTE

Redaktors Ingus Liniņš Mākslinieciskais redaktors Andris Lamsters Tehniskā redaktore Irēna Soide Korektore Irēna Kalniņa

Nodota salikšanai 16.04.88. Parakstīta iespiešanai 16.01.89. JT 01209. Formāts 60x84/16. Tipogrāfijas papīrs № 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 17,67 uzsk. iespiedi.; 18,13 uzsk. krāsu nov.; 13,59 izdevn. 1. Metiens 20 000 eks. Pasūt. № 401-4. Cena 60 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 198/32964/B-986.

Iespiesta tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Content

Rūmnieks Sakārtojis Valdis Uguns dvēselīte

CEĻAVĀRDI «UGUNS DVĒSELĪTEI»

VALDIS RŪMNIEKS JĀNIS CIMERMANIS UGUNS DVĒSELĪTE

PIRMAIS CĒLIENS

Pirmā aina

Otrā aina

Trešā aina

OTRAIS CĒLIENS Ceturtā aina

Piektā aina

NORA VĒTRA-MUIŽNIECE PALĪGĀ! PALĪGĀ!

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CĒLIENS

JĀNIS JURKĀNS UN AIVARS RIJKURIS GLIEMEZĪTIS - RITEŅBRAUCĒJS

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CELIENS

VALDIS PAVLOVSKIS ZIRŅAPUIKA

PIRMAIS CĒLIENS

Pirmā aina

Otra aina

Trešā aina

Ceturtā aina

OTRAIS CĒLIENS

Otra aina

Trešā aina

JĀNIS ŽĪGURS. ZELTA VĒRPĒJAS UN SKUMĪGAIS PRINCIS

PROLOGS

Pirmā aina

PROSCĒNIJS

Otrā aina

PROSCĒNIJS

Trešā aina

PROSCĒNIJS

JĀZEPS OSMANIS. SALDĒJUMA TORTE JEB PILNĪGI OTRĀDI

Pirmais skats

Otrais skats

HERMANIS PAUKŠS KAĶPĒDIŅA

PIRMAIS CĒLIENS

Pirmā aina

Ceturtā aina

Piektā aina

Sestā aina

Septītā aina

Astotā aina

OTRAIS CĒLIENS Pirmā aina

Piektā aina

Sestā aina

VALDIS RŪMNIEKS UN ANDREJS MIGLA. VĒSTULE DZELOŅCŪKAI

PIRMAIS CĒLIENS

Pirmā aina

Otrā aina

OTRAIS CĒLIENS

Pirmā aina

Otra aina

TREŠAIS CĒLIENS Pirmā aina

Otra aina

MERSEDE SALNĀJA SVELMAINĀ SAULĒ

MAIJA KUDAPA. ĀBOLU LAIKS KARTUPEĻU LAIKS

Pirmā aina

Ceturtā aina

SATURS