Reimonts Vladislavs

Zemnieki. Tetraloģijas pirmā daļa

Vladislavs Reimonts

Zemnieki

RUDENS

I

„Slava mūsu Kungam Dievam Jēzum Kristum.“ „Mūžīgi mūžos, mīlā Agate. Kurp iedama?“

„lešu pasaulē, tautās, tētiņ ... Pasaule — redz’ kāda!“ —Viņa apvilka ar kājiņu loku no rītiem līdz vakariem.

Negribot ksendzs pavērās tālē un pēkšņi piemiedza acis: vakara pusē kvēloja žilbinoša saule. Pēc tam viņš jautāja klusāk, itkā uzmanīgāk:

„Vai Klembi tevi izdzina? Varbūt, tikai saķildojāties?“

Viņa neatbildēja tūliņ; viegli saslējās, vecām, izdzisušām acīm aplūkoja rudenīgos, tuksnešainos laukus, dārzos slīkstošās sādžas jumtus.

„Nē ... neizdzina ... Kā tad tā ... labi cilvēki, radi. Ari ķildu nebija nekādu. — Tikai es pati sadomājuL ka laiks man pasaulē iet. — No sveša zirga ir dubļos jano-kāpj. Iznāk jau tā: darba viņiem priekš manis nav... nāk ziema, — nu, vai tad par velti viņi mani baros? Par velti kaktu dos? Un taisni tagad ari telēnu no mātes atšķīra, laiks zosis būdā dzīt, — naktis jau saltas, — nu, un es atbrīvoju vietu... Kā citādi? Zēl lopiņu, Dieva radībiņa vien ir... Bet cilvēki viņi labi: kaut vasarā mani pieņem, ne kakta, ne ēšanas neliedz, — dzīvoju kā lielmāte, visā pārticībā ... Bet ziemu — ar tarbu pasaulē ... Daudz man nevajaga: izlūdzos kādu mazumiņu no labiem ļaudīm un izsitos līdz pavasarim ar Dieva palīgu. Ari piepelnīt pa druskai varu: pļaujas laikā pie viņiem ... taču radi... Un Dievs Kungs jau nabadziņu neatstās ...“

„Nē, neatstās!“ ksendzs dedzīgi iesaucās un kaunīgi iespieda viņai rokā naudas gabalu.

„Mūsu labdaris, žēlotājs!“

Trīcošu galvu viņa nokrita pie tā kājām, un asaras kā zirņi ritēja pa viņas pelēkiem krunku izvagotiem vaigiem kā pa rudens tīrumu.

„Ej, ej ar Dievu,“ samulsis viņš čukstēja, pieceldams to no zemes.

Drebošām rokām viņa paņēma savas pauniņas un kājiņu ar āķīti galā, pārkrustījās, un pa plato, grambām pārklāto ceļu tuvojās mežam; laiku pa laikam viņa atskatījās uz sādžu, uz laukiem, kur raka kartupeļus, uz ganu ugunskuru dūmiem, kas plandijās pār nopļautiem tīrumiem. Skumji viņa noraudzījās uz visu to un beidzot pazuda aiz ceļmalas krūmiem.

Ksendzs no jauna atsēdās uz arkla skrituļiem, iešņauca tabaku un atvēra lūgšanas grāmatu, bet viņa skati aizslīdēja pa sarkaniem burtiem un aizklīda rudens pārdomās slīkstošo lauku bezgalīgā plašumā, maldījās pa blāvo de-bessjumu, apstājās pie strādnieka, kas bija nolīcis par arklu.

„Valek ... vaga greiza ...“ iesaucās viņš drusku pieceldamies un soli pa solim sāka acīm sekot drukno beru divjūgam, kas vilka čīkstošo arklu.

Pēc tam mechaniski pārlaida acis pār lūgšanas grāmatas sarkaniem burtiem un kustināja lūpas, bet brīžiem paraudzījās uz zirgiem, uz pūli vārnu, kuras uzmanīgi, degunus izstiepušas, lēkāja pa vagām un laiku pa laikam, pātagai šmīkstot vai arklam pagriežoties, smagi pacēlās gaisā, tomēr krita tūliņ atkal atpakaļ uz uzartām sloksnēm un trina knābjus pret cietām, sažuvušām zemju pikām.

„Valek! uzšauj labajam pa sāniem, — netur līdz!“

Viņš pasmaidīja: sarātais zirgs jau gāja blakus otram, un kad tie nonāca līdz ceļam, ksendzs ātri piecēlās, laipni papliķēja viņiem kaklus, bet tie, izstiepuši purnus, draudzīgi apostīja viņa seju.

,,E—e e — ej!“ dziedoši iekliedzās Valeks, izvilkdams sudrabspožo arklu; viņš viegli pacēla to, savilka grožus tā, ka zirgi apvilka nelielu loku, iesprauda spožo lemesi zemē, nošmiukstināja pātagu, — un zirgi tūdaļ sāka iet. Iečīkstējās aizjūgs. Valeks turpināja art lielo lauku, kas zem taisna leņķa stiepās no ceļa,pa nokalnu uz leju; likās, ka uzarto vagu garie pavedieni velkas līdz pašai sādžai, kas gulēja ielejā un slīka sarkanos un dzeltenos augļu dārzos.

Bija klusi, silti un itkā miegaini.

Saule, laigan jau septembra beigas, sildīja vel kārtīgi: viņa slīdēja pusceļā starp rītiem un vakariem virs meža, tā ka jau krūmāji, brūklenāji, bumbieres, kas auga tīrumu vidū, un pat cietās, sausas vagas, — viss meta uz zemi vēsas nakts ēnas.

Klusums bij tukšajos laukos un reibinošs saldums — gaisā, saules putekļu miglotā; augsta, bālā zilgmē gulēja šur tur nekārtībā izsvaidīti lieli balti mākoņi ka vēju sanesti un uz visām pusēm izvandīti sniegaji.

Bet zem tiem, cik tālu acs var sniegt, snauda pclekie lauki kā liels iedobums, mežu zilās šuvas apņemtsjedo-bums, pa kuru mirgoja sudrabota, saulē mirdzoša kā dzīpars, starp piekrastes alkšņiem un kārkliem līkumota upe. Sādžas vidū viņa izvērtās lielā, iegarenā ezerā un pa ieleju starp pakalniem aizlocījās uz ziemeļiem; ap ezeru, dobuma dibenā, gulēja sādža un_ dārzu rudenīgās_ krāsās rotājās saulē kā sārti zeltains kāpurs, kas saritinājies uz pelēkas dadžu lapas. No sādžas līdz pašam mežam vilkās gari, viegli sarežģīti vagu pavedieni, pelēku tīrumu laukumi, viļņotas ežas, biezi noaugušas brūklenājiem un ērkšķiem; tikai šur tur sudrabotā un pelēkā ielejās zelta plūdums: savā smaržainā ziedā zeltojās pērkonājs. Bet tur — balojās izžuvušu strautu gultnes, vilkās smilšaini, miegaini celi, bet virs viņiem augstu papeļu rindas lēni locījās uz pakalniem un atkal aizstiepās uz mežiem.

Kā no aizmirstības ksendzs atmodās: kaut kur netālu atskanēja žēls, garš rūciens; ar kliedzienu gaisa paceļas vārnas un itkā sāniski aizlaidās uz turieni, kur raka kartupeļus; melna saraustīta ēna skrēja pa apakšu tām līdz, pa pļāvumu uti pa uzartām vagām.

Viņš aizklāja acis rokam un saka raudzīties pret sauli: pa ceļu no meža puses nāca kāda meitene un vilka aiz sevis valgā lielu sarkanu govi; garām ejot viņa teica: „Slava mūsu Kungam Dievam“ un gribēja nogriezties no ceļa, lai noskūpstītu ksendza roku, bet govs parāva to sānis un atkal iemaurojās.

„Vai pārdot vedi?“

„Nē... tik pie dzirnavnieka bulla... stāvi jel, stulbā! ... Traka esi palikusi, vai?“—viņa uzkliedza aizelsdamās un cenzdamās noturēt govi, bet tā aizvilka viņu — un abas skriešus aizauļoja, tā ka putekli tās ietina kā mākonī.

Pēc tam pa putekļaino ceļu smagi vilkās garām žīds-lupatnieks; viņš stūma sev pa priekšu vāģīšus, droši vien, krietni piekrautus, jo pa laikam atsēdās un smagi elpoja.

„Kas dzirdams, Mošķa?“

„Kas nu dzirdams?... Kam labi, par to ari labu dzird... _ Kartupeli, paldies Dievam, padevušies, rudzi vareni, būs ari kāposti. Kam ir kartupeļi, kam ir rudzi, kam ir kāposti — par to ari labu dzird!“

Viņš nobučoja ksendza piedurkni, uzmeta uz pleciem vezmeļa siksnu un aizstūma to tālāk jau vieglāk, tādēļ ka sākās uzkalna nogāze.

Pēc tam pa ceļa vidu, kājas vilkdams, viss putekļu mākonī, pagāja garām akls ubags, kuru veda saitē resns sētas suns.

Un pēc tam no meža izdrāzās puisēns ar pudeli rokā. — Bet tas, ieraudzīdams ceļa tuvumā sēdošo ksendzu, apmeta tam lielu līkumu un pāri tīrumam aizjoņoja uz krogu.

Pēc tam trauca garām uz dzirnavām zemnieks no kaimiņu sādžas, tad žīdiete aizdzina garām tikko pirktu zosu baru.

Un katrs apsveica ksendzu Dieva vārdā, apmainījās nedaudz vārdiem un, mācītāja laipna vārda un skata pavadīts, gāja savu ceļu. Saule laidās arvienu zemāk. Viņš piecēlās un uzsauca Valekam:

„Aizar līdz bērziem — un mājup ... zirgi nogurs.“

Un lēni viņš aizgāja pa ežu, pusbalsī skaitīdams lūgšanas, un gaišu, mīlas pilnu skatu aplūkoja laukus.

... Kartupeļu laukā sārtojās sieviešu rindas. Atskanēja ratos bērto tupeņu burkšķēšana. Vienā, otrā vietā vēl ara. Raibu_ govju pūli ganījās tvaikainos laukos. Garas, pelnupelēkās tīrumu sloksnēs dzeltējās dīgstošo kviešu sari. Izbālušās rūsganās pļavās kā sniega pikas balti mirdzēja zosis. Kaut kur mauroja govs. Dega ugunskuri un garas, zilas dumu strēlas stiepās pār laukiem. Brīžiem ierībējās rati, aiz akmens aizķerdamies, iečīkstējās arkls, — un atkal uz brīdi zemi apņēma klusums, tā ka bija dzirdama dobjā upes šalkoņa, dzirnavu klabēšana aiz sādžas, nodzeltējušo koku biezoknī. Vai ari ieskanējās dziesma, zemu pār laukiem nez’ no kurienes celies aizskanēja kliedziens, sašķīda vagās un gravas, bez atbalss izzuda rudens dienas pelēkumā, sudrabotos zirnekļa timekļos tītos rugājos, tuksnešainos ceļos, kuriem pāri savas asiņainās, smagās galvas lieca pīlādži. Tur ecēja tīrumu, un aiz ecēšas pacēlās pelēka, saules caurausta putekļu migla, izstiepās, slīdēja pār uzkalnu un slīka lejup, bet no tās ka no mākoņa iznira zemnieks plikām kājām, kailu galvu, rupju skoteli apsējies; viņš gāja lēnām, ņēma no skoteles graudus un ar vienmērīgu, dievbijīgu, zemi svētījošu kustību sejā, nogāja līdz lauka galam, iegrāba no maisa graudus, lēnām pagriezās un pakāpeniski parādījās virs uzkalniņa: no sākuma saulē bija redzama savēlusies galva, tad pleci, bet pēc tam viss cilvēks, kas ar to pašu svētījošo kustību sēja graudus, ar to pašu svēto metienu izbārstīja rudzus, un tie krita zemē kā zelta putekli.

Ksendzs gāja arvienu lēnāk, laiku pa laikam apstājas, lai atvilktu elpu, tad atkal atskatījās uz saviem zirgiem, vai skatījās, kā zēni ar akmeņiem sita augļus no lielas bumbieres, — skatījās tik ilgi, kamēr tie drūzmā pieskrēja tam klāt un, rokas aiz muguras slēpdami, skūpstīja viņa sutanas piedurknes.

Viņš noglaudīja tiem galvas un teica kā aizrādīdams:

„Tik zarus nelauziet, citādi nākošā gadā mums bumbieru nebūs.“

„Mēs jau bumbierēs nesviedām! Tur ir vārnu perēklis,“ atteica drošākais puišelis.

Ksendzs labsirdīgi pasmējās un piegaja pie kartupeļu racējiem.

„Dievs palīdz!“

„Paldies, tas Kungs lai ir ar tevi!“ — viņam atbildēja korī, piecēlās un visi gāja skūpstīt garīdznieka roku.

„Vai šogad Dievs devis labu kartupeļu ražu? ko?“— viņš runāja, sniegdams zemniekiem atvērto tabakas dozi. Viņi ņēma pa šķipsniņai, uzmanīgi un cienīgi, nedrīkstēdami tā klātbūtnē šņaukt.

„Kartupeļi kā kaķa galvas, un daudz apakšā.“

„Tad zināms, cūkas sadārdzināsies, — sāks tās barot.“

„Jau tā ir dārgas: apsprāga vasaru sērgā un ari uz Prūsiju izved.“

„Pareizi, pareizi. Bet kam rokat šos kartupeļus?“

„Borinam.“

„Neredzu saimnieka — tadēl nezināju.“

„Tēvs ar manu vīru aizbrauca uz mežu.“

„Ak tu tā esi, Hanka? Kā iet?“ viņš griezās pie jaunas, skaistas sievietes ar sarkanu lakatiņu galvā. Viņas rokas bija nosmērētas smiltīm, un tādēj viņa satvēra ksendza roku ar priekšautu un noskūpstīja to.

„Nu, kā klājas tavam zēnam? Tam, kuru pļaujas laikā kristīju?“

„Paldies, tētiņ, — vesels, šo to jau runā.“

„Nu palieciet ar Dievu.“

„Dievs ar tevi!“

Un ksendzs pagriezās pa labi uz kapsētas pusi, kas atradās papelēm apstādītā ceļa tuvumā, sādžas šinī pusē.

Ilgi klusēdami viņam skatījās pakaļ, — uzlūkoja viņa garo, viegli salīkušo augumu, — bet kad viņš atradās aiz zemās kapsētas sētas un starp kapu kopām tuvojās lūgšanas namiņam, kas stāvēja starp nodzeltējušiem bērziem un purpurotām kļavām, — mēles atraisījās.

„Visā pasaulē labāku neatradīsi,“ — teica viena no sievietēm.

„Kā tad! Lūk, gribēja viņu uz pilsētu aizdabūt... ja tēvs ar voitu nebrauktu bīskapu lūgt, — nebutu mums vairs viņa ... Nu, rociet, mīļie, rociet, — jau vakars nav tālu un kartupeļu ne visai daudz,“ sacīja Hanka, izbērdama savu grozu kopējā kaudzē, kas dzeltēja izrakāta zemē.

Vingri un klusēdami ķērās pie darba, tā ka dzirdama bija tikai kapļu sišanās pret cieto zemi, un dažreiz — sausā dzelzs šķindoņa pret akmeni. Brīžiem kāds izstaipīja saliekto, sūrstošo muguru, dziļi nopūtās, bezdomīgi paskatījās uz zemnieku, kas priekšā sēja, — un raka no jauna, lasīja no pelēkās zemes dzeltenos kartupeļus un svieda tos priekšā stāvošā vācelītē.

Še strādāja cilvēku piecpadsmit: galvenā kārtā vecas sievas un strādnieki, bet aiz viņiem uz sakrustotām kārtīm balojās audekli, kuros lāgiem paraudādami gulēja bērni.

„Rau, ir vecā pasaulē aizgāja,“ iesāka Jagustīne.

„Kas?“ Hanka prasīja pieceldamās.

„Nu, vecā Agate.“

„Ubagot.“

„Zinām, ka ubagot! Ka tad! Nc jau vieglas dienas padzīvot, — diedelēt. Strādāja radniekiem, nokalpoja visu vasaru, — nu palaida viņu atpūsties.“

„Pavasarī atgriezīsies — tiem visādus labumus sanesīs: gan tēju, gan cukuru, gan ari naudu. Tad jau viņu tik mīlīgi pieņems, liks gultā zem pēla gulēt, strādāt neļaus, — lai atpūšas ... „Krustmāmiņ“ un „krustmāmiņ“ — tā vien teiks — līdz pēdējais grasis nebūs izvilkts ... Bet rudenī — tad nu vairs nav vietas ne priekšnamā, ne kūtī. Maitas, suņa radījumi, nolādētie!“ iesaucās Jagustīne, un tās vecā seja aiz liela niknuma metās zila.

„Kā sacīt_ jāsaka, nabagam vienmēr vējš acīs,“ piebilda kāds strādnieks, vecs izdilis zemnieks ar šķību muti.

„Rociet taču, mīļie, rociet,“ ar sarunu neapmierināta, skubināja Hanka.

Jagustīne, kas nespēja ilgi klusēt, paraudzījās uz vienu zemnieku un teica:

„Veci vīri šie Pačesi. Jau mati viņiem no galvas iet nost!“ _

„Jā, bet vel vecpuišos,“ sacīja otra.

„Un redz, cik daudz meitu paliek vecavās, vai ari aiziet svešos ļaudīs ...“

„Tā jau tā lieta, bet viņiem, skaties, vai astoņi morgi zemes, un vēl pļavas aiz dzirnavām.“

„Kā tad! Māte jau vēlēs šiem precēties! Nekā viņa tiem neatļaus!“

„Kas tad ņemsies govis barot, apmazgāt, cūkas un visu saimniecību uzraudzīt? ...“

„Māte ar Jagusju — kā kādas lielmātes! Jagna, vārdu sakot, skaidri jaunkundze, par dažu labu muižnieci pārākā, — zin tikai kā greznoties, gan mazgāties, gan spogulī skatīties, bizes pīdama.“

„To tikai skatās, lai kādu pie sevis gulta dabūtu, — ka’ tik dūšīgs vīrietis!“ ar ļauniem smiekliem no jauna dzēla Jagustīne.

„Bandcha Juzeks sūtīja preciniekus, — nepieņēma.“ „Redz’ tik ... nolādētā bagātniece!“

„Bet vecene baznīcā vien sēž, no grāmatas patarus skaita, neviena dievkalpojuma nepalaiž.“

„Pareizi, tamdēļ jau viņa ari burve: kas tad Lauren-

tijn govīm pienu aprāva? Un ka tad Jochanu puišelim, kas viņas dārzā bija plūmēs iezadzies, pateica nelabu vārdu, — uz reiz viņam tāds kaltons iemetās, — lai Dievs nedod kā sagrieza!“

„Nu, kur lai nāk ļaudīm Dieva svētība, ka šitādi mūsu sādža mīt?“

„Bet vecos laikos, kad es vēl tēvam govis ganīju, — tad teikšu jums: š’tādus padzina no sādžas,“ no jauna piebilda Jagustlne.

„Sitos neiebiedēsi, — ir jau kas aizstāv ...“ un nolaidusi balsi līdz čukstēšanai, pie tam noskatīdamās Hankā, kas raka priekšā pirmo vagu no malas, Jagustīne čukstēja kaimiņienēm:

„Bankas vīrs jau pirmais aizstāvis ... ka suns skraida pakal Jagnai...“

„Kungs Jēzus... žēlotājs... ko tu saki?... Oi, kāds grēks!...“ rokot un nepaceļot galvas sačukstējās sievas.

„Vai tad viņš viens? — Tai jau ka kuņai skrien puiši pakaļ-“

„Bet skaistule, kas skaistule gan viņa ir; nobarojusies kā tele, vaigi balti, bet acis — kā rudzu puķes... Un tad spēcīga: ne katrs vīrišķs ar to galā tiks ...“

„Vienīgais darbs tai jau ari ir: ēst un gulēt. Kādēļ tā lai nebūtu smuka?“

Uz brīdi pieklusa: vajadzēja kartupeļus izbērt.

Bet tagad paretam ierunājās gan par šo, gan to un beidzot apklusa, jo viena sieva ieraudzīja, ka no sādžas pa tīrumu skrien Borinu meitene Juzīte.

Viņa skrēja, tikko elpu vilkdama, un jau no tālienes sāka saukt:

„Hanka, skrej tūliņ maja!... Tur kaut kas govij noticis!“

„Kungs Jēzus Kristus, — kurai tad?“

„Nu Raibaliņai... Tētiņi... tikko elpoju ...“

„Kungs Dievs, man tā vien iedūra: domāju, ka manai ..atviegloti sacīja Anna.

„Viteks viņu nupat pārdzina — mežsargs no birzes iztriecisKā piegāja pie kūts, tā ari nokrita... un dzert nedzer, es* neēd, — tikai vārtās pa zemi un mauro, lai Dievs nedod!“

„Tēva nav?“

„Nē, tētis vēl nav pārbraucis. Kungs Jēzus Kristus! Tada govs! Dažreiz vai veselu spaini piena deva. Nāc jel ātrāk!“

„Skriešu cik jaudas, tūliņ.“

Hanka izņēma no audekla bērnu, uzlika tam kruzuļainu cepurīti, aptina ar priekšautu un aizskrēja; viņa bija tā uztraukta no šīs ziņas, ka pat lindrakus nenolaida, pavisam piemirsa, — un uz zemes fona kā balti plankumi izdalījās viņas līdz ceļiem atsegtās kājas. Juzīte skrēja papriekšu.

Bet palikušie, katrs tupēdams savā dobē, lēni virzījās uz priekšu, rakdami kūtrāk, tādēļ ka neviens vairs tos neskubināja un neurdīja.

Saule jau tuvojās rietam un itkā sasarkusi traka skrējienā, kvēloja kā milzīga ugunsripa un nolaidās aiz melniem, augstiem mežiem. Tumsa biezēja, klīda pa laukiem, gūlās vagās, slēpās grāvjos, pildīja biezokņus un lēni lējās pār zemi, dzēsa, iesūca un maisīja krāsas, tikai koku galotnes, torņi un baznīcas jumti kvēloja ugunī.

Klusā, satumsušā gaisā arvienu asāk skanēja ratu troksnis, zviedzieni, māvieni un ļaužu burzma.

Baznīcā pulkstenītis vara mēlē noskandināja uz vakara lūgšanu un visi pārtrauca darbus; kā nobirušo lapu šalkoņa krita krēslā čukstošās lūgšanās.

Dziesmām un jautriem saucieniem dzina lopus no ganībām. Putekļu mākonī pa ce[u gāja milzīgs ganāmpulks un tik pa reizei tajā parādījās vareni pleci un plati ragi.

Aitas blēja; rieta blāzmojumā tītas, no pļavas paceļas un bariem laidās zozis; viņu griezīgie kliedzieni atskanēja gaisā.

„Tomēr žēl: raibā govs bija slaucama.“

„Nu, ko tur... nava jau nekāds nabagais.“

„Žēl, ka lopiņš aiziet bojā.“

„Borinam trūkst saimnieces, tādēļ ari viss iet uz galu.“

„Nu, vai tad Hanka nav saimniece?“

„Pati sev ... dzīvo pie tēva kā piedzīvotāji, to vien lūko, lai sev ko ierautu, bet tēva labumu lai sargā kas grib.“

„Un Juzīte vel dumja, — ko ta var izdarīt?“

„Jā, bet vai tad Borina nevar Antekam zemi atdot?“

„Bet pats lai paliek pie šiem par piedzīvotāju, — tā vai? Vecs gan, Laurentij, esi, bet pavisam muļķis,“ ātri ieteicās Jagustīne. „Oho—ho, Borina vēl spēcīgs vīrs, apprecēties var, un ari muļķis būtu, ja visu bērniem atstātu.“

„Lai nu spēcīgs, kur spēcīgs, bet tomēr jau sešdesmit uz muguras.“

„Esi, Laurentij, bez bēdu, lai tik uzbilst, — kura katra jauna meita pie viņa nāks.“

„Divas sievas jau apglabājis.“

„Lai Dievs dod vēl trešo apglabāt! Kamēr dzīvs, lai bērniem nedod nekā. Tāpat viņu, maitas, izputinātu, kā mani izputināja manējie. Tā izputinātu, ka pelnīties aizietu, badā sprāgtu, Kristus dēl ar tarbu diedelēt ietu! Dod tik savu labumu bērniem, atstās tev cilpas tiesu, vai ari akmeni, ko kaklā piesiet...“

„Bet laiks, bērni, mājup: _metas tumšs.“

„Laiks gan, saule jau nogājusi.“

Dzīvi salasīja kapļus, vāceles, pusdienas traukus un lēni, rindā, šo to pārrunādami, aizgāja pa ežu; tikai vecā Jagustīne nikni lamāja savus bērnus, tad sāka izgāzt dusmas uz katru, kas ceļā gadījās.

Viņiem blakus kāda meitenīte dzina cūku ar sivēniem un smalkā balstinā dziedāja:

Neej blakus vezumam,

Neturies pie riteņa.

Nedod mutes puisēnam,

Lai ar karsti mīli to.

„Klusāk tu, muļķe! Rēc, itkā kāds tai ādu pār acīm vilktu!“

11

Borinu sētā, ko no trim pusēm apņēma saimniecības ēkas, bet no ceturtās — dārzs, kas to šķīra no ceļa, bija saradies daudz laužu; pie sarkanbalti raibās govs, kas gulēja pie kūts uz mēslu čupas, stāvēja dažas sievietes, spriedelēja un brīnījās.

Vecs, noplukušiem sāniem, paklibs suns staigāja apkārt raibaliņai, ostīja, ierējās, bet reizēm skrēja pie žoga un dzina prom bērnus, kas uz sētas sarāpušies ziņkārīgi

skatījās pagalmā; dažreiz viņš pieskrēja klāt cūkai, kas klusi stenēdama gulēja pie istabas:viņa zīdīja mazus, baltus sivēniņus.

Pēkšņi aizelsusies ieskrēja Hanka; viņa pieplaka govij un saka glāstīt tās purnu un galvu.

„Raibaliņa, tu mana nabadzīte, Raibaliņa!“ viņa iesaucās asarainā balsī un beidzot sāka to skaļi apraudat.

Bet sievas ieteica arvien jaunus līdzekļus slimai govij; gan lēja tai rīklē sālsūdeni, gan ar pienu samaisītu kausētu vasku, kas ņemts no apsvētītas sveces; kāds ieteica dot ziepes ar suliņām; kāda vecene sauca, ka vajagot asinis nolaist, — bet govij nekas nepalīdzēja: viņa izstiepās arvienu vairāk, pa reizei pacēla galvu un ka pēc palīdzības, kā izmisumā gari māva; tās skaisto acu rožainie baltumi pārvilkās ar neskaidru duļķi, smagā, ra-gotā galva nespēkā slīka uz leju; tikai reizēm viņa izkara mēli un laizīja blankas rokas.

„Diez’ vai Ambrozijs nepalīdzētu?“ iebilda kāda sieva.

„Pareizi: viņš pazīst slimības,“ piekrita citi.

„Skrien taču, Juzīt. Vakara lūgšanu jau iezvanjja: tā tad viņam vajaga būt baznīcā. Kungs! Atbrauks tēvs, — tad tik būs kliegšana! Bet mēs taču pie tā neesam vainīgi!“ ar asarām žēlojās Hanka.

Tad viņa atsēdās uz kūts sliekšņa, iebāza raudošam bērnam mutē pilno, balto krūti, un neaprakstāmā uztraukumā raudzījās te uz slimo govi, te pāri žogam — uz ceļu... Viņa uzmanīgi klausījās.

Drīz atskrēja Juzīte un iesaucās, ka Ambrozijs jau nākot.

Un tā ari bija! Viņai pa pēdām sekoja vecis, kuram, droši vien, bija ap simts gadu, taisns kā svece, laigan ar koka kāju un spieķi; viņa seja bija izžuvusi, krunkaina un pelēka kā pērnējais kartupelis, noskūta un pārklāta rētām; pienbaltie mati šķipsnām krita uz pieres un kakla. Viņš bija bez cepures.

Viņš tuvojās govij un to uzmanīgi apskatīja.

„Oho, redzu jau, — dabūsiet svaigu gaļu ēst.“

„Jel palīdzi tu viņai, izārstē, — govs turpat četrdesmit piecus rubļus maksāja, neilgi atpakaļ tapa slaucama! Palīdzi! Ak, Kungs, Kungs Jēzus!“ kliedza Juzīte.

Ambrozijs izņēma no kabatas nazi, novilka to dažas reizes gar zābaka stulmu, apskatīja pret gaismu asmeni un govij zem vēdera pārgrieza artēriju. Tomēr asinis neuzšlāca, bet tecēja lēnām, melnas un putainas.

Visi noliekušies stāvēja un skatījās, elpu aizturējuši.

„Par vēlu! Rau, jau izdziest,“ svinīgi noteica Ambrozijs. „Tas katrā ziņā ir vai nu maitātājs, vai ari kas cits ... vajadzēja tūliņ kā saslima ... bet sievieši jau tovien zin kā gaudot, kad vajaga kaut ko darīt lieti — blēj kā aitas.“ Viņš nicinoši nospļāvās, apgāja govij apkārt, paraudzījās tai acīs, apskatīja mēli, mīkstā, spīdīgā spalvā noslaucīja asiņainās rokas un taisījās aiziet.

„Šīs bēres es neiezvanīšu; zvaniet paši ar podiem.“

„Tēvs ar Anteku!“ iesaucās Jūzīte un metās uz ceļu tiem pretim: otrpus ezeram, no turienes, kur starp putekļiem, kas sārtojās vakara blāzmā, ēnaini iznira gari rati un zirgi, bija dzirdama dobja, smaga rīboņa.

„Tētiņ ... Raibaliņa beidzas nost!“ viņa sauca, pieskriedama pie tēva, kurš tajā brīdī nogriezās šaipus ezeram. Anteks gāja nopakaļ un pieturēja garo priedi, ko viņi veda.

„Nemuldi nu tukšus niekus,“ viņš norūca, uzšaudams zirgiem.

„Ambrozijs laida asinis, bet nelīdzēja ... gan lēja viņai rīklē kausētu vasku, — nekā ... gan sāli — ari nekā ... laikam maitātājs ... Viteks stāstīja, ka mežsargs no_ birzes iztriecis, bet Raibaliņa jau tūliņ saslimusi un sākusi vaidēt; un tad viņš to atdzina mājās ...“

„Raibaliņa! Vislabākā govs! Ek, jūs, maitas, vajadzētu ragā sadzīt, ja tā mantu sargājat!“ Viņš nosvieda grožus dēlam un ar pātagu rokā aizskrēja pa priekšu.

Sievu bars pašķīrās, bet Viteks, kas visu laiku mierīgi pie istabas kaut ko meistaroja, metās dārzā un bailēs nozuda. Pat Hanka piecēlās no sliekšņa un stāvēja bezpalīdzīgi uztraukta.

„Nomaitājuši manu lopiņu!“ govi apskatījis, beidzot iesaucās vecis. „Četrdesmit pieci rubli kā ūdenī! Māja kā murds visādu maitu pilna, bet pieskatītāja neviena. Tāda govs! Tāda govs! Tu, cilvēks, ne soli no mājas nedrīksti spert, viss tūliņ uz putēšanu un postu vien iet! ...“

bet es taču no pašas pusdienas kartupeļus raku, klusi taisnojās Hanka.

vai tad tu kādreiz ko redzi!“ viņš dusmas breca_. ,,Kautcik manu labumu ievēro! To labo govi! Ne katra mājā otru tādu atradīsi!“

Arvienu lielāks niknums skanēja viņa pārmetumos, tam staigāja apkārt govij, mēģināja to piecelt, vilka aiz

astes, skatījās zobos, bet viņa elpoja arvienu smagāk un gārdzošak, asinis apstājās tecēt un sastinga melnas, sarecējušās pikās: bija skaidrs, ka govs izdziest.

„Neko darīt! Atliek tikai nokaut! Lai jel viss neiet zudumā,“ Borina beidzot noteica.

Viņš atnesa no šķūņa izkapti, patrina to uz akmens, kas stāvēja pie kūts zem renes, nometa svārkus, atlocīja krekla piedurknes un taisījās cirst...

Hanka ar Juzīti skali ieraudājās, jo Raibaliņa ļtkā nojauzdama nāvi ar pūlēm pacēla galvu, dobji iemavas un nokrita pārgrieztu rīkli, kājas noraustīdama ...

Suns nolaizīja sarecējušās asinis, bet tad aizskrēja pie kartupeļu bedrēm un sāka riet zirgus, kas ar ratiem stāvēja aiz sētas. Viņus tur bija atstājis Anteks, bet pats mierīgi noskatījās kaušanā.

„Negaudo, muļķe! Ne mūsu bēda! Tēva govs!“ — dusmās viņš teica sievai un sāka nojūgt zirgus, kurus Viteks aiz krēpēm jau veda stiliņģos.

„Tīrumā daudz kartupeļu?“ — mazgādams pie akas rokas, iejautājās Borina.

„Vai tad nu maz! Maisu divdesmit būs!“

„Tūliņ vajaga novest!“

„Nu, paši ari novediet, es ir kājas zem sevis nejutu, muguru nevaru atliekt... un ilkss zirgam priekšēja kaja kliba.“

„Juzīt, pasauc Kubu no tīruma, lai tas iejūdz ķēvi, vajag novest jau šodien. Kad tik lietus neuznāk!“

Bet viņš viss vārījās lūgtās dusmās: arvienu ap

stājās pie govs un nikni lamājās, tad apstaigāja visu pagalmu: ieskatījās te kūtī, te šķūnī, te nojume, nezinādams pats, ko meklē. Viņu mocīja zaudējums.

„Vitek! Vitck!“ —* viņš sāka saukt, āķēdams vaļa plato ādas jostu, bet zēns nerādījās.

Ļaudis izklīda, jo saprata, ka tādām bēdām un tadarn zaudējumam vajaga beigties ar izrēķināšanos, uz ko Bo-rina vienmēr bija ātrs. Bet šoreiz vecis tikai izlamajas un iegāja istabā.

„Hanka, dod ēst!“ — viņš caur atvērto logu uzsauca vedeklai un iegāja savā galā.

Tā bija parasta zemnieku māja, ko liels gaitenis dalīja uz divām pusēm; jumta puse izgāja uz pagalmu, bet fasade ar četriem logiem — uz dārzu un ceļu. Dārza pusi apdzīvoja Borina un Juze, bet otrā pusē dzīvoja Anteks ar sievu. Strādnieks ar ganu gulēja pie zirgiem.

Istabā bija jau diezgan tumšs, tādēļ ka caur maziem, koku un jumta nogāzes aizsegtiem lodziņiem iespiedās maz gaismas; bez tam jau metās krēsla, un tikai svētbilžu stikli mirdzēja garās rindās pie baltām sienām; istaba bija liela, bet melno griestu un milzīgo siju nospiesta un tik lielā mērā daždažādu rīku piekrauta, ka kautcik klajāka vieta bija tikai pie lielās uz priekšnamu vērstās krāsns.

Borina izģērbās un iegāja aiz starpsieniuas mazā kambarītī, noslēdza aiz sevis durvis, atvilka no mazā lodziņa dēli, — un kambarītī ieplūda rieta asiņainās gaismas spīdums.

Istabiņa bija dažādu mājas un saimniecības piederumu pilna: uz šķērsu pārliktām kārtīm karājās aitādas kažoki, sarkanstrīpaini brunči, balti svārki, pelēku dziju saini, kamolā saritinātas aitādas un spalvu maisi. Viņš paņēma baltus svārkus un sarkanu jostu, un pēc tam ilgi kaut ko meklēja graudiem pildītās mucās un kaktā zem vecu siksnu un dzelžu kaudzes, bet, izdzirdis priekšējā istabā liankas drēbju čaukstoņu, aizlika lodziņam dēli un atkal nez’ kādēļ ilgi rakņājās pa graudiem.

Zem loga uz galda jau kūpēja ēdiens; no lielā kāpostu poda nāca sālītas gaļas smaka, tāpat ari no olu kulteņa, kas prāvā bļodelē atradās blakus podam.

„Kur Viteks ganīja govis?“ viņš prasīja, nogriezdams no maizes klaipa, kas bija sieta lielumā, krietnu riku.

„Kunga birzē. Mežsargs viņu no turienes iztrencis.“

„Maitas, nobendēja manu lopiņu!“

„No šīs trenkšanas jau govs ari nosprāga: piemetās dusulis.“

„Suņa radījumi, muižnieki! Papīros skaidri teikts: pļavas ir mūsu. bet lopus no turienes dzen projām un apgalvo ka pļavas pieder viņiem.“

citus arī aiztrencis, bet Vaļeka puiku tā piekāvis, tā piekāvis

eh jāiet pie tiesas vai apriņķa priekšnieka. Četrdesmit pieci rubli kā samazgās!“

tā jau nu ir, tā jau nu ir,“ piekrita Hanka, priecādamās ka tēvs beidzis dusmoties.

saki autekam, tiklīdz, kā kartupeļi būs savesti, lai ķeras pie govs: jānodīrā un jāsacērt gabalos. Pārnākšu no votta palīdzēšu. Pakārt to šķūnī uz kārts, lai suņi un visādi draņķi nelien klāt...“

drīz viņš beidza ēst un piecēlās, lai mazliet sakārtotos, bet sajuta sevī tādu smagumu, tādu lauzēju kaulos, tādu miegainību, ka gluži kā stāvēiis, tā ari iemetās gultā drusku nosnausties.

Hanka iegāja savā pusē rīkoties saimniecībā, bet laiku pil laikam izliecās pa logu, lai paskatītos uz Anteku, kas mājas priekšā uz lieveņa ēda vakariņas; viņš, kā jau palasīs, sēdēja tālu no bļodas un strēba lēni karoti pēc karotes. stipri grabinādams to gar trauka malu un raudzīdamies ezerā; saule norietēja, uz ūdens gūlās zeltoti purpu-rolas svītras un ugunīgi riņķi, kā balti mākoņi tiem cauri peldēja zosis; no viņu knābjiem pa ūdeni vilkās asiņainas pērļu virknes.

Sādža sāka ņudzēt; tanī iegailējās kautkāda kustība; abās ezera pusēs uz ceļa cits aiz cita pacēlās putekļu mākoņi, atskanēja ratu rīboņa un govju māvieni, tās līdz ceļiem brida ezerā, lēni dzēra ūdeni un pacēla smagās galvas; no viņu platām mutēm tecēja sīkas ūdens strūkliņas kā opāli.

Kādā attālākā ezera galā atskanēja veļas mazgātāju vāļu raksts un dobja, monotona spriguļu klaudzēšana piedarbā.

„Antek, sacērt malku, pati nejaudāju,“ nedroši un bikli lūdza Hanka, tādēļ ka izlamāties, vai ari bez kāda iemesla piekaut — viņam nekā nemaksāja.

Viņš pat neatbildēja, itkā nebūtu dzirdējis; viņa neuzdrošinājās lūgumu atkārtot un gāja pati skalus plēst. Dienas darbos noguris, ļauns, Anteks klusēja, — viņš skatījās uz ezera pretējo krastu, uz lielo māju, kas, vakara blāzmas

apstarota, mirdzēja savām baltām sienām un logu stikliem. Pār akmens sētu kārās sarkani ģeorģīņu pušķi un spilgti kvēloja pret balto sienu, bet mājas_tuvumā, gan dārzā, gan pie žoga — laiku pa laikam parādījās slaika figūra; tās seju nevarēja izšķirt, tādēļ ka viņa arvienu nozuda, — te priekšnamā, te zem kokiem.

„Pats guļ kā lielskungs, bet dēls lai strādā,“ viņš dusmās norūca: pat uz palieveņa bija dzirdama tēva krākšana.

Viņš izgāja pagalmā un vēl reiz paskatījās uz govi.

„Laigan tēva govs, bet ari mūsu zaudējums,“ viņš sacīja sievai, kas atstāja ciršanu un gāja pie vezuma, jo Kuba bija atvedis no tīruma kartupeļus.

„Bedres vēl nav iztīrītas, jāsaber šķūnī.“

„Bet tēvs taču teica, ka tev ar Kubu šķūnī govs jādīrā.“

„Būs i govij, i tupeņiem vieta,“ šķūņa durvis līdz galam atvērdams, nomurmināja Kuba.

,.Neesmu nekāds dīriķis, ka man govij āda jārauj nost,“ norūca Anteks.

Un vairāk ar’ viņi nerunāja; varēja tikai dzirdēt, ka uz šķūņa grīdas bira kartupeļi.

Saule nodzisa, iestājās vakars; kā sastindzis zelts, kā sarecējušas asinis — vēl mirdzēja vakara blāzma; tā piebēra ezeru vara putekļiem; ūdeņi miegaini sačukstējās un klusi trizuļoja iesarkaniem vilnīšiem.

Sādža iegrima tumsā, dziļā, nedzīvā rudens vakara klusumā. Mājas izlikās maziņas, kā pie zemes pieplakušas; tās kļāvās pie snaudā nolīkušiem kokiem, pelēkiem žogiem.

Anteks ar Kubu saveda kartupeļus, bet Hanka un Ju-zīte ņēmās saimniecībā: bij jāsadzen naktsguļā zosis, jāpabaro cūkas, kas urkšķēdamas bija salīdušas priekšnama un grūda savus rijīgos snuķus silēs, kurās stāvēja lopiem dzeramais.

Bija jāizslauc govis, jo Viteks pārdzina ari pārējās no ganībām un bāza jau redelēs siena kušķus, lai slaucot tās mierīgāk stāvētu.

Juzīte jau taisījās slaukt pirmo govi no ieejas, kad pēkšņi no aizsiles izlīda Viteks un klusi, tramīgi iejautājās:

„Juze, vai saimnieks dusmīgs?“

„Ak, Jēzus! Sukās gan tevi, nelaimīgais, vai kā sukās... tā lamājās! .viņa atbildēja, pagriezdama galvu pret gaismu un aizklādama ar roku seju, jo govs, lai aizdzītu mušas, vicināja asti.

„Jā... nu esmu vainīgs... jā... mežsargs mani izdzina, vēl ar spieķi gribēja piekaut, es tikai aizbēgu, bet Raibaliņa nogūlās, un sāka maurot, stenēt, — un tad es viņu pārdzinu mājā ..

Viņš apklusa, bet bija dzirdami klusi, bēdulīgi šņuksti un deguna šņaukāšana.

„Vitek... jel nebļauj kā tēļš; vai tad tēvs tevi pirmo reiz pērs?“

„Pirmo jau ne, bet tomēr es arvienu tā baidos... tādēļ ka es nekā to nevaru izturčt...“

,,Mu(ķi tu, tāds puisis un baidās... nu, es jau tētiņu pielūgšu...“

„Juzīt, pielūgsi?“ viņš priecīgi iesaucās. „Jo — redz, mežsargs taču mani ar govīm izdzina, tādēļ. •

„Pielūgšu, Vitek, beidz nu reiz gauzties...“

„Ja tā... nu, tad ņem šo putnu!“ viņš priecīgi čukstēja un izvilka no azotes koka putniņu. „Tu tikai palūko: pats staigā.“

Viņš nolika putnu uz kūts sliekšņa, uzvilka, un tas sāka māt ar galvu, cilāt kājas un staigāt.

„Stārķis! Kungs Jēzus! Iet kā dzīvs!“ iesaucās, slauceni pamezdama, pārsteigtā Juzīte, viņa notupās pie sliekšņa un līgsmā izbrīnā aplūkoja rotaļlietiņu.

„Jēzus! Esi gan tu meistars! Un viņš iet pats no sevis?“

„Pats, Juze. Es tikai uzvelku ritenīti, — un viņš jau staigā kā lielskungs pēc pusdienas, — vai redzi...“ Viņš pagrieza putnu un tas cienīgi, bet reizē ari smieklīgi pacēla garo kaklu, pacēla kāju un sāka iet.

Jautri smiedamies, viņi priecājās par putna kustībām, bet brīžiem Juzīte pacēla uz zēnu savas acis: tās bija sajūsmas un apbrīnošanas pilnas.

„Juze!“ atskanēja istabas priekšā Borinas balss.

„Ko vajaga?“ viņa atsaucās.

„Nāc šurp.“

„Bet es taču govis slaucu.“

„Eju pie voita, pieskati mājas,“ viņš sacīja, pabāzdams galvu tumšā kūtī. „Vai te nav tas utubunga, ko?“

„Viteks? Nē, viņš aizbrauca ar Anteku pēc kartupeļiem: Kubam bija jāgriež salmi zirgiem ...“ ātri un drusku satraukti atbildēja Juze, jo Viteks lielās bailēs bija noslēpies tai aiz muguras.

„Draņķa puika, ādu tam pār acīm novilkšu: nobendēt šitādu govi,“ rūca Borina, atgriežoties istabā; tur viņš apvilka jaunus, baltus svārkus, kam visas vīles bija no-šūdinātas melnām lentītēm, uzlika augstu, melnu cepuri un apjoza sarkanu jostu. Tad aizgāja gar dīķi uz dzirnavu pusi.

„Vēl tik daudz darba... jāsaved malka, sējums nenobeigts, kāposti tīrumā, pakaišiem lapas nav sagādātas, kartupeļiem zemi vajadzēja apart, tāpat ari auzām... bet braukā nu pa tiesām... Nudien, nekādas atpūtas tev — cilvēkam, zini tikai kā vērsis vilkt savu jūgu... nav laika ne izgulēties, ne elpu atņemt,“ viņš prātoja. „Un nu vēl šī tiesa ... Maita tāda, slampa, kaut tai mēle sakalstu ... palaisteve tāda .. kuņa ...“ viņš nikni nospļāvās, iebāza pīpē maehorku un ilgi, pirms aizdegās, rīvēja mitros sērkociņus gar apakšbiksēm.

Laiku pa laikam ievilkdams dūmu, viņš lēni čāpoja uz priekšu; dusmas par govi to nomāca arvienu vairāk, sāpēja visi kauli.

Un kam tu žēlosies, uz ko niknumu izgāzīsi, —• nekā ... viens kā celms; pats par visu domā, pats lauzi galvu, pats skrej visur kā suns... un neviena, kam vārdu teikt, no kā palīdzību vai padomu prasīt — tikai posts un putēšana ... visi kā vilki aitai mugurā: plēš tur un plēš te, — tā vien skaties, ka tevi gabalos nesaplosa ...

Sādžā bija jau diezgan tumšs; caur pusatvērtiem logiem un durvīm, — jo vakars bija silts, — lauzas gaismas švītras un nāca vārītu kartupeļu un taukos ceptas biezputras smarža; vienā otrā vietā ēda priekšnamos, vai pat ārpusē, skanēja sarunas un trauku šķindoņa.

Borina gāja arvienu lēnāk, sākumā to nomocīja niknums, bet tad viņam uzmācās atmiņas par nelaiķi sievu, ko tas pavasarī apglabāja.

,,0ch! och! .. viņai dzīvojot, lai Dievs mielo tās dvēseli, ar Raibaļiņu tas nenotiktu. Tā tik bija saimniece, īsta saimniece! Bija jau nu gan, jasaka, ķildīgas dabas, mīlēja lamāties, laba varda neviens_ no tas nedzirdēja, par katru nieku sievām matos iekša... nu, bet par Jo bija sieva un saimniece!“ Te viņš dievbijīgi nopūtās, viņas dvēseli pieminēdams; bijušo atceroties, to vel smagāk nospieda skumjas.

Pārnāci no darba piekusis, — pabaroja viņa tevi kārtīgi, slepus no bērniem pabāza dažreiz pat pa desas līkumam ... Un kā viss no rokas gāja! .. gan teli, zosis, sivēni .. katrā tirgus diena bija ko uz pilsētu vest, no mazuļiem vien sanāca naudas pa pilnam ... Bet kāposti, zirņi, — neviena cita tā nemācētu! ..

Bet tagad? ..

Anteks tā vien uz savu pusi velk, kalējs ari meklē, lai tik ko norautu, un Juzīte? .. Muļķa skuķēns, vējš vēl pa galvu danco, — un nav jau ar’ ko brīnīties: jauniņa, tikko desmitais gads ... Hanka staigā kā pa viņpasauli, vienmēr slimo, bet vai daudz pastrādā?

Tādēļ ari iet viss uz postu ... gotiņu nācās nokaut... pļaujas laikā vepris nosprāga... zoslēnus vārnās aizva-zājušas, puse vien palikusi! .. To postu, tos zaudējumus! .. Jā, pazūd viss kā caurā mucā ...

„Bet nedošu!“ viņš gandrīz balsī iesaucās. „Kamēr manas acis redz, — neviena morga nedošu un maizē pie jums neiešu ...

Tiklīdz Gžela no zaldātiem pārnāks, lai Anteks iet uz sievas saimniecību ... nedošu .. A

„Lai slavēts mūsu Kungs Jēzus Kristus,“ atskanēja kāda balss.

„Mūžīgi mūžos,“ viņš atbildēja pa paradumam un nogriezās no ceļa uz platu un garu šķērsielu: voita māja atradās vairāk dziļumā.

Logos spīdēja gaisma. Ierējās suņi.

Viņš iegāja taisni istabā.

„Voits mājās?“ viņš prasīja resnai sievai, kas uz ceļiem tupēja pie šūpuļa un ēdināja bērnu.

„Tūliņ atgriezīsies, aizbrauca pēc kartupeļiem. Sēdies, Matīs, viņš ari, lūk, gaida,“ ar galvas mājienu tā norādīja uz veci, kas sēdēja pie krāsns; tas bija aklais, ko vadāja suns; iesārtā skala gaisma asi notēloja viņa lielo, noskūto seju, pliko galvas kausu un baltumiem pārvilktās, plaši ieplestās acis, kas nekustīgi stinga zem sirmām, lielām uzacīim

„No kurienes nākdams ar Dieva palīgu?“ jautāja Bo-rina, atsēzdamies otrpus ugunij.

„Staigāju, saimniek, pa pasauli. Kur gan citur?“ pielicis roku pie auss un sniegdams tabakas dozi, viņš lēni atbildēja vājā, gurdenā, īstā ubaga balsī.

„Dari patikšanu, saimniek.“

Matīss paņēma krietnu šņaucienu un nošķavājās trīs reizes no vietas, tā ka acīs tam sasprāga asaras.

„Stiprs, sātans!“ un viņš ar piedurkni izslaucīja acis. „Vesels! Pēterburgas tabaka, — laba acīm.“

„Atnāc rītu pie manis. Nokāvu govi. Varbūt ari tev kāds gabals atliksies.“

„Lai Dievs tev palīdz ... Laikam Borina, ko?“

„Vai tiešām pazīsti? Nu, nu!“

„Tikai no balss, —no runas.“

„Nu, kas pasaulē dzirdams? Vai tu aizvien vēl staigā?“

„Ko citu lai dara, mīļo saimniek? Gan labi, gan slikti, — dažādi, kā jau pasaulē mēdz būt. Līdzko uba-dziņam jāpasniedz dāvana, visi sten un vaid. Bet priekš šņabja tiem pietiek!“

„Tu runāji taisnību: tā jau ir.“

,,0ja! Cik gadu jau nemalos pa zemīti-māmuliņu, tad jau dažādas lietas dabū zināt.“

„Bet kur tad tavs atradenis palika, kas tevi pērnvasar vadāja?“ ievaicājās voita sieva.

„Aizgāja, palaidnis, aizgāja, — vēl kārtīgi man tarbu aptīrīja. Labi cilvēki bija kādus grašus naudas iedevuši, nesu tos svētai Čenstochovas Dieva Mātei, — nočiepa, nolādētais, un aizgāja! Sē, Brūnais! Tas droši vien būs voits!“ Viņš parāva valdziņu, un suns nostāja ņurdēt.

Viņš bija uzminējis: ienāca voits, iesvieda kaktā pātagu un jau uz sliekšņa iesaucās:

„Sieva! Dod ēst! Esmu izsalcis kā vilks. Kā iet, Matīs? Un ko tu, vectētiņ?“

„Atnācu pie tevis rītdienas lietā.“

„Es jau pagaidīšu, pan voit. Vēlēsi iet priekšnamā — tur ar’ būs labi, atstāsi mani, veci, pie krāsns — palikšu, un ja iedosi bļodiņu kartupeļu vai gabaliņu maizes — lūgšu Dievu par tevi... bet ja tu iedosi kādu grasi naudas ..

„Sēd vien, dabūsi vakariņas, un ja gribi, paliec pa nakti.“

Un voits nosēdās pie bļodas, kas tinās karstu rīvētu taukiem bagātīgi aplietu kartupeļu garaiņos. Otrā bļodā bija rūgušpiens.

„Sēdies kopā ar mums, Matīs. Iekod, ko Dievs devis,“ teica voita sieva, uzlikdama trešo karoti.

„Paldies. Kad no meža pārbraucu, krietni paēdu.“

„Ķeries vien pie karotes, nekaitēs. Vakari tagad gari..

„Liela bļoda un gara lūgšana: no tam vel neviens nav miris,“ piezīmēja ubags.

Borina atteicās, bet galu galā gaļas smarža tik patīkami kutināja nāsis, viņš piesēdās pie galda un sāka ēst lēnām, uzmanīgi, kā to prasa paraša.

Bet voita sieva arvienu cēlās augšā, pielika kartupeļus un uzlēja rūgušpienu.

Ubaga suns nemierīgi grozījās un tikko dzirdami gaudoja aiz lielas ēstgribas.

,,Se, Brūnais, — saimnieki ēd ... gan jau tu ari dabūsi ...“ nabags to mierināja un, pie uguns rokas sildīdams, kāri ieelpoja ēdiena smaržu.

„Tevi, kā rādās, Ieva iesūdzējusi?“ runāja voits jau mazliet iestiprinājies.

„Tā pati! Es tai neesot par darbu samaksājis! Samaksāju, kā Dievs debesīs, un vēl bez tam, no labas sirds, ksendzam par kristīšanu veselu maisu auzu iedevu.“

„Viņa saka, ka tas bērns ... ka viņš, saproti...“

„Dievs Tēvs un Dēls un Svētais Gars! Vai viņa traka palikusi?“

„Ho, ho! vecs gan esi, bet vēl meistars!“ smējās voits ar sievu.

„Jo vecāks, jo lielāka jauda: tādēļ jau saka — meistars no debesīm nekrīt!“ čukstēja ubags.

„Melo kā kuņa: pat pieskāries tai neesmu. Ko vēl ne! Slampa tāda! Žogmalē sprāga nost un gaudoja: pieņem mani, strādāšu par vēderu un siltāku kaktiņu. Tas bija ziemas sākumā. Es negribēju, bet mana nelaiķe teica: pieņemsim, mājā noderēs; nevajadzēs meklēt — pašiem bus

strādniece ... Negribēju, tādēļ ka — ziema darba nekādā, bet viena mute vairāk. Tak nelaiķe saka: neraizējies, viņa, kā liekas, prot audeklu un vadmalu aust. _ Nosēdināšu lai bakstās, gan jau kaut ko izbakstīs. _— Tā ari palika. Tikko drusku atēdās — tūliņ bērns klāt... Bet kas tur ar viņu piņķējies — par to dažādi runāja..

„Viņa vaino tevi..

„Es viņai sadošu, maitai! Kā kašķīgs suns!“

„Bet tev uz tiesu jāiet.“

„lešu. Paldies, ka man pateici. Domāju, ka tikai par darbu, — es taču samaksāju, man ir liecinieki! Ech, nolādētā lupata, ubadze! Mans Kungs un Dievs! Tādu krustu, vairs spēka nav! — Govs nobeidzās, vajadzēja nokaut, darbi nav pabeigti, — bet tu cilvēks viens ka pirksts.“

„Jā, atraitnis ir kā aita vilka rīklē,“ ubags atkal piebilda. „Par govi dzirdēju, man tīrumā stāstīja.“

„Tas ir kungu darbs, mežsargs no birzes iztrencis. Vislabākā govs! Četrdesmit piecus rubļus maksaja. Govs bija grūsna un viņš to bija satrenkājis. Nu, vajadzēja nokaut. Bet es gan to kungiem nepiedošu. Sūdzēšu tiesā.“

Bet voits, kas stāvēja muižnieka pusē, sāka viņam skaidrot un pierunāt, lai savalda sevi: jo pirmās dusmās vienmēr iznāk kas nelabs. Lai mainītu sarunu, viņš beidzot pamirkšķināja sievai un sacija:

„Būtu tu apprecējies, Matīs, — būtu kāds, kas saimniecību uzrauga.“

„Tu smejies, vai? Marijas Debessbraukšanas diena man taču piecdesmit astoņi gadi palika. Kā tev var nākt prātā? Vēl jau pirmā nav sapuvusi.“

„Paņem sievišķi, kas tavam vecumam piemērots, un tūliņ tev visur būs kārtība,“ piebilda voita sieva un saka nokopt galdu.

„Laba sieva — ta ir pirmā lieta,“ iemeta ubags, aptaustīdams bļodas, kuras voita sieva tam nolika priekša.

Borina atvairījās, bet iegrima dziļas domas: ka tas viņam pašam nebija ienācis prātā? Lai nu kāda tā sieva, tomēr labāk ar viņu, nekā vienam bēdas ciest.

„Cita gan muļķe, nepraša, ķildīga, gan izdevīga brīdī krīt cekulā iekšā, cita aušīga, gan uz muziķu, gan uz krogu mīl skriet, — tomēr zemniekam ar viņu labāk, parocīgāk,“ vakariņas ēzdams, turpināja ubags.

„Tad gan sādžā brīnētos!“ teica Borina.

„Ko nu, vai tad tev ļaudis atdos govi, vai ieteiks ko labu? Vai viņi tavu saimniecību uzraudzīs? Vai kāds tevi pažēlos?“ voita sieva runāja ar dedzību.

„Vai viņi tev gultu sasildīs?“ smējās voits. „Bet sādžā tik daudz meiču, pastaigā gar mājām — versmē kā no krāsns.“

„Skaties, nešķīstais ... Edz’, ko šim iegribējies .. „Piemēram, Grigorjevu Zoska? Stalta, daiļa, un pūrs nav mazais.“

„Kas Matīsam pūrs! Vai tad viņš nav sādžā pirmais saimnieks?“

„Kuram vēl ir tik daudz zemes un mantas?“ uzķēra ubags.

„Nē, Grigorjevu meita viņam neder,“ turpināja voits: „jauna vēl un par daudz vāja.“

„Tad Andreja Kasja?“ skaitīja viņa sieva.

„Jau sarunāta. Rocha Ādams vakar aizsūtījis preciniekus.“

„Vēl ir Stacha Veronika.“

„Draņķe, skraidelē vien un pie tam šķībiem sāniem.“ „Tad Toma atraitne? Kā ar to? Pats labākais laiks tai pie vīra iziet.“

„Trīs bērni, četri morgi zemes, divas govs astes un vecs aitādas kažoks, ko nelaiķis atstājis.“

„Tad tā Voiteka Ulisja, kas aiz baznīcas dzīvo?“

,,E ... tā der vecpuisim: ar bērnu. Puika jau govis var ganīt, Matīsam tā nevajaga: pašam gans.“

„Vēl jau meiču diezgan, es tik meklēju tādu, kas Matīsam 'būtu piemērota.“

„Nu redz’, vienu es piemirsu: tā viņam taisni laikā.“ „Kura?“

„Dominika Jagna.“

„Pareizi, — pavisam aizmirsu par viņu.“

„Laba meiča, un labi noaugusi, pār žogu nepārkāps: mieti salūzīs. Un skaista, seja balta, bet pati stalta, — kā telīte.“

„Jagna,“ atkārtoja Borina, kas klusu ciešot bija klausījies, kā meitas tika uzskaitītas, — „bet par viņu taču runā, ka esot pārāk traka uz puišiem.“

„Nu, vai tad kāds klāt ir bijis, ka visu tā zin? Trin mēles pa niekiem, aiz tīras skaudības,“ voita sieva karsti aizstāvēja.

„Pats jau es nedomāju, bet tā tikai runā. Man laiks iet.“ Viņš sakārtoja jostu, ielika pīpē ogli un pāris reizes ievilka.

„Cikos sākas tiesa?“ viņš mierīgi jautāja.

„Pavēstē rakstīts, ka deviņos. Ja kājām, būs jau priekš gaismas jāceļas.“

,,K ... aizbraukšu lēnītēm ar ķēvi. Palieciet ar Dievu, paldies jums par pacienāšanu un labu padomu.“

„Ej ar Dievu un pārdomā, ko mēs ar tevi pārrunājām. Ja tad teiksi, — iešu pie mātes par precinieku. Uz jauno gadu taisīsim kāzas.“

Borina nekā neatbildēja, tik noblisināja acis un aizgāja.

„Kad vecis ņem jaunu sievu — velnam prieki: viņam no tā pelņa,“ ubags nopietni sacīja, rūpīgi izkasīdams bļodas dibenu.

Borina lēni gāja mājup un pamatīgi pārdomāja runāto. Pie voita viņš nevienam nelika manīt, ka šī doma viņam ārkārtīgi iepatikusies. Jo kā tad? Viņš bija saimnieks, bet ne jau kaut kāds puišelis, kam vēl slapjš aiz auss. Tādam tikko ieminies par precēšanos, — spiedz vien tūliņ un lēkā no vienas kājas uz otru.

Zemi jau ietina nakts; no tumšā, mēmā dziļuma kā sudiabaina rasa mirdzēja zvaigznes; sādžā bija kluss, tik brīžiem ierējās suņi un šur tur aiz kokiem margoja blāvas uguntiņas ... Brīžiem no pļavām uzpūta mitrs vējiņš un, lapām klusi šalcot, viegli sāka locīties koki.

Borina neatgriezās pa to ceļu, pa kuru bija atnācis, bet n oga ja Jejup,_paigaja pāri tiltam, zem kura ūdens mutuļojot gazas upe un ar dobju troksni traucās uz dzirnavām, un nogriezās uz otru ezera krastu. Ūdeņi klusi snauda un laistījās melnā vizmā. Piekrastes koki meta melnas ēnas pāri gludai virsmai un ietvēra krastus kā rāmī, bet ezera vidu, kur bija gaišāks, kā metālā spogulī atvizuloja zvaigznes.

Matīss pats nezināja, kādēļ negāja taisni uz mājām, bet izvēlējas tālāko ceļu. Varbūt tāpēc, lai ietu garām

Jagnas mājai? Bet varbūt ari tāpēc, lai kaut cik tiktu galā ar savām domām.

„Protams, nebūtu slikti! Protams! Un ko tur melš par viņu — tas ir nieki!“ Un viņš nospļāvās. „Labs sievišķis!“

Viņam pārskrēja drebuli: pie voita bija bijis karsti, bet no ezera dvesa mitrums un aukstums.

„Bez sievas — vai nu jāizput, vai saimniecība jāatdod bērniem,“ viņš domāja. „Slaika, maita, un pati — izspļauta skaistule. — Vislabākā govs nobeidzās, un kas zin, kas būs rītu? Varbūt no tiesas jāpameklē sieva? Tik daudz drēbju atstāja nelaiķe, — noderētu. Bet Dominika atraitne! Gatavais suns! Bet kas gan par to? Viņiem ir zeme, ir māja. Paliks savā mājā. Viņi trīs uz piecpadsmit morgiem: tā tad Jagnai nākās pieci un izmaksa par māju, par saimniecību. Pieci morgi — tie ir taisni aiz mana kartupeļu tīruma. Pērnvasar, ka liekas, vasaraju sēja, jā ... Pieci morgi un vel mani — tad ... bez maz trīsdesmit pieci! Kas par lauku!“

Viņš berzēja rokas un sakārtoja jostu. — „Vairāk varbūt ir tikai dzirnavniekam. Sarausis, blēdis, tik daudz — ar augļošanu, procentiem un mānīšanos. Uz nakam-gadu es mēslus uzvestu, uzartu un visu tīrumu ar kviešiem nosētu; zirgu vajadzētu nopirkt un ari Raibaliņas vietā kaut kādu govi... Pieņemsim, govi tai pūra dotu līdz...“

Tā viņš pārdomāja, aprēķināja, sapņoja par savu saimniecību un bieži pat dziļās pārdomās palika stāvot. Viņš bija gudrs zemnieks un mēdza visu ņemt vēra, rakas atmiņās, lai tik kaut ko nepiemirstu, nepārsteigtos.

„Spiegtu gan, nolādētie, vai kā spiegtu!“ viņš iedomājās par bērniem, bet tūdaļ viņa sirdī modās spēks un pašpaļāvība un nedrošā, vēl neskaidrā apņemšanas nostiprinājās arvienu vairāk.

„Zeme pieder man, — kāda tur citam dala? Un ja negrib, lai...“ viņš nenobeidza, jo stāvēja jau Jagnas mājās priekšā.

Pie viņiem vēl bija uguns; plata gaismas švītra krita atvērtā logā un caur zemiem plūmju kokiem, caur £eor&inu puduriem stiepās līdz pašam žogam un pāri ceļam.

Borina nostājās ena un saka apskatīt majas iekšpusi.

Lampiņa spīdēja vāji, bet krāsnī, laikam, kurējās spēcīga uguns, jo bija dzirdama žagaru sprēgāšana, un lielā istaba, tās tumšie kakti blāvoja sarkanā gaismā. Vecene noliekusies pie krāsns, stiprā balsī kaut ko lasīja, un ar seju pret logu tai iepretim sēdēja Jagna; viņa bija vienā kreklā, līdz pleciem atrotītām piedurknēm, un plūca zosi.

„Lūk, skaistule, kas skaistule,“ domāja Borina.

Brīžiem viņa pacēla galvu, klausījās mātes lasīšanā, smagi nopūtās — un ķērās no jauna pie spalvu plūkšanas; zoss žēli gāgāja, kliegdama rāvās tai no rokām, sita spārniem, un dūnas lidoja pa istabu kā balts mākonis. Viņa ātri to nomierināja un iespieda stipri starp ceļiem, zoss tikai žēli un klusi aizkliedzās, bet kaut kur no priekšnama vai pagalma atsaucās citas.

„Daiļa sieviete!“ viņš nodomāja un aizgāja ātri projām: kaut kas viņam iesitās galvā. Viņš tikai pakasījās, aiztaisīja pogas un savilka jostu.

Tikai pie saviem vārtiem, pagalmā ieiedams, viņš atskatījās uz viņas māju, kas atradās taisni pretim, otrpus ezeram. No turienes kāds uzmanīgi iznāca: caur pievērtām durvīm izlauzās gaismas švītra, iemirdzējās kā zibens un iekrita taisni ezerā; tad noklaudzēja smagi soli, varēja dzirdēt, ka smel kāds ūdeni un beidzot, caur tumsu un migiu, kas cēlās no pļavām, atskanēja klusa dziedāšana:

Es pēc ūdeņa pie akas,

Bet mans mīļais līdzi man ...

Viņš sāka klausīties, bet balss pēkšņi notrūka un gaisma apdzisa.

Debessmalā no meža iznira pilns mēness; sudraboja koku galotnes, margoja caur zariem ezerā un spīdēja pre-tīmstāvošo māju logos. Pat suņi apklusa; visu sādžu, visu dzīvo radību apņēma dziļš klusums.

Borina apstaigāja pagalmu, iegāja pie zirgiem: tie sprausloja un gremoja sienu; paskatījās pa atvērtām durvīm kūtī. Bija karsts. Govis gulēdamas gremoja un elsa. Aiztaisīja šķūņa vārtus.

Tad, cepuri noņēmis, iegāja istabā, pusbalsī skaitīdams lūgšanu.

Visi jau gulēja; viņš klusi atģērbās un tūdaļ likās gulēt.

Bet aizmigt nevarēja; te viņam bija karsti zem pēla un tas vilka kājas no tā laukā, te galvā drūzmējās dažādas rūpes, nemiers, nodomi, te vēderā sacēlās tāds smagums, ka viņš sāka krekstēt un ņurdēt.

„Vienmēr saku, ka rūgušpiens tikai vēderu uzpūš. Nav miera pa naktīm .. /'

Un tad sāka domāt par Jagnu: cik viss tas būtu jauki, jo meita skaista, laba saimniece, un skat’, kādi lauki pūrā līdz ... Te atkal atcerējās bērnus, visas šīs valodas par .lagmi, — un viss sāka jau jukt tam galvā, un viņš vairs nezināja, ko darīt; pēdīgi drusku pacēlās — un viņam iegribējās pēc vecas parašas pagriezties pret otru gultu, lai aprunātos:

„Māris! Vai precēt man Jagnu, vai neprecēt?...“

Bet laikā attapās, ka Marina jau kopš pavasara gul kapsētā, bet šeit dus Juzīte un krāc, un viņš pats bārenis, kam nav pat ar ko parunāties; viņš tikai grūti nopūtās, pārkrustījās un sāka lūgties par nelaiķes dvēseles mieru un par visām dvēselēm šķīstītavā.

III

Kad Borinu pagalmā sākās kustība, jau rīta blāzma balsināja jumtus, ar pelēku autu aizklāja nakti un izdzisušās zvaigznes.

Kuba nokāpa no lāviņas un paraudzījās laukā: zeme bija sarmas pārklāta un krēslā tīta, bet rīta pusē blāzmojās ausma un sārtoja sarmas pārklātās koku galotnes; viņš tīksmi izstaipījās, pāris reizes nožāvājās un iegāja kūtī, lai pasauktu Viteku: laiks taču celties. Bet zēns mazliet pacēla miegaino galvu un norūca:

„Tūliņ, Kuba, tūliņ!“ un no jauna picplaka guļasvietai.

„Pagulies vien vēl drusku, pagulies!“ Viņš apklāja zēnu ar kažoķcli un aizkliboja tālāk: viņam kāja bija kādreiz celī sašauta. Viņš stipri kliboja un vilka to sev līdz; pie akas nomazgājās, saglauda ar roku retos, izkritušos matus, kas bija savēlušies vienā lēkšķī, nometās pie staļļa sliekšņa uz ceļiem un lūdza Dievu.

Saimnieks vēl gulēja; mājas logos iekvēlojas asiņaina ausmas atblāzma, no ezera lēni slīdēja bieza, baltā migla, smagi nolīgojās un saraustītiem gabaliem pacēlās uz augšu.

Kuba ritināja rokās pātaru virkm un ilgi lūdzās, bet viņa acis šaudījās pa pagalmu, gar mājas logiem, pa pustumšo dārzu, pa ābelēm, kas bija pilnas āboludūru lielumā; iesvieda ar kaut ko pie pašām durvīm stāvošā suņu būdā un trāpīja sunim pa balto galvu. Lācis ierūcās, saritinājās kamolā un turpināja gulēt.

„Nu, vai tad līdz saules lēktam gulēsi?“ un viņš ar-vienu no jauna svieda kaut ko sunim._ Tas izlīda, nostaipījās, nožāvājās, paluncināja asti, nosēdās līdzās un sāka kasīties un ar zobu palīdzību savest kārtībā savu biezo, pinkaino kažoku.

.. Un savu lūgšanu nesu Tev un visiem svētajiem. Āmen!“ Viņš ilgi sita ar dūri sev krūtīs uu pieceldamies teica Lācim:

,,Edz’! Greznojas nelietis! Ķer blusas kā brūte pirms laulībām!“

Viņš mīlēja darbu un tādēļ ķērās pie tā: izbrauca no šķūņa ratus un iesmērēja tos, padzirdīja zirgus un padeva tiem svaigu sienu. Zirgi iesprauslojās, dauzījās pakaviem. Tad viņš atnesa no apcirkņa ar auzām samaisītas pelavas un iebēra ķēvei silē, kas stāvēja atsevišķi aiz starpsie-niņas._

„Ēd, vecā, ēd; drīz būs kumeliņš, daudz spēka tev va-jaga. Ed!“ Viņš noglāstīja tai purnu un ķēve uzlika viņam galvu uz pleca un glaudīgi ar lūpām tvēra to aiz matiem.

„Līdz pusdienai savedīsim kartupeļus, — bet pievakarē — uz mežu, pēc pakaišu lapām. Nebaidies, pakaiši jau viegli, nepiekusīsi...“

„Bet tu, klaidoni, baudīsi pātāgu: redz’ kāds, ari, nedarbis, auzas saodis,“ viņš uzsauca kumeļam, kas stāvēja blakus un caur dēļiem bāza purnu ķēves silē. Kuba iesita tam ar dūri pa pakaļu. Zirgs atlēca sānis un iezviedzās.

„Skat’, žīda izdzimums! Rīt vai skaidras auzas būtu rijis, bet kad jāstrādā — nekā! Bez pātagas, nelieti, ne no vietas nekusties, ko?“

Viņš pagāja tam garām un paraudzījās jaunā ķēvītē,

kas stāvēja pie pašas sienas un jau notālēm stiepa tam pretim savu kastaņbrūno galvu ar balto strīpu uz pieres. Viņa klusi zviedza.

„Pagaid, pagaidi Paēdīsi: brauksi ar saimnieku uz pilsētu!“ Viņš apvīkstīja roku ar sienu un notīrīja tās notrieptos sānus. „Tik liela ķēva, laiks Jau pie vīra, bet izturas skaidri kā cūka! Mūžīgj novārtījusies kā cūka!“ viņš runāja. Kūtī jau kvieca cūkas, viņš gāja tās izlaist, bet Lācis tecēja tam visur pakal un raudzījās acīs.

„Tu ari gribētu aizkost, ko? Še tev maizīte, še!“ Viņš izņēma maizes donu no azotes un svieda. Suns sakampa to un nozuda būdā, jo cūkas jau metās tam to atņemt.

„Tā jau ir, cūkas gluži kā daži cilvēki, ka’ tik varētu otram ko noraut un aprīt...“

Viņš ieskatījās šķūnī un ilgi raudzījās uz govi, kas bija pakārta pie sijas.

„Dumjš lopiņš, bet ari viņam pienāca gals. Kā rādās, rīt galu gatavos ... Tik jau no tevis, nabadzīt, ir tā prieka, — ka cilvēks svētkos tevi apēd ...“

Viņš nopūtās pie šīm ēšanas domām un aizkliboja modināt Viteku.

„Drīzi jo drīz parādīsies saule. Govis jādzen lauka.“

Viteks kaut ko ņurdēja, atgaiņājas, tinas kažoka, bet beigu beigās piecēlās un, apdullis, miega pilns, sāka slaistīties pa pagalmu.

Saimnieks šodien aizgulējās: saule jau uzlēca, sarta gaismā aizdedza sarmu, aizdedza atspulgu ūdenī un logu stiklos, —bet no mājas neviens nerādījās.

Viteks sēdēja uz kūts sliekšņa, sirsnīgi kasījās un žāvājās; pie akas no jumtiem sāka laisties zvirbuli un plunčājās ūdens silē; atnesa trepītes un uzlīda nojumē apskatīt bezdelīgas ligzdu: nez’ kādēļ tur bija loti klusu.

„Nosalušas vai?“

Un viņš uzmanīgi sāka izņemt sastingušos putnēnus un likt sev azotē.

„Kuba, paskaties, nomiruši, — lūk!“ Viņš pieskrēja pie strādnieka un rādīja tam nekustošās, sastingušās bezdelīgas.

Kuba paņēma viņas rokā, pielika pie auss, iepūta dvašu tām acīs un teica:

„Sastingušas, — sals krietni pievilcis. Muļķītes: nav aizlaidušās vēl uz siltām zemēm, — nu, nu..Un viņš aizgāja pie sava darba.

Viteks atsēdās pie mājas zem nojumes: saule jau sniedzās līdz turienei un lēja gaismu uz nobalsinātām sienām, pa kurām jau rāpoja mušas; viņš izņēma no azotes tos putnus, kas jau, no viņa miesas mazliet sasildīti, sāka kustēties, pūta uz tiem dvašu, atplēta knābjus, dzirdīja no savas mutes, — un tie atdzīvojās, atvēra acis un sāka raustīties, lai aizlaistos; tad viņš ar labo roku uz sienas noķēra mušu, baroja ar to putnu un palaida vaļā.

„Nu, laidies pie mātes, laidies,“ viņš čukstēja, skatīdamies kā bezdelīgas sametās kūts čukurā, tīrījās knābīšiem un vīteroja itkā pateikdamās.

Viņam priekšā sēdēja suns Lācis. Tikko putniņš izlaidās — viņš metās tam pakal, paskrēja dažus solus un atgriezās atpakaļ, — sargāt no jauna.

„Ķer vien vēju laukā,“ Viteks nomurmināja un tā nogrima bezdelīgu sildīšanā, ka pat nepamanīja, kā no mājas stūra parādījās Borina un nostājās tam priekšā.

„Niekojies, maita, ap putnclicm, ko?“

Viteks gan uzlēca, lai aizbēgtu, bet saimnieks to jau ar vienu roku sagrāba aiz apkakles un ar otru steigšus sāka raisīt vaļā plato, cieto jostu.

,,0ch, nesitiet, och! ..“ tik vien viņš paspēja izkliegt.

„Tad tāds tu man gans! Tad tā tu sargā lopus? Pašu labāko govi nobeidzi? Ak, tu vazaņķes bērns!“ un viņš sita zēnu, bez jēgas, kur pagadās. Siksna šņāca gaisā, bet zēns locījās kā zutis un kliedza pilnā kaklā:

„Dieva dēl, nesit! .. Nositīsi! .. Saimniek! .. Kungs Jēzus! .. Glābiet! ..“

Pat Hanka paraudzījās no mājas, kas tur notiek, bet Kuba nospļāvās un nozuda zirgu stallī.

Borina pārmācīja Vitcku kā pienākas, tik cītīgi lika tam manīt savu zaudējumu, ka lūpas zēnam jau metās zilas un pa degunu nāca asinis; viņš kliedza nelabā balsī, tad kā par brīnumu izrāvās, saķēra abām rokām no pakaļpuses bikšeles un izskrēja no pagalma laukā.

Borina vēl tam piedraudēja, sajozās, atgriezās istabā un palūkojās Anteka galā.

„Saule jau re’ cik augstu, bet šis vēl vārtās!“ viņš uzkliedza dēlam.

„Vakar kā suns piekusu, — vajaga atpūsties.“

„Es braukšu uz tiesu ... Saved kartupeļus; kad ļaudis beidz rakt, dzen viņus pakaišiem lapas kast. Un tu varētu puļķīšus sadrāzt, sienas jādrīvē.“

„Drīvē pats, pie mums nevelk.“

„Labi... Savu galu aizdrīvēšu, un ja jau tāds sliņķis esi, vari salt.“

Viņš aizcirta durvis un iegāja savā galā.

Juzīte jau bija iekūrusi uguni un gāja govis slaukt.

„Dod ātri ēst: man jābrauc ...“

„Nevaru taču pušu plēsties, — divus darbus viena reizē jau nepadarīšu!“ Un viņa aizgāja.

„Ne minūtes tev miera nav! Ēdies ar visiem viena gabalā!“ Borina nodomāja un sāka apģērbties.

Viņš bija nikns un sliktā omā. „Mūžīgs karš ar dēlu; vārdu nedrīksti bilst: tā vien skaties, tūliņ acis izskrāpēs, vai pateiks tev kaut ko tādu, ka pa visiem kauliem izies. Nevar paļauties ne uz vienu, — kulies viens pats kā pa nātrām, —'vairāk nekā!“

Viņā rūga dusmas. Izmētādams drēbes un zābakus pa istabu, viņš klusi zem sevis lamājās.

„Vajaga klausīt, bet neklausa! Kāpēc tā?“ viņš domāja.

„Kā liekas, bez rungas ar viņiem neiztikšu, ja! To jau sen tiem vajadzēja, tikko kā nelaiķe nomira, kad viņi sāka mani ēst zemes dēķ Bet vēl vienmēr turējos, lai nebūtu kauns visu laužu priekšā. Neesmu jau kaut kāds saiinnieķeiis, — trīsdesmit morgi, zināma lieta, Borina! Ar labu jau ar viņiem neiztiksi! Nē!“ Te viņam ienāca prātā znots, kalējs, kas paslepšus bija nemierā un pats arvienu stājās virsū, lai noraksta viņam sešus morgus zemes un morgu meža, — bet pārējo viņš varot pagaidīt...

„Sagaidīsi, kad nomiršu! Pacieties, nelieti, pacieties!“ viņš niknumā domāja. „Kamēr man galva uz pleciem — ne paostīt nedošu! Edz’ kāds gudrinieks!“

Kad, govis izslaukusi, atgriezās Juzīte, kartupeli jau krāsnī vārījās. Viņa acumirklī pagatavoja brokastu.

„Juzīt! Galu tu pati pārdod. Rīt svētdiena, ļaudis jau uzoduši, — sabrāzīsies gubām; tikai uz paradu nedod nevienam. Pakalu atstāj mums; pasauksim Ambroziju: viņš iesālīs un visu izdarīs..

„Bet kalējs jau ari māk ..

„Jā, dalīsies jau viņš ar mums ka vilks ar aitu.“

„Magda apvainosies: māsu govs, un viņa pat redzet nedabūs.“

„Tad nogriez un aiznes vienu gabaliņu Magdai, bet kalēju nesauc.“

„Tu esi labs, tētiņ.“

„Ko nu tur, meitiņ, ko nu! Tu te pieskati un es tev atvedīšu baltmaizi vai vēl kaut ko.“

Viņš kārtīgi paēda, sajoza jostu, iespļāva sauja, saglaudīja ar to retos, cirtainos matus, paņēma pātagu un vel reiz apskatīja istabu.

„Kad tik ko nepiemirstu.“ Viņam gribējās ieskatīties kambarītī, bet viņš noturējās: uz viņu skatījās Juzīte. Pārkrustījās un izgāja.

Jau no vezuma, grožus saņemdams, viņš sacīja Ju-zītei, kas stāvēja uz palieveņa:

„Kad tupeņi pabeigti, — lai tūliņ iet pakaišus grābt; atļauja aiz svētbildes. Un lai nogriež kādu gobiņu vai ari eglīti: noderēs.“

Ratcli sāka kustēties un bija jau aiz vārtiem, kad zem ābeļkokiem pazibēja Viteks.

„Piemirsu ... tprru ... Vitek ī Tprru! Vitck, laid govis uz pļavām, bet uzmani tās, citādi es tevi, satanu, tā samizošu, ka pieminēsi.“

„Kā tad! Briesmīgi jau nu man vajaga ...“ tas lepni atsaucās, aiz šķūņa nozuzdams.

„Parunā vien vēl! ka kāpšu zemē, tad tik tu man redzēsi!“

Izbraukdams pa vārtiem viņš nogrieza uz ceļu pa kreisi, kas veda uz baznīcu; uzšāva ķēvei ar pātagu un tā aizrikšoia pa grambaino, akmeņaino ceļu.

Saule parādījās jau virs mājām un sildīja arvienu vairāk; no sarmas pārklātiem jumtiem cēlās garaiņi^ un pilēja ūdens; tikai ēnā, zem žogiem, dārzos un grāvjos vēl rēgojās pelēkā salna; uz ezera plandījās pēdējie miglas lēveri, un caur balto pārklāju sāka mirdzēt ūdens, kurā atspoguļojās saule.

Sādžā jau modās parastā dzīvība: rīts bija auksts un skaidrs, ritenis atsvaidzināja gaisu, — un ļaudis kustējās vingrāk un trokšņaināk; bariem izgāja tīrumos; citi ar kapļiem un groziem rokās, gāja rakt kartupeļus, pa ceļam nobeigdami brokastu; citi devās ar arkliem tīrumā; daži veda ratos ecēšas un graudiem pildītus maisus sēšanai; bet daži ar grābekļiem plecos iegriezās mežā, — kast lapas; no abam ezera malām nāca rūkoņa, un troksnis ar-vienu pieauga, jo ceļus aizsprostoja lopi, kas gāja uz ganībām; ceļš bija mitrs no rasas un virs tā pacēlās zems, smags putekļu mākonis, no kura reizēm atskanēja saucieni un suņu riešana.

Borina brauca uzmanīgi gar ganāmpulku: dažreiz iesita vienam otram stulbam jēram vai telēnam pa vilnu, lai nelien zirgam zem kājām; beidzot viņš pabrauca visiem garam un gar baznīcu, kas stāvēja aiz biezas nodzeltējušu liepu un kļavu sienas, uzbrauca uz lielā ceļa, kam gar abām malām auga milzīgas papeles.

Lūgšanas namā notika dievkalpojums: apslāpēti dunēja ērģeles un skanēja zvaniņš. Borina noņēma cepuri un dievbijīgi nopūtās.

Ceļš bija tukšs un tā nokaisīts kritušām lapām, ka bedres un dziļi izbrauktās grambas klājās kā rūsgani-zeltainā tepiķī, kas izrobots biezām, no koku stumbriem krītošām ēnu strīpām: saule spīdēja no sāniem.

„No, maziņā, no!“ Viņš paplīkšķināja pātagu, un zirdziņš, kā likās, sāka iet mundrāk, bet pēc tam no jauna soļoja lēnām, jo, lai gan nedaudz, ceļš gāja pret kalnu un pakalniem, aiz kuriem rēgojās tumši meži.

Borinu šinī klusumā māca miegs, te caur papeļu ailēm viņš raudzījās uz tīrumiem, kas sārtojās rīta gaismas spožumā, te mēģināja domāt par Ievas prāvu; te par govi, — un nekā nevarēja izdomāt: miegs nāca kā ūdens ...

Zaros čivināja putni; brīžiem viegliem pirkstiem pār koku galotnēm pāršalca vējš, no kā tikai kāda niecīga lapiņa atrāvās no zara un kā zelta taurenītis virpuļodama nokrita uz ceļa vai putekļainā dadža, kas savām ugunīgām ziedu acīm izaicinoši noraudzījās saulē; iešalcās papeles, klusi nočabēja zari un apklusa gluži kā sievas, kas skatās Svētā upurtraukā, saliek rokas un lūgšanā nopūšas, krīt ceļos priekš zelta biķera, kas pār svēto, tuvo zemi celts...

Viņš atmodās pie paša meža un apturēja zirgu.

„Dīgst labi,“ viņš nočukstēja, skatīdamies pēlēkos tīrumos, kuros dzeltojās sadīgušo rudzu asni.

„Ievērojams gabals un piegul pie manējā, tīri kā kāds tīšām to būtu tur nolicis. Kā liekas, vakar rudzi sēti.“

Viņš pārlaida kāru skatu pār noecēto tīrumu, nopūtās un iebrauca mežā.

Bet vairs nesnauda. Viņu apņēma vēsā un spēcīgā meža elpa.

Mežs bija liels, vecs; viņš stāvēja visā savā vecuma varenībā un spēkā, koks pie koka, biezs, gandrīz ka viena priede vai uz divi daļām pārdalīts, no vecuma nosirmojis ozols, un še un tur — bērzi baltos krekliņos, vaļējam dzeltenām bizēm: rudens. Mazak varenie koki, kā lazda, zemu augošais pīlādzis, drebošā apse — glaudās pie sarkaniem milzeņiem, kas tā bija savijusies galotnem_ un sapinušies zariem, ka tikai retā vieta tiem izlauzās cauri saules stari un kā zelta zirnekli rapoja pa suņu, pa zaļam, apsarkušām papārdēm.

„Un tomēr man te ir četri morgi meža,“ domāja Bo-rina un vai aprija mežu acīm, izmeklēdams labakas vietas. „Dievs Kungs mūs nepametīs, un ari paši nepadosimies, nē ... Muižniekiem liekas, ka daudz, bet mums ir maz. Man ir četri morgi. Jagnai viens... četri un viens ... No, muļķe, baidās no žagatām!“ Viņš iesita ar pātagu zirgam, jo uz sausās priedes, pie kuras karājās Krustā Sistā tēls, tādā izmisumā kliedza žagatas, ka ķēve ausījās un negribēja iet.

„Žagatu kāzas. Tas uz lietu ...“

Uzšāva pāri reizes ķēvei un sāka braukt rikšos.

Pulkstenis bija gandrīz jau deviņi: tīrumos strādnieki jau sēdās pie ēšanas, kad viņš iebrauca Timovas tukšās, šaurās ielās, kuras no abām pusēm ielenca pussagruvušas mājiņas, kas kā vecas tirgotājas bija sasēdušās gar mēslu, vistu, noskrandājušu žīdēnu un sīko lopu pilniem grāvjiem.

Iebraucot viņu tūdaļ apstāja žīdi un žīdietes — sāka apraudzīt vezumu, rakņāties zem siena, zem sēdekļa, — vai neved kaut ko pārdošanai.

„Vācaties prom, utu vanagi!“ viņš norūca, iebraukdams tirgū, vecu, noplukušu, mirstošu kastaņu ēnā; laukuma vidū jau stāvēja daži rati ar izjūgtiem zirgiem.

Viņš tur novietoja ari savu vezumu, izjūdza zirgu, pagrieza to ar galvu pie ratu kurvja, iebēra maisā barību, noslēpa pātagu dibenā zem sēdekļa, nopurināja no sevis salmus un gāja taisni pie Mordkas, kur spīdēja trīs vara šķīvji, — noskūties. Pēc neilga laika viņš no turienes iznāca tīri noskūvies, ticis cauri tik ar vienu rētu, kas bija aizlipināta ar papīru. Caur papīru sūcās asinis.

Tiesa vēl nesākās.

Bet tiesas nama priekšā, kas atradās turpat pie tirgus, pretīm lielai baznīcai, bijušam klosterim, — jau gaidīja diezgan liels ļaužu pūlis. Citi sēdēja uz izdrupušām pakāpēm, citi baros stāvēja pie logiem un laiku pa laikam skatījās iekšā; pie izbalsinātām sienām, sarkanos galvas lakatus uz pleciem nolaidušas, sēdēja sievietes un sarunājās.

Ar bērnu uz rokas starp saviem lieciniekiem stāvēja Ievele. Tiklīdz Boiina to ieraudzīja, viņš briesmīgi saniknojās. Tas ar viņu mēdza ātri gadīties. Viņš nospļāvās un pārgāja otrā gaitenī, kas šķīra tiesas telpas divas dalās.

No ieejas pa kreisi atradās tiesa, bet pa labi dzīvoja sekretārs; Jaceks patlaban no turienes iznesa patvari, novietoja to pie paša sliekšņa un tik sirdīgi ņēmās to ar zābaku plēšāt, ka dūmi vēlās kā no fabrikas skursteņa, bet no dūmpilnā priekšnama dibena visu laiku dusmīga, skarba balss kliedza:

„Jacek, zābakus jaunkundzēm!“

„Tūliņ! Tūliņ!“

Patvāris jau šņaca ka vulkāns, un no viņa šavas liesmas.

„Jacek! Mazgājamo ūdeni kungam!“

„Tūliņ viss tiks padarīts!“ Jau nosvīdis, apstulbis, viņš trokšņaini skrēja no vienas vietas otrā, atgriezās pie patvāra, papūta to un atkal aizskrēja, jo saimniece kliedza:

„Jacek! stulben, kur manas zeķes?“

„Vai! Lops, ne patvāris!“

Viss tas vilkās diezgan ilgi, bet beidzot tiesas durvis atvērās un gaidītāji sagāja lielā, izbalsinātā istabā.

Basām kājām, zilās biksēs un tādā pat kamzolī ar vara pogām, sarkanu, nosvīdušu seju, kuru viņš bieži noslaucīja piedurknē, Jaceks, tagad jau ka tiesas kurjers, skraidīja aiz melnā aizžogojuma, kas dalīja istabu divi daļās, un kratīja galvu kā dunduru sakosts zirgs; rudie mati kā krēpes krita tam acīs; pa reizei viņš uzmanīgi paraudzījās blakus istabā, tad uz mazu brīdi nosēdās pie zaļas krāsns.

Istabā bija salasījies tik daudz cilvēku, ka pat abolam nebija vietas kur nokrist; arvienu stiprāk spiedās pret aizžogojumu, kas sāka jau brīkšķēt; sarunu troksnis, no sākuma kluss, lēnām pieauga, viļņoja pa istabu ka nepārtraukta dunoņa, vienā otrā vieta pārvērtās lamas, un arvienu biežāk izlauzās pa spēcīgam vardam.

Pie logiem pentereja žīdi, dažas si_evas skaļa balsī klāstīja savas nedienas un raudāja pilnā kakla; kas runāja un kur runātājs atradās, to nevarēja izšķirt. Visi stāvēja saspiedušies: galva pie galvas, kā sarkanas magones un rudzu vārpas tīrumā: paršalc pāri tam vējš, un tas viļņo, šalc un san, bet tad norimst un stāv klusu, vārpa pie vārpas. Ievelc, ieraudzīdama pie aizžogojuma stāvošo Borinu, sāka kliegt un lamāties; saniknots, viņš skarbi atkliedza:

„Turi muti, kuņa, ja ne, tad tā tev visas ribas pārskaitīšu, ka miesīgā māte tevi nepazīs!“

Tam par atbildi caur ļaužu pūli ar izplestiem nagiem metās virsū satrakotā levele, no galvas tai noslīdēja lakats, bet bērns sāka bļaut; nezin, ka tas butu beidzies, — bet piepeši uzlēca Jaceks, atrava durvis un kliedza: „Klusāk jūs, maitas! Tiesa nak! “

Tiešām, ienāca tiesa: pa priekšu — resns, garš muižnieks no Rociborovicas, bet aiz viņa — divi, priekšsēdētājs un sekretārs. Pēdējais atsēdās pie blakus galdiņa loga tuvumā un sāka kārtot papīrus, skatīdamies, ka tiesneši stāv pie lielā, sarkanu vadmalu pārklātā galda un ap saviem resnajiem kakliem apliek zelta ķēdes.

Iestājās tāds klusums, ka varēja dzirdēt, ka uz ielas sarunājās. /

Muižnieks nolika priekšā papīrus, noklepojās, paskatījās uz sekretāru un rupja, skaļā balsī paziņoja, ka tiesas sēdē atklāta.

Tad sekretārs paņēma šai dienai nozīmēto prāvu sarakstu, kaut ko iečukstēja tuvākam priekšsēdētājam, tas tiesnesim, kurš piekrītoši pamāja ar galvu.

Tiesa sākās.

Pirmā lieta bija uradņika sūdzība pret kādu mazpil-soni, kura sētā atrastas nekārtības.

Mazpilsonis apvainots aizmuguriski.

Tad — par zēna piekaušanu, kas noganījis āboliņa lauku.

Izlīga: māte dabūja piecus rubļus, bet zēns — jaunas bikšeles un kreklu.

Aparšanas lieta.

Pierādījumu trūkuma dēl atlikta.

Koku zagšanas lieta tiesneša mežā; sūdz pārvaldnieks; apvainotie — Rokicinas zemnieki.

Notiesāti ar naudas sodu vai divi nedēļu arestu.

Tie ar spriedumu neapmierinājās, paziņoja, ka iesniegs pārsūdzību.

Un sāka tik skaļi gausties par netaisnību, teikdami, ka mežs bijis kopējs, lietojams, ka tiesnesis pamāja Jacekam ar galvu un tas ierēcās:

„Jūs tur klusāk! Klusāk! Te nav krogs, bet tiesa!“

Un tā turpinājās prāva pēc prāvas kā tīrumā — vaga aiz vagas, vienādi un diezgan mierīgi; tik pa reizei izlauzās neapmierinātība vai raudas, pat lamāšanās, — bet Jaceks vienā rāvienā nodibināja kārtību.

Nedaudzi atstāja istabu, bet viņu vietā pienāca tik daudz jaunu, ka cilvēki stāvēja kā kūlī sasieti; nevarēja neviens ne no vietas pakustēties, sametās tāds karstums, ka ne paelpot. Beidzot tiesnesis lika atvērt logus.

Pašlaik sāka tiesāt Barteku Kazuli no Lipciem par cūkas zagšanu. Viņu apsūdzēja Marcianna, Antona meita Pačes. Liecinieki: tā pati Marcianna, viņas dēls Sīmanis, Barbara Pcsek u. t. t.

„Vai liecinieki ieradušies?“ jautāja priekšsēdētājs.

„Šeit!“ viņam korī atbildēja.

Borina, kas līdz šim pacietīgi un vientuli bija stāvējis pie aizžogojuma, tuvojās Marciannai, lai ar to apsveicinātos: tā bija Dominikienc, Jagnas māte.

„Apvainotais Barteks Kazulis! Šurp, tuvāk, aiz aizžogojuma!“

Neliela auguma zemnieks spraucās caur (aužu pūli ar tādu niknumu, ka apkārtējie sāka lamāties: lai nemin uz kājām un neplēš drēbes nost.

„Klusāk jūs, maitas: tiesa runā!“ viņu ielaizdams, iesaucās Jaceks.

„Jūs — Bartolomejs Kazulis?“

Zemnieks domīgi kasīja biezos, vienādi apcirptos matus; viņa vājā, noskūtā sejā plaiksnījās padumjš smaids, un mazās, rudās ačteles kā vāveres lēkāja pa tiesneša sejām.

„Jūs — Bartolomejs Kazulis?“ tiesnesis jautāja no jauna, jo zemnieks klusēja.

„Skaidrs kā diena, ka tas ir Bartolomejs Kazulis! Esi žēlīga, taisnā tiesa!“ sauca kāda liela sieviete, ar varu spraukdamās aiz aizžogojuma.

„Ko tev vajaga?“

„Bet es taču esmu viņa — šī nelaimīgā Barteka Ka-zuļa sieva!“ Un skārdama grīdu ar roku, viņa tā klanījās, ka sastērķelētā aube piedūrās tiesas galdam.

„Lieciniece?“

„Kas nu par liecinieci! Nē, lūdzu tikai jūsu žēlastību.“

„Sargs, trenc viņu prom.“

„Taisies, ka tieci, vecen. Tā nav tava vieta ...“ Viņš saņēma to aiz pleciem un atmuguriski stūma to uz izeju.

„Lūdzu žēlastību, tiesas kungi: mans vīrs taču, ka sacīt jāsaka, nedzird! ..“ viņa kliedza.

„Vācies prom ar godu!“ Un sieva pat iestenējās no sarga spēcīgā grūdiena. Labprātīgi viņa negribēja spert ne soli.

„Izej, mēs runāsim skaļi: lai ari Kazulis, gan jau dzirdēs.“

Beidzot sākās pratināšana.

„Kā sauc?“

,,E, kā sauc vai?.. Visu laiku taču vārda saucat, droši vien zināt?“

„Muļķis. Kā jūs sauc?“ tiesnesis taujāja nepielūdzami.

„Barteks Kazulis, tiesas kungi,“ sieva atbildēja.

„Cik gadu?“

,,E, gadu? Vai tad es atminu? Māt, cik gadu man ir?“

„Kā liekas, pavasarī būs piecdesmit divi.“

„Saimnieks?“

,,E ... trīs morgi smilšu un govs aste ... lūk, kāds saimnieks.“

„Sēdējis esi?“

,,E?.. Sēdējis?“

„Tiesāts esi kādreiz?“

„Vai tā tā sēdēšana? .. Māt, vai esmu sēdējis, ko?“ „Sēdēji, Bartek, sēdēji. Tevi jau tie nolādētie kungi par nosprāgušu jēru ...“

„Nu jā ... atradu pļavā nosprāgušu jēru ... paņēmu: taču labāk nekā kad suņi to aizvazātu... šie iesūdzēja, apzvērēja, — es to nozadzis. Tiesa notiesāja. Ietupināja, — un es ari tupēju ... Netaisnība, visur netaisnība ...“ viņš dobji murmināja un slepšus skatījās sievā.

„Jūs apvaino Marciannas Pačes cūkas zādzībā! Jūs to tīrumā noķērāt, aizdzināt savā mājā, nokāvāt un apēdāt! Ko varat teikt sev par attaisnošanu?“

,,E? Apēdu? Bez jēgas būtu, ja būtu to apēdis... Mīlīši mani, — apēdis? Tu mī[o tētiņ — es apēdis? —“ viņš gauduloja.

„Ko tad jūs varat teikt sev par attaisnošanu?“

„Par attaisnošanu? Māt! vai man ir kas ko teikt? Jā, atcerējos: neesmu vainīgs, cūku nenoēdu, bet Mar-cianna Dominikiene, kā sacīt jāsaka, rej kā suns. Sagrābt to aiz nešķīstā purna un tā iesmērēt, lai...“

„Ak, ļautiņi, ļautiņi!“ ievaidējās Dominikiene.

„Nu to jūs vēlāk izdarīsit, bet tagad paskaidrojiet, kādā kārtā viņas cūka atradās pie jums?“

„Viņas cūka? Pie manis? Māt, ko šim muižnieka kungam labpatika sacīt? ..“

„Nu tas taču, Bartek, par to sivēnu, kas tev līdz uz māju atskrēja.“

„Saprotu, nu gan saprotu: tas bija sivēns, bet nevis cūka; jūs, tiesas kungi, klausiet ko es saku. Un saku vēl reiz: tas bija sivēns, bet ne cūka; balts sivēns, bet pie astes, vai ari drusku zemāk, — melns plankums.“

„Labi, bet kā viņš pie jums gadījās?“

„Vai tiešām pie manis?.. Tūliņ es visu punktīgi izstāstīšu, un tiesas kungiem un visiem klātesošiem kļūs skaidrs, ka vainīga Dominikiene, bet ne es. Vecā mele, pļāpu kule, nolādētā bezkauņa.“

„Es — mele! Lai svētā Dievmāte dod, ka viņš no-

sprāgtu bez grēku nožēlošanas!“ Dominikiene klusi sacīja un smagi nopūtās, skatīdamās svētbildē, kas karājās kaktā, — bet tad, nespēdama savaldīties, izstiepa kaulaino dūri un nošņāca:

„Tu zodz cūkas, laupītājs! Tu!“ un izplēta nagus, itkā grasītos tam klupt skaustā.

Bet Barteka sieva metās tai virsū un iekliedzās:

„Ko tu gribi viņam sist, kuņa? Sist, ragana? .

„Trenciet to prom!“ sauca tiesnesis.

„Turiet žaunas, kad tiesa runā! Citādi visus iztriekšu laukā!“ pievienojās Jaceks, bikses raustīdams, jo tam bija notrūkusi bikšu sprādze.

Vienā mirklī iestājās klusums, un sievas, kas bezmaz ieklupa viena otrai cekulā, stāvēja jau klusēdamas, tikai nikniem skatiem urbās viena otrā un dusmās smagi elsoja.

„Stāsti, Bartolomej, izstāsti visu, bet tikai patiesību.“

„Patiesību?.. No visas tiesas teikšu tīrāko patiesību. Kā kristālu! Runāšu taisnīgi kā baznīcā, kā saimnieks saimniekam, kā rads radam, esmu savu tēvu un tēvu tēvu mantinieks un nevis kāds nieka strādnieķelis, bezzemnieks^ vai ari pilsētas blēdis. Lieta bija tāda ...“

„Padomā labi, tā vien lūko, ka kaut ko nepiemirsti,“ aizrādīja sieva.

„Nē, Magdiņ, nepiemirsīšu. Lieta bija tāda ... Gāju ... liekas, bija taisni pavasaris... un pie Borinas amoliņa, aiz Vilku Ielejas... eju un skaitu lūgšanu, jo kā sacīt jāsaka, jau iezvanīja ... nāca jau nakts ... eju ... un uzreiz dzirdu: balss — ne balss? Kungs, — domāju, kviec vai nckviec? Apskatījos — redzēt nekā nevar, kluss kas kluss. Vai pats nelabais mani apmājis?.. Eju tālāk... bet no bailēm skudras vien gar muguru ložņā. Skaitu „Mūsu Tēvs“. Kviec atkal! Pagaid, nodomāju, tur cits nevar būt kā cūka vai sivēns. Nogriezos sānis no ceļa, dābolā, atskatījos ... lien kāds man pakal... Es apstājos — un tas pats ari apstājās; viņš balts, zems un garš ... bet acis spīd kā kakim, vai kā pašam sātānam ... Es pārkrustījos, šermuļi vien pārskrēja pār kauliem, un sāku iet dūšīgāk. Lai Dievs pasarg! Kas to var zināt, kas pa naktīm apkārt blandās? ... Visiem zināms, ka Vilku Ieleja nav tīra.“

„Pareizi. Pagājušā gadā vienu nakti tur gājis Si-

kora, — un to sagrābuši aiz rīkles, nogāzuši zemē un tā piekāvuši, ka vīrs divi nedēļas noslimoja,“ sieva piebilda.

„Tu, Magdiņ, ciet klusu, ciet klusu! Un nu es eju, eju, eju... — bet tas arvienu velkas man pakal un urkš. Te pašlaik uzlec mēness. Un es skatos: nav nekāds velns, bet sivēns. Es sadusmojos: kā tas muļķis iedomājies mani baidīt? Iesviedu tam ar sprunguli un eju mājās. Es gāju pa to taciņu, kas iet starp Miķeļa bietēm un Borinas kviešiem, bet tad caur Tomkas vasarāju un tā Jaseka auzām, kuru vasarā zaldātos noņēma: viņa sieva akurāt vakar dzemdēja... Bet sivēns visu laiku man līdz kā suns. Te turas man blakus, te ielien Dominikienes kartupeļos, iepīkstas drīz še, drīz tur, kviec, urkš. Neiet un neiet projām, visur man pakal • • • Nogriežos uz tā celiņa, kas iet pāri tīrumam, — sivēns man līdz. Man pat karsti sametās, nudien! Tāda cūka, kā sacīt jāsaka, pavisam nav pēc cūkas! Uzgāju uz lielceļa, kur stāv Krustā Sistā tēls,

— sivēns man līdz ... Es redzu — balts, bet pie astes, drusku zemāk — melns plankums! Es grāvim pāri — šis man pakal; es pāri tām kapu kopiņām, kas aiz Krustā Sistā — šis man pakal; es pār noru — bet šis kā metas man zem kājām, — tā ari izstiepos visā garumā. Vai nelabais tevī ielīdis? Ar mokām piecēlos, bet cūka ierauj tik asti — un lēkšus skrien man pa priekšu. Nu skrej vien, nolādētā, — nodomāju. Bet nekur jau neaizskrēja: visur man pa priekšu, līdz pašai mājai, un iegāja pagalmā, un ielīda priekšnamā, un tā kā istabas durvis bija vaļā — iegāja ari istabā ... Lai mani pērkons uz vietas nosper, ja meloju. Āmen.“

„Bet tad, saprotams, jūs viņu nokāvāt un apēdāt?“ tiesnesis teica smaidīdams.

,,E! Nokāvām! Apēdām! Nu, ko tad mēs varējām darīt? Pagāja diena — sivēns neiet nekur, paiet nedēļa

— tāpat. Aizdzen viņu — kviec un lien atpakaļ... Dažreiz mana vecene ari pasvieda šo to, — vai tad nu badā mērdēsi? Dieva lopiņš vien ir ... Jūs taču mācīti cilvēki, apdomājiet: ko lai es, nabaga cilvēks, ar to iesāku? Pakal neviens nenāk, bet mājā — tukšums, pašam divas cūkas sprāgst gandrīz badā... Ja vēl vienu mēnesi turētu,

— tas jau mūs pašus ar visām panckām apēstu ... Ko tur varētu darīt? — Kas tad mums no šā tika — mēs viņu

noēdām, bet vai tad visu: sādžā taču bija saoduši, Domi-nikiene iesūdzēja, atnāca ar sādžas vecāko un visu atņēma ..

„Visu? Bet kur tad viss pakaļējais šķiņķis?..“ Do-minikiene nikni iešņācās.

„Kur? Prasi Kručkam un citiem suņiem. Mēs iznesām to pa nakti šķūnīti. Suņi, neģēli, jūt, bet vārti bija šķirbaini. Un tā ari aizvilka, uz mana rēķina sev veselas dzīres sarīkoja. Pierījušies staigāja kā muižnieki.“

„Tikai muļķis tam var noticēt, ka cūka pati tam līdzi skrējusi, — bet ne tiesa. Nešķīstais blēdis! Bet kas Meņ-šikam aunu nozaga? Un zosi cienīgtēvam, ko?“

„Bet vai tu redzēji, ko? Redzēji?“ Kazuļa sieva iespiedzās, grasīdamās tai mesties virsū.

„Un ērģelniekam kartupeļus? Kas tos? Arvienu sādžā kaut kas nozūd: te zoss, te vistas, te dažādas lietas? Vai nav tā?“ sieva nepielūdzami uzstājās.

„Ak tu maita tāda! Ko tu pati jaunībā esi sameistarojusi un ko tagad tava Jagna ar puišiem dara, — to tev neviens nepiemin, bet tu skaidri kā suns ...“

„Jagnu tu neaiztiec! Neaiztiec, citādi es tev tā sadošu pa purnu, ka ... Neaiztiec!“ viņa ierēcās visā kaklā kā kauta.

„Klusu! Izsviedīšu pa durvīm,“ Jaceks tās mierināja, bikses raustīdams.

Sākās liecinieku nopratināšana. Pirmo liecību deva cietušā Dominikiene. Viņa runāja klusā, godbijīgā tonī un katru minūti zvērēja pie Censtochovas Dieva mātes, ka cūka piederējusi viņai, krustījās un sita sev pie krūtīm; tiešām, Kazulis nozadzis cūku tīrumā un viņa ari nelūdz, lai tiesa to sodītu: gan jau Dievs Kungs to nepa-glābs no briesmīgām šķīstīšanas mokām; bet viņa neatlaidīgi uzstāja, lai tiesa sodītu Kazuli par to, ka tas apkaunojis Jagnu un viņu visu ļaužu priekšā.

Pēc tam nopratināja Dominikienes dēlu Šimcku; viņš salika rokas kā lūgšanā, uzkāra uz tām cepuri, nenolaida no tiesneša ne acu un gaudīgā, vienmuļā balsī stāstīja, ka cūka piederējusi mātei, ka tā bijusi balta un melns plankums tai bijis tikai pie astes, kā ari pārplēsta auss, jo pavasarī tos sakodis Borinu Lācis un viņa ^tā kviekusi, ka pat klētī bijis dzirdams.

Tad izsauca Marciannu Pesek un citus.

Visi pēc kārtas liecināja un deva zvērastu, bet Šimeks stāvēja vēl arvienu, cepuri rokās turēdams un godbijīgi raudzīdamies tiesnesī; Kazula sieva lamādamās un lādēdamās lauzās aiz aizžogojuma; Dominikiene tikai nopūtās, vērdamās svētbildē un paraudzīdamās Kazulī, kas acis bolīdams klausījās un skatījās uz savu Magdiņu.

Klātesošie klausījās uzmanīgi, un istabā bija dzirdama gan čukstēšana, gan kodīgas piezīmes, gan aizturēti smiekli. Jacekatn ar draudiem nācās ieturēt vajadzīgo kārtību.

Prāva vilkās ilgi, līdz pārtraukumam, kad tiesa izgāja blakus istabā apspriesties, bet klausītāji izbira priekšnamā un uz ielas, lai brīvāk uzelpotu: cits gribēja drusku iekost, cits — aprunāties ar saviem lieciniekiem, cits — pārrunāt savas klizmas, bet cits — sodīties par netaisnību un izlamāties; tiesā tā ir parasta lieta.

Pēc pārtraukuma un sprieduma nolasīšanas pienāca Borinas kārta.

Ievelc nostājās tiesnešu priekšā un, priekšautā ievīstīto bērnu šūpodama, sāka asaraini aprakstīt savas nelaimes un pārestības; ka viņa pie Borinas kalpojusi, kā līdz nemaņai strādājusi, bet laba vārda nekad nedzirdējusi, kā viņai nebijis pat sava kakta, ne ēdamā pietiekoši, kā viņa mitinājusies pie kaimiņiem un kā galu galā Borina nesamaksājis tai par darbu un ar savu paša bērnu aiztriecis visos četros vējos. Beigās viņa sāka izmisumā raudāt un, tiesnešu priekšā uz ceļiem nometusies, kliedza:

„Pārestība, pārestība man nodarīta! Bet bērns ir no viņa, taisnā tiesa!“

„Melo kā suns,“ Borina nikni norūca.

„Es meloju? Bet taču visi, visi Upei zina, ka ...“

„Ka tu kuņa un netikle ...“

„Dzirdiet, tiesas kungi! Bet agrāk viņš arvienu: „Ieviņ, Ievucīt“ — un vēl saldāk; gan krelles man no pilsētas veda, gan baltmaizi, un tik saka: tas tev, Ievucīt, še, — tu man mīļāka par visiem! .. Bet ko tagad! Ak, Kungs Jēzus Kristus! ..“ viņa_ vaimanāja.

„Melo, draņķe! — Varbūt es tevi ar peli apsedzu un guldināju: guli, ievucīt, guli?“

Visa istaba notrīcēja no smiekliem ...

„Un vai tad ne, ko? Vai nepievīli mani, suns, vai maz man solīji, ko?“

„Labie ļaudis! Kā gan Dievs tādu neģēli nesoda?“ Borina iesaucās nesaprašanā.

„Visa pasaule, tiesas kungi, redzēja, kā viss notika! Visi Upei var apliecināt, ka runāju taisnību. Kad kalpoju pie viņa, — tad viņš visu laiku man miera nedeva. Ak, es nabaga bārene, nabaga bārene! .. Ak, mans briesmīgais liktenis! .. Vai tad es varēju no tāda tēviņa atvairīties?.. Sāku kliegt, — bet viņš mani piekāva un padarīja, ko gribēja. Kur lai es eju ar_ bērnu, — kur? Visi liecinieki teiks to pašu! Un apzvērēs!“ viņa kliedza raudādama un elsodama.

Bet patiesībā, izņemot pļāpas un tenkas, liecinieki nezināja nekā; tādēļ viņa no jauna sāka pierādīt un pārliecināt un galu galā, kā pēdējo pierādījumu, izvīstīja bērnu un nolika to tiesnešiem priekšā; bērns spārdījās kailām kājiņām un ierēcās pilnā kaklā.

„Jūs paši, tiesas kungi, redzat, kas viņa tēvs; tāds pat deguns kā kartupelis, un brūnas un pūžņainas acis... Kā divi ūdens pilieni, — akurāt, kā pats Borina! ..“ viņa iesaucās.

Nu jau ari tiesa nevarēja novaldīt smieklus, bet visi pārējie rēca no prieka; aplūkoja gan bērnu, gan Borinu, un laiku pa laikam kāds ierunājās:

„Tas tik ir joks! Kā noplucināts suns!“

„Borina — atraitnis, būtu to precējis, puiku varētu laist ganos.“

„Tā jau met spalvu kā govs pavasarī...“

„Un vēl skaistule! Piebāzt ar salmiem, nolikt tīrumā: visas vārnas aizlaidīsies!“

„Tāpat jau visi suņi aizbēg, kad Ievelc caur sādžu iet! ..“

„Bet purniņš! Ka samazgam notriepts ...“

„Taupīga: mazgājas reiz pa gadu, lai tik daudz ziepju nevajadzētu.“

„Žīdiem krāsnis jākurina, nav laika, — kas tad tur ko brīnīties.“

Piezīmes palika arvienu faunākas un asākas, bet viņa klusēja, kaut ko apsvērdama, ar bezprātīgu ievainota suņa skatu raudzīdamās runātājos.

„Klusāk! Grēks izsmiet nabaga sievieti!“ Domini-kiene iesaucās tik stipri, ka visi apklusa, bet daži apjukumā kasīja pakaušus.

Prāvu izbeidza.

Borina sajuta neizmērojamu atvieglinājumu, tādēļ ka, lai ari nebija vainīgs, viņš katrā gadījienā baidījās no ļaunām valodām, kā ari no naudas soda: jo likums — tā tāda lieta, ka nekad nezini, pār kura galvu tas nāks: pār taisnā vai pār vainīgā. Tā jau ir bijis ne vienu reizi un ne divas. Ir bijis ...

Viņš tūdaļ atstāja tiesas māju un, gaidīdams Domini-kieni, ņēmās šo lietu apsvērt un pārdomāt. Viņš nevarēja saprast, kādēļ un par ko Ievelc to iesūdzējusi.

„Nē, to viņa pati neizdomāja, tur rīkojās caur viņu kāds cits. Bet kas?“

Viņi iegāja ar Dominikieni un Šimcku krogā drusku iedzert un uzkost, jo diena jau bija krietni pēcpusdienā; un lai ari Dominikiene viegli aizrādīja, ka viss šis tracis ar Ieveli laikam viņa znota, kalēja, darbs, — viņš nekādi nevarēja noticēt.

„Kāds viņam labums no tā?“

„Labums tāds, lai tevi pārmācītu, apkaunotu un pakaitinātu. Dažs cilvēks jau joka dēļ priecīgs otram ādu pār acīm novilkt.“

„Es apbrīnoju Ievēlēs stūrgalvību! Pāri nekā viņai neesmu darījis, vēl par tā nelieša kristīšanu veselu maisu auzu atdevu ...“

„Viņa strādā pie dzirnavnieka, bet tas ar kalēju uz vienu roku! Vai saproti?“

„Saprotu jau, tik lāgā aptvert nevaru! Dzer vel!“

„Paldies, dzer tu pirmais, Matīs! ..“

Iedzēra, tad vēl apēda pāris mārciņas desas, p_us-klaipu maizes; vecis nopirka Juzītei kliņģerus, — un sāka posties uz mājām.

„Sēsties, Dominikien, pie manis, vienam garlaicīgi, parunāsimies...“

„Labi, ieskriešu tik klosterī drusku Dievu pielūgt.“

Viņa aizgāja, bet loti drīz atgriezās atpakaļ, un tie tūliņ sāka braukt.

Šimeks lēni vilkās viņiem pakal, jo brauca ar vienu zirgu, bet smilts bija dziļa un pats drusku apdullis: viņš

nebija radis dzert un ari tiesā to apstulbināja; viņš ratelos miegaini līgojās, bieži pamodās, noņēma no galvas cepuri, dievbijīgi krustījās un, zirga aste stulbi raudzīdamies,_ta-pat kā pie tiesas muižnieka seja, čukstēja: „matēs cūka, pavisam balta, tikai pie astes viņai bija melns plankums ..

Kad viņi iebrauca mežā, saule jau saka slīdēt uz vakariem.

Borina ar Dominikieni sarunājas maz, lai gan sēdēja blakus uz priekšējā sēdekļa.

Brīžiem kāds iebilst vienu, otru vardu, neklājās jau klusu sēdēt, — bet šīs sarunas pietika tikai priekš tā, lai mēle nesakalstu un nebūtu jākaujas ar miegu.._.

Borina skubināja ķēvi, jo tā gaja arvienu Ienāk: tas sāni kūpēja no karstuma un noguruma; brīžiem viņš iesvilpās — un no jauna klusēja, kaut ko domāja un apsvēra, kaut ko rēķināja un bieži slepus paskatijas vecene, sausā, kā no vaska taisītā sejā, kurā stinga krunkas; ka pie sevis lūgdamās, viņa kustināja bezzobu muti; pa reizei uzvilka uz pieres sarkano lakatu, jo saule spīdēja taisni acīs, — un sēdēja atkal nekustīgi, tikai dega viņas tumšās acis.

„Jau norakāt vai?“ beidzot Borina jautaja.

„Kā tad cītādi? Šogad krietni paauguši.“

„Būs jums vieglāk lopus izbarot.“

„Es jau tāpat sivēnu baroju: metenī noderēs ...“

„Taisnība, taisnība ... Stāsta, ka Valeks Rafalovs preciniekus sūtījis?“

„Ne jau viņš vien, nē ... par velti naudu tērē ... mana Jagusja nav priekš tādiem, nē ...“

Viņa pacēla galvu un ieurbās viņā ar vanaga skatu, bet Borina rādīja aukstu, mierīgu seju, no kuras lieka nevarēja nolasīt: viņš taču nebija nekāds puišelis, bet vīrs jau gados. Viņi ilgi nerunāja ne vārda, itkā pārbaudīdami, kurš ilgāk izturēs.

Borinam nepiestāvēja iesākt pirmām, jo kā tas izskatītos! Viņš bija jau gados un Ļipcos pirmais saimnieks. Vai tad viņš varēja tā ņemt 'un pateikt, ka Jaguse_ viņam patīk? Katrā ziņā viņš bija lepns un gudrs, bet tā kā no dabas karsts, — tad viņu pat dusmas sagrāba, ka nācās sevi tā valdīt un aplinkus laipot.

Dominikiene pa pusei to uzminēja, saprata, kas viņu tā uztrauc un sarūgtina, bet nepalīdzēja ne ar vārdu, tik laiku pa laikam paraudzījās uz to, tad uz tīrumiem, tad zilganā tālē un beidzot gausi sacīja:

„Karsts kā pļaujas laikā.“

„Pareizi.“

Tiešām bija karsts, jo abpus ceļam pacēlās milzīgas sila sienas un no klajuma še neiekļuva mazākā vēja pūsma, bet saule slīdēja taisni pār galvām un tā cepināja, ka sakarsušie koki, liekdami pār ceļu savus mēmos zarus, stāvēja klusi un nekustoši, tikai laiku pa laikam nosviezdami dzintarainās adatas, kas griezdamās krita uz ceļa. Ozolu lapu trūdu smaka kutināja nāsis.

„Zini, brīnos es un citi ari, ka tāds saimnieks, ar tādu prātu un tādiem laukiem, tik cienījams kā tu, par piemēru,

— bet negribi amatu pieņemt...“

„Tur tev taisnība, ka negribu. Kas man tur tiks? Trīs gadus biju par vecāko, — piemaksāju savu naudu. Un pats noplēsos! Zirgus samocīju! Un tik daudz uztraukumu! Noskrējos sliktāk kā suns... Saimniecībā radās nekārtības, tādi zaudējumi, ka mana vecene pat runāt vairs ar mani negribēja ...“

„Un viņai bija galva uz pleciem. Bet tomēr — amats

— tur ir kā gods, tā ienākumi...“

„Paldies. Locies uradņika, skrīvera un kura katra noplukuša ierēdnīša priekšā ... Liels gods! Nesamaksā nodokļus, tilts sabojājas, suns paliek traks, dabū kāds ar mietu pa galvu — kas vainīgs? Vecākais vainīgs, — māk-sā, vecākais, soda naudu! Ienākumi! Diezgan vistu, olu un zosu skrīverim uz pagastnamu sanesu ...“

„Tu runā taisnību, bet Pēterim voita amats kaklu ne-aizžņaudza, nē; piepirka zemi, uztaisīja klēti un skaties, kādi viņam zirgi!“

„Bet nevar jau zināt, kas viņam no visa tā paliks pāri, kad termiņš notecēs ...“

„Tu domā ...“

„Acis jau man ir un šo to saprotu ari...“

„Viņš jau nu gan augstu cel degunu, ari ar mācītāju ķildojas...“

„Un ja viņam ari labi iet, — tad tas viss caur sievu; viņš voits, bet pārējo viņa tur savās rokās.“

Klusēja atkal.

„Bet vai tad tu nesūtīsi preciniekus?“ vecene uzmanīgi iejautajās.

„Ēi... sievieši vairs nepievelk ... Vecums ...“ „Nerunā niekus! Tikai tas ir vecs, kas no vietas nekust, karoti pie mutes neceļ un uz krāsns vārtās... Es jau redzēju, kā tu rudzu maisu nesi.“

„Tiešām, pats jau esmu stiprs, bet kas tad pie manis nāks?...“

„Neesi taču mēģinājis? Kā tad tu zini? Pamēģini!“ „Bērni lieli, vecs... un vēl jau kuru katru neņemšu ...“

„Izgatavo tik norakstu: tad tev neviena neatteiks ...“ „Noraksta dēļ! Kā cūkas! Par dažiem morgiem visskaistākais skuķis ies pat pie kropļa!“

„Bet vai tad vīrieši nemeklē pūru, ko?“

Viņš neatbildēja, tikai iesita ar pātagu ķēvei, un viņa lēkšus devās uz priekšu.

Ilgi klusēja.

Un tikai tad, kad no meža izbrauca klajā, uz papelēm apstādītā ceļa, — Borina, kas visu laiku pie sevis bija sirdījies un mocījies, —nikni ierunājās:

„Pie visiem velniem šo kārtību! Par visu jāsamaksā, pat par laipnu vārdu! Tik slikti, ka sliktāk vairs nevar būt. Pat bērni jau saceļas pret tēviem, ne mazākās paklausības, un ēdaa visi savā starpā kā suņi.“

„Tādēļ ka muļķi, nesaprot, ka zem zemes visi būs līdzīgi.“

„Tikko drusku paaudzis, — bet jau lien pie tēva, — sak’, atdod manu daļu. To tik vien zina, kā par večiem smieties! Draņķi! Sādžā tiem vietas nav, ierašas vecas un sliktas, dažs pat sava apģērba kaunas!“

„Tas jau tādēļ, ka Dieva nebīstas ...“

„Vai nu tādēļ vai ne tādēļ, — bet tomēr slikti.“

„Uz labo pusi neiet, pavisam neiet.“

„Kur nu! Vai tad šos piespiedīsi?“

„Dieva sods! Gan pienāks tā Kunga soda diena, gan pienāks!“ *

„Bet cik daudz dzīvību līdz tam laikam neaizies bojā, — tās vairs neatgriezīsies.“

„Tādi laiki! Labāk būtu, ja mēris uzkristu.“

„Laiks gan! Pareizi, bet cilvēki ari vainīgi. Kalējs? Kas tad tas tāds? Un voits? Ķildojas ar ksendzu, musina un ieved nesaprašanā tautu, — un muļķi tic.“

„Šis kalējs! Viņš jau man līdz kaklam apnicis, kaut ari znots ...“

Un nu jau kopīgi viņi sūrojas par dzīvi un skatījās uz sādžu, kas arvienu tuvāk rēgojās aiz papelēm.

Jau no tālienes pie kapsētas bija redzama sarkana sievu rinda, kas bija noliekušās un_ vieglā dūmu plīvuri tītas; drīz caur vēja šalkām, kas cēlās no plavam, saka atskanēt dobjš, vienmuļš paisīkļu troksnis.

„Pats labākais laiks linu paisīšanai. Es pie viņam izkāpšu: tur ir ari mana Jagusja.“

„Varu jau apmest to nieka līkumiņu: es tevi pievedīšu ..

„Esi gan tu labs, Matīs, — tīri brīnums ..Viņa viltīgi pasmaidīja.

Viņš nogrieza no lielā ceļa uz taciņu, kas veda uz kapsētas vārtiem, un noveda Dominikieni līdz tai vietai, kur pie pelēka akmens vaļņa, bērzu, kļavu un krustu ēnā, kas no kapu kopiņām liecās uz lauku pusi, pāris desmit sievu paisīja tik sausus linus, ka pār viņām karājās putekļu mākonis, bet garas šķiedras ķērās dzeltenas lapās un gulēja uz krustu melnajiem pleciem; blakus, uz kārtīm, kas bija pārliktas pāri bedrēm, kurās kurējās uguns, kaltējās vēl gluži neizžuvušie lini.

Paisīkles skarbi klabēja; ar īsu un ātru kustību liecās sieviešu rinda, un tikai reizēm kāda no tām atstiepa muguru, papurināja linu sauju, sagrieza to kamolā vai vīstoklī un nosvieda uz priekšā noklātā audekla gabala.

Saule, kas slīdēja jau pāri mežam, spīdēja tām taisni acīs; bet kas par to: ne uz minūti neapstājās darbs, smiekli, jautras valodas.

„Dievs palīdz!“ Borina uzsauca Jagnai, kas stāvēja pašā malā; viņa bija vienā krekliņā un apakšsvārkos; lai aizsargātos no putekļiem, galvā viņa bija uzsējusi lakatiņu.

„Paldies!“ viņa jautri atbildēja un uzmeta tam lielās, zilās acis; skaistā, iedegušā sejā pazibēja smaids.

„Vai sausi, meitiņ?“ vecene prasīja, apstrādātos linus aplūkodama.

„Sausi kā pipari, pat lūst...“ No jauna smaidot viņa

paskatījās vecī, tā ka tas notrīcēja pie visas miesas. Viņš pavicināja gaisā pātagu un aizbrauca, un lai ari viņa vairs nebija redzama, viņš skatījās bieži no ceļa atpakaļ: kā dzīva viņa stāvēja tam acu priekšā.

i IV

„Meiča kā stirna. — Pašā laikā!“ viņš nodomāja.

Bija svētdiena, — klusa, saules tīmeklī tīta septembra diena.

Uz nopļautā tīruma, turpat aiz piedarba, ganījās viss Borinas ganāmais pulks, bet zem augstās, vēderainās gubas, kurai apkārt rindojās zaļi rudzu asni, gulēja Kuba, uzraudzīja ganāmo pulku un mācīja Viteku skaitīt lūgšanas: viņš bieži tam uzkliedza un pat bakstīja ar pātagas kātu, jo augļu dārzos raugoties, zēnam lūgšana bieži sani isījās.

„Atceries, ko es teicu: tā ir lūgšana,“ Kuba pavēloši runāja.

„Atcerēšos, Kuba, atcerēšos.“

„Bet kādēļ tad tu uz dārziem lūri?“

„Kā rādās, Klembiem ir āboli...“

„Tu nu gan ēstu! Vai tu tos stādīji, ko? Atkārto „Ticu...“

„Vai tad tu pērēji irbītes, bet saķēri veselu pūli.“ „Muļķis! Āboli pieder Klembiem, bet putniņi Dievam! Saproti?“

„Bet tu jau tās kunga tīrumā noķēri...“

„Ari tīrums pieder Dievam. Tu esi pardaudz gudrs... Atkārto „Ticu“. — Viteks sāka ātri skaitīt, tāpēc ka tam no ilgās ceļos stāvēšanas jau sāpēja kājas,-bet neizturēja...

„Ķēve laikam ielīda Miķeļa dābolā,“ viņš iesaucās, jau gatavs skriet.

„Nezūdies par ķēvi, atkārto labāk lūgšanu ...“

Galu galā viņš beidza, bet vairāk ari neizturēja, attu-pās, grozījās uz visām pusēm un, ieraudzījis plūmēs zvirbuļu pūli, iesvieda tiem ar smilšu piku un sāka steidzīgi dauzīt sev pa krūtīm. <

„Bet „Dievmāte“ kur palika, ko?“

Viņš noskaitīja „Dievmāti“ un lielā atvieglojumā griezās pie gulošā Lāča; sāka ar to plosīties.

,,E, vienumēr tik dauzīties! Dumjš kā teļš.“

„Vai putniņus nesīsi tētiņam?“

„Nesīšu...“

„Labāk mēs tos sev izceptu tīrumā!“

„Izcep sev kartupeļus. Edz\ ko šis iegribējis.“

„Iet jau uz baznīcu!“ Viteks iesaucās, caur kokiem un žogiem sarkanus lakatiņus ieraudzīdams.

Saule krietni sildīja, visi māju logi un durvis bija vaļā līdz galam; šur tur zem palievenim vēl mazgājās, šur tur sukājās un pina matus; vienā otrā vietā purināja svētdienas apģērbus, kas bija saburzījušies, veselu nedēļu šķirstos gulēdami, citur jau izgāja uz ceļa, un viena aiz otras kā dzeltenas magones vai dzeltenas ģeorģīnes, kas zied zem logiem, vai gaiļa pieši, — gāja izgreznotas sievietes, gāja meitenes, gāja puiši, gāja bērni, gajavīri baltos garsvārkos, kas līdzinājās lieliem rudzu kūļiem, —-un visi pa ceļu, kas vijās gar ezeru, nesteigdamies devās uz baznīcu. Ezers kā zelta biķeris atspulgoja sevī sauli, acis žilba tai raugoties.

Un neapstādamies zvanīja zvani jautram svētku dienas, atpūtas un lūgšanas balsīm.

Kuba gaidīja, kad beigs zvanīt, bet nevarēja sagaidīt, paslēpa putnus zem svārkiem un teica:

„Vitck, kad būs nozvanīts, — iedzen lopus kūtī un nāc uz baznīcu.“

Cik ātri vien varēdams ar savu stipri klibo kāju, Kuba aizsteidzās pa taciņu, kas veda cauri dārziem un tik bieži bija nosēta dzeltenām papeļu lapām, ka viņš soļoja ka pa safrana tepiķi.

Ksendza māju no baznīcas šķīra vienīgi ceļš un tā atradās liela augļu dārza vidū, kas bija vēl zaļu bumbieru un sarkanu ābolu pilns.

Kuba nedroši apstājās iesārtu apiņu nostīgotā lieveņa priekšā, bailīgi ieskatījās atvērtos logos un priekšnama; nedrīkstēdams iet iekšā, viņš piegaja pie lielas puķu dobes; rozes, levkojas un asteres smaržoja saldi un reibinoši; pa zaļo, sūnām apaugušo jumtu staigāja balts baložu pūlis, brīžiem tie laidās ari uz lieveņa.

Ksendzs staigāja pa dārzu, lūgšanas grāmatu rokās turēdams, bet iāgiem papurināja gan bumbierkoku, gan

ābeli, varēja dzirdēt, kā krīt smagie augli; viņš salasīja tos sutanas stūrī un nesa uz istabu.

Kuba nostājās viņam priekšā un apkampa tā kājas.

„Kas ir? A! Kuba...“

„Es pats ... redz’, atnesu tev pāri irbīšu ...“

„Paldies. Nāc man līdz.“

Kuba iegāja tikai priekšnamā un apstājās pie sliekšņa, jo nekādi nedrīkstēja ieiet istabā; caur puspievērtām durvīm viņš aplūkojapie sienām pakārtās bildes, gurdi pārkrustījās un nopūtās un tā apžilba no visa šī greznuma, ka tam saskrēja pat asaras acīs, viņam katrā ziņā tūliņ gribējās pielūgt Dievu, bet viņš baidījās mesties ceļos uz šīs spožās, gludās grīdas: baidījās to nosmērēt.

Bet drīz no istabas iznāca ksendzs, iedeva tam piecpadsmit kapeikas un teica:

„Paldies, Kuba, tu esi labs un dievbijīgs cilvēks: katru svētdienu esi baznīcā.“

Kuba apkampa viņa ceļus un tā noreiba no prieka, ka pats nezināja kā nokļuva uz ceļa ...

,,Edz’ kā! Par nieka putnu pārīti — tādu naudu! Tu mūsu labdaris!“ viņš čukstēja, naudā raudzīdamies. Ne jau pirmo reizi viņš nesa mācītājam te zaķēnu, te dažādus putnus, te sēnītes, bet nekad vēl nebija dabūjis tik daudz; vislielākais — desmit kapeikas, vai vienkārši laipnu vārdu... Bet tagad!... Mans Kungs un Dievs! Veselas piecpadsmit kapeikas, un ieveda viņu istabā, un tik daudz mīlu vārdu pateica!... Jēzus! Sakāpa kaut kas kaklā un asaras pašas no sevis ritēja tam pār vaigiem, bet sirdī viņš sajuta tādu karstumu, kā kad tam azotē kāds būtu sabēris ogles ...

„Vienīgi vēl ksendzs ciena cilvēku, tikai viņš viens! .. Lai Dievs Kungs un Čenstochovas Dievmāte dod tev veselību ... Labs kungs tu esi, labs!“ ... Viss pagasts: gan puiši, gan vīri, visi — tik par klibiķi, nejēgu un liekēdi vien viņu saukāja, — un nekad, nekad neviens viņam mīla vārda neteica, neviens nepažēloja, — varbūt, tikai zirgi un suņi... „Un neesmu jau šāds tāds: saimnieka dēls ... nevis atradenis, klaidonis, bet godīgs kristīgs cilvēks, katolis ...“

Viņš cēla galvu arvienu augstāk, izslējās cik vien spēja, un no augšienes, gandrīz izaicinoši raudzījās sev

apkārt, raudzījās uz kapsētā ieejošiem cilvēkiem, uz zirgiem, kas stāvēja sienmalēs pie ratiem; uzlika cepuri sapinkātā galvā, un nesteigdamies, ar cienību tuvojās baznīcai, kā saimnieks rokas aiz jostas turēdams un tā vilkdams klibo kāju, ka vesels putekļu mākonis_ pacēlās aiz tā.

Nē, šodien viņš nepalika uz trepēm, kā tam arvienu pieklājās, — bet no visa spēka sāka spraukties cauri pūlim un līda taisni pie baltā altara, — tur, kur stāvēja vienīgi bagātnieki; kur stāvēja Borina un pats voits; kur stāvēja ksendza baldachina nesēji un tie, kas pa Biķera pacelšanas laiku turēja sveces abpus altarim.

Uz viņu skatījās ar šausmām un izbrīnu, un ne vienreiz vien viņš izdzirda apvainojošu vārdu, uztvēra tādu skatu, kādu ierauga suns, ja tas lien tur, kur viņu nesauc. Bet šodien Kubam gar to nebija nekādas daļas; viņš sažņaudza naudas gabalu dūrē un viņa dvēsele bija prieka un laimes pilna; viņš jutās kā pēc grēku izsūdzēšanas, vai vēl labāk.

Sākās dievkalpojums.

Viņš nometās ceļos pie paša aizžogojuma un dziedāja kopā ar citiem, dievbijīgi raudzījās altarī, virs kura bija notēlots Dievs-Tēvs, sirmais un bargais Valdītājs, — kā izliets muižnieks no Džazgovas Voļas, — bet no altara vidus pati Čenstochovas Māmiņa zelta drēbēs raudzījās Kubā, visapkārt mirdzēja zeltījumi, dega sveces un stāvēja sarkani papīra puķu pušķi... bet no sienām un krāsainiem logiem skatījās svētas, bargas sejas zelta nimbos' uz viņa galvas un sejas varavīkšņaini rotājās zelta, purpura un violetas gaismas švītras — gluži tā, itkā viņš nirtu ezera ūdenī, kur spīguļo saules riets. Visa šī skaistumā vidū viņš jutās kā paradīzē un nedrīkstēja pat_ pakustēties. Viņš stāvēja uz ceļiem, nekustoši raudzījās nomelnējušā, mātes laipnā Čenstochovas Svētās vaigā, sakaltušām lūpām čukstēja lūgšanu pēc lūgšanas un tad dziedāja tik sirsnīgi, no visas savas ticīgās dvēseles spēka, no līksmes pārpilnās sirds, — ka viņa sausā, čērkstošā balss skanēja visiem pāri.

„Tu jau rēc, Kuba, kā žīda āzis!“ kāds viņam blakus iečukstēja.

„Šķīstās Jumpravas un Kunga Jēzus Kristus vārdā!“ viņš nomurmināja, apstādamies dziedāt. Baznīcā iestājās klusums. Ksendzs uzgāja uz amvona un visi pacēla galvas un skatījās tētiņā_1 kas baltā sticharā, evaņģēliju lasīdams, liecās pār lūdzējiem; no logiem uz viņu krita krāsaini stari un visiem likās, ka viņš līdzīgs eņģelim, kas aizpeld pa varavīkšņu ... Ksendzs runāja ilgi un tik stipri, ka viens otrs jau nopūtās ar nemierīgu sirdi, daudziem tecēja asaras, bet daži, acis nolaiduši, klusi nožēloja savus grēkus un apsolījās laboties ... Bet Kuba skatījās ksendzā kā svētbildē, un viņam pat izlikās briesmīgi, ka tas ir tas pats labais kungs, kas ar viņu bija sarunājies un sniedzis naudas gabalu: jo tagad viņš bija kā erceņģelis ugunīgos gaismas ratos, ksendza seja nobālēja un acis meta zibeņus, kad viņš sāka pacelt balsi un tautai pārmest dažādos grēkus: skopumu, dzeršanu, izvirtību, blēdību, vecāku necienīšanu un bezdievību! Un viņš skalā balsī sauca apdomāties, lūdza, lādēja, pierunāja, — tā ka Kuba neizturēja un notrīcēja, iedomādamies visu šo grēku smagumu, bēdas un nelaimes, un sāka skali raudāt, bet visi baznīcēni līdz ar viņu; raudāja sievietes un pat vīrieši — un baznīcā atskanēja raudas, šņuksti, elsošana, bet kad ksendzs pagriezās pret altari un nokrita ceļos, lai izlūgtos grēku piedošanu, — smagas nopūtas pildīja dievnamu un kā vētras nogāzts mežs baznīcēni metās ar vaigu pie zemes: sacēlās putekli un kā mākonis apsvētīja šīs asaru, nopūtu un vaidu apbēdinātās sirdis, — sirdis, kas brēca pēc tā Kunga žēlastības.

Bet tad iestājās klusums, — klusums, kad sirdis atklāti runā ar Dievu un lūdz dziļi un sirsnīgi: sākās vēlais dievkalpojums. Apslāpētā, dziļā, lēnā balsī dūca ērģeles, — un Kubas dvēsele pamira no saldmes un neizsakāmas laimes...

Tad pēkšņi no altara atskanēja ksendza balss un svēto skaņu vilnis urbās dvēselēs, peldēja pār noliektām galvām; saraustīti tinkšķēja zvaniņi, smaržojošiem vāliem kāpa vīrāka dūmi un mākonī tina lūgšanās gremdētos, noliektos augumus un pildīja Kubu ar tādu tīksmi, ka viņš nopūtās, izstiepa rokas, sita sev pa krūtīm un pamira saldā nespēkā; lūgšanu čuksti, nopūtas, negaidīti izsaucieni un vaidi, karstā elpa, gaismas stari, dūmi, ērģeļu balsis — viss viņu gremdēja kā svētītā miegā, kā sevis aizmiršanā.

„Jēzus! Jēzus vismīļākais!“ viņš čukstēja apžilbis,

apstulbis, piecpadsmit kapeikas saujā žņaugdams; bet kad Ambrozijs pēc Biķera pacelšanas sāka iet apkārt ar paplāti un skandināt naudu, lai zinātu, ka viņš lasa to svecēm, — Kuba piecēlās, ar troksni iemeta naudas gabalu un tāpat kā bagātie zemnieki ilgi rakājās pa paplāti, lai trīspadsmit kapeikas saņemtu atpakaļ.

„Paldies!“ ar baudu viņš izdzirda.

Un kad izdalīja sveces (šinī dienā dievkalpojums bija savienots ar krusta gājienu), Kuba droši izstiepa roku, un lai gan viņam briesmīgi gribējās paņemt veselu, viņš tomēr paņēma pašu mazāko, gandrīz galiņu, jo sastapa stingru, nelabvēlīgu Dominikienes skatu, — viņa kopā ar Jagnu stāvēja tā tuvumā; viņš sveci tūdaļ aizdedzināja, jo ksendzs jau paņēma Dievmaizes, pagriezās ar tām pret baznīcēniem, — un visi nokrita pie zemes. Ksendzs uzsāka dziesmu un ļēni nonāca pa altara kāpēm, tad gāja starp dziedošām lūdzēju rindām, degošām svecēm, spilgtiem apģērbiem un vienmuļām balsīm; gājiens devās uz priekšu, spēcīgi iedunējās ērģeles, vienmērīgi ieskanējās zvaniņi, visi pievienojās dziesmai un dziedāja varenā, kopējā ticības balsī; un pūla priekšā starp plīvojošām ugunīm, mirdzēja sudraba krusts, bet durvīs, kur dūmu vāliem cauri lauzās saules stari, noliekti karogi jau plīvinā-jās vējā un trīsēja kā purpurotu un zaļu putnu spārni.

Gājiens apgāja baznīcai apkārt.

Kuba aizklāja sveci ar roku un neatlaidīgi turējās savā vietā, blakus pašam ksendzam, kam virs galvas Borina, kalējs, voits un Tomeks Klembs turēja sarkanu baldachinu. Tur ugunīs mirgoja zelta Biķeris, tā pārplūdis saules stariem, ka caur viņa stikla serdi bija redzamas sv. Vakarēdiena caurspīdīgās baltās šķēlītes.

Kuba tiktāl aizmirsa visu pasaulē, ka uz katra sola klupa un mina ļaudīm uz kājām.

„Uzmanies, nejēga!“

„Putnu biedēklis, klibais velns!“ kliedza uz viņu, dažreiz pamielojot ar spērieniem.

Nekā no tā viņš nedzirdēja; dziedāšana dunēja varenā balsī, kāpa uz augšu kā stabs, likās, — plūda kā vilnis un aizšļāca līdz bālajai saulei; vara rīklē nu nemitīgi dūca zvani, liepas un kļavas drebēja vien, laiku pa laikam kaut kur notrūka sarkana lapa un itkā izbiedēts putns krita

uz galvām, bet augstu, augstu pāri gājienam, pāri nolīkušu koku lapotnei, pāri baznīcas tornim — vijās iztrūcinātu dūju bars ...

Pēc dievkalpojuma ļaudis sabira kapsētā; kopā ar citiem izgaja ari Kuba, bet šodien viņš nesteidzās mājup, kaut gan zināja, ka pusdienā būs nokautās govs gala; nē, viņš stāvēja, sarunājās ar paziņām un centās piekļūt tuvāk saviem saimniekiem: Anteks ar sievu stāvēja pūlī un vāvuļoja par šo un to, kā vienumēr mēdz būt svētdienā pec dievkalpojuma.

Bet otrā pulciņā, kas sanāca jau uz ceļa aiz vārtiem, galvenā persona bija kalējs, garš zemnieks, ģērbies gluži ka pilsētnieks, — melnos svārkos, kuru mugura bija nopilējusi ar vasku, un melnzilā cepurē; bikses tam bija iz-laistasLpāri vestei — sudraba ķēdīte; viņam bija sarkana seja, rūsganas ūsas un sprogaini mati; viņš prātoja visiem dzirdot un ļauni ņirgājās itkā zviegdams: tas bija visā

sādžā pirmais zobgalis, kam nedod Dievs nokļūt uz mēles. Borina visu laiku šķībi uz viņu skatījās un klausījās, baidīdamies no tā valodām: kalējs pat miesīgu tēvu netaupīs,

— ko tur nu runāt par sievastēvu, ar ko tas bija strīdū dēj sievas pūra; bet Borina nenoskatījās kalējā līdz galam, jo patlaban gadījās acīs Dominikiene ar Jagnu, nākdamas no baznīcas. Viņas gāja lēnām, vajadzēja ar vienu, otru apsveicināties, parunāties, bija ari kapsētā daudz ļaužu,

— jo — lai ari pazīstami visi savā starpā, sen jau saradojušies, sapārojušies, no vienas sādžas, no vienas bļodas ēduši, — tomēr derīgi un patīkami parunāties baznīcas priekšā ... Dominikiene klusā, dievbijīgā balsī runāja par ksendzu, bet Jagna raudzījās ļaudīs; augums viņai bija kā krietnam vīrietim un šodien viņa bija tā izgreznojusies, ka puiši uz viņu vien šķielēja. Tie drūzmējās uz ceļa pie vārtiem, pīpēja papīrosus un ņirdza zobus uz Jagnu. Viņa bija tik skaista, izgreznota un stalta, ka ne katra muižnieka meita varētu ar to mēroties.

Toties meitas un precētās sievas garām ejot skatījās uz to ar skaudību, vai pat apstājās, lai pamielotu skatu pie viņas strīpainiem, grezniem lindrakiem, augstiem melniem zābakiem, kas līdz pat baltajām zeķēm bija aizšņorēti sarkanām šņorēm, pie viņas zaļā samta ņiebura, kas tā bija

izšūts ar zeltu, ka acis metās raibas, pie dzintara un koraļļu krellēm, kas aprija viņas balto,_pilnīgo kaklu; par muguru no krellēm nokārās daudzkrāsainu lentu pušķis, un kad viņa gāja, tas pjīvinājās vējā kā varavīksna.

Bet Jagna neredzēja skaudīgos skatus; ar zilajam acīm slīdēja pa klātesošo sejām_ un, sastapusi uz sevis vērsto Anteka skatu, nosarka kā oga; pavilkusi mati aiz piedurknes, to nepagaidīdama, aizgāja uz priekšu. _

„Jagna, pagaidi!“ uzsauca tai māte, sasveicinādamas ar Borinu.

Viņa apstājās; puiši viņu ielenca ka gredzena, saka apsveicināties un kodīgi smieties par Kubu, kas, nopakaļ iedams, raudzījās Jagnā kā svētbildē.

Viņš tikai nospļāvās un vilkās mājup, jo gaja ari saimnieki ; bez tam vēl vajadzēja apkopt zirgus.

„Kā bilde!“ jau uz lieveņa sēdēdams viņš nevilšus iesaucās.

„Kas, Kuba?“ jautaja Juzīte, edienu gatavodama.

Viņš nolaida acis. Viņam palika bail un bija kauns, kad tik nedabū zināt!

Bet pusdiena bija trekna un vilkās ilgi, — un Kuba drīz visu aizmirsa; bija gala, bija ari kāposti ar zirņiem, bija zupa ar kartupeļiem, bet beigās uzlika lielu bļodu miežu biezputras, saceptas ar galu.

Eda lēnām, svinīgi un klusēdami; kad pirmais izsalkums bija remdināts, sāka sarunāties un ēst aiz patikas.

Juzīte, kas tanī dienā bija par saimnieci, tikai retumis atsēdās uz sola malas, ēda steigā un uzmanīgi sekoja, vai netrūkst ēdamā; pa reizei viņa atnesa no istabas podu un pielika klāt, lai neteiktu, ka bļodai dibens redzams.

Pusdienu turēja lievenī: laiks bija rāms un silts.

Galda tuvumā slaistījās Lācis un smilkstēja; viņš trinās ēdājiem gar kājām, skatījās bļodas un laiku pa laikam kāds pasvieda tam kauliņu, ar ko viņš aizskrēja zem nojumes; brīžiem, priecādamies, ka sairnmeki majas un ka tiek pieminēts viņa vārds, tas priecīgi rēja un dzinās pakal zvirbuļiem, kas uz žoga salipuši gaidīja druskas.

Pa ceļu bieži nogāja garām kāds gājējs un sveicināja ēdājus. Viņi korī atbildēja.

„Tu, kā liekas, tētiņam putnus nesi?“ jautāja Borina.

„Nesu, nesu!“ Kuba pēkšņi nolika karoti un ņemas

6i

stāstīt, kā ksendzs to saucis istabā, cik tur labi un cik daudz grāmatu.

„Un kad viņš visas tās izlasīs?“ ieminējās Juze. „Kad? Nu pa vakariem! Staigā pa istabu, iedzer tēju un tik lasa.“

„Laikam visas Dieva grāmatas ...“ iesprauda Kuba. „Vai tad nu ābeces.“

„Un katru dienu viņam pienes avīzes,“ sacīja Hanka. „Tādēļ ka avīzēs raksta, kas notiek pasaulē,“ paskaidroja Anteks.

„Kalējs ar dzirnavnieku ari izraksta avīzes.“

,,L ... kas nu tā par avīzi kalējam!“ nicinoši teica Bo-

rina.

„Gluži tāda pat kā ksendzam,“ Anteks asi atbildēja. „Bet vai tu lasīji? Zini?“

„Lasīju un zinu! Cik reižu!“

„Bet nemaz gudrāks no tā neesi ticis, ka ar kalēju brāļojies.“

„Tev, tēv, tikai tas ir gudrs, kam zemes pārpārim un ducis govju.“

„Satur nu žaunas, ka nepalieku nikns! Edz\ to vien tik gaida kā izlamāties! Mana maize, redzams, tevi dīda, — mana maize ...“

„Tā jau kā asaka man iesprūdusi rīklē, — kā asaka...“ „Meklē, kur labāk; vai uz Hankas trim morgiem gribi baltmaizi ēst?“

„Rīšu kartupeļus, un par tiem man neviens nepārmetīs.“

„Es ari tev nepārmetu ...“

„Bet kas tad? Strādā kā vērsis, bet neviens tev laba vārda neteiks ...“

„Pie svešiem jau labāk! strādāt nevajaga, viss gatavs ...“

„Protams, labak.“

„Nu ej, pamēģini.“

„Ar tukšām rokām es neiešu.“

„ledošu tev koku, lai būtu ko suņus atgaiņāt.“

„Tēv!“ Anteks iebrēcās/ no sola uzlēkdams. Bet tūdaļ nosēdās atpakaļ, jo Hanka to apķēra ap viduci, vecis paraudzījās uz viņiem bargi, un tā kā jau pusdiena bija paēsta, pārkrustījās un, istabā iedams, stingri noteica:

„Tavā maizē jau nu es neiešu! Nē!“

Tūliņ visi izklīda; tikai Anteks palika uz lieveņa un sāka domāt; Kuba izdzina aiz rijas zirgus ganībās, pats izlaidās zem kaudzes, lai izgulētos; tomēr gulēt nevarēja: viņam vēderā bija smagums no pusdienas, bez tam viņu nomāca doma, ja būtu plinte — viņš varētu nošaut vēl vairāk putnu, un ja ne tos, tad zaķi. Un katru svētdienu viņš tos varētu nest tētiņam.

Plinti varētu pagatavot kalējs. Viņš taču uzmeistaroja mežsargam tādu ieroci, ka grūžot mežā lādiņu — dzird visā sādžā!

„Mechaniķis, velns lai parauj! Bet par tādu šauteni jāmaksā pieci rubli!“ Kuba pārdomāja. „Kur tos ņemt?... Nak ziema, kažoķelis jāpērk, zābaki ari ilgāk par Jauno gadu neturēs ... Pieņemsim, man vēl nākas parāds desmit rubļu un bikses ar kreklu... Nu kaut par pieciem rubļiem kažoķeli... Un pavisam īsu! Zābaki — trīs rubļi... Ari cepuri vajadzētu ... Bet tētiņam jāaiznes rublis par tēva un mātes dvēseles pieminēšanu ... Redz’, velns! — nekas pāri nepaliek!...“ Viņš nospļāvās un, kabatā tabakas atliekas meklēdams, nejauši uzdūrās naudai, ko pa ēšanas laiku bija pavisam piemirsis.

„Vēl jau ir kāds nieks, ir!“ — Uzreiz viņam vairs negribējās gulēt; no kroga skanēja tālas, vājas mūzikas skaņas un aprauti izsaucieni.

„Danco, sātāni, dzer šņabi, pīpē papirosus!“ Viņš nopūtās un atkal atlaidās uz vēdera. Skatījās sapītos zirgos, kas berzējās cits pie cita, vienā pūlī sadrūzmējušies. Beidzot nolēma, ka ari viņam vakara jāiet krogā pēc tabakas, vismaz paskatīties, kā [audis priecājās.

Viņš visu laiku skaitīja savu naudu un vēroja sauli, kas turējās vēl augstu un šodien tik gausi slīdēja uz vakariem, itkā ari viņa būtu nolēmusi dāvāt sev svētdienas atpūtu. Traktieris puisi pievilka tādā mērā, ka viņš nevarēja ilgāk izciest: grozījās no viena sāna uz otru un klusi vaidēja no bēdām, bet tā kā pašreiz aiz šķūņa parādījās Anteks ar Mauku, viņš tūlit negāja. Tie abi aizgāja pa ežu uz tīrumu.

Anteks gāja pa priekšu, bet Hanka ar bērnu uz rokas — viņam iepakaļ. Lēni uz priekšu virzīdamies, viņi

brīžiem sarunājās, un Anteks katru reizi noliecās pie zemes un ar roku aizskāra dīgstošos asnus.

„Sanākuši... biezi kā sarene ..viņš murmināja, pārlaizdams skatu tīrumam; ienākumu no tā tēvs atdeva viņam kā atlīdzību par darbu.

„Biezi gan, tomēr tēvam labaki, — zaļo ka mežs!“ runāja Hanka, raudzīdamās blakus laukā.

„Zeme labāk iestrādāta!“

„Būtu mums trīs govis — ari zeme butu treknākā.“

„Vai pašiem savs zirgs!“_

,,Ka’ varētu kādu nieku pārdošanai iekrāt. Bet ta nekā! Katru nezāli, katru mēsla gabaliņu tēvs skaita par diez' kādu vērtību.“

„Un arvienu pārmet! ..“

Viņi reizē apklusa. Nodarītās pārestības pildīja viņu sirdis ar dusmām, bēdām un aklu, mocošunemieru.

„Un pavisam tikai astoņi morgi pienāktos!“ neviļus iesaucās Anteks.

„Protams, ka ne vairāk. Nākas Juzītei, kalēja sievai, Gžeļam un mums,“ — uzskaitīja Hanka.

„Kalējam var izmaksāt. Tad būtu māja un ari zemes daudz.“

„Bet vai tev ir ar ko izmaksāt?“ Hanka tikko vai neievaidējās no nevarības apziņas; asaras viņai ritēja pa vaigiem, kad tā pārlaida skatu pār šiem tēva tīrumiem, šo zemi, kas dārgāka par zeltu, kur vienlīdz varēja set gan kviešus, gan rudzus, gan miežus, gan sviklus ... Tāds labums, bet tas viss pieder citam, ne viņiem ...

„Neņurksti, muļķe, — tomēr mums te pieder astoņi morgi.“

„Ja būtu piecpadsmit morgu un vēl maja, un redzi, tas tīrums, kas pie kāpostiem!“ viņa noradīja pa kreisi, uz pļavu pusi, kur zilgmējās garas kāpostu rindas; pagriežas uz to pusi.

Atsēdās tīruma malā zem krūma; Hanka pabaroja raudošo bērnu, bet Anteks satina papirosu, iesmēķēja un drūmi skatījās sev priekšā.

Viņš neteica sievai ne par aizdomām, kas viņu tirdīja, ne par to, kas kā karstas ogles dedzināja viņa sirdi: izteikt visu to viņš nespēja, un viņa ari to kā nākas nesaprastu.

Sieviete paliek sieviete! Ne viņai prāta, ne viņa ap-tveit pati ko var. Dzīvo vienkārši kā ēna, kas krīt no cilvēka auguma.

„Saimniecība, bērni, viens otrs radinieks — tā viņai visa pasaule. Visi sievieši tādi, visi...“ viņš bēdīgi prātoja, un sirds viņam sažņaudzās. „Putnam, kas laižas pāri laukiem, — pat tam ir labāk nekā dzīvam cilvēkam... Par ko viņam jāzūdās? Lido savā vaļā, dzied, — bet Dievs Kungs sēj viņam tīrumā: lai parūpējas tik salasīt un ēst...“

„Vai tad tēvam tiešām nemaz naudas nav?“ uzsāka Hanka.

,,Lj, paprasi!

„Bet Juzitei tādus koraļļus nopirka, vai veselu govi par tiem var dabūt. Gže[ain ari vienmēr naudu sūta.“

„Sūtīt jau nu sūta,“ Anteks atbildēja, par citu domādams.

„Bet tas taču visiem apvainojums! Un drēbes, kas palika mātei pāri, — tās viņš visas pūdē lādēs un nevienam pat acīs nerāda ... Gan svārki, gan lakati, gan aubes, gan krelles...“ un viņa gari un plaši ņēmās uzskaitīt visus labumus, un visas pārestības, un bēdas, un cerības, bet Anteks stūrgalvīgi klusēja, līdz viņa, pacietību zaudējusi, paraustīja to aiz pleca.

„Guli vai?“

„Dzirdu, dziedi vien, dziedi, tev vieglāk paliks. Un kad nobeigsi, tad pasaki man ...“

Hanka bija mīkstas dabas, un ari uz sirds tai jau daudz bija sakrājies. Tādēļ viņa pārplūda asarām un sāka pārmest Antekam, ka viņš runā ar to kā ar palaidnīgu meiteni, ka viņam nav daļas ne gar sievu, ne gar bērniem.

Beidzot Anteks pietrūkās kājās un ar nicināšanu tai uzkliedza:

_ „Gaudo, cik uziet, skat\ vārnas tevī paklausīsies un iežēlosies par tevi!“ Viņš ar acīm norādīja uz vārnām, kas laidās pār pļavām, uzmauca cepuri un lieliem soliem aizgāja uz sādžu.

„Antek! Antek!“ viņa izmisusi kliedza tam pakal, bet viņš pat neatskatījās.

Hanka satina bērnu un raudādama aizgāja pa ežu mājup; viņai bija smagi ap sirdi: ar ko lai parunā, kam lai

žēlojas par savu likteni? Un mūžīgi tu, cilvēks, esi viens vienīgs, — nedrīksti ne pie kaimiņiem aiziet, ne savu sirdi atvieglināt. Būtu Anteks aizvedis pie kaimiņiem! Nekā, — to vien zini, kā sēdēt mājās un strādāt, un censties tam iztapt, — bet pat laba vārda nedzirdēsi! Citas iet kroga, uz kāzām... Un Anteks? Vai tad var viņam iztapt? Dažreiz, sit vai ar koku, veselām nedēļām no viņa varda nedzirdēsi, pat nepaskatīsies uz tevi. To vien zina, ka domāt un domāt... Pieņemsim, ir jau par ko pārdomāt! Vai tad nu tēvs nevarēja šim atdot zemi, vai gan nava jau vecim laiks dzīvot pie bērniem? Ls taču viņam izkalpotu kā miesīgam tēvam ...

Viņa gribēja atsēsties pie Kubas, bet tas atslējās ar muguru pret gubu un izlikās guļam, lai gan saule spīdēja tam taisni acīs. Kad viņa nozuda aiz škuņa stūra, Kuba piecēlās, nopurināja no sevis salmus un lēnitiņām pa dārziem sāka zagties uz krogu... Nauda svila vien viņa rokās...

Krogs atradās aiz ksendza majas, sādžas mala, papelēm apstādītā ceļa sākumā.

Apmeklētāju taī bija maz; brīžiem trankšķēja mūzika, bet neviens vēl nedejoja: bija agrs, un jaunieši ar lielāku patiku slaistījās pa dārzu, vai stāvēja pie sienas jeejas tuvumā; tur uz svaigiem, dzelteniem baļķiem sēdēja daudz meiču un sievu, bet lielā istaba, ar melniem, nokvēpušiem griestiem, bija gandrīz tukša; mazos lodziņos, kuru spodrums bija nodzisis tabakas dūmos, sārtā rieta blāzmas gaisma spēja ielauzties tik nabadzīgi, ka viņas stari rotāja vienīgi izmīņāto grīdu, bet kaktos valdīja tumsa. Pie sienas aiz galdiņiem sēdēja divi cilvēki, bet kas tie tādi bija, Kuba neizšķīra.

Tikai Ambrozijs ar baznīcas kalpu stāvēja pie loga ar pudelīti rokā; viņi cītīgi ievilka no tās un spriedelēja.

„Danco kā mušas pa darvu! Ievel, pakusties taču! Vazājas nez’ kur pa nakti, bet kad jādanco, tad viņa guļ! Tomek! Žiglāk! Vai tad tev tas pūrs nedod miera, ko Jaņķelim pārdevi? Nebaidies, tēvs vēl nezina! Marisa! Līksmojies vien ar rekrutiem, līksmojies, tik aicini mani par krustmāti! ..“

Tā Jagustīne pēc kārtas apsvētīja katru dejotāju, viņa nevarēja saturēt mēli un niknojās uz visiem par to, ka

bērni viņu padzinuši, — un nu vecuma dienās tai jāmeklē darbs un maize svešos ļaudīs; bet tā kā neviens tai neatbildēja, tad viņa izrunājās līdz apnikumam un iespraucās nodalījumā, kur sēdēja kalējs ar Anteku un dažiem jauniem zemniekiem.

Pie melniem griestiem karājās lampa un vāja, dzeltena gaisma apspīdēja rudās, sapinkātās galvas. Sēdēja stipri saliekušies, apkārt galdam, un visi vērās kalējā, kas, uz galda uzlīcis, sasarcis, plātījās rokām, brīžiem sita ar dūri un kaut ko klusu stāstīja.

Bass rūca kā dundurs, kas no pagalma ielavījies istabā un dūc, pa to laidelēdamies; brīžiem mocoši iespiedzās vijole, itkā putns, kas sauc pēc palīga; brīžiem skanēja un zvanīja sietiņš, — un no jauna iestājās klusums.

Kuba piegāja taisni pie letes, aiz kuras sēdēja Jaņķelis, banītē un vienā kreklā, — bija ļoti karsts; Jaņķelis glāstīja sirmo bārdu, šūpojās un, tuvu pie acīm turēdams, lasīja kādu grāmatiņu.

Kuba pārdomāja, mīņājās no vienas kājas uz otru, pārskaitīja naudu, kasīja savas pinkas. Tā viņš stāvēja ilgi. Beidzot Jaņķelis paskatījās uz to un, turoinādams šūpoties un pātarus skaitīt, piesita divi reizes ar glāzi pie glāzes.

„Puskortelīti, bet tikai stipru!“ Kuba pavēlēja.

Jaņķelis klusēdams atmērīja šņabi un kreiso roku stiepa pec naudas ...

„Traukā?“ viņš jautāja, zaļganos piecniekus salasīdams.

„Vai tad nu zābakā!“

Kuba aizvirzījās līdz letes galam, izdzēra pirmo glāzīti, nospļāvās un sāka apskatīt krogu; izdzēra otru, paraudzījās pret gaismu pudelē un stipri ar to pieklauvēja.

„Dod vēl otru, un machorku!“ viņš teica drošāk, jo pēc šņabja sajuta patīkamu siltumu, un pa visiem locekļiem lējās savāds spēks.

„Vai šodien algu saņēmi, Kuba?“

„Kur nu! Vai tad Jaunsgads? ..“

„Varbūt rīsa degvīnu gribi? ..“

„Jā ... laikam nepietiks ...“ Kuba pārskaitīja naudu un bēdīgi noskatījās piedāvātā degvīna butelē.

„Pagaidīšu, vai tad es Kubu nepazīstu?..“

„Nevajaga. Sāksi ņemt uz parāda — staigāsi bez zābakiem,“ viņš cieti atbildēja.

Neraugoties uz to, Jaņķelis nolika viņam priekša pudelīti ar rīsa degvīnu.

Kuba pretojās, taisījās pat aiziet, bet tas nolādētais tā iesmaržojās, ka pat nāsis sāka kutēt. Viņš ilgāk vairs nepretojās un bez apdoma izdzēra.

„Mežā nopelnīji?“ Jaņķelis pacietīgi prašņāja.

„Nē, mežā ne ... Aiznesu tētiņam sešus cilpā noķertus putniņus, — un viņš man iedeva piecpadsmit kapeikas ...“

„Par sešiem piecpadsmit kapeikas! Es gan Kubam par katru piecnieku dotu.“

„Kā tā? Vienkāršas irbītes ...“

„Lai Kuba par to neuztraucas ... Lai viņš tik atnes labi daudz, un par katru saņems piecinieku taisni rokā. Nu, ja esi ar mieru, uzlikšu tīru spirtu? Iet?“

„Un maksāsi veselu piecnieku? ..“

„Ja es saku, — tad tā ir. Bet par tiem sešiem Kuba saņemtu nevis divus plikus puskvartus, bet četrus — ar risa šņabi, un siļķi, un bulku, un machorkas paķeli... Saproti, Kuba?“

„Kā nu ne!., četrus puskvartus ar šņabi, un siļķi, un ... neesmu jau lops, ka nesapratīšu ... Četrus pus-kvartniekus ar rīsnieku... un machorku, un bulku, un veselu siļķi...“ Degvīns jau sāka darboties un viņu reibināja ...

„Nesīsi, Kuba?“

„Četri puskvarti... un siļķe ... un ... Nesīšu ... Ech, ja man būtu plinte!“ viņš iesaucās kā attapdamies un no jauna sāka skaitīt: „Kažoķelis, teiksim, piecus rubļus... Vajadzētu ari zābakus ... trīs rubli... nē, neiznāk_... Bet kalējs par plinti prasīs piecus rubļus.. . Tāpat ka Rafa-lam ... Nē ...“ viņš skali domāja.

Jaņķelis ātri rēķināja ar krītu un klusi čukstēja viņam ausī:

„Vai Kuba stirnu nošautu?“

„Jā, ar sauju jau nenošausi, bet ar plinti gan viņu, lopu, nošautu ...“

„Vai Kuba prot šaut?“

„Tu esi žīds, Jaņķel, tadeļ nezini, — bet sadža visi

zin, ka es medības esmu gājis kopā ar muižniekiem, un ka lodes dēļ ari kliboju ... tad taču protu ..

„Es tev došu plinti, došu pulveri, došu visu, ko va-jaga... bet Kuba visu, ko nošaus, atnesis man!.. Par stirnu došu veselu rubli... Dzirdi? veselu rubli! Par pulveri Kuba samaksās pa piecpadsmit kapeikām no gabala. Es atrēķināšu ... Bet par to, cik ierocis maitāsies, Kuba atnesis man mēriņu auzu ...“

„Par stirnu rubli... bet es, teiksim, par pulveri piecpadsmit kapeikas... Veselu rubli! Tas ir, kā tad tā?“ Jaņķelis no jauna viņam sīki izskaidroja.

„Auzas?.. Bet es taču zirgiem no purna neraušu.“ Vienīgi to viņš saprata.

„Kādēļ gan zirgiem atņemt! Ir jau Borinam vēl citur ari...“

„Tā tad tu gribi...“ Kuba izbolīja acis un saprata. „Tā visi dara! Bet ko domāja Kuba? Kur tad puiši ņem naudu?.. Visiem vajaga maciiorkas, pa glāzītei šņabja, svētdienās padancoties ... Bet kur ņemt? ..“

„Kā tad tas? Es zaglis vai, utubunga tu tāds? Ko?“ negaidot ierēcās Kuba un tā uzsita uz letes ar dūri, ka glāzes salēcās vien.

„Par ko tu trako? Samaksā un ej pie velna! ..“

Bet Kuba nesamaksāja un neaizgāja. Naudas viņam vairāk nebija, viņš palika žīdam parādā.. . Viņš smagi atzvēlās pret leti un sāka miegaini rēķināt, bet Jaņķelis palika laipns un vēl reiz pielēja glāzīti. Šoreiz skaidru rīsa šņabi. Un nerunāja ne vārda.

Pa to laiku krogā salasījās arvienu vairāk apmeklētāju; krēsla jau biezēja, aizdedzināja ugunis, mūzika ieskanējās spēcīgāk, sarunas tapa skaļākas; ļaudis drūzmējās pie letes, gar sienām vai vienkārši istabas vidū. Sarunājās, apspriedās, sūdzējās, viens otrs paretam pacienāja paziņu, jo nebija nākuši dzeršanas dēt, bet tāpat paburzīties ar kaimiņiem, parunāt, paklausīties muziķu; dzirdēt kaut ko jaunu; vai tad grēks svētdienā atpūsties, paļaut va[u ziņkārei un pie reizes iemest pa glāzītei kopā ar radiem. Ja tikai kārtīgi un bez Dieva zaimošanas, — to jau pat tētiņš neaizliedza. Un kā nu ne, pat lopam, kā sacīt jāsaka, pat tam pēc darba jāatpūšas. Vecākie vīri sēdēja pie galdiem, kā ari dažas sievas, sarkanos lakatos

un lindrakos tērpušās, gluži kā_ izplaukušas kaulu rozes; un tā kā visi runāja vienā laidā, krogā bija tāds troksnis kā mežā, kājas klaudzēja pa klonu kā spriguļu sitieni, vijoļu balsis nebēdīgi dziedāja:

„Kas gan manīm līdzi skries, līdzi skries, līdzi skries? .

„Taču es ... Taču es ... Taču es ..dziedošās ba-ses dūca atbildi, bet sietiņi trīzuloja vien, smējās, bēra skrotis, trinkšķināja grabulīšus.

Dejoja nedaudzi: tā ierāva, ka grīda čīkstēja un galds drebēja; tinkšķēja pudeles, apgāzās glāzītes ...

Priecājās tomēr bez aizrautības, jo nebija svinīga gadījuma — ne kāzu, ne derību. Dejoja no gara laika, aiz patikas pastaipīt kājas un muguru; dejoja puiši, kam vēlā rudenī bija jāiet zaldātos; viņi dzēra no bēdām un trakoja vairāk par visiem, un vai gan brīnums, aizdzīs viņus diez’ kur, svešos ļaudīs.

Par visiem skaļāk kliedza voita brālis, tad Mārtiņš Bjaleks, Tomeks Sikora un Pauls Borina ... Anteka brālēns, kas ari pats pie vakara ieradās krogā, šodien nedejoja, bet ar kalēju un citiem sēdēja aiz starpiņas. Ievērības cienīgs bija vēl Praneks, dzirnavnieka strādnieks, zems, platiem pleciem un sprogainu galvu, pats pirmais runātājs, kašķis, zobgalis, tik kārs uz meitām, ka bieži vien viņa seja bija zilumos un saskrāpēta. Bet šodien viņš uz vietas piesūcās kā lops un tādēļ jaudāja tikai nostāvēt pie letes ar ērģelnieka kalponi, resno Magdu, kas staigāja jau sestā mēnesī.

Tētiņš jau par šo lietu no amvona bija runājis un skubinājis to precēties, bet Franeks pat dzirdēt negribēja: rudenī jāiet zaldātos, — kur tad lai sievu liek?

Magdiņa vilka to kaktā, pie lāviņas, un kaut ko tam stāstīja raudulīgā balsī, bet viņš atbildēja vienu un to pašu:

„Muļķe! Fs tev pakal neskrēju ... Par kristīšanu samaksāšu un naudas došu tik, cik gribēšu!..“ Viņš jau vairs nekā neatskārta, atgrūda Magdu, viņa atkrita uz lāviņas blakus Kubam, kas jau gulēja pelnos, kājas izstiepis; tur sēdēdama, viņa klusi šņukstēja, bet Franeks aizgaja no jauna dzert un dejot ar skuķiem. Saimnieku meitas negāja, jo viņš bija dzirnavnieka kalps, — ko. šis gan iedomājās? Bet vienkāršākās meitas negribēja, tādēļ ka tas

bija piedzēries un pa dejošanas laiku nekaunīgi uzbāzās. Tad viņš nospļāvās un sāka bučoties ar Ambroziju un zemniekiem. Tiem bija dzirnavās labība maļama un nācās Franeku pacienāt.

„Iedzer, Franek, un samal ātrāk, — vecene man visas ausis piepūtusi, ka nevedu miltus klimpām.“

„Bet manējā ēd mani par putraimiem ...“

„Un sivēnam kliju vajag,“ runāja trešais.

Franeks dzēra, visu apsolīja un skaļi lielījās, ka dzirnavās viss notiekot pēc viņa prāta, ka dzirnavnieks spiests viņam paklausīt, citādi... jā, viņš mākot tā izdarīt, ka tīņos saviesīšoties tārpi, ūdens izžūšot, visas zivis nosprāgšot, — viņam tikai vajagot uzpūst ezeram dvašu... un milti tā salekšķēšot, ka plāceņus no tiem vis neizcepsi! ..

„Ja tu man tā izdarītu, gan es tavu auna galvu izplūkātu!“ iesaucās Jagustīne, kas ar vienu atradās tur, kur visi, jo, lai ari nedzēra (reti viņai bija kāda kapeika pie dvēseles) — bet varēja gadīties, ka uzliek kāds paziņa puskvartu, kāds no radiniekiem — ari; viņas asā mēle bija bīstama. Un ari Franeks, lai gan piedzēries, satrūkās un apklusa, jo viņa zināja dažnedažādas lietas par to, kā viņš īsti dzirnavās saimniekoja; pie tam viņa bija jau drusku iedzērusi, iesprauda rokas sānos, sāka sist kājas mūzikas taktī, —un tik kliegt! ..

Kalējs pierādīja:

„Es runāju pareizi, melns uz balta ari avīzē tā stāv. Ne jau tā cilvēki dzīvo kā mēs, nē. Kas tad pie mums? Muižnieks — kungs, ksendzs — kungs, ierēdnis — kungs, bet tu tik zini strādāt, badā sprāgt, un visiem līdz zemei kūkumu liekt, — ja ne, tad dabū pa purnu ...“

„Bet zemes maz: drīz jau uz katra cilvēka pa strēmelei neiznāks!“

„Un vienam muižniekam vairāk nekā divi sādžām kopā...“

„Vakar tiesā runāja, ka izvedīšot jaunus dalījumus.“

„Kādus tad?“

„Kādus? Katrā ziņā ņems no muižniekiem!“

„Kā tad! Vai jūs iedevāt muižniekiem, ka ņemsiet nost? Edz’ tik! Saimnieko jau ar otra mantu!“ pie viņiem pieliekdamās, ar smiekliem uzsauca Jagustīne.

„... Un paši pārvalda sevi,“ kalējs turpināja, vecenes

vārdus neievērodams, „... un visi skolās mācās, dzīvo atsevišķās mājās kā kungi...“

„Kur tad tā ir?“ viņa jautāja malā sēdošam Antekam.

„Siltās zemēs!“ viņš atbildēja.

„Nu, ja jau tur tik labi, kādēļ tad kalējs nebrauc turp, ko? .. Edz\ nolādētais, melo kā suns, laiž miglu acis, bet jūs, muļķi, ticat!“ Jagustīne nikni iesaucās.

„Es tev saku ar labu, Jagustīn, ej, no kurienes esi nākusi...“

„Bet edz’, ka neiešu! Krogs pieder visiem, un es par saviem trim grašiem neesmu sliktāka par tevi! Edz’ tik, skolotājs tāds! Žīdiem lien klāt, ar priekšniecību uz vienu roku, muižnieka priekšā arvienu rauj cepuri nost, bet tie šim tic! .. Viss ir meli! Es zinu! ..“ bet viņa nenobeidza, jo kalējs nogrāba to cieši aiz jozmeņa, attaisīja ar kāju durvis un ielingoja lielajā istabā. Viņa izstiepās istabas vidū visā garumā.

Viņa pat nelamājās, tikai pieceļas un jautri noteica:

„Stiprs, draņķis, kā zirgs! Būtu man tāds vīrs bijis!“

Visi rēca no smiekliem, bet viņa žigli aizgāja, klusu lamādamās.

Krogs palika tukšāks, mūzika apklusa, ļaudis gāja mājup, apstājās pulciņos kroga priekšā; vakars bija silts un kluss, spīdēja mēness; krogā palika tikai jauniesaucamie, kliedza un dzēra ar visu sparu, bet Ambrozijs, piedzēries kā cūka, izmeimuroja uz ceļa vidus un dziedāja, līgodamies no vienas puses uz otru.

Iznāca ari tie, kas sēdēja aiz starpsieniņas. Kalējs gāja pa priekšu.

Tad, kad Jaņķelis sāka jau dzēst ugunis, rekrūti izgāja laukā, cieši saķērās rokās un, visā kaklā dziedādami, aizgāja pa ceļu; suņi rēja, un gājējiem pakal noraudzījās viens otrs mājas iedzīvotājs ...

Vienīgi Kuba arvienu vēl gulēja pelnos tik cieši, ka Jaņķelim vajadzēja to modināt, bet viņš negribēja celties, spārdījās, mētāja dūres pa gaisu un murmināja:

„Ej ārā, žīd! Kā gribēšu, tā ari gulēšu ... es saimnieks — man pašam sava brīva griba, bet tu, Jeruzalemes dedzinātājs, utubunga!“

Spainis ūdens tam palīdzēja piecelties; viņš bija dru-

sku atžilbis, tikai ar briesmām un izbrīnīšanos klausījās, ka nodzēris veselu rubli — tā tad palicis žīdam parādā.

„Kā tā? divi puskvārti ar rīsu, vesela siļķe, machor-ka... un vēl divi puskvarti — vai tad tas jau vesels rublis? .. Kā tā? .. divi..juka tam pa galvu.

Galu galā Jaņķelis to pārliecināja un viņi salīga par šauteni, ko žīds apņēmās atvest no tirgus. Pēc darījuma noslēgšanas viņš ielēja Kubam magaričas.

Tikai auzas nest Kuba noteikti atsacījās.

„Kubas tēvs nebija zaglis — ari dēls nav zaglis.“

„Vācies nu prom ... laiks gulēt... un man vēl Dievs jāpielūdz...“

,,Edz’ tik!.. Blēdis tāds! Musina zagt, bet pats sāks lūgšanas skaitīt...“ Kuba rūca mājup iedams. Un viņš nopūlējās atcerēties un rēķināt, jo tam nekādi nelīda galvā, ka viņš nodzēris veselu rubli. Viņš vēl nebija at-žirbis, to reibināja svaigais gaiss — un Kuba viegli līgojās, uzdūrās žogiem un baļķiem, kas šur tur mētājās māju priekšā, un lamājās:

„Kaut visi velni jūs parautu!.. Maitas... Šitā ceļu aizsprostot! To vien zina, pagāni, piedzerties... Un ne par velti tētiņš pārmet... tētiņš ...“ Šinī lietā viņš koncentrējās un ilgi domāja. Beidzot viņu sagrāba tādas skumjas un pārmetumi, ka viņš pat apstājās, apskatījās apkārt, nolīgojās, atbalsta meklēdams. Bet tūlit atkal visu aizmirsa, ieķērās matos un sāka sist sev ar dūri pa seju, runādams:

„Tu dzērājs, tu kašķainā cūka! Es tevi aizstiepšu pie tētiņa, lai viņš apkauno tevi visu laužu priekšā, lai saka, ka tu esi suns, dzērājs... ka četrus puskvartus... ka tu nodzēris veselu rubli... ka tu esi lops un vēl sliktāks par lopu ... ka tu ...“

Un piepeši viņam palika sevis žēl. Viņš nosēdās uz ceļa un sāka raudāt.

Gaišais, apaļais mēness peldēja tumšā izplatījumā, un šur tur pa retam iemirdzējās sudrabotās zvaigznes; migla pelēkiem, zemiem pavedieniem audās pār sādžu un kā palags stiepās pāri ezeram. Rudenīgās nakts dziļais klusums ietina pasauli; tikai šur tur izlauzās dziesma un suņu riešana, tur atgriezās mājās dzērāji.

Bet kroga priekšā Ambrozijs streipuļoja no vienas

ceļa malas uz otru un bez apstajas dziedāja vienu un to pašu, kamēr neatžilba:

„Māris mana, Marisīt!

Kam tu alu vāri?

Kam tu alu vāri? ..

Māris mana, Marisīt! .

V

Tuvojās vēlīnais rudens.

Bālās dienas vilkās pār tukšiem, mēmiem laukiem un stinga mežos arvienu klusāk, arvienu bālāk, — itkā Svētas Dāvanas dziestošu sveču apgaismojumā.

Un ar katru rītu — kūtrāk modās diena, smaga no aukstuma, visa sarmā, mirstošās zemes vienmuļā klusuma apdvesta; bālā saule nira no bezdibeua vārnu un kovārņu kronī, kas izspurdza kaut kur no_ apvāršņa, laidas zemu pār laukiem un dobji, gari, sēri ķērca... Un vārnām pakal skrēja ass, auksts vējš, jauca stingos ūdeņus, sārtoja palikušo zaļumu un rāva pēdējas lapas papelēm, kas liecās pāri ceļam; un lapas krita lēni kā asaras, — kā mirstošās vasaras asiņainās asaras.

Un ar katru rītu — vēlāk pamodās sādžas; lopi kūtri soļoja ganībās, klusāk čīkstēja vērtuves un klusāk skanēja balsis, ko slāpēja lauku tukšums un mēmums^un pašas dzīves pulss sita klusāk, baigāk; brīžiem varēja redzēt, ka piepeši mājas priekšā vai laukā apstajas cilvēks un ilgi raudzījās zilā, miglainā tālē; vai ari — virs nodzeltējušas zāles pacēlās liela, ragaina galva un, gremokli lēni gremodama, urbās acīm tala, tala izplatījuma... Un laiku pa laikam tuksnešainos laukos atskanēja dobja, skumja maurošana.

Un ar katru rītu — palika arvienu tumšāks un aukstāks, dūmi klaiņāja zemāk pa kailajiem dārziem, arvienu vairāk sādžā salaidās putni un meklēja patvērumu šķūņos un kaudzēs, bet vārnas tupēja uz jumtiem, šūpojas kailos zaros un, dobji ķērkdamas, riņķoja pār zemi. Likās, viņas dziedāja vienmuļo ziemas dziesmu.

Pusdienas bija saulainas, bet tik nedzīvas un mēmas, ka tālais meža troksnis izklausījās kā dobja čukstoņa, un

upes čaloņaskaneja kā skumjas raudas; nez’ no kurienes uzpeldēja vēlīnā rudens pavedieni — un nozuda skarbās, aukstās māju ēnās.

Un miršanas skumjas bija šinīs klusajās pusdienās, kļusums gulēja tukšajos ceļos, bet kailzarotos dārzos slēpās dziļa bēdu un nemiera mclancholija.

Un bieži, arvienu biežāk debesis klāja tumši mākoni, tanī laika, kad vasaru ēda pusdienu, tagad bija jāiet no tīruma mājup, jo pār zemi klājās krēsla ...

Beidza apart druvas, bieži pēdējo vagu dzina vēl biezā krēsla un, mājās atgriežoties, atskatījās vēl reiz uz tīrumu, nopūtas un atsveicinājās no tā līdz pavasarim.

Pievakarē bieži uznāca lietus; tas bija vēl īss, bet auksts, vienu otru reizi turpinājās līdz pašai krēslai, — līdz dziļai rudens krēslai, kad būdu logi kvēlo kā zeltoti ziedi; tukšo ceļu vidū peļķes mirdzēja kā stikls, bet mitrā, auksta nakts klaudzināja gar sienām un nopūtās dārzos.

Pat stārķis ar ievainoto spārnu, kas nespēja aizlidot un vientuli klejoja pa pļavām, — sāka nākt pie Borinas kaudzes, kā ari pašā pagalmā, kur Viteks vilinot tad steidzīgi nosvieda kaut ko ēdamu.

Arvienu biežāk sādžā iegriezās dažādi ubagi: gan parastie, kas lūdza Kristus dēļ, ar lielām tarbām lēni no mājas^ uz māju iedami, suņu pavadīti; un citi — kas nāk no svētam vietām, pazīst gan Aso Bramu, gan Čenstochovu, gan Kalvarijuļ viņi labprāt garos vakaros stāstīja par to, kā katrā vietā virs zemes iet, vai kur kāds brīnums noticis; dažreiz gadījās pat tāds cilvēks, kas slepus atzinās, ka viņš tieši no Svētās Zemes nākdams, un stāstīja tādus brīnumus, pazina tādas zemes, pāri tādām lielām jūrām bija braucis,_ tik daudz piedzīvojis, ka padevīgos klausītājus pārņēma izbrīnīšanās un viens otrs tikai ar mokām varēja visam tam noticēt. Bet klausījās ar lielu kāri: katram prieks dzirdēt kaut ko jaunu, un ari vakari bija gari — izgulēsies līdz gaismai cik nepatīk.

E, tas bija rudens, — vēlīnais rudens!

Sādžā nedzirdēja ne dziesmu, ne jautru valodu, ne putnu čivināšanu, ne saucošu balsu, — nekā, tikai vējš vaidēja zem jumtiem, gar rūtīm grabināja lietus, un spriguli klaudzēja piedarbos dobji un ar katru dienu neatlaidīgāk.

Tas bija rudens, ziemas mīļais brālis.

Apmierināja vienīgi tas, ka celi vēl turējās, nebija visai izmirkuši un ka, varbūt, laiks būs labs līdz gada tirgum, uz kuru brauca ļipcieši itka uz kādu dievlugšanu.

Gada tirgum bija jānotiek Sv. Kordulas_ dienā, —-priekš Ziemas svētkiem pēdējā_un vislielākā svētku diena; un visi uz to pienācīgi gatavojās.

Visā sādžā jau divi dienas pirms tirgus sprieda par to, ko varēja pārdot: vai lopus, vai labību, vai citu kādu mantu. Un tā kā tuvojās ziema, tad šis tas bija ari ja-nopērk: gan viens otrs apģērba ga_bals, gan trauki, gan šādi tādi saimniecības piederumi; tādel ari mājās izceļas dažādas nesaskaņas, ķildas, strīdi, — jo vajadzību bija daudz, bet naudas maz.

Un taisni šinī laikā nācās maksāt gan nodevas, gan draudzes dalu, gan dažādus parādus nolīdzināt, un viens otrs vēl strādniekiem nebija samaksājis, — sanāca tik daudz uz reizi, ka pat dažs piecpadsmit morgu īpašnieks skaitīja, rēķināja un smagi nopūtās, un cits nekas neatlika — vai nu zirgs vai govs bija jāpārdod. Par nabadzīgākiem nav nemaz ko runāt.

Tad nu viens otrs no kūts izveda govi, notīrīja ar lupatu mēsliem novārtītos sānus, nolika pa nakti priekšā dābolu, savārītus miežus ar kartupeļiem, lai kaut drusku labāk izskatītos; un viens otrs uzpravija vecas, gluži aklas ķēves, lai tās kaut drusku līdzinātos zirgiem.

Bet citi, lai pagūtu līdz tirgus dienai, kūla nepārtraukti caurām dienām.

Ari pie Borinas uzcītīgi gatavojās: vecais ar Kubu beidza kult kviešus, bet Juze ar Hanku, cik vien spēdamas, baroja cūkas un pīles, kas bija atšķirtas no tām, ko atstāja pa ziemu; kuru katru dienu varēja uznākt lietus un tādēļ Anteks ar Viteku brauca mežā pēc kurināmā un sausām pakaišu lapām; dalu no savestām lapām sakrāva kūtī, pārējās nogāza pie mājas sienu aizbakstīšanai.

Un tirgus priekšvakarā šie steidzīgie darbi turpinājās līdz vēlai naktij; kad kvieši jau gulēja maisos uz ratiem, kas bija novietoti šķūnī, un kad viss bija sagatavots rītdienai, — Borinas galā visi kopīgi sēdās pie vakariņam.

Krāsnī sprēgāja jautra uguns, kas bija sakurta no eglīšu malkas; uguns sprakšķēja bez apstājas, bet viņi ēda

lēni un klusēdami, jo aiz noguruma neviens runāt negribēja; un kad vakariņas bija paturētas un sievas jau vāca no galda bļodas un podus, Borina teica, krāsnij tuvāk virzīdamies:

„Jāizbrauc jau pirms gaismas!“

_ „Skaidra lieta, ka ne vēlāk,“ Anteks atteica un sāka smērēt zirgu lietas; Kuba drāza spriguļu vālīti, Viteks tīrīja rītam kartupeļus un laiku pa laikam ķircināja Lāci, kas gulēja blakus un ķēra ar zobiem blusas.

Iestājās klusums; vienīgi uguns sprēgāja krāsnī un brīžiem aiz krāsns iečirkstējās circeni, otrā mājas galā plīkšķēja ūdens un skanēja mazgājamie podi.

„Kuba, vai paliksi vēl strādāt?“

Kuba nolaida ēvelīti un tik ilgi skatījās ugunī, ka Borina tam atgādināja:

„Vai dzirdēji, ko es tev teicu?“

„Dzirdēt jau dzirdēju, tikai tāpat pārlieku, ka, taisnību sakot, pārestības jau man nekādas pie jums nav bijis... Tas taisnība, tikai...“ Viņš samulsa un apklusa.

„Juze, padod šņabi un kaut ko uzkost. Ko mēs tā sausā spriedīsim? Neesam jau žīdi!“ vecis rīkoja un pievilka pie krāsns solu, uz kura Juze acumirklī uzlika pudeli, desas gabalu un maizi.

„Iedzer, Kuba, un saki savu vārdu.“

„Paldies, saimniek ... Palikt jau es paliktu, tikai... tikai...“

„Es tev drusku pielikšu ...“

„Tas jau būtu labi, — kažoķelis pavisam noplīsis, zābaki ari, kaut kādus svārķelus vajadzētu nopirkt... Cilvēks pavisam nogājies, ieej baznīcā un stāvi uz trepēm. Kā tad tādās drēbēs pie altara līdīsi?“

„Svētdien par to vis nedomāji, aizdrāzies pašā priekšā ...“ Borina stingri sacīja.

„Saprotams ... Jā ... Pareizi...“ stipri pārsteigtais Kuba murmināja, un viņa seju pārklāja tumšs sārtums.

„Ari tētiņš taču māca cienīt vecākos. Iedzer, Kuba, un klausies, ko es tev teikšu, pēc tam ari pats sapratīsi, ka strādnieks nav saimnieks... Katram sava vieta, un Dievs katram ir lēmis citu. Ko Dievs Kungs tev piešķīris, pie tā ari turies un nepārkāp, nclieni pirmā vietā un

necenties pār citiem augstāk tikt, — tas jr smags greks^ Ari pats tētiņš tev to apstiprinās, tam tā jabut, lai pasaule būtu kārtība. Saproti, Kuba?“

„Neesmu taču lops, sava saprašana jau ir.“

„Tad tik pielūko: neturi sevi augstāku par citiem.“ „Un ... es jau gribēju tikai pie altara tuvāk ...“ „Nebaidies, Dievs ari no attālākā kakta sadzirdēs. Un kādēļ starp pašiem pirmajiem līst, ja katrs jau zina, kas tu tāds esi?“

„Taisnība, taisnība... ja es butu saimnieks — tapat nestu baldachinu, un tētiņu zem rokas vestu, un sēdētu solos, un dziedātu skaļi no grāmatas... bet tā kā esmu strādnieks, kaut ari saimnieka dēls, stāvi vien uz trepēm vai durvis kā suns,“ Kuba skumji runāja.

„Tā jau virs zemes ierīkots, un ar savu galvu to ne-pārtaisīsi.“

„Protams, ar manu jau ne, protams.“

„Iedzer vēl, Kuba, un saki, cik lai tev algas pielieku.“ Kuba izdzēra, bet tā kā viņš bija no šņabja .jau drusku noreibis, viņam šķita, ka tas sēž krogā ar ērģelnieka strādnieku Miķeli un vēl ar vienu draugu, un ka viņi tērzē savā starpā brīvi un jautri kā līdzīgs ar līdzīgie Viņš atsita mazliet svārkus, izstiepa kājas, uzsita ar dūri uz sola un iesaucās:

„Ja pieliksiet četrus papīrus un rubli piedevām, — tad palikšu!“

„Man liekas, ka tu esi piedzēris, vai ari tev galvā kaut kas nav kārtībā,“ Borina sacīja, bet Kuba jau bija savu agrāko sapņu un domu varā; starp citu viņš arijie-dzirdēja saimnieka balsi, viņa nonievātā dvēsele saslējās, auga godkārība un tāda pašpārliecība, itkā viņš justu sevi par saimnieku.

„Ja pieliks četrus papīrus un vēl rubli piedevām, — tad es palikšu pie viņa, ja ne — tad pie velna! Aiziešu uz tirgu un atradīšu sev darbu, kaut par zirgu puisi pie kungiem ... Mani pazīst, paure man ir sajēdzīga, maku visu: kā laukā, tā mājā, — dažs labs saimnieks pie manis lai nāk lopus ganīt un mācīties'... Ja ne — iešu putnus šaut un nesīšu tētiņam vai Jaņķelim ... Ja ne ...“

„Skaties ... Edz’ klibais velns, kā spārdās! Kuba!“ vecis draudoši uzsauca.

Kuba apklusa, atmodās no saviem sapņiem, bet lielību nezaudēja, un palika tik nepiekāpīgs, ka gribot, negribot Borina tam pielika gan pa pusrublim, gan pa piecpadsmit kapeikām, un nogāja tik tālu, ka nākošā gadā apsolīja pielikt trīs rubļus un divus kreklus piedevām.

„Nu, nu! Esi gan tu putns!“ vecis runāja, vienošanās dēļ ar to sadzerdams, lai gan niknojās, ka jāizsviež tik daudz naudas, bet darīt nekā nevarēja, jo Kuba bija daudz vairāk vērts: strādāja vīrs pa diviem, saimnieka mantu neaiztika, par lopiem rūpējās vairāk kā par sevi, lai ari bija klibs un nekāds spēka vīrs; viņš saprata saimniecību, — drīkstēja uz viņu palaisties visā visumā, arvienu vajadzīgo padarīs un vēl citus strādniekus uzmanīs.

Pārrunāja vēl šo un to, — un kad izšķīrās, jau gandrīz durvīs stāvēdams, Kuba sacīja pavisam kautri:

„Salīgām par trim rubļiem un diviem krekliem, tikai... tikai... ķēvi vien nepārdod ... piedzima manā klātbūtnē... ar savu kažociņu apsedzu, lai nenosalst... es neizcietīšu, ja kaut kāds žīds vai pilsētas nelietis to sitīs ... Nepārdod: zelts, ne ķēve ... paklausīga kā bērns. Tāds zirgs_1 ka dažs labs cilvēks viņas priekšā gatavais suns. Nepārdod ...“

„Man pat prātā nav nācis ...“

„Krogā runāja — un man bija bail...“

„Aizbildņi, kuņas bērni! Mūžīgi viņi zin labāk par mani!“

Kuba tik tikko no prieka nenokrita tam pie kājām, — nedrīkstēja. Uzlika cepuri un ātri izgāja, jo bija laiks iet gulēt: rītu taču tirgus diena! — — — — — — —

Un nākošā dienā, vēl pirms gaismas, līdz ar otriem gaiļiem, pa visiem ceļiem un taciņām, kas veda uz Timovu, vilkās ļaudis.

Visa apkārtne gāzās uz tirgu.

Rītam austot uznāca stiprs lietus, bet līdz saules lēktam drusku apžuva, tikai debesi klāja brūni mākoņi un zemākās vietās gulēja migla, pelēka kā izmircis audekls; uz ceļiem spīdēja peļķes, šur tur kājas šļakstēdamas slīga dubļu bedres.

Upcu ļaudis sāka iet jau no paša rīta.

Aiz baznīcas, un tālāk, līdz pašam mežam, pa papeļu

apstādīto ceļu, lēni, soli pa solim, vilkās vezumu rinda; vezumu bija ļoti daudz, abpus ceļam ta vien spīdēja sarkanie lindraki un baltie zemnieku garsvarki.

Gāia tik daudz cilvēku, itkā visa sādža pārvadātos.

Gāja nabadzīgākie zemnieki, gāja sievietes, gāja puiši un meitas, gāja ari dieninieki, vilkās pat visnabadzīgākie strādnieki, jo tā taisni bija tirgus diena, kad salīga darbus un mainīja vietas.

Dažs kaut ko nopirkt, cits —pārdot, bet pārējie — lai tirgīī varētu izpriecāties.

Viens veda pie valga govi vai telēnu, otrs dzina cūku ar sivēniem, kas kvieca un tā klīda uz visām pusēm, ka visu laiku tos vajadzēja dzenāt un sargāt, lai nepakļūtu zem ratiem; dažs vilkās uz vecas ķēves; cits dzina apcirptus aunus, šur tur ar sasietiem spārniem redzējās balts zosu bars, un no sievu priekšautiem rēgojās ārā cekulaini gaiļi... Brauca kārtīgi piekrauti vezumi, no sēdekļa apakšas raudzījās sivēna purns un ta_kvieca,_ka izbiedētas gāgāja zosis, bet suņi, kas gāja kopā ar cilvēkiem, sāka ņurdēt. Un tā virmoja viss ceļš, un lai gan tas bija plats, visiem tur vietas nepietika; tādēļ viens otrs gāja pa tīrumu vai vagām.

Kad jau bija pavisam gaišs, kad_ debesis kļuva tik skaidras, ka drīz, drīz vajadzēja parādīties saulei, — ari Borina iznāca no istabas; Hanka ar Juzīti jau agrāk, pirmā svīdumā, bija izdzinušas cūku ar nobaroto sivēnu, bet An-teks aizvedis desmit kviešu maisus un puspūru sarkanā dāboliņa. Mājās palika tikai Kuba ar Viteku un Jagustīne, ko ataicināja pagatavot ēdienu un uzraudzīt govis.

Viteks sēdēja pie kūts un auroja pilnā kaklā: viņam gribējās tikt uz tirgu.

„Hdz\ ko muļķis iedomājies,“ Borina norūca, pārkrustījās un aizgāja kājām: viņš cerēja piesēsties pie kāda pa ceļam. Un tā ari notika, jo tikko viņš bija aiz kroga, to panāca ērģelnieks, kas brauca dūšīgā divzirgu pajūgā.

„Kas tad tas, Matīs? Kājām?“

„Veselīgi... Lai slavēts Kungs un Dievs ...“

„Mūžos. Sēdies pie mums*; vietas jau netrūks!“ ērģelniece piedāvāja.

„Paldies. Es jau aizietu gan kajam, bet braukt jau,

kā sacīt jāsaka, jautrāk,“ _ viņš teica, ar muguru pret zirgiem priekšējā sēdeklī iesēzdamies.

Viņi sniedza viens otram draudzīgi rokas un zirgi sāka iet.

„Bet kur tad pans Jass gadījies? Vai tad skolā vēl nava?“ Borina jautāja zēnam, kas sēdēja ar kalpu uz bukas un vadīja zirgus.

„Es atbraucu tikai uz gada tirgu!“ ērģelnieka dēlēns priecīgi atbildēja.

„Neatsakies, franču tabaka ...“ ērģelnieks pacienāja, tabakas dozi klabinādams.

Iešņauca un nošķaudājās pa godam.

„Nu, kā tad pie jums? Pārdodat ari šodien kaut ko?“ . „Kā tad, naktī jau aizveda kviešus, bet sievas aizdzina cūku.“

„Redz’, cik daudz!“ ērģelniece iesaucās. „Jas, uz-sieni lakatiņu, auksts,“ viņa griezās pie dēla.

„Man ir silti, pavisam silti,“ zēns apgalvoja, bet viņa tomēr apsēja tam ap kaklu sarkanu lakatu.

„Vai tad mazums izdevumu? Nevari ne saprast, no kurienes lai ņem ...“

„Nebēdājies, Matīs. Paldies Dievam, tev mantas diezgan!“

,.Bet zemi taču nerīsi, un iekrātas naudas nava...“

Borinu šī saruna strādnieka klātbūtnē neapmierināja, viņš ātri pieliecās un klusu jautāja:

„Vai pans Jass vēl ilgi skolosies?“

„Tikai līdz Ziemassvētkiem.“

„Vai tad mājās atgriezīsies, vai stāsies vietā?“

„Dieviņ tētiņ, ko tad viņš mājās ar piecpadsmit morgiem darīs? Vai gan bez viņa mazums bērnu? Bet laiki grūti, gulstas kā kalns virsū ...“ ērģelniece nopūtās.

„Taisnība. Kristību jau gan diezgan, bet kas tur par labumu?“

„Ari bēru diezgan,“ Borina ironiski piemetināja.

„1... Kas tās nu par bērēm? Nabagi vien mirst, labi, ja pāris reizes gadā nomirst pa bagātniekam un kāds nieks tad atlec.“

„Un ari aizlūgšanas arvienu mazāk pasūta, un pie tam vēl kaulējas kā žīdi,“ ērģelniece piemetināja.

„Tas viss nabadzības un sliktu laiku dēl,“ taisnojās Borina.

„Un vēl tādēļ, ka cilvēki nerūpējās ne par savu glābšanu, ne par nomirušiem. Ksendzs jau ne vienu reizi vien manējam to teicis.“

„Un muižnieku kļūst arvienu mazak. Brauci tu agrāk pēc pļaujas laika, vai ar oblatēm^1), vai uz Jauno gadu, vai uz Lieldienām, — tad vis nežēloja ne graudu, ne naudas, ne augļu. Bet tagad, piedod’ Dievs, katrs saimnieks sabožas, un ja ari iedod tev kādu rudzu kūlīti, tas pats, katrā ziņā, peļu apgrauzts, un ja dabū kādu pūriņu auzu, tur vairāk pelavu kā graudu. Lai nu viens saka, kādas olas man sadeva pagājušās Lieldienās: lielākā daļa sapuvušas. Nebūtu tā zemes gabaliņa, būtu jāiet ubagot,“ viņš nobeidza, sniegdams Borinam tabakas dozi.

„Taisnība, taisnība ...“ Borina piekrita, bet viņam jau nu neiestāstīs: viņš ļoti labi zināja, ka ērģelniekam naudas diezgan un viņš to pret augstām procentēm vai uz at-strādāšanu aizdod nabagajiem. Tādēļ viņš par šo sūkstīšanos pasmaidīja un no jauna iejautājās par Jasu:

„Vai vietā ies?“

„Ko? Mans Jass —dienestā, skrīveros? Ne jau tādēļ es neēdu un nedzēru, lai vienu skolu viņš beigtu, ne. Ies seminārā mācīties par ksendzu ...“

„Par ksendzu!“

„Vai tad viņam bus slikti? Vai ksendziem slikti?“ „Taisnība, taisnība ... Ir labums, ir gods ...“ Borina lēni noteica un ar cienību noraudzījās zēnā. Tas uzsvilpa zirgiem, kas bija apstājušies savās vajadzībās.

,,Ek, runāja, ka dzirnavnieka Stacho ari būšot mācītājs, bet viņš tagad augstskolā gatavojās par dakteri...“ „Jā, kur nu tāds nelietis tiks par mācītāju! Mana Magda jau sestā mēnesī, un tas no viņa ...“

„Runāja, ka tas esot no dzirnavnieka puiša.“

„Nu klausi vien! To jau tik dzirnavniece saka, lai savu dēliņu attaisnotu. Lai Dievs sarg’, kāds palaidnis! Tikai par dakteri vien der.“

„Protams, par ksendzu jau nu labāk: Dievam par godu

un cilvēkiem par apmierinājumu,“ Borina smalki tai paglaimoja: ko nu ar sievišķi strīdēsies? Un viņš uzmanīgi klausījās viņas prātojumos, bet ērģelnieks laiku pa laikam noņēma cepuri un skaļi sauca: „mūžīgi mūžos,“ atņemdams pretimnācēju sveicinājumus. Brauca rikšos, un Jass veikli pabrauca garām ratiem, cilvēkiem un lopiem. Beidzot sasniedza mežu, tur bija brīvāk, ceļš platāks.

Pie pašas mežmalas panāca Dominikieni. Viņa brauca ar Jagnu un Širneku; pakaļ ratiem, no kuriem zosis staipīja baltos kaklus un bez pārtraukuma šņāca kā čūskas, gāja aiz ragiem piesieta govs.

Apsveicinājās, bet Borina garāmbraucot pat pieliecās un uzkliedza:

„Nokavēsiet!“

„Pagūsim!“ smiedamās atsaucās Jagna.

Pabrauca garām, bet ērģelnieka dēlēns pāris reizes atskatījās un beidzot jautāja:

„Vai tā Dominikienes Jagusja?“

„Viņa, kā tad — viņa pati,“ Borina teica, iztālēm viņā noraudzīdamies.

„Es nepazinu: būs gadi divi, kamēr neesmu redzējis.“ „Vēl jauna, bet toreiz viņa ganīja lopus. Piebriedusi nupat kā tele no āboliņa.“ Un Borina izliecās no pajūga, lai uz viņu paskatītos.

„Briesmīgi skaista,“ zēns noteica.

„Kā visas meitas,“ ērģelniece nicinoši sacīja. „Taisnība, smuka gan. Izdevusies meita: nepaiet

neviena nedēļa, ka nebrauktu precinieki.“

„Izmeklējas! Vecene domā, ka vismaz kāds ģenerālis pēc tās precēs. Mūsu puišus atraida,“ ērģelniece dzēlīgi nošņāca.

„Taisnība gan, viņu var pat tāds cilvēks ņemt, kas dzīvo uz trīsdesmit morgiem ... Viņa to vērts ...“

„Tad jau tev, Matīs, atliek tik preciniekus sūtīt, ja tu viņu tā lieli!“ Viņa iesmējās, bet Borina vairs neatsaucās ne ar vienu vārdu.

„Ak tu, pilsētas skranda, lielmāte! To vien zin — zemnieku vistām zem astes lūkot, vai nedēs viņai oliņas. Un cita kabatas pētīt! Uzdrošinies tik smieties par dzimtiem saimniekiem! Ar Jagusju tu uzmanīgāk!“ viņš domāja, stipri saniknots, un visu laiku raudzījās tālumā, kur

Dominikienes ratos sārtojās lakatiņi. Rati attalinajas ar-vienu vairāk, jo Jass dzina zirgus un zem viņu kajam dubļi vien šķīda.

Veltīgi ērģelniece mēģināja ierunāties gan par šo, gan to: Borina pamāja ar galvu, nomurmināja kaut ko pie sevis, tā sadusmojies, ka nebilda ne vārda.

Un tikko uzbrauca uz grambainā miestiņa ceļa, viņš izkāpa no ratiem un sāka pateikties par pavedumu.

„Pie vakara brauksim atpakaļ. Ja gribi — sēdies pie mums,“ ērģelniece piedāvāja.

„Paldies, ir jau man pašam savi zirgi. Teiks vel, ka tīkoju ērģelniekam par palīgu, plēšas mīt... bet no manis ne noti neizvilksi, un sveces izdzēst ari neesmu mācīts ...“

Viņi iegriezās sāņu ielā, bet viņš pa galveno lēni tuvojās tirgum, jo gada tirgus bija liels un, neskatoties uz agrumu, ļaudis pulcējās lielā vairumā; visas ielas, laukumi, šķērsieliņas un pagalmi bija ļaužu, vezumu un dažādu preču aizsprostoti: gluži kā jūrā, kurā nepārtraukti, no visām pusēm ieplūda jaunas ļaužu straumes, kas drūzmējās, viļņoja, vēlās pa šaurām ieliņām, tā ka nami drebēja, — un izplūda uz lielo laukumu klostera priekšā. Dubļi, kas uz ceļa nebija dziļi, šeit tūkstots kāju mīdīti un jaukti, sniedzās jau līdz potītēm un šķīda zem riteņiem uz visām pusēm.

Tioksnis jau bija kāitīgs un pieauga ar katru minūti; dobja rūkoņa dunēja kā mežs, viļņoja kā jūra, sitās pret māju sienām un vēlās no viena gala uz otru. Laiku pa laikam atskanēja govju maurošana; leierkastes spēle pie karuseļa; raudulīgā ubagu pātarošana un grozinieku asās, spalgās svilpes.

Tirgus, kā kur saka, bija no lielajiem, cilvēku bija salasījies tik daudz, ka grūti nācās cauri tikt, bet pašā tirgū, klostera priekšā, Borinam vajadzēja spiesties cauri ar spēku: tāda drūzma bija starp bodītēm.

Un kas to bodīšu: ne saskaitīt, ne ar aci aptvert!

Vispirms — audeklu bodītes; tās bija augstas teltis, kas stāvēja divās rindās gar klosteri, piebāztas līdz augšai ar dažādām sieviešu precēm: audumiem, lakatiņiem, kas karājās uz kārtiņām kā sarkanas magones — acis vien žilba; citā vietā plandījās dzelteni, citā — aveņu krasas ... ē! kas lai visus atmin! Bodeļu priekšā drūzmējās tik

daudz sievu un meitu, ka pat ābolam nebūtu kur nokrist: citas kaulējās un pirka, citas — skatījās un priecājās par visiem šiem krāšņumiem.

Tad nāca bodes, kas mirdzēja no krellēm, spogulīšiem, pozumentiem, bantēm, apkaklītēm, puķītēm: zaļām, dzeltenām un dažādām citām, gan aubītēm — un Dievs zin ar ko vēl ne!

Tur stiklos un zeltītos rāmjos pārdeva svētbildes; lai ari tās stāvēja gar sienām, vai vienkārši gulēja uz grīdas, —tomēr viņas tā laistījās, ka dažs labs ķēra pie cepures un meta krusta zīmi.

Borina nopirka Juzītei zīda galvas lakatu, kuru meitenei apsolīja jau pavasarī, iebāza to azotē un sāka spiesties uz to vietu, kur aiz klostera tirgojās ar cūkām.

Viņš virzījās lēni uz priekšu, jo drūzma bija liela un netrūka ari, ko apbrīnot.

Tur —cepurnieki gar māju sienām bija sakabinājuši platas trepes, no augšas līdz zemei nokārtas cepurēm.

Tur — kurpnieki bija ierīkojuši veselu ielu no augstiem koka āžiem, uz kuriem aiz austiņām karājās zābaku rindas, — kā vienkāršie, dzeltenie zābaki, kas jāsmērē kausētiem taukiem, lai nelaistu ūdeni cauri, tā ari glaunāki, spīdoši, — tāpat sieviešu apavi ar sarkanām šņorēm un augstiem papēžiem.

Aiz tiem nāca sedlinieki ar sakām uz kārtīm un izkārtām zirgu lietām.

Un tad — virvinicki un tīklu pārdevēji.

Un tie, kas brauc un tirgojās ar sietiem.

Un tie, kas gada tirgos pārdod putraimus.

Un ratnieki, un ādnieki.

Tur skroderi un kažoku meistari izkāra savu preci, no kuras nāca tāda smaka, ka cirta nāsīs; tirgošanās pie tiem bija dzīva, jo tuvojās ziema.

Un tālāk nāca audeklu nojumēm pārklātas galdu rindas, kur sakrautas sarkanas desu grēdas, resnas kā tauvas,dzelteni tauku apļi, žāvēti šķiņķi, sālītas gaļas gabali, žāvēts spēkis... Uz āķiem karājās veseli sivēni, iekšas tiem bija izņemtas un vēl sūcās asinis, tos vajadzēja sargāt no uzbāzīgiem suņiem.

Bet miesnieku tuvumā kā miesīgi brāli bija novietojušies maiznieki, un uz bieziem salmu paklājiem, ratos, uz

galdiem, grozos gulēja veseli raušu kalni riteņa lieluma, dzelteni plāceņi, bulkas un pīrāgi...

E, kur nu gan izskaitīt un atminēt visas tās bodes un visu, ko tanīs pārdeva!

Bija rotaļlietu tirgotavas, piparkūku bodes, kur pārdeva ari dažādus zvērus, kas bija taisīti no mīklas, sirdis, zaldātus un tādus brīnumus, ka ne katrs spēja sajēgt; bija bodes, kuras pārdeva kalendārus, dievvārdu grāmatas, stāstus par laupītājiem un nikniem Mageloņiem, ābeces; bija ari tādas, kurās tirgojās ar stabulītēm, lūpspēlītēm, mālu svilpītēm un citiem mūzikas instrumentiem, uz kuriem tirgotāji — klejoņi spēlēja, lai pievilktu publiku; valdīja tādstroksnis, ka ne izturēt: turpat pīkst svilpīte, taurē rags, spēlē dziesmiņu uz stabulītes, čīkst vijole, kaut kur dimd ari sietiņš... Plēš vai galvu pušu!

Tirgus vidū, gar kokiem, bija novietojušies mucnieki, skārdnieki un podnieki; tie bija sarindojuši tik daudz bļodiņu un podu, ka rasi kāds varēja cauri tikt, — bet aiz viņiem galdnieki: izkrāsotās gultas un lādes, skapji, plaukti un galdi tā laistījās visās krāsās, ka acis žilba tajos skatoties.

Un visur, uz vezumiem, gar sienām, gar grāvmalēm, kur vien bija kāda tukša vietiņa — sēdēja pārdevējas: viena ar sīpolu maisiem vai pušķiem; otra ar audekliem un pašpagatavotiem lindrakiem; trešā ar olām, sieru, sēnēm un lupatās ievīstītiem taukiem; ceturtai — kartupeli vai pāris zosu, vai noplūkta vista, vai rūpīgi izsukāti lini, un pat vērpjamās grīstes; katra sēdēja ar savu preci un kā jau gada tirgū pienākas, izrunājās viena ar otru pēc sirds patikas; kad pienāca pircējs — viņas pārdeva lēni, mierīgi, neuztraukdamās, — kā saimnieces, ne jau kā kurš katrs žīds, kas rēc, bļauj un mētājās kā dumjš.

Un šur tur starp ratiem un tirgotavām no dzelzs krāsnīm pacēlās dūmu stabi: tur pārdeva vārītu tēju un pat ēdienu — ceptas desas ar kāpostiem, vai pat boršču ar kartupeļiem.

Ubagi bija savilkušies no malu malām — ne saskaitīt: akli, klibi, mēmi, bez rokām, bez kājām kā lielos baznīcas svētkos; citi uz vijoles spēlēja garīgas dzigsmas, citi, bļodiņas skandinādami, dziedāja, un zem ratiem, gar sienām,

vai taisni dubļos sēdēdami, viņi visi kautri lūdza dāvanas; lūdza kādu grasīti, vai ari citādu palīdzību.

Borina visu to apskatīja, nobrīnījās par šo, par to, patērzēja drusku ar paziņām un beidzot nokļuva līdz cūku tirgum, aiz klostera, uz lielā smilšu laukuma, kam gar malām rindojās reti nameļi, kur pie pašas klostera sienas, pār kuru plēta savus zarus vēl dzeltenām lapām klāti ozoli, — salasījās diezgan daudz [aužu, ratu un kur gulēja veselas cūku rindas, kas bija sadzītas pārdošanai.

Viņš drīz uzmeklēja Hanku un Juzi, jo viņas stāvēja pašā malā.

„Pārdodat, ko?“

„Miesnieki jau gribēja cuku pirkt, bet maz sola...“ „Cūkas dārgas?“

„Kur nu dārgas: sadzinuši kā bez jēgas, kas viņas visas izpirks.“

„Upcieši ir?“

„Lūk, tur Klembam sivēni, un Dominikienes Šimeks stāv ar vepri.“

„Tieciet labi drīz galā un_ apskatiet drusku tirgu.“

„Ir jau ari garlaicīgi tā sēdēt.“

„Vai daudz dod par cūku?“

„Trīsdesmit rubļus, saka — slikti barota, vienīgi platie kauli, bet gaļas maz.“

„Melo cik jaudas... gala tai četru pirkstu biezuma,“ Borina teica, cūkai sānus un muguru aptaustīdams. „Kuilim plāni sāni, bet toties gurni derīgi šķiņķim,“ viņš sacīja, nodzīdams kuili no slapjās smilts, kurā tas bija līdz pusei ieracies.

„Par trīsdesmit pieci pārdodiet. Es tikai apraudzīšu Anteku un tūliņ būšu atpakaļ pie jums. Vai jums ēst negribas?“

„Mēs jau maizi iekodām.“

„Nopirkšu ari desas, — pārdodiet tikai labi.“

„Tētiņ, lakatu neaizmirsti, ko man pavasarī apsolīji.“ Borina jau gribēja bāzt roku azotē, bet noturējās, itkā tam kāds būtu iedūris; viņš tikai pameta ar roku un aizejot teica:

„Nopirkšu, Juzīt, nopirkšu...“ un aizmetās gandrīz skriešus, jo starp ratiem ieraudzīja Jagnas seju; iekams viņš līdz turienei nokļuva, viņa nozuda kā zemē ielīdusi;

tad viņš sāka uzmeklēt Anteku; tas nenācās viegli, jo uz ielas, kas savienoja tirgu ar bazaru, rati staveja cieši blakus divās rindās, tā ka cauri tiem nācās tikt ar lielām grūtībām un ļoti uzmanīgi; piepeši tomēr viņš uz to uzduras. Anteks sēdēja uz maisiem un plītēja ar pātagu žīdu vistas, kas bariem klejoja gar zirgu silēm, un negribīgi atbildēja pircējiem:

„Teicu — septiņi, tā tad — septiņi.“

„Dodu seši ar pusi, vairāk nevar, kvieši sarkani.“ „Kad es iesmērēšu tev, lupata, pa tavu nešķīsto purnu, tad tas gan paliks sarkans, — kvieši ir tīri kā zelts.“

„Varbūt, bet mitri... Pērku pēc mēra un par seši rubli septiņdesmit piecām kapeikām.“

„Es teicu: pērc uz svaru un par septiņi!“

„Nu ko tu, saimniek, dusmojies? Pirkšu vai nepirkšu, bet pakaulēties jau varam.“

„Ja nav žēl sava purna, kaulējies.“ Un viņš nepiegrieza vairs žīdiem nekādas vērības, tie atdarīja maisu pēc maisa un apskatīja kviešus.

„Antek, es aiziešu tik līdz skrīverim un tūliņ bušu atpakaļ ...“

„Vai tad muižnieku sūdzēsi?“

„Kādēļ tad mana Raibaliņa nobeidzās?“

„Daudz tu dabūsi!“

„Savu mantu jau neatdāvināšu.“

,,E ... piespiest mežsargu kaut kur silā pie egles, uzšaut labi krietni ar kaut ko cietāku, lai ribas nolīgojas — še tev tiesa.“

„Kas attiecas uz mežsargu — taisnība, to tam vajadzētu, bet muižniekam tāpat...“ apņēmīgi noteica Borina. „Iedod man piecpadsmit kapeikas.“

„Priekš ka?“

„Iedzertu šņabi, vai uzkostu kaut ko ...“

„Vai pašam nav? Mūžīgi lien tikai tēva kabatā...“ Anteks uzreiz aizgriezās un sāka nikni svilpot, bet vecis, lai gan ar dusmām un žēlumu, izņēma piecpadsmit kapeikas un iedeva.

„Baro visus savām asinīm ...“ viņš nodomāja un sāka steidzīgi spiesties uz lielo traktieri, kas stāvēja uz stūra; tur jau bija daudz ļaužu; iekoda. Skrīveris dzīvoja pagalma pusē aiz starpsieniņas.

Viņš pašlaik sēdēja pie loga aiz galda ar cigāru zobos, vienā kreklā, nemazgājies un sapinkājies; kakta uz siena maišela mētelī segusies gulēja kāda sieviete.

„Piesēdies, saimniek!“ Viņš nosvieda_no krēsla netīras drēbes un pasniedza to Borinam, kas tūdaļ sīki izskaidroja savu vajadzību.

„Vinnēsi kā likts. Un ka vel! Govs nosprāgusi, zēns no bailēm slims! Nauda mūsu!“ Viņš paberzēja rokas un sāka meklēt uz galda papīrus.

„Bet zēns taču ... vesels.“

„Nav nekāda nelaime, varēja saslimt. Viņš taču to sita...“

„Nē, nesita, — tas bija kaimiņa zēns.“

„Žēl, būtu bijis vēl labāk. To jau kaut ka varēs iekārtot — zēns no sitieniem saslimst un govs nobeidzas. Lai muižnieks maksā.“

„Pareizi, galvenā lieta — taisnība.“

„Tūliņ uzrakstīšu sūdzību. Fraņa, celies tak, gulava!“ viņš iesaucās un tik stipri grūda guļošo sievieti, ka tā_uzreiz pacēla savelto galvu. — „Atnes šņabi un kaut ko est.“

„Man nav ne graša, bet tu taču zini, Gutek, ka uz parādu nedos ...“ viņa murmināja un, no savas guluvietas piecēlusies, sāka žāvāties un staipīties; viņa bija milzīga kā krāsns, seja liela, uzpampusi, visa zilumos un ar dzēruma pēdām, bet balss smalka kā bērnam.

Skrīveris tā pūlējās, ka spalva vien čirkstēja; viņš vilka cigāru, pūta dūmus uz Borinu, kas nolūkojās rakstīšanā, berzēja vājās, vasaras raibumiem klātās rokas un laiku pa laikam pavērsa savu vājo, pinnaino seju pret Fraņu; viņam bija sapuvuši priekšējie zobi, zilas lūpas un lielas melnas ūsas.

Viņš uzrakstīja sūdzību, paņēma par to rubli, paņēma otru par markām un noliktā termiņā par trim rubļiem apņēmās uzstāties tiesā.

Borina labprātīgi ar visu bija mierā, rēķinādams, ka muižnieks tam visu samaksās ar augļiem.

„Ja pasaulē ir taisnība — prāvu vinnēšu,“ viņš aiziedams teica.

„Nevinnēsim gminā — iesim uz miertiesu, nepalīdzēs miertiesa — iesim līdz apgabaltiesai, tiesas palatai, — bet nepiedosim!“

„Savu mantu jau neatdāvāšu!“ Borina nikni iesaucas. „Un vēl muižniekam, kam pašam tik daudz zemes un mežu!“ viņš domāja, tirgū ieiedams, — un jau tūliņ, cepurnieku tuvumā, nez’ kā uzdūrās Jagnai.

Viņa stāvēja ar zilu cepuri galvā, bet ap otru kaulējās. „Nu paskaties, Matīs, — tirgotājs stāsta, ka laba, droši vien melo ..

„Laba gan. Andrejam?“

„Ja. Šimekam es jau nopirku.“

„Vai nebūs par mazu??“

„Viņam uz mata tik liela galva kā man.“

„No tevis iznāktu labs strādnieks...“

„Vai ne?“ viņa dzīvi iesaucās, cepuri uz vieniem sāniem uzlikdama.

„Tevi kurš katrs uz vietas saderētu.“

„Jā ... kalpošanai gan es būtu dārga.“ Viņa iesmējās. „Kā kuram .. . man gan tu par dārgu nebutu ...“ „Uz lauka jau es nestrādātu ...“

„Es strādātu, Jagusīt, tavā vietā,“ Borina klusi čukstēja un viņā tik kāri paskatījās, ka skuķis atkāpas, samulsa un samaksāja par cepuri nekaulēdamies.

„Vai govi pārdevāt?“ pēc brīža viņš jautāja, drusku attapies un atžirbis no kaislības uzplūduma, kas kā degvīns tam iesitās galvā.

„Nopirka viņu uz Ežieni, ksendzam. Māte ar ērģelnieci aizgāja, — grib nolīgt strādnieku.“

,,A! nu, tad mēs atkal ieiesim pa glāzītei salda iedzert?“

„Kā tā?“

„Tu esi nosalusi, Jagus, — drusku sasilsi...“

„Kā tad es ar tevi lai eju šņabi dzert?“

„Nu, tad es atnesīšu, pacienāšu tevi šeit, Jagus...“ „Paldies par laipnu vārdu, tikai man māte jāuzmeklē.“ „Es tev palīdzēšu, Jagus...“ viņš čukstēja klusā balsī un gāja pa priekšu, ar elkoņiem ta stradadams, ka Jagna brīvi tam gāja līdz caur pūli; bet kad viņi nogāja līdz galantērijas tirgotavām, meitene palēnināja solus, brīžiem apstājās un viņas acis iedegās, raibajās lietās raugoties.

„Kādi krāšņumi, Kungs Jēzus Kristus!“ viņa čukstēja,

apstādamās pie lentām, kas augstu gaisā kā kvēloša vara» vīksna plīvojās vējā.

„Izmeklē sev, Jagus,_kāda patīk,“ Borina teica, padomājis un skopumu pārvarējis.

„Lūk, tā dzeltenā ar puķēm! Maksā rubli, vai pat pusotra!“

„Par to tu neraizējies, tikai ņem.“

Jaguse ar ļielu piespiešanos un skumjām atrāva rokas no lentas un gāja tālāk, uz otru tirgotavu, bet Borina vēl brīdi palika.

Un tur atkal bija lakatiņi un drēbes jakām un sagšām.

„Kungs Jēzus, cik skaistļ, ak Kungs!“ viņa čukstēja, apburta, reižu reizēm gremdēdama drebošās rokas zaļos atlasos, sarkanos samtos, viņai pat acīs tapa tumšs, un sirds pukstēja līksmē. Un galvas lakatiņi! Spilgti sarkani zīda ar zaļām puķēm gar malām, zeltaini kā sakramentu glabātuves! Un zilgi kā debess pēc lietus! Un baltie! Bet skaistāki par visiem — lāsmainie, mirdzoši rietošas saules staros kā ūdens, un viegli kā tīmekļi! Nē, viņa nenocietās, sāka piemērot galvai un lūrēt spogulītī, ko žīdiete turēja tai pretīm.

Viņai piestāvēja brīnišķīgi: likās, ka viņa saviem linu matiem aptina rīta blāzmu, un zilās acis tā iedegās priekā* ka violetas ēnas no tām krita uz nosārtušās sejas. Viņa uzsmaidījapati sev, bet visi uz viņu skatījās: tik skaista viņa bija, tā virmoja no viņas jaunība un veselība.

„Pārģērbusies jaunkundze vai?“ apkārt čukstēja.

Viņa ilgi sevi aplūkoja un ar smagu nopūtu noņēma lakatiņu, sāka kaulēties, lai ari netaisījās pirkt, — bet tāpat, lai ilgāk acis patīksminātu!

Viņa ātri atdzisa, jo tirgotāja sacīja: „pieci rubļi.“ Tad ari Borina pats to aizvilka projām.

Apstājās vēl pie krellēm, — bet to tur bija ne mazums, itkā kāds būtu visu telti piekāris ar šiem vērtīgiem akmentiņiem, un tie tā mirdzēja un laistījās, ka grūti novērst skatu. Dzeltenais dzintars, kā no smaržīgā sveķa gatavots, koraļļi kā savērtas asins lāses, baltās pērles meža rieksta lielumā, un ari vēl zelta un sudraba krelles...

Jaguse pielaikoja nevienu vien virkni. Viņa rakās pa tām un vislabāk tai iepatikās kāda koraļļu virkne; aptina to četras reizes ap balto kaklu un pagriezās pret veci:

„Vai redzi?“

„Cik labi tev, Jagus, piestāv! Man koralli nav nekāds retums, — vēl no nelaiķes gul lādē virknes astoņas. Lieli kā zirņi..viņš runāja itkā bez mazākās nozīmes.

„Kas man no tā, ja nav mani!“ Viņa nosvieda krelles un saīgusi un bēdīga gāja ātri tālāk.

„Jagus, atsēdīsimies drusku.“

„Nē, man jāiet pie mātes.“

„Nebīsties, bez tevis jau neaizbrauks.“

Nosēdās uz kādas līgojošas dīsteles.

„Liels tirgus!“ pēc brīža teica Borina, apskatīdams tirgu.

„Saprotams, ka liels!“ Viņa vēl ar nožēlu raudzījās uz telšu pusi un bieži nopūtās, skumjas to jau atstaja. Viņa teica:

„Kungiem gan labi... Es redzēju kundzi ar jaunkundzēm no Voļas, — viņas sev sapirka tik daudz lietu, ka sulainis nesa tām pakal! Un tā katru tirgus dienu!“ „Daudz tērēs, drīz paliks tukšā.“

„Viņiem pietiks.“

„Kamēr žīdi uz parāda dod,“ viņš teica ar tādu niknumu, ka Jaguse pagriezās pret viņu un nezināja, ko uzto sacīt, bet vecis, uz viņu neskatīdamies, klusu ierunājas: „Vai pie tevis bija Voiteka Miķeļa precinieki?“

„Bija un aizgāja! .. Stulbenis tāds, ari šis preciniekus sūta!“ viņa iesmējās.

Borina ātri piecēlās, izņēma no azotes lakatu un vēl kaut ko papīrā ievīstītu.

„Paturi to, Jagus, — man pie Anteka jāparaugās.“ „Vai viņš ir tirgū?“ Acis viņai iemirdzējās.

„Palika pie labības, uz tās ielas. Ņēmi, Jagus, tas tev,“ viņš piezīmēja, redzēdams, ka Jagna izbrīnā apskata lakatu.

„Dāvini? Man, patiesi? Kungs, kāds krāšņums!“ viņa iesaucās, lakatu attīdama, to pašu, kas viņai tā bija iepaticies. „Ech, tu jau tik tāpat smejies par mani, par ko tad tu man dāvinātu? Tādu naudu maksa... un lakats no skaidra zīda ...“

„Ņēmi, Jagna, ņēmi, pirku tev, bet ja kāds puisis sūta

pie tevis ar šņabi — tu nesadzer^2), — kam steigties?.. Nu, man laiks iet.“

„Tas man, — tu runā taisnību?“

„Vai es tevi iešu mānīt?“

„Pat grūti noticēt.“ Un viņa visu laiku klāstīja gan lakatu, gan lentu.

„Paliec ar Dievu, Jagus.“

„Paldies tev, Matīs.“

Borina aizgāja, bet Jagna vēl reiz attina lakatu, apskatīja, pēkšņi savīstīja visu kopā un apņēmās devēju panākt un atdot atpakaļ: jo kā gan lai viņa pieņem no sveša cilvēka, kas viņai nav ne rads, ne savietis? Bet veča vairs nebija. Viņa lēni gāja uzmeklēt māti un ar patiku aptaustīja lakatu, kas bija noslēpts azotē. Viņa bija tik laimīga, ka viņas baltie zobi mirdzēja sniaidā, bet sārtā seja kvēlot kvēloja.

„Jagusja! .. Palīdzi... nabaga bārene ... labie ļaudis ... īstie kristīgie ... Lieciet mūžīgi Dievu lūgt... Jagusja! ..“

Jagna atmodas un saka acīm meklet, kas un no kurienes to sauc; piepeši viņa ieraudzīja Agati, kas uz salmu čupas sēdēja pie klostera sienas. Dubli tanī vietā sniedzās līdz potītēm.

Viņa apstājās, lai uzmeklētu kādu grasi, bet Agate, priecīga, ka sastapusi iezemieti, sāka to izprašņāt par lipciešiem.

„Vai pabeidzāt rakt?“

„Viss pabeigts kā nākas.“

„Vai nezini, ko dzird par Klembiem?“

„Viņi tevi padzen, kur kājas nes, ubagot dāvanas, bet tu par viņiem vēl rūpējies?“

„Padzina vai nepadzina, — es pati aizgāju, vajadzēja... Vai gan viņi mani par velti turēs un baros, ja jau pašiem gandrīz nekā nav? Apprasos tādēļ, ka radi...“

„Un kā tev pašai iet?“

„Ko nu es, eju no baznīcas uz baznīcu, no sādžas uz sādžu, no tirgus uz tirgu, — izlūdzos Kristus dēl no labiem ļaudīm: vienā vietā — pārnakšņot, otrā — drusku ieēst,

citur — kādu grasīti naudas! Cilvēki ir labi, neļauj naba-dziņam badā mirt, nē. Nezin, vai pie Klembiem visi veseli?“ viņa nedroši iejautājās.

„Veseli. Tu pati neslimo?“

„1 ._. . Kur nu mums? .. Arvien krūtis sāp, bet kad saaukstējos, spļauju ari asinis. Nebūs jau man ilgi, nebūs ilgi... Kaut tikai līdz pavasarim izturētu, atgrieztos sādžā un nomirtu pie savējiem ... Par to vien Dievu lūdzu, tikai par to .

Viņa izplēta lūgšanas ķēdēm apvītās rokas, pacēla saraudāto seju un tik karsti sāka lūgties, ka no sasarkušām acīm ritēja asaras. _

„Aizlūdz par tēvu,“ Jagna čukstēja, iespiezdama viņai rokā naudas gabalu.

„Tas būs par tiem, kas šķīstītavā mocās, bet par savējiem es jau tāpat vienmēr lūdzu Kungu Dievu, — kā par dzīviem, tā mirušiem. Jagus, vai tev preciniekus sūtīja?“

„Naca gan.“

„Un neviens tev nepatika?“

„Neviens. Nu, paliec ar Dievu, bet pavasarī iegriezies pie mums,“ viņa ātri teica un devās pie mātes, ko iztālēm ieraudzīja. Dominikiene gāja ar ērģelnieku un tā sievu.

Bet Borina atgriezās pie Anteka pavisam lēni, pirmkārt — bija liela drūzma, otrkārt — visu laiku tam prātā stāvēja Jaguse. Anteku nesasniedzis, viņš sastapa kalēju.

Apsveicinājās un klusēdami gāja blakus.

„Vai beidzot izlīgsi ar mani, ko?“ kalējs izklaidīgi ierunājās.

„Par ko tu runā? Tu jau man varēji to pašu Upcos teikt.“ Viņš noskaitās.

„Bet es jau četrus gadus gaidu.“

„Tik tagad atcerējies! Nu, pagaidi vēl gadus četrdesmit, — kad nomiršu.“

„Man jau citi dod padomu tiesa sūdzēt, bet es...“

„Sūdz. Es tev pastāstīšu, kur uzraksta sudzību, un iedošu rubli, ko skrīverim^ samaksāt...“

„Un es arvienu domāju, ka ār labu izlīgsim,“ kalējs drūmi izvairījās.

„Pareizi. Slikts miers labāks nekā laba ķilda.“

„Pats saproti.“

„Bet man ne tava miera, ne tavas ķildas nevajaga.“ „Es pats pirmais arvienu sievai saku, ka tēvs mīl taisnību.“

„Katrs to mīl, kam viņa vajadzīga, — bet man tās ne-vajaga, jo neesmu tev neko parādā!“ Borina to teica tik noteikti, ka kalējs uzreiz aptvēra: „no tās puses pie viņa nepietiksi,“ -— un itkā nekas nebūtu noticis, vismierīgākā un padevīgākā balsī sacīja:

„Būtu iedzēris kaut ko. Izsauksi?“

„Izsaukšu. Un kā vēl, lūdz taču vislabākais znots ... Tur jau kaut veselu kvartu! ..“ Borina jokoja, ieiedams uz stūra stāvošā krogā. Tur bija Ambrozijs, bet viņš nedzēra, noskumis un nolaidies sēdēja kaktā.

„Kaulus lauž, — laikam uz lietu,“ viņš sūrojās.

Izdzēra vienu, tad otru, bet klusēdami, jo abi bija pietiekoši nikni.

„Dzer kā uz bērēm!“ teica Ambrozijs, dusmodamies, ka neaicina ari viņu. No paša rīta vipš nebija nekā baudījis.

_„Nu, ko lai tur runā? Tēvs šodien tik daudz pārdod, ka jāapdomā, kam lai atdod naudu pret procentiem.“ „Matīs, es tev saku, Matīs, Kungs Dievs ...“

„Lai nu kam Matīss, bet ne tev! Edz’ tik, maita! Tāds sirdsdraugs kā cūka ganam...“ Borina briesmīgi noskaitās.

Bet kalējs, jau divas kārtīgas glāzes izdzēris, sapēma dūšu un klusi sacīja:

„Saki man, tēv, vienu vārdu: dosi vai ne?“

„Es teicu: kapā līdz neņemšu, bet iepriekš nedošu neviena morga. Jūsu maizē neiešu... Gribu vēl vienu otru gadiņu pasaulē padzīvot.“

„Tad izmaksā naudā.“

„Tu dzirdēji, ko es teicu?“

„Lūkojas pēc trešās sievas, — kas šim bēda par bērniem?“ Ambrozijs nočukstēja.

„Un tas taisnība?“

„Gribēšu — apprecēšos. Vai neatļausi?“

„Ne jau nu neatļaušu, bet...“

„Ienāks prātā — sūtīšu preciniekus jau rīt...“

„Sūti, vai tad es tev neļauju? Dod man kaut tikai Raibaliņas telēnu. Es pats tad tev palīdzēšu. Prāts tev

ir, — saproti taču, ka pašam labāk. Cik reižu neesmu sievai teicis, ka tev sieva vajadzīga, kas kārtīgi saimniekotu.“

„Tu tā teici, Miķel?“

„Lai es debesu valstībā netieku, ja tā nav taisnība. Teicu. Vai es visai sādžai nedodu padomus, ko katram vajaga, — kā tad es nezināšu, kas tev noder!“

„Tu melo, kupas dēls, laid miglu acīs, — bet rītu atnāc: telēnu dabūsi. Došu tādēļ, ka lūdzi; bet ja sāksi ar mani tiesāties — dabūsi salaustu lāpstu, vai pat ko sliktāku.“

Izdzēra vēl. Šoreiz sauca kalējs un uzaicināja ari Ambroziju, kas labprāt piebiedrojās un sāka stāstīt jautrus jokus un parunas. Bieži vien visi par to skali smējās.

Šai sabiedrībā viņi priecājās ne visai ilgi, katram bija jāiet pie savējiem un jānokārto dažādas darīšanas; šķīrās draudzīgi, bet neticēja viens otram ne par kapeiku: viņi pazina un saprata viens otru loti labi.

Palika tikai Ambrozijs: viņš gaidīja radus un paziņas, lai izsauktu kāds kaut puskvartu. Sliktākā gadījuma viņš apmierinājās ar mazumiņu, jedzert mīlēja pamatīgi, bet pašam šņabi nopirkt nācās grūti. Un vai gan brīnums: vienkāršs baznīcas kalpiņš.

Ari tirgus gāja uz beigām.

Pašā pusdienā parādījās saule, bet tikai tik daudz, lai kāds pazibsnītu ar spoguli, — un tūliņ nozuda aiz mākoņiem; pie vakara palika tumši drūms, mākoņi stiepās zemu, tikko neskarot jumtus, un itkā caur biezu sietu sāka līt smalks lietus. Tirdzinieki ar skubu izklīda: katrs steidzās mājup, lai nokļūtu tur pirms nakts un lietus gāzes.

Un tirgotāji sāka dzīvāk nojaukt teltis un kraut vezumos^ lietus pieņēmās stiprumā un vēsumā.

Ātri nolaidās smaga, mitra krēsla.

Miestiņš palika tukšs un kluss.

Tikai šur tur vēl gar sienām lūdzās nabagi, un krogos skanēja saucieni un piedzērušo lamas.

Borinas izbrauca no miestiņa pašā vakarā; viņi pārdeva visu, kas tiem bija, sapirka dažnedažādas mantas un, kā saka, tirgū izlīksmojās. Anteks vienā gabalā pātagoja zirgus un brauca, ka dubli vien šķīda, jo bija auksts un visi kārtīgi iedzēruši. Vecis, lai ari skops un trīcēja par katru kapeiku, — šodien visus tik bagātīgi cienāja gan

ēdieniem, gan dzērieniem, gan laipniem vārdiem, — ka visi brīnīt brīnījās.

Kad viņi nobrauca līdz mežam, bija jau dziļa nakts.

Bija tik tumšs — dur vai aci laukā, lietus lija arvienu stiprāk, un šur tur uz ceļa atskanēja ratu čīkstoņa un čērkstoša dzērāju dziesma, vai kāds lēni vilkās pa dubļiem.

Bet pa papelēm apstādīto ceļa vidu, — koki dobji šņāca un itkā vaidēja no aukstuma, — gāja Ambrozijs, līdz ausīm piedzēries; viņš līgojās no vienas puses uz otru, brīžiem atdūrās pret koku vai iegāzās dubļos, bet ātri piecēlās un bez apstājas dziedāja pilnā kaklā. Viņam bija tāds paradums.

Lietus tā gāza un bija tik tumšs, ka pat zirga asti nevarēja saskatīt; sādžas ugunis mirgoja no tālienes kā vilka acis.

VI

Lietus gāza arvien stiprāk.

Jau no paša gada tirgus zeme ietinās pelēkos duļķainos miglas palagos, caur kuriem rēgojās mežu un sādžu kontūras, — bālas kontūras, itkā no piemirkušiem pavedieniem izaustas.

Turpinājās bezgalīgais, aukstais, apnīkstošais rudens slapjdraņķis.

Sirmas, ledainas lietus pātagas nemitīgi kapāja zemi un dziļi iesūcās tajā, tā ka katrs koks, katra zālīte mocījās bezgalīgās ciešanās.

Bet zem smagiem mākoņiem, kas mutuļoja pār zemi, caur zaļganiem lietus aizkariem brīžiem parādījās melno, izmirkušo, izburbējušo tīrumu strēmeles. Brīžiem iemirdzējās saputotas ūdens straumes, kas tecēja pa vagām, vai uz ežām melni stinga vientuļi koki: itkā piespiesti pie zemes, miti urna piesātināti, viņi drebināja pēdējās lapu skrandas un kā piesieti suņi raustījās izmisumā.

Tukšie ceļi pārvērtās netīrās, līpošās peļķēs.

īsās, sērās bezsaules dienas vilkās tik smagi, itka netīras gaismas švītras, — bet naktis nolaidās melnas, drūmas, dzīdamas izmisumā ar savu nemitīgo, vienmuļo lietus šalkoņu.

Satricinošs klusums apskāva zemi.

Apklusa lauki, aprima koki, sastinga meži.

Sādžas palika melnas un itkā tuvāk pieplaka zemei, žogiem, kailiem, čīkstošiem un klusi vaidošiem dārziem. _ Pelēki lietus putekli nokārās pār pasauli, aprija krāsas, izdzēsa gaišos plankumus un gremdēja zemi tumsā, — un viss vērtās kā sapņu parādībā; no trūdošiem tīrumiem, no stingušiem mežiem, no mirušiem klajumiem kāpa skumjas — un stiepās kā smaga migla; viņas apstājās mēmos krustceļos zem krustiem, kas izmisumā stiepa savas rokas, tukšajos ceļos, kur drebēja no aukstuma un mo-coši elsoja kailie koki; tukšiem skatiem viņas paraudzījās pamestās ligzdās, sagruvušās būdās, klejoja pa kapsētām starp satrūdējušiem krustiem un aizmirstiem kapiem, — peldēja pār visu zemi; viņas nirās no tukšiem, kailiem, netīriem laukiem, — caur puspuvušām sādžām — ieskatījās mājās, kūtīs, dārzos; lopi tad nemierīgi mauroja, koki dobji vaidēdami liecās pie zemes, un cilvēki_ rūgti nopūtās neizteicamās ilgās, — neapklusināmās ilgās pēc saules.

Lietus mirgoja bez apstājas, itkā kāds pasaulei būtu pārkāris smalku sietu un Upei bija gluži iegrimuši biezā slapjdraņķa miglā; tikai šur tur redzējās melni jumti, slapjas akmens grēdas un netīri dūmu lēveri, kas vijās virs skursteņiem un izklīda dārzos.

Sādžā bija klusi; šur tur piedarbos kūla, — bet reti, jo visa sādža bija kāpostiem aizņemta.

Netīrais, izmirkušais ceļš bija tukšs, — tukši bija_ pagalmi un mājas priekšas; tikai reti kāds pavīd miglā un tūliņ nozūd; dzird tikai zabaku šļakstēšanu dubļos; brīžiem lēni aizvelkas vezums ar kāpostiem no kūdras purva, un izklīdina zosis, kas lasa no ratiem nokritušās lapas.

Lzers mētājās šauros krastos un arvienu pieauga, tā ka zemākās vietās jau pārplūda ceļš, Borinas pagalma pusē sniedzās līdz žogam un ar putām apšļakstīja mājas sienas.

Visa sādža nodarbojās ar kāpostu novākšanu; šķūņi, priekšnami un istabas bija kāpostu pilnas, bet dažiem galviņu grēdas zilgmojās pat nojumēs.

Māju priekšā mirka lietū izliktas lielas mucas.

Strādāja ar lielu skubu, jo lietus lija bez apstājas un celi braukšanai palika gluži nederīgi.

Šodien vāca ari pie Dominikienes.

Jagna ar Šimeku no paša rīta aizbrauca uz kāpostu lauku: Andrejs palika mājā un laboja jumtu, kas tecēja vairāk vietās.

Tuvojās jau vakars, sāka itkā mesties krēsla; vecene bieži atstāja istabu un raudzījās tumsā uz dzirnavu pusi, klausīdamās, vai jau nebrauc ...

Kāpostu laukos, kas gulēja ielejā aiz dzirnavām, vēl dūšīgi strādāja.

Pelēkā, slapjā migla gulēja par laukiem; tikai šur tur pamirdzēja plati grāvji, netīra ūdens pilni, pavīdēja augstas kāpostu grēdas, zilgmodamas gan bāli zaļas, gan rūsganas kā dzelzs stieņi, vienā otrā vietā miglā pazibēja sarkani sieviešu lindraki un nogrieztu galviņu čupas.

Miglainā tālē, pār upi, kas ar troksni lauzās caur bieziem, mākoņziliem krūmiem, — melnojās kūdras kalni un rati, kuros kāpostus sanesa maisiem: zeme bija izmirkusi un pie kāpostiem nevarēja piebraukt.

Daži jau darbu beidza un taisījās mājup. Arvienu skaļāk tumsā atskanēja balsis un lidoja no viena lauka uz otru.

Jagna tikko nobeidza savu gabalu._ Viņa bija loti noskumusi, izsalkusi un izmirkusi līdz pēdējai vīlei, jo pat kurpēm līdz potītēm grima dzeltenā, kūdrainā zemē un viņa bieži tās noāva, lai_ izlietu ūdeni.

_„Šimek, kusties ātrāk, — es jau vairs kājas zem sevis nejūtu!“ viņa sūrodamās iesaucās un, redzēdama, ka puisis viens nekādi galā netiek, izrāva tam lielu maisu, uzvēla uz pleciem un aiznesa uz ratiem.

„Tik liels puisis, bet tik mīksta mugura kā sievai pēc radībām,“ viņa nicinoši noteica, bērdama kāpostus salmiem izklātos ratos.

Apmulsušais Šimeks murmināja kaut ko zem deguna, pakasīja galvu un iejūdza zirgu.

„Ātrāk, Šimek, uznāks nakts!“ viņa to skubināja, kāpostus uz ratiem bez mitas nesdama.

Nakts patiesi tuvojās, tumsa palika biezāka un melnāka, bet lietus pieauga. Tas grabēja pret samirkušu zemi, itkā kāds bērtu graudus.

„Juzīt, beigsiet šodien?“ Jagna uzsauca Borinu meitenei, kas strādāja tuvumā ar Hanku un Kubu.

„Beigsim! Un laiks ari mājup, — tāds lietus! Izmirku līdz kreklam. Vai jūs jau braucat?“

„Braucam. Tā vien skaties, nakts klāt. Tad vairs tumsā pat ce[u neatradīsi. Rīt pārvedīsim atlikušos. Jums skaisti kāposti!“ viņa piemetināja, noliekdamās un tumsā apskatīdama kaudzes.

„Ari jums nav sliktāki, — bet galvas vislielākās ...“ „Stādi bija no jaunām sēklām: tēvs no Varšavas pārveda.“

„Jagna!“ tumsā no jauna atskanēja Juzes balss. „Zini, rītu Juzefa Valeks sūta preciniekus pie Potetkovu Ma-risas../‘

„Tāda skuķe vel! Vai tad viņai jau gadi? Ka liekas, vēl pagājušā vasarā govis ganīja?“

„Priekš vīra tā jau veca diezgan, un viņai ari zemes tik daudz, ka puiši tīkot tīko ...“

„Paņems ari tevi, Juzīt, paņems ...“

„Ja tēvs pēc trešās neprecēs!“ kaut kur no trešā gabala kliedza Jagustīne._

„Kas gan tev prātā neienāk! Mes taču tikai pavasari māti apglabājām,“ uztrauktā balsī teica Hanka.

„Kas vīrietim par bēdu? Katrs vīrišķis kā vepris: rij cik rīdams, tomēr grūž purnu jaunā silē... O, o, — viena vēl nebūs aizgājusi... nebūs atdzisusi, — bet viņš jau skatās pēc citas ... Suņi viņi ir. Ko Sikors izdarīja? Pēc pirmās bērēm pa trim nedēļām apprecēja otru.“ „Pareizi. Pieci bērni vis palika pēc nelaiķes ...“ „Tur tev taisnība! Bet tikai muļķis noticēs, ka viņš bērnu dēl precējās: sevis dēl, garlaicīgi vienam zem pēļa

„Mes tēvam neļautu! Oho!“ Juzīte uzpūtīgi iesaucas. „Tu vēl esi jauna, — tādēļ ari muļķe ... Tēva zeme, — tēva griba!“

„Bet bērni taču kaut ko nozīmē, tiem ari savas tiesības,“ ierunājās Hanka.

„No sveša zirga kāp dubļos zemē!“ Jagustīne dobji nomurmināja un apklusa, jo saniķnotā Hanka sāka saukt Viteku, kas blandījās kaut kur gar upi, bet Jagna šinī sarunā neiemaisījās: viņa tikai brīžiem pasmaidīja, tirgus dienu atcerēdamās, un stiepa kāpostus, — un kad vezums bija pilns, Šimeks sāka braukt uz ceļa pusi.

„'Palieciet ar Dievu,“ viņa teica kaimiņienēm.

„Brauciet ar Dievu, — mēs ari tūliņ ... Jagus, vai nāksi pie mums tīrīt?“

„Saki tikai, kad vajaga, tad jau iešu, Juzīt, iešu..

„Svētdien puiši rīko muziķu pie Klembiem, — zini? ..“

„Zinu, Juzīt, zinu.“

„Satiksi Anteku, — saki, ka mēs gaidam, lai pasteidzas,“ lūdza Hanka.

„Labi, labi...“

Viņa aizskrēja pakal vezumam, jo Šimeks bija pabraucis jau krietnu gabalu uz priekšu. Varēja dzirdēt, kā viņš, laiku pa laikam, lamāja zirgus. Rati grima un līdz pat asīm iestiga izmirkušā kūdrainā zemē. Uzkalnēs un sliktākās vietās viņi abi palīdzēja zirgam, lai tas varētu ratus izvilkt no dubļiem.

Abi klusēja. Šimeks veda zirgu un sekoja, lai neapgāztos, jo ceļš bija stipri bedrains, bet Jagna soļoja otrā pusē, atbalstīja ratus ar plecu un domāja kā ģērbties, ejot uz Borinu kāpostu tīrīšanu.

Drīz nolaidās krēsla. Zirgu tik tikko vēl varēja saskatīt. Lietus gandrīz nostājās, un tikai smaga mitra migla pildīja gaisu, bija grūti pat elpot, — augšā dobji šņāca vējš un raustīja kokus, kas auga uz dambja, pie kura viņi pašlaik piebrauca.

Dambja uzbrauktuve bija slikta, stāva un slidena, zirgs streipuļoja un uz katra soļa apstājās, lai atpūstos, un viņi ar lielām pūlēm noturēja ratus, lai tie neslīdētu atpakaļ.

„Nevajadzēja vienā zirgā tik daudz sakraut!“ no dambja atskanēja kāda balss.

„Tu tas esi, Antek?“

„Viņš pats.“

„Nāc ātrāk, tevi Hanka jau gaida... Palīdzi mums...“

„Pagaidiet, nokāpšu, tad palīdzēšu. Tik tumšs, ka nekā redzēt.“

Viņi viegli uzbrauca uz dambja, jo Anteks tik spēcīgi stūma vezumu, ka zirgs skrēja rikšos un tikai augšā palika stāvot.

„Paldies. Stiprs gan tu esi, nudien!“ Viņa sniedza tam roku.

Piepeši viņi apklusa; zirgs saka iet un viņi soļoja blakus, nezinādami, ko runāt, abi tā savadi apjukuši.

„Iesi atpakaļ?“ viņa klusi nočuksteja._

„Pavadīšu tevi, Jagus, līdz dzirnavām — tur ūdens uz ceļa bedri izskalojis.“

„Cik tumšs,“ Jagna iesaucas.

„Tev bail, Jagus?“ viņš čukstēja, tuvāk virzīdamies.

„Kas vēl nebūs, sākšu es baidīties ...“

Viņi atkal apklusa un soļoja blakus, gurnu pie gurna un plecu pie pleca glauzdami.

„Bet acis tev kvēlo kā vilkam ... brīnums ...“

„Būsi svētdien pie Klembiem uz muziķu?“

„Vai tad māte mani laidīs ...“

„Atnāc, Jagus, atnāc...“ viņš lūdza klusā, apspiesta balsī.

„Tu to vēlies?“ viņa liegi jautaja, tam acīs lūkodamas.

„Kungs! Tevis dēl vien es salīgu vijolnieku no Volas, tevis dēl pierunāju Klembu dot savu istabu, — tevis del, Jagus ...“ viņš čukstoši runāja, smagi elsodams un pie tās sejas pieliecies. Viņa viegli atkāpās un nodrebēja no uztraukuma.

„Nu, ej... tevi gaida ... vēl kāds ieraudzīs ... ej...“

„Vai nāksi?“

„Iešu... iešu,“ viņa atkārtoja, atpakaļ atskatīdamās, bet viņš jau nozuda tumsā, atskanēja tikai solu troksnis dubļos.

Jagnu pārņēma negaidītas trīsas, un kaut kas ka lie-sma aukaini brāzmoja sirdī un domās. Viņa pat sagrīļojās. Un viņa nesaprata, kas ar to notiek: acis dega kā ogles, viņa nespēja elpot, nevarēja novaldīt kaislē joņojošo sirdi: pret gribu viņa izplēta rokas, kā kaut ko apkampt vēlēdamās, izslējās, — to sagrāba tik neprātīgas alkas, ka viņa tikko neiekliedzās. Panāca ratus, pieķērās tiem, un lai ari nevajadzēja, sāka tik spēcīgi grūst, ka rati čīkstēja, līgojās un kāpostu galviņas krita dubļos ... Bet savā priekšā visu laiku viņa redzēja Anteka seju un zvērojošās, kārās, tveicējošās acis.

„Čūska, ne vīrietis... Laikam otra tāda pasaulē nav ...“ viņa nesakarīgi domāja.

Tikai dzirnavu klaboņa, gar kurām tie, brauca, un ūdens šņākoņa, kas krita uz riteņiem un gāzās no slūžām,

— veda to pie samaņas. Upe cēlās pārmērīgi. Ūdens ar dobju rūkoņu gāzās lejup un, baltās šļakatās šķīzdams, putoja un mirdzēja plati izplūdušā upē.

Dzirnavnieka mājā, kas atradās pie paša ceļa, uguns bija jau iedegta, un caur aizkaru pusaizklātām rūtīm bija redzama lampa, kas stāvēja uz galda.

„Viņiem lampa kā tētiņam vai pat kā muižā...“

„Viņi ir taču bagātnieki! Zemes viņam vairāk kā Borinam, aizdod ari naudu pret procentēm, un vai tad ar malšanu ari neblēdās?“ runāja Šimeks.

„Dzīvo kā muižnieki... Viņiem gan labi... Staigā pa istabām, izvārtās pa dīvāniem, sež siltumā, labi paēd, bet kalpi visu padara...“ Jagna domāja bez skaudības, Šimekā neklausīdamās, kas, būdams nerunīgs, ja reiz sāka runāt, nekā nespēja apklust.

Beidzot sasniedza savu māju.

Istabā bija gaiši un silti, krāsnī jautri sprēgāja uguns; Andrejs tīrīja kartupeļus, bet vecene sildījās pie krāsns.

„Beidzāt, Jagus?“

„Pavisam maz, varbūt — čupiņas trīs palika uz lauka.“

Viņa iegāja blakus istabiņā pārģērbties un jau drīz rīkojās pa māju, gatavoja ēdienu, pētoši^ un ziņkārīgi paraudzījās vecī, kas sēdēja dzijā klusumā, vārstīdams pātaru krelles, skatījās ugunī un kustināja lūpas. Kad sēdās vakariņot, vecene uzlika viņam karoti un sāka to cienāt.

„Palieciet ar Dievu ... Es vēl iegriezīšos, varbūt, palikšu Ļipcos ilgāku laiku ...“

Viņš nometās ceļos istabas vidū, noliecās svētbilžu priekšā, pārkrustījās un izgāja.

„Kas tas tāds?“ Jagna izbrīnā jautāja.

„Tas ceļinieks, nāk no Kunga Kapa ... Pazīstu to jau sen: viņš jau te nav pirmo reizi, dažādas lietas nes sev līdz ... Gadus trīs atpakaļ...“

Viņa nepabeidza, jo ienāca Ambrozijs, apsveicinājās un nosēdās krāsns priekšā.

„Tāds aukstums un lietus, ka pat mana koka kāja sastingusi.“

„Un tu ari vazājies naktī pa dubļiem ... labāk būtu sēdējis mājās un pielūdzis Dievu,“ Dominikiene rūca.

„Man vienam bija garlaicīgi, — lūk, un es gāju meitās. Pie tevis, Jagus, pirmās iegriezos.“

„Par Kaulainisauc tavu meitu ..

„Tā jau staigā ar jauniešiem — mani gluži aizmirsusi! .

„Vai tiešām? .jautāja Dominikiene.

„Runāju taisnību. Tētiņš bija viņā pusē pie Barteka ar Svēto Vakariņu ..

„Skaties.. . Tirgū es viņu redzēju gluži veselu.“ „Meitas vīrs tā sadevis ar mietu, ka visas iekšas atdauzījis.“

„Par ko tad? Kad? ..“

„Par ko gan citu, ja ne par to pašu zemi? Pusgadu jau ķildojās, — un šodien pusdienā ariizrēķinājušies.“ „Dieva sods nenāk pār šiem laupītājiem,“ sacījaJagna. „Nāks, Jagna, gan jau nāks,“ acis uz svētbildēm paceldama, pārliecinoši teica vecene.

„Un kas nomiris, tas vairs necelsies,“ klusu nočukstēja Ambrozijs.

„Sēdies pie bļodas, ieēd, ko Dievs devis.“ „Neatteikšos, nē. Ar vienu bļodiņu, ja tikai prāva, galā jau tikšu,“ Ambrozijs jokoja.

„Tev joki un nieki vien prātā stāv.“

„Vairāk jau man ari nekā nava. Un priekš kam man uzbudināties?“

Sasēdās ap galdu, uz kura stāvēja bļodas, un sāka lēnām ēst, ne vārda nebilzdami. Andrejs rūpīgi pielika un ielēja, Ambrozijs bez apstājas dzina jautrus jokus un smējās pats vairāk par visiem, jo puiši, lai ari kā gribēdami pasmieties, — baidījās stingrā mātes skata.

„Tētiņš mājās?“ viņa jautāja uz vakariņu beigām. „Kur tad lai viņš tādos dubļos ietu? Nosēdies pie grāmatām kā žīds.“

„Mācīts gan viņš ir, och — mācīts ...“

„Un tik labs, ka labāku neatradīsi,“ piemetināja Jagna. „Jā — jā... pareizi... Nedarīs pāri ne sev, ne otram, un ja kāds ko tam dos — saņems ...“

„Nemels nu visu, kas tev ienāk prātā.“

Piecēlās no vakariņām. Jagna ar veceni nosēdās pie krāsns vērpt, bet dēli, kā jau arvienu, nodarbojās ar trauku mazgāšanu, galda vākšanu un istabas sakārtošanu. Pie Dominikienes tā bija parasts: savus dēlus viņa turēja kā

dzelzs stangas, viņi bija tikai meitu vietā, lai Jagusei nevajadzētu rociņas smērēt.

Ambrozijs iesmēķēja pīpīti, laida dūmus krāsnī, brīžiem sakartoja pagales un piesvieda žagarus; viņš kaut ko apdomāja un, uz sievietēm skatīdamies, pārlika.

„Kā liekas, pie jums bija precinieki?“

„Vai tad 11u vienreiz vien?“

„Nava jau brīnumsL— Jagna izrakstīta skaistule. Tētiņš teica, ka pat pilsētā labākas neatradīsi.“

Jagna nosarka aiz patikas.

„Un viņš tā teica? Lai Dievs dod tam veselību. Jau sen es taisos viņam nonest mirušo aizlūgšanai, —rīt katrā ziņā aiznesīšu.“

„Vēl viens būtu sūtījis preciniekus, bet drusku baidās ...“ viņš uzmanīgi iesāka.

„Puisis?“ jautāja vecene, kodeļu uz vārpstiņas tīdama. „Saimnieks, visa sādža viņu pazīst, cienījams ... Tikai atraitnis.“

„Svešus bērnus jau neauklēšu ...“

„Pieauguši, nebaidies, Jagus, — pieauguši...“

„Kam viņai vecis? Laika vēl diezgan. Ja jau iepatiksies, sagaidīs jaunu.“

„Vai tad nu_jauno mazums, gan jau atradīs! Puiši staltu staltie, smēķē papirosus, krogos dejo, dzer šņabi un to vien zili kā meitas nolūkot: kurai zeme un drusku

naudas, — lai tiek ar ko uzdzīvot... Saimnieki, kuņas bērni! Līdz pusdienai guļ, bet pēc pusdienas ved mēslus ķerrās un ar lāpstām tīrumus ar ...“

„Tādam gan par prieku es Jagnu neatdošu.“

„Ne jau velti saka, ka tu sādžā par visiem gudrākā...“ „Pie veča jaunai meitenei nekāda prieka nebūs ...“ „Vai tad priekam neatradīs jaunu?“

„Vecs jau kā šī zeme, bet galvā tev arvicnu vēl svilpo vējš,“ Dominikiene stingri noteica.

„1... tas tā sacīts, kā smejies, lai mēle neniezētu.“ Diezgan ilgi klusēja.

„Vecis ir cienīs, ir svešu grasi nemeklēs,“ Ambrozijs no jauna ierunājās.

„Nē, nē, grēks vien no tā iznāks.“

„Viņš jau var ari mantu norakstīt,“ Ambrozijs noteikti sacīja, pelnus no pīpes izkratīdams.

„Jagnai pašai visa kā diezgan,“ jau šaubīdamas un ne-tik noteikti pēc brīža atteica Dominikiene.

„Viņš dotu vairāk nekā paņemtu, — vairāk.“

„Melsi vien!“

„Saprotama lieta, ka no vēja nerunāju un pats neizdomāju ... Nenācu jau uz savu galvu ...“

Atkal klusēja. Vecene ilgi aplūkoja sajaukto kodeļu, tad apslapināja pirkstu un ar kreiso roku sāka vilkt pavedienu, bet ar labo grieza vārpstiņu, kas kā kamene dūkdama griezās un dauzījās pa grīdu.

„Nu, kā bija! Vai lai viņš suta, vai ne?“

„Kas?“

„Vai nezini? Tas, tur!“ Viņš noradīja caur Jogu uz uguntiņām, kas tikko blāvoja aiz ezera pie Borinām.

„Bērni lieli, laba vārda neteiks, un viņiem tiesības uz savu daļu...“

„Bet savu viņš tak var atdot — vai ne? Labs vīrs, pamatīgs saimnieks, dievbijīgs un spēcīgs: pats redzeju, kā viņš rudzu maisu uzvēla uz pleciem. Tur jau Jagnai nekas netrūktu, — varbūt_ vienīgi putna piens. Un ta ka jūsu Andrejam šogad zaldātos jāiet, — tad jau Borina varēs palīdzēt, viņam priekšniecība pazīstama, zinās, pie ka jāgriežas.“

„Kā tev liekas, Jagus? ..“

„Man vienalga. Gribēsi — iešu. Tava ziņa, bet ne mana ...“ Jagna klusi sacīja, nolieca galvu uz kodeļas un, jautrā zaru sprakšķēšanā klausīdamās, sāka cieši raudzīties ugunī. Tas, vai cits kāds — viņai bija viena alga. Tikai viegli notrīsēja, Anteku atcerēdamas.

„Nu, kā bija?“ jautāja Ambrozijs, no sola pieceldamies.

„Lai sūta. Sarunāt jau nenozīmē apprecēties,“ viņa lēni atbildēja.

Ambrozijs atsveicinājās un aizgaja tieši pie Borinas.

Jagna sēdēja arvienu tāpat — nekustoši un klusēdama.

„Jagus ... meitiņ ... nu? ..“

„Nekas ... man vienalga... Gribēsi — iešu pie Borinas, ja ne — palikšu pie tevis. Vai tad man slikti pie tevis?“

Vecene turpināja vērpt un klusi runaja:,

„Es gribētu, kā tev būtu labāk ... Taisnība, ka viņš

vecs, bet vēl stiprs — unlabs cilvēks, nav tāds kā citi vīrieši, cienīs tevi... Būsi pie viņa kā kundze, saimniece ... Un ja taisīs norakstu, es viņu pierunāšu, lai zeme būtu līdzās mūsējai, blakus rudziem, — pie uzkalniņa ... Kauču vai sešus morgus ... Vai tu klausies? .. Morgus sešus! .. Un tev pie vīra jāiziet, jāiziet... Kādēļ lai ļaudis par tevi pļāpā un izvazā ar savām mēlēm pa visu sādžu?.. Cūku nokautu, — varbūt ari ne... varbūt...“ Viņa apklusa un pārējo apdomāja jau pie sevis, jo Jaguse itkā neklausījās viņas vārdos, vērpa mecha-niski, itkā gar pašas likteni viņai nebūtu nekādas daļas: tik maz viņa domāja par šīm precībām.

Vai tad viņai bija slikti pie mātes? Viņa darīja, ko gribēja, un neviens tai [aunu vārdu neteica. Kāda viņai da[a gar zemi, gar norakstiem, gar dažādiem labumiem? Nekāda. Un vīrs? Vai tad mazums viņai skrējuši pakal? Tikai jāiegrib — un visi vienā naktī pie tās saskries... — Un viņas domas vilkās kūtri kā linu pavediens no kodeļas, un tāpat kā šis pavediens vērpās ap to, — ja māte gribēs, — viņa ies pie Borinas... Pie viņa pat ar lielāku prieku nekā pie cita: viņš nopirka tai krelles un lakatu... Tiešām... Bet ari Anteks nopirktu viņai to pašu, un varbūt ari citi... ja tik tiem būtu Borinas nauda ... Visi viņi labi — unvisi kā viens... Vai tad tas ir viņas uzdevums: izvēlēties? Tas jau mātes pienākums, — visu izdarīt, kā nākas ...

Viņa no jauna sāka raudzīties logā, jo caur rūtīm lūkojās vējā šūpotās, melnās, novītušās ģeorģīnes, — bet tūdaļ viņa tās aizmirsa, aizmirsa visu, ari pati sevi, iegrima tādā pat svētā bezjūtībā kā viņas dzimtā zeme — mirušās rudens naktīs: jo Jagnas dvēsele bija kā šī svētā zeme, — kā zeme; viņa gulēja nevienam nezināmos bezdibeņos, sapņainu ilgu chaosā, dižena un sevis neaptveroša, varena — un bez gribas, bez_ tiekšanās, bez lūgšanām, — mirusi un nemirstīga; un kā šo zemi, tā ari viņu apdvesa jebkura vēja pūsma, apkampa, šūpoja un nesa pēc patikas... Un kā zemi pavasarī, tā ari viņu uzmodināja karstā saule, radīja viņā dzīvību, ieviļņoja degošās trīsas, kaislē, mīlā, — un viņa dzemdēs, tādēļ ka jādzemdē; viņa dzīvo, dzied, valda, rada un iznīcina — tādēļ ka tas viņai jādara; viņa ir, tādēļ ka viņai jābūt... Tādēļ ka

Jaguses dvēsele bija kā šī svētā zeme, — kā matē-zeme!..

Un ilgi viņa ta sēdēja klusēdama, tikai viņas zvaigžņotās acis blāzmoja kā klusi ūdeņi pavasara pusdienā. Bet piepeši viņa atmodas :_kads atvēra priekšnama durvis.

Aizelsusies ieskrēja Juzīte, piedrāzās pie krāsns un, no zābakiem ūdeni liedama, teica:

„Jagus, rītu pie mums tīrīs kāpostus! Atnāksi?“

„Aiziešu.“

„Tīrīsim istaba. Mājā Ambrozijs sež pie tētiņa, es klusiņām aizmuku uz sādžu, lai tev pateiktu. Pie manis būs Marisja un Vitka un vēl citas ... Un puiši atnāks ... Petreks apsolījās ar vijoli...“

„Kurš?“

„Michaila dēls, kas aiz voita dzīvo, kas parnaca no zaldātiem, kad kartupeļus raka ... Viņš tik brīnišķīgi runā, ka grūti saprast...“

Sapļāpāja, cik vien varēja, un aizdrazas mājup.

Istabā no jauna iestājās klusums.

Brīžiem lietus bungoja pa rūtīm, itkā kāds riekšavām mestu smiltis; vējš šņāca un skraidīja pa dārzu, pūta skurstenī, tā ka ogles šķīda uz visām pusēm un dūmi gazas istabā ... Bet pa grīdu bez apstājas duča varpstes.

Vakars vilkās lēni un ilgi, beidzot vecene sāka dziedat klusā trīcošā balsī:

Visi mūsu dienas darbi.. .[3])

Zēni ar Jagnu viņai piebalsoja klusi un tik skumji, ka vistas priekšnamā laktās sāka klukstēt un kladzināt.

VII

Nākošā diena bija tikpat drūma un lietaina.

Katru minūti kāds izgāja no istabas un ilgi, norūpējies raudzījās miglainā tālē: vai kaut kur neskaidrojas; bet izņemot tumšos mākoņus, kas peldēja tik zemu, ka_ metas kokos, — nekas nebija saredzams. _ Lietus rasināja bez apstājas, un pēc pusdienas pārVērtās stiprā gāze, likās, ka kāds atvēris debesu slūžas un tagad rībina pa jumtiem.

Cilvēki nīka savās mājās; viens otrs pa šiem dubļiem* lietum gāžoties, aizbrida pie saviem kaimiņiem, — nosūrojās: tāds laiks, ka labs saimnieks pat savu suni nedzen ārā, — vienam otram vēl pakaiši palikuši mežā, dažs vēl nav savedis malku, un gandrīz visiem vēl tīrumā kāposti, kuriem tagad nevarēja klāt piebraukt. Pa nakti tā bija sacēlies ezers, ka, rītu nesagaidot, bija jāattaisa slūžas un jānolaiž ūdens upē, kas, pateicoties šim apstāklim, izplūda tik plata, ka pļavas jau atradās zem ūdens, un kāpostu lauku muguras kā salas rēgojās sirmā, saputotā straumē.

Ari Dominikienei nesaveda to, kas bija palicis laukā.

Jagna no paša rīta nezināja, ko ar sevi iesākt; viņa staigāja no kakta kaktā, raudzījās pa logu uz ģeorģīņu krūmu, kas bija ūdens apgāzts, lietus aizplīvurotā tālē — un rūgti nopūtās.

„Lai nedod Dievs, cik man garlaicīgi!“ viņa čukstēja, ar nepacietību gaidīdami krēslu, kad varēs iet Borinam tīrīt kāpostus; bet diena vilkās lēni, kā nabags pa dubļiem, tik garlaicīgi un pie tam tik skumji, ka nebija izturams. Jagna bija saniknota, visu laiku kliedza uz brāļiem, mētāja visu, kas vien pie rokas gadījās, un pie tam vēl sāpēja galva, viņa pielika pie deniņiem sautētas auzas ar etiķi — tad tikai pārgāja. Un tomēr viņa neatrada sev vietas, darbs slīdēja no rokām; raudzījās uz pārplūdušo ezeru, kas kā putns izplēta smagos spārnus, sita tos, ar troksni cēlās, ūdens plūda pār ceļiem, — bet aizlaisties nevarēja, itkā kājām zemē būtu ieaudzis. Bet aiz ezera atradās Borinas māja: skaidri bija saredzams vecais zaļganais jumts, vēl jauniem, dzelteniem dēliem pārklātais lievenis, un ēkas, kas atradās aiz dārza. Tomēr viņa nemaz neapzinājās, uz kurieni skatās ...

Dominjkienes nebija no paša rīta: viņu aizsauca otrā sādžas galā pie dzemdētājas, jo viņa bija ārste un saprata dažādas kaites.

Jagnu tā vien vilka aizskriet kaut kur pie cilvēkiem, bet vajadzēja tikai ap galvu apsiet lakatiņu, pāriet pār slieksni lietū un dubļos, — kad viņa jau negribēja gluži nekā... Galu galā — aiz nesaprotamām skumjām gribējās raudāt... Un nezinādama, ko darīt, viņa atvēra savu lādīti un sāka ņemt no tās laukā un klāt uz gultām savus svētdienas apģērbus. Visa istaba palika sārta no

strīpainiem lindrakiem, priekšautiem, ņieburiem, — bet šodien tas viņu neapmierināja, nē... Vienaldzīgu, garlaicīgu skatu viņa aplūkoja savas mantas. Izvilka tikai no pašas apakšas Borinas dāvāto lakatu un lentu, uzsēja to — un ilgi raudzījās spogulī.

„Nav slikti... Tas vakarā jāuzsien,“ viņa nodomāja un žigli noņēma no galvas: kāds pa pagalmu’ tuvojas mājai.

Ienāca Mateušs ... Jagna pat iekliedzās no_ pārsteiguma; tas bija tas pats, kura dēl viņu visvairāk aprunāja, — ka pa naktīm viņa ar to staigājot pa dārzu, un bieži aizejot ari kaut kur tālāk... Puisis bija ne visai jauns, jau pāri trīsdesmitiem, — bet vēl neprecejies; viņš negribēja precēties, jo tam bija neprecētas masas, — Ja-gustīne teica, ka viņam labāk patīkot meičas un citu sievas ... Vīrs bija stalts kā ozols, spēcīgs, pārliecināts par sevi un tādēļ tik ass un nepieklājīgs, ka dažs labs no ta baidījās. Un bija ari, šķelmis, meistars visas lietas: spēlēja tā uz fleitas, ka vai sirdi vilka laukā, taisīja ratus_, būvēja mājas, mūrēja krāsnis, visu darīja tik veiklu ka darbs pats no rokas gāja. Tikai nauda tam_ neturējās, lai gan nopelnīja krietni: visu uz vietas nodzēra un nodzīvoja, vai izdeva aizdevumos ... Viņu sauca par Balodi, lai gan no sejas un ātrās dabas dēļ viņš drīzāk līdzinājās vanagam ...

„Slava Kungam Dievam!“

„Mūžos ... Mateuš!“

„Es, Jagus, es ...“

Spieda viņai roku un tik dedzīgi raudzījās acīs, ka meitene nosarka un sāka nemierīgi skatīties uz durvīm.

„Neesmu tevi vai pusgadu redzējusi...“ viņa apjukusi nočukstēja.

„Veselu pusgadu un divdesmit trīs dienas... Es labi saskaitīju ...“ Un pats viņas roku neatlaiž.

„Es iedegšu uguni!“ viņa teica, jo palika jau tumšs, un ari tāpēc, lai no tā izrautos.

„Jel apsveicinies, Jagus, ar fnani,“ viņš klusi lūdzās un gribēja to apkampt, bet viņa ātri izslīdēja un aizgāja pie krāsns, lai iedegtu uguni. Baidījās, ka rņāte vai kāds cits, tos nepārsteidz tumsā. Bet nepaspēja: Mateušs to

apkampa, cieši piespieda pie sevis un sāka bezprātīgi skūpstīt.

Viņa nodrebēja kā putns, — bet nebija iespējams izrauties no šīs izsalkušās čūskas. Viņš apkampa to, ka ribas vien brakšķēja, un tā skūpstīja, ka viņa palika bez spēka, acis aizplīvuroja migla, elpa aizrāvās — un ar pēdējiem spēkiem viņa vaidēja:

„Laid ... Mateuš ... Māmiņa ...“

„Vēl drusciņ, Jagus, vēl reiz, — citādi es gluži bez prata palikšu ..Un tā skūpstīja, ka meitene viņa rokās kļuva gluži vāja. Likās, viņa izlīs tam no rokām kā ūdens. Viņš palaida to, izdzirdis priekšnamā solus, pats iededza lampiņu pie krāsns un sāka tīt_ papirosu, degošam acīm raudzīdamies Jagusē. Viņa, vēl nespēdama attapties, stipri turējās pie sienas un smagi elpoja.

Ienāca Andrejs, uzpūta krāsnī uguni, sāka norindot podus ar ūdeni un visu laiku mētājās pa istabu. Viņi gandrīz vairs nerunāja, tikai izmainīja kvēlus, kārus skatus, — itkā gribēdami viens otru noēst...

Drīz pārnāca Dominikiene. Kā redzams, viņa bija dusmīga: jau priekšnamā viņa uzkliedza Šimekam, un, Ma-teušu ieraudzīdama, bargi uz to paskatījās, sveicienu neatņēma un iegāja blakus istabiņā pārģērbties.

„Nu ej, tā vien lūko, māte tevi izlamās..Jagna klusi lūdza.

„Vai iznāksi pie manis, Jagus,“ viņš lūdza.

„Atgriezies?“ jautāja vecene, itkā nupat to ieraudzīdama.

„Atgriezos, māmiņ,“ viņš laipni teica un gribēja tai noskūpstīt roku.

„Ko vēl ne? Kuņa bija tava māte, ne es!“ vecene noņurdēja, dusmās roku izraudama. „Kādēļ atnāci šurp? Es jau tev teicu, ka tev te nav nekā ko darīt...“

„Es atnācu pie Jaguses, ne pie jums,“ viņš lepni iesaucās, jau sākdams dusmoties.

„Nerādies Jagusestuvumā, — dzirdi? Nerādies! Lai viņu pēc tam pa visu sādžu kulstītu mēlēm kā beidzamo ... Sargies manās acīs rādīties!“ viņa uzkliedza.

„Kliedz kā vārna, visa sādža izdzirdīs!“

„Lai dzird, lai nāk šurp, lai zin, ka tu pielipis Jagnai kā dadzis suņa astei, ne ar kruķi nevar aiztriekt...“

„Ja tu nebūtu sievišķis, paskaitītu tev ribas par ta-* diem vārdiem ..

„Pamēģini, kausli! Pamēģini, suns tāds ...“ Viņa pakampa dzelzs kruķi.

Bet ar to ari beidzās, jo Mateušs nospļāvās, aizcirta durvis un ātri aizgāja: vai viņš sāks kauties ar sievišķi un ļaus visai sādžai par sevi smieties!

Vecene pēc viņa aiziešanas uzbrukaJagnai un sāka to urdīt, pārmest visu, kur vien to turēja aizdomās... Jaguse sēdēja klusēdama un bāla no bailēm, bet kad mātes vārdi sasniedza tās apziņu, viņa nāca_ pie_ samaņas, ieslēpa galvu pēli un pārplūda asarām un žēlabām. Jutās stipri aizvainota: viņa taču bija pavisam nevainīga... istabā to nesauca ..viņš atnāca pats ... Bet pavasarī,

— par ko māte bārās... — tad viņš... sastapa to pie vārtiņiem... vai tad viņa varēja izrauties no tāda velna?.. Viņš tā to apmulsināja, ka... un tad, vai tad viņa varēja no viņa izsargāties? .. Viņai arvienu ir tā, ja kāds ciešāk uz to paskatās, vai stipri apkampj... tad viss viņā nodreb, spēki atstāj un viņu pārņem tāds vājums, ka viņa nekā vairs nesajēdz ... Kur ir viņas vaina?

Tā viņa caur asarām klusi žēlojās, un vecene beidzot atlaidās, sāka rūpīgi tai slaucīt seju un acis, glāstīt tās galvu un mierināt:

„Diezgan, Jagus, neraud ... citādi tev acis sasarks kā trusītim. Kā tu tāda iesi pie Borinām?“

„Vai jau laiks?“ Jagna pēc minūtes jautāja, jau drusku nomierinājusies.

„Protams, ka laiks, tikai uzposies labāk, tur būs cilvēki, ari pats Borina ievēros ...“

Jagna tūliņ piecēlās un sāka ģērbties.

„Vai neuzvārīt tev pienu?“

„Man nemaz ēst negribas, māmiņ.“

„Šimek! Sildās kā guļava, bet govis grauž zobiem tukšas redeles!“ viņa uzkliedza, lai galīgi izgāztu dusmas,

— bet Šimeks pasteidzās aizbēgt — tālāk no nelaimes.

„Man rādās,“ viņa runāja klusāk, palīdzēdama Jagnai apģērbties, „ka kalējs ar Borinu izlīdzis. Es to satiku: viņš veda no veča varenu te[u ... Žēl... Katrā ziņā savus piecpadsmit papīrus maksās... bet varbūt ari labāk, ka izlīguši: kalējs ir izveicīgs un ari likumus prot...“

Viņa atkāpās dažus soļus un ar patiku skatījās meitā... „Dieviņ, tētiņ, vakar, kā likās, to Kazuli izlaida: atkal būs viss jānoslēdz un jāuzmana ..

„Es nu iešu!“

„Ej! Sēdi līdz pusnaktij un lieni pie puišiem!“ viņa iesaucās, pēdējo niknumu dzesinādama.

Jagna aizgāja, bet vēl laukā dzirdēja, ka vecene bāra Andreju par to, ka cūkas nav sadzītas kūtī un vistas salēkušas uz naktsguļu kokos.

Pie Borinas jau bija diezgan daudz laužu.

_ Krāsjiī sprēgāja uguns un apgaismoja lielo istabu. Mirdzēja svētbilžu stikli. Istabas vidū gulēja sarkana kāpostu čupa, un ar sejāni pret uguni, platā puslokā, viena pie otras sēdēja meitenes un dažas vairāk padzīvojušas sievas. Viņas norāva kāpostiem lapas un svieda galviņas uz audekla gabala, kas bija noklāts pie loga zemē.

Jaguse sasildīja pie krāsns rokas, zābakus atstāja pie loga, _ nosēdās malā, blakus vecai Jagustīnei un sāka strādāt.

Sarunas pakāpeniski pieauga, jo nāca klāt sievietes un puiši, kas kopā ar Kubu nesa no šķūņa kāpostus, bet vairāk smēķēja papirosus, trina zobus gar meitām un cits ar citu par kaut ko smējās ķiķinādami.

Juzīte_1 lai gan bija vēl meitene, — tomēr darbā un jokos uzstājās kā saimniece, jo veča nebija mājā, un Hanka pa paradumam staigāja kā ēna un rūca.

„Istaba sarkana kā magoņu dārzs!“ iesaucās Anteks, kas bija ievēlis priekšnamā mucas un tagad novietoja drusku sānis krāsns priekšā cērtuvjus.

„Un kā vēl! Izgreznojušās kā uz kāzām!“ kāda sieva atsaucas.

„Bet Jaguse — to jau kāds tīri vai pienā izmazgājis,“ ļauni ierunājās Jagustīne.

„Esi mierā,“ Jagna čukstēja sarkdama.

„Priecājaties, meičas! Mateušs atgriezies, ies atkal vaļa mūzika, danči, dzīvošana pa dārziem,“ vecene turpināja.

„Viņš nebija visu vasaru.“

„Volā būvēja mājas.“

„Meistars, šķelmis, — laiž ar nāsīm burbuļus,“ teica viens no puišiem.

„Un tik ņiprs uz meitām, ka pat deviņi mēneši nav jāgaida.“

„Jagustīne nevienam laba varda neteiks,“ piezīmēja kāda meitene.

„To vien pielūko, ka par tevi ari kaut ko nepastāstu.“

„Ziniet, kā liekas, tas svētceļnieks jau atnācis, — tas vecis.“

„Būs šodien pie mums!“ iesaucās Juzīte.

„Veselus trīs gadus klejojis.“

„Pie paša Kunga Kapa bijis!“

„Jā gan! Vai viņu tur kāds redzēja? Melo, draņķis, bet muļķi tic. Tāpat ari kalējs: stāsta par aizjūras zemēm, bet pats izlasījis avīzēs ...“

„Nepļāpā, Jagustīne: manai mātei pats tētiņš teica, ka tas taisnība.“

„Tas tiesa, ka Dominikiene ksendza mājā kā savā_ istabā; un arvienu viņa zin, vai ksendzam vēders nesāp... Viņa taču ir dakterīša!“

Jagna apklusa, bet sajuta savādu vēlēšanos iegrūst viņai vai ar nazi, tādēļ ka visa istaba spurdza no smiekliem, un tikai Ulise Gžegožova noliecās pie Klembienes un jautāja:

„No kurienes viņš ir?“

„No kurienes? Kas to zin? Pasaule plaša!“ Viņa mazliet pieliecās, paņēma kāpostgalviņu un, lapas noraudama, sāka ātri runāt, arvienu skaļāk, lai dzirdētu ari citi:

„Katru trešo ziemu viņš atnāk Upcos un dzīvo pie Borinas. Viņš sevi liek saukt par Rochu, lai gan viņš varbūt ari nav Rochs... Nabags, ne nabags, — kas lai zin? Bet dievbijīgs un labs cilvēks... Butu vēļ viņam zelta stari ap galvu, — svētais kas svētais no svētbildes. Ap kaklu viņam pātaru krelles no Kunga Kapa._.. Bērniem izdala svētbildītes, dažreiz bildītes, uz kurām mušu senie ķēniņi uzzīmēti. Viņam ir ari grāmatas: gan svētas, gan tādas, kur par visu rakstīts, dažādi stāsti... Viņš tās lasīja manam Valekam, es ar vīru klausījos, tikai piemirsies, jo grūti saprast... Un tik dievbijīgs, ka dažreiz cēlienu stāv uz ceļiem: vai nu /Krustā Sistā tēla priekšā, vai tāpat vienkārši kaut kur laukā. Baznīcā iet tikai uz dievkalpojumu. Tētiņš viņu aicināja pie sevis, — bet viņš tam teica:

„Man jabut ar tautu. Mana vieta nav greznās istabās ..

„Visi domā, ka viņš nav zemnieku kārtas, lai gan runā kā visi, un esot mācīts. Kā nu ne! Ar žīdu vāciski runā, bet Džozgovā pie muižniekiem, — tad ar jaunkundzi, kas veselības dēl bijusi siltās zemēs, — pat ārzemnieciski sarunājies ... Un ne no viena viņš nekā neņem, varbūt tikai glāzi piena un gabaliņu maizes: ari par to bērnus māca... Saka_...“ Klembiene pēkšņi apklusa, jo meitenes piepeši iesmējās. Smējās pie zemes krizdamas.

Smējās par Kubu, kas skotelē nesa kāpostus, bet kāds to pagrūda un viņš izstiepās visā garumā istabas vidū; kāposti izšķīda pa grīdu; viņš ar mokām piecēlās; tikko uz četrām ticis, krita no jauna, jo kāds to atkal grūda.

Juzītc to_ aizstāvēja un palīdzēja piecelties, bet viņš ta’ gan lamājās, lamājās ...

Un sarunas pakāpeniski pārgāja uz citu.

Visi runāja klusi, bet iznāca trokšņaini kā bitēm stropā priekš spietošanas. Bija tik daudz smieklu, joku un jautrības, ka acis vien dzirkstīja, sejas laistījās un darbs gāja kā plēsts; naži čirkstēja gar kaceniem, un galviņas kā lo-des_ viena pēc otras lidoja uz audekla, radīdamas ar vienu lielāku kaudzi. Anteks pie krāsns grieza kāpostus lielā toverī; viņš izģērbās un palika vienā kreklā un strīpainās vilnas biksēs, piesarcis, sajukušiem matiem un sviedrotu ģīmi; viņš strādāja cītīgi, bet visu laiku smējās un jokojas un bija tik skaists, ka Jagna apbrīnoja to kā bildi. Un ne viņa vien... Viņš apstājās, lai atvilktu elpu, un sāka jautrām acīm tā skatīties Jagnā, ka viņa nolaida acis un nosarka. Neviens to neievēroja, izņemot Jagustīni, un ari tā izlikās, ka neredz, bet pati sevī apsvēra, kā visu to sādžā izpļāpāt.

„Zināt, — Marcicha laikam esot dzemdējusi?“ iesāka Klembiene.

„Viņai tas nav nekas jauns, katru gadu to dara.“

„Sieva kā vērsis, — bērns tikai asinis no galvas atvelk,“ Jagustīne norūca un gribēja vēl kaut ko sacīt, bet tai uzbruka citas: tādas lietas runāt meiteņu klātbūtnē!

„Viņas saprot visu vēl labāk, — nebaidāties. Tagad tādi laiki, ka meitenei, kas zosis gana, par stārķi nestāsti, — tev acīs smiesies... Agrāk tā viss nebija, nē, nē ...“

„Nu, tu jau, droši vien, govis ganot visu zināji,“ nopietni sacīja veca Laurenciene. „Vai tad es neatceros, ko tu darīji pļavās?“

„Ja ari atceries, tad paturi pie sevis,“ Jagustīne iesaucās.

„Es biju jau apprecējusies ... liekas, ar Matīsu... nē, ar Miķeli... jā, Laurentijs bija jau trešais,“ viņa rūca, sajukdama.

„Ech, jūs te sēžat un nezināt, kas noticis!“ sauca ieskriedama Nastusja Golub, Mateuša māsa. Viņa tikko spēja elpu atvilkt.

Ziņkārīgi jautājumi bira no visam pusēm un visas acis vērās viņā.

„Dzirnavniekam zirgi nozagti!“

„Kad?“

„Nesen. Mateušam nupat Jaņķelis stāstījis.“

„Jaņķelis tūliņ visu zin, — varbūt, pat drusku agrāk...“

„Un tādi zirgi!“

„No staļļa izvesti. Strādnieks iegājis pie dzirnavnieka pēc algas, nāk atpakaļ — nav ne zirgu, ne zirgu lietu, un suns būdā nozāļots!“

„Tuvojas ziema — nu, tādēļ ari sākas visādas būšanas.“

„Tas tādēļ, ka zagļus nesoda... Skat, ko šim gan izdara: iesēdina cietumā, dod ēst, siltumā izsēžas, satiekas ar draugiem, — un, kā palaiž vaļā, — zog vēl labak, — izmācījies.“

„Ja man tā aizvestu zirgu un es noķertu, — nosistu uz vietas kā traku suni,“ kāds puisis iesaucās.

„To vien tik vajadzētu. Tikai muļķi mekjē pasaule taisnību. Katram ir tiesība par savu zaudējumu atriebties.“

„Noķert tādu, — un kaut vai visiem kopa nosist, sods ari nekāds nebūs. Vai gan visus sodīs?“

„Es atceros ... pie mums tā izdarīja... tūliņ ... pie otra vīra tad biju... nē, liekas pie Matīsa ...“

Bet šo sarunu pārtrauca Borina, istabā ienākdams.

„Jūs tā čukstat cits citam ausī, ka dzird jau viņpus ezeram!“ viņš jautri ierunājās, noņēma cepuri un sāka pēc kārtas ar visiem apsveicināties. Kā redzams, viņš bija jau iedzēries, jo bija pietvīcis, attaisīja kaftanu un runaja

skali, bez apstājas, ko parasti nedarīja. Viņam_ gribējās nosēsties pie Jagnas, bet baidījāsļ kaut kā neērti visu priekšā, — iekams nav vēl sarunāta. Tādēļ viņš tikai jautri sarunājās un uz to priecīgi noskatījās: šodien tā bija tik skaista un ar viņa doto lakatu izgreznojusies.

Drīz Viteks ar Kubu novietoja krāsns priekša garu galdu, Juze noslaucīja to ar tīru lupatu un sāka nest bļodas un karotes ēšanai.

Borina iznesa no pieliekamā kambara vēderainu šņabja pudeli pusgarnicas lielumā, gāja apkārt un visus pēc kārtas pacienāja.

Meitenes jau sāka atteikties, bet kāds no puišiem sa-

cīja:

Karas uz degvīnu ka kaķis uz pienu, — grib tikai

lūdzamas.“

„Pats elles izdzērājs, sēd mūžīgi pie Jaņķela un doma, ka citi ari!“

Un viņas dzēra grezodamās, seju ar rokam aizklādamas, pārpalikušo izšļāca uz grīdas, viebās, teica: „stiprs“, — un atdeva glāzi Borinam.

Vienīgi Jagna, par spīti lūgšanām un pierunāšanām, iecirtās un nedzēra.

„Nezinu degvīna garšu, un neesmu ari ziņkārīga,“ viņa teica.

„Nu, dārgie viesi, sēstaties, ieēdīsim, ko Dievs devis,“ vecis aicināja.

Pēc dažādām ceremonijām, kā jau to paraša prasa, sasēdās ap galdu un sāka lēni ēst, retumis sarunādamies.

No bļodām cēlās garaiņi, kas ietiņa visus kā mākonī, kur dzirdēja tikai karošu troksni, gremošanu un atsevišķus vārdus.

Ēdieni bija pagatavoti vislabākie, daudzi pat brīnījās: bija gan kartupeļu zupa, gan vārīts šķiņķis ar ceptu miežu biezputru, gan kāposti ar zirņiem: cienāja krietni, bagātīgi, pie tam Borina visu laiku skubināja, spieda ēst gandrīz ar varu, Juzīte ar Hanku no savas puses uzmanījās, lai laikā paspētu uzlikt un pieliet.

Viteks piesvieda krāsnī sausas pagales un uguns jautri sprēgāja; pa ēšanas laiku Kuba nesa kāpostus un bēra kaudzē, bet pats ar baudu ieelpoja ēdienu smaržu, aplaizījās un nopūtās.

„Pusvērsi, liekas, apēstu, un dažu labu putras bļo-deli... Edz’, pagāni! rij kā badīgi zirgi, — tā vien skaties, neatstās tev ne kauliņu,“ viņš ar sarūgtinājumu domāja un savilka siksnu, vēders aiz izsalkuma tam briesmīgi rūca.

Bet drīz beidza ēst, piecēlās un pateicās saimniekam.

„Uz vesellbām!“

Sacēlās troksnis. Cits aizgāja svaigā gaisā pastaipīt kaulus, cits — paraudzīties debesīs, vai neskaidrojas, bet puiši paknakstīties uz lieveņa ar meitām.

Kuba, uz ceļiem bļodiņu turēdams, atsēdās uz sliekšņa un sāka tā ēst, ka ausis vien kustējās; viņš nepiegrieza vērības Lācim, kas dažādi lika sevi manīt; redzēdams, ka te nekā nedabūs, viņš izgāja uz lieveņa pie suņiem, kas bija atnākuši ar talciniekiem un plēsās gar Juzītes izmestiem kauliem.

Atpakaļ atgriezušies, no jauna cītīgi ķērās pie darba, te piepeši durvīs parādījās Rochs.

„Slava mūsu Dievam Kungam!“ viņš sacīja.

„Mūžīgi mūžos!“ tam korī atbildēja.

„Tu nokavēji, bet vēl jau tev atradīsies...“ teica Borina, soliņu pie krāsns pievilkdams.

„Dod man, Juzīt, pienu ar maizi, — pietiks.“

„Ir vēl drusku gaļas,“ nedroši atsaucās Hanka.

„Nē, paldies, — gaļas neēdu.“

No sākuma visi apklusa un raudzījās uz to laipnā ziņkārībā, bet kad viņš nosēdās pie ēdiena — sarunas un smiekli atskanēja no jauna.

Vienīgi Jagna bieži izbrīnā noraudzījās klaidonī: taču tāds pats cilvēks kā visi, bet bijis pie Kristus Kapa, pus pasaules izstaigājis, tik daudz brīnumu pieredzējis... Nez' kā izskatās tajā „pasaulē“? Un uz kurieni jāiet, lai līdz viņai nokļūtu?... Apkārt taču tikai sādžas, lauki, meži. „Simts jūdzes jānoiet, varbūt ari tūkstots“, viņa domāja, un tai uznāca neizprotama vēlēšanās pajautāt, — bet vai tad var? Tikai izsmies ...

Pārnākušais zaldats, puisis Rafalovs, atnesa vijoli, uzskaņoja to un sāka spēlēt dažādas dziesmas.

Iestājās klusums. Tikai lietus dauzījās gar rūtīm un mājas priekšā gaudoja suņi. Viņš spēlēja arvienu jaunas dziesmas, dziesmu pēc dziesmas, — tikai laida caur pirkstiem un vilka tā ar lociņu pa stigām, ka meldija raisījās pati no sevis ... Viņš spēlēja garīgas dziesmas ka velti klaidonim, kas acu no tā nenolaida, tad — citas, gluži pasaulīgas; spēlēja dziesmu par Jasu, kas kara iet, — dziesmu, ko bieži meitenes dziedāja tīrumos. Un viņš izbūra no sava instrumenta tik sēras melodijas, ka visiem drebuli skrēja pa kauliem, bet Jagusei, ko arvienu mūzika saviļņoja vairāk kā kādu citu, — asaras straumēm teceja pa vaigiem.

„Rimsties taču, Jagus, raudāt!“ iesaucās Nastka.

„Nē ... Tas tāpat... mūzika mani arvienu satrauc... nē ...“ viņa nokaunējusies čukstēja un slēpa seju priekšautā.

Tas neko nelīdzēja, asaras pašas no sevis pret gribu ritēja pa vaigiem, nezin no kā sirds žņaudzas savadas skumjās...

Puisis tomēr spēli nepārtrauca, tikai pārgāja uz straujām mazurkām un tādiem toņiem, ka meičas nespēja uz vietas nosēdēt; saspieda priekā drebošos ceļus_ un šūpoja plecus; puiši jautri piesita kājas un dziedāja līdz; istaba pildījās sarunām, troksni un smiekliem — logi vien drebēja.

Pēkšņi priekšnamā iesmilkstējās suns un tik spalgi iekaucās, ka visi apklusa.

„Kas noticis?“

Rochs tik ātri metās priekšnamā, ka tikko nepakrita, aiz kapļa aizķerdamies.

„Nekas ... kāds puika ieveris sunim asti durvīs, — un tas nu kauc,“ teica Anteks, paraudzīdamies priekšnamā.

„Droši vien Viteka darbs,“ piezīmēja Borina.

„Jā, Viteks tev nu spīdzinās sunīti: viņš jau vac kopā un ārstē visus sādžas maitulus,“ Juzīte karsti aizstāvēja.

Rochs atgriezās stipri uzbudināts; viņš laikam suni atsvabināja, jo gaudošana atskanēja kautkur pagalma.

„Ari suns Dieva radība, sajūt pārestību tāpat kā cilvēks ... Mūsu Kungam Jēzum Kristum ari bija sunītis un Viņš to nevienam neļāva mocīt...“ viņš drudžaini sacīja.

„Kā tad, būs jau mūsu Kungam sunītis kā prastiem ļaudīm!“ šaubījās Jagustīne.

„Nu tad zini, ka bija gan, un nosauca Viņš to par Burku.“

„Redz’ tik!... Nu? Ka tad ta?“ atskanēja ziņkārīgās balsis.

Rochs vienu minūti klusēja, tad pacēla sirmo galvu, kas bija pārklāta gariem, uz pieres līdzeni nocirptiem matiem, pavērsa pret uguni bālās, itkā izraudātās acis, un klusi ierunājās, pātaru krelles starp pirkstiem vērdams:

... „Tanī laikā ...

„Kad Kungs Jēzus Kristus staigāja vel virs zemes un Pats valdīja tautu, — notikās tas, par ko es jums stāstīšu...

„Gāja mūsu Kungs Jēzus Kristus uz Mstovu Dievu lūgt, bet ceļa nekāda nebija: vienīgi smiltis, smagas un karstas, jo saule dedzināja un bija svelme kā priekš negaisa ...

„Nav nekur ne ēnas, ne patvēruma.

„Tas Kungs gāja ar lielu pacietību. Līdz mežam bija vēl tālu, bet Viņš savas svētās kājas vairs nejuta aiz noguruma un Viņam briesmīgi gribējās dzert. Nu, un Viņš piesēdās dažreiz uz pakalnītēm, lai gan tur vēl stiprāk dedzināja un auga tikai zemi krūmiņi, — ēnas bija tikai tik daudz, cik no sakaltušiem karaļa sceptera stublājiem: putniņš, pat tas nekur nepaslēpsies ...

„Nosēsties Viņš nosēdās, bet kārtīgi neatpūtās, jo tūdaļ Nešķīstais, itkā plēsīgs vanags, kas krīt no gaisa virsū nogurušam putniņam, — tā ari tas, nolādētais, sāka nagiem kašņāt smiltis un vārtīties pa tām kā lops. Un sacēlās tādi putekli, ka visu pasauli aizklāja ...

„Mūsu Kungs Jēzus Kristus, lai gan tam elpa aizrāvās un Viņš tikko kustējās, — piecēlās un aizgāja projām, par muļķi pasmiedamies: zināja, ka Nešķīstais grib Viņu no ceļa nomaldināt, lai Viņš neietu Dievu lūgt grēcīgu laužu pestīšanai.

„Kristus gāja... gāja ... — un nonāca pie meža ...

„Enā drusku atpūtās, atspirdzināja sevi ar ūdeni, no somas iekoda kādu kumosu, un‘tad nolauza sev spieķīti, pārkrustījās un iegāja mežā.

„Bet mežs bija vecs un biezs, purvi — nepārejami, muklāji un staignāji tādi, ka, droši vien, tur mitinājās pats

Nelabais. Biezoknis bija tāds, ka ne katrs putns izlidotu caur to. Tikko Kristus iegāja, Nešķīstais sāka purināt kokus, saka gaudot, priedes lauzt — bet vējš, kā viņa ellišķais kalps, sāka tam palīdzēt un lauzīt skujas, gāzt ozolus ar saknēm, raut zarus, dūkt un rēkt pa mežu kā muļķis.

„Palika tumšs — dur vai aci laukā, un te troksnis, un te brīkšķis, un te viesulis, un diez’kādi zvēri, velna iedvē-smoti, — izlec, griež zobus, rūc, baida, zibsnī acīm, — nupat sagrābs nagiem... bet neiedrīkstējās... Jo — tas taču bija Pats Kungs Jēzus Kristus, Pats ar Savu svēto Personu...

„Tikai tam Kungam Pašam apnika šī muļķīgā ālēšanās un Viņš steidzās uz dievkalpošanu. Viņš pārkrustīja mežu — un tūliņ visi velni ar saviem kalpiem nozuda purvos.

„Palika tikai kāds mežonīgs suns: tajā laikā vēl suņi ar cilvēkiem nedraudzējās.

„Tā tad palika šis suns un skrēja Jēzum Kristum pakaļ, smilkstēja, līda zem viņa svētām kājiņām, ķērās ar zobiem biksītēs, raustīja Viņa svārkus, rāva somu un mēģināja piekļūt pie gaļas ... Bet Kungs Dievs bija žēlsirdīgs un negribēja darīt ļaunu nevienai radībai, — lai ari varēja to aiztriekt ar spieķi, vai nogalināt ar vienu savu domu. — Viņš tikai saka:

„Še tev, muļķi, maizīte, ja esi izsalcis,“ un met viņam no somas.

„Bet suns noskaitās, palika bez jēgas, — sāka griezt zobus, rūkt un lēkt virsū, un gluži samaitāja Jēzum biksītes.

— „Es tev maizi devu, nekā pāri nedarīju, bet tu plēs Man drēbes un par niekiem rej. Dumjš tu, mīļais sunīt, jo savu Kungu nepazīsti. Par to tu kalposi cilvēkam un nevarēsi bez tā dzīvot..Kristus stingri sacīja, bet suns atsēdās uz pakaļas kājām, tad apgriezās, ierāva asti kājstarpi, iegaudojās un kā traks aizjoņoja, kur kājas nes.

„Tas Kungs nonāca dievlūgšanas vietā.

„Dievlūdzēju — kā koku mežā vai kā zāles pļavā, — biezs.

„Bet baznīcā bija tukšs, jo krogā bija mūzika, baznīcas

priekšā — vesels tirgus: žūpošana, izvirtība, visādi grēki, kā mēdz būt ari tagad.

„Iznāk Kristus pēc agrā dievkalpojuma, skatas, — ļaudis kā vārpas vējā, te uz vienu, te uz otru pusi līgojās un šķīst uz visām pusēm. Cits skrien ar pātagu, cits no sētas mietu izrāvis, cits grābj pēc rungas, un cits mekle akmeni. Sievas gaudo, — cita lien uz slitas, cita ratos, bērni brēc, — visi sauc:

„Traks suns! Traks suns!“

„Ļaudis atkāpās kā iela, bet suns ar izkārtu mēli skrien tiem cauri un taisni uz Jēzu Kristu.

„Mūsu Kungs Jēzus Kristus nenobijās, nē... Viņš ieraudzīja, ka tas ir tas pats suns no meža, izpjēta Savus svētos svārkus un saka sunim, kas uzreiz apstājās:

— „Nāc šurpu, Burka, labāk esi pie Manis nekā mežā.“

„Apsedza to ar kamzoli, izpJēta pār to rokas un saka:

— „Nenositiet to, ļaudis, jo viņš ari ir Dieva radījums, viņš ir nelaimīgs, izsalcis, padzīts un tam nav saimnieka.“

„Zemnieki sāka kliegt, sāka brīnīties un rūkt, sist ar rungām uz zemi: ko vēl ne, tas traks meža zvērs, viņš jau tiem nozadzis tik daudz zosu un aitiņu, mūžīgi darot postu, cilvēku nebīstoties, kā vien kaut kas — tūliņ plešoties; neviens bez koka laukā neejot, — jo no šitā velna nekur neizbēgsi; katrā ziņā to vajagot nosist.

„Un viņi gribēja ar varu izraut suni no Kunga apakšas — un nosist.

„Mūsu Kungs Jēzus beidzot saniknojās un uzsauca:

— „Ne no vietas! Tā tad jūs, draņķi, dzērāji, suņa baidāties, bet Dievu Kungu nebīstaties, ko? ..“

„Atkāpās viņi, jo Viņš to teica loti bargi; Kungs Dievs tiem saka no jauna, — ka viņi ir maitas, ka atnākuši uz dievlūgšanu, bet paši to vien zin, ka krogos degvīnu dzert, Dievu zaimot, grēkus nesūdzēt, nolādēt, ka cits pret citu kā vilki, ka viņi zagli, bezdievji, un ka tos ķers Dieva sodība.

„Tas Kungs apklusa, pacēla /spieķīti un gribēja aiziet...

„Bet tauta jau To bija pazinusi, — un metās priekš Viņa ceļos, visi raud un sauc:

I

— „Palieci, Kungs, ar mums! Palieci, Kungs Jēzus Kristus! PalieciJ Mēs būsim Tev paklausīgi kā šis suns ... Mēs dzērāji, mēs bezdievji, mes ļauni cilvēki — bet Tu paliec, sodi, sit, — tikai paliec! Mēs pamesti bāreņi, atstāti ļaudis! .Un viņi tā raudāja, tā lūdza, tā skūpstīja Viņa svētās kājas un rokas, — ka tā Kunga sirds iežēlojās: Viņš palika mazliet ar tiem, mācīja, atlaida grēkus un visus svētīja.

„Bet tad aiziedams saka:

— „Vai suns jums darījis pāri? No šī laika viņš jums kalpos. Gan zosis pasargās, gan aitiņas ganīs, un tā kā jūs esat dzērāji, — tad viņš būs jūsu mantas sargs un draugs.“

— „Tikai jūs viņu mīliet un nemociet.“

„Un Jēzus Kristus aizgāja staigāt pa zemi.

„Paskatās atpakaļ — Burka sēd turpat, kur Viņš to

aizstāvējis.

— „Burka, nāc man līdz! Ko tu, muļķīti, viens paliksi?..“

„Un suns gāja un arvienu staigāja pakal tam Kungam, tik kluss, tik modrs, tik uzticīgs, kā pats labākais kalps.

„Un it visur tie staigāja kopā.

„Un gāja caur mežiem, un pār ūdeņiem — pa visu pasauli.

„Dažieiz pienaca bads, — un tad suns noķēra kādu putniņu, kādu zosi, vai atnesa aunu, — un tā viņi dzīvoja kopā.

„Un bieži, kad Jēzus noguris atpūtās, Burka aizdzina no Viņa ļaunus cilvēkus vai zvērus un neļāva mūsu Kungam pāri darīt, — nē.

„Kad pienāca laiks, un bezdievīgie žīdi, un niknie va-rizeji aizveda to Kungu mocībās, — Burka metās visiem virsū un koda, un aizstāvēja Saimnieku, kā vien, nelaimīgais, mācēja.

„Un Jēzus zem koka, ko tas nesa Savās svētās mokās, sacīja viņam tā:

— „Tos mocīs sirdsapziņa ... bet tu nepalīdzēsi...“

„Un kad, nomocījuši, sita Viņu krustā, Burka attupās

un sāka gaudot...

„... otrā dienā, kad visi ļaudis jau bija izklīduši, un nebija vairs ne Svētās Jaunavas, ne svēto apustuļu, — palika vienīgi Burka ...

.. viņš laizīja svētas, naglām caurdurtas miruša Jēzus Kristus kājas un gaudoja ... gaudoja .. L gaudoja...

.. kad pienāca jau trešā diena ... atmodās tas Kungs un skatās: pie krusta nav gluži neviena... vienīgi Burka žēli smilkst un glaužas pie Viņa kājām ...

.. un lūk, mūsu Kungs Jēzus Kristus šinī acumirklī labsirdīgi uz to paraudzījās un ar pēdējo nopūtu teica: — „Nāc, Burka, pie manis!.

„Un tajā pašā brīdī sunītis izlaida pēdējo elpas vilcienu un sekoja tam Kungam.

Āmen.“

„Tā tas bija, mani mīļie ļaudis, kā es jums teicu!“ beigdams stāstu, viņš laipni noteica, pārkrustījās un iegāja otrā galā, kur Hanka tam jau bija pagatavojusi guļas vietu: viņš bija loti noguris.

Istabā iestājās dobjš klusums. Visi pārdomāja šo brīnišķīgo notikumu, bet dažas meitenes, to starpā Jaguse, Juzīte un Nastka, slepus slaucīja asaras: tā ķērās pie sirds tā Kunga ciešanas un viss, kas notika ar Burku; jau tas vien viņas pārsteidza, ka pasaulē atradās tāds suns, kas tam Kungam labāks un uzticīgāks par cilvēkiem. Un viņas pamazām, vēl pusčukstus, sāka savstarpēji pārrunāt un brīnīties par Jēzus Kristus gribu; beidzot Jagustīne, kas visu to uzmanīgi bija klausījusies, pacēla galvu, nicinoši iesmējās un teica:

„Ja negribi, neklausies, bet netraucē melot! Vēl_labāku pasaku jums izstāstīšu, — kur cilvēks vērsi dabūja: Kungs Dievs radīja bulli. Un bullis bija. Bet zemnieks paņēma nazi, nogrieza tam no apakšas — un radīja vērsi... Un tapa vērsis! — Mana taisnība tikpat laba kā Rocha stāsts.“_

Viņa iesmējās.

Viņai līdz visa istaba rībēja no smiekliem, un tūliņ sprēgāja joki, attapības un dažādas pasaciņas.

„Jagustīne jau visu zina!..“

„Kā tad, treju vīru atraitne, — samācījusies.“

„Pareizi. Viens mācīja no rīta ar pātagu, otrs pusdienā ar siksnu, bet trešais bieži vakarā ar rungu patrenkāja ..sacīja Rafalovs.

„Izietu vel pie ceturtā, tikai ne pie tevis: tu esi par daudz durnjš un miegains — kā žldēns.“

„Kā tas Jēzus suns bez saimnieka, tā ari sieva bez sitieniem nevar dzīvot... tādēļ Jagustīne bēdājas .. kāds no puišiem piezīmēja.

„Muļķis tāds ... Pielūko, tēva pūriņus pie Jaņķeļa stiepdams, ka tevi kāds neierauga, — bet atraitnes liec mierā, — savu degunu tur nebāz,“ viņa nikni norūca. Visi apklusa, jo baidījās, ka viņa nepasaka stipri visu to, ko zināja. Bet zināt viņa varēja daudz. Bija ķildīga sieva, neatlaidīga un atbildes tālu nemeklēja. Dažreiz tādas lietas sarunāja, ka klausītājiem drebuļi vien pa kauliem skrēja un mati cēlās stāvus. Viss viņai bija tīrais nieks, — pat ksendzs un baznīca; ne vienreiz vien tai tētiņš parmeta un lika laboties. Tas nelīdzēja, tikai pēc tam viņa sādža stāstīia:

„Ceļu pie Dieva ari katrs bez ksendza atradīs, — lai tik godā Viņu; lai labāk tētiņš uzmana savu saimnieci: staigā jau ar trešo, atkal kaut kur nometīs ...“

Tāda bija Jagustīne ...

Taisījās jau izklīst, kad ienāca voits ar vecāko: viņi apstaigāja mājas, atgādinādami, lai visi rītu ierodas uz ceļu, kas ved gar dzirnavām. Tas bija lietus izskalots.

Voits vispirms, tikko kā ienāca, izplēta rokas un iesaucās:

„Vecais šķelmis, vislabakas meitas pie sevis saaicinājis!“

Un viņš runāja patiesību, jo bija tika[ saimnieku meitas no labām ģimenēm un ar bagātiem pūriem.

Borina taču bija pirmais saimnieks visā sādža, _— kā lai būtu citādi? Vai tad viņš aicinās pie sevis strādnieces bārenes, — vai visādus ubagus, kas pa desmitiem vienas govs astē karājas?

Voits parunāja ar veci sāņus, tik klusi, ka neviens nekā nedzirdēja, pajokojās ar meitenēm un drīz aizgāja, jo viņam uz rītdienu bija jāsasauc vēl vesela pussadža. Drīz ari visi sāka izklīst, bija jau vēls un kāposti visi gandrīz jau bija notīrīti.

Borina pateicās visiem kopā un katram atsevišķi; ve-cakās sievietes pavadīdams, pats atvēra tām durvis ...

Jagustīne atsveicinādamās skali sacīja:

„Paldies par vakariņām, bet tās bija pavisam sliktas.“

„Ko lai dara ..

„Tev trūkst saimnieces, Matīs, — tādēļ te nav nekādas kārtības un ari nebūs ..

„Ko lai dara, balodīt, ko lai dara! Tāds jau Dieva prāts: nomira ..

„Vai tad mazums meitu! Katru ceturtdienu sādžā tā vien skatās, vai neiet tavi precinieki pie kādas ..viņa viltīgi runāja, cenzdamās šo to no Borinas izvilkt. Bet lai gan tam atbilde bija jau gatava, — viņš tikai pakasīja galvu, iesmējās un instinktivi meklēja ar acīm Jagnu, kas gatavojās aiziet...

Anteks to vien gaidīja. Viņš nemanot apģērbās un izgāja iepriekš. _

Jaguse devās mājup viena, jo pārējās dzīvoja šaipus ezera. Viņa gāja uz dzirnavu pusi.

„Jagus!“ viņš čukstēja, pie kādas sētas tumsā iznirdams.

Viņa apstājās, pazina Anteka balsi un sāka viegli trīsēt.

„Es tevi pavadīšu, Jagus!“ Viņš atskatījās: nakts bija tumša, bez zvaigznēm, augstu gaisā šalca vējš un šūpoja kokus.

Viņš cieši apkampa to ap vidu, un tā viens pie otra piespiedušies, viņi pazuda tumsā.

VIII

Otrā dienā Upcos izplatījās ziņa, ka Borina bildināšot Jagnu.

Voits bija precinieks, — un viņa sieva, tādēļ ka vīrs tai stingri pieteica muti vaļā netaisīt, iekams viņš nav atgriezies, — aizskrēja novakarē pie kaimiņienes itkā sāli aizņemties, bet prom ejot neizturēja: pavilka saimnieci sānis un teica:

„Zini, Borina aizsūtīja pie,Jagnas preciniekus. Tu tikai nepļāpā: manējais piekodināja.“

„Vai tad to var? Sākšu laikam skraidīt pa sādžu un mēli palaist? Vai tad es esmu kāda pļāpa*? .._ Tāds vecis, bet jau pie trešās sievas ķeras! Ko tad bērni teiks?

Och, notiek gan visādas lietas pasaulē!“ viņa šausmas novaidēja.

Bet tikko voita sieva aizgaja, viņa uzsvieda lakatu uz galvas un paklusām caur dārzu aizskrēja pie blakus dzīvojošiem Klembiem palūgt abru: pašas nez’ kur nozudusi.

„Dzirdējāt? Borina precas ar Dominikienes Jagnu! Nupat aizgāja pie viņas ar degvīnu!“

„Ej nu! — Ta tad brīnumi! Viņam taču lieli bērni un pats ari gados!“

„Taisnība, ka jaunais vairs nav, bet viņam neatteiks ... Nē ... Tāds saimnieks, bagātnieks! ..“

„Un ir ar’ tā Jagna! Jūs paši, mīļie ļautiņi, redzējāt] Visu laiku skrēja, ar ko pagadījās, — bet nu bus pirmā saimniece! Vai tad pasaulē ir maz taisnība? Un tik daudzas sēž vēl meitās! Lūk, kaut, piemēram, māsas ..

„Un mana nelaiķa brāļa meitenes? un Koprivienes, un Nastusja, un citas? vai tās nav saimnieku meitas, nav skaistas, nav godīgas, ko? ..“

„Kā nu viņa laidīs smiltis acīs! Jau tā staiga ka pa-vene un slien degunu gaisā!“

„Bez grēka jau ari nepāries: kalējs ar citiem bērniem pamātei sava vis nedāvās, nē.“

„Ko gan šie padarīs? Veča zeme, — veča ziņa.“ „Taisnība, pēc likuma — viņa, bet pēc taisnības ari bērnu.“

„Kas stiprs un bagāts, tam taisnība.“

Viņas nosūrojās, pakurnēja par pasaules lietām un izšķīrās, — bet līdz ar viņām šī vēsts izplatījās pa visu sādžu.

Darba nebija daudz, un tas ari nebija steidzams, cilvēki sēdēja mājās, jo ceji bija gluži izmirkuši. Un par šo bildinājumu sāka spriest visās mājās. Visa sādža bija ziņkārīga, ar ko tas beigsies; iepriekš cerēja, ka sāksies ķildas, tiesāšanās un dažādi starpgadījumi. Visi pazina Bo-rinas straujo dabu: pat Dominikienei nepadosies. Tāpat zināja ari Anteka nepiekāpību.

Pat ceļa labotāji, kas bija salasījušies pie pārrautā dambja aiz dzirnavām, pārtrauca darbu un sāka spriedelēt par šo notikumu.

Parunāja viens, tad otrs, un beidzot vecais Klembs, gudrs un kārtīgs zemnieks, stingri nosacīja:

„Pieminiet: celsies no tā nelaimes visā sādžā.“

„Anteks nepiekāpsies: lieks ēdējs,“ kāds teica.

„Muļķis, Borinam ari pieciem ēdējiem pietiks: nesa* skaņas celsies zemes dēļ.“

„Tur jau bez noraksta neiztiks.“

„Dominikiene nav muļķe, gan jau tā visu nokārtos.“

„Māte, — tā jau viņas svētākā tieslba savu bērnu aizstāvēt,“ Klembs piezīmēja.

„Arvienu baznīcā sēž, bet naudas lietās viltīga kā žīds.“

„Nemels niekus par citiem! Ka mēle nenokalst.“

Un tā visu dienu sādža nodarbojās ar šo bildinājumu; nav jau brīnums: Borinas veci, iedzimti saimnieki, un Matīss, lai ari nekādu amatu neieņēma, — bija tomēr sādžā iespaidīgs cilvēks. Viņam piederēja sensena zemnieku zeme, viņa tēvi un tēvu tēvi dzīvoja šinī sādžā, pats gudrs, bagāts, — gribot negribot visi tam paklausīja un bijās.

Tikai neviens no bērniem, pat kalējs, par bildinājumu nezināja, jo baidījās pie tiem skriet ar šo jauno ziņu: ka nesaņem pirmo dusmu šalti.

Tā Borinas mājā šodien viss bija vēl mierīgi, — pat klusāk nekā parastsj lietus nostājās un debesis no rīta noskaidrojās, — tādēļ pēc pusdienas Anteks ar Kubu un sievām aizbrauca uz mežu savākt kurināmam žagarus un pamēģināt, vai nevar pagrābt lapas.

Vecis palika mājā.

Jau no paša rīta viņš bija tā savādi satraukts, savādi nikns un arvienu meklēja iemeslu kādam uzbrukt un izgāzt dusmas, kas to nomocīja; viņš nopēra Viteku par to, ka tas nepasvieda govīm salmus un viņas gulēja mēslos; sabārās ar Anteku; uzkliedza Hankai par bērnu, kas bija izrāpojis uz ceļa un savārtījies dubļos; uzklupa pat Ju-zītei par to, ka viņa mētājās nez* kur apkārt, bet zirgi to gaidīja.

Palicis, beidzot, viens ar Jagustīni, kas no vakardienas palika uzraudzīt lopus^-— viņš jau noteikti nezināja, ko iesākt. Nerimstoši atcerējās, kā Ambrozijs tam bija attēlojis sarunu ar Dominikieni, ko teikusi Jagna, — bet tomēr pārliecības sevī viņš nejuta un vecim diez’ kā neti-

cēja, jo tas pāris glāzīšu dēl to varēja maldināt. Borina slaistījās pa istabu, raudzījās pa logu uz tukšo ceļu, vai taisni no lieveņa nemierīgi aplūkoja Jaguses māju ... Krēslu viņš gaidīja kā pestīšanu ...

Simtām reižu tas gribēja skriet pie voita un paskubināt, lai iet ātrāk; bet palika mājā, jo to atturēja Jagu-stīnes acis, kas visu laiku to vēroja; piemiegtās acis, kurās spīdēja nicināšana un izsmiekls ...

„Burve, maita, groza ačkas kā īlenus,“ viņš domaja.

Bet Jagustīne ar vārpstu padusē staigaja pa istabu un pagalmu, apskatījās un tā sāka vērpt, ka varpstiņa dūca vien gaisā; tad uztina pavedienu un gaja talak pie zosīm, pie cūkām, kūtī, — tai pakal vilkās Lacis, kūtrs un samiegojies; Jagustīne neteica vecim ne vārda, lai gan labi zināja, kas to moka un nospiež, kas to dzen no vienas vietas uz otru... Viņš neizturēja un saka dzīt gar sienu stutītes ...

Viņa tikai laiku pa laikam nostājās tam priekšā un beidzot sacīja:

„Tev šodien darbs neveicas.“

„Neveicas, maita, neveicas.“

„Būs gan te Sodoma! Kungs Jēzus! Gatava Sodo-ma!“ viņa aizejot domāja. „Vecis dara labi, ka precas, labi! Citādi viņu bērni tāpat izmācītu ka mani!“

„Veselus desmit morgus tīruma atdevu, zelta tīruma, — un kas bija? ..“ Viņa nikni nospļāvās. „Eju darbos, par algādzi! ..“

Vecis, kas vairs ilgāk nevarēja Izturēt, nosvieda cirvi zemē un iesaucās:

„Tāds darbs ne velnam neder!“

„Kaut kas grauž tevi iekšā.“

„Grauž, jau grauž ...“

Jagustīne atsedas uz velenu soliņa, izstiepa garu pavedienu, uztina uz vārpstiņas un klusi, mazliet nedroši teica:

„Tev jau nav par ko gauzties un mocīties.“

„Daudz tu zini.“

„Nebaidies, Dominikiene gudra, Jagnai ari labas smadzenes.“

„Taisnība!“ viņš priecīgi iesaucās un nosēdās blakus.

„Un kā vēl, acis jau man ir!“

Ilgi klusēja, viens otru pārbaudīdami.

„Paaicini mani kāzās, — es tev tādu Apini nodziedāšu, ka taisni pēc deviņi mēneši rīkosi krustabas..viņa izsmejoši iesāka, bet redzēdama, ka vecis sadugst, piebilda cita tonī:

„Labi tu dari, Matīs, labi. Kad man vīrs nomira, — ja tad pameklētu citu, nebūtu tagad par algādzi jāiet, nē... Muļķe biju, noticēju bērniem, atdevu zemi, aizgāju pie tiem maizē, — un kas iznāca? .

„Es gan nedošu ne vagas!“ noteikti sacīja Borina. „Tev ir galva, ja tu tā runā, — galva! Vazājos pa tiesām, — pēdējo grasi izputināju, bet taisnību nenopirku ... Un ej nu vecuma dienās, kur gribi, peļņā!.. Lai viņi, maitas, nosprāgst sētmalē par tādu netaisnību! Aizgāju svētdien pie viņiem, lai apskatītu māju, dārzu, ko pati stādīju, — uzklupa man vedekla: es nākot izokšķerēt! Kungs Dievs, Jēzus Kristus! Es nu iešu savas pašas zemē okšķerēt! Domāju, ka turpat no bēdām vai nomiršu! Aizgāju pie tētiņa, lai viņš, mazākais, no altara pabrīdina, — bet viņš sacīja, ka par šo pārestību Kungs Dievs man atmaksāšot! Taisnība, taisnība... ja jau cita nekā nav, ir laba ari Kristus žēlastība... Tomēr labāk būtu, ja es uz šīs zemes pasaimniekotu, siltā istabā zem pēļa izgulētos, labi paēstu un papriecātos ...“

Un viņa sāka par visu to sūroties ar tādu aizrautību, ka Borina piecēlās un aizgāja uz sādžu pie voita, jo sāka jau krēšļoties.

„Vai drīz iesiet? Ko?“

„Tūliņ, drīz ieradīsies Šimons.“

Tastiešām atnāca, un nu visi kopā aizgāja uz krogu, lai pa glāzītei iedzertu un paņemtu pacienāšanai rīsenieku. Ambrozijs bija jau tur un tūliņ tiem pievienojās, bet viņi ilgi nedzēra, jo Matīss tos skubināja.

„Es jūs te pagaidīšu; sadzers — tad ņemiet sievas līdz un drīz nāciet šurpu!“ viņš nosauca tiem pakaļ.

Viņi soļoja smagi pa ceļa vidu, tā ka dubļi šķīda uz visārn pusēm; krēsla biezēja un tina visu pelēkā, skumjā palagā, kurā grima visa sādž^; tikai šur tur tumsā sāka mirgot māju ugunis, un kā arvienu pirms vakariņām, pagalmos gaudoja suņi._

„Radiņ?“ voits pēc brīža iebilda.

„Kas?“

„Man liekas, ka Borina sarīkos pamatīgas kazas.“

„Lai rīko, vai nerīko!“ tas dusmīgi atbildēja. Viņš jau bija tāds rūkoņa.

„Sarīkos! Ja voits tev saka, tici. Ķeršos pie lietas klāt! Iztaisīsim no viņiem tādu pāri, ka prieks skatīties!“ „Tikai ķēve sāks trakot, jo ērzelim, liekas, kaņepes astē!“

„Tā nav mušu darīšana.“

„Jā ... bet bērni mums nedos miera ...“

„Viss būs labi. Es tev to saku: voits!“

Un viņi iegāja pie Dominikienes.

Istabā bija gaišs, tīrs un uzposts: viņu ierašanos gaidīja.

Precinieki sacīja: „Slava mušu Kungam Dievam,“ apsveicinājās ar visiem pēc kārtas, jo istaba sēdēja ari dēli, atsēdās krāsns tuvumā uz soliem un sāka par šo to sarunāties.

„Kāds aukstums! Gluži ka uz salšanu!“ iesaka voits, rokas sildīdams.

„Kāds tur brīnums, nav jau pavasaris!“

„Vai kāpostus jau savedat, ko?“

„1... palika vēl drusku tīruma, tagad jau nepie-brauksi,“ vecene mierīgi stāstīja un sekoja ar acīm Jagnai, kas pie loga tina dzijas uz tītavām, un šodien bija tik skaista, ka voits, vēl jauns vīrietis, noskatījās uz to ar kārām acīm, bet galu galā viņš iesāka:

„Lietus, dubļi un tumsa... Luk, mes ar Šimonu iegriezāmies pie jums pa ceļam; tu mūs uzņēmi ka nakas, laipniem vārdiem, varbūt varētu no tevis ko nopirkt, māt?“

„Kaut ko jau ari cita vieta var nopirkt, vajaga tikai pameklēt.“

„Tu runā taisnību, māt, bet mēs negribam meklet, jo pēc mūsu prāta, pie tevis vislabāk.“

„Pērciet!“ viņa jautri iesaucās.

„Mēs pirktu, par piemēru, telīti.“

„Oho! Dārgi maksā! Ne ar katru saitu to aizvedīsi“ „Mums ir sudraba saitīte, un tāda, ka pats velns no tas nenorausies... Nu, cik, māt?“ un viņš sāka vilkt laukā no kabatas pudeli.

„Cik? To nav viegli pateikt! Jauna, deviņpadsmitā gada, skaista, strādīgā... Vēl jau varēja pāris gadus pie matēs padzīvot...“

„Noliesēs bez vaislas, noliesēs ..

„Citai jau pie mātes ari to nav grūti izdarīt,“ nočukstēja Šimeks.

Voits skali iesmējās, bet vecene tikai nozibsnīja acīm un tūliņ teica:

„Meklējiet citu, mana var pagaidīt.“

„Zināms, ka var, bet mēs jau skaistākas nesameklēsim, un vel kur matē butu tik pat laba!“

„Taisnība !“

„Es tev to saku: voits! Tad tev jātic! ..“ Viņš izņēma glāzīti, izslaucīja to svārku stūrī, ielēja rīsenieku un svarīgi teica: „Klausies, Dominikiene, uzmanīgi, ko es tev sacīšu; es — amata persona, un mani vārdi nav kā putni: iepīkstēsies, iesvilpsies, un jau projām! Šimons — ari ne šāds tāds, — nav nekāds klaidonis, bet saimnieks, savu bērnu tēvs un vecākais! .. Iedomājies tikai, kādas pie tevis personas ieradušas un kādā lietā, — iedomājies!“

„Es jau zinu, Pēter, saprotu.“

„Tu es gudra sieviete un saproti, ka agri vai vēlu Jagnai bus uz savu saimniecību no mājas jāaiziet; tā jau Dievs Kungs ir ierīkojis, ka vecāki audzina bērnus ne sev, bet citiem.“

,,Eh, taisnība, taisnība! Tu, māt,

Glabā meitu, māt,

Steidzies piemaksāt,

Lai to tautās ved ...“

„Tā jau pasaulē iesākts un citādi nebūs. Nu, iedzersim drusku, māt?“

„Vai tad es zinu? .. Spiest to nespiedīšu ... Vai sadzersi, Jagusīt? ..“

„1... kur man zināt...“ Jaguse klusi noteica, sasarkušo seju pret logu pagriezdama.

„Paklausīga! Mīļa telīte zīž divas mātes ...“ Šimons nopietni piezīmēja.

„Uz tavu veselību, māt!“ /

„Dzeriet ar Dieva palīgu, bet jūs jau vēl nepateicāt, kas tas tāds ir?“ viņa sacīja, jo pēc parašas to vajadzēja dabūt zināt no preciniekiem.

„Kas? Nu, pats Borina, mīļā māt!“ iesaucās voits, glāzi apgāzdams.

„Vecis! Atraitnis!“ tā iesaucās itkā pārsteigta.

„Vecis! Jel negrēko! Vecis, bet vēl neilgi atpakaļ dēl bērna tiesājās!“

„Pareizi, bet bērns jau nebija no viņa.“

„Ko vēl ne! Tāds saimnieks sāks kurai katrai pakal skraidīt! — Dzer, māt!“

„Dzert jau es dzertu, tikai atraitnis, un vai ilgi ja-gaida, ka vecis Ābrama klēpī nogulsies, — bet pēc tam? .. Aiztrieks bērni pamāti, un ...“

„Matīss teica, ka bez noraksta jau nebūšot,“ norūca Šimons.

„Ja to izdara priekš kāzām.“

Precinieki apklusa un tikai pēc laba brīža voits pielēja atkal glāzīti un griezās ar to pie Jagnas:

„Izdzer, Jagus, izdzer! Precinam tev vīru kā pašu ozolu, būsi lielmāte un saimniece, pirmā visa sadža. Nu pieņem, Jagus, nekaunies ...“

Viņa vilcinājās, sarka, griezās pret sienu, bet galu galā aizklāja seju ar priekšautu, drusku nodzēra un pārpalikušo izlēja uz grīdas ...

Tad glāzīte apstaigāja visus pēc Ieartas. Vecene pasniedza maizi, sāli, bet pēc tam ari uzkodām sausu žāvētu desu.

Izdzēra pēc kārtas reizes divas, tā ka visiem acis iedegās un mēles atraisījās. Tikai Jagna aizskrēja aiz starp-sieniņas, jo nezin’no kā viņai uznāca raudas, un pat caur sienu varēja dzirdēt, kā viņa elsoja.

Vecene gribēja doties pie viņas, bet voits to atturēja.

„Pat telēns bļauj, kad to atšķir no mātes... parasta lieta. Neaiziet jau pasaulē, ne uz citu sādžu, — vel par to papriecāsies... Nekādu pārestību tai nebūs, to es tev saku: voits! tādēļ tici! ..“

„Taisnība... bet es arvienu domāju, — sagaidīšu bērnu bērnus, papriecāšos ...“

„Nebēdā, — pļaujas laiks vēl nebūs sakuma, kad bus jau pirmais ...“

„To zin vienīgi Dievs tas Kungs, bet ne mes, grēcinieki! Taisnība, mēs izdzērām... bet man sirdī tāds smagums kā uz bērēm ...“

„Vai gan brīnums: vienīgā tev mājās bija, tādēļ ari skumsti... Nu, vēl drusku uz nobeigumu! Lūk, ko: aiziesim visi uz krogu, jo man nav vairāk degvīna, pie tam ari līgavainis gaida mūs tur, stāv kā uz oglēm.“

„Vai tad mēs krogā derības dzersim?“

„Pa vecam, kā mūsu tēvu tēvi darījuši! Es tev to saku: voits — tad tici!“

Sievietes uzposās drusku svētdienīgāk un atgriezās drīz atpakaļ.

„Vai puiši paliks? Māsas derības — tas ari viņu prieks,“ voits piezīmēja, jo puiši savieba bēdīgas sejas un nemierīgi lūkojās mātē.

„Māju nevar Dieva ziņā atstāt.“

„Pasauc no Klembiem Agati, tā pieskatīs.“

„Agate jau aizgājusi ubagot. Paaicināsim kādu pa ceļam. Šimek un Andrej, ejiet uzvilkt svārkus: vai tad jūs kā nabagi iesiet? .. Un lai tik kāds piedzeras, to viņš man pieminēs. Govis vēl nav apkoptas, cūkām tupeņi jāsagriež, — neaizmirstiet to.“

„Neaizmirsīsim, māmiņ, neaizmirsīsim!“ viņi uztraukti čukstēja, lai gan vīri bija gandrīz līdz griestiem, stalli kā bumbieres, kas auga uz ežām. Viņi paklausīja mātei kā pusaudži, jo viņa tos turēja stingrās ķetnās un ja ievajadzējās, pakāpās uz soliņa, sapurināja aiz pinkām, sadeva pa muti. Jo tiem vajadzēja māti bīties un paklausīt.

Gāja uz krogu.

Bija jau tumša nakts, dur vai aci laukā, — kā arvienu rudens lietū. Vējš pūta no augšienes un atsitās koku galotnēs, un koki locījās un ar troksni skāra žogus; ezers krāca un tā viļņoja, ka putu šļakatas šķīda līdz ceļa vidum un bieži sitās gājējiem sejās.

Krogā ari nebija gaišs: caur izsisto lodziņu tā pūta vējš, ka aiz letes saitiņā pakārtā lampiņa šūpojās kā zelta ziediņš.

Borina metās atnācējus apsveicināt, skūpstīties, karsti apkampt, — jo saprata, ka Jagna jau itkā pieder viņam.

_„Un tas Kungs sacīja: ņem sev, tārps, sievu, lai tev nebutu, nabagam, vienam garlaicīgi. Āmen!“ Ambrozijs ņurdēja, bet tā kā viņš dzēra jau vairāk par stundu, tad, sapiotams, nebija stingrs ne uz kājām, ne uz mēles.

Žīds tūliņ uzlika uz letes gan rīsenieku, gan tīrīto, gan spirtu, uzkodām siļķi, pīrāgu ar safranu un kādas jauniz-gudrotas maizītes ar magonēm.

„Ēdiet, dzeriet, dārgie ļautiņi, mani mīļie brāli, pareizticīgie kristītie!“ Ambrozijs cienāja. „Man ari bija sieva, tikai nekādi nevaru atcerēties — kur: liekas, ka Francija... nē, tas bija Itālijā... nē ... bet tagd esmu palicis viens... Es jums saku, kā citreiz mēdza kliegt vecākais: slēdzies kopā!

„Dzeriet, labie ļaudis! Peter, sac,“ Borina viņu pārtrauca, atnesa par piecpadsmit kapeikām Jagnai konfektes un iespieda tai rokās. „Še tev, Jagus, saldumiņi, še!“

„Tērējaties par neko ...“ viņa atrunajas.

„Nebīsties, gan pietiks, pati redzēsi... ņem ... es tev pat putna pienu sameklētu ... tev pie manis nekā netrūks, un ...“ Viņš sāka to apkampt un skubināja ēst un dzert. Jagna uzņēma visu mierīgi, auksti un vienaldzīgi, itka tas nebūtu viņas derības. Viņa tikai iedomājās, vai vecis tai uzdāvinās pirms kāzām tos koraļļus, kurus viņš tirgu pieminēja.

Sāka pamatīgi dzert, glāzi pēc glāzes, gan rīsenieku, gan tīrīto, un visi runāja reizē. Pat Dominikiene drusku iedzērās — un tik spriedelē, tik prāto — pat voitam bija brīnums, ka viņa ir tik gudrs sievišķis.

Iedzēra ari dēli, jo te Ambrozijs, te voits pastāvīgi ar tiem saskandināja un pierunāja.

„Dzeriet, puiši, Jagnas derības, — dzeriet._..“

„Ja, jā,“ viņi reizē atbildēja un sniedzās skūpstīt Ambrozija roku.

Beidzot Dominikiene aizvilka Borinu pie loga un ta ari izdrāza:

„Jaguse tava, Matīs, tava.“

„Paldies tev, māt, par meitu.“ Viņš apkampa to ap kaklu un sāka skūpstīt.

„Tu apsolīji norakstu pagatavot! Ja?“

„Norakstu! kādēļ tad norakstu? Kas mans, tas viņas...“

„Nē, lai viņa pabērniem var taisni acīs skatīties, lai tie nelamājas!“

„Drīkstēs šie rakāties gar manu mantu! Viss mans — viss pieder ari Jagusei!“

„Paldies tev, bet saproti, ka esi jau pavecs, un katrs cilvēks taču mirstīgs, nāve neizšķir: šodien cilvēks, rītu — jērs. Visi tur nonāksim ..

„Esmu vēl spēcīgs: gadus divdesmit noturēšos, droši!“

„„Drošu“ vilki apēduši.“

„Esmu tik priecīgs, ka saki, ko gribi! Gribi — norakstīšu trīs morgus, kas līdzās Lūkam!“

„Izsalkušam sunim ir muša laba, — bet mēs neesam badā. Jagusei pēc tēva nāves nākas pieci morgi, un morgs meža... un tu ari noraksti sešus. Tos sešus morgus blakus ceļam, kur vasarā tev bija kartupeli!“

„Pats labākais tīrums!“

„Vai Jaguse šāda tāda, — vai nav skaistākā visā sādžā?“

„Tā jau nu ir, tadeļ jau es ari sutīju preciniekus, bet bīsties Dievu: sešus morgus, kas tas par tīrumu, vesela saimniecība!... Ko tad bērni teiks?“ Viyš sāka kasīt galvu, tam sirdi sagrāba žēlums: ko vēl ne, atdot tādu gabalu vislabākās zemes!

„Balodīt, tu esi gudrs cilvēks, otru tādu neatradīsi! Pats taču sapratīsi, ka noraksts — vienīgi meičas nodrošināšanai. Jo kamēr tu dzīvs, neviens tev zemi neatņems, bet kas Jagusei pēc taisnības no tēva nākas, — to pavasarī mērnieks atmērīs, un tas jau piederēs tev, varēsi apsēt... Saproti taču, ka zaudējums tev nebūs, — noraksti tos sešus morgus.“

„Protams, Jagnas dēl norakstīšu ...“

„Kad?“

„Kaut rītu! Ne, sestdien sarnaksasim par uzsaukšanu— un tūliņ brauksim uz pilsētu. Ko tur, kazai viena nāve.“

„Jagus, nāc jel, meitiņ, šurpu, nāc!“ viņa pasauca meiteni, kurai voits kaut ko stāstīja, viņu pie letes spiezdams. Viņa skaļi smējās.

„Redzi nu, Jagus, Matīss tev noraksta sešus morgus, kas blakus ceļam,“ teica Dominikiene.

„Paldies tev,“ Jagna nočukstēja, sniegdama Borinam roku.

„Iedzer tīrīto uz Jaguses veselību ...“

Iedzēra. Mattīss apņēma meiču ap vidu un pieveda pie citiem, bet viņa atsvabinājās un piegāja -pie brāļiem, ar kuriem Ambrozijs trieca un saskandināja.

Krogā troksnis arvienu pieauga, vairojās ari apmeklētāji: kāds iegriezās paskatīties, izdzirdīs balsis, cits — lai šinī gadījumā par brīvu iedzertu; uzradās pat aklais ubags, ko vadāja suns; viņš sēdēja redzama vieta, klausījās un visu laiku lasīja balsī lūgšanas; beidzot to izdzirda un pati Dominikiene deva tam degvīnu, uzkožamos un iespieda rokā pāris kaparnieku.

Iedzēra pamatīgi un visi runāja jau viena laida, apkampās, skūpstījās un katrs bija otram brālis, draugs, — kā arvienu iedzerot.

Žīds klusu šaudījās un stādīja arvien jaunas kvartas un pudeles ar alu un ar krītu pierakstīja uz durvīm, kas un ko pasūta.

Borina, ka liekas, svila aiz prieka, dzēra, cienaja, pierunāja, tik daudz sapļāpāja, ka neviens noviņa nekad nebija tikdaudz dzirdējis, un visu laiku tiecas pec Jaguses, runāja tai dažādus saldus vārdus, glaudīja vaidziņu, — nevarēja taču visu priekšā ņemt un likt ķetnas tai ap kaklu un skūpstīt, lai gan viņš tā skurba, ka ilgāk nespeja izturēt: apkampa ap vidu un vilka tumšā kaktā.

Dominikiene drīz attapās, ka_ laiks jau mājup doties un sāka uzbļaut dēliem, lai tie taisās.

Bet Šimeks bija galīgi apdzēries:_ viņš mātei par atbildi tikai sajoza siksnu, uzsita ar dūri uz galda un iesaucās:

„Es esmu saimnieks, kuņas berili... Kas grib, — lai iet... Gribu dzert — dzeršu.Degvīnu, žīd!“

„Klusāk, Šimek, klusāk, citādi sados!“ ar asaram vaidēja Andrejs, ari stipri piedzēries, un vilka brāli aiz svārkiem.

„Mājās, puiši, mājās!“ Dominikiene stingri iešņācās.

„Es esmu saimnieks! Gribu palikt — palikšu un dzeršu degvīnu ... diezgan man mātes kundzības ... ja ne ... aiztriekšu ... suņa bērni...“

Bet vecene tam tā iezvēla pa krūtīm, ka viņš sagrīļojās un acumirklī atžirba, Andrejs uzmauca tam cepuri un izveda uz ceļa, bet Šimeks, laikam, svaigā gaisā noreiba vēl vairāk: viņš pagāja dažus soļus, salīgojās, pieķērās pie žoga un sāka kliegt un ņurdēt:

„Es esmu saimnieks, jūs kuņas bērni! .. Mana zeme...

un mana griba... dzeršu degvīnu... Žīd, rlsenieku! .. ja nē ... tad aiztriekšu ..

„Šimek, Dieva del, Šimek, iesim majas, māmiņā nak!“ Andrejs vaidēja un raudāja rūgtas asaras.

Drīz pienāca vecene ar Jagnu un novilka dēlus no sētmales, jo viņi bija jau drusku sagājuši matos un ķepurojās pa dubļiem.

Bet krogā pēc sieviešu aiziešanas palika drusku klusāk, ļaudis pamazām izklīda un palika tikai Borina ar preciniekiem, Ambrozijs un ubags, kas bija pilna līdzīgi citiem.

Ambrozijs nekā vaiis nejuta, stāvēja vidū, dziedāja un skali stāstīja:

„Tas bija melns... kā čigāns, bija melns..._ mērķēja uz mani... bet vai tad ntan trāpīsi... iegrudu viņam štiku vēderā ... apgriezu apkart... nočirkstēja vien ... pirmais! .. Stāvam ... stāvam ... un nāk priekšnieks ... Kungs Jēzus! pats priekšnieks!., bērni... saka ... labie ļaudis ... saka ... slēdziet rindas! Slēdzaties!“ viņš piepeši iekliedzās mežonīgā balsī, izstiepās kā stīga un lēni gāja uz priekšu. Viņa koka kāja klaudzēja. „Iedzer uz manu veselību, Pēter, iedzer... es bariņš ...“ stāvēdams pie sienas, viņš nesakarīgi murmināja, bet nesagaidīja, pēkšņi uztrūkās un izgāja no kroga. Un jau no ce(a atskanēja viņa čukstošā balss. Viņš dziedāja».

Bet krogā ienāca dzirnavnieks, liels vīrs, apģērbies_ka pilsētnieks, ar sarkanu seju, sirms un mazām, žiglam actiņām.

„Dzeriet, saimnieki! Oho, voits, vecākais un Borina! Kāzas, vai?“

„Kas tad cits. Iedzer ar mums, dzirnavniek, iedzer,“ Borina piedāvāja. _

No jauna iedzēra visi pēc kārtās.

„Ja jūs tādi, tad es jums jaunas ziņas pavēstīšu: viss dzērums izies!“

Bezprātīgās acis ieplētās vien.

„Ja, nav vēl stunda pagājusi, kad muižnieks Vilku ielejā pārdevis mežu!“

„Maita tāds, kuņas bērns! Pārdevis! Pārdevis mūsu mežu!“ iesaucās Borina un, sevi novaldīdams, cirta pudeli pret zemi.

„Pārdevis! Likums ir pār visiem, ari pār muižnieku, likums ..piedzērušais Šimons murmināja.

„Nav taisnība! Es, voits, jums saku, — nav taisnība! Ticiet jel!“

„Pārdevis, tikai mēs nejausim atņemt! Kā Dievs debesīs, — neļausim!“ Borina kliedza, ar dūri pa galdu sizdams...

Dzirnavnieks aizgāja, bet viņi vāvuļoja vēl ilgi pēc pusnakts un draudēja muižniekam.

* IX

Pagāja dienas divas pēc Jaguses derībām.

Lietus nostājās, ceļi mazliet nosusēja, ūdens no tiem noskrēja, tikai grambās un šur tur zemākās vietās un staignājos rēgojās netīras peļķes kā izraudātas acis.

Pienāca mirušo piemiņas diena, pelēka, bez saules un dzīvības; Dat vējš nešalca sausā zālē, nešūpoja kokus, kas stāvēja zemu pie zemes noliekušies.

Skumjš, mēms klusums nospieda pasauli.

Bet Lipcos no paša rīta lēni un bez apstājas skanēja zvani, — un žēlas, sēras skaņas vaidēja pār plašiem, tukšiem laukiem; bēdīgā šķiršanās balsī viņas piesauca Dievu šinī skumjā dienā, — dienā, kas atausa bāla, tīta miglā līdz tālākai tālei, līdz tai vietai, kur saskārās zemes un debesu robežas, — zilgajā dienā, kas bija līdzīga bezdibe-nīgai līgšņai.

No pašas ausmas, kas kā stingstošs varš vēl bāli kvēloja aiz zilajiem mākoņiem, — laidās vārnu un kovārņu pūli.

Viņi lidoja augstu-augstu, tos varēja ar acīm tikko saredzēt, tikko sadzirdēt viņu drausmīgo, sēro ķērkšanu, kas skanēja kā rudenīgo nakšu vaidi...

Bet zvani skanēja bez apstājas.

Skumjā himna smagi viļņoja nedzīvā, mēmā gaisā, nopūtās krita uz laukiem, bēdās dūca pa sādžām un me-žiemL— lējās pār visu zemi, — un likās, ka cilvēki, lauki un sādžas vēršās kādā plašā sirdī, kurā pukst sāpīgas žēlas...

Putni lidoja bez rimas, un kļuva nesaprotami un drausmīgi, jo tie laidās arvicnu zemāk, arvienu lielākiem pulkiem, debesis pārklājās kā izkaisītiem sodrējiem, bet dobjais spārnu troksnis un ķērkšana palika arvienu stiprākā, spēcīgāka, — šņākoņa tuvojās kā vētras negaiss ... Viņi riņķoja virs kokiem pār sādžu un kā viesulī norauta lapu vārsma virpuļoja pa laukiem, krita uz mežiem, karas kailajās papelēs, aplipa liepas pie baznīcas, kokus kapsētā, dārzus, māju jumtus, pat žogus ...

Un pēkšņi, nerimstošo zvanu skaņu izbiedēti, tie sacēlās spārnos un kā melns mākonis devās uz mežiem. Ass, spalgs troksnis lidoja tiem pakaļ..

„Būs barga ziema!“ ļaudis runaja. #

„Laižas uz mežiem, — ātri sniegs uzkritīs.“

Un arvienu vairāk no mājām iznāca cilvēku, jo nekad vēl nebija redzēts tik daudz putnu vienā kopa; skatījās ilgi, ar nesaprotamām skumjām, līdz tie nozuda meža. Skatījās, smagi nopūtās; viens otrs, lai ļaunums nepiemestos, pārmeta krusta zīmi, — un sāka posties uz dievkalpojumu un atstāt mājās, jo zvani vēl arvienu dobji vaidēja; pa ielām, uz taciņām un kājcelītēm, miglā pavīdēdami, gaja jau iedzīvotāji no citām sādžām.

Visus nomāca dziļas skumjas; neizprotami mocošs klusums mājoja sirdīs: dziļu pārdomu un atmiņu klusums, domas par tiem, kas devušies jau turp, zem šiem raudošiem bērziem, zem šiem melniem, sašķobītiem krustiem...

„Mans Kungs Dievs, Jēzus Kristus! Kungs Jēzus!“ ļaudis nopūtās un pacēla savas sejas, kas bija melnas ka zeme, raisīja savus bezbailīgos skatus noslēpuma un mierīgi gāja aizlūgties par mirušiem.

Sādža itkā grima mocošā, nospiedošā klusumā; tikai no baznīcas puses brīžiem atskanēja kautrā, lūdzošā nabagu dziedāšana.

Ari pie Borinas bija klusāk nekā parasts, lai gan tur slēpās neredzamas liesmas, katru brīdi gatavas izšauties uz āru.

Bērni jau visu zināja.

Bet vakar, svētdienā, veci ar Jagusi pirmo reiz uzsauca ...

Sestdien brauca uz pilsētu, kur pie notārā Borina norakstīja uz Jagnas vārdu sešus morgus zemes. Viņš atgriezās vēlu un ar saskrāpētu seju, jo, būdams mazliet iedzēris, bija gribējis jau ratos paņemt Jagnu, — bet bija tikai dabūjis dūru belzienus un nagu skrapejumus.

Mājas viņš ne ar vienu nerunāja, lai gan Anleks visu laiku liela tam acīs; kā bija, zābakos un kažokā, tā ari iegāzās gulēt; bet no rīta Juzīte sāka uz viņu rūkt par to, ka ar dubļiem nosmērējis pēli...

„Apklusti, Juze, apklusti! Tas gadas ari ar tādu, kas nekad degvīna nedzer!“ vipš jautri sacīja un no paša rīta aizgāja pie Jagnas un sēdēja tur līdz vēlam vakaram, tā ka velti to nogaidīja pusdienā un vakariņās.

Šodien vipš piecēlās vēlu, jau krietni pēc saules lēkta; apvilka vislabākos svārkus, lika Vitekam ar taukiem iesmērēt svētdienas zābakus un ielikt tajos svaigus salmus; Kuba nodzina tam bārdu, viņš sajozās, uzlika cepuri un nepacietīgi sāka skatīties pa logu uz lieveni; tur blanka ieskāja zēnam galvu un viņš negribēja ar to sastapties; bet tikko pamanīja, ka tā uz brītiņu iegāja istabā, viņš klusi izzagās laukā, — tik vien viņu todien redzēja.

Juzīte visu dienu šņukstēja un mētājās pa istabu kā putns pa krātiņu. Anteks dega mokās, kas palika arvienu sāpīgākas un asākas: viņš neēda, negulēja, nespēja ne ar ko nodarboties, bija vēl apstulbis, nekā nesaprata un nezināja, kas ar viņu notiek. Seja tam nomelnoja, un tikai acis kļuva vēl lielākas, glāžainas, likās — sastingušu asaru pilnas. Viņš sakoda zobus, lai visiem dzirdot neizkliegtu savas mokas, bez apstājas staigāja pa istabu, pa pagalmu, izgāja uz ielas un atgriezās atpakaļ, pakrita palievenī uz soliņa un stundām nosēdēja kaut kurp uz priekšu raudzīdamies, ļaudamies sāpēm, kas viņā auga un kļuva arvienu spēcīgākas.

Māja apklusa. Viņā atskanēja vienīgi vaidi, asaras un nopūtas, itkā kādu glabātu. Stalta un kūts durvis stāvēja līdz galam vaļā, lopi staigāja pa dārzu, skatījās logos un neviens tos nedzina atpakaļ, — vienīgi vecais Lācis rēja un veltīgi dzinās tiem pakal, bet tam nekas neiznāca.

Zirgu stallī uz nārām Kuba tīrīja plinti, bet Viteks godbijīgā izbrīnā raudzījās šinī darbā un skatījās caur lodziņu, lai kāds neuznāk.

„Tad ta’ nodārdēja, Kungs Jēzus! Es domāju, ka kungs šauj, vai mežsargs ...“

„Nuja ... saprotams ... sen nebiju šāvis, pielādēju kārtīgi, — tādēļ ari dārdēja kā no lielgabala ...“

„Tad tu vakarā tieši gāji!“

„Ja, nogāju kunga da[ā, pie meža, — tur uz ziemājiem mīl iznākt stirnas ... Bija tumšs, sēdēju ilgi... rau, gaismiņai svīstot nāk briedis... Es tā noslēpos, ka tas tikai piecus solus bija no manis... bet es neizšāvu, tīrās briesmas — kāds viņš bija! kā vērsis ... nodomāju ... neaiztikšu ... Palaidu viņu... un pēc īsa brīža iznāca stirnas ... Izmeklēju pašu labāko_... kā pieliku pie vaiga, — kad sprāga! Pamatīgi pielādēju, pat plecs sapampis, — ķēra ar resgali... tomēr nogāzās ... kājas vien noraustīja ... un kā ar’ ne... pusriekšavas skrošu dabāja sānos ... un tad brēca, nolādētā ... es jau baidījos, ka tikai mežsargs neizdzirst. Nācās nokaut...“

„Palika mežā, vai?“ zēns jautāja, stāstījuma satraukts.

„Lai palika, kur palikdama, nav tava darīšana, saki tikai kādam par to vārdu, — tad es tev rādīšu ...“

„Ja jau negribi, neteikšu. Bet Juzītei_ var?“

„Redz’ kāds, lai visa sādža uzreiz dabū zināt! Še tev piecnieks, nopērc sev kaut ko ...“

„Es jau tāpat ari neteikšu, tikai paņem mani kādreiz līdz, zelta gabaliņ mans, Kuba ...“

,,Brokastā!“_iesaucās Juze, no istabas iznākdama.

„Tik nepļāpā, paņemšu jau, paņemšu!“

„Un dosi man kaut vienu reizīti pašaut? Dosi, vai?“ Viteks lūdzās.

„Vai tad tu, muļķi, domā, ka pulveri kāds par velti dod?..“

„Man, Kuba, ir nauda, nauda: saimnieks vēl gada tirgū iedeva trīsdesmit kapeikas, glabāju tās dvēseļu aizlūgšanai. Še...“

„Labi, labi, pamācīšu jau,“ Kuba nočukstēja un noglaudīja zēnam galvu. Šī smilkstēšana ķērās taisni pie sirds.

Tūliņ pēc brokasta viņi abi gāja uz baznīcu. Kuba kliboja dūšīgi, bet Viteks palika iepakaļ; viņam sāpēja, ka tam nav zābaku un ka viņš iet basām kājām.

„Vai ģērbkambarī var iet basām kājām, ko?“ viņš klusi iejautājās.

„Muļķis. _ Vai tad Dievs Kungs skatās uz zābakiem, bet nevis uz lūgšanām? ..“

„Varbūt gan, bet zabakos tomēr smukāk ..viņš čukstēja jo bēdīgāk.

„Gan jau nopirksi sev zabakus, gan nopirksi..

„Och, nopirkšu, Kuba, nopirkšu! Tikko paaugšos, palikšu par kalpu, — tad tūliņ aizbraukšu uz Varšavu un piestāšos pie zirgiem... un pilsētā taču visi staigā zābakos, — taisnība, Kuba?“

„Taisnība, taisnība! Vai tad vēl atceries?“

„Un kā vēl! Man bija pieci gadi, kad Kazuliene mani vadāja, labi atceros ... protams ... bija auksts ... līdz mašīnai gājām kājām ... atminu ... cik tur bija gaišs ... Jfdz šim laikam acis žilbst... atceros... un māja pie majas, un tik lielas, ne sliktākas par baznīcu ...“

„Melo!“ Kuba nicinoši piezīmēja.

„Es, Kuba, labi atceros... es taču pat jumtus nesaredzēju ... un tik daudz kariešu ... logi līdz pašai zemei... pareizi... visas sienas, laikam, no stikla... un zvana vienā zvanīšanā ...“

„Daudz baznīcu, kas tur ko brīnīties!“

„Laikam gan, kur citur zvanītu? ...“

Viņi apklusa, jo bija pienākuši pie kapsētas un sāka spiesties caur biezo pūli, kas stāvēja ap baznīcu: iekšpusē vietu vairs nebija.

Ubagi sastādīja veselu ielu no galvenam durvīm līdz pašam ceļam, un katrs pēc sava ieskata lauzās uz priekšu, kliedza, skali lūdzās, prasīja dāvanas, dažļ pat spēlēja vijoles un skumjā balsī vilka dziesmas; citi pūta stabules, vai ari gumijas armoņikas, bija tāds troksnis, ka ausis dimdēja ...

Ari ģērbkambarī bija tik daudz laužu, ka kauli krakšķēja gan pie tā galda, kur aizlūgšanu naudu saņēma pats ērģelnieks, gan pie otra, kur saņēma viņa dēls Jass, — tas, kas bija skolā.

Kuba izspiedās priekša un iedeva ērģelniekam prāvu vārdu sarakstu; tas pierakstīja un ņēma par katru dvēseli trīs kapeikas, vai ari trīs olas, ja kādam nebija skaidras naudas.

Viteks palika drusku iepakaļ, jo viņam briesmīgi uzmina uz kailajām kājām, bet viņš spiedās, cik spēja, lai gan viens otrs rūca, ka tas maisās pa kājām un aizsprosto ceļu vecākiem; viņš saspieda naudu saujā, bet tikko

to piestūma pie galda, pie paša ērģelnieka, — viņš uz vietas pazaudēja valodu ... Un kā ari ne; vienīgi saimnieki un saimnieces, gandrīz visa sādža: gan dzirnavniece cepurē kā muižniece, gan kalējs ar sievu, gan voits ar savu veceni... un visi uz to skatās ... klausās ... skalā balsi piemin dažādas dvēseles... ap desmit... ap divdesmit vārdu nodod ... visu dzimtu ... tēvus, vectēvus un sentēvus ... Un ko viņš?.. Vai viņš zin, kas viņa māte? Kas tēvs? .. Vai zin? .. Vai viņam ir par ko aizlūgt? .. „Mans Kungs un Dievs!.. Jēzus Kristus!..“ viņš plati ieplēta muti un savas zilās acis un stāvēja nekustoši kā dumjš... viņa sirds sažņaudzās aiz sāpēm un viņš tikko spēja paelpot... viņam sametās tik nelabi, itkā būtu jāizlaiž pēdējā nopūta ... Ilgi viņš tā nestāvēja, to iespieda kaktā pie svētā ūdens trauka, un viņš atslēja galvu pret alvas biķeri, lai nepakristu; asaras ritēja pa vaigiem kā pērlītes, kā skumjas krellītes... un veltīgi viņš pūlējās tās savaldīt... viņš viss trīcēja, katrs kauliņš viņā tā raustījās, kā zobi sitās cits pie cita un viņš nespēja noturēties kājās; nosēdās kaktā, tālāk no laužu acīm, un raudāja rūgtas sērdieņa asaras ...

„Māmiņ! māmucīt!“ kaut kas viņā smilkstēja un nospieda dvēseli līdz pašiem dziļumiem. Viņš nespēja saprast, nespēja aptvert, kādēļ visiem ir tēvi, mātes, bet viņš viens — bārenis, viņš viens, viņš viens! ..

„Mans Kungs un Dievs! Jēzus Kristus!“ viņš elsoja un sarāvās kā putniņš, ko sažņaugusi cilpa. Beidzot Kuba to uzgāja un jautāja:

„Vitek, vai samaksāji par aizlūgumu“?

„Nē,“ viņš atbildēja, pēkšņi uzlēca, izslaucīja acis un no visa spēka sāka spiesties pie galda... jā, viņš ari uzdos vārdus ... kādēļ visiem zināt, ka tam nav neviena? .. kādēļ?.. ja viņš ir bārenis — tad pats priekš sevis... ja jau parnetenis, tad pamctenis!.. Viņš droši paraudzījās visapkārt un noteiktā balsī nosauca vārdus: Juzefa, Marianna un Antonijs, — tie viņam pirmie iešāvās prātā.

Viņš samaksāja, saņēma pārpalikumu un iegāja ar Kubu baznīcā pielūgt Dievu un paklausīties, kā ksendzs pieminēs viņa dvēseles ...

Baznīcas vidū starp svecēm atradās katafalks ar zārku, bet ksendzs amvonā pieminēja bezgalīgos vārdu sarakstus, — un kad apklusa — viņam atbildēja ar skalu lūgšanu, ko visi skaitīja šķīstītavā esošiem nelaiķiem.

Viteks nometās ceļos blakus Kubam, kas izņēma no azotes pātaru krelles un sāka skaitīt visas „Dievmātes“ un „Ticu“, ko ksendzs bija pavēlējis; ari Viteks noskaitīja vienu otru lūgšanu, bet beigās viņu nogurdināja monotonās lūdzēju balsis, karstums un raudātās asaras, viņš viegli atslējās pret Kubas stilbu un aizmiga ...

No Borinas mājas visi gāja uz dievkalpojumu, ko turēja reiz pa gadu kapsētas baznīciņā.

Gāja Anteks ar sievu un bērniem, gāja kalējs ar sievu, gāja Juzīte ar Jagustīni, no pakaļas kliboja Kuba ar Viteku, — lai izmantotu šos svētkus līdz galam.

Diena jau aizvēra pelēkos, gurdos plakstiņus, izdzisa un lēni giima drausmā, skumjā krēslas bezdibenī; sacēlās vējš un vaidēdams auļoja pa laukiem, joņoja starp kokiem un izdvesa smagu, sasmakušu rudens elpu.

Bija klusums — šis sāvādi grūtsirdīgais piemiņas dienas klusums; [audis devās pa ceļiem, dziļi klusēdami, tikai solu troksnis skanēja dobji, tikai nemierīgi līgojās ceļmalas koki, un sēra zaru šalkoņa trīsēja virs galvām, tikai ubagu dziesmas un vijoles raudāja gaisā — un zuda bez atbalss...

Vārtu priekšā, pie sienām un pat starp kapu kopiņām stāvēja rindās gaļas sālāmās mucas, bet tām līdzā bija novietojušies ubagu pūli.

Pa plato, papelēm apstādīto ceļu ļaudis tuvojās kapsētai; krēslā, kas bija nokaisījusi visu apkārtni itkā pelēkiem pelniem, mirgoja sveču uguntiņas, kuras daži nesa, virs lampiņām šaudījās dzeltenas liesmu mēlītes, un katrs pirms ieiešanas kapsētā izņēma no sainīša maizi vai sieru, drusku žāvētas gaļas vai desas, kamoliņu dzijas vai sauju izsukātu linu, vai ari virteni sēņu; salika visu to dievbijīgi mucās: dažas no tām bija ksendzam, citas ērģelniekam ar Ambroziju, bet citas ubagiem; tie, kas tajās nekā nelika, iespieda kādu grasi ubagu izstieptās rokās un čukstēja nomirušo vārdus, par kuru dvēselēm bija jāaizlūdz.

Pieminamo vārdu, lūgšanu un dziesmu sērā melodija korī cēlās virs kapsētas vārtiem, bet cauri arvienu gāja ļaudis, devās tālāk, izklīda starp kapu kopām, — un lūk, cauri miglai un koku biezoknim kā jāņtārpiņi sāka degt un mirgot sveču uguntiņas.

Apslāpēti, nemierīgi atturīgi lūgšanu čuksti trīsēja klusumā; brīžiem no kapiem skanēja rūgtas raudas, brīžiem starp krustiem mocoši šaudījās sāpīgas lūgšanas; te pēkšņi šķēla gaisu kā zibens kāds nejaušs saraustīts, izmisuma pilns kliedziens, vai klusas bērna raudas, bāriņa raudas atskanēja pustumšā birzē kā maza putniņa pīkstēšana ...

Bet brīžiem kapsētu apņēma mēms un smags klusums, vienīgi koki šalca grūtsirdīgi, bet asaru, vaimanu, sāpju nopūtu un skumju atbalsis kāpa līdz debesīm, klīda uz visām pusēm.

Caudis klusi klīda starp kopām, kaut ko bikli čukstēja un nemierīgi raudzījās drūmā, bezgalīgā tālē...

„Visi cilvēki mirst!“ viņi nesatricināmā padevībā smagi nopūtās un vilkās tālāk, atsēdās uz vecāku kapiem, lūdza Dievu vai sēdēja klusi, domās grimdami, vienaldzīgi pret dzīvi, vienaldzīgi pret nāvi, vienaldzīgi pret bēdām itkā koki, — un itkā šie koki viņu dvēseles šūpojās neskaidrā nojautu nemierā.

„Jēzus Kristus! Žēlīgais Kungs Dievs! Debesu Valdniece!“ lauzās no viņu satriektām, izmocītām dvēselēm, — un viņi pacēla savas sejas, nekustīgas un iztvīkušas kā dzimtā zeme, — un acīm, kas pelēkas kā krēslā blāvojošie dubļi, — urbās krustos; un kā koki, miegā šūpodamies, lēni nolaidās ceļos;pie Kristus kājām atvēra savas satrauktās sirdis un ļāvās svētām nolemtības un pazemības asarām.

Kuba ar Viteku gāja kopā ar citiem, bet kad jau satumsa pavisam, Kuba iegāja dziļāk, vecajā kapsētā.

Tur starp pussagruvušām kopiņām bija klusi, tukši un drūmi; tur dusēja aizmirstie, par kuriem pat atmiņa sen mirusi kā viņu dienas un laiks un viss; tur kliedza vienīgi plēsīgi putni, skumji šalca kailie koki, kaut kur rēgojās pus-sapuvis krusts; tur gulēja blakus veselas ģintis, veselas sādžas, veselas paaudzes, — tur neviens nelūdzās, neraudāja, neiededza guntiņu ... Tikai vējš šņāca zaros, rava pēdējās lapas un svieda tās naktī — lai iet boja... Tur tikai balsis, kas nebija balsis, ēnas, kas nebija ēnas, — sitās pret kokiem kā akli putni, — un vaidēja žēlastības...

Kuba izņēma no azotes pāris gabaliņus paglabātas maizes, sadrupināja sīkās drupanās, nometās ceļos un izkaisīja pa kapiem.

„Ņem, kristītā dvēsele ... Lūk, pieminu tevi vakara stundā... Pieņem, grēcīgā dvēselīt, pieņem!“ viņš aizgrābti čukstēja.

„Tā tad pieņems?“ Viteks klusi jautāja izbiedētā balsī.

„Kā ne! Ksendzs neļaus pabarot! Citi liek mucās, bet šiem nelaimīgiem nekas nenākas... Ksendza un ubagu cūkām, pat tām upurē, bet kristīgās dvēseles cieš badu...“

„Tā tad atnāks?“

_ „Nebīsties ... Visi, kas šķīstītavā cieš mokas, visi. Šinī dienā Kungs Dievs viņus atlaiž virs zemes savējos apciemot.“

„Savējos apciemot!“ Viteks atkārtoja drebēdams.

„Nebīsties, muļķīt. Nešķīstais šodien nevar pietikt, viņu atbaida svētās lūgšanas, sveces... Ari pats Kungs Jēzus Kristus, mīļais Saimnieks, šodien staigā pa zemes virsu un skaita, cik Tam vēl dvēseļu palicis, — iekams visas pie sevis nepaņems, visas ... Atceros labi, kā māmiņa to stāstīja, ari veci ļaudis apgalvo ...“

„Tas Kungs šodien pa zemes virsu staigā!“ Viteks čukstēja un uzmanīgi paraudzījās apkārt.

„Tā tu nu ieraudzīsi... To tik vienīgi svētie redz, vai kas daudz cietuši...“

„Skaties, tur, lūk, spīgo, un cilvēki ari kustas!“ Viteks bailēs iekliedzās, rādīdams uz kapu rindu pie pašas sētas...

„Tur guļ tie, kurus mežā nosita ... ja ... ari mani kungi tur guļ, un mana māte ... jā ...“

Viņi izspraucās biezoknim cauri un nometās ceļos pie kapiem, kas tā bija sagruvuši un zemei pieplakuši, ka gandrīz vieta nebija pāri palikusi; neviens krusts tos negrez-noja, neapēnoja neviens koks, — nekas; vienīgi smiltis, divi trīs nokaltuši „ķēniņa sceptera“ stublāji — un klusums, aizmirstība, nāve ...

Šo mirušo kapiņu priekša gulēja ceļos Ambrozijs ar Jagustīni un vecais Klembs; nespodri dega smiltīs iespraustās divas lampiņas; vējš raustīja un šūpoja uguntiņas, aprāva lūgšanu vārdus un nesa tos melnajā naktī...

„Jā ... mana māmiņa tur gul... es atceros ...“ Kuba klusi čukstēja, drīzāk griezdamies pie sevis nekā pie Vi-teka, kas spiedās tam klāt, jo to bija pārņēmis aukstums.

„Viņu sauca par Madaļu ... Tēvam bija pašam zeme, un viņš kalpoja pie muižnieka par kučieri... izbrauca arvienu ar veco kungu fabrikas kumeļos... Bet tad nomira ... zemi paņēma tēva brāli... es ganīju kunga cūkas ... Jā, jā, — māti sauca par Madaļu, bet tēvu — Pēteris, bet pēc pievāida Socha (Arkls), tāpat kā mani. Tad kungs pieņēma mani pie zirgiem, lai ejot tēva pēdās... es bieži braucu medībās pie citiem kungiem ... Es pats ari labi šāvu ... jo man jaunais_ kungs iedeva plinti... māte ar veco lielmāti vienumēr mājās sēdēja ... Es labi atceros... un kad visi gāja ... paņēma ari mani... Veselu gadu tur sabiju ... ko pavēlēja — to ari darīju... ne vienu un ne divus nositis tiku... bet jaunajam kungam iegrūda vēderā ... zarnas viņam izvēlās uz āru ... Mans kungs bija labs cilvēks... es to uzzvēlu uz pleciem un aiznesu... pēc tam viņš aizbrauca uz siltām zemēm un lika, lai aiznesu vecam kungam vēstules... Es gāju ... nomocījos kā suns... man sašāva kāju, tā nedzija, — jo arvienu laukā, zem klajas debess... bet sniegs bija līdz jostas vietai, un briesmīgs sals ... atceros ... jā ..._ atvilkos naktī... meklēju ... Kungs Jēzus Kristus, Svētā Dievmāte! Itkā kāds man ar cirvja pietu būtu tumsā iezvēlis!.. Māju nav, riju nav... pat žogi nozuduši... viss kā stāv nodedzināts ... vecais kungs un vecā kundze, un mana māmiņa ... un Juzīte, kas bija par istabas meitu ... gul nosisti dārzā! Kungs Jēzus Kristus! visu atceros... jā... Debesu Valdniece!“ viņš smagi nopūtās un asaras kā zirņi aumaļām plūda pa vaigiem. Viņš tās pat nenoslaucīja ... tikai vaidēja no sāpēm un skumjām, jo viss kā dzīvs tam nostājās priekš acīm, bet Viteks mierīgi gulēja: nabadziņš bija asaru nomocīts.

Nakts nāca arvienu tuvāk, vējš arvienu spēcīgāk raustīja kokus, tā ka garās bērzu pīnes skārās iīdz kapiem, viņu baltie stumbri mirdzēja tumsā kā līķautā tērpti... Ļaudis izklīda, ugunis izdzisa, ubagu dziesmas apklusa; starp kapiem valdīja svinīgs klusums, aizgrābjošu skaņu un nezināmas šalkoņas pilns ... Likās, kapi pildījās ēnām, parādību bariem, kaut kādiem neskaidriem tēliem, ar klusi vaidošu balsu dunoņu, trīsu jūrām, tumsas kustībām, nemiera zibeņiem, mēmām raudām, briesmu un baiļu pilniem noslēpumiem, — un pat vārnu pulks pacēlās no baznīci-ņas un ar kliedzieniem aizjoņoja laukos, bet pa visu sādžu sāka gaudot suņi — gari, bezcerīgi un skumji...

Lipcos bija klusi, neraugoties uz svētkiem, ielas bija tukšas, krogs aizslēgts un_ tikai šur tur pa maziem, aiz-svīdušiem lodziņiem mirdzēja uguntiņas, klusi viļņoja dievbijīgo dziesmas un lūgšanas nomirušiem ...

Nemierā raudzījās laukā, nemierā klausījās koku šalkoņā, nemierā lūkojās logos: vai nestāv, vai nav atnākuši tie, kas šinī dienā, bēdu un Dieva gribas dzīti, klejo apkārt; vai nevaid krustceļos, savus grēkus nožēlodami, vai skumji neraugās pa logu rūtīm?

Un šur tur pa vecam paradumam saimnieces izlika uz velēnu soliņiem vakariņu paliekas; dievbijīgi krustījās un čukstēja:

„Še tev, pieņem, kristīgā dvēsele, grēku nožēlo-tāja..

Klusumā, atmiņās, bailes un mēmuma pagaja šis mirušo piemiņas vakars ...

Anteka istabā sēdēja RochsL svēto vietu ceļotājs, lasīja un stāstīja dievbijīgus un svētus notikumus ...

Laužu bija daudz: atnāca Ambrozijs ar Jagustīni un Klembs, Kuba ar Viteku, Juzīte ar Nastjusu; nebija tikai vecā Borinas, kas līdz vēlai naktij nosēdēja pie Jagnas.

Istabā bija klusi, tikai circenis čirkstēja aizkrāsni, un ugunskurā sprēgāja sausie zari.

Visi sēdēja uz soliem krāsns priekšā, — vienīgi An-teks pie loga. Bet Rochs bez apstājas rušināja ar spieķi oglītes un klusā balsī runāja: _

.. Mirt nav briesmīgi, ne, jo —

„Kā putni, kas ziemā laižas uz siltām zemēm, tā ari dvēselīte iztvīkusi lido pie Jēzus ...

„Kā Kungs ietērpj kokus, kas stāv pavasarī kaili, zaļās lapiņās un smaržīgos ziedos, — tā ari tu, cilvēka dve-sele, dodies pie Jēzus pēc_prieka, pēc jautrības, pec pavasara un pēc sava mūžīgā tērpa ...

„Kā šo zemi, kas rada un mocās, apveltī saule ar saviem stariem, — tā, luk, ari Kungs apglāsta katru dvēselīti, — un viņai nekaitēs ziema, nekaitēs bēdas, nekaitēs pati nāve ...

„Ech! jo tikai asaras ir uz šīs zemes, tikai sāpes un nemiers!

„Un ļaunums kā vilki vairojas un izaug mežos \ _

„Un viss — velts un niecīgs: kā puvums, kā vējā uzpūsti ūdens burbuļi, kurus aizdzen prom.“

X

.. Gan no amvona, gan katram atsevišķi es to saku, ka jūs kā suņi to vien zināt, kā klupt cits citam mugurā un..pārējos vārdus vējš sapūta viņam atpakaļ kaklā un ksendzs ieklepojās, bet Anteks neteica nekā, gāja blakus un raudzījās kaut kur caur kokiem tumsībā.

Vējš cēlās arvienu stiprāks, joņoja pa ceļu un tā uzbruka papelēm un šūpoja, ka koki liecās vaidēdami un nikni šņāca.

„Es taču tam rakarim teicu,“ ksendzs iesāka no jauna, „lai viņš pats aizved ķēvi pie ezera, — bet viņš to izlaidis pa priekšu, — un nu tā pazudusi nez’ kur... Taču akla, ielīdīs kādā žogā un vēl izlauzīs kājas.“ Viņš bija sarūgtināts un norūpējies meklēja zirgu, skatījās aiz katra koka, raudzījās, vai nav tās tīrumā.

„Bet viņa taču vienmēr staigāja viena ...“

„Ceļu līdz ezeram viņa zin labi. Un kā ne! Ielej kāds mucā ūdeni, tikai pagriež to, bet ķēve pati pārnāk mājā ... Tad viņu jūdza dienā... šodien Magda vai Valeks izlaiduši to krēslā... Valek!“ viņš skaļi iesaucās, jo aiz papelēm pavīdēja kāda ēna ...

„Es Vaieku redzēju mūsu pusē, tad vēl bija gaišs.“ „Aizvilkās to meklēt! Tīrais negals! Ķēvei jau gadu divdesmit, manā laikā dzimusi... izpelnījusi sev brīvu uzturu ... un mīl mani kā cilvēks... Mans Dievs, kad tik nav tai kas slikts atgadījies! ..“

„Kas šai gadīsies?“ Anteks nikni norūca. Viņš gāja pie tētiņa padoma apprasīties, pasūroties par savu likteni, — bet tas tikai viņam uzkliedza un vēl aizvilka ķēvi meklēt! Protams, ka ķēves žēl, akla un veca, bet cilvēks taču arvienu jāstāda pirmā vietā!

„Tu apdomājies un nelamājies, jo tas tavs miesīgs tēvs! Dzirdi?“

„Zinu!“ Anteks atteica ar dusmām.

„Tu kaitini to Kungu, nāves grēks! Un nekā laba nepanāks cilvēks, kas, sevi nevaldīdams, pacel savu roku pret vecākiem un pretojās Dieva gribai. Tev ir galva uz pleciem, — tev to vajaga ari zināt.“

„Es gribu tikai taisnību.“

„Bet pats taisies atriebties?“

Anteks nezināja, ko uz to sacīt.

„Un 'vēl es tev teikšu, ka laipna telīte zīž divas matēs.“ „Man visi to saka... mana padevība man_ jau līdz kaklam! Nav jaudas ilgāk ciest! Esi vai laupītājs, pēdējais nelietis, kas gribi, — bet ja esi reiz tēvs, tad viss tev atļauts, — bērni pat aizstāvēt sevi nedrīkst! Kungs, mans Dievs! Tāda kārtība pasaulē, ka nospļaujies un ej, kur kājas nes ...“

„Nu ej, kas tevi tur?“ ksendzs ari piezīmēja.

„Varbūt ari aiziešu; ko man te darīt?“ Anteks čukstēja jau klusāk, itkā skumjāk.

„Niekus muldi, vairāk nekā. Dažam vagas nav, bet dzīvo, strādā un vēl pateicas Dievam. Ķeries labak pie darba un nekurni kā bāba. Vesels, stiprs, ir kur savu spēku likt...“

„Kā tad! Veseli trīs morgi!“ Anteks nicinoši iesprauda. „Tev ir sieva, bērni, — tev nevajaga tos ari aizmirst ...“

„Neaizmirsīšu jau, neaizmirsīšu,“ viņš caur zobiem norūca.

Piegāja pie kroga. Tas bija apgaismots, un dažas balsis atskanēja pat līdz ielai.

„Kas tas? Atkal dzeršana, vai?“

„Zaldātos ņemamie rekrūti iedzer aiz bēdām ... Svētdien tos aizdzīs, tad nu papriecājas ...“

„Krogs gandrīz pilns!“ ksendzs nočukstēja, pie papeles apstādamies, no kurienes bija labi pārredzama stāvgrūdām pilnās istabas iekšiene.

„Šodien gribēja salasīties, lai apspriestos par mežu, ko muižnieks pārdevis žīdiem izciršanai...“

„Bet viņš taču nepārdeva visu!“

„Iekams neapspriedīsies ar mums, — nevienas eglītes neļausim aizskart.“

„Kā tā?“ ksendzs jautāja mazliet uztrauktā balsī.

„Neļausim — un tas ir viss! Tēvs grib tiesāties, bet Klembs ar zemniekiem saka, ka tiesas nevajaga, cirst nejaus, un ja ievajadzēsies, — ies visa sādža: cits ar cirvjiem, cits ar dakšām, kā jau pagadīsies, — bet savu mantu neatdos ...“

„Kungs Jēzus Kristus! Tad jau bez kaušanas un kādās nelaimes nepāries!“

„Kā tad citādi? Kad divas — trīs muižnieku paures ar cirvi iedauzīs, — tad tūliņ radīsies taisnība!“

„Antek! Vai tev prāts vai aiz ļaunuma aptumšojies? Tu jau, mans dārgais, muldi niekus!“

Anteks neklausījās: viņš pasitās kaut kur sānis un nozuda tumsā, bet ksendzs steidzīgi aizgājajnājup, jo izdzirda ratu rīboņu un klusu, žēlu ķēves bubinašanu ...

Anteks aizgāja lejup gar dzirnavām, pa otru pusi ezeram, lai nebūtu jāiet gar Jagnas māju.

Kā skabarga viņa bija ieurbusies tam sirdī, ka ļauna skabarga: ne izraut to, ne aizbēgt no tās.

No viņas mājas plūda gaisma, vieglaL gaiša un priecīga. Anteks apstājās, lai kaut reizi palūkotos, lai kaut dusmās izlamātos, — bet kaut kas viņu acumirklī trieca prom, un viņš aizjoņoja kā vējš: pat neatskatījās atpakaļ.

„Viņa jau pieder tēvam, tēvam!“

Viņš skrēja pie svaiņa, pie kalēja: padomu nekādu tas nevarēs dot, — bet kaut pasēdēs ar svešiem, tikai nebūt tur, tēva mājā... Un ari šis ksendzs! Redz’ tik, sūta viņu strādāt! Pats nedara nekā, nav tam ne bēdu, ne rūpju: viegli citus skubināt. Atgādināja viņam sievu ar bērniem... to gan viņš labi atceras, jā! diezgan tam jau apnikušas viņas asaras, padevība un šīs nožēlojamās suņa acis! Ja viņas nebūtu! .. Ja viņš būtu viens! .. „Kungs mans Dievs!“ Anteks smagi ievaidējās un viņu sagrāba trakas, mežonīgas dusmas: gribējās grābt kādu aiz rīkles, žņaugt, plēst un sist līdz nāvei!..

Bet ko?.. Nē, viņš nezināja, — un dusmas kā nākušas, tikpat pēkšņi izgaisa; bezprātīgu skatu viņš lūkojās naktī un klausījās vēja šņākoņā, kas joņoja pa dārziem un tā locīja kokus, ka tie liecās līdz sētām un sitās ar zariem sejā... Un viņš vilkās lēni, smagi, tikko kājas kustinādams: viņa dvēseli pārņēma skumjas, pagurums, nespēks, — un viņš jau aizmirsa, kurp iet un kādēļ...

„Tēvam pieder Jagna, tēvam!“ viņš nepārtraukti murmināja, arvienu klusāk, itkā lūgšanu, ko baidās piemirst.

Visa smēde sārtoja uguni; zēns nikni pūta plēšas, un asiņainām mēlēm liesmodamas šņāca kvēlošās ogles; kalējs stāvēja pie laktas; uz pakauša viņam bija cepure, kailas rokas, ādas skotele un seja — tā_ nokvēpusi, ka acis vien spīdēja kā ogles; viņš visiem spēkiem kala sārti nokarsētu dzelzi; dimdēja, no vesera bira dzirksteļu lietus, kas čūkstēdamas krita uz mitrās zemes.

„Nu, kas ir?“ kalējs jautāja.

„1... ko 11u tur!“ Anteks klusi atbildēja, pieslejas pie ratiem, kas stāvēja pie smēdes un sāka raudzīties ugunī.

Kalējs strādāja uzcītīgi, laiku pa laikam sakarsēja dzelzi, āmuru ritmiski cilādams, kala; kad vajadzēja karstākas uguns, palīdzēja zēnam mīt plēšas, — bet pats slepus raudzījās Antekā, — un ļauns smīns pavīdēja viņa rūsganās ūsās.

„Tu, laikam, pie tētiņa biji ?_ Nu, kas ir?“

„Kas? Nekas. To pašu būtu dzirdējis ari baznīca.“

„Un vai tu citu gribēji?“ kalējs ironiski iesmējās.

„Ksendzs taču mācīts vīrs...“ Anteks runāja kā taisnodamies.

„Viņš ir mācīts, lai kaut ko paņemtu, un nevis lai dotu...“

Antekam jau bija apnicis ķildoties.

„Es iešu istabā,“ viņš pēc brīža teica.

„Ej. Voits pie manis ienāks, tad iesim ari mēs. Bet uz skapīša ir machorka, iepīpo ...“

Anteks pat neklausījās, bet gāja tieši uz istabu, kas atradās otrpus ceļam.

Māsa kūra uguni, bet vecākais zēns, pie loga sēdēdams, lasīja ābeci... Klusēdami sasveicinājās ...

„Mācās?“ Anteks ierunājās. Zēns skaļi lasīja pa balsieniem un ar asi nodrāztu irbuli vilka pa burtiem.

„No tā laika, kad kartupeļus beidza rakt. Dzirnavu jaunkundze tam ierāda: manējam nav vaļas.“ _

„Rochs ari tēva mājā kopš vakardienas māca.“

„Gribēju jau ari Jaseku turp sūtīt, bet mans neatļauj,

tādēļ ka pie tēva, un jaunkundze ari vairāk zina: Varšava skolā gājusi..

„Taisnība, taisnība..viņš sacīja, lai mazakais butu ko teikt.

„Un Jaseks tik dūšīgs uz gramatu, jaunkundze brīnās vien.“

„Kā nu ne! kalēja atvase ... tada gudrinieka dēls.“

„Tu smejies, bet viņš saprot labak par visiem: sak\ kamēr tēvs dzīvs, viņš katrā laikā varot dabūt norakstu atpakaļ.“

„Pareizi, izrauj vilkam no rīkles, izrauj! Seši morgi zemes. Mēs ar sievu strādājam viņam gandrīz ka kalpi, bet viņš svešniecei zemi noraksta, Dievs zin’ kadai...“

„Ja sāksi ķildoties, lamāties, pie citiem padoma meklēt, tiesāties, — viņš tevi vēl no mājas izdzīs...“ viņa klusi runāja, uz durvīm atskatīdamās.

„Kas to teica?“ Anteks skaļi iesaucas, no soliņa uzlēkdams.

„Klusāk! Cilvēki ta runa! Klusāk...“ masa bailīgi čukstēja.

„Nepiekāpšos! Lai izdzen mani ar varu! lešu pie tiesas, sākšu tiesāties, bet nepiekāpšos!“ Anteks gandrīz kliedza.

„Ar pieri mūri neizlauzīsi, badies kaut vai kā auns!“ teica kalējs, istabā ienākdams.

„Nu, ko tad lai dara? Tu visiem dodi gudrus padomus! Nu, pamāci!“

„Ar ļaunumu vecim nekā neizdarīsi!“ Viņš jesmēķēja pīpi un sāka aprēķināt, skaidrot, pamācīt un tādus pen-terus vilkt, ka Anteks atģidās un iesaucas:

„Tu turies viņa pusē!“

„Es piekrītu taisnībai.“

„Redzams, viņš labi tev par to samaksājis.“

„Ja ari samaksājis, tad ne no tavas kabatas.“

„No manas, kuņas bērni, no manas! Tev, neģēlim, otra mantas nav žēl. Sagrābis sev papilnam — tadel tev ari nav steidzami.“ /

„Sagrābis tikpat, cik tu.“

„Jā, tikpat... trauki, drēbes un govs? Cik tu neesi tēvam izvīlis? Es labi atceros: gan zosis, gan sivēnus ...

•

pat nesaskaitīsi! Un teļš, ko viņš tev nesen iedeva? Tas nav nekas?“

„Tu ari varēji ņemt.“

„Es neesmu zaglis un krāpnieks!“

„Vai es esmu zaglis? Es?“

Metās viens uz otru, gatavi saplēsties, bet tūliņ nomierinājās, jo Anteks teica drusku mierīgāk:

„To es tev nesaku ... Bet savu neatdošu, kaut vai būtu jaizstiepjas!“

„E ... kā rādās, ne tik daudz zemes dēl cīnies ...“ kalējs izsmejoši piezīmēja.

„Kā dēl tad?“

„Tu skraidņā Jagnai pakaļ, un nu tev grūti.“

„Vai tu redzēji?“ Anteks iesaucās, itkā kāds tam būtu iedūris pašā sirdī.

„Ir sādžā tādi, kas redzējuši, — ne vienu reizi vien .. „Kaut viņi akli paliktu!“ viņš klusi nočukstēja: tanī mirklī istabā ienāca voits un ar visiem apsveicinājās; kā redzams, viņš zināja ķildas cēloni, jo ari sāka aizstāvēt un attaisnot veci.

„Viņš tevi labi piedzirdīja un ar desu baroja ... Nav brīnums, ka tu to aizstāvi.“

„Nemuldi niekus, ja voits ar tevi sarunājas!“ tas cienīgi iesaucās.

„Man tavs voita amats nav vairāk vērts kā šī salauztā slota!“

„Ko tu teici? Ko?“

„Tu dzirdēji! Ja ne — tad tev tādu vārdu pateikšu, ka...“

„Pasaki, tik pasaki!“

„Un pateikšu: tu dzērājs, Jūdass un nodevējs! pastāstīšu, ka tu uzdzīvo ar zemnieku naudu, un ka tu ari no muižnieka krietni dabūji par to, ka viņš mūsu mežu pārdeva! .. ja gribi, tad es vēl pielikšu, taisni ar šo rungu ...“ Anteks kliedza briesmīgās dusmās, ķerdams pēc koka.

„Es esmu priekšniecība! Saproti, Antek, ka tev nav jānoželo.“

„Tu manā mājā nebāzies cilvēkiem virsū, — te nav krogs,“ kalējs sauca, aizstādamies voitam priekšā, bet Anteks neko vairs nevēroja: viņš izlamāja abus kā suņus, aizcirta durvis un aizgāja.

Viņam palika krietni vieglāk; viņš atgriezās mājās drusku nomierinājies; viņu mocīja tikai tas, ka veltīgi saķildojies ar svaini.

„Tagad jau vis[ būs pret mani,“ viņš domāja nākošā rītā, pie brokasta sēdēdams, — un izbrīnā ieraudzīja kalēju, kas ienāca istabā.

Apsveicinājās, itkā nekad nekas starp viņiem nebūtu noticis.

Un tā kā Anteks gāja uz piedarbu sagriezt ekseles, tad kalējs gāja tam līdz, nosēdās uz kūļiem, kas bija izgrūsti no apcirkņa kulšanai un klusi ierunājās:

„Lai nu visas tās ķildas! Un par ko vēl? Par kādu tur muļķīgu vārdu. Lūk, nu atnācu es pie tevis pirmais, ari pirmais sniedzu tev roku. Izlīgsim! .

Anteks pasniedza tam roku, aizdomīgi paskatījās un norūca:

„Taisnība, tikai viena vārda dēl, dusmu man uz tevis nebija. Mani saniknoja voits: kas viņam jālien? Nav viņa darīšana, — lai tup mierīgi savā vietā!“

„Es viņam to pašu teicu: viņš gribēja skriet tev pakal . •

„Sist mani... Gan es viņam paradītu ka kauties, — ne sliktāk kā viņa brāļa dēlam; tas no paša pļaujas laika vel ārstē ribas!“ Anteks iesaucās un sāka likt salmus kastē.

„Ari to es viņam atgādināju,“ kalējs atturīgi piezīmēja un viltīgi smaidīja.

„Es vēl ar viņu izrēķināšos, pieminēs mani... svarīga persona, nelietis ... priekšniecība! ..“

„Draņķis — vairāk nekas! Uzspļauj viņam! Es kaut ko sadomāju, — tādēļ pie tevis atnācu. Vajaga izdarīt tā: šodien atnāks te mana sieva, — un ejiet ar to kopā pie veča kā nākas apspriesties... Ko tur ļaunoties un sūroties pa kaktiem, — vajaga iet pie viņa paša un skaidri pateikt, kā lieta stāv ... Vai nu būs panākumi, vai ne, — bet visu vajaga noskaidrot!“

„Kas tur ko noskaidrot, ja noraksts jau pagatavots!“

„Ar ļaunumu ari no viņa nekā_neizdabūsi! Protams, ka noraksts pagatavots, bet kamēr dzīvs — viņš katrā laikā to var dabūt atpakaļ: nem to vērā un tādēļ tam nepārmet. Lai precas, lai priecājas ...“

Anteks nobāla to iedomājoties un viss nodrebēja: pat salmus griezt mitējās.

„Pret to tu iebildumus tieši necel, bet uzlieli un saki, ka dara labi, un ja jau viņš ir gribējis pagatavot norakstu, tad ari labi... lai tikai parpalikušo_apsola mums: tev un manai sievai! Un liecinieku klātbūtnē!“ viņš viltīgi piemetināja.

„Bet Juzlte ar Gželu?“ Anteks jautaja neapmierināts.

„Tiem var izmaksāt! Vai tad Gžela maz ir dabūjis? Gandrīz vai katru mēnesi viņš tam suta! Paklausi tikai man un dari, kā tev lieku: nepievilsies. Tālāk tā mana darīšana: tā sameistarošu, ka viss būs mūsu...“

„Cāļus skaita tik rudeni.“

„Tu klausi mani... Lai tikai apsola liecinieku klātbūtnē, lai būtu kur pieķerties... ir jau vēl tiesa un taisnība, — nebīsties. Un vēl ir kur pieķerties — mātei ari palika zeme ...“

„Liela muiža, četri morgi: man un tavai sievai kopā...“

„Bet viņš nedeva ne tev, ne manai sievai! Pats sēj linus un pats ari savāc! Par to viņš jums labi samaksas,

— un ar procentiem ... Vēl reiz es tev saku: vecim neko nepārmet, palieli, piekrīti, ierodies kāzās, laipna varda nežēlo, — redzēsi, ko izdarīsim ... Ja nepadosies ar labu,

— tiesa viņu izmācīs... Jūs ar Jagusi viens otru_ labi pazīstat... ari viņa tev vienā otrā lietā varētu palīdzēt... tu tikai iebilsti tai kādu vārdiņu... viņa vēl labāk atvilktu veci mūsu pusē... Tā tad sit saujā? Man laiks jau iet...“

„Sit sauja! Taisies kā tiec, ka nesadodu tev pa purnu un neizgrūžu pa vārtiem!“ Anteks izgrūda caur zobiem.

„Kas tev, Antek, kas tev!“ kalējs pārbijies murmināja: Anteks aizsvieda izkapti un bāls, briesmīgām acīm, metās tam taisni virsū.

„Tu Jūdass, maita, zaglis!“ Anteks spļāva dusmās saputotus vārdus. Kalējs pietrūkās un aizbēga, ko kājas nes.

„Vai viņš prātā jucis, vai?“ kalējs noprātoja, jau uz ceļa stāvēdams. „Kas vēl nebūs! Es viņam dodu labu padomu, — bet viņš? Ja jau ir tāds muļķis, lai tad iet pie svešiem pelņā, lai dzen to vecis projām, — es vēl palīdzēšu... lai vai kā — zemi neatdošu.._. Ak tāds tu man esi! Gribēji man sadot pa purnu, pa vārtiem izsviest, par to, ka gribēju ar tevi dalīties... ka atnācu kā pie brāļa ar labu vārdu! Ak tāds tu man esi! Aha^viens gribi visu sagrābt! Nesagaidīsi! Visus manus aprēķinus tu izvilki, — bet gan es tevi, maita, tā saspiedīšu, ka drudzis vien tevi kratīs!“ Viņš iedegās arvienu vairāk, jo viņu sagrāba trakas dusmas par to, ka Anteks tā nodomus uzminējis, to vien lūko, nodos viņu vecim. No tā viņš baidījās par visu vairāk.

„Vajaga aizsteigties priekšā!“ viņš beidzot nosprieda un, neskatoties uz to, ka bijās no Anteka, atgriezās pie Borinārn.

„Saimnieks mājās?“ viņš jautāja Vitekam, kas pašā mājas priekšā svieda ar akmeņiem ezerā peldošām zosīm.

„Kā tad, mājās! Laikam aizgāja lūgt dzirnavnieku kāzās...“

„lešu pretīm, — varbūt sastopamies!“ kalējs nodomāja un devās uz dzirnavu pusi, bet pa ceļam vēl iegriezās mājās un lika sievai labāk uzģērbties, paņemt bērnus un tūliņ, tikko iezvana pusdienu, iet pie Anteka.

„Viņš jau tev pateiks, kas jādara! .. Pati nekā nedari un neizdomā, tādēļ ka tu esi muļķe, bet tikai, ja ieva-jagās, — sāc raudāt, krīt tēvam pie kājām un lūdzies... un klausies labi, ko tēvs saka, un ko uz priekšu runās Anteks ...“ Viņš ilgi to mācīja, bet pats skatījās pa logu, vai neredz tos uz tilta.

„iegriezīšos dzirnavās: vai putraimi gatavi.“ Viņam nebija pacietības gaidīt mājās.

Viņš soļoja lēni, apstājās un pārdomāja... „Un jāsaka, kas lai zin, ko viņš tur sadara? Izlamāja mani, bet pats darīs, kā teicu... tas ari labi, ka sieva būs klāt... un ja neizdarīs — salamāsies... tēvs viņu izdzīs ...“

„Tā vai tā, tomēr es noraušu sev kaut ko...“ viņš jautri iesmējās, saberzēja rokas, uzmauca cepuri un aizpogāja svārkus, jo pūta vējš un no ezera nāca nepatīkams aukstums.

„Būs salnas, vai ari atkal lietus!“ viņš nočukstēja, uz tilta apstādamies un raudzīdamies debesīs ... Mākoņi peldēja zemu, — brūni, smagi, itkā netīri, nemazgātam aitu pūlim līdzīgi. Lzers dobji rūca un dzina brīžiem viļņus pret krastiem, uz kuriem, šur tur starp melniem, salīkušiem alkšņiem un izplūkātiem vītoliem, sārtojās sievas, kas mazgāja dažādas lupatas: abpus ezeram vāles vien klaudzēja. Celi bija tukši, tikai zosis veseliem bariem kašņājās pa bieziem dubļiem, pa grāvjiem, kas bija piebērti kritušām lapām un mēsliem, un bērni kliedza māju priekšās. Gaili sāka dziedāt uz žogiem, itkā uz kādu pārmaiņu.

„Dzirnavās es tos ātrāk sagaidīšu!“ viņš nočukstēja un soļoja lejup.

Bet Anteks pec kalēja aiziešanas tik cītīgi sāka griezt salmus, ka viss nogrima šinī darbā un līdz pusdienai sagrieza tik daudz, ka Kuba, no meža pārbraucis, iesaucās:

„Te jau pietiks veselai nedēļai! Nu — nu!“ viņš brīnījās tik skali, ka Anteks atjūdzās, nosvieda kasti, izstaipījās un iegāja istabā.

„Lai notiek, kas notikdams, bet šodien man vajaga parunāt ar tēvu,“ viņš nolēma ... „Blēdis viņš un Jūdass, bet, varbūt, runā lieti... protams, viņš meklē ari savu labumu ...“ viņš domāja par kalēju un paraudzījās tēva galā, bet tā ari atsprāga atpakaļ: tur sēdēja ap divdesmit bērnu un visi skali pa balsieniem korī lasīja ... Rochs tos mācīja, uzmanīgi sekodams, lai neblēņojas ... Viņš staigāja tiem apkārt, pātaru krelles rokā_ turēdams, klausījās, dažreiz kādam izlaboja, brīžiem parāva aiz auss, pagla-stīja kādu, bieži atsēdās un pacietīgi izskaidroja, kas katra vietā uzrakstīts, atprasīja, un bērni, itkā tītari, kad tos sakaitina, steidzās atbildēt visi kopā ... Un tik skali, ka varēja sadzirdēt pat otrā galā ...

Hanka gatavoja pusdienu un sarunājās ar savu tēvu, veco Bilicu, kas te reti iegriezās, jo bija vecs un tikko kustējās.

Tas sēdēja pie loga un ar acīm vēroja istabu, paraudzīdamies te uz bērniem, kas klusi kvernēja kaktā, te uz Hanku... Viņš bija gluži sirms, lūpas tam trīcēja, bet balss bija kā putnam, un krūtis pastāvīgi čerkstēja.

„Pabrokastoji, vai?“ Hanka klusi prasīja.

„1... taisnību sakot — Veriņa aizmirsa man iedot... un es ari neatgādināju, nē...“

„Veriņa pat suņus mērdē badā, — tie bieži atnāk šurp pie manis paēsties!“ viņa teica, vēl vairāk tādēļ, ka jau no pagājušās ziemas dusmojās uz vecāko māsu par to, ka viņa pēc mātes nāves pievāca visu, kas tai palika, un negribēja atdot. Viņas gandrīz vairs netikās viena ar otru.

„Nu, viņiem jau ta iztikšana tada pavaja..vecis klusi aizstāvēja. „Stachs ērģelniekam labību kul — tur ari paēd un vēl divdesmit kapeikas dabū ... maja tik daudz ēdēju, ka pat tupeņu nepietiek ... Protams ... ka tiem divas govis un pieniņš... sviestu un sieru viņa nes uz pilsētu, kādu grasīti dabū par to ... bet bieži piemirst iedot man ēst... nav jau brīnums ... tik daudz bērnu ... auž lindrakus... vērpj un strādā kā vērsis ... vai tad man daudz vajaga? .. tikai laikā un katru dienu ._.. tā ...“

„Nu, ja tev pie tās kuņas tik slikti, pārnāc pavasarī pie mums ..

„Es taču nesūrojos, nepārmetu ... tikai... tikai.. balss viņam piepeši aizrāvās.

„Paganītu zosis, bērnus pieskatītu ...“

„Es jau visu darītu, Hankiņ, visu...“ viņš klusitiņām čukstēja.

„Istabā vieta ir, — ieliksim gultu, lai tev silti būtu .

„Es jau ari kūtī, vai pie zirgiem gulētu, tika[ pie tevis_, Hankiņ, tikai neatgriezties, tikai...“ viņš rīstījas_ lūdzošā balsī, un no viņa iekritušam, sasarkušam acīm saka ritēt asaras ... „Atņēma man pēli, — neesot ar ko bērnus apsegt ... protams... viņi sala, es jau pats tos guldīju pie sevis... bet kažoķelis nonēsājies, nemaz nesilda... atņēma ari gultu ... bet manāgalā auksti... ne pagalīti malkas nevēl paņemt... katru ēdiena karotīti pārmet... dzen ubagot... bet man jau nav jaudas: tikko pie tevis at-vilkos...“

„Kungs Dievs! Kādēļ tad tu mums nekā neteici, ka tev tik slikti? ..“

„Kā lai saka ... meita... viņš labs cilvēks, bet ar-vienu pelņās ... kā lai saka...“

„Velna māte! Pusi zemes paņēma, pusi majas un visu, — un nu tevi aizdzen! Vajaga iet pie tiesas! Vajadzētu dot tev paēst, malku un apģērbu, cik uziet, bet mes — divpadsmit rubļus gadā, jo mēs taču ari paradu izmaksājam ... vai nav tiesa?“

„Tiesa! Jūs esat labi, protams... T>et ari jusu trīs-

desmit kapeikas, ko es savām bērēm glabāju, viņa man izvīla... bija jādod ... kā gan ne ... meita ..Viņš apklusa un sēdēja sauss, salīcis, drīzāk vecai skaidu čupai līdzīgs nekā cilvēkam.

Pēc pusdienas, tikko ienaca kalējiene ar berniem un sāka apsveicināties, viņš paņēma sainīti, ko tam slepus iesēja Hanka, — un palēnām aiztipināja.

Borina pusdienā neieradās.

Kalējiene tamdēļ apņēmās gaidīt vai līdz naktij; Han-ka novietoja pie loga stāvus, vēra šķietā metus un tik, lai gan nedroši, laiku pa laikam iesprauda pa vārdam sarunā, ko veda Anteks ar māsu; viņš izlēja savas bēdas, un viņa tam piebalsoja, bet ilgi tas nevilkās, jo ieradās Ja-gustīnc un sāka itkā bez kāda nolūka stāstīt:

„Nāku no ērģelnieka, biju veļu mazgāt... Tur tikko ieradās Matīss ar Jagusi aicināt kāzās. Nākšot! Protams, savs pie sava! Bagātnieku jau pie bagātnieka velk ... Ksendzu ari aicinājuši...“

„Un ksendzu ari? ..“ iesaucās Hanka.

„Kā tad, vai gan šis kāds svētais? Aicinājuši, teicis, ka varbūt nākšot... Kādēļ gan ne?_ Vai tad līgava nav laba, vai tad ēdamā un dzeramā nebūs papilnam? Dzirnavnieks ar dzirnavnieci ari apsolījušies — kopā ar meitu. Olio—ho! Tādas kāzas vēl nav bijušas kopš Lipci pastāv! Ēs to labi zinu, jo mēs ar dzirnavnieku leveli gatavosim ēdienus. Cuku_ viņiem Ambrozijs jau nokāva, taisa desas ...“ Viņa pēkšņi apklusa, jo neviens ne runāja, ne ari ko jautāja. Visi sēdēja saīguši. Tad viņa visos uzmanīgi nolūkojās un iesaucās:

„Jus uz kaut ko taisāties!“

„Taisāmies vai netaisāmies, — tā nav tava darīšana!“ kalējiene noteica tik strupi, ka Jagustīne apvainojās un iegāja otrā gala pie Juzes, kas novietoja solus un krāģī-šus: bērni bija jau izklīduši, bet Rochs aizgājis uz sādžu.

„Protams, ka tēvs sev nekā nežēlos,“ kalējiene runāja bēdīgā balsī.

„Vai tad viņam kas trūkst,“ teica Hanka, bet izbijusies apklusa, jo Anteks uz to stingri paskatījās. — Un viņi sēdēja gandrīz kiusu ciešot un gaidīja; brīžiem iebilst kāds vārdu — un no jauna iestājas dziļš, smags, nemierpilns klusums.

Pagalma un majas priekša Viteks ar berniem trieca tādas nebēdības, ka Lācis rēja un māja vien drebēja.

„Naudas jau ari viņam, laikam, papilnam: arvienu šo to nārdod, bet vai tad kur izdod? .

Anteks uz šiem māsas vārdiem atbildes vietā atmeta ar roku un izgāja no istabas svaigā gaisā; viņam istabā bija garlaicīgi, nemiers un bailes viņā pieauga — viņš pats nesaprata kādēļ; gaidīja tēvu un nevarēja sagaidīt, tomēr pats sevī priecājās, ka tas tik ilgi vēl nerādās. „Tevi nenospiež zeme, bet Jaguse!“ viņš atcerējās kalēja vakardienas vārdus... „Melo kā suns!“ viņš iesaucās nevaldāmās dusmās. Sāka bakstīt no ārpuses sienu. Viteks tarn pienesa no čupas sausas lapas, viņš tās bāza spraugā un piebikstīja ar skaidām, rokas drebēja, un Anteks meta darbu pie malas. Viņš pieslējās pie sienas un caur kailiem, bezlapu kokiem raudzījās pāri ezeram, uz Jaguses māju viņā pusē ... Nē, ne mīlestība viņā auga, bet naids un tūkstots ļaunu domu, tā ka viņš pats par sevi brīnījās. „Kuņa, draņķe, šis pasvieda kaulu — šī tūliņ nācēja!“ viņš domāja. Tam pēkšņi uzmācās atmiņas, izpeldēja nez’ no kurienes, no šiem kailiem laukiem, no ceļiem, no rūsganiem un bāliem dārziem, — sagūstīja tā sirdi, traucās smadzenēs, zibēja priekš acīm ... Pat piere tam nosvīda, acis iekvēlojās, un pa visu miesu pārskrēja trīsas — ugunīgas! .. Eh, tur dārzā... un toreiz — mežā... un kopējā atgriešanās no pilsētas ...

„Jēzus!“ viņš pat sagrīļojās, jo piepeši taisni savā priekšā ieraudzīja viņas kvēlo, kaisles apdvesto seju, viņas zilās acis un šīs sulīgās lūpas, tik sārtas, tik tuvas, ka viņš sajuta to elpu, tās vēdināja tarn savu siltumu... Un šī klusā, trauslā, mīlā un kaislē drebošā balss ... Autos ... Antos... Viņa pieliecās tam pavisam tuvu, un viņš jau juta to visu pie sevis: viņas krūtis, viņas rokas, viņas kājas .. Viņš izberzēja acis un aizdzina prom šīs vilinošās ainas — un viss viņa mežonīgais niknums gaisa sirdī, kā gaist un aiztek ledus, pilīte pēc pilītes, kad pavasara saule to kausē — un no jauna pamodās mīla, un savu ērkšķoto galvu pacēla grūtsirdība; tik briesmīga grūtsirdība, ka skrej vai ar galvu sienā un rēc, rēc.

„Kaut pats velns visu to parautu!“ viņš iesaucās, nākdams pie sajēgas, ātri paraudzījās Vitekā: vai kaut ko nenoprot? ..

Trīs nedēļas viņš jau staigāja ka drudzī, gaidīdams kaut kādu brīnumu, — un nekā nespēja izdomāt, nekā aizkavēt! Vai vienreiz vien tam ienāca prātā bezprātīgas domas un nolūki — un viņš skrēja viņu satikt? Vai vienu vien nakti, lietū un aukstumā viņš nostāvēja kā suns tās mājas priekšā? Viņa nenāca, izvairījās, jau iztālēm grieza tam ceļu! ..

„Ja ne, tad ne!“ Un ar vienu vairāk viņš saniknojās uz to un uz visiem! Viņa pieder tēvam, tā tad sveša, vienaldzīga kā suns bez mājas, zaglis, kas atņem viņiem zemi — visdārgāko mantu. Ja tā, kaut ar rungu viņu nositīšu!

Vai viņš bieži neiedomājās iet pie tēva un teikt: tu nevari precēt Jagnu, jo viņa ir mana! Bet no bailēm tam mati uz galvas cēlās stāvus: ko sacīs vecis, ļaudis, visa sādža?..

Bet Jaguse būs viņa pamāte, gandrīz vai māte... Kā tas var būt? Kā? .. Tas taču būs grēks, grēks! .. Viņš pat baidījās domāt par to, sirds tam pagura neizprotamās briesmās, bailēs par varbūtēju bargu Dieva sodību... Un nevienam to neatklāt, noslēpt sevī kā kvēlošu ogli, kā dzīvu uguni, kas dedzina līdz raudām ... Nē, cilvēks to nevar izciest!

Un jau pēc nedēļas būs kāzas ...

„Saimnieks nāk!“ pēkšņi iesaucās Viteks. Anteks pat nodrebēja no izbī[a.

Jau krēšloja.

Krēsla nolaidās pār sādžu kā vēl neatdzisuši un no paslēptām oglēm sārti pelni. Gaisma izdzisa, bālēdama brūnos mākoņos, kurus vējš dzina uz vakariem un tur sablīvēja milzīgos kalnos. Pieņēmās aukstums, zeme sastinga, gaiss kļuva skarbs un vēss kā pirms salnām un tik šķidrs, ka skaidrāk varēja dzirdēt lopu maurošanu un solu troksni, kad tos dzina no dzirdīšanas; vārtu un aku vindu čīkstoņa, sarunas, bērnu klaigas, suņu rejas — spalgi lidoja pāri ezeram; šur tur jau logos iemirdzējās ugunis un meta ūdenī garas, saplosītas, drebošas ēnas, bet pāri mežam pacēlās liela, sarkana, apaļa mēness ripa — tā izstaroja sārtu blāzmu itka meža biezoknī kaut kur trakotu ugunsgrēks.

Borina pārģērbās darbdienas drēbēs un izgaja pagalmā saimniekot, apraudzīja zirgus, govis, iegāja klētī un pat pie sivēniem, sadrāza par kaut ko Kubu un pie tās pašas reizes ari Viteku: kādēļ teļi izgājuši no aizgalda un staigā starp govīm? Un kad viņš atgriezās sava gala — tur to jau visi gaidīja ... Klusēja, tikai visas acis pacēlās tam ienākot — un acumirklī nolaidās: Borina nostājas vidū, paraudzījās apkārt un izsmejoši jautāja:

„Visi? Taisni kā pie tiesas!“

„Ne pie tiesas, bet atnācām pie tevis ar lūgumu.. kalējiene nedroši ierunājās.

„Kādēļ tad tavējais nav atnācis?“

„Viņam steidzīgs darbs: palika mājā

„Tā ... darbs ... tā ...“ viņš viltīgi iesmejas, nometa svārkus un sāka vilkt nost zābakus. Visi klusēja, nezinādami, kā sākt. Kalējiene ieklepojās un apsauca bērnus, kas sāka draiskoties. Hanka sēdēja pie sliekšņa un baroja zēnu, un pati nemierpilnu skatu raudzījās Anteka seja. Viņš sēdēja pie loga, pārdomāja, kas jāsaka, un viss drebēja nepacietībā un uztraukumā. Vienīgi Juzīte mierīgi pie krāsns tīrīja kartupeļus, meta ugunī žagarus un, nekā nesaprazdama, visos ziņkārīgi nolūkojas.

„Runājiet: ko vajaga?“ Borina skarbi sacīja, klusuciešanas sakaitināts.

„Nu lūk ... runā, Antek ... atnācām šī noraksta dē[...“ kalējiene murmināja.

„Noraksts ir izgatavots, un svētdien kazas... To es jums pasaku.“

„To jau mēs zinām un tadel nenācām ...“

„Kādēļ tad?“

„Tu norakstījis veselus sešus morgus!“

„Tādēļ — es tā gribēju, un gribēšu — norakstīšu tūliņ vai visu!“

„Kad viss bus tavs, tad tikai norakstīsi!“ sacīja An-

teks.

„Kam tad tas pieder? Kam?“

„Mums, bērniem.“

„Tu esi dumjš kā auns! Zeme — mana, un es darīšu ar to, ko gribēšu!“

„Vai nu darīsi, vai nedarīsi..

„Tu man aizliegsi, tu?“

„Es, mēs visi, ja ne — tad tiesa tev aizliegs!“ iesaucās Anteks. Viņam nebij spēka ilgāk valdīties, un tā niknums izlauzās uz aru.

„Tu man draudi_ar tiesu, ko? Ar tiesu? Aizbāz labāk rīkli, iekams vēl neesmu sadusmojies, citādi nožēlosi!“ Borina kliedza un metās tam virsū ar dūrēm.

„Mēs sevi nejausim muļķot!“ Banka iespiedzās, kājās uzlēkdama.

„Ko tu gribi? Atnesusi pūrā līdz vecas lupatas un trīs morgi smilšu, bet drīksti te rēkt?“

„Tu pat tikdaudz Antekam nedevi, pat mātes atstāto daju, bet strādājam mēs tev kalpu vietā kā vērši.“

„Par to jūs ievācat ražu no trim morgiem.“

„Bet apstrādājam tev divdesmit un vēl vairāk.“

„Ja jau jums grūti — ejiet, meklējiet, kur labāk.“ „Mēs meklēt neiesim! Te mūsu mājas! No tēvu un tēvu tēvu laikiem!“ Anteks skali iesaucās.

Vecis tā vien nozibsnlja uz to ar acīm un nekā neatbildēja; atsēdās pie krāsns un tā sāka dauzīt ar kruķi pagales, ka dzirkstis vien šķīda. Viņš bija nikns, uguns apspīdēja tā seju un mati bez apstājas krita uz acīm, kas spīdēja kā meža kaķim... Viņš vēl sevi savaldīja, lai gan tikko turējās ... _

Istabā iestājās ilgstošs klusums, tā ka bija dzirdamas tikai nopūtas un ātrā elpošana. Hanka klusi šņukstēja un šūpoja bērnu, kas sāka raudāt.

„Mēs jau neesam pret kāzām, ja gribi — precies ...“ „Un ja jūs pretotos, — man tas laikam būtu no liela svara...“

„Tikai norakstu ņem atpakaļ,“ Hanka ierunājās caur asarām.

„Vai klusēsi? To vien zin, maita, smilkstēt kā kuņa!“ Borina ar tādu sparu iemeta kruķi ugunī, ka pagales izsprāga uz grīdas.

„Tu sevi drusku pievaldi, tas tev nav nekāds skuķis, kam pēc patikas vari uzbļaut!“

„Bet kādēļ tad viņa bļauj?“

„Viņai ir tiesība, jo katram sava manta jāaizstāv!“ Anteks kliedza arvienu stiprāk.

„Ja jau vēlies — noraksti, bet pārējo atdod mums,“ klusi ierunājās kalējiene.

„Muļķe! Edz’ tik, sāk jau manu mantu dalīt. Jūsu žēlastības maizē jau nu neiešu ... Tas ir viss! ..“

„Mēs nepiekāpsimies. Mēs prasam taisnību.“

„Nu, kad grābšu koku — sadošu jums taisnību...“

„Pamēģini tikai pieskarties, — kāzas vairs nesagaidīsi ...“

Un viņi sāka lamāties, vēzīties viens pret otru, draudēt, sist ar dūrēm pa galdu, kliegt, atgādināt visas savas bēdas un nepatikšanas. Anteks saniknojās un aizmirsās tiktāl, ka viņa dusmas lauzās uz āru un tas laiku pa laikam nogrāba veci aiz pleca, vai spranda — un bija gatavs jau gāzt... Bet vecis vēl valdījās, negribēdams saplūkties, atgaiņāja Anteku, uz viņa lamām atbildēja maz, — lai nekristu visas sādžas un kaimiņu apsmieklā. Abas sievietes raudāja un elsoja bez apstājas, bērni spiedza, — un istabā sacēlās tāda brēka, troksnis un raudas, ka Kuba ar Viteku no pagalma tuvojās logiem ... Bet saprast viņi tomēr nekā nesaprata, jo visi kliedza vienā laidā un beidzot, kad tiem aptrūka jau balss, tikai gārdza lamādamies un draudēdami. Hanka no jauna sāka izmisumā raudāt, piespiedās pie sienas un kliedza mežonīgā, asaru pilnā balsī:

„Mums jaiet pasaulē ubagot! .. Ak Kungs, mans Dievs, Jēzus Kristus! .. Strādājām kā vērši... dienu un nakti... kalpu vietā... un kas tagad?., tevi Dievs sodīs par to, ko tu mums nodari! .. sodīs ... Veselus sešus morgus norakstījis ... un drēbes, kas mātei palika ... krelles ... visu ... un kam viss tas? kam? .. kādai tur cūkai, kaut mūsu posta dēl ta pažobelē nosprāgtu tārpiem par barību, vazaņķe tāda, netikle! .“

„Ko tu teici?..“ ierēcās vecis, mezdamies tai virsu.

„Ka viņa ir netikle un vazaņķe! — to jau zin visa sādžā, visa pasaule ... visi...“

„Tu drusku lēnāk par viņu: citādi tavs pauris šķīdīs pret sienu! Lēnāk...“ un viņš sāka to purināt, bet Anteks jau piesteidzās, aizstājās tai priekšā un ari saka kliegt:

„Un es atkārtoju, ka viņa ir vazaņķe, netikle! Jā, es! Un gulējis ar to ir katrs, kas gribējis! Es! ..“ viņš bez jēgas kliedza, un runāja visu, kas iešāvās prātā. Bet nebeidza, jo galīgi satrakotais vecis tā iesita viņam pa seju, ka tas ar troksni atsitās ar galvu pret stikla skapīti un ar to kopā nogāzās zemē... Tad ātri uzlēca, asinīm noplūdis, un metās uz tēvu.

Tie gāzās viens otram virsū kā traki suņi, sagrāba viens otru un vazāja pa istabu, grūstīja, sita viens otru pret gultu, pret lādēm, pret sienām, tā ka kauli vien brakšķēja. Sacēlās neaprakstāma brēka, sievietes gribēja tos izšķirt, bet viņi nokrita uz grīdas — un tā, savienoti visa sava naida un savstarpējo apvainojumu varenībā, viņi plēsa viens otru, sita, žņaudza ...

Laime, ka kaimiņi tos drīzumā izšķīra un nelaida vienu otram klāt...

Anteku aiznesa otrā galā un aplēja ar ūdeni: viņš bija bez atmaņas aiz noguruma un zaudētām asinīm, jo uz stikliem bija sagriezis seju.

Vecim nekas nekaitēja; tikai drusku bija saplēstas drēbes un saskrāpēta seja, visa zila no dusmām ... Viņš izlamāja un aizdzina ziņkārīgos kaimiņus, aizslēdza durvis uz priekšnamu un nosēdās pie krāsns ...

Bet nomierināties nevarēja: visu laiku tam stāvēja prātā par Jagnu sacītais, — un grieza sirdī itkā ar nazi.

„Es tev to nepiedošu, suns, — nepiedošu!“ viņš sava sirdī nozvērējās. ,,Edz’ tik, par Jagusi...“ bet tūliņ tam iešāvās prātā ari tas, ko ari viņš ne vienu reizi vien par to bija dzirdējis, ko runāja agrāk, un uz ko viņš nebija griezis nekādu vērību. Viņam palika karsti, itkā smacēja, bija tā kā nepatīkami... „Nav tiesa: protams, — pļāpās un skauģi!“ viņš skaļi iesaucās, bet arvienu vairāk atcerējās dažādās runas. „Nu kā tad! Ja jau miesīgs dēls to saka, kādēļ tad lai citi nerej? Maita!“ Bet šīs atmiņas to dedzināja kā uguns ...

Un kad Juzīte iznīcināja kautiņa pēdas un beidzot, lai ari vēlu, pasniedza vakariņas, viņš nobaudīja kartupeļus un nolika karoti: nevarēja norīt.

„Zirgiem barību iesviedi?“ viņš jautaja Kubam.

„Kā citādi?“

„Kur Viteks?“

„Aizskrēja pēc Ambrozija, lai apskata Anteka galvu; seja tam sapampusi kā pods,“ viņš piezīmēja un tūliņ ari aizgāja, jo spīdēja mēness un viņš šinī naktī gatavojas iet uz mežu, medībās... „Nelieši! Trako aiz tauku pārpilnības, — tādēļ ari kaujas]“ viņš rūca.

Ari vecis devās uz sādžu, un lai gan logos biia uguns, pie Jagnas neiegriezās: atgriezās no pašām durvīm un aizsoļoja pa ceļu uz dzirnavu ousi.

Nakts bija auksta, gaiša, zeme bija viegli sasalusi. Mēness stāvēja augstu un spīdēja tik spoži, ka viss ezers laistī-jās kā dzīvsudrabs, koki uz tukšā ceļa meta garas, šūpojošas ēnas. Bija jau vēls, ugunis majas izdzisa, tikai izbalsinātās māju sienas rēgojās caur kailajiem dārzu kokiem; klusums un nakts apņēma visu sādžu, klabēja vienīgi dzirnavas un vienmuļi urdzēja ūdens ... Matīss staigāja gan uz vienu, gan uz otru ezera malu un nezināja, ko iesākt... Viņš nevarēja apmierināties; kur nu to, — vēl niknāk to nomāca naids un dusmas; beidzot viņš iegāja krogā, aizsūtīja pēc voita un dzēra gandrīz līdz pusnaktij, bet skumjas nenodzēsa ... tikai stingri kaut ko apņēmās.

Nākošā dienā no rīta, tikko piecēlies, viņš iegāia otrā galā; Anteks gulēja; viņa seja bija vēl apsieta ar asiņainu lupatu, bet viņš drusku piecēlās.

„Vācieties tūliņ no manas mājas laukā, lai ne smaka nepaliek!“ Borina uzkliedza. „Vēlies karu, vēlies_ tiesu — ej pie tiesas, sūdzi mani, meklēsavu. Cik esi iesejis — vasarā novāksi, bet tagad — pazudi! Lai manas acis jūs vairs neredzētu! Dzirdi?“ viņš ierēcās, jo Anteks piecēlās, bet nekā neatbildēja un sāka bez steigas apģērbties ...

„Tā ka līdz pusdienai būtu jau projām!“ vēl reiz no priekšnama uzkliedza Borina.

Anteks neatbildēja ari uz to, itkā nekā nebūtu dzirdējis ...

„Juzīt, pasauc Kubu, lai iejūdz ratos ķēvi un lai aizved viņu mantu, kur tie grib!“

,,Ei, ar Kubu nav labi: guļ uz nārām un sten. Saka, ka nevarot piecelties, — klibā kāja sāpot...“

,,Edz’ tik, šim kāja sāp! Sliņķis, iedomājies izgulēties ...“ un viņš pats apdarīja visus rīta darbus.

Bet Kuba no tiesas bija saslimis; kad Borina jautāja, viņš nestāstīja, kas tam kaiš, — teica tikai, ka slims, un tā pūta un stenēja, ka zirgi zviedza, piegāja pie nārām, ostīja un laizīja tā seju, un Viteks bez apstājas nesa tam spainītī ūdeni un slepus skaloja strautiņā asiņainas lupatas... •

Vecis to nepamanīja, jo visu laiku vēroja, vai Anteks ar sievu gatavojas uz aizbraukšanu, vai ne.

Un viņi gatavojās.

Bez kādas brēkas, bez lamām, bez strīdiem — kārtoja, iznesa savu mantu, sasēja saiņos; Hanka no sāpēm paģība. Anteks ar ūdens palīdzību dabūja to pie samaņas un skubināja, — tikai ātrāk aiziet no tēva acīm, tikai ātrāk...

Zirgu viņš aizņēmās no Klemba (tēva zirgu nevēlējās) un aizveda mantas pie Hankas tēva, pašā sādžas galā, — tur, vēl aiz kroga .

No sādžas atnāca divi saimnieki ar Rochu priekšgalā. Viņi mēģināja tos samierināt, bet ne dēls, ne tēvs negribēja par to ne dzirdēt.

„Pamēģinās, cik salda brīvība un paša maize,“ vecis atbildēja.

Anteks neatbildēja nekā uz pierunājumiem, tikai pacēla dūri un tā izlamājās, tik briesmīgi piedraudēja, ka Rochs pat nobālēja un piegāja pie sievām, kas krietnā vairumā bija salasījušās gan pie sētas, gan pagalmā, lai palīdzētu Hankai, bet galvenais — visiem dzirdot paraudātu, paspricdelētu un šādus tādus padomus dotu ...

Kad Juzīte noraudājusies pasniedza tēvam ar Rochu pusdienu, tie jau ar pēdējām mantām un bērniem izbrauca pa vārtiem uz _ce[u ... Anteks pat neatskatījās uz māju, tikai pārkrustījās, smagi nopūtās, uzsita zirgam, atbalstīja krietni piekrautos ratus, — un aizgāja kā mironis, balts kā papīrs; acis viņam kvēloja dusmās, bet zobi klabēja kā drudzī... Viņš neteica ne vārda; Hanka vilkās pakal vezumam, vecākais zēns ķērās mātei lindrakos un brēca pilnā rīklē; jaunāko viņa turēja pie krūtīm, bet pati dzina govi, zosu pūli un divus liesus sivēniņus — un tā raudāja, tā lamājās, tik stipri šņukstēja, ka no mājām iznāca ļaudis un pavadīja tos kā uz bērēm.._.

Pie veča ēda pusdienu drūmi klusēdami.

Uz lieveņa rēja vecais Lācis, skrēja līdzi vezumam, no jauna atgriezās un gaudoja... Viteks to sauca, bet suns neklausīja, skraidīja pa dārzu, apošņāja pagalmu, ieskrēja Anteka istabā, to pāris reizes apstaigāja, izskrēja priekšnamā, ierējās, iesmilkstējās... tad pieglaudās Ju-zītei un sāka skraidīt no jauna kā apdedzis. Viņš atsedas dārzā un raudzījās ar nesaprotošu skatu, beidzot pietrūkās, ievilka asti un aizjoņoja pakal Antekam ...

„Rau, ari Lācis tiem aizgāja līdz ..

„Atgriezīsies! Sāks gribēties est, tad atgriezīsies, nebaidies, Juzīt...“ vecis laipni runāja. „Neraudi, muļķe! Sakārto viņu galu, būs kur Rocham dzīvot. Pasauc Ja-gustlni, viņa tev palīdzēs ... Un rūpējies par saimniecību, tu tagad esi saimniece, viss uz tevis turas... jel neraudi ...“ Viņš apkampa tai galvu un glāstīja, piespieda pie krūtīm un mierināja ...

„Braukšu pilsētā — nopirkšu tev zābakus.“ „Nopirksi, tētiņ? tiešām nopirksi?“

„Nopirkšu, un vēl kaut ko tev nopirkšu, esi tik laba meitiņa, neaizmirsti saimniecību!“

„Tad nonērc ari drēbi svārkiem, tādu ka Nastusci.“ „Nopirkšu, meitiņ, nopirkšu ...“

„Un lentas, tikai garas, — citādi man nebūs uz tavām kāzām.“

„Ko vien tev vajaga — saki, un viss tev bus, viss!“

XI

„Guli, Jagus?“

„Vai tad es varu? Pamodos jau gaismai svīstot, tas vien pa galvu maisās, ka šodien jau kāzas .. . neticami...“ „Tu skumsti, meitiņ, vai?“ vecene jautāja klusāk, ar biklu cerību sirdī.

„Par ko gan lai skumstu? Tikai žēl, ka jāaiziet no tevis, savā saimniecībā ...“

Vecene neatbildēja, apslāpēja pēkšņi uznākušās bēdas, piecēlās no gultas, kaut kā apģērbās un aizgāja uz stalli modināt dēlus. Viņi drusku bija aizgulējušies pēc vakarējā meitnieka. Jau sen bija gaišs, rīta blāzma gremdēja zemi sudrabotā, sarmas mirdzošā valgumā, rīta pusē kvēloja austra, itkā kāds visas debesis būtu nokaisījis degošām oglēm.

Dominikiene priekšnamā nomazgājās un klusi staigāja pa istabu, bieži noraudzīdamās Jagnā, kuras galvu gultā tikko varēja saredzēt caur krēslu, kas vēJ_ pildīja istabu ... „Guli vien, meitiņ, guli! .. tu pie mātes pēdējo reizi,

pēdējo!“ viņa domāja ar maigumu un mocošām skumjām, kas bez apstājas tai mācās virsū. Negribējās ticēt, ka tiešām tas šodien notiks, — un viņai vajadzēja visu to sev atgādināt... Viņa taču pati visu to bija gribējusi, un tagad, un tagad ... to sagrāba itkā bailes un tā satricināja, ka viņa saliecās no bēdām un apsēdās uz gultas... Borina — cilvēks labs, cienīs to un pāri jau nedarīs. un Jaguse vedīs viņu, kurp gribēs, jo vecis bez viņas nekā cita neredz ...

Nē, viņa nebaiļojās par to, ne par to ... Pabērni! Tas tas galvenais! .. Kādēļ Anteks bija jāpadzen? Lūk, tagad ļaunosies un meklēs vien, kā atriebties! .. Bet ja nepadzītu — Anteks būtu turpat tuvumā: grēks, vai vēl kas nelabāks no tā vien iznāktu! .. Kungs Jēzus! Ne ar ko vairs nevar palīdzēt! .. Abi jau uzsaukti, vepris nokauts, viesi saaicināti... Tik daudz jau padarīts ... Noraksts guļ lādē... Nē, nē! Kas būs, tas būs — bet pāri darīt tai neļaušu, kamēr vien dzīvošu! .. — viņa noteikti nodomāja un atkal aizgāja sakliegt dēliem, kādēļ tie neceļas.

Istabā atgriežoties, viņa gribēja pasaukt Jagnu, bet Jaguse bija aizmigusi: no gultas nāca vienmērīga, klusa elpošana, un veceni no jauna sāka nomākt dažādas šaubas un skumjas, tās itkā vanagi cirtās ar nagiem sirdī, plēsa un kliedza bailēs un nemierā. Viņa nometās pie loga ceļos, pagrieza sasarkušās, iekaisušās acis pret rīta blāzmu un ilgi, karsti lūdzās. Piecēlās, — jau stiprināta un uz visu gatava.

„Jagus! Celies, meitiņ, jau laiks! Ievelc tūliņ atskries uz vārīšanu, tik daudz vēl darba!“

„Laiks labs?“ Jaguse jautāja, smago galvu paceldama.

„Un kāds vēl, — viss tā laistās no sarmas! Tūliņ lēks saule ...“

Jagna sāka ātri apģērbties. Vecene tai palīdzēja, ilgi kaut ko pārdomāja un beidzot teica:

„Un vēl tev teikšu, ko jau ne vienu reizi vien esmu sacījusi... Borinu vajaga cienīt... viņš ir labs cilvēks ... nevazājies ar katru, kas pagadās... lai nesāk atkal par tevi mēļot... cilvēki — taisni kā suņi... to vien meklē, lai iekostu! Tu klausies, meitiņ?“

„Dzirdu, dzirdu,_ tikai tu tā runā, itkā man pašai nemaz saprašanas ncbutu ...“

t

„Labs padoms nevienam nav lieks ... Atmini ari to, ka nevajaga rūkt uz Borinu, bet laipni un mīli... Vecais vienmēr tā ātrāk padodas nekā jaunais ... Kas zin, varbūt pieraksta tev zemi vēl, un iebāž azote naudiņu!“

„Pēc tā es nedzenos,“ Jagna dusmodamās norūca. „Tāpēc ka esi jauna un dumja ... Bet paskaties visā sādžā, uz visiem cilvēkiem, -— tad redzēsi, par ko ķildojas, kādēļ strādā, par ko rūpējas! Tikai de[ zemes, dēl mantas! Vai tev būtu bijis labi bez piešķirta zemes gabala, bez mātes zemes, ko? Ne jau tādēļ Dievs Kungs tevi radījis, lai tu ietu darbos un badotos! Nē! Un priekš ka gan es visu mūžu esmu plēsusies? Tevis dēl, Jagus! Tagad palikšu viena kā pirksts ...“

„Vai tad puiši ari aiziet? Taču paliek?“

„Man no viņiem tik daudz prieka, — ka no vakarējas dienas!“ vecene iesaucās un apraudājās.

„Bet ar pabērniem tev labi jāsadzīvo!“ viņa piemetināja, acis slaucīdama.

„Juzīte — laba meitenīte, Gžela no zaldātiem vel tik drīz nepārnāks ... bet...“

„No kalēja un kalējienes piesargies ...“

„Viņi jau ar Matīsu diezgan labi sadzīvo .

„Kalējam tur ir savs aprēķins, jā! Es sakšu to uzmanīt ... Vissliktāk ir ar Anteku, jo viņi negrib izlīgt... vakar ari tētiņš gribējis samierināt... nekas neiznācis ...“ „Tas viss tādēļ, ka Matīss kā nikns suns: ka’ tik varētu izdzīt viņus no mājas!“ Jagna dedzīgi iesaucās.

„Ko tu, Jagus, ko tu? Anteks taču parvisiem sliktāk tevi aprunājis, grib atņemt ari zemi, lamājies un tadas lietas par tevi sarunājis, ka kauns atkārtot!“

„Anteks par mani? Tevi ir piemānījuši, lai sažūst viņu nolādētās mēles! ..“

„Kāpēc tad tu viņu aizstāvi, ko?..“ vecene bargi jautāja._

„Tāpēc, ka visi pret viņu! Es neesmu izbadojies suns, kas katram skrien pakal, lai tikai dabūtu maizes gabalu! Es labi saprotu, ka viņam gril} pāri darīt...“

„Tu jau viņam, laikam, ari norakstu atdotu... vai?“ Bet Jagna nepaspēja atbildēt: asaras straumēm plūda pār vaigiem un viņa tikai ieskrēja blakusdstabiņā, aizvēra aiz sevis durvis un ilgi raudāja ...

Dominikiene to netraucēja, tai sirdi zagās jauns nemiers... Tikai laika nebija pārdomām: atnāca Ievele, priekšnamā jau strādāja dēli, visu vajadzēja sakārtot un ķerties pie pēdējās pošanās ...

Uzlēca saule un diena ātri ritēja uz priekšu.

Naktī bija salis krietni, peļķes uz ceļiem un ezera krasti bija pārvilkti ar ledu, un pat paši mazākie mājlopi nevarēja nostāvēt uz kailsala.

Palika siltāks, žogmalēs un ēnā vēl arvienu sirmojās sarma, bet no jumtiem pilēja mirdzošas krellītes, un pār mitrākām vietām cēlās bāli tvaiki kā dūmu mutuli. Gaiss bija tik skaidrs, ka apkārtējie lauki bija redzami kā uz delnas, bet mežs likās tik tuvu, ka varēja atšķirt katru koku.

Pie zilām un zemām debesīm nebija neviena mākonīša.

Uz labu laiku netaisījās: gar mājām klejoja vārnas un dziedāja gaili.

Tā bija svētdiena, un lai gan zvani vēl nesāka zvanīt uz dievkalpojumu, — tomēr visa sādža jau rūca kā bišu strops. Pussādžas posās uz Borinas un Jagnas kāzām.

Caur sarmas pārklātiem dārziem no mājas uz māju skraidīja meitenes ar lentu pušķiem, dažādiem lindrakiem un rotām ...

Mājās valdīja īsts pošanās, pielaikošanas un rotāšanas drudzis, pa atvērtiem logiem un durvīm skanēja jautras balsis, un brīžiem jau kāzu dziesmiņas ...

Ari Dominikienes mājā bija tāds troksnis un ņudzeklis, ka jau tādā dienā pienākas.

Māja bija no jauna izbalsināta; kaļķi no mitruma bija drusku nobiruši, — tomēr jau iztālēm tā krita acīs, jo bija izgreznota kā uz Vasaras svētkiem. Dēli jau vakar bija sasprauduši uz jumta, sienu šķirbās un kur vien varēja priežu zarus, bet visu pagalmu, no ceļa līdz priekšnamam, nokaisījuši skujām: smaržoja kā sils pavasarī.

Skaisti bija uzposta ari iekšpuse.

_ Otrā galā, kur bija dažādu mājas lietu pieliktuve, kurējās uguns. Ievelc un dzirnavnieku kalpone ar kaimiņieņu un Jagustīnes palīdzību gatavoja ēdienu.

No pirmās istabas visas liekās mantas sanesa pielik-tuvē, tā ka palika vienīgi svētbildēs, bet puiši novietoja gar sienām stiprus solus un garus galdus.

Ari istaba bija no jauna izbalsināta, izmazgata, krāsns aizklāta ar zilu aizkaru, — visus griestus un no vecuma nomelnējušās sijas Jaguse bagātīgi izgreznoja ar mežainēm, kas bija izgrieztas no papīra. Matīss parveda no pilsētas krāsainu papīru, un viņa izgrieza no tā raibus riņ-ķīšus, puķes, dažādus divus: kā suņi trenc aitas, bet gans ar koku skrien tiem pakai, pat veselu krusta gājienu ar ksendzu un baznīcas karogiem, ar svētbildēm, — un daudz dažādas lietas, vai visas atminēsi: un viss tik līdzīgs un veikli pagatavots kā patiesībā. Vakar, meitnieka, cilvēki brīnīt brīnījās. — Viņa mācēja vēl kaut ko labāku taisīt: ko sadomā, uz ko paskatās — tūliņ ari iztaisa... Un Upcos nebija nevienas mājas bez viņas izgriezumiem ... Blakus istabiņā viņa drusku uzposās un iznāca pielīmēt izgriezumus gar sienām zem svētbildēm, jo citur vairak nebija vietas.

„Jagus! Met taču šīs muļķības pie malas, paskaties, vai nenāk jau brūtganbrāļi... Tūliņ sāks lasīties cilvēki, muzikanti jau staigā pa sādžu... bet viņa te niekojas ...“

„Pagūšu, jau pagūšu ...“ viņa īsi atteica un tūliņ ari pameta līmēšanu: trūka pacietības... — Nokaisīja grīdu egļu skujām, apklāja galdus ar smalku audeklu, sakārtoja blakus istabiņu, sarunājas ar brāļiem, izgaja lauka un ilgi raudzījās tālē! Un nejuta sevī nekāda prieka, nekādā. Tikai domāja, ka izdancosies, noklausīsies muziķu un dziesmas, — un tas viņai loti patika ... Viņa bija ka diena, gaiša, starojoša, bet pateicoties rudenim, — mēma un nedzīva. Ja viņai viss neatgādinātu to, ka šodien kazas, viņa būtu gluži piemirsusi. Vakar Borina tai uzdāvināja astoņas koraļļu virknes, — visas, kas bija palikušas tam no nelaiķes ... Koralli gulēja lādītes dibenā, viņa tos pat nepielaikoja ... Viņai nebija gar tiem nekādās daļas, viņai ne gar ko nebija šodien nekādas daļas ... Tikai aizbēgt kaut kur tālāk, kur acis redz... bet kurp? Vai viņa to zināja? Viss viņai riebās, bet galva neatlaidīgi urbās mātes stāsts par Anteku... — Kā viņš var to aprunat, viņš? .. Viņa nespēja tam ticēt. Negribēja ... Jo viņai pat raudāt gribējās! .. Bet varbūt?.. Vakar, kad viņa skaloja ezera veļu, tas pagāja garām un pat nepaskatījās! Un kad no rīta viņa gaja ar Borinu pie grēku sūdzēšanas,

— satika to pie baznīcas ... Viņš nogriezās no ceļa, itkā no traka suņa ... Varbūt? .. Nu, ja viņš tāds, tad lai rej, lai rej! ..

Viņa saka sašust pret viņu, bet pēkšņi to sagrāba atmiņas par to vakaru, kad atgriezās mājās no Borinas pēc kāpostu tīrīšanas, iegremdēja viņu kā ugunī, pārņēma tās dvēseli tik valdonīgi, pamodās viņā tik skaidri, ka viņa nezināja, kur likties... Un ne no šā, ne no tā teica mātei:

„Zini, tu pec kazam man matus neapgriez!“

,,Edz’ tik^ ko iedomājusi! Gudriniece! Vai tas maz dzirdēts, ka pēc kāzām meitenei neapgriež matus!“

„Bet pie muižniekiem un pilsētās neapgriež!“

„Tiesa, jo tām to vajaga viņu izvirtībai: lai vieglāk piekrāptu ļaudis un izdotos par jaunkundzēm! Edz’ tik, grib ievest jaunu kārtību! Lai muižnieku meitiņas ērmojas par apsmieklu, lai staigā kā žīdenes ar savām krēpēm: pašu ziņa kļūt par muļķēm, bet tu — saimniekmeita jau no tēvu un tēvu tēvu laikiem, nevis kaut kāda tur pilsētas lupata,

— tādēļ tev jādara tā, kā Kungs Dievs nolicis, kā arvienu pie mums dara ... Pazīstu jau šos pilsētas izgudrojumus, pazīstu... Nevienu vēl tie uz labu nav noveduši! Pa-kulienes meita aizgāja kalpot uz pilsētu ... Kas tad bija? Voits stāstījaLka kanclejā itkā pienācis papīrs, ka nožņaugusi bērnu, sēž cietumā ... Lūk, ari Voiteks, Borinas radinieks no māsas puses; nostrādājās pilsētā tiktāl, ka tagad staigā pa sādžām maizes gabalu lūgdamies ... Priekš tam pašam bija Vuļkā saimniecība, zirgi, maize — līdz kaklam ... iegribējās baltmaizes — bet palika tam vecuma dienām tarba ar spieķi...“

Bet Jagna neklausījās gudros piemēros, un par to, ka mati jāgriež, — pat iepīkstēties neļāva ... Viņu pierunāja Ievelc, — un tā jau bija gudra, pazina ne vienu vien sādžu, gadu no gada staigādama ar dievlūdzējiem uz Čen-stoehovu, — lai gan pēc sava prāta, ecēdamās un izsmiedama, pabalstīja ar’ Jagustīne, — un beidzot noteica: „Atstāj vien bizi, atstāj: ievajadzēsies — aptīs to Bo-rina sev ap roku, — stingrāk tevi saturēs, dūšīgāk ar rungu apstrādās ... tad jau pati nogriezīs ... Pazīstu tādas...“ Vairāk tā nepaspēja: viņu sauca Viteks, jo pec tam, kad Anteku ar ģimeni padzina, viņabija pārgājusi pie Borinām: Juzīte nespeja viena tikt gala ar saimniecību. Viņa palīdzēja Ievelei gatavot, bet katru minūti skrēja mājup: vecis šinī dienā ne par ko nedomāja, Juzīte no paša rīta posās kalēju mājā, bet Kuba vēl arvienu gulēja slims.

„Nāc ātrāk: Kuba tevi sauc,“ zēns skubināja.

„Vai viņam sliktāk?“

„Nūjā: tā bļauj un vaid, ka uz ceļa var dzirdēt!“

„Tūliņ eju. Balodītcs, tikai paskatīšos, kas ar to un acumirklī būšu atpakaļ!“

„Jagus, tev ari jāpasteidzas, tūliņ atnaks draudzcnī-tes,“ māte skubināja.

Bet Jaguse nesteidzās, staigāja ka miega, nosēdās uz sola, pēkšņi piecēlās un sāka kārtot, bet darbs slīdēja no rokām, un viņa ilgi stāvēja, bezdomīgi raudzīdamas_ loga. Dvēsele viļņoja kā ūdens un bieži atsitās pie atmiņam ka pie akmens.

Māja kļuva arvienu trokšņaināka, laiku pa laikam at-sfkrēja nez’ kādas krustmātes, radinieces, kaimiņienes un pēc vecas parašas nesa vistas, baltas maizes klaipus, kūkas, sāli, miltus, sālītu gaļu, vai pat papīriņa^ sudraba rubli, — visu kā pateicību par ielugumu uz kazam, lai saimniecei tik daudz nebūtu jāizdod.

Viņas iedzēra ar veceni pa glāzītei saldā, spriedelēja, brīnījās un ātri izklīda_1

Bet Dominikiene rūpējās bez apstajas: uzmanīja ēdienus, piekopa, rīkoja, visu redzēja, visu nokārtoja un bieži skubināja dēlus, jo tie slinkoja. Un katrs no tiem pie pirmās vajadzības skrēja uz sādžu pie voita, jo tur bija jau salasījušies muzikanti un brutganbraļi...

Uz agro dievkalpojumu reti kāds aizgaja, tētiņš sirdījās, ka kāzu dēļ atraujas kalpot tam Kungam, — un tā bija taisnība, jo ļaudis saprata, ka tādas kazas katru svētdienu nenotiek.

Tūliņ pēc pusdienas sāka braukt viesi no kaimiņu sādžām.

Saule bija jau pusdienai pāri un izstaroja bālu rudens gaismu: zeme margoja, itkā ar rasu pārklāta,_logi dega ugunīs, ezers spulgoja un laistījās, ceļa grāvjos ūdens mir-dzeja ka stikls, visa pasaule bija dziestošās rudens gaismas un pēdējā siltuma piesātināta.

Dobjš, mēms klusums tina zeltīto zemi.

Diena spilgtijuzliesmoja un lēni dzisa.

Lincos viss rūca kā gada tirgū.

Tikko iezvanīja vakara lūgšanu, muzikanti no voita sabira uz ceļa.

Pa priekšu gāja vijole ar fleitu pārī, bet aiz tiem tinkšķēja sietiņš ar zvaniņiem un jautri murmināja ar lentām izrotātais bass.

Aiz mūzikas gāja precinieki un seši brūtganbrāļi.

Un visi jauni puiši, noauguši stalti kā priedes, tieviem vidukļiem, platiem pleciem, kaislīgi dejotāji, pārdroši runātāji, dūšīgi ķildnieki, — tādi tev ceļu negriezīs: visi dzimti saimniekdēli.

Gāja pa ceļa vidu čupā, plecu pie pleca, — zeme vien dimdēja zem kājām. Un viņi bija tik jautri, svētdienīgi un izgreznoti, ka tā vien laistījās saulē strīpainās bikses, sar-kanas vestes, lentu pušķi uz cepurēm un baltie garsvārki, kas kā spārni plīvoja vējā.

Skāņi kliedza, jautri dziedāja, veikli piesita ar kājām un gāja tik trokšņaini, itkā no vietas būtu norāvies jauns sils un laistos kopā ar viesuli.

Muzikanti spēlēja polu deju: gāja no mājas uz māju aicinat kazās; citur tiem iznesa sīvo, citur — aicināja iekšā, citur — atbildēja ar dziesmām, un visur parādījās uzposušies [audis, pievienojās tiem un gāja tālāk visi kopā un pie brūtes māsu logiem jau dziedāja vienā balsī:

Nāc, draudzen, laukā,

Kasja, nāc! ..

Dziedāja visi kopā un ar tādu spēku, ka dziesma plūda pa visu sādžu, kāzu balsis sniedzās līdz pašiem tīrumiem, līgoja pāri mežam, lidoja pa visu pasauli.

Ļaudis iznāca no mājām dārzos, pie sētām un dažs labs pat no neaicinātiem pievienojās, lai labi noskatītos un noklausītos. Un iekams tie sasniedza savu ceļa mērķi, salasījās gandrīz pussādžas un ielenca tos veselā pūlī, tā ka nācās iet lēnāk; bērni neskaitāmos baros ar kliedzieniem un dziesmām skrēja pa priekšu.

Noveda viesus līdz līgavas mājai, nospēlēja tiem un devās pie līgavaiņa.

Un Viteks, kas ar lentām pie vestes cienīgi staigaja kopā ar brūtganbrāliem, aizjoņoja papriekšu.

„Saimniek, muzikanti ar brutganbraliem nak!“ viņš sauca pa logu un aizskrēja pie Kubas.

Uz lieveņa sāka jautri spēlēt, tanī pat acumirklī_ iznāca Borina, atvēra durvis līdz galam vaļā, sasveicinājās un aicināja ieiet istabā, bet voits ar Simonu paņēma to zem rokas un aizveda taisni pie Jagnas, jo laiks bija doties uz baznīcu.

Viņš gāja ātri un bija pat brīnums, cik viņš izskatījās jauns, apgrieztiem matiem, tīri noskuvies, kāzu uzvalkā, — viņš bija skaists kā reti kāds, un pateicoties savai gaitai un augumam, bija redzams jau iztālēm; viņa seja spulgoja lepnumā; viņš jautri smējās ar puišiem, pļāpāja, bet visvairāk ar kalēju, kas bez apstājas līda tam acīs.

Svinīgi ieveda to pie Dominikienes; pūlis pašķīrās un viņi ieveda to istabā trokšņaini, ar muziķu un dziesmām.

Jaguses nebija: to vēl sievietes ģērba cieši aizslēgtā un uzmanīgi apsargātā blakus istabiņā; puiši dauzīja durvis, meklēja dēļos šķirbas un lakstojās ap brūtes māsām; spurkšķēšana, smiekli un sieviešu spiegšana skanēja tiem par atbildi.

Māte ar dēliem saņēma viesus, pacienāja ar sīvo; vecākos viņa nosēdināja uz soliem un visu uzmanīja, jo salasījās tik daudz cilvēku, ka istabai nevarēja cauri iziet: stāvēja priekšnamā un pat pagalmā. Ne jau šādi tādi viesi, nē. Visi dzimti saimnieki un paši bagātākie — Bo-rinu un Pačesu radi; pazīstami bija sabraukuši pat no attālākām sādžām.

Protams, ka nebija ne Klembu, ne Vincerku, ne šādu tādu plukatu un sīkmaņu, kas iet pelņās un saietas ar veco Klembu...

Ne viņi šī goda cienīgi, ne lūgti, ne aicināti.

Pēc neilga laika atvērās blakus istabiņas durvis un •ērģelniece ar dzirnavnieci izveda Jagusi istabas vidū, brūtes māsas to apstāja kā vaiņags, — visas tā izgreznotas un tik skaistas, ka līdzinājās — puķēm ne puķēm, bet viņa par visām staltāka kā visskaistākā roze stāvēja vidu, visa baltā zīdā, spalvās, lentās, sudrabā un zeltā, — kā svētbildē, ko nes krusta gājienā; visi uzreiz apklusa: ta apstulba un brīnījās viesi.

,,Eh! Kamēr pastāv Polija — nav bijis par to skaistākas!“

Pirmie attapās brūtganbrāli un rāva visā spēkā: Jaguse, no mātes atvadies!

Spēlē, vijol\ lustīgāk!

Jaguse, no brāļiem atvadies!

Spēlē, fleita, lustīgāk!

Borina iznāca priekšā, paņēma to aiz rokas un viņi nometās ceļos, bet māte pārkrustīja tos ar svētbildi, sāka svētīt un apslacīt ar svēto ūdeni; Jaguse raudādama nogāzās mātei pie kājām, pēc tam noliecās ari citu priekšā, lūdza piedošanu un no visiem ardievojās.

Sievietes paņēma viņu aiz rokām, apkampa un laida no rokas rokā; visas kopā apraudājās, bet par visām vairāk raudāja Juze, jo viņa iedomājās mirušo māmiņu.

Izgāja laukā, sastājās pienācīgā kārtībā un devās kājām uz priekšu, jo līdz baznīcai nebija tālu.

Muzikanti gāja papriekšu un ērģelēja no visa spēka.

Aiz viņiem brūtgānbrāļi veda Jagusi; viņa gāja noteikti, smaidīja caur asarām, kas vēl drebēja tai skropstās, izgreznota kā ziedošs kociņš un itkā saule pievilka visu skatus; mati tai bija sapīti virs pieres, tajos augsts vainadziņš no zelta drātīm, pāva spalvām un rosmarina zariņiem, no vainadziņa pār pleciem nolaidās garas lentas visādās krasās, lidoja tai līdz un laistījās kā varavīksna; no vidus biezās krokās krita balti svārki, ņieburs no de-besszila atlasa, izšūts zeltā, krekls ar platām piedurknēm, uz kakla — grezna apkakle ar gaišzilu caurvilktu lentīti, dzintars un koralli veselām virknēm karājās uz krūtīm.

Aiz viņas meitenes veda Matīsu.

Kā mežā aiz staltas Hepas stāv platzarainais ozols, tā viņš soļoja aiz Jaguses, gūžas grozīdams un raudzīdamies uz ceļa malām: viņam likās, ka pūlī pavīdēja Anteks.

Bet aiz viņa gāja Dominikiene ar preciniekiem, kalējs ar sievu, Juze, ērģelniece un cienīgākie viesi.

Un pašās beigās no vienas ceļa malas līdz otrai gāzās līdz visa sādža.

Saule jau bija pie rieta, slīdēja virs meža, sarkana, liela, un gremdēja visu ceļu, ezeru un_ mājas asiņainā gaismā, kāzinieki lēni soļoja šinī gaismā, acis žilba no šīm lentām, pāvu spalvām, ziediem, sarkanām biksēm, apel-sinsārtiem lindrakiem, lakatiem, baltiem kaftaniem: gāja lēni un šūpojās vējā, itkā dobe, kas pārklāta izplaukušiem ziediem, un dziedāja, — jo brūtganbrāli atkal un atkal vilka smalkām balsīm:

Brauca, brauca vezmi,

Pēc Jaguses rauda! ..

Hei! ..

Dominikicne visu ceļu šņukstēja, raudzījās meitā kā svētbildē un nedzirdēja nekā, ko ar to runāja.

Baznīcā Ambrozijs jau uz altara iededzināja sveces.

Priekšiņā drusku apstājās, sarindojās pāros un tuvojās altarim, jo no ģērbkambara jau iznāca ksendzs.

Laulāšana pagāja ātri, jo ksendzs steidzās pie slimnieka. Un kad nāca laukā no baznīcas, ērģelnieks sāka laist vaļā uz ērģelēm tādas mazurkas, rāvienus un kūleņus ka kājas pašas sāka cilāties un kāds no kāziniekiem tik tikko nesāka dziedāt: labi vēl, ka pie laika attapās.

Mājup atgriezās jau bez kādas kārtības, gāja pa visu ce[u, kā kuram patika, — un trokšņaini, jo brūtganbrāli ar meičām tā rēca, itkā tiem dzīviem plēstu ādu nost.

Dominikicne aizsteidzās ātrāk, un kad pienāca pie mājas vira jau uz sliekšņa sagaidīja jaunos ar svētbildi un sālsmaizi; atkal apsveicināšanās, apkampšanās un aicināšana istabā!

Priekšnamā atskanēja mūzika un katrs, tikko pārkāpis slieksni, apķēra ap vidu pirmo sievieti, kas ceļā gadījās, un svinīgi iegāzās ar to istabā, — un tur jau kā čūska, visās krāsās laistīdamās, vijās un locījās pāru rinda, griezās, cēli gorījās, piesita papēžus, šūpojās — un soļoja, slīdēja, viļņoja pāris aiz. pāra, viens aiz otra, itkā gaišs, vējā līgojošs rudzu lauks, piebērts magonēm un rudzu puķēm ... — bet priekšā, pirmā pārī — Jaguse ar Borinu.

Drebēja sveču ugunis, kas dega uz plauktiem, drebēja māja likās, — sienas sagāzīsies no šī pūla un no spēka, ko izstaroja dejotāji.

Iekams beidza, izgriezās pamatīgi.

Tad mūzika sāka spēlēt pirmo deju jaunajai sievai, kā no senseniem laikiem parasts.

Viesi sadrūzmējās cieši gar sienām un piepildīja visus kaktus, bet puiši stājās lielā lokā, kurā viņa sāka dejot Asinis tai ieviļņojās, spīdēja zilās acis un sasārtušā sejā mirdzēja baltie zobi; viņa lidoja nepiekusdama, visu laiku mainīja dejotājus, jo kaut vai vienu riņķi viņai vajadzēja izdejot ar katru loka dalībnieku.

Muzikanti spēlēja, ka vai rokas tirpa, bet Jaguse dejoja kā tikko iesākusi; viņa kļuva tikai sārtāka un griezās tik strauji, ka lentas šņākdamas lidoja tai līdz, sitās apkārtējiem sejās, bet svārki, dejas virpulī sacelti, piepildīja visu istabu.

Un puiši aiz lielas patikas dauzīja dūres uz galdiem un nebēdīgi kliedza.

Tikai pašās beigās viņa paņēma jauno vīru. Borina uz to jau bija sagatavojies: metās kā lūsis tai klāt, apķēra ap vidu un uz vietas sagrieza viesuļa riņķī, bet muzikantiem uzsauca:

„Laižiet pa mazuriski, puiši, un visā spēkā!“

... Tie rāva vaļā — un apkārt viss sāka vārīties.

Bet Borina tikai ciešāk apkampa Jagnu, atsvieda svārku stērbeles uz rokas, sakārtoja cepuri, piesita ar papēžiem un sāka riņķot kā viesulis!

Eli! un kā viņš dejoja, dejoja! joņoja uz vietas, griezās, tā sita ar papēžiem, ka no grīdas skabargas vien lēca, te iekliedzās, te grieza un lidināja Jagusi, tā ka viņi saplūda vienā muskulī un riņķoja pa istabu kā vārpsta ar kodeļu; vējš un spēks tā vien versmoja no viņiem.

... Muzikanti rāva ārprātīgi, kā izmisumā, mazoviešu garā.

Visi sadruzmejas durvīs, kaktos, apklusa un izbrīna noskatījās, bet viņš dejoja neapkustoši un arvienu pārgalvīgāk, — daži jau nespēja valdīties, kājas pašas cilājās, — un tikai taktī sita līdz, karstākie paķēra meiču un laidās dejā, nekā vairs nevērodami!

Lai gan Jaguse bija spēcīga, tomēr padevās un sāka slīdēt tam no rokām: tikai tad viņš meta mieru un aizveda to uz blakus istabu.

„Ja jau tev tāds ķēriens — tad esi mans brālis un pirmās krustabās aicini mani par krusttēvu!“ dzirnavnieks sauca, to aiz pleciem saķerdams.

Viņi tūliņ karsti apkampās; mūzika apklusa un sākās mielasts.

_ Dominikiene ar dēliem, kalējs, Jagustīne — dzīvi šaudījās ar pilnām pudelēm un glāzēm rokās un sadzēra ar katru atsevišķi. Juze ar sievām iznēsāja sietos maizes gabalus un saldos cepumus.

Troksnis auga arvienu lielāks, jo katrs skaļi runāja savu, un visi ar patiku ķērās pie glāzēm, lai kārtīgi izmantotu kāzas.

Bet blakus istabiņā, ko apgaismoja no ērģelnieces atnestā lampa, salasījās saimnieces ar ērģelnieci un dzir-navnieci priekšgalā; tās cienīgi sasēdās uz lādēm un soliem, kas bija pārklāti ar segām, sūca caur zobiem medu un delikatļ knieba pirkstiem saldās kūkas gabaliņus; tikai retumis kāda no tām iebilda pa vārdam: visas uzmanīgi klausījās, ko dzirnavniece stāstīja par saviem bērniem.

Pat priekšnamā bija drūzma, pūļiem līda ari otrā galā, un Ievelei nācās tos izdzīt, jo cītīgi gatavojās uz vakariņām; ēdienu gardās smaržas jau izplatījās pa visu māju; vienam otram jau nāsis kutēja.

Jaunieši izskrēja laukā, pagalmā, uz velēnu soliņiem; nakts bija auksta, klusa, zvaigžņota, — un, lūk, viņi atvēsinājās un trakoja, cik jaudas, apkārt viss drebēja vienos smieklos, spiegšanā un skriešanā: ķerstīja cits citu pa dārzu un veči pa logiem tiem sauca:

„Puķītes meklējat? Kad tikai meitas ko citu nepazaudē pa nakti!“

Bet vai viņos kāds klausījās?

Priekšistabā saķērušās staigāja Jaguse ar Nastusju Golub; laiku pa laikam viņas spurdza no smiekliem un viena otrai kaut ko čukstēja pie auss._ Vecākais Domini-kienes dēls Šimeks bez apstājas skatījās uz tam, no Nast-kas acu nenolaizdams, un pie pirmās izdevības piesteidzās tai klāt ar degvīnu, atņirdza zobus un sāka sarunāties.

Kalējs, saposies kā pāvs, melnā kaftanā un garās biksēs, rāvās par visiem dedzīgāk, netrūka nekur, ar visiem sadzēra, parunāja, pacienāja, prātoja un skrēja no vienas puses uz otru, lai skaties vai kur — visur_bija redzama viņa rūsganā galva un vasaras raibumiem pārklātā seja.

Jaunieši padejoja pāris reizes, bet bez lielas patikas un ne visai ilgi, jo arvienu raudzījās, vai vakariņas jau gatavas.

Vecie sarunājās; voits, jau iedzēries, runaja arvienu skaļāk, bolīja acis, sita ar dūri uz galda un plātījās:

„Jums to saka voits, — tā tad ticiet. Es esmu ierēdnis, man pienāca papīrs ar pavēli sasaukt tautu un norēķināt no katra morga tik un tik daudz naudas skolai..

„Tu sev, Pēter, rēķini vai pa piecniekam no morga, bet mēs nedosim ne graša!“

„Nedosim!“ kāds iesaucās.

„Klusēt, kad priekšniecība runā!“

„Mums tādas skolas nevajaga!“ teica Borina. „Pareizi, ka nevajaga!“ pārējie korī atkārtoja._

,,Edz’ tik, Volā skola ir, trīs ziemas mani bērni nogāja, — un kas tur par jēgu? neprot pat lūgšanu no grāmatas nolasīt... tāda mācīšanās neder ne velnam L .“

„Lai lūgšanas māte māca, skola nav -lugšanam. Es jums to saku, voits!“

„Bet priekš kā tad?“ no sola uzlēkdams, iekliedzas kāds Volas iedzīvotājs.

„Es, voits, jums teikšu, tikai klausāties kā nākas... tūlip, pirmkārt...“ bet viņš nepabeidza, jo Šimons kliedza pāri visai istabai, ka žīdi jau visu pārdoto mežu izmērījuši un, to vien skaties, sāks cirst: gaida tikai salu un ragavcelu. _

„Lai mēro, — ar ciršanu pagaidīs ...“ Borina noteica. „Sūdzēsim policijas priekšniekam.“

„Tas neko nelīdzēs, priekšnieks vienmēr ir muižnieka pusē, jāiet tik visiem kopā un jāizklīdina strādnieki.“ „Nevienu eglīti neļausim nocirst!“

„Iesniegsim sūdzību tiesā.“

„Iedzer labāk, Matīs, uz manu veselību, tagad nav laika spriedelēt! Dzērumā jau pat Dievam viegli draudēt!“ dzirnavnieks sacīja, ieliedams. Viņam nepatika šīs sarunas un draudi, jo viņš bija ar žīdiem nolīdzis zāģēt dēlus savā dzirnavu dēlu zāģētavā.

Izdzēra un piecēlās no savām vietām, jo sāka jau rīkoties uz vakariņām un celt uz galdiem dažādus traukus.

Tomēr saimnieki nerimās spriest par mežu,_ta bija vipu sāpīgākā vieta. Un, lūk, tie sadrūzmējās barā un, no dzirnavnieka slēpdami, nosprieda sanākt pie Borinas un kaut ko nolemt... Bet nebeidza, jo ienāca Ambrozijs un tūliņ tiem pievienojās. Viņš bija nokavējies, jo braucis ar tētiņu pie slimnieka uz Krasnovu aiz divām sādžām trešajā, — un nu sāka cītīgi dzert, lai pārējos panāktu... Tikai nepaguva, jo vecākās sievietes jau korī sāka dziedāt:

Nāciet, draugi, kāzās smuki priecināt,

Aiciniet pie galdiem labus ļaudis klāt.

Brūtganbrāļi uz to atbildēja, ar soliem dauzīdami:

Esam aicinājuši, — lūk, kur visi sēd,

Dodiet gardu galu, lai to nostu ēd!

Un visi nesteidzoties sāka tuvoties galdam un nosēsties uz soliem.

Protams, — pirmā vietā jaunais pāris, bet abās pusēs tiem blakus — pirmie viesi pēc cieņas, pēc bagātības un vecuma, beidzot ar meitenēm un bērniem: visi tikko atrada vietu, lai gan galdi stāvēja gar trim sienām.

Nenosēdās vienīgi brūtganbrāļi, tiem bija jāapkalpo, un muzikanti.

Troksnis apklusa, ērģelnieks stāvēdams skāņi nolasīja lūgšanu, — vienīgi kalējs tam skaitīja līdz, itkā saprazdams latiņu valodu, — bet tad visi izdzēra pa glāzītei, uz veselībām un ari, lai labāk garšotu.

Vārītājas kopā ar padraudzenēm sāka iznēsāt milzīgas bļodas ar kūpošiem ēdieniem un dziedāja:

Mēs rīsa zupu nesam —

Tur vista spalvaina!

Un nesot otru ēdienu:

Te jums kliekas — paskatiet!

Ēdiet tās un slavējiet!

Muzikanti apsēdās pie krāsns, klusītiņām uzspēlēja dažadas dziesmiņas, lai edējiem labāk garšotu.

Eda cienīgi, lēni, gandrīz klusēja, jo tikai reti kāds izmeta vārdu, — un istabu piepildīja tikai čapstināšana un karošu klabēšana; kad jau bija mazliet ieēduši un apmierinājuši sākotnējo izsalkumu, kalējs atkal laida pudeli apkārt, pie kam klusiņām sāka sarunāties cits ar citu pāri galdiem.

Vienīgi Jaguse neēda gandrīz nekā. Velti Borina viņu spieda, apkampa un cienāja kā bērnu: viņa nevarēja pat norit gabalu gaļas,_— pārāk jau bija nogurusi un ari karsti tai bija; viņa dzēra tikai aukstu alu, laida skatu ap istabu un tik tikko klausījās uz Borinas iečukstējumiem:

„Jagus’, vai esi apmierināta, ko? Tu mans jaukumiņ! Jagus’, nebaidies, tev būs tik labi pie manis, kā ir pie māmiņas nebija labāk ... Būsi lielmāte, Jagus’, lielmāte ... pieņemšu tev meitu, lai tu sevi par daudz nenopūlētu... tu redzēsi! .viņš runāja klusi un mīļi raudzījās tai acīs, vairs ļaudīm nepiegriezdams vērību, kaut gan viņu jau dzirdami vilka uz zoba.

„Kā runcis lavās pie taukiem.“

„Nu, ir jau ar’ garda.“

„Vecis tev izgrozās un kājām mīņājas, — īsti kā gailis!“

„Izpriecāsies vecais blēdis, izpriecāsies!“ voits kliedza.

„Kā suns salā,“ īgni norūca vecais Šimons.

Visi ierēcās, bet melderis gulās gandrīz vai uz galda un sita ar dūri no prieka.

Vārītājas dziedāja atkal:

Treknu putnu vārījām,

Labiem ļaudīm — uzēdām!

„Jagna, noliecies, — es tev kaut ko teikšu,“ voits sacīja, paliecās aiz Borinas, kuram blakus sēdēja, un ieknieba viņai sānā: „sauc mani kūmās!“ viņš iesaucas smiedamies un aplūkoja to kārām acīm. Viņa tam briesmīgi patika. Jagna tumši nosarka, bet_ sievas ierēcās smieklos un ņēmās zobot zīmīgām atjautām un dot padomus, kā jaapietas ar vīru.

„Pēli katru vakaru sildi krāsns priekšā.“

„Galvenais, trekni baro, — bus stiprs ...“

„Un biežāk spēlējies ar viņu, skaujies ap kaklu.“

„Lsi tik laipnāka ar viņu: viņš ies tev pakaļ, kur vien gribi!“ Tā viņas ieteica cita pēc citasļ tādas vienmer mēdz būt sievas, kad iedzērušās ļauj mēlēm vaļu.

Visa istaba iedrebējās no smiekliem, bet viņas tā palaida mutes, ka melderiene sāka tās apsaukt, lai iedomājot taču par meitenēm un bērniem; ērģelnieks atkal no savas puses aprādīja, ka liels grēks set kārdināšanu un dot sliktu piemēru.

„Tāpēc ka,“ viņš pratoja, „mums ir teicis Kungs Jēzus Kristus ar svētajiem apustuļiem, — un tas viss latiņu grāmatās tā akurāt burtu pēc burta nodrukāts, — ka labak ir nokaut, nekā vest kārdināšanā, jo ja tu iekārdināsi nevainīgu bērnu, tas ir tikpat daudz, kā kad tu Mani pašu kārdinātu; tā teikts svētos rakstos, jo nesātība dzeršana, ēšanā un darbos taps bargi sodīta. To es jums, labie ļaudis, teikšu,“ viņš neskaidri murmināja, jo bija izdzēris ne vienu vai divas glāzītes vien ...

„Proties tik, bendesmais’, plēšas pūst. Skaties, negribēs ļaudīm ļaut priecāties.“

„Trinas ap mācītāju un domā, ka jau pats svēts kļuvis!“

„Lai aizbāž sev ausis ar svārkiem!“ atskanēja dusmīgas balsis: sādžā viņu neieredzēja._

„Nu ir kāzas, — tā tad nav grēks palusteties, pasmieties, kad ir priecīgi, un pakavēt laiku! To jums, labie ļaudis, saku es, voits!“

„Par piemēru teikt, pats Jēzus Kristus bija kāzās un dzēra vīnu ...“ Ambrozijs piebilda cienīgi, klusi, jo bija jau pilnā. Neviens viņu ari nedzirdēja, jo viņš sēdēja galda galā pie durvīm. Un visi sāka runāt, smieties, pieskandināt glāzes un ēst lēnāk, lai sātni pieēstos; daudzi jau palaida vaļā jostas un staipījās, lai vairāk no visa sabāztu vēderā...

Vārītājas apstaigāja ar jaunām bļodām un dziedāja: Rukšķēja, kvjeca,

Dārzus rakņāja, —

Bet tagad par visu Saimniecei maksāja!

„Nu—nu, parādīja gan, ko var!“ ļaudis brīnījās.

„Kā gan ne! Pusotra simta rubļu izmaksāja kazas.“

„Bet tās atmaksājās ar’: vai tad viņš nenorakstīja sešus morgus?“

„Jagna sēd drūma.“

„Toties Matīss blisina acis ka runcis!“

„Kā praulus, labie [audis, kā praulus.“

„Dabūs viņš vēl raudāt.“

„Nav viņš tāds, lai raudātu: drīzāk tad jau nūju grābs un ..

_ „Es to pašu voita sievai teicu, kad stāstīju par derībām.“

„Bet kālab tad nav šodien atnākusi?“

„Kā lai nāk? —šodien vai rītu dzemdēs.“

„Lai roku rnan nocērt, deru, ka drīz — līdz ko mūzika sāks krogā spēlēt, — Jagna sāks skraidīt ar puišiem.“ „Mateušs to tik vien gaida!“

„Tiešām?“

„Kā tad citādi? Laurencija sieva dzirdējusi, kā viņš krogā runājis.“

„Tadel, ka nav aicināts muzikantos?“

„Vecis gribējis, tikai Dominikicne pretojusies: visi zina, kas bijis, — kā lai pieļauj? ..“

„Visi runā, bet vai kāds ir redzējis?“

„Vai tad nu par velti runā?“

„Barteks Kazuls tos noskatījies pavasarī mežā.“ „Kazuls — zaglis un krāpnieks, tam bija darīšana ar veceni cūkas dēl, — tālab viņš aiz ļaunuma runā slikti.“ „Ari citiem ir acis, ir ...“

„Un slikti tas viss beigsies ... Redzēsiet... tas nu tā, protams, man gar to nav daļas, bet es tā domāju, ja An-tekam ar bērniem nodarīta pārestība, — nāks par to Dieva sods.“

„Pareizi: Dievs taisnību redz, bet drīz vis neteiks ...“ „Par Anteku ari šo to melsa, itkā tie vienā, otrā vietā butu manīti kopā, redzēti sarunājamies ...“ Nolaida balsis un spriedelēja arvienu dzēlīgāk, bez kādas žēlastības gānīja visu ģimeni, nepameta sveikā ari veceni, nožēloja vienīgi dēlus.

„Vai tas nav grēks? — Puiši jau ūsaini, Šimekam drīz taču bus trīsdesmit gadu, — neļauj tam ne precēties, ne no mājas iet projām, kā vien kas — kāpj sienā.“

„Tīri vai kauns: tādi puiši, bet strādā sieviešu darbus!“

„Lai tikai Jaguse nenotraipa savas rociņas!“

„Viņiem taču katram pieci morgi: varētu precēties!“ „Sādžā tik daudz meiteņu ...“

„Tava Marcicha nosēdējusies par visām ilgāk, zeme ari tiem līdzās!“

„Pieskati labāk savu Franku, ka nesaķer kaut ko no Ādama!“

„Vecene gatavā ragana — katrs to zina, bet puiši ari kā miega pūžņi!“

„Viri kā ozoli, bet baidās atlaisties no mātes brunčiem!“

„Atlaidīsies... šodien jau Šimeks Nastusjai Golub pakal vien staigā.“

„Tēvs viņiem bija tāds pats, es labi atceros, — bet vecene jaunībā nebija labāka par Jagusi! ..“

„Ābols no ābeles tālu nekrīt!“

Mūzika apklusa; muzikanti aizgāja otrā galā paēst, jo vakariņas beidzās.

Pēkšņi iestājās klusums, — itkā dievnamā Biķera pacelšanas brīdī, — bet pēc minūtes trokšņoja vēl stiprāk nekā iepriekš; viss vārījās, visi runāja vienā laidā, kliedza un pāri galdiem cits citam kaut ko iegalvoja, — tā kā cits cita jau vairs nesadzirdēja.

Beigās izredzētiem pasniedza reibinošu dzērienu ar medu un saknēm, bet pārējos bagātīgi apgādāja ar stipro degvīnu un alu.

Reti kāds ievēroja, ko viņš dzer, jo galvas gāja jau riņķī, un visus reibināja prieks. Nosēdās ērtāk, atpogāja svārkus, gulās uz galdiem. Dauzīja tā ar dūrēm, ka bļodas vien lēkāja, apkampās, ķērās pie kakla, sprieda, sūrojās, — kā brālis brālim, kā kristīts cilvēks kristītam kaimiņam.

„Grūti pasaulē! Taisnība! Cilvēkam atliek vienīgi: nobeigties un dzīvot nabadzībā ...“

„Vācaties, kuņas bērni! ..“ Zem galdiem suņi plēsās ap kauliem.

... Vienīgais prieks vēl satikties kaimiņam ar kaimiņu, pie glāzītes patērzēt, pasūroties, ja esi ko nogrēkojis, cits citam_piedot, — bet ne jau lielas pārestības, postījumus; par tādiem jāzina tiesai, liecinieki apliecina, un tad ari nospriež, kas vainīgs, kas ņe, — bet izlīgst, ja atgadās kāds nieksvai nu sievas salamājas, bērni saplēšas, — kā jau nu dzīvē dažkārt notiek ... Tādēļ taču rīko ari kāzas, lai izgaist dusmas un lai starp ļaudīm aug mīlestība un saticība!

„Kaut vai tikai pa kāzu laiku, uz vienu dienu!“

„Rītdiena atnāks pati! Ech, no likteņa neizbēgsi, varbūt tikai — zemes māmuliņā; atnāks, sagrābs tevi aiz matiem, uzmauks jūgu kaklā, sāks vajāt trūkums — un mocies, tauta, plēsies līdz asinīm, uzmani savu mantu, neizlaidi no rokām ne uz minūti, — tūliņ būsi zem riteņiem.“

„Dievs radīja cilvēkus par brāļiem, bet viņi viens otram — vilki!

,,Nc jau vilki, nē, tikai trūkums sakūda, kaitina un saceļ vienu pret otru! Tādēļ ari plēšas kā suņi gar apgrauztu kaulu!

„Ne tikai trūkums, nē: nešķīstais laiž tumsu [audis, un cilvēki nezina, kas •— labs un kas — ļauns!

„Pareizi, pareizi! Un viņš pūš dvēselē kā izplēnējušās oglēs: uzpūš kārību, ļaunumu un visus grēkus!

„Taisnība! Kas bauslībai neklausa, tam labāk patīk velna mūzika!

„Agrāk tā nebija! Bija paklausība, cienīja vecākus un mieru!

„Un katram bija tik daudz zemes, cik tas spēja apstrādāt, — gan ganības, gan pļavas, gan meži.

„Un kas toreiz dzirdēja par nodevām?

„Tie paši koki: vai kāds tos pirka?^. Aizbrauca mežā un ņēma katrs, cik grib, vai pašu labāko priedi, vai pat ozolu! .. Kas bija muižniekam, tas bija ari zemniekam.

„Bet tagad ne muižniekam, ne ari zemniekam, bet žīdam vai ari vēl lielākam neģēlim.

„Nelieši! Uzdzēru uz jūsu veselību, — uzdzeriet nu uz manu! ietiepušies vienā... Dzeriet jel! Te ir tavs un te ir mans: būtu tik taisnība! ..

„Muižnieki maitas gabali! Uz jūsu veselību! Degvīns nav grēks īstā laikā un kopā ar pašu ļaudīm, — tas radīts veselībai, iztīra asinis un aiztrenc slimības!

„Ja jau dzert, tad veselu kvartu, ja uzdzīvot, tad visu svētdienu! Un ja darbs tev ir — strādā, cik jaudas, nežēlo ne rokas, ne kājas! Bet ja gadas, ka sacīt jasaka, kāda klizma, *— kāzas, vai kāds nomirst — izlustejies» atpūties, izej cilvēkos papriecāties! Un uzbruk nelaime, — nomirst sieva, lops nobeidzas, izceļas ugunsgrēks,_— Dieva prāts — nezūdies: un ko tu, nelaimīgais, ar asaram un bļaušanu līdzēsi? — nekā; pazaudēsi tikai mieru, tā ka pat mutē nekas vairs nelīdīs! — Lūk, tādēļ, ari pacieties un ceri uz Dieva žēlastību ... Unja nogrābs tevi Kaulaina aiz rīkles, paskaties acīs, — nemēģini izrauties, nebūs tev pa spēkam, — jo viss ir Dieva rokās ...

„Taisnība! Kas sapratīs, ja Kungs Jēzus Kristus būs teicis: „Līdz šai vietai — tavs, no šīs vietas — Mans, cilvēk!

„Tā tas ir, tā gan! Augstu, itkā rūsa pie debesīm, lido Dieva pavēles, un neviens, lai tu būtu pats ksendzs, būtu gudrāks par visiem, — neviens neuzminēs tās iepriekš, iekams tās nenolaidīsies tautā kā nobrieduši graudi!

„Bet tu, cilvēk, zini tikai vienu: dari savu darāmo un dzīvo kā baušļi māca, un par priekšdienām nedomā ... Kungs Dievs visu maksās pēc nopelna un katrs saņems tikai savu dalu ...

„Ar to ari polu tauta ir pastāvējusi, un tam tā jābūt mūžīgi mūžos. Āmen!

„Ar pacietību pat elles vārtus pārvarēsi.“

Tā viņi sprieda, bieži vien iedzerdami, un katrs izteica to, kas tam bija uz sirds un kas jau sen tam bija sakāpis kaklā. Bet vairāk un skaļāk par visiem runāja Ambrozijs. Taisnība, nedaudzi viņā klausījās, jo katrs gribēja runāt un pierādīt savu, maz vērību piegriezdams citiem ... Istabā troksnis un ņudzoņa palika vēl lielāka, kad ienāca Ievelc ar Jagustīni, nesdamas brīnum grezni izpušķotu pavārnīcu. Tām sekoja un uz vijoles spēlēja muzikants, bet viņas dziedāja:

Palēnām, paklusām No galda ceļaties!

Par ēdiena taisīšanu Virtuvniecēm iemetiet!

Visi bija paēduši, pacilātā garā un drusku atmiekšķējuši no bagātīgiem ēdieniem un dzērieniem; tādēļ pavārnīcā iekrita pat dažs sudraba naudas gabals.

Tanī pat laikā sāka piecelties no galdiem un lēni izklīst: daži izgāja ieelpot svaigu gaisu, citi palika priekšnamā vai istabā un turpināja savas sarunas, citi draudzīgi apkampās, bet viens otrs jau līgojās un dūrās ar galvu sienā, vai badījās kā auns: vai tad brīnums, vakariņas tika krietni apslacītas ar degvīnu.

Pie galda palika tikai voits ar dzirnavnieku: viņi lamājās un ar pārplūstošu dedzību metās viens uz otru kā vanagi, Ambrozijs jau gatavojās tos ar degvīna palīdzību mierināt.

„Tu, nabags, zini savu slieksni un nelien virsū saimniekiem,“ voits norūca. _

Ambrozijs sarūgtināts atkapas, piespieda pudeli pie krūtīm, skaļi žēlojās un meklēja, ar ko varētu pa draugam sadzert un parunāties.

Jaunieši izbira pagalmā; daži cieši apkampušies izgāja uz ceļa papļāpāt un paplosīties; visapkārt spiedza un skrēja, ka skanēja vien;_nakts bija gaiša, mēness slīdēja pār ezeru, kas tā laistījās, ka katrs mazākais vilnītis, kas virmoja kā gaismas dzīts, līdzinājās čūskām, kas riņķveidīgi izlocās klusumā; bija krietni uzsalis, zem kājām drupa sasalušās smiltis, bet jumtus balināja sarma...

Bija jau vēls: sādžā sakliedzās pirmie gaiļi.

Pa to laiku sakārtoja istabu un gatavojās uz dejošanu.

Tikko muzikanti paēda un drusku atpūtās, viņi sāka klusi trinkšķināt, lai ātrāk sapulcinātu viesus.

Ilgi uz tiem nenācās gaidīt; gubām sagāzās istabā, jo vijoles tā aicināja dejot, ka kājas cilājās pašas no sevis, — tikai velti: puiši pēc vakariņām jutās vēl par smagiem; viens, otrs drusku pariņķo — un tūliņ izmetās priekšnamā izsmēķēt papirosu, vai vienkārši pieslieties pie sienas un pastāvēt.

Sievas Jagnu ieveda blakus istabā, Borina ar Domi-nikieni sēdēja uz velēnu soliņa, bet vecākie viesi aizņēma solus un kaktus un sarunājās; istabā palika vienīgi meitenes; viņas jokojās cita ar citu, bet tā kā tas drīz tām apnika, tad viņas sarīkoja nerātnas spēles, lai drīzāk izkustinātu puišus.

Vispirms uzveda rotaļu par lapsu, kas staigā gar upi, bez rokas, bez kājas.

Ar viļņu uz āru apgrieztā kažokā par lapsu apģērba Jaseku, pēc palamas Ačgārni; viņš bija miegapūznis un stulbenis, visas sādžas izsmiekls. Jau pieaudzis puisis, — bet staigāja muti atplētis, rotaļājās ar bērniem, uzmācās visiem meitiešiem un bija krietns plānprātiņš. Tomēr vienīgais dēls, desmit morgu zemes, — tādēļ to visur aicināja. Par zaķēnu bija Borinu Juzīte.

Kas tur bija par smiekliem, — Kungs Jēzus Kristus!

Tikko soli sper — izpleš Jaseks kājas — un bāc zemē kā klucis: viņam šāva kājas priekšā, bet Juzīte tik veikli izlocījās, pietupās un kustināja lūpas, ne dots, ne ņemts — dzīvs zaķis!

Un pēc tam gāja ,,PaipaIiņu‘\

Nastja Oolub vadīja un skrēja tik veikli, ta šaudījās pa istabu, ka nekādi to noķert: gan viņa pati līda rokas, lai tikai pagrieztos.

Un spēlēja „Cūciņu“!

Bet beigās kāds no brūtganbrāļiem, liekas — Tomeks Vachniks, tēloja stārķi: galvu apsedza ar lakatu, bet no tā knābja vietā izbāza garu koku un tik veikli parkšķināja kā īsts svētelis. Beidzot Juzīte, Viteks un citi pusaudži sāka tam dzīties pakaļ un saukt:

Kla, kla, kla!

Tava māte ellē.

Ko tā tur dara?

Velnēniem klimpas vāra.

Kāpēc vļņa tur ?

Savus bērnus nomina.

Un tie skraidīja spiegdami, slēpās kaktos kā irbītes, jo viņš dzinās tiem pakai, knāba un sita spārniem.

istaba drebēja vien no smiekliem, klaigām un skraidīšanas.

Šī rotaļa vilkās vai veselu stundu, beidzot vecākais brūtganbrālis deva tiem zīmi, lai rimstas.

Sievietes izveda no blakus istabas Jagusi, apklātu ar baltu audekla gabalu, un nosēdināja to istabas vidū, uz abras, kas bija pārklāta ar pēli: meitenes metās to itkā atkarot, bet vecenes ar vīriem neļāva. Tad meitenes nostājās tai iepretīm un skumji, itkā asarainām balsīm sāka dziedāt:

No galvas vaiņagu ņēma —

Meitas dzīvei nu ir gals.

Nevarējām tevi glābt —

Mauc nu aubi galvā.

Tad to atsedza.

Uz resnām, sagrieztām bizēm bija jau uzlikta aube, bet šinī rotā viņa izlikās vēl skaistāka, jo tā smējās un dedzīgām acīm visus aplūkoja.

Mūzika sāka lēni spēlēt, un visi viesi, veči, jaunieši un pat bērni, dziedāja „Apenīti“ kopējā, skalā, jautrā korī. Bet pēc tam, kad nodziedāja, vienīgi saimnieces aicināja to dejot. Jagustīne jau iereibusi, iecirta rokas sānos — un nu tik apveltīt to dziesmiņām:

Būtu agrāk zinājusi,

Atraitnis ka vīrs tev būs,

Būtu tevim nopinusi Kadiķīša vaiņagu!

Un citas dziesmiņas bija vēl nepatīkamākas un dzēlīgākas.

Neviens to neievēroja, jo muzikanti ēvelēja, cik jaudas, un pāri laidās dejā. Pēkšņi viss nodunēja, itkā simts spriguļu sistu pa klonu, — un pa istabu riņķoja sablīvēta laužu masa; viens gāja pakal otram, pāris pēc pāra, cits pēc cita, arvienu straujāk; atlaida svārku stūrus, līgojās uz visām pusēm, sita ar papēžiem, vicināja cepures, — un laiku pa laikam kāds uzrāva dziesmiņu, meičas uz pēdām vilka līdz... Un virpuļoja arvienu ātrāk, šūpojās taktī, rāva vaļā tik strauju, dedzīgu, aizraujošu deju, riņķī, arvienu riņķī, — ka šinī pūlī nekas vairs nebija atšķirams; un tikko vijole uzrauj nebēdīgu dziesmiņu — simts papēžu cērtas pret grīdu, simts balsu kliedz pilnā kaklā, simts cilvēku griežas uz vietas, itkā grieztu tos viesulis; dzir-dēiās vienīgi svārku, lindraku un lakatu švīkstoņa, kas plīvoja pa istabu kā raibi putni Bija pagājis jau ilgs laiks, bet viņi arvienu vēl dejoja bez pārtraukuma, bez apstājas; gnda dunēja, sienas drebēja un visa istaba vārījās kā katls, bet dejas kāre arvienu pieauga kā ūdens pēc lietus gāzes. Tā vien vēlās, tā vien plūda kaut kas pa visu istabu.

Un kad nobeidza, sāka pildīt dažādas parašas, kādas piekopi arvienu. jaunai sievai aubi uzliekot.

Vispirms Jagusei nācās apdāvināt sievas, lai tās pieņemtu to savā pulkā.

Pēc tam cita citai sekoja dažādas ceremonijas; beidzot puiši izgatavoja no neizkultiem kviešiem garu virvi un nožogoja ar to lielu loku ko meitenes modri apsargāja, b^t Jaeuse stāvēja tā vidū Kas gribēja ar to dejot tam bija jāpiekļūst klāt, jāielaužas ar varu un jādejo lokā, neskatoties uz to, ka citi ar tādām pat virvēm sita pa sāniem. Beigās dzirnavniece ar Vachnikieni sāka vākt naudu jaunās sievas aubei. Dzirnavnieks pirmais uzsvieda uz šķīvja zelta naudas gabalu, bet tad kā skanoša krusa bira sudraba rubli — un itkā lapiņas rudenī lidoja papīrīši.

Salasīja pāri par četrdesmit pieciem rubļiem!

Ne maza gūzma naudas, bet Dominikienei par to — reiz nospļauties: viņa dāvanu nekāroja, jo pašai bija visa kā diezgan, tikai patīkami, ka tik labprātīgi ziedoja Jagusei. — Tas viņu tā aizgrāba, un viņa nespēja novaldīt raudas; uzsauca saviem puišiem, lai pasniedz degvīnu un pati ķērās pie sadzeršanas, pacienāšanas, un caur asarām, kas ritēja tai pa vaigiem, skūpstījās ar radenēm un radiem.

„Dzeriet, [autiņi... dzeriet, labie kaimiņi, mani mīļie brāli... Mana sirds taisni kā pavasaris ... uz Jaguses veselību ... vēl glāzīti... vēl...“ Un viņas piemēram sekojot, kalējs sāka skūpstīties ar citiem, un savu kārtu ari tās dēli, — jo ļaužu bija liels lērums. Jaguse no savas puses pateicās par laipnību, bet vecāku cilvēku priekšā palocījās līdz zemei.

Istaba atdzīvojās: glāzītes bieži gāja no rokas rokā, un visus pārņēma priecīgs uztraukums! Sejas sārtojas, acis mirdzēja, un sirdis rāvās pie sirdīm: kā brāļiem, kā kaimiņiem! Ech, mūsējie nepazudīs! Tik vēl ir cilvēkam palicis pāri kā brālīgi pajokoties, papriecāties un aizmirst visu uz pasaules! Tikai nāve ņem katru vienatā, — bet kāzās vajaga iet barā un priecāties visiem vienā pulkā! Un nogrupējās istabā pa pūlīšiem, jautri sadzēra un čaloja, un katrs runāja savu skalā balsī, tā kā cits citā neklausījās, — bet vai nu bēdāt par to: ari tā visi izjuta vienu un to pašu un kopējais prieks tos vienoja līdz pašiem sirds dziļumiem.

Un ja ir kādam kāda bēda — tas lai pamet to rītdienai, šodien priecājies, priecājies par draugiem, atveldzē savu dvēseli! Kā dzimtai zemītei Dievs Kungs ļauj atdusēties pēc vasaras radībām, — tā ari cilvēkam pienākas atpūsties rudenī, ja esi strādājis tīrumā. Un ja cilvēkam ir pilni šķūņi siena, pilnas klētis dārgās zelta labības, kas gaida tikai vēl spriguļa, —_tad atvelc elpu pēc vasaras pūliņiem, pēc ciešanām un rūpēm!

Tā viņi sprieda, bet citi izkratīja cits citam savas sirds bēdas un stāstīja par dažādām lietām; daži, kam nebija tikdaudz gaismas, cik mazā lodziņā, salasījās pie vecā Simona un tērzēja par veciem laikiem, par pēdējām pārestībām, par nodevām un visas sabiedrības darīšanām, paklusām runāja ari par voitanedarbiņiem.

Tikai Borina nepievienojas nevienai grupai, staigaja no viena pie otra un visu laiku acīm sekoja Jagnai, briesmīgi lepodamies, ka viņa tāda skaistule; lai tie nežēlotu savus lociņus, viņš laiku pa laikam svieda muzikantiem sudraba naudas gabalus. Viņi pašlaik atpūzdamies spēlēja paklusām.

Un pēkšņi iedārdējās dejas motivs, drebuli vien pār kauliem pārskrēja, Borina piedrāzās pie Jagnas, cieši sev piespieda un uz vietas sāka griezt tādu virpuli, ka grīdas dēji iedrebējās, viņš lidoja pa istabu, riņķoja, sita ar papēžiem. piepeši nokrita ceļos, laidās no sienas uz sienu, dziedāja muzikantiem dziesmiņas tie tam atbiMēia, — nu viņš nebēdīgi gāja tālāk un dejoja bez atmiņas; pēc viņa ari citi pāri sāka atdalīties no pulciņiem, piesist kājas, dziedāt un riņķot ātrāk, arvienu ātrāk, — un tad jau itkā simts vārpstiņu, kas daudzkrāsainu dzīparu pilnas, ar troksni griezās pa istabu, un tik ātri ka nebija izšķirams, kur vīrietis un kur sieviete; taisni itkā kāds izklājis varavīkšņu un kul to ar viesuli, bet viņa laistījās savā daudz-krāsainībā, mainījās un riņķoja arvienu straujāk arvienu trakāk, arvienu bezprātīgāk, un brīžiem no tās ātruma apdzisa sveces, dejotājus tina tumsa un tikai pa logiem ieplūda bālas mēness gaismas svītras; kā izkausēts sudrabs riņķojošā pūlī tā laistījās tumsā, un šis pūlis peldēja ka saputots, skanošs vilnis, pavīdēja un virmoja šajos staros kā saonis, — un nozuda necaurredzamā tumsā, lai iznirtu no jauna un uz brīdi iemirdzētos pie pretējās sienas, uz kuras margoja un laistījās ugunīs gaismas apspīdētās svētbildes, — un aizpeldētu, un iegrimtu naktī; un tikai smaga elpošana, kāju troksnis un kliedzieni skanēja šinī burzmā, jaucās un dobji dunēja satumsušajā istabā.

Un šīs dejas jau sekoja viena otrai bez pārtraukuma, bez apstājas ciešā virknē ... Kad sāka spēlēt kaut ko jaunu. [audis pēkšņi pietrūkās, sacēlās kā mežs un aukaini rāvās no vietas; papēžu dimdoņa skanēja kā pērkona grāvieni, jautri izsaucieni satricināja visu māju, — un ļaudis metās dejā bez atmapas, neprātīgi, itkā vētrā un kaujā ne uz dzīvību, bet uz nāvi.

Nu tik dejoja gan!

... Šie krakovjaki, — dzīvi, pārgalvīgi, straujas, skanošas mūzikas un dejas dziesmiņu izrotāti, itkā izrakstītas jostas, — smieklu un nebēdības pilni, kāzu dziesmu un veselīgas, spēcīgas, brašas jaunības un līdz ar to aizraujošu joku un jaunu, mīlas alkstošu asinu nemiera pilni! Ech!

... Šīs mazurkas, garas ka ežas, sulīgas ka bumbieres, brīvas un plašas kā nepārredzami līdzenumi, mazurkas, smagas un staltas, skumjas un brašas, dusošas un draudošas, pazemīgas, bet dedzīgas un stūrgalvīgas kā šie paši zemnieki, kas virpulī sagriezušies itkā stalts mežs metās dejā ar kliedzieniem un ar tādu spēku, ka, liekas, — viņu simtam jāstāv pret tūkstoti, visa pasaule ja-iekaro, jāizkauj, jāizposta, jāsasit drumslās un pelni jāizkaisa vējā, bet pašiem jāpazūd, un vēl tur, pēc nāves, jādejo, jāpiesit papēži un skaļi kā mazurkā jāuzsauc: ,,da dāņa!“

... Šie virpuli, īsi saraustīti, galvu reibinoši, satrakoti, bezprātīgi, pārgalvīgi, tanī pat laikā bēdīgi, sāpīgi un domu pilni, pēkšņi skumjas dziesmas caurvīti, degošu asinu nemierā skanoši, maiguma un mīlas pilni, brāzmojoši kā krusas mākonis — un tanī pat laikā liegas čalonas, zilu acu skatu, pavasara nopūtu, ziedošu dārzu smaržojošās šalkoņas pilni; tie — kā āres, kas dzied par pavasari, tā ka asaras plūst caur smiekliem, sirds sūrst priekā un dvēsele skumji tiecas kaut kur pāri šīm ārēm, pāri tālajiem mežiem, — un klīst viņa bez rimas un dzied: ,,oi da dāna!“

Lūk, kādas neizprotamas dejas sekoja cita citai.

Jo vajadzīgā brīdī zemnieka cilvēks priecājas kā nākas!

Tā ari priecājās Jaguses un Borinas kāzās.

Skrēja stunda pēc stundas — un bez pēdām pazuda čalās, kliedzienos, trokšņainā jautrībā, dejas aizmirstībā; pat neievēroja, ka austrumi jau sārtojās, ka gaismas stari pakāpeniski pulcējās un kliedēja nakti. Zvaigznes nobālēja, mēness norietēja, no meža puses cēlās un aizjoņoja vējš, itkā klīdinādams šķidro krēslu; zarainie, sakpainie koki raudzījās logos un arvienu zemāk lieca miegainās, sarmas pārklātās galvas — bet maja vel dziedāja un de-j°j a!

Itka pļavas un druvas un uzzieduši dārzi sastapušies kāzu dzīrās un, viesulī izplandīti, iet visi kopā garā, virpuļojošā, ugunīgā virknē.

Atvēra durvis līdz galam, atvēra logus, bet maja bija pilna trokšpa un uguns, drebēja, notrīsēja, čīkstēja, vaidēja un arvienu aizraujošāk lāvās priekam, tā ka jau šķi-tās, ka ari šie koki, cilvēki, zeme, zvaigznes, šie žogi un šī vecā māja, un viss — saskāvās, satīnas ka kamols, sajaucās, — un piedzēruši, akli, bez atmiņas, bezprātīgi — līgojās no sienas līdz sienai, peldēja no istabas priekšnamā, no priekšnama — uz ceļa, no ceļa — plašajos laukos, mežos, dejojošā aukā uzbruka visai zemei, vēlas, viļņoja un nepārtrauktā, plīvojošā virknē izzuda uzlēcošās ausmas staros.

Tā bija mūzika, kas tos aizrāva: mūzika un dzie

smas ...

... Bass māva taktī un rūca kā dundurs_1 fleita turējās līdz un jautri svilpoja, čivināja, vijināja, itkā pārspēdama sietiņu, kas jautri lēkāja, skandināja savus zvārgulīšus,bēra kā skrotis un trīsēja kā žīda bārda vējā; vijole vadīja, gāja pa priekšu kā vislabākā dejotājā, iesākumā dziedāja skali un augsti, itkā mēģināja balsi, bet tad ievaidējās spalgi un skumji kā tālas sērdieņu raudas, — un beidzot virmoja uz vietas un pēkšņi aprāva uz īsas, acumirklīgas, pārdrošas nots, likās, ka simts pāru papēžu triektos pret klonu un simts zemnieku iekliegtos pilnā balsī, — tā ka elpa aizrāvās, pār miesu pārskrēja drebuli, — un tūliņ no jauna tā sāka ritināt, dziedāt, atgriezties, kaisīt skrotis, lēkāt, smieties un priecāties... Kļuva silti ap sirdi, un prieks reibināja prātu kā degvīns... Un vijole uzsaka gari vilktu, gaudīgu kā kaukšana, asaru slacītu dziedājumu, — mūsu mīļāko, sirsnīgo, lielā spēkā un mīlā apskurbušo dziedājumu, — un rāva spriganā, bezprātīgā, mazoviska dejā!

Gaisma vērtās arvienu spilgtāka, ugunis nobala un istaba tinās netīrā, neskaidrā krēslā, bet (audis vel arvienu priecājās no visas sirds, un kam nepietika dzerama, tas sūtīja pēc degvīna uz krogu, salasīja līdzbiedrus un dzēra uz nebēdu.

Kas aizgāja — tas aizgāja, kas piekusis — atpūtās, bet kas piedzēris — gulēja uz velēnu soliņa vai priekšnamā; bet citi, kas nemaz vairs kājās neturējās — tie gūlās ari sētmalē un kur vien pagadījās, — pārējie dejoja līdz nemaņai ...

Beidzot tie, kas vēl bija kaut cik skaidrākām galvām, salasījās pūlī pie durvīm, sāka taktī sist pa grīdu un dziedāt:

Ceļaties nu viesi, — laiks jau projām iet! ...

Bet neviens viņos neklausījās!

XII

Jau pašā rīta agrumā, noguris no trakošanas un Jagu-stīnes dzīts, Viteks pārskrēja mājā.

Sādža vēl gulēja dziļā tumsā, kas klājās pār zemi kā bieza, pamazām klīstoša kārta; ezers gulēja nedzīvs, piekrastes koku tumšā biezokņa saspiests, tā iegrimis tumsībā, ka tikai pašā vidū tas iemirdzējās naktī kā acs, kas pārvilkta ar baltu plēvi.

Krietni sala, pūta auksts vējš un salnas gaiss kutināja nāsis, rāva elpu ciet; zeme zem kājām klaudzēja, uz ceļa kā sasists stikls, zilgmojās sasalušie dubli, bet tālumā pamazām ausa gaisma, no tumsas rēgojās zeme, pārklāta ar salnu un aukstā klusumā un mēma; tikai retumis šur tur ierējās suņi, tālumā klabēja dzirnavas, no istabas lauzās kāzu troksnis un aizskanēja tālu, tālu, — tālāk nekā akmeni iespējams aizsviest.

Borinu istabā itkā jāņtārpiņš vēl plīvoja maza uguntiņa, Viteks paraudzījās logā: vecais Rochs sēdēja pie galda un dziedāja pēc grāmatiņas garīgas dziesmas.

Zēns klusi pielavījās pie staļļa un sāka taustīt krampīti, bet pēkšņi atlēca ar kliedzienu atpakaļ: smilkstēdams tam metās krūtīs kāds suns.

„Lācīt! Lācīt! Pārnāci atpakaļ, sunīt, pārnāci, nelaimīgais!“ viņš iesaucās, pazīdams suni, — pat atslīka priekā uz sliekšņa. „Vai esi izsalcis, ko?“

Viņš izņēma no azotes kāzās noslēptu desu un iebāza

Lācim mutē, bet tas negribēja ēst, tikai rēja, leca tam krūtīs un smilkstēja no prieka.

„Mērdēja tevi, nabadziņu, bada un nu padzina!“ Vi-teks čukstēja, atvērdams staļļa durvis. Un tūliņ, kāds bija, nokrita uz lāviņas. „Tagadgan tevi sargašu un rūpēšos par tevi...“ viņš murmināja, ierakdamies salmos, bet suns nogūlās līdzās, rūca un laizīja tam seju.

Drīz abi aizmiga.

Bet no blakus stiliņfea_ sauca Kuba vaja, slimā balsī. Sauca ilgi, bet Viteks gulēja kā nosists. Beidzot Lacis, balsi pazīdams, sāka neatlaidīgi riet un purināt to aiz svārkiem, kāmēr viņš pamodās.

„Kas ir?“ viņš miega murmināja.

„Ūdeni! Dedzina kā ugunīs ... ūdeni!“

Lai ari Viteks bija noguris un tam briesmīgi nāca miegs, — viņš atstiepa Kubam pilnu spaini ūdens un nolika, lai tas varētu dzert.

„Man ir tik slikti, tikko elpoju... kas tur rūc?“ „Lācis! Sunīts atskrējis no Anteka šurp!“

„Lācis!“ Kuba nočukstēja, meklēdams tumsā suņa purnu, bet Lācis pielēca klāt, rēja un līda uz lāviņas.

„Vitek, ieliec zirgiem sienu, — grauž tukšas siles, un es nevaru ne pakustēties. Vēl dejo?“ viņš pēc kada laiciņa jautāja, bet zēns ņēma no augšas sienu un baza to redelēs.

„Beigs labi ja pusdienā, — daži tā piedzēruši, ka vārtās pa ceļa virsu.“

„Saimnieki priecājās, priecājas,“ Kuba smagi nopūtās. „Dzirnavnieks ar dzirnavnieci bija?“

„Bija, tikai agrāk aizgāja.“

„Daudz laužu?“

„Vai tad šos saskaitīsi? ... Pilna istaba.“

„Lepni uzņēma?“

„Taisni kā pie kungiem. Galu stiepa veselām bļodām, bet cik degvīna, alus un medus neizdzēra! Desu vien bija trīs muldas ar kaudzi!“

„Kad jauno sievu pie vīra vedīs?“

„Šodien pie vakara.“

„Izpriecāsies vēl, izdzīvosies ... Kungs Jēzus Kristus! Domāju — pagrauzīšu ari es kādu kauliņu, kaut

vienu reizi satni pieēdīšos, — bet nu guli, izdziesti un klausies, kā citi priecājās.“

Viteks aizgāja gulēt.

„Kaut paskatīties ... kaut jel..

izmocījies, Kuba apklusa, pārdzīvoja sevī savas bēdas, un neminamas klusas, kautras žēlas itkā noguruši putniņi klauvēja pie viņa sirds un žēli čiepstēja.

„Uz viņu veselību, lai kaut tie dzīvo ..viņš domāja, glāstīdams suņa galvu.

Drudzis to apmigloja arvienu spēcīgāk un, lai to itkā aizdzītu, viņš sāka čukstēt lūgšanu, dedzīgi nododams sevi Dieva žēlastībai, bet piemirsa vārdus: tam. uzmācās

miegs; lūgšanu un asaru pilnie čuksti pārtrūka un izkaisījās kā zelta krellītes; viņš gribēja tās salasīt: tik skaidri tās ripoja pa kažociņu; tomēr — viņš jau visu aizmirsa, aizmiga...

Laiku pa laikam pamodās, pavērās tukšām acīm un, neko neieraudzījis, no jauna iekrita, nozuda nedzīvā, nāvējošā tumsā.

„Kungs, kaut sagaidītu dienu!“ viņš nemierīgi vaidēja un raudzījās acīm lodziņā, tur, kur diena; meklēja sauli pie pelēkām, atdzisušām un bālējošu zvaigžņu piebārstītām debesīm.

Bet diena bija vēl tālu.

Steliņi slīka nedzīvā krēslā, sāka iznirt zirgu kontūras, bet lodziņa restes itkā ribas jau caurstaroja gaismu.

Viņš vairs neaizmiga,_ jo tam uzbruka jaunas sāpes, urbās kājā kā zarainas nūjas un tā pārņēma, tā mocīja, tā dedzināja, itkā kāds ar uguni svilinātu tā vātis; un viņš pēkšņi uztrūkās kājās un sāka kliegt no visa spēka, kamēr atmodās un pieskrēja Viteks.

„Drīz miršu! miršu! Man tā sāp, slimība tā aug un smacē ... Vitek, aizskrej pēc Ambrozija ... ak Kungs ... vai pasauc Jagustīni... Varbūt viņi dos kādu padomu, citādi_ neizturēšu ... mana pēdējā stundiņa tuvojas ... Pēdējā stundiņa ...“ viņš sāka briesmīgi raudāt, apslēpa seju salmos un elsoja no sāpēm un bailēm.

Un Viteks, neskatoties uz to, ka tam nāca miegs, aizskrēja uz kāzu namu.

Vēl dejoja, itkā nekas nebūtu noticis, bet Ambrozijs bija pilnā: pēc savas parašas viņš jau stāvēja laukā mājas priekšā, streipuļoja no ezera līdz žogam un dziedāja.

Velti Viteks viņu lūdza un vilka aiz piedurknes: vectēvs itkā nedzirdēja un neredzēja, kas ar viņu notiek, tikai streipuļoja un nekā neatskārzdams visu laiku dziedāja vienu un to pašu.

Viteks aizskrēja pie Jagustlnes, jo viņa taču ari pazina slimības, bet vecene sēdēja ar radiniecēm guļamistabā un tā cienāja viena otru ar biezputru, tā iepriecēja sevi ar alu, tā visas vienā laidā spriedelēja un tarkšķināja dziesmas, ka pat runāt ar to nebija vērts. Viņš nošņukstēja, lai tā nāk pie Kubas^ — bet beigu beigās viņa izgrūda to pa durvīm, uzdeva vēl dunku ar dūri; raudadams viņš pārskrēja stallī: to vien panācis.

Un tā kā Kuba no jauna uz brītiņu bija piemidzis, — Viteks ierakās salmos, apsedza galvu ar skrandām un ari aizmiga.

Bija jau diena, kad to pamodināja izsalkušo, neslaukto govju māvieni un Jagustlnes lamas, kas, nomiegojusies, tāpat kā citi, sakopa saimniecību, mēģinādama ar kliedzieniem panākt nokavēto.

Tikai tad, kad steidzīgākie darbi bija apdarīti, — viņa iegriezās pie Kubas.

„Palīdzi, dod padomu,“ viņš klusi to lūdza.

„Apņem jaunu sievu, — uz_vietas būsi vesels!“_ viņa jautri iesāka, bet tikko ieskatījās viņa zilganā, uztukuša sejā, — tūliņ kļuva nopietna.

„Mācītāju tev vajaga drīzāk nekā ārstu! Kādu padomu lai tev dodu, kādu? Nu, apriebšu, apsvētīšu, — vai tad tas līdzēs?... Man liekas, ka tu esi uz nāvi slims, uz nāvi...“

„Miršu?..“

„Tas stāv Dieva ziņa, bet man ta vien liekas, ka no Kaulainās nagiem neizspruksi.“

„Tu saki, ka miršu? ..“

„Vai neaizsūtīt pēc tētiņa, ko?“

„Pēc tētiņa!“ viņš pārsteigts iesaucās._ „Vest šurpu tētiņu, stallī, pie manis? .. Kas tev nāk prātā?“

„Kas par to? Vai tad šis no cukura vai? Vai tad mēslos izkusīs? Par to ari ksendzs, kur pie slimnieka sauc, — tur tam ari jāiet.“

„Kungs! Vai tad es uzdrīkstos? Tādos mēslos, pie manis?..

„Tu esi dumjš kā auns!“ Viņa paraustīja plecus un aizgāja.

„Pati dumja, nezina, ko runā..viņš murmināja, stipri apjucis, smagi atkrita lāviņā un vēl ilgi pārdomāja. ,,Edz’ tik, ko vecene iedomājusies... kā tad to var! ... Tētiņš — balodītis staigā pa istabām, lasa grāmatas... sarunājās ar Dievu to Kungu... un viņu aicināt pie manis?.. Ir gan tās sievas: to vien zin, kā mēles kulstīt... muļķe...“

Un viņš palika viens, no visiem aizmirsts.

Dažreiz iegriezās Viteks, lai ieliktu zirgiem barību un tos padzirdītu; tad viņš pasniedza ari Kubam ūdeni un tūliņ nozuda: skrēja pie kāziniekiem, kas atkal sāka lasīties pie Dominikienes. Jaunā sieva bija jāizvada pie vīra. Laiku pa laikam kliegdama ieskrēja Juzīte, iebāza tam gabaliņu pīrāga, — tad piečalo, piešalc, pievītero visu stalli, tā ka no bailēm pat vistas uz sētas sāk kladzināt, — un aši aizskrien ...

Bija jau kur skriet: tur jau trakoja pamatīgi, caur sienām lauzās mūzika, jautri kliedzieni un dziesmas.

Bet Kuba gulēja klusi, jo laiku pa laikam viņu pārņēma savādas sāpes; un, lūk, viņš tikai klausījās un minēja, kā tur priecājās, un raudzījās Lācī, kas to neatstāja ne uz minūti; un viņi kopīgi ēda Juzītes pīrāgu; brīžiem viņš pašmaukstināja zirgiem, sarunājās ar tiem, bet viņi priecīgi bubināja un griezās prom no silēm, ķēve pat norāvās no pavadas un piegāja pie lāviņas paniekoties un piespiest savas valgās, siltās nāsis tam pie sejas.

„Novājējusi, bēdulīte, novājējusi!“ Viņš maigi to glāstīja un skūpstīja atplēstās nāsis. „Katrā ziņā drīz izveseļošos, tad vienā rāvienā tev sānus uzpūtīšu: kauču vai ar tīrām auzām ...“

Pēkšņi viņš apklusa un bezdomīgi raudzījās uz melnajiem zariem, no kuriem uz sienām sūcās sveķu pilieni itkā asiņainas, sastingušas asaras ...

Saulaina, bet bāla diena ar'klusu skatu lūkojās šķirbās, bet vaļējās durvīs plūda plata gaismas strāva, dzirkstoša, trīsoša kā zelta tīmeklis nopļautās druvās, pār kurām miegaini, bezspēcīgi sīkdamas lido mušas.

Stunda sekoja stundai un vilkās tik lēni itkā akli un klibi ubagi, klusēdami,_ ar mokām brizdami pa dziļajām smiltīm; te norāvās kā akmens, kas krīt ūdenī un slīd, nozūd, izgaist — un cilvēka acs nespēj tam izsekot.

Brīžiem tikai plāpīgie_ zvirbuli trokšņainā barā iebruka stallī un nekaunīgi metās uz silēm.

„Cik viltīgi, šķelmji!“ Kuba čukstēja. „Tāds putniņš, bet ari viņam Kungs _Dievs_ prātu devis, un tas saprot, kur atrast barību. Klusāk, Lācīt: lai paēdas nelaimīgie, lai stiprinājās: uznāks ari viņiem ziema.“ Tā viņš nomierināja suni, kas uzlēca, lai aiztriektu zaglēnus.

Pagalmā sāka kviekt cūkas un trīties gar pakšiem, stallis drebēja vien, tad uzbāzīgi līda durvīs ar saviem gariem, netīriem snuķiem un kvieca.

„Aizdzen tās, Lācīt. Edz\ diedelnieces, — nekad tām nav gana!“

Pēc tam uz sliekšņa sāka kladzināt vistas, bet lielais, sarkanais gailis uzmanīgi paraudzījās iekšā, atkāpās, sasita spārnus un kliedza, — beidzot bezkaunīgi pārlēca pār slieksni pie pilnās graudu lādes, un pārējās vistas — tam pakal; bet viņas nepatapa pat ieknābt, kā acumirklī salasījās gāgājošs zosu bars; uz sliekšņa šņākdami rēgojās sarkanie knābji un līgojās baltie, izstieptie kakli.

„Aiztrenc, sunīt, aiztrenc! Rēc, pagāni, kā bābas!“

Protams, tūliņ ari atskanēja klaigas, pīkstēšana, spārnu sitieni, un spalvas lidoja ļtkā no izārdīta pēla, jo Lācis sev par patikšanu neskopojās: viņš atgriezās aizelsies, izkārtu mēli un priecīgi smilkstēja.

„Se! Nu!“

No mājas atskanēja Jagustīnes dusmīgā balss, skraidelēšana un dažādu lietu grūstīšana, ko pārvietoja no vienas istabas otrā.

„Taisās saimnieci sagaidīt!“

Viens, otrs pabrauca garām pa ceļu, bet reti; tagad gan čīkstēdami vilkās kādi vāģi: Kuba uzmanīgi klausījās, gribēdams zināt, kam tie pieder.

„Klemba vāģi, vienjūgs, ar redelītēm: laikam brauc mežā pēc pakaišiem. Skaidra lieta: 'priekšējā ass pārrī-vēta. tādēļ rumba trinas un čīkst.“

Ielās visu laiku skanēja solu atbalsis, sarunas, atlidoja un tikko dzirdami trīsoja balsis, neskaidras skaņas, bet viņš uztvēra tās un pazina.

„Vecais Petrass iet uz krogu ..viņš murminaja_. „Valentīniete kliedz... pareizi, svešas zosis viņas daļa iegājušas... Ragana, ne sievišķis! Kazulene, liekas... tā jau ir ... skrien un kliedz ... protams, viņa! .. Petruks Rafalovs... ņurina, draņķis, itkā biezputru mute ieņēmis ... ksendza ķēve brauc pēc ūdens, ja ... apstajas ... aizķērās ritenis ... kādreiz jau kājas pārlauzis.“

Un pakāpeniski viņš visu to atšķīra: domās un ar savu uzmanīgo skatu klejoja pa sādžu, raizējās, iegriezās gan vienā, gan otrā vietā, uztraucās, dzīvoja visas sādžās dzīvi, — un tikko pamanīja, ka diena gāja uz beigām; sienas satumsa, durvis nobāla un stallis sāka iegrimt tumsā.

Tikai pie paša vakara atnāca Ambrozijs, vel ne visai skaidrs: viņš vēl grīļojās un runāja tik ātri, ka grūti nācās to saprast.

„Vai no tiesas izmežģīji kāju?“

„Nu, lūk, apraugi un palīdzi.“

Ambrozijs klusēdams attina asiņainas lupatas, kas ta bija salekšķējušas un piekaltušas pie kājas, ka Kuba kliedza nelabā balsi.

„Pat jaunkundze dzemdēdama tā nespiedz!“ Ambrozijs dusmīgi norūca.

„Bet ja sāp! Nerauj jel tā! Kungs Jēzus!“ Kuba tikko negaudoja.

,,Edz’, kā tevi apstrādājuši! Vai suns tev to kāju nograuzis?“ pārsteigtais Ambrozijs iesaucās, jo kāja bija nodrāzta, apklāta strutām un satūkusi kā bluķis.

„Tas... tikai nestāsti nevienam... mežsargs mani sašāva ... tikai...“

„Pareizi... skrotis salīdušas zem ādas kā magoņ-sēklas... vai viņš no tālienes tev trāpīja? Oho! Kāja, man šķiet, nekur vairs neder ... kauliņi vien krakšķ ... Kādēļ tad tu tūliņ mani neaicināji?“

„Baidījos ... ka nedabū zināt... gāju pēc zaķēna ... nošāvu ... biju jau uz tīruma ... bet šis kā man gaž ...“

„Mežsargs stāstīja laikam krogā, ka kāds tam nodarījis zaudējumus...“

,,Edz’ tik ... zaudējumus ... vai tad zaķēni kādam

r

pieder?., maita... uzglūnēja man... es jau biju uz tīruma, un viņš izgrūda no abiem stobriem ... kad tevi, nelabais... tu tikai neko nestāsti... citādi aizvilks uz tiesu ... stražņiks atņems vēl ieroci... bet tas nav mans ... Domāju, pati no sevis pāries ... palīdzi, bet citādi tā plēš, tā sāp ...“

„Redz tik kāds meistars! No izskata tik lēns, bet ar muižnieku sadomājis zaķēnos dalīties ... Edz’ tik ... bet tomēr šīs sabiedrības dēl paspēlēsi savu kāju ...“

Viņš vēl reiz apskatīja kāju un pavisam sadrūvējās. „Par vēlu, sen jau par vēlu!“

„Palīdzi, palīdzi,“ Kuba pārbijies vaidēja.

Ambrozijs neko neatbildēja, tikai atrotīja piedurknes, paņēma asu nazīti, cieši satvēra kāju un sāka izkasīt skrotis un izspiest strutas.

Kuba no sākuma rēca kā kaujams lops, bet Ambrozijs aizbāza tam muti ar kažoku: tas apklusa, jo no sāpēm zaudēja samaņu. Ambrozijs iztīrīja tam kāju, pielika kādu smēri, aptina jaunām lupatām un tikai tad veda to pie samaņas.

„Tev nāksies uz slimnīcu iet...“ viņš klusi nomurmināja.

„Uz slimnīcu?“ Kuba vēl nebija pie samaņas.

„Ja kāju noņem, varbūt vēl paliksi vesels.“

„Kāju?“

„Skaidra lieta: viņa nekam vairs neder, samaitāta, pavisam melna.“

„Ja noņemtu?“ Kuba jautāja, nesaprazdams, kas par lietu.

„Līdz celim. Nebaidies, man bumba norāva kāju ar visu gūžu, bet lūk — dzīvs.“

..Tikai jānoņem slimā vieta un es būšu vesels? ..“

„Kā ar roku atņems ... bet uz slimnīcu tev jāiet tūliņ.“ „Nē es baidos ... ne ... uz slimnīcu ...“

„Muļķis!“

,.Tur ātri nocirtīs ... tur ... Noņēmi tu ... cik gribi, samaksāšu, noņem... uz slimnīcu negribu, labāk tepat nosprāgstu ...“

„Un nosprāgsi ar’... tikai vienīgi ārsts var tev noņemt. Iešu tūliņ pie voita, lai dod tev ratus un rītu ved uz pilsētu.“

„Par velti tu iesi, slimnīcā es neiešu..Kuba noteikti sacīja.

„Ja gan, vai tev kāds prasīs! Muļķis!“

„Noņemt — un es izveseļošos..Kuba klusi atkārtoja pec Ambrozija aiziešanas.

Kāja pēc apskates pārstāja sāpēt, tikai līdz pašai augšai kļuva nejutīga, un viņam likās, ka gar slimo pusi tekalētu kā skudras; viņš tam nepiegrieza vērības, jo bija dziļi nogrimis domās.

„Izveseļošos! Laikam tā: Ambrozijām taču nav nemaz kājas ... staigā uz kruķa... saka, — kā ar roku atņēma ... Bet Borina mani tad padzīs... protams, strādnieks bez kājas ... nekādam darbam tas neder ... Ko tad man darīt? Vienīgi lopus ganīt, vai ubagot... pasaulē, pie kādas baznīcas?., vai kā veca smirdoņa — netīrumu bedrē ... nosprāgt zem žoga. Kungs Jēzus Kristus žēlīgais! Kungs Jēzus!“

Piepeši viņš visu skaidri saprata un neprātīgās bailēs pat piecēlās. „Jēzus Kristus? Jēzus Kristus!“ viss drebēdams, viņš murgos atkārtoja.

Viņu sagrāba dziļas, rūgtas raudas, bezspēka kliedzieni, viņš krita kā bezdibenī — un nebija glābiņa.

Ilgi viņš gaudoja un dega mokās, bet neskatoties uz šīm asarām un izmisumu, viņā drūzmējās kaut kādi nolēmumi, apņemšanās, — pamazām viņš apklusa, nomierinājās un tā iegrima sevī, ka neko nedzirdēja: kā miegā tam nez’ no kurienes netālu skanēja mūzika, dziesmas un kliedzieni.

Taī pašā laikā kāzu viesi pārnāca pie Borinām.

Jagusi pārveda pie vīra.

Iepriekš jau atveda brangu govi un šķirstiņu, pēļus un dažādas mēbeles, ko tā dabūja pūrā līdz.

Un tagad tūliņ pēc_saules norietēšanas, kad iestājās krēsla un apkārtne klājas ar miglu (taisījās uz laika pārmaiņu), — visi atstāja Dominikienes māju.

Muzikanti gāja papriekšu un jautri spēlēja, aiz tiem māte ar brāļiem un radenem veda kāzu drēbēs tērpto Jagusi, bet aiz tiem parejie viesi gāzās kā pagadījās ar visu guzmu.

Gāja nesteigdamies gar ezeru, kas bija gluži melns un mirgoja tumsā caur miglu, kas mēmā, aklā klusumā un tumsība biezeja arvienu vairāk; solu troksnis un mūzika skanēja dobji, itkā no ūdens apakšas.

Tikai, kad iegriezās Borinu pagalmā, brūtes māsas sāka dziedāt:

Draudzene raudāja,

Kad laulāja viņu, —

Sveces aizdedza,

Ērģeles spēlēja.

Vai, draudzen’, domāji Būt mūžam meitās?

Priecāj’sies esi,

Nu būs jāraud_...

Oi da dāņa, dāņa! Nu būs jāraud!

Durvju priekšā uz lieveņa Borina, puiši un Juzīte to jau sagaidīja.

Vispirms Dominikiene ienesa sainīti ar maizes gabalu, sāls šķipsniņu, oglēm, svētās sveces vasku un Marijas De-bessbraukšanas dienā apsvētītu vārpu kušķīti, un kad Jaguse pārkāpa slieksni, radenes svieda tai pakal sarautas dzijas un linu stiebrus, lai nešķīstais nevarētu piekļūt, un lai mājā viss ietu labi.

Tanī pat laikā apsveicinājās, skūpstījās un vēlēja jaunajiem laimes, veselību un visādu Dieva devumu, pec tam iegāja istabā — un no jauna aizņēma visus solus un kaktus.

Muzikanti klusi strinkšķināja, uzskaņodami instrumentus, lai netraucētu pacienāšanu, ko Borina iznesa.

Ar pilnu trauku viņš gāja no rada pie rada, piedāvāja, spieda ar varu, apkampa un sadzēra ar visiem pēc kārtas; kalējs tam palīdzēja otrā galā, bet Magda ar Juzīti uz šķi-vjiem pienesa kūku ar medu un sieru; Magda šo kuku bija cepusi tieši šim gadījumam, lai pielabinātos tēvam.

Bet sevišķi jautri nebija; uz grīdas, protams, neviens neizsplāva un no glāzītes nenovērsās, izdzēra pat ar patiku, tikai nebija kāzu gara, vēl nemutuloja, tikko sīca ka ūdens uz vājas uguns; sēdēja nošļukuši, kustējās gausi, kā ārpus sevis, runāja maz un klusi, bet pavecākie pat slepus žāvojās, staipījās un ar ilgām domāja par to, kaut tikai ātrāk nokļūt kaut kur uz salmiem.

Ari sievišķi, lai gan tā vistrokšņainākā un jautrākā

tauta, zvēlās uz soliem, slēpās kaktos un bez sevišķas patikas čaloja viena ar otru.

Jaguse vīra guļamistabā žigli pārģērbās parasta svētdienas ģērbā un iznāca cienāt un uzņemt viesus, bet māte neļāva tai ne pie kā pieskarties.

Par šādu mātes rūpību pazobojās, trina mēles, jo taisni tagad, kad Jaguse jau kā saimniece ienāca vīra mājā, kuram tikdaudz zemes un dažādu mantu, — tiem atvērās acis un daudzām pieaugušu meitu mātēm aizrāvās elpa no skaudības; ari meičām nebija gluži labi ap dūšu un tās itkā dusmojās.

Iegāja bijušā Anteka galā; tur Ievelc ar Jagustīni gatavoja vakariņas; krāsns rūca vien un Viteks tikko paspēja pievilkt malku un kurt zem milzīgiem podiem.

Izklaiņoja visu māju, skaudīgām acīm aplūkoja katru spraudziņu.

Kā gan lai neskauž tādai laimei? ..

Jau pati māja: vislabākā sādžā, liela, gaiša augsta, istabas — kā muižā, izbalsinātas, ar grīdām, tīras! Bet kas saimniecības piederumu, cik daudz mēbeļu, — svētbilžu vien jau kāds pārdesmits, un visas zem stikliem! Un tad vēl kūtis, stalli, piedarbs, šķūnis! Un lopu — vai gan mazums? Govju vien — piecas gabalas, neskaitot bulli, kas ari dod krietnu pelņu! Trīs zirgi; tad vēl zeme, zosis un cūkas! ..

Sāpīgi nopūtās un laiku pa laikam kāda no sievām ierunājās:

„Kungs Jēzus Kristus! Dod gan Dievs tādam, kam nemaz nenākas!“

„Mācēja izdarīties, mācēja!“

„Pareizi teikts: paļaujies uz Dievu, bet pats ar’ rokas neturi klēpī!“

„Kā tad tava Ulise nokavējusi?“

„Tādēļ ka bīstas Dievu un dzīvo kā nākas.“

„Citas ari tāpat.“

„Bet citai ļaudis nepiedod: kaut reizi satiks naktī ar kādu puisi, — sāks skandināt pa visu pasauli.“

„Tādām jau — laime ...“

„Tāpēc ka nav tām kauna.“

„Nu nāciet,“ Andrejs sauca. „Mūzika spēlē, bet istabā — neviena lindraka: nav ar ko dejot!“

„Redz’ kāds mednieks! Vai māte tev atļāva?“

„Pielūko, ka nepazaudē biksītes, neparādi spoguli... Tu jau briesmīgi uz turieni plēsies.“

„Un nenomin ļaudīm kājas!“

„Ej, dejo ar Valentīnieti: būsiet divi ērmi!“

Andrejs tikai izlamājās, paņēma pirmo, kas ceļā gadījās un aizgāja neklausīdamies, ko aiz muguras runā.

Lielā istabā jau dejoja, vēl lēni un itkā negribot; vienīgi tikai Nastja Golub dzīvi dejoja ar Šimeku Pačesu. Viņi bija norunājuši jau agrāk, — un lūk, tikko sāka spēlēt, cieši apskāva viens otru un dejoja ilgi un aizrautīgi; tad, lai atpūstos, apkampušies staigāja pa istabu, — tā vien tos vilka vienu pie otra; tad jautri sarunājās, skaļi smējās un staigāja, gurnu pie gurna skārdami; Dominikiene sāka pat nemierīgi dēlam sekot.

Beidzot, kad novēlojies atnāca voits, jo viņam bija pagastā jānodod rekrūti, — viesi atdzīvojās: viņš ienāca ātri, ar vienu, ar otru žigli sadzēra, sāka spriest un tērzēt ar saimniekiem un zoboties par „jauniķiem“.

„Jaunais vīrs — kā siena, bet jaunā — itkā sarkana vadmala.“

„Rītu teiksi..

„Tu esi gudrinieks, Matīs: ne dienu neesi zaudējis!“

„Viņš taču nav zosu tēviņš: visu acu priekšā jau nevar!“

„Nu, par to es puskvartu ķīlā nelieku. Iesvied tikai akmentiņu krūmos: arvienu kāds putniņš izlaidīsies! To jums saka voits!“

Visi sāka smieties, tādēļ ka Jagna ieskrēja otrā istabā.

Sievas ari runāja, kas pagadījās.

Troksnis tūliņ pieauga un sirdis apņēma prieks: voits te piepalīdzēja pa godam, ari degvīns darīja savu tiesu. Borina neskopojās, bez apstājas viesus cienādams; dejas ari kļuva dzīvākas un dedzīgākas, sāka jau dziedāt, piesist kājām un arvienu lielāku loku griezt pa istabu.

Tad ieradās ari Ambrozijs. Nosēdās gandrīz pie paša sliekšņa un kārām acīm sekoja pudelei.

„Kur vien glāzītes ieskanas, — tur ari tava galva pagriežas!“ voits piezīmēja.

„Viņas ir skanīgas; bet kas izslāpušu padzirdina, — tas dabūs atpakaļ ar augļu augļiem!“ Ambrozijs prātīgi atbildēja.

„Še tev ūdens ..

„Kas lopiņam garšo, tas cilvēkam par samaitāšanu! Tiek sacīts: „Ko ūdens izglābs — izglābs, bet degvīns katru uz kājām nostādīs.“

„Nu, tad dzer degvīnu, ja jau tik gudrs esi.“

„Uz tavu veselību, voit! un vēl tiek sacīts, —.„ar ūdeni krusties, kāzas aplej ar degvīnu, bet nāvi — asarām.“

„Pareizi teikts! Izdzer otru ...“

„Nebēgšu ari no trešās! Es ar vienu dzeru pirmo glāzīti par pirmo sievu un otro — par otro.“

„Kādēļ tā?“

„Tadej — laika nomira, lai paspētu uzmeklēt trešo.“

„Sievišķus vien sapnī redz, bet pats pie vakara nekā neatskārš...“

„Kur sievai vēders — to es ari tumsa ar kociņu sataustu.“

Istaba notrīcēja smieklos.

„Saprecināsim tevi ar Jagustīni!“ sievas kliedza.

„Mīl degvīnu un tāda pat mēlnese!“ citas piemetināja.

„Tiek teikts: „strādīgs vīrs un runīga sieva — vai puspasaules iekaros.“

Voits nosēdās tam blakus, bet citi — tuvumā, kur kurais dabūja vietu uz sola, un ja ne uz sola — nostājās līdzās un sadrūzmējās pūlī; viņi aizņēma mazākais pus istabas, neievērodami dejotājus.

Un sāka sprēgāt joki, dažādas asprātības, parunas, jautri nostāsti, izpušķojumi, tā ka visa istaba drebeja no smiekliem, un vairāk par visiem stāstīja Ambrozijs, izgudroja, šķelmis, un meloja, acīs skatīdamies, bet tik veikli un aizraujoši, ka visi raustījās no smiekliem; bet no sievām — Vachnikiene neļāva nevienam sevi aizrunāt un zēģelēja visā spēkā; voits tai turējās līdz, cik nu atļāva viņa cieņa un amats.

Mūzika spēlēja uz veln^ paraušanu, jaunatne dejoja, kliedza un skali sita plaukstas, — bet vecīši dzīvoja tik jautri un draudzīgi, ka aizmirsa visu pasaulē; beidzot kāds ieraudzīja priekšnamā Jaņķeli. Acumirklī to iestiepa ista-

bā. Žīds noņēma cepuri, klanījās un draudzīgi ar visiem sasveicinājās, negriezdams vērību uz to, ka no visām pusēm bira uz to dažādas palamas.

„Rudais! Nekristēs! Ķēves dēls!“

„Klusāk! Pacienāt viņu ar kaut ko, dot tam degvīnu!“ voits kliedza.

„Es gāju garām, nu — un gribēju paskatīties, kā saimnieki dzīro. Paldies, pan voit, degvīnu izdzeršu: kādēļ man neiedzert uz jauniešu veselību?“

Borina iznesa pudeli un sāka to cienāt. Jaņķelis izslaucīja ar svārkiem glāzīti, uzlika cepuri un izdzēra. Vienreiz un otrreiz.

„Paliec, Jaņķel, nespurojies pretim! Ei, muzikanti! uzraujiet žīdu danci! Lai Jaņķelis padejo!“ smiedamies kliedza.

„Padejot varu — tas nav grēks!“

Bet iekams muzikanti saprata, ko tiem pavēl, Jaņķelis paklusām iešmauca priekšnamā un nozuda pagalmā: viņš aizgāja pie Kubas atņemt šauteni.

Viņa aiziešanu pat nepamanīja, jo Ambrozijs meloja bez apstājas, bet Vachnikiene tam kā čello turējās līdz; tā tas vilkās līdz pašām vakariņām; mūzika jau apklusa, galdi bija novietoti, skanēja bļodas, — bet viņi arvienu vēl smējās.

Veltīgi Borina aicināja pie galda: neviens pat nedzirdēja. Tad Jaguse pa laikam tiem atgādināja, lai nāk. bet voits ievilka to pūlī, nosēdināja sev līdzās un turēja aiz rokas.

Beidzot Jaseks, pēc palamas Ačgārnis, skali uzsauca: „Nāciet pie galda, citādi izdziest!“

„Klusāk tu, muļķi, — ari tev būs bļoda: izlaizīsi!“ „Ambrozijs to vien zin, kā melot, laist smiltis acīs, un domā, ka kāds tam tic ..

„Jasek! Ja tev kāds iedod pa purnu — saņem: tas tavs, — bet mani neaizskar, nebūs labi.“

„Nu, tad pamēģināsim!“ puisis iesaucās: viņš bija pamuļķis un neko nesaprata.

„Vērsis sliktāk par tevi neizdarīs, varbūt — ari labāk.“ „Ambrozijs tīra ksendza samazgu bedres, — tādel ari domā, ka pats diez’ cik gudrs.“

„Muļķe!“ Ambrozijs saskaities norūca.

Tā bija Jaseka māte, kas gribēja dēlu aizstāvēt. Un Ambrozijs pirmais virzījās pie galda, pēc viņa ari citi sāka ieņemt vietas, jo vārītājas jau nesa iekšā kūpošas bļodas, un istabā izplatījās garšīga smarža.

Nosēdās pēc vecuma un kā pieklājas, kad vada jauno sievu pie vīra, — Dominikiene ar dēliem vidū; līgavaiņa un līgavas padraugi sēdēja kopā, cits citam blakus, bet Borina ar Jagusi nesēdās, lai apkalpotu un visu uzraudzītu.

Palika klusu, tik klusu, ka varēja dzirdēt, kā aiz logiem kliedza un plosījās bērni, bet Lācis riedams skraidīja riņķī mājai un skrāpējās priekšnamā; viesi klusēdami, nesteigdamies nodarbojās ar ēšanu un ar apetīti tukšoja pilnās bļodas; varēja dzirdēt tikai karošu troksni gar to malām, un skanēja glāzes, kad pudele gāja no rokas rokā.

Jaguse visu laiku cienāja un gandrīz vai katram atsevišķi uzlika gan galu, gan vēl kaut ko un neskopodamās piespieda, lai dzer; viņai tas iznāca saskanīgi, un tik viegli viņa teica katram laipnu vārdu un tā iepriecināja visus ar savu skaistumu, ka ne viens vien puisis sekoja tai ar skumjām acīm, bet māte vai izkusa aiz lielas patikas; viņa nolika karoti pie malas, lai tikai paskatītos uz to un nopriecātos.

Ari Borina to redzēja, jo kad tā gāja pie vārītājām, viņš priekšnamā to panāca, cieši apskāva un bez elpas skūpstīja.

„Saimniecīte mana neizteicamā! Tu taču kā lielmāte, visu tik veikli proti izdarīt, visu tā māki!“

„Vai tad neesmu saimniece? Nu, ej istabā; Gulbass ar Simonu sēd gluži sapūtušies un maz ēd. Sadzer ar tiem..

Patiesi, Borina to paklausīja un darīja, ko viņa gribēja! Bet Jaguses sirdī bija savāds prieks un vieglums. Viņa jutās kā saimniece, un nevis kaut kāda, bet gandrīz kā lielmāte, — tādēļ ari darbs pats gāja no rokas, un ar to ari viņā auga pārliecība un. lepnums, pilns spēka un mierīguma. Viņa brīvi gāja no istabas istabā, ātri visu ievēroja un uztvēra visu tik saprātīgi, itkā Dievs zin’ no kāda laika jau būtu dzīvojusi savā mājā. ,

„Kāda tā ir — to vecis drīz dabūs zināt, un tā ir viņa darīšana, bet man liekas, ka saimniece viņa būs pamatīga,“ Ievelc iečukstēja Jagustīnei._

„Jauna slota tīri slauka!“ tā dzēlīgi atbildēja. „Tas būs tik ilgi, kamēr vecis tai apniks, kamēr nesāks skriet puišiem pakal •.

„To viņa nedarīs, — varbūt vienīgi tai padomā Ma-teušs^ viņš taču neatstās to mierā.“

„1!.. atstās! to tam kāds cits piespiedīs darīt...“

„Borina?“

„Nu, Borina! Kāds cits ir stiprāks par tiem abiem ... ir ... pienāks laiks, pati redzēsi..Viņa viltīgi iesmējās. „Vitek, aizdzen to suni: rej un rej, ausis plēš pušu. Un aiztriec tos puišeļus, izsitīs vēl logiem rūtis un izplūkās Dakulas.“

Viteks izdrāzās pagalmā ar pātagu; suns apklusa, bet atskanēja izklīstošā pūla troksnis un spiegoņa; viņš aiztrenca tos līdz pašam ceļam un zagdamies griezās atpakaļ, jo tam pakal bira vesela akmeņu un dubļu krusa.

„Vitek, pagaidi!“ sauca Rochs, kas stāvēja tumsā, pagalma stūrī. „Pasauc Ambroziju, saki, ka steidzīga lieta. Es uz lieveņa pagaidīšu.“

Pēc neilga laika Ambrozijs iznāca, krietni saniknots, ka tam pārtrauc ēšanu vislabākā vietā: nāca cūkas gala ar zirņiem.

„Baznīca aizdegusies?“

„Nekliedz! Ej pie Kubas: man rādās, ka tas mirst.“

„Lai sprāgst un netraucē cilvēkus ēšanā. Es jau pievakarē pie viņa biju un teicu nelietim, lai sataisās uz slimnīcu: kāju tam noņemtu un acumirklī būtu vesels! .

„To tu viņam teici?.. Tagad es saprotu: viņš, liekas, noņēmis kāju sev pats ...“

„Kungs Jēzus Kristus! Kā, pats sev noņēmis? .

„Ej ātrāk, redzēsi. Es gāju kūtī gulēt, tikko ienācu pagalmā — pie manis pieskrēja Lācis, ierējās, iesmilkstējās, raustīja mani pie svārkiem un vilka. Es nevarēju saprast, ko tas grib... bet viņš skrien pa priekšu, nosēžas uz staļļa sliekšņa un gaudo... Es pieeju, skatos, — Kuba gul uz sliekšņa, galva — galva stallī! Es no sākuma domāju, ka tas gribējis iziet laukā — un nokritis! Aiznesu uz lāviņu, iededzu lampiņu, lai pameklētu ūdeni, bet viņš_ vienās asinīs, bāls kā siena, bet no kājas šļāc asinis. Ātrāk, ja nav tikai nomiris ..

Iegāja stallī. Ambrozijs sāka Kubu .steidzīgi atdzīvināt; tas gulēja nekustoši, tikko elpoja un zobus sakodis krāca; tos vajadzēja atplēst ar nazi, lai kaklā ielietu drusku ūdens.

Uz sliekšņa sārtojās asins plankumi un gulēja asiņains cirvis, bet strīķītis, kas arvienu stāvēja staļļa nojumē, tagad bija nomests pie sliekšņa.

„Taisnība! Pats sev nocirtis. Baidījās no slimnīcas, iedomājās, muļķis, ka pats sev palīdzēs. Bet ir gan stūrgalvīgs vīrs, uzņēmīgs! Kungs Jēzus! Lai pats sev kāju nocirstu! Vienkārši neticami! Daudz asiņu pazaudējis!“

Kuba pēkšņi atvēra acis un skatījās diezgan saprātīgi.

„Atlēkusi? Divas reizes iecirtu, bet tad kaut kas man acīs satumsa ..viņš čukstēja.

„Vai viņa tev sāp?“

_ „Nemaz. Esmu palicis gluži bez spēka, un tādēļ veselāks.“

Viņš gulēja mierīgi un pat neiekliedzās, kamēr Ambrozijs novietoja kāju, apmazgāja to un aptina ar slapjām lupatām.

Rochs, ceļos nometies, rādīja tam uguni un tik karsti lūdzas, ka asaras tecēja pa vaigiem, bet Kuba tikai priecīgi smaidīja, kaut kā pazemīgi un aizkustinoši; kā bērns, kas pamests uz lauka un vēl nesaprot, ka mātes nav, — priecājas par zāli, kas šalc pār to, raugās saulē, ar rociņām tiecas pēc lidojošiem putniņiem un runā ar visiem savā valodā un ir jautrs, — tā ari jutās tagad Kuba; viņam bija labi, mierīgi un nesāpēja, bet sirdī tāds prieks un vieglums, ka slimība likās tīrais nieks — un viņš tikai klusitiņām sevi uzslavēja ... cik labi iztrinis cirvi... nolicis kāju uz sliekšņa... un iecirtis pašā celī... sāpēja, bet kāja uz reizi nenokrita... un viņš no visa spēka cirta otru reizi... un lūk — nekas tam tagad nesāp, — redzams, līdzējis... un ja vien tam būtu bijis vairāk spēka, — viņš tagad te negulētu, bet ietu uz kāzu dzīrēm... uzdejotu ... un drusku ieēstu, jo viņam gribas ēst...

„Guli mierīgi un nekusties, ēst ātri dābūsi, — es pateikšu Juzei.“

Rochs noglāstīja tam seju un izgāja ar Ambroziju pagalmā.

„Rīta pusē aizies, klusi aizmigs kā putns, — visas asinis iztecējušas.“

„Jāatved mācītājs, kamēr pie samaņas.“

„Bet ksendzs novakarē uz Volu aizbrauca, pie muižniekiem.“

„Es aiziešu tam pakal, nevar kavēt!“

„Līdz Vo[ai — jūdze, — naktī, pa mežu — nepaspēsi. Te stāv sajūgti zirgi tiem, kas pēc vakariņām grib aizbraukt: ņēmi tos un brauc.“

Izveda zirgus uz ceļa un Rochs iesēdās.

„Tikai nepiemirsti Kubu, viņu vajaga uzskatīt!“ tas uzsauca, sākdams braukt.

„Vienu to neatstāšu, — neaizmirsīšu.“

Tomēr tūliņ ari aizmirsa; atcerējās vienīgi to, ka pateica Juzei par ēdienu, bet pats atgriezās pie galda un pieķērās tik cieši un sirsnīgi glāzītei, ka drīzumā aizmirsa visu pasaulē.

Bet Juzīte (mīlā meitenīte!) salasīja visu, ko vien varēja, bļodiņā, ielēja pudelē krietni daudz degvīna un aiznesa ar patiku.

„Kuba, ieēd drusku, — palustejies ari tu uz kazam!“ „Paldies tev! Desa, liekas, varena: tā smaržo.“

„Es jau tīši uzcepu, lai tu pamielotos.“ Viņa iespieda tam bļodiņu rokās, jo stallis bija tumšs.

„Iedzer papriekšu šņabi.“

Viņš izdzēra visu līdz dibenam.

Sāka čāpstināt, kost, gremot, bet nespēja neko norīt. „Vai priecājas?“

„Tādas kāzas, tik daudz viesu, — es visā savā mūžā neesmu tik daudz redzējusi.“

„Borinas kāzas, nav jau brīnums!“ viņš lēni nočukstēja.

„Taisnība, bet tēvs ir briesmīgi priecīgs, Jagusei vien pakal staigā.“

„Kā nu ne!.. skaistule! No sejas smuka kā lielmāte!“ „Zini ko, — bet Šimeks iemīlējies Nastkā.“

„Vecene neļaus: Nastkai ģimenē desmit rīkles uz trim morgiem.“

„Nūjā, viņa jau tos šķir, kur vien satiek. Briesmīgi tos uzmana!“

„Voits tur?“

„Citus uzjautrina un pats runa vairāk par visiem, Am-brozijs — ari.“

„Kā gan citādi, ja jau tadas kazas un tādam saimniekam! Vai nezini, kas par Anteku dzirdams?“ vieš čukstot jautāja.

„Kā ne, novakarē pie tiem aizskrēju, aiznesu berniem galu, pīrāgus, maizi... Viņš mani iztrieca no istabas un izsvieda man pakal, ko es aiznesu... Viņš loti stūrgalvīgs un tik nikns, tik nikns... bet nabadzība viņiem istabā, raudas ... Hanka bez apstājas ar māsu ķildojas; droši vien ir jau kāvušās.“

_ Kuba neatbildēja; viņš skali izšņaukājās un elpoja itkā ātrāk.

„Juze,“ viņš pēc brīža sacīja: „ķēve nez’ kādēļ sten un jau no vakara nav nogūlusies, drīz, liekas, būs kumeļš ... to vajaga uzmanīt. Pagatavot kādu dzērienu. Dzirdi, ka vaid! Mana nabadzīte, — un nekādi es tai nespēju palīdzēt... briesmīgi savārdzis ... gluži bez spēka..

Viņš piekusa, apklusa un, liekas, aizmiga.

Juzītc žigli aizgāja.

,,Si! Si! Si!“ viņš sauca, nākdams pie samaņas.

Keve gari iezviedzās un raustījās pavadā; ķēde no-žva dzeja.

„Kaut reizi sātni pieēdīšos! Dabūsi, sunīt, savu dalu — dabūsi, tikai nesmilksti...“

Viņš ķērās pie desas, bet nejaudāja: pavisam negribējās, nelīda mutē.

„Kungs Jēzus Kristus! tik daudz desas, tik daudz gaļas, un nevaru ... pavisam nevaru.“

Veltīgi viņš_ mēģināja, aplaizīja, ostīja, — nevarēja; roka tam bezspēcīgi atkrita; desu no dūres neizlaizdams, viņš to noslēpa salmos.

„Mans Kungs un Dievs! Visa tik daudz, cik man savā mūža nav bijis, — un nevaru.“ /

Skumjas sažņaudza viņa dvēseli, un asaras tecēja pa vaigiemļ viņš raudāja karsti, elsoja itkā bērns, kam nodarīta pārestībā.

„Ēdīšu velak, drusku atpūtīšos — un sarīkošu sev dzīres,“ — viņš nodomāja.

Bet ari vēlāk nevarēja ēst, arvienu grima miegā, neizlaizdams desu no rokas un nejuzdams, ka Lacis to paklusām grauž.

Pēkšņi viņš nāca pie samaņas: pēc vakariņām mūzika istabā iedārdējās ar tādu spēku, ka staļļa sienas nodrebēja, bet kūtī sāka kladzināt izbiedētās vistas.

Laukā no mājas lauzās un rāvās kliedzieni, kā uz-mirdz sārtas ugunis tumšā naktī; tie sitas kā pērkons pret staļļa sienām.

Viesi jau priecājās uz nebēdu, smējās, niekojās, plosījās, zeme tā vien dunēja no solu trokšņa, skuķi spiedza kā negudri.

Kuba no sākuma klausījās, bet drīz visu aizmirsa; viņu apņēma miegs un nesa kaut kur trokšņu pilna tumsa, itkā zem šalcošiem ūdeņiem ... meža biezokņos, kas šņāca vējā.

Kad stiprāk uzliesmoja jautrība, kad skanēja kliedzieni un briesmīgā papēžu dauzoņa ārdīja vai visu māju, — viņš drusku pamodās, izbāza galvu no tumsas, pacēla to no nesamaņas, atgriezās no bailīgām tālēm — un klausījās.

Brīžiem mēģināja ēst, vai klusi sirsnīgi čukstēja:

,,Si, si, si!“

Bet dvēsele jau pamazām to atstaja un aizlidoja izplatījumā kā Dieva putniņš, vēl maldījās, vel nespēja atrauties un brīžiem pieplaku zemei atpūsties no noguruma, gremdēt savas sērdieņa raudas dzīves troksnī; viņa griezās pie mīļajiem, gāja pie dzīvajiem, izmisumā sauca brāļus un lūdza sirdis pēc palīdzības, — bet Kristus spēka un žēlastībā stiprināta, aizlidoja nezināmos pavasara klajumos, plaši neaptveramos Dieva līdzenumos, kurus apspīdēja mūžīga gaisma un prieks.

Un tā lidoja augstāk, un tālāk, tālāk, — turp...

... Turp, no kurienes viņa vairs nedzirdēs ne laužu asaru, ne apbēdināto dvēseļu nopūtu.

... Turp, kur smaržo vienīgi dievišķās lilijas, kur ziedošas āres šalc medus saldumā, kur spožās gultnes tek zvaigžņu upes, kur mūžīga diena.

... Turp, kur atskan vienīgi klusas lūgšanas, smaržīgi upurdūmi virmo kā migla bez rimas, kur šķind zvaniņi un klusi dūc ērģeles, kur mūžīgi velkas dievkalpojums, bet jau bezgrēcīgie cilvēki, un eņģeļi, un svētie — visi kopā dzied Dievam slavu, — uz svēto, nemirstīgo Dieva baznīcu! Kur cilvēka dvēselei vienīgi jālūdz, jānopūšas un jāraud laimē un priekā ar Dievu to Kungu mūžīgi mūžos.

Turp lidoja izmocītā un atpūtas alkstošā Kubas dvēsele.

Bet istabā vēl arvienu dejoja un priecājās no visas sirds, vēl ar lielāku patiku nekā vakar, jo dzeramā bija bagātīgi un saimnieki vairāk spieda. Un tad dejoja — līdz nemaņai!

Vārījās kā katls uz lielas uguns, un drusku vien bija jāapstājas, kad mūzika sāka spēlēt ar jaunu sparu, — un tie itkā druva, kurai uzbrucis viesulis, noliecās, spēcīgi drāzās uz priekšu, sita kājas un kliegdami sāka jaunu deju ar dziesmām, trokšņainu, ciešu un ugunīgu.

Un viņu dvēseles jau gluži vai izkusa sajūsmā, asinis vārījās, prāts aptumšojās, sirds aizmirsās priekā, un katrs nervs drebēja taktī, katra kustība bija deja, katrs kliedziens — dziesma, un visas acis dega priekā un jautrībā.

Un tā turpinājās visu nakti, līdz pat gaismai!

Bet diena modās smagi un klusi; drūmi, necaurredzami mākoņu blāķi drūzmējās rītblāzmas staros, pirms saules lēkta viss pēkšņi ietinās krēslā un satumsa. Sāka snigt sniegs. _ Sākumā tas lidoja retām pārslām un riņķoja pa gaisu kā vējainā dienā birstošas skujas, bet tad krita bez apstājas.

Sniegs bira itkā caur biezu sietu, krita taisni, kārtīgi, vienmuļi, bez trokšņa, un apklāja jumtus, kokus, žogus un visu zemi kā ar nobalināju pelēcīgu dziju vai neiztīrītām dūnām.

Taisni tad izbeidzās ari kāzas: vakarā vēl vajadzēja sapulcēties krogā, bet tagad sāka izklīst pa mājām.

Tikai līgavas un līgavaiņa padraugi ar muziķu priekšgalā drūzmējās lieveņa priekša un visi korī saka dziedāt pēdējo dziesmiņu:

Labu nakti jaunajiem,

Labu nakti jums! ..

Bet tai pašā laikā Kuba nolika savu dvēseli pie Jēzus Kristus svētajām kājām.

Pirmās daļas beigas.

1

Ziemsvētkus sagaidot pie vakariņām ed oblates, kuras izdala baznīcā. Cienījamākiem draudzes locekļiem tās pieved mājās.

2

Tāda ieraša. Precinieki nāk ar degvīnu. Ja meita nodzer, tas nozīmē — ir ar mieru.

3

Dziesma, kas tiek dziedāta kā vakara lūgšana. Tulk.

Content

Reimonts Vladislavs Zemnieki. Tetraloģijas pirmā daļa

1