Skujiņš Zigmunds

Zibens locīšana: Apceres un sarunas.

Zigmunds Skujiņš

Zibens locīšana: Apceres un sarunas.

RAKSTNIEKI PAR LITERATŪRU

Zigmunds Skujiņš

Apceres un sarunas

Zibens locīšana, tas ir rakstnieka dienišķais darbs, pamatvilcienos palicis nemainīgs gadu tūkstošos — rezultāts pat pēc visizsvērtākajiem pūliņiem nāk kā pārsteigums arī pašam lasītājam. Tāpēc turpmākajās lappusēs sakopotās domas nebūtu uzskatāmas par mēģinājumu pateikt nepasakāmo, bet tikai par kāda praktiķa vēl neatdzisušām refleksijām.

Autors

RĒTA. Par Ēvaldu Vilku

Jau gads, kopš viņš miris, bet sajūta tāda, ka Ēvalds joprojām ir mūsu vidū. Liekas, tūdaļ Rakstnieku savienības nama koka kāpnes nogurkstēs zem viņa rāmajiem soļiem un viņš kā dažkārt nāks lejā no «Literatūras un Mākslas» redakcijas. Ar nevērīgi uzsviestu platmali pakausī, sapīņātu šalli, pusaizpo-gātu mēteli un vidū pārlocītu portfeli padusē.

— Sveiks, Ēvald!

Viņš paskatīsies ar savām ironiskajām, bet laipnajām acīm, pasmaidīs savu burlaka smaidu (lūpas biezas, zods kā boksa čempionam, pierē virs deguna rēta) un pamās ar galvu.

— Stāstiņus vajag rakstīt. Nu, kad tad būs stāstiņš?

Taču kāpnes nevis mierīgi gurkst, bet krakšķ kā kuģis vētrā, jo nācējs ir Andris Jakubāns, Ēvalda darba turpinātājs redakcijas prozas nodaļā. Citas paaudzes, cita temperamenta, citas fiziskās un garīgās konstitūcijas pārstāvis. Ierāvis apaļo galvu uzkumpu-šajos basketbolista plecos, Andris, sabāzis rokas bikšu kabatās, dīdās kā pie lielas vajadzības.

— Klausies, vecīt, tas brīdis nu ir pienācis, katastrofāli nepieciešams raksts par Ēvaldu.

Tā ir zīmīga detaļa: runājot par Ēvaldu, Andris

aizvien kļūst nopietns. Parasti viņš irgojas par visu un visiem, pašu ieskaitot.

— Tu domā — es viņu tik labi pazinu.

— Jūs abi nākat no «Padomju Jaunatnes». Abi kopā sākāt.

— Ēvalds nebija tas cilvēks, kas citiem par sevi daudz ko klāstīja.

— Vienalga, bet divdesmit gadus jūs kopā ņēmāties pa prozas sekciju. Uzraksti par to, cik viņš bija sarežģīts cilvēks, cik viņa mūžs izvērtās traģisks. Apmēram tā, kā raksta par Hemingveju, par Fadejevu.

— Neesmu īpaši pētījis ne viņa mūžu, ne viņa darbus. Tad jāpārlasa visi viņa stāsti, visas viņa publikācijas periodikā, jāsavāc un jāizstudē neskaitāmas vēstules, kuras Ēvalds nosūtījis jaunajiem literātiem ...

— Tad uzraksti vienkārši atmiņas. Kādu tu viņu atceries no redakcijas laikiem, no kopīgā darba. Nu, kaut ko visnotaļ košu un cilvēcisku.

— Būs jāpamēģina, — es sacīju, bet pats pie sevis nodomāju: vai atmiņas vispār var uzrakstīt? Atmiņas, kas gail mūsu apziņā kā ogles krāsnī. Iegrāb lāpstiņā kādu daļu un izņem no krāsns laukā, sak, te nu tā manta ir — viss tūdaļ pārvērtīsies par aukstiem, pelēkiem pelniem. Tas, kas formulējams vārdos, dažbrīd nemaz nav svarīgākais. Atcerēdamies Ēvaldu, es, piemēram, bieži redzu viņa pieri ar rētu virs deguna, tādu sarauktu, varbūt domās, varbūt smaidā, strupas matu šķipsnas apēnotu. Kāpēc? To es nevaru izskaidrot. Tas ir mans atmiņu moments, viens no spilgtākajiem priekšstatiem par Ēvaldu. Kā to transplantēt citiem? Turklāt — nav noliedzams — visas atmiņas ir subjektīvas. Iespējams, atradīsies cilvēki, kas sacīs: tiek sagrozīti fakti, nekādas rētas nebija, ko tas biedrs tur fantazē. Es neko nevaru pierādīt, manā rīcībā nav ne ārsta izziņas, ne rentgenogrammas, itin nekādu papīru. Varu tikai sacīt: tāda ir mana atmiņu vīzija. Ja gribat un spējat, lūdzu, dalieties ar mani, tādu es viņu redzu un atceros.

*

Toreiz viņam varēja būt gadi divdesmit divi divdesmit trīs, un pirmais, ko parasti ievēroja, viņu sastopot, bija gaišā seja ar gaišajām skropstām, gaišajām uzacīm un gaišajiem sviesta krāsas matiem. Vai rēta pierē bija jau toreiz? Ļoti iespējams. Bet es neievēroju. Un diez vai kāds pamanīja. Gaišums likās bez mazākās ēnas. Jā, roka viņam frontē bija ievainota un kāja arī, to redakcijā zināja katrs, kaut gan Ēvalds pats par frontē pieredzēto nemēdza runāt.

Viņš bija no tiem, kas veidoja redakcijas kodolu. Nodaļas vadītājs, redkolēģijas loceklis. Kad Ēvalds palaida smieklus, varēja dzirdēt caur trijām istabām. Bet viņš prata arī būt nopietns, kas tajā vecumā bija vēl lielāka māksla nekā prasme skaļi smieties. Kad Ēvalds redakcijas apspriedē referēja par avīzi, visi klausījās ar atsperīgu uzmanību. Ja kādā jautājumā radās vairāki viedokļi, parasti sacīja: nu, jāparunā ar Ēvaldu. Ja vajadzēja uzrakstīt graujošu pamfletu par gļēvuļiem un nodevējiem (malu malās vēl rībēja šāvieni, un cilvēku likteņi bieži sasaistījās dramatiskās kolīzijās), redaktors sauca pie sevis Ēvaldu, un nebija nekādu šaubu, ka raksts nošmiukstēs kā pātagas cirtiens. Ja vajadzēja slavēt varonību, atkal meklēja Ēvaldu — viņš to prata izdarīt apbrīnojami emocionāli, bez nodeldētām frāzēm un domu klišejām. Tāpēc ka rakstīja ar patiesu pārdzīvojumu, no sirds un, protams, ar rakstnieka talantu, kas, viņā jau uzvārījies, meta burbuļus.

Atceros mūsu pirmo sarunu. Man bija deviņpadsmit gadu, redakcijā strādāju neilgi, staigāju no vācu mēteļa šūtā švītīgā vējablūzē, komjauniešu sarakstos vēl nebiju ievests. Rakstīju korespondences par rupnīcu atjaunošanu, par pašdarbības pulciņiem. Bet reiz radās iespēja aizbraukt uz laukiem, un tā nu bija sfēra, kas atradās Ēvalda ziņā. Viņš paraudzījās uz mani ar skatienu, kas it kā sacīja — ārprāts, kādi gan visādi nav salīduši redakcijā, — un ātri noprasīja:

— Vai tu vispār esi dzirdējis par tādu lietu, ko sauc par šķiru cīņu?

Cits pēc cita parādījās Ēvalda pirmie stāsti, kas vēlāk tika apkopoti grāmatā «Cilvēki ar vienu patiesību». Nav nepieciešams sīkumu sīkumos atcerēties šo stāstu saturu, aiz katras rindiņas tur dzirdu, redzu un jūtu Ēvalda biogrāfiju, viņa paša gaitas un pārdzīvojumus.

Lauku jauneklis no trūcīgas ģimenes, kad Latvijā atjaunojās padomju vara, iestājas komjaunatnē. Sākas karš, jauneklis paņem šauteni, uzkar savu zēnu dienu cepuri kādas mājas pažobelē un dodas cīnīties par taisnību. Pretī stājas skolas biedrs Bokalderu Vilis, arī viņam rokās šautene. Ēvalds (jeb kā īsti to jaunekli sauc?) ilgi nedomā, apkārt spindz lodes. Ienaidnieks Bokalderu Vilis paliek guļam. Arī Vilis šava, ka tad savādāk. Un varbūt trāpīja. Iespējams pat, ka pierē. Bet varbūt tas nemaz nebija Bokalderu Vilis, kas palika grāvī guļam? Varbūt Vilis bija tas, kas Igaunijā Ēvaldu sašķaidīja ar ložmetēja kārtu? Vienalga, nav svarīgi. Ir cīņa ,ir ienaidnieks, ir taisnība un ir netaisnība. Par taisnību jācīnās. Līdz pēdējam asiņu pilienam, līdz pēdējam elpas vilcienam.

No ielenktās Tallinas laužas ārā kuģis ar ievainotajiem cīnītājiem. Apkārt sprāgst šāviņi, robeža starp dzīvību un nāvi ir plāna kā kuģa siena ...

Tāda ir viņa biogrāfija, un tādi ir viņa pirmie stāsti. Tas ir viņa liktenis, kurā viss ir savā vietā un viss risinās tieši tā, kā tam jārisinās. Vienas patiesības robežās.

Pēc vairāk nekā desmit gadiem Ēvalds Vilks atgriežas pie šīs tēmas, uzrakstīdams stāstu par kara pirmajām dienām, par komjaunieti, kas, nakti nolikts kaujas vienības sardzē, redz sapņus, sajauktus ar īstenību.

Bet stāsts «Divpadsmit kilometri» jau pilnā mērā atspoguļo Ēvalda Vilka jauno atziņu kvalitāti. Izrādās, cepuri uz naglas tik viegli nevar pamest, dzīvē viss ir savstarpēji saistīts. Cepurei ir jāiet pakaļ. Ar pagātni ir jāsastopas no jauna. Vērtības atkal un atkal ir jāliek uz svariem. Kāpēc ceļš tagad izskatās savādāks? Un kāpēc māju viņš tik tikko vairs pazīst? Kā tas varēja gadīties, ka viņa karabiedrs, kas jaunībā taisnības vārdā bija gatavs atdot dzīvību, kļuvis par sabiedrībai kaitīgu pašlabuma meklētāju, un vēl kāds cits, kas neliecās ienaidnieka ložu priekšā, tagad bailīgi izdabā katrai birokrāta kaprīzei? Ar paceltu šauteni atkal nāk Bokalderu Vilis. Nospiest gaili ir viegli. Tikt pie patiesības grūti. Kāpēc toreiz viņi viens uz otru šāva? Kā tas notika, ka viņi kļuva par ienaidniekiem? Viņi gāja vienā skolā un mācījās vienā klasē, abi staigāja noplīsušās biksēs un abi pa vasarām ganīja saimnieku govis ...

Stāsta varonim jāmeklē atbildes uz smagiem un griezīgiem jautājumiem. Un secinājums nenāk lasītājam kā pārsteigums. Secinājums ir likumsakarīgs, stāstā to mazliet patētiski, mazliet literāri izsaka vecais vīrs, cepures glabātājs: es esmu atbildīgs par visu. Bet autors šiem programmatiskajiem vārdiem liek skaļi atbalsoties kā saucienam klusā vakarā starp diviem upes krastiem: tu esi atbildīgs par visu, mēs visi esam atbildīgi par visu.

ŠAjā dzīves posmā izjuka Ēvalda Vilka pirmā laulība. Un tā, bez šaubām, bija vēl viena dvēseles samešanās. Jo vai gan joks pēc ilgiem kopdzīves gadiem kļūt par vientuli, kā pēc zemestrīces izrakt no drupām to, kas palicis pāri no mīlestības, guldīt kapā un pašam apbērt ar smiltīm.

Ēvalds apmainīja darba vietas, no «Padomju Jaunatnes» aizgāja uz «Literatūru un Mākslu», ilgi meklēja dzīvokli. Arī šeit izpaudās viņa raksturs, nekādas priekšrocības viņš sev neprasīja, kaut tajā laikā jau bija republikas Valsts prēmijas laureāts un viens no mūsu izcilākajiem rakstniekiem. Galu galā istabu par skaidru naudu izdevās nopirkt kooperatīvā namā Juglā. Nav grūti iedomāties, kā viņš tur dzīvoja. Dažkārt sestdienās un svētdienās es viņu satiku ar iepirkumu tīkliņu pie Vidzemes tirgus.

Daudzrakstīšanas grēks viņam nepiemita.

Kādu brīdi likās, ka Ēvalds Vilks vairs nerakstīs nemaz. Par laimi, viņš atrada sevī spēkus un airus no rokām neizlaida. Jo viņš bija dzimis rakstnieks. Rakstīt viņam nozīmēja dzīvot — ieņemt savu pozīciju, izteikt savu attieksmi. Radās stāsti «Apvainojums», par vecu lauku vīru, kam veltīgi liek nākt uz kolhoza kantori un gaidīt darbu, «Divritenis», par tēvu-dzērāju, kas sola mazajam dēlam pirkt divriteni, bet naudu nodzer u. c.

Reizēs, kad Ēvalds par kaut ko jutās īpaši aizskarts, viņš bez vilcināšanās metās belzties ar publicistikas rakstiem. Un tad varēja pabrīnīties, cik kaismīgi un trāpīgi vļņš prata aizstāvēt savus uzskatus. Cik ironiskas un žultainas kļuva viņa rindas, izsmejot to, ko viņš ienīda. Šajā ziņā viņš vēl bija palicis tas pats jauneklis, kas, karam sākoties, uzkāra cepuri uz naglas un gāja karot par taisnību. Viņš neskatījās atpakaļ, neprātoja, kur slēpsies, ja pretinieks izrādīsies stiprāks, negudroja, vai uzbrukt izdevīgi vai varbūt prātīgāk nogaidīt. Viņš vienmēr, jebkurā situācijā pateica visu, kas bija uz sirds. Nevienam jau nepatīk, ja glauda pret spalvu. Tenku vācelēm bija iemesls mēļot: zināt jaunāko, Ēvalds atkal nostrādājis numuru, klausieties, vai viņš tomēr nav drusku dulls...

Viņš bija dulls, noteikti bija. Un nevis drusku, bet pamatīgi. Tikai viņa dullumam bija noteikts virziens: viņš organiski necieta liekulību, melus, divkosību.

*

Ko sacīt par Ēvalda daiļradi? Tā ir apbrīnojami viengabalaina. Viņa personā sastopamies ar īpatnēju talanta tīrradni. Provinces arodskolas absolvents. Cik tad nu jomīga varēja būt viņa literāro zināšanu nešļa-viņa toreiz, tūdaļ pēc kara, kad viņš sāka rakstīt stāstus. Bet tie jau bija gatavi literāri darbi. Tas jau bija rakstnieks Ēvalds Vilks, kas pieteica vārdu. Formas ziņā viņa sākotnējie darbi no pēdējiem tikpat kā neatšķiras. Sižetus stāstiem viņš neizdomāja, bet atrada dzīvē. Bieži brauca komandējumos, mīlēja un prata sarunāties ar cilvēkiem. Uzskatīja, ka «stāstiņus no pirksta izzīst nevar». Vispār, runādams par rakstnieka darbu, Ēvalds nelietoja piepaceltu terminoloģiju, tieši otrādi, izsacījās pat ar tādu kā zināmu nevērību: nu, kas tad tur liels, ņem un uzraksta stāstiņu ...

Protams, var pieiet arī citādi, var sacīt, ka viņa daiļradē jūtams meklējumu trūkums, var sacīt, ka viņa tematika ir pašaura un fantāzija liesa (tikai stāstā «Pusnakts stundā» viņš atkāpjas no tradicionāli reālistiskās tēlu sistēmas, un sižetā parādās simboliska persona Vēsture). Taču katram rakstniekam ir tiesības uz savu balsi, uz savu īpatnību. Rakstnieka daiļrade nav nekas cits kā viņa personības izpausme. Ēvalds Vilks it kā saka: neprasiet no manis, lai es metu kūleņus, akrobātika mani neinteresē, es esmu notikumu līdzdalībnieks, es gribu nodot liecību, un mani interesē viens — lai mani pareizi saprot.

Ēvalds Vilks kā personība vēl īpaši iezīmējas ar sevišķi saasinātu partejības izjūtu. Viņš nebija vērotājs, viņš bija cīnītājs, par «bezizmēra objektivitāti» viņš ņirgājās un samierināšanos izsmēja. Ar katru rindu viņš kaut kam uzbruka vai kaut ko aizstāvēja, ar katru teikumu viņš kaut ko apstrīdēja vai par kaut ko iestājās.

Apcerot latviešu padomju īsā stāsta attīstību pēc otrā pasaules kara, Ēvalda Vilka vārdu parasti min pirmo. Un tas ir saprotami un pelnīti. Viņš patiešām bija pirmais. Var iebilst: bet kā tad tā? Stāstus rakstīja Anna Sakse un Arvīds Grigulis, Žanis Grīva un Jānis Grants, Ignats Muižnieks un Indriķis Lēmanis. Jau tad, kad Ēvalda Vilka pie apvāršņa vēl nebija. Taisnība. Bet Ēvalds ienāca jaunas paaudzes priekšgalā. Ar viņu cēlās patiešām jauns vilnis. Viņš pirmais ierunājās to jauno cilvēku vārdā, kas ar pirmskara literatūru nebija saistīti. Turklāt tieši Ēvalds Vilks un neviens cits pirmais (arī no pieminētā rakstnieku pulka) nodarbojās vienīgi ar īso stāstu rakstīšanu, veltīja šim žanram savu talantu bez atlikuma, strādāja regulāri un sistemātiski un guva izcilus panākumus.

Šodien pagrūti restaurēt pirmo pēckara gadu stāvokli mūsu literatūrā. Šodien stāstus publicē «Zvaigzne» un «Liesma», «Padomju Latvijas Sieviete» un «Lauku Dzīve», «Dadzis» un «Skola un Ģimene», «Rosme» un «Veselība». Toreiz neviens no šiem žurnāliem neiznāca. Iesācējam iekļūt paplānā un pasausā «Karoga» slejās (metiens 5000 eksemplāru) bija nereāls sapnis. Tāpat «Cīņa» un «Literatūra un Māksla» jaunrakstniekus nepublicēja (vai tikpat kā nepublicēja). Galvenā ienākšana literatūrā notika caur «Padomju Jaunatnes» literārajām lappusēm (arī to šodien diemžēl nav viegli iedomāties). Valdīja vienprātīgs uzskats, ka jaunatnes avīze jādziļina ar stāstiem. īpaši svētku reizēs. Tāpēc mums, redakcijas darbiniekiem, atlika nokārtot tikai jautājuma praktisko pusi — stāstus sagādāt. Meklēja visi. Bet, galvenais, bija noskaņojums, ka stāsti ir nepieciešami.

Ēvaldam Vilkam stāstus prasīja tāpēc, ka viņš no mums vislabāk prata rakstīt. Un Laimonis Pūrs rakstīja stāstus, un sporta nodaļas vadītājs Vladislavs Vijčuks rakstīja, un Velta Spāre rakstīja, un Osvalds Mačs rakstīja, un Aivars Freimanis rakstīja, un Roberts Geistards rakstīja. Un pats redaktors rakstīja. Un redaktora vietnieks rakstīja.

Mani arī fantāzija tā vien rāva stāvus gaisā, dažkārt nācās saņemt visus spēkus, lai piezemētā aprakstā kaut ko patvarīgi nesagrozītu — iztēlē cilvēku likteņi ieguva pavisam dīvainus samezglojumus. Man arī gribējās rakstīt stāstus. Ja jau Ēvalds rakstīja. Un ja jau citi rakstīja. Toreiz nebiju kārtīgi lasījis ne Blaumani, ne Čehovu, ne Mopasanu, ne Ezeriņu. Par literatūras teoriju man nebija ne jausmas. Es vienkārši peldēju kā sienāzis pa straumi. Mode «rakstīt kā Remarks» vai «rakstīt kā Džoiss» nāca vēlāk. Toreiz mums paraugs bija priekšā. Mēs visi centāmies «rakstīt kā Ēvalds».

Pēdējā laikā daudz lieto vārdu «sprādziens». Runā par demogrāfisko sprādzienu, par akcelerācijas sprādzienu, par informācijas sprādzienu. īsā stāsta sprādziens mūsu literatūrā pēc kara notika «Padomju Jaunatnes» redakcijā. Un epicentrā bija Ēvalds Vilks. Caur «Padomju Jaunatnes» redakcijas durvīm un ar

Ēvalda Vilka uzmudinošu vārdu literatūrā ienākuši vai visi pēckara paaudzes literāti. Tāpēc viņš ir pirmais. Jo, kā māca dialektika, parādības jāaplūko būtiskā secībā un konkrētos apstākļos.

Viņš spēja būt uzņēmīgs un neatlaidīgs. Jau kļuvis pazīstams rakstnieks, viņš iestājās neklātienes vidusskolā un nokārtoja gatavības pārbaudījumus. Bet dejot, piemēram, viņš neprata un arī nemācījās. Tikko «Padomju Jaunatnes» redakcijas darbinieku līksmēs sākās dejošana (mēs taču visi bijām jauni!), Ēvalds nosmīnēja, novaibstījās, atmeta ar roku un iestūrēja blakus telpās, kur neizkustināmo komanda nīka pie galda. Toreiz mums Ēvalda izrīcība likās sakņota kaut kādā īpašā pārākās pakāpes dzīves uztverē. Nu jā, mēs sacījām, Ēvalds ir Ēvalds, gaidīt, lai viņš nolaižas līdz mūsu vājībām, būtu smieklīgi...

Tagad, atskatoties pār plecu, viss redzams skaidrāk un sakarīgāk.

Ikvienam no mums ir savs Ahileja papēdis, savs slieksnis, kuram netiekam pāri. Ēvalda personā ārējais raupjums un stūrainā nevērība dzīvoja ciešā saistībā ar biklumu un jūtību. Dziļākajā būtībā viņš bija kautrīgs un viegli ievainojams. Un to es te neminu kā vēl vienu cildinājumu Ēvalda Vilka krietnumam. Tas bija viņa posts. Un, manuprāt, tieši, no šī rakstura samezglojuma izauga daža laba nelaime Ēvalda rakstnieka gaitās un personiskajā dzīvē. Tajos brīžos, kad viņu pārņēma vājuma sajūta, viņš gluži cilvēciski meklēja vairogu, ko pacelt sev priekšā. Bet diemžēl nespēja atrast neko labāku par to pašu, ko toreiz, kad dejotāju vidū jutās vientuļš un lieks.

viņš patiesi neieredzēja lielmanību, iedomību, godkārību. Nebija savtīgs un sīkumains. Par garām runāju sacīja: mutes dzesēšana un muldēšana. Izsmēja ārišķīgas, formālas izdarības. Visādi vairījās no goda amatiem un cildinājumiem. Nenēsāja nekādas nozīmes, kategoriski atteicās sēdēt prezidijos. Atklāti sakot, es domāju, ka šajā ziņā Ēvalds šad tad cirta pāri strīpai, bet tāds nu viņš bija. Lai gan ar saprātīgiem argumentiem viņu dažkārt varēja arī pārliecināt. Piemēram, būdams pašreklāmas un plātības pretinieks, Ēvalds publikas priekšā ar runām neuzstājās. Viņš uzskatīja, ka rakstniekam pašam par savu darbu nav jārunā. («Gaiļa mode, kur tik čupa, tur tūdaļ galā un aiziet — pilnā balstiņā, actiņas aizmiedzis.») Tomēr, organizējot jauno autoru seminārus, es reizēm lūdzu Ēvaldu pastāstīt topošajiem literātiem par rakstnieku amata jautājumiem. Un viņš neatsacījās. Viņš saprata, ka jaunajiem amata brāļiem viņa pieredze tiešām var noderēt.

Nepierunājams un nepielūdzams Ēvalds kļuva tad, ja aiz laipnīgiem vārdiem un draudzīgiem Smaidiem manīja kaut mazāko konformisma āķīti. Šādos gadījumos viņš nepadevās nekādiem kārdinājumiem. Naudas kādinājumiem jau vismazāk. Viņš bija dzelžaini principiāls šī vārda labākajā nozīmē. Nē, viņš nekāpa augstās tribīnēs un neskandināja par rakstnieka godu un sirdsapziņu. Viņš neskraidīja apkārt sūdzēdamies un žēlodamies. Viss notika bez skaļiem vārdiem, bez brašiem žestiem. Ēvalds vienkārši pasmaidīja savu smaidiņu, iespējams, maķenīt, maķenīt indīgāk nekā parasti, paraustīja plecus un sacīja: «Lai nu šoreiz paliek.»

Tāds viņš bija. Bet staigāja reti gludinātās biksēs un kurpēs ar nodilušiem papēžiem. Augumā zem vidusmēra. Un dažkārt mēnešiem ilgi nēsāja vienu kaklasaiti. Satiksi uz ielas — parasts garāmgājējs. Bet galvu viņš aizvien turēja augstu. Un mugura viņaņi aizvien bija taisna.

Nekad neesmu dzirdējis, ka viņusauktu par Ēv^l-diņu. Vienmēr un visiem viņš bija Ēvalds.

*

Kad es pirmoreiz pamanīju, ka viņam pierē rēta? Kādos apstākļos tas notika? Nevaru atcerēties. Dzīve un gadi nevienu no mums netaupa. Kas tur par brīnumu, ja sejā izdziest spožums un matos sabirst pelni. Visi mēs esam pieklājīgi un labi audzināti cilvēki. Nav parasts iet otram klāt un tincināt: klausies — kas tev tā pierē par rētu? Kur tu to dabūji? Vai tā tev jau ilgi? Paskatāmies, varbūt pat klusībā pabrīnāmies, nogrozām galvu — un pietiek. Vai nu mums pašiem mazums savu rētu.

Viņa rakstnieka darbā, kā jau sacīju, bija diezgan pagarš krīzes periods, pēc tam Ēvalds atsāka rakstīt, viņam iznāca vairākas grāmatas. Stāstu «Divpadsmit kilometri» kritika kādu laiku neatzina, tad metās cildināt.

Bez šaubām, ka laiks Ēvalda Vilka domās un uzskatos nepārtraukti ienesa korektīvas. Vienā no pēdējiem Rakstnieku savienības kongresiem (šķiet, ka sestajā) Ēvalds Vilks, referēdams par prozu, ar parodētiem piemēriem runāja par sižeta problēmām un dzīves īstenību. Toreiz es ilgi domāju, ko Ēvalds ar šo runu gibēja pateikt. Un tikai nesen, pārlasīdams stenogrammu, aptvēru — tas galvenokārt bija viņa strīds ar sevi. Viņu vairs neapmierināja patiesība, ko «Divpadsmit kilometros» deklarē cepures glabātājs — es esmu atbildīgs par visu. Viņš bija aizgājis tālāk, un jaunais skata punkts vairs neapstiprināja to, ko vēl nesen viņš bija uztvēris kā patiesību, vajadzēja pašam sevi labot: atbildēt par visu nozīmē neatbildēt ne par ko, cilvēkam jābūt nemitīgi atbildīgam par savu rīcību.

Ēvalda dzīve atkal stabilizējās. Viņš nodibināja jaunu ģimeni. Piedzima meita. Un vēl pēc dažiem gadiem, sastopoties uz Rakstnieku savienības kāpnēm, es viņu redzēju apjukušu aiz laimes: vai tu arī zini, ka man ir dēls, viņš sacīja. Un viņa seja likās tikpat gaiša kā jaunībā, kaut mati jau metās pasirmi — senais sviesta krāsas dzeltenums bija kā pelniem pieputējis. Varbūt tāpēc, ka āda uz pieres, uz vaigiem un pat uz deguna šķita tāda nedabiski bāla. Patiešām, kas tā viņam par rētu — no kara gadiem vai vēlāk iegūta?

Viņa redzīgās acis no dzīves zibsnīgajām ainām izcēla zīmīgas sakritības. Viņa balss ar laiku kļuva rēnāka, iegūdama surdinētu kantilēnu. Radās tādi stāsti kā «Trakā gurķu nakts» un «Mežonis», pārsteidzoši ar savu iekšējo atklātību un nežēlīgo pašapsūdzību. Un tajā pašā laikā ar kādu smaidu, ar kādu cilvēcisku siltumu un iejūtību autors to visu ceļ priekšā!

Jautāts, kāpēc viņš tik maz raksta, Ēvalds parasti atteica, ka reti iznākot izkustēties no krēsla, satikties ar cilvēkiem un bez jauniem iespaidiem rakstnieks esot kā kartupelis pagrabā — pa bālam asnam jau varot izgrūst, bet bumbuļi nerodoties.

— Bet kas tad tevi kavē!

Ēvalds nosmējās un atmeta ar roku. — Raksti stāstiņus, lai būtu ko likt avīzē.

Klusi un rāmi viņš nosvinēja piecdesmit gadu jubileju.

«Karogam» iedeva stāstu, citiem izdevumiem netika. Tālrāde šim gadījumam par godu noorganizēja raidījumu, Ēvalds pats, protams, tajā nepiedalījās. Ap galdu sēdēja vairāki Ēvalda paziņas un dalījās atmiņās, galvenokārt kavēdamies jaunības dienās. Turpat vai visi stāstījumi izskanēja pagātnes formā: viņš bija, es viņu atceros, viņš man palicis prātā... Skatījos, klausījos un galu galā apskaities aparātu izslēdzu. Kas par bēru noskaņu, runā tā, it kā Ēvalds gulētu kapā!

Mūsu personiskās attiecības bija diezgan sarežģītas. Sākumā, kā jau rakstīju, viņš neņēma mani par pilnu, bet vēlāk jutās it kā vainīgs. Piecdesmito gadu beigās, kad kritika uzbruka «Vienas nakts hronikai», Ēvalds bija pirmais, kas rāvās mani aizstāvēt. Pēc tam viņš mani laikam uzskatīja par karjeristu un plānā galdiņa urbēju, jo vairākus gadus pēc kārtas biju prozas sekcijas priekšsēdētājs un šad tad sēdēju arī prezidijos. Manu «ostīšanos» ap trīsdesmito gadu prozu viņš bez žēlastības apzākāja, bet par atsevišķiem darbiem Izdevniecībai deva vislabvēlīgākās atsauksmes.

Mūsu pēdējā saruna bija savā ziņā zīmīga. Mēs sēdējām Rakstnieku savienībā pie galda un pieminējām aizgājušu biedru. Ēvalds izskatījās elēģisks un domu pilns.

— Ja es varētu saprast, kas tu esi par cilvēku, — smaidīdams savu ēvaldisko smaidu, viņš raustīja plecus.

— Tad mēs esam stipri līdzīgi, — atbildēju, — es par tevi arī pie īstas skaidrības vēl nesmu ticis.

Mēs vienojāmies ar slēdzieniem nesteigties. Viņam uz pieres krita strupa matu šķipsna. Un viņa piere bija grumbaina. Grumbas bija arī uz vaigiem, kad viņš smaidīja. Bet pieres vidū bija rēta.

Ziņa par viņa nāvi nāca kā negaidīts sitiens no tumsas.

Septembra sākumā viņš vēl staigāja pa redak-

ciju, stāstīja, ka viņa mazā meita dancodama aizskrējusi uz skolu un kā viņš pats jūrā vēl peldējies. Laikam būšot apsaldējies, jo elpot esot smagi.

Kāpēc viņš tik agri aizgāja? Kur meklējams cēlonis vainai, kas galu galā izrādījās nāvīga? Kurš būs tas gudrais un uz šiem jautājumiem atbildēs?

Es nevaru aizmirst viņa pieri.

1977

CILVĒKS, KURS NEBAIDĪJĀS BŪT VECMODĪGS

1958. gada pavasarī, kad nule kā biju iespraucies literatūrā ar novelēm «Traģēdija» un «Vienas nakts hronika», pie manis žurnāla «Dadzis» redakcijā, kur tolaik strādāju, ieradās neparasts apmeklētājs — cēlu, it kā pārāk svarīgu gaitu savam vidēja izmēra augumam, bālu dzejnieka seju (iespējams, ka šo iespaidu radīja tumšie pagarie mati, kas nēsātāju darīja nedaudz līdzīgu Aleksandram Blokam) un tādu kā melodramatisku uzstāšanos, kurai cauri tomēr spīdēja gandrīz vai zēniska drastika.

— Jūs esat tas Skujiņš, tas rakstnieks, ko kritiķi patlaban dūšīgi apbrēkā?

— Diemžēl.

— Nu tad jau glauni. Es esmu Leonīds Leimanis. Vai jūs negribētu kopā ar mani taisīt filmu?

Piedāvājums skanēja fantastiski, taču manu atsmē-jienu mazliet pieklusināja divi apstākļi. Pirmkārt, kinorūpniecība arī Rīgā sāka straujāk attīstīties. Un, otrkārt, vienlaicīgi ar bargajām recenzijām par manām novelēm avīzes publicēja jūsmīgus slavas-vārdus jaunajai latviešu mākslas filmai «Nauris», kuras autors, sākot ar literāro materiālu un beidzot ar režiju, bija neviens cits kā Leonīds Leimanis.

— Jums vajadzīgs scenārijs?

— Mēs varētu to kopīgi uzrakstīt. Kā senie latvieši teiktu: uz pusgrauda.

— Vai jums ir kāda ideja?

Leimaņa diplomātiskā atbilde bija pagara, toties nepārprotama — idejas viņam nebija.

— Bet es esmu iesācis romānu, — atzinos.

Leimanis apjautājās par romāna sižetu, «Kolumba

mazdēlu» satura atstāstījums viņu neaizrāva. Tas filmai neder, viņš sacīja.

Liekas, nu mums vajadzēja atvadīties un tālāk iet atkal katram savu ceļu, taču turpinājām sarunāties. Leimaņi viss interesēja, viņš mīlēja daudz jautāt, varētu pat sacīt, — tincināt: Skujiņ, vai taisnība, ka... vai jūs esat dzirdējis ... es gribu zināt... tā ir, ja ... es saprotu pareizi, jā? ...

Leimaņa jautājumi dažkārt skanēja līdz smieklīgumam naivi, bieži — pārsteidzoši jocīgi. Nebija nemaz tik viegli atšķirt, kad viņš runāja nopietni un kad dzina vellu. Atceros, kādreiz ieradies pie ugunsdzēsējiem saņemt atļauju filmēt Doma baznīcas tornī, Leonīds Leimanis tūdaļ arī pajautāja, ko ugunsdzēsēji darīs, ja koka tornis aizdegsies, vai dzēsīs ar putām vai ūdeni, no iekšpuses vai no ārpuses. Ugunsdzēsēju virsnieka seja kļuva aizvien drūmāka, bija skaidri redzams, ka viņš jau nožēloja savu vieglprātīgo ielaišanos kopīgajās darīšanās ar bīstamo kino Herostratu.

Drīz vien atklājām, ka mums ir kopīga vājība — Vecrīgas vēsture. Leimanis ierosināja izložņāt rātes senos apakšzemes cietumus, kurus viņam parādījis Rutku Tēvs. Ļeņina ielas sākumā no kāda nama pagalma iekļuvām dziļā apakšzemes gaņģī, kas tika izmantots kā malkas glabātava. Vai šīs velves patiešām bija kalpojušas ļaužu slodzīšanai, grūti pateikt, telpas likās pietiekami baismīgas, sienās rēgojās kaut kādas sarūsējušas cemmes un aptrūkuši važu gali. Vēlāk, kad no tiesas abi ķērāmies pie «Šķēpa un rozes» scenārija, atmiņas par drūmo pagrabu pārvērtās veselā sižeta līnijā.

Leimanis labi pazina Vecrīgas interesantākos stūrīšus, zināja ne mazumu nostāstu, bet savas zināšanas izklāstīja tipiski leimaniskā manierē: jūs nekā neesat dzirdējis par Sarkano kardinālu? Vaaai, Skujiņ! Doma klosteri taču spokojas! Jā-ā! Nekad tur neejiet naktī, kad spīd pilns mēness ...

Pārmaiņus satikāmies gan pie manis Patversmes ielas komunālajās istabās, gan pie Leimaņa vienā no viņa diviem Dainas ielas dzīvokļiem. Kaut arī par Leimaņi klīda liekulīgas leģendas kā par lielu teātra pasaules donžuānu, jāsaka, viņš bija cilvēks ar spilgti izteiktu ģimenes instinktu, svešs jebkādām bohēmiskām vaļībām. Viņam patika bērni un mājīga vide, viņš skaļi varēja jūsmot par gardi izvārītu saldo ēdienu un dot noderīgus padomus dzīvokļa iekārtošanā.

Varbūt nav īsti pareizi atmiņas par mākslinieku sākt ar viņa cilvēciskajām īpatnībām, bet, ja jau šo tēmu esmu aizsācis, aprauties arī nav jēgas. īpaši vēl, ja runājam par Leonīdu Leimaņi.

Reiz tajā Dainas ielas dzīvoklī, kurā mitinājās Leimanis ar sievu Elvīru (ielas pretējā pusē dzīvoja Leimaņa māte, viņa dēls Gundars un meita Ludmila), sastapu kādu dāmu. Leimanis mūs iepazīstināja, dāmu nosaukdams par «Liānas mammu».

— Tā bija mana pirmā sieva, — vēlāk viņš sacīja.

— Tas ir kā: pirmā?

— Skaitot pēc kārtas. Otrā bija Baltijas vāciete un trīsdesmit devītajā gadā repatriējās. Es zinu, ko par mani runā. Bet tam nav pamata. Jūs, bez šaubām, domājat — trīs sievas, ak šausmas! Daudziem sanāktu vairāk, tikai par viņiem nerunā. Vainīga laikam mana daba, es neprotu viegli aizrauties. Vai jūs, Skujiņ, esat lasījis Dimā, tēva, biogrāfiju? Nu, redzat, ar mani ir gluži tāpat, ja kāda sieviete iepatīkas, tad tas ir ārkārtīgi nopietni.

«Šķēpa un rozes» uzņemšanas laikā Leimaņa personiskajā dzīvē vēlreiz notika pārmaiņas. Mokoši un patiešām smagi. Leimanis novājēja, kļuva nervozs un pastiprināti jūtīgs. Reiz pēc vairākiem gadiem, kad mūsu kopdarbība bija beigusies, satiku Leonīdu kādā Pārdaugavas vidusskolā. Bija 1. septembris, gaiteņus pildīja satraukti skolēni ar gladiolām un asterēm rokās, pirmklasniekiem līdzi atnākušie vecāki. Bija ieradušies pārstāvji no izpildu komitejas un daži pazīstami aktieri.

— Jūs arī, Leonīd, — es pabrīnījos, — ar ko tad iepriecināsiet — deklamēsiet vai dejosiet baletu? (Tas mums bija tāds joks. Velna dzīšana turējās Leonīdam asinīs, un dažkārt āzēdamies viņš rādīja Odetas lēcienus no «Gulbju ezera».) _

— Šoreiz esmu tēva lomā, — viņš sacīja. — Atvedu dēlu. Jā, mīļais Skujiņ, jau skolnieks. Atkal viens skolnieks. Laiks iet tik ātri, tik ātri.

Un vēl kāda saruna par šo tēmu Boļševā, kinematogrāfistu jaunrades namā netālu no Maskavas, kur abi ar Leimaņi 1958. gada rudenī nodzīvojām gandrīz mēnesi. Bija uz nerviem spēlējošs lapkritis. Vietējā upelē mājas zosis, satrakojušās no gājputnu saucieniem debesīs, tramīgi skraidīja pa ūdeni, kūla spārnus un, žēli kliegdamas, mēģināja celties gaisā. Leimanis, staigādams zem nodzeltējušiem bērziem un tukšām apsēm, laiku pa laikam apstājās un aizskāra krūtis ap to vietu, kur sirds.

— Varbūt iesim atpakaļ?

— Nē, nē. Būs labi. Tāds nieka āķītis.

Un Leonīds gluži kā anekdoti izstāstīja dīvainu atgadījumu no savas dzīves: reiz viņš gandrīz ar varu aizvests uz slimnīcu kā plaušu vēža slimnieks pēdējā stadijā. Izrādījies, nesen viņš caurskatīts rentgenā un fotogrāfijas sajauktas — slimais patiešām bijis Leonīds Leimanis, tikai kāds lauku rajona darbinieks. Tā kā, redzat, pēc debesu kancelejas reģistriem Leonīds Leimanis viņā saulē jau ir, un es varu dzīvot mierīgi tālāk. Un, mazliet paklusējis, viņš piebilda: zināt, kādas es iedomājos savas bēres? Aiz zārka cieši līdzās iet visi mani bērni, visi mani mīļie cilvēki, draugi, darba biedri, redaktori, kritiķi, ienaidnieki, ziņkārīgie...

Šo sarunu atcerējos, kad pēc izvadīšanas no Dailes teātra nesām šķirstu ar Leonīda mirstīgajām atliekām uz Meža kapu mākslinieku kalniņu. Likās, Leonīds varēja būt apmierināts.

Viņš bija romantiķis caurcaurēm. Ikviens sižets Leimaņa fantāzijā uzšūpojās līdz pārlaicīgumam un pasakai. Veidot mākslas darbu no sīkām jūtām, mīlēja sacīt Leimanis, nozīmē — kurināt krāsni ar slapju malku, nožēlojama čūkstēšana. Detaļas un sīkumi, psiholoģiskas pusēnas un zemteksta mājieni viņu neinteresēja. Viņš visu gribēja būvēt uz pretstatiem: karsts-auksts, melns-balts, labs-ļauns. Ir jābūt cīņai, viņš sacīja, ikvienā filmā jānotiek kaut kam ārkārtējam. Tikai tādas filmas cilvēkiem iespiežas prātā: jā, tā bija filma, kurā noziedznieki Parīzes operteātrī aiz-zāģēja lielo kroņlukturi... tā bija filma, kurā aizdegās kuģis ... zemestrīce sagāza spēkstacijas aizsprostu ... varonis ar neģēli cīnījās virs Niagāras ūdenskrituma...

Protams, par šādu jautājuma nostādni kinomākslas pašreizējā attīstības posmā varam arī pasmaidīt. Un tomēr būtu muļķīgi nesaredzēt Leimaņa domas racionālo kodolu. Nav taču noliedzams, ka daudzas mūsu filmas patiešām noslīkst pašas savā pelēcībā. Tāpat nevajadzētu aizmirst, ka mākslinieciskās izveides ziņā arī «Bruņukuģis «Potjomkins»» patiesībā pieder pie šīs kategorijas filmām un visā pasaulē lielākos skatītāju pulkus joprojām iemanto tieši pēc šādiem «ārkārtēju notikumu» principiem uzbūvētas filmas: par degošo debesskrāpi, par avarējušo gaisa kuģi, par velnišķo haizivi.

Leimaņa fantāzijas lidojumu savienot ar mūsdienu realitātēm, bez šaubām, bija grūti. Tūdaļ uzradās desmitiem jautājumu: kā tas iespējams? Vai tas atbilst pastāvošajiem likumiem? Kā tādas lietas var notikt mūsu apstākļos? Piemēram, vienu bridi Leimanis uzstāja, ka filmas «Šķēps un roze» darbībai jārisinās uz vientuļas salas Baltijas jūrā. Ir tāda maza, maza saliņa, uz kuras dzīvo vienīgi vecis ar savu meitu. Tad atbrauc Jurģis.

— Pagaidiet, pagaidiet, bet ko tad viņi uz tās saliņas ēd?

— Ko ēd? Hmmm... Nu, teiksim, audzē kartupeļus, kāļus, kāpostus. Viņiem ir govs.

Pēkšņi abi reizē sākām smieties.

— Pareizi, — Leimanis noplātīja rokas, — kas neder, tas neder, bez buļļa tā lieta neiet cauri.

Galu galā vienojāmies, ka darbība notiks Vecrīgā. Šī ideja Leimanim iepatikās. Kāpēc no kara laikiem kādā Vecrīgas pagrabā nevarētu atrasties dažas bumbas? Tikai dažas? Nē, neder. Vesela bumbu noliktava. Dažas bumbas — sīks, naturāls atgadījums. Pilsēta uz spridzekļa — tā jau ir filozofija. Celtnieks pret postītāju. Miers pret karu. Vecais Grēve pa pagrabu, bet Jurģis celtņa tornī. Nē, vēl augstāk... Tā pamazām izauga filmas fināls — Jurģa kāpšana Doma tornī, cīņa uz torņa balustrādes un Grēves kritiens.

Leimaņa mākslinieciskajam rokrakstam piemita daudzi vilcieni, kas norādīja uz tuvību ar Dailes teātra principiem. Leimanis ar to lepojās un neslēpa, ka ir Smiļģa skolnieks. Ar patiesu nožēlu viņš stāstīja par negribēto pārestību, ko 1940. gadā, būdams Dailes teātra direktors, bija nodarījis lielajam meistaram. Aktieru tarifikācijas komisijai nācies izspriest, kādu kategoriju piešķirt Smiļģim kā aktierim. Skaidrs, ka vajadzēja dot augstāko, bez vārda runas, kavēdamies atmiņās, sacīja Leimanis. Bet toreiz aiz jaunības dumjības, aiz kaut kāda pārprasta godīguma mums nez kāpēc likās, ka tas nebūs īsti taisnīgi: par Smiļģa aktiera meistarību varēja strīdēties. Tā ari protokolā ierakstījām — kā režisors ģeniāls, kā aktieris pirmās, nevis augstākās kategorijas. Smiļģis Leimanim paklanījies, pateicis paldies un aizgājis. Un no tās reizes uz skatuves par aktieri savu kāju vairs neesot spēris.

Leonīda Leimaņa filmas grūti sajaukt ar citu režisoru inscenējumiem. Viņš bija kā raidītājs, kas darbojas vienā noteiktā vilnī. Diezgan bieži gadījās tā: izstāstu viņam kādas epizodes ieceri, viņš staigā un brauka zodu.

— Varbūt tas ir labi, vilks viņu sazin, bet es neredzu mizanscēnas. Nu, pieņemsim, sniegs snieg, viņi abi stāv. Ko lai rādu kadrā? Acu kustināšanu? Sniega krišanu? Es to nemāku.

Viņš nekad neļāvās paviršībai: ah, lai iet, scenārijā ierakstīsim tā, gan vēlāk redzēsim. Leimaņa princips bija negrozāms un noteikts — mākslā gaidīt brīnumus no zila gaisa ir veltas cerības. Uz ekrāna redzams tikai tas, ko uzfilmē. Režisoram iepriekš jāzina, kurā filmas vietā skatītājs raudās, kurā vietā smiesies, režisoram jāpanāk, lai notiktu, kā viņš iecerējis.

Plaukti Leimaņa dzīvoklī bija pilni ar almanahiem un mākslas grāmatām. Brīvajos brīžos viņš, kā pats sacīja, «spēlējās ar bildītēm», meklējot idejas kadru kompozīcijām un filmēšanas rakursiem. Operatoriem un māksliniekiem viņš vienmēr deva noteiktus, skaidrus un, šoreiz laikam būtu vietā teikt, gatavus uzdevumus. Jo Leimanis domāja kompleksi — gan attēlos, gan skaņās: šajā vietā uzplūst mūzika, valsis trompešu izpildījumā, šeit trompetes nomaina vijoles, tad mūzika beidzas, klusums, skan zāģa čīgāšana.

Leimanis zināja, ko grib, ko attiecīgajā epizodē ar mūzikas palīdzību cer sasniegt. Tāpēc sadarbojās ar komponistiem, kas prata pieslēgties, uztvert viņa domas, rādīt meistarību dažkārt visai šaurās un neērtās situācijās vai, kā sacīja Leimanis, «lēkt bez ieskrējiena». īpaši augstu viņš vērtēja Induli Kalniņu un Marģeri Zariņu.

Visu, kas lielākā vai mazākā mērā saistījās ar darbu, Leimanis uzskatīja par ārkārtīgi svarīgu. Šajā ziņā viņš bija izteiktākais pedants. Mūsu sadarbības sākumā tas mani ne vienreiz vien noveda līdz īgnumam un dusmām. Piemēram, tāda ainiņa. Mūsu kopējais scenārijs beidzot uzlikts uz papīra. Simtkārt pārspriestās, izrunātās, izspēlētās un izrediģētās epizodes, rūpīgi pārrakstītas mašīnrakstā, guļ glītā kaudzītē. Leimanis paņem pirmo lapu, pārlasa (simt pirmo reizi!) un sāk berzēt zodu: jā-ā-ā, tikai, redzat, šeit tas «un», vai tas vajadzīgs? Frāze tiek izstiepta, nav asuma. Vai bez «un» nebūtu labāk? Un Leimanis ar zīmuli jau švīkā tīro rakstu. Arī nākamajā un aiznākamajā lapā Leimanis atrod dažus maināmus vārdus, pārkārtojamus frāzes akcentus, precizējamus apzīmētājus.

— Nu jā! Scenārijs vēlreiz jāpārraksta, — es saku ar vāji slēptu nepatiku.

— Vajadzētu ātri, galīgi vairs nav laika.

— Tā jau var ķibināties līdz pasaules galam.

— Bet, mīļais Skujiņ, pat slotas kāts nav gatavs, ja tajā atrodas kaut viena skabarga. Bet mēs gribam taisīt filmu.

Augstais prasīgums Leimaņi bieži saveda karā ar kinostudijas vadību, darbabiedriem un padotajiem. Savus principus viņš aizstāvēja sīksti un nepiekāpīgi — pieprasīja pārbūvēt dekorācijas, nepieņēma kostīmus, sēdēs sacīja asas, nesaudzīgas runas, plēsdamies un iegūdams ienaidniekus. Sieviešu kārtas darbinieces raudāja un apvainojās, vīrieši sirdījās un rakstīja atlūgumus. Par Leimaņi esmu dzirdējis ari tādus raksturojumus: savāds cilvēks, laipns, patīkams, iejūtīgs, bet tad pēkšņi it kā būtu iekodusi indīga muša — kašķīgs, uzstājīgs, īsts briesmonis.

Tā laikam ir viena no mūsu laikmeta ironiskākajām pretrunām — mēs dažreiz esam neapmierināti ar parādībām kopumā, bet savu rīcību šo parādību cēlonībā neiekļaujam. Piemēram, mūs neapmierina, ka filmas iznāk sliktas, bet mūs ļoti apmierina, ka, šīs filmas ražojot, mēs paši varam pavirši un neatbildīgi strādāt. Mēdz sacīt, ka darbs ir goda, slavas un varonības lieta. Tā ir poētiska frāze. Diemžēl varonība patiešām nepieciešama, lai nemaksātu meslus nolaidībai un paviršībai vispārējas iecietības apstākļos, kas rada brāķi. Mūsu pašu nolaidībai un paviršībai.

Leimanis kā mākslinieks visnotaļ bija izaudzis teātrī, kaut viņa darbības sākumi kinolaukā iestiepās patālā pagātnē. Viņš sevi uzskatīja par vienu no pirmajiem kinoaktieriem Latvijā un stāstīja, ka filma ar viņa piedalīšanos galvenajā lomā uzņemta 1934. gadā. Leimanis man rādīja šīs filmas afišu un reklāmas anotāciju, par nožēlošanu, veco programmu toreiz aplūkoju nevērīgi. Cik atceros, filmas varonis ar plostu brauc lejup pa Daugavu, uz krāšņo dabas skatu fona piedzīvodams liriskas un dramatiskas dēkas. No Leimaņa stāstījuma atmiņā aizķērusies neliela drumsla par viņa sastapšanos filmēšanas laikā ar Jāni Jaunsudrabiņu. Epizodēs, kas risinājušās Pļaviņās, filmas veidotāji iecerējuši arī tolaik populārā rakstnieka un makšķernieka piedalīšanos. Tāpēc filmēšanas grupa devusies pie Jaunsudrabiņa. Rakstnieks viņus laipni uzņēmis un cienājis ar ceptām zivīm. Leimanis tencinājis, bet neēdis, jo tolaik turējies pie veģetārieša uzskatiem.

— Jūs neēdat zivis? — brīnījies Jaunsudrabiņš.

— Neko, kas kustas.

— Nu tad uzcepsim olas.

— Olas tā pati gaļa vien ir.

— Es gan neesmu redzējis, ka olas kustētos, — Jaunsudrabiņš izlicies pārsteigts.

Leimanis mīlēja atcerēties savu darbošanos šaur-filmu popularizēšanā. Viņš kā lielu dārgumu glabāja vecmodīgu «SImensa» 16 mm kameru, ko trīsdesmitajos gados par lielu naudu bija izrakstījis no Berlīnes. Ar šo kameru viņš sacījās uzņēmis vairākas kul-tūrfilmas. Vienu, piemēram, par zāļu lietošanu ārstniecībā, piebārstītu ar kombinētu kadru trikiem, kas tajos laikos bijis jaunums.

Jaunības iespaidi Leimanī kā māksliniekā dzīvoja krāšņi un nesatricināmi. Viņa domāšanas veidā, uztverē un gaumē spēcīgi jautās divdesmitie un trīsdesmitie gadi. Ar to es nebūt negribu sacīt, ka Leimaņa interese par mākslas attīstību bija aprāvusies vai izsīkusi, nē, tikai šis periods viņam organiski bija tuvāks. Leimaņa izpratnē varoņiem vajadzēja būt ne vien morāli, bet arī fiziski skaistiem. Pirms filmēšanas Leimanis, burtiski, izpētīja katra tēlotāja seju — kādā rakursā to izdevīgi rādīt, kādā ne. Viņš uzskatīja, ka varoņi ne vien jāatspoguļo darbībā, bet arī jāportretē. Skujiņ, paklausieties, sacīja Leimanis, — vai zināt, kāpēc piecdesmit miljoni skrēja skatīties Tar-zānu? Tāpēc, ka Tarzānu rādīja skaistu kā sengrieķu skulptūru. Tas, ka viņu uzaudzinājusi pērtiķu māte, ir otrās šķiras jautājums. Ja pērtiķiene būtu uzaudzinājusi mazu, šķību un greizu pintiķi, publikai pilnīgi pietiktu ar vienu sēriju.

Tajā laikā, kad strādājām pie «Šķēpa un rozes», modē nāca Marinas Vladi iemiesotā «Burve». Leimanis prātoja, kur meklējama šī tēla vai, pareizāk sakot, tipa sensacionālie panākumi. Es tur nekādu skaistumu neredzu, viņš sākumā rauca pieri, tāda kā pinkaina, tāda kā nolaizīta. Tas nevar būt uz ilgu. Zēngalviņa arī nebija ilgi modē. Sievietes bez sprogām nespēj iztikt. No režisoriem klasiķiem Leimanis īpaši jūsmīgi izsacījās par Ļubiču, Vailderu, Kordu, Pirjevu. No jaunākajiem atzina Bardemu, Kolutozovu. Itāļu neo-reālistus nevarēja ciest, tie filmās pārāk daudz vietas ierādot prusakiem un netīrām izlietnēm. Noskatījies pašas svaigākās Fellīni, Renē un Bunuela filmas, Leimanis pūta vien un raustīja plecus. Vai tā, Skujiņ, ir tā jaunā mode, jā? Tagad šitā jātaisa, jā? Nu tas brīdis vienreiz ir klāt, kad es neko vairs nesaprotu ...

Un vēlreiz par Leimaņa principu: mākslā visu vajag iecerēt stipri. Varbūt atceraties gandrīz mēmo epizodi filmā «Šķēps un roze», kur vecais Grēve nāves priekšnojautās aizdedz istabā desmitiem sveču. Vairākiem kritiķiem kādreiz šī epizode likās pārspīlēta, samākslota, teatrāla. Viņi sacīja: Leimanis lieto vecmodīgus paņēmienus, mūsu dienās tik ārišķīgi izteikt varoņa psiholoģiskos pārdzīvojumus vairs nevar. Desmit gadus vēlāk pasaules ekrānus pārstaigāja amerikāņu filma «Kabarē». Arī tajā ir epizode, kurā galvenā varone, pauzdama laimi, istabā sadedz desmitiem sveču. Kāda ģeniāla režisora izdoma! Kāds atklājums! To rakstot, man nenāk ne prātā Leonīda Leimaņa paveikto pieņemt bez kritikas. Šo piemēru minu tāpēc, ka, manuprāt, jēdzieni «moderns» un «vecmodīgs» ir pārāk nestabili, lai tos izvirzītu par mākslas kritērijiem. Filmas vērtību, bez šaubām, nosaka tādi faktori kā mākslinieka talants, gaume, stila izjūta un citi. Pārmest Leimanim vecmodību nav pamata.

Leonīds Leimanis savas režisora ieceres ilgi raudzēja un briedināja, izšķiršanās par vienu vai citu tēmu viņam bija sarežģīts psiholoģisks process, tāpēc starp viņa filmām iznāca pagari mobilizēšanās cēlieni.

Šajos periodos Leimanis izturējās piesardzīgi un noslēpumaini, staigāja domīgs un norūpējies, klaušināja citu uzskatus, pats kārtis turēdams slepenībā. Pētīja studijas katla konjunktūru un direkcijas noskaņojumu, pats sevi tracināja ar dažādām aizdomām un intrigu draudiem. Leimanis bija pārliecināts, ka ikviena izpausta ideja jāuzskata par zudušu, ka mākslā, tāpat kā kaujas laukā, jāglabā kara noslēpums — strādājot pie scenārijiem, viņš nekad un nekur neiesniedza tā sauktos pirmos variantus, bet nāca klajā ar gataviem, noslīpētiem darbiem. Arī uzfilmētos materiālus viņš nelabprāt rādīja variantu stadijās.

No aktieru gaitām Leonīds Leimanis bija saglabājis lielu atbildības izjūtu par katru iznācienu publikas priekšā. Negribētos sacīt, ka Leimanis ģērbās eleganti, tam viņam trūka gan laika, gan bieži arī naudas, bet viņa apģērbs aizvien bija nevainojamā kārtībā, piemērots un saskaņots. Ja galvu sedza platmale, tad tā bija nevis kaut kā uzsviesta, bet rūpīgi uzlikta, piešķiebta un ielocīta tieši tā, kā nēsātājs to atrada par pareizu. Leimanis domāja par stāju, vakaros, kad tikās ar skatītājiem, pat šķietami sīkās un nenozīmīgās auditorijās, pirms iznāciena atklātībā pienācīgi sagatavojās — atlieca plecus, nostiepa augumu, atbrīvoja muskuļus kā sportists pirms cīņas. Vēl lielāku uzmanību, protams, viņš pievērsa tam, ko un kā sacīja, aizvien centās publiku ieinteresēt, pastāstīt ko nozīmīgu un svarīgu. Saprotiet taču, sacīja Leimanis, ļaudis mērojuši tālu ceļu, lai satiktos ar cilvēkiem, kas pārstāv mākslas pasauli. Tad arī jāpapūlas, lai nedabū vilties. Bet iedomājieties tādu gadījumu: iznāk uz skatuves saņurcīts, noklūbējis tēvainis un sāk šļupstēt — es jau nekas neesmu, es jau neko nezinu, es jau neko nemāku, kaut ko esmu mēģinājis, bet nieks vien iznācis. Ja tu neko nezini un nemāki, tad nelien uz skatuves un nezodz cilvēkiem laiku!

Beidzamajos gados mums sastapties iznāca reti. Dažkārt saskrējāmies kinostudijā vai kādā sanāksmē. Arēji Leimanis mainījās maz. Viņa filmas, kā parasti, tika cildinātas un kritizētas. Skatītāju skaita ziņā tās bija grūti pārspējamas.

Kopīgais darba cēliens ar Leonīdu Leimaņi pieder pie skaistākajiem mana mūža posmiem. Viņa personības iespaidu savu māksliniecisko uzskatu un darba paņēmienu veidošanā jūtu vēl šodien.

Pēdējoreiz satikāmies vēlā vakara stundā, nākdami no Kinonama Vecrīgā. Nule bijām noskatījušies jaunākās amerikāņu filmas. Neatceros, vai bija agrs pavasaris vai vēls rudens. Lija lietus, pilsēta izskatījās slapja, skumja un netīra. Leonīds stāstīja, ka izslimojis infarktu, taču likās možs un labā garastāvoklī. Iepretim konservatorijai pie pieturas atvadījāmies. Piebrauca tramvajs, bet viņš vēl negribēja un negribēja atlaist manu roku, kā parasti uzdodams visādus jautājumus. Tikai tad, kad tramvajs sāka braukt, Leimanis skriešus to panāca, uzlēca uz kāpšļa un iespraucās durvīs. Tāds kā traks, es nodomāju, pēc infarkta.

Bet tas jau bija Leimaņa stilā, tieši tā laikam būtu rīkojies varonis viņa filmā. Spilgti un neaizmirstami.

1976

VIĻA LAČA CEĻŠ^1

Izdzirdis vai izlasījis kāda rakstnieka vārdu, lasītājs parasti atsaucas ar vienu teikumu: «zinu, zinu» vai «pirmoreiz dzirdu». Vija Lāča vārds biežāk izsauc pirmā tipa atbildes — «zinu, pazīstu». Tad nu var rasties jautājums: ko nozīmē «zināt, pazīt» rakstnieku? Vai pietiek ar to, ka pazīstam viņa radītos literāros tēlus? Šeit apkopotā un pirmoreiz atsevišķā grāmatā izdotā Viļa Lāča publicistika, domāju, paver jaunus apvāršņus rakstnieka gara pasaulē, atklāj viņa uzskatus, pārliecību, slēdzienus — ja tā varētu sacīt — tīrā veidā.

Saņēmis uzaicinājumu rakstīt šai grāmatai ievadu, raksta autors apzinājās uzdevuma problemātisko dabu: īsos vārdos apcerēt situācijas un apstākļus, kādos tālāk atrodamie raksti un runas tapuši, diez vai ir nozīme. Turklāt tas vairāk literatūrzinātnieku vai vēsturnieku uzdevums, kuri pie šādiem pētījumiem arī strādā, pie tam plašākos un jomīgākos mērogos. Varētu varbūt blakus Viļa Lāča domām ievadā sniegt attiecīgus biogrāfijas datus, portretēt viņa personību. Bet — dažos teikumos Viļa Lāča biogrāfija pārstāstīta jebkurā literatūras hrestomātijā. Visu to ņemot vērā, šķiet, pareizāk būs šīs nedaudzās grāmatas ievadījuma lappuses veltīt pārdomām. Tāda cilvēka pārdomām, kurš, daļēji nākdams no viņa laika, pārstāv jau nākamo paaudzi. Mācekļa pārdomas par meistaru, kura stāstu un romānu iedarbību tas turpat trīsdesmit gadus pārbaudījis pie sevis (ārstniecībā ir termins «pārbaudīt pie sevis», kāpēc tāds nevarētu būt literatūrā?). Rakstnieka piezīmes, kura attieksme pret Vili Lāci laika gaitā bijusi pakļauta tām pašām gradācijām, kas lielā mērā skāra visu viņa paaudzi — sākot ar jūsmīgu apbrīnošanu un beidzot ar vēlēšanos izprast.

Vili Lāci literatūrvēsturnieki dažkārt mīl parādīt kā akmenī cirstu monumentu bez jebkādām iekšējām kustībām; dzīve kā taisna līnija: veni, vidi, vici. Katrs, kas Vili Lāci pazinis tuvāk, par tādiem vērtējumiem var tikai pasmaidīt. Kā sarežģīta kardiogramma ir ikviena cilvēka dzīve, to nevar atainot ar vienlaidus taisni. Sarežģīts bija arī Viļa Lāča mūžs. Un kā gan savādāk? Viņš bija cilvēks. Un arī viņa dzīvē bija daudzi un dažādi periodi, sākot ar apņēmības spārnoto jaunību un beidzot ar traģisko mūža noslēgumu.

Tātad — izcelšanās sociālās piramīdas pašos zemākajos, pašos nabadzīgākajos slāņos: zvejnieka un ostas strādnieka ģimenē. Izglītība visminimālākā — pamatskola un vēl kāds kriksis skolotāju seminārā Barnaulā, Sibīrijā, kur Lāču ģimene kā bēgļi nonāk 1917. gadā. Nekāda lielā izglītošanās tur nevar būt sanākusi, jo biogrāfijā rakstīts, ka tajā pašā laikā viņš strādājis par izsūtāmo zēnu laikraksta «Заря Алтая» redakcijā. Bet 1919. gadā Lāču ģimene jau pārceļas uz Bijskas rajonu, kur Vilis Lācis strādā par ciema padomes sekretāru (atcerēsimies, ka tajā laikā viņam ir 15 gadu). Biogrāfijā tālāk teikts: 1921. gadā Lācis kopā ar vecākiem atgriežas Latvijā, kas pa šo laiku kļuvusi par buržuāziski demokrātisku republiku. Tūdaļ jāsāk cīņa par maizes kumosu. Vilis Lācis mēģina salīgt uz kuģa par matrozi, bet zaļais jauneklis bez prakses nevienam nav vajadzīgs. Viņš var būt priecīgs, ka izdodas atrast darbu ostā. Tikai pēc diviem gadiem viņam beidzot laimējas «uzmun-sturēties» par kurinātāju uz kāda sarūsējuša jūras grausta. Kā zināms no paša Lāča grāmatām, kurinātājs uz tvaikoņa toreiz bija ogļu putekļos nomelnējis, sviedros izsutis vergs pie elles krāsnīm, kas pēc nostrādātas maiņas tik tikko spēja aizvilkties līdz kojai.

Un šādos apstākļos Vilis Lācis nolemj — kļūšu par rakstnieku! Skan drusku fantastiski, vai ne? Tas ir sapnis uz neprāta robežas. Tādus lēmumus var pieņemt tikai agrā jaunībā, kad sirds vēl jūsmīga un drosme pie katra soļa negriež galvu atpakaļ un neklausās, ko čukst īstenības izjūta.

Vilis Lācis šādu — nu, sacīsim vienkārši — nereālu lēmumu ne tikai pieņēma, bet sāka spītīgi triekties pretī mērķim. Nav grūti iedomāties, ko tas viņam maksāja. Cerību uzvarēt toreizējos apstākļos tikpat kā nebija. Kāpēc viņš to darīja?

Viņam jau no zēna gadiem patika grāmatas. Tas varēja būt viens no motīviem. Viņš redzēja kapitālistiskās pasaules negantības un gribēja par tām pastāstīt citiem? Bez šaubām. Un tomēr raksta autoram vienmēr licies, ka jābūt vēl kādam — dziļi personiskam, sāpīgi emocionālam, visu būtni satricinošam iemeslam, lai tādā vecumā (jeb, pareizāk sakot, jaunumā) aizdegtos tik kaismīgā apņēmībā. Ar prāta secinājumiem vien tādus lēmumus nepieņem.

Viļa Lāča biogrāfi šim laika posmam veltī visai mazu vērību, bet vai tas nav pats nozīmīgākais pagrieziena punkts Viļa Lāča dzīvē? 1940. gada vasarā, kad Latvijā sastāda Tautas valdību, Vilis Lācis kļūst par šīs valdības iekšlietu ministru. Republikai iekļaujoties Padomju Savienības sastāvā, Vilis Lācis kļūst parLatvijas PSR Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāju. Tas, bez šaubām, ir ārkārtīgi svarīgi. Bet tā jau ir likumsakarība, loģiska secība. Vai gan sākums visam nav meklējams toreiz, kad jaunais Vilis Lācis, nebūdams nekas, pieņēma stūrgalvīgo lēmumu izrauties, sacelties, panākt savu?

Pēc Tēvijas kara netālu no redakcijas, kurā strādāja raksta autors, kā viena no pirmajām Rīgā atsāka darboties kāda kafejnīca. Dažkārt tajā varēja dabūt ar pūdercukuru apkaisītas smalkmaizītes. Vienu maizīti kopā ar tasi kafijas patērēšanai uz vietas. Tajos laikos tas bija notikums. Uzmanību guva arī persona, kas maizītes pārdeva, — sieviete vidējos gados, pašapzinīgām kustībām, kādreiz, iespējams, bijusi glīta, bet ar tādu kā vilšanās zīmogu sejā.

— Pavērojiet šo sievieti, — sacīja kāda darbabiedre, — tā ir Viļa Lāča pirmā mīlestība.

Darbabiedre nesen bija novilkusi frontes medicīnas māsas formas tērpu. Kara sākumā, pēc evakuēša-nās no Latvijas, viņa ilgāku laiku bija dzīvojusi kopā ar dažiem Lāča tuviniekiem, nebija nekāda iemesla viņas stāstu apšaubīt. Bet stāsts ir tāds: 1921. gadā pēc atgriešanās no Sibīrijas dzimtenē Lāču ģimene apmetusies kāda turīga saimnieka pirtiņā. Laiki smagi, daudzas mājas sagrautas, kaut kur jādzīvo ir. Vārdu sakot, parādīta viņiem tāda laipnība, protams, ne jau par velti. Grūti mums šodien iedomāties toreizējos apstākļus. Lāču ģimene aizvien bija kāvusies ar trūkumu, bet toreiz pēc bēgļu gaitām, pēc spaidīgajiem kara un revolūcijas gadiem nabadzība droši vien izpaudās vēl jūtamāk. Gudrais Zālamans teicis: trīs lietas es neizprotu — putna ceļu debesīs, zivs ceļu ūdenī un mīlestības ceļu no sirds uz sirdi. Saimniekam bijusi meita apmēram Viļa Lāča vecumā. Un noticis tā, kā jaunībā mēdz notikt: mīlestība aizdegusies pati no sevis. Mīlestība septiņpadsmit gadu vecumā. Mīlestība kā asinssarkana zīme uz baltas lapas. Kad saimniekam tas nācis ausīs, viņš pasaucis Lāču ģimeni, paaicinājis savu meitu, visu acu priekšā iecirtis Vilim pļauku un sacījis: tu, skrandainais nabag, lai es tevi vairs neredzētu, pirms tu nāc pie manas meitas, apskaties uz saviem zābakiem.

Iedomāsimies uz brīdi sevi jaunā Viļa Lāča vietā. Iedomāsimies, ka mums patiešām mugurā ielāpains aitādas kažoķelis un kājās veci tūbas plackaiņi. Tāds spļāviens dvēselē nevar izzust bez pēdām. Ja šis stāsts ir patiess (bet — kā jau sacīts — raksta autoram nav iemesla to apšaubīt), tad Viļa Lāča biogrāfija kļūst saprotamāka.

Izbraukājis pasaules jūras un redzējis daudzas ostas, Vilis nokāpj krastā. Viņš pelnās gan kā zvejnieks, gan kā mežstrādnieks. Naktis paiet, petrolejas lampas gaismā rakstot un labojot manuskriptus. Arī pašmācība prasa laiku. Vienā no saviem pirmajiem romāniem «Putni bez spārniem» Vilis Lācis liek izskanēt šādiem vārdiem:

«Es neesmu akls, es tāpat tiecos augšup pretim skaistumam, brīvei un taisnībai kā jūs. Gribu lidot, bet nekur nepaceļos. Nav spārnu, kas mani ceļ. Un ne man vienam. Visi mēs, sevī kaistošie, sevī sadegušie skaistuma, brīves un taisnības ilgotāji, visi mēs esam tādi putni bez spārniem. Bet mēs varam būt un arī esam sīkas spalviņas putna spārnā. Spalviņa nevar lidot pati par sevi, bet, kad putns paceļas, tad līdz ar viņu paceļas arī spalviņas, simtiem tūkstošiem spalviņu. Un visas tās lido, nes sevi un tiek nestas augšup...»

Apmēram ap to pašu laiku (1928. gads) Vilis Lācis sasaista savu likteni ar tiem, kas cīnās par revolucionāriem pārkārtojumiem Latvijā. Viņā pārāk spēcīgi

runā uzvijņotais sociālais instinkts, lai mēģinājums izrauties no trūkuma un garīgās inertības pārvērstos mēģinājumā izrauties no savas šķiras. Brīdī, kad jāizlemj, kurā pusē stāvēt, Vilis Lācis nostājas savas šķiras pusē. Un viņam tā nav kaut kāda abstrakta, tīri teorētiska formācija. Nākotne, kuru Vilis Lācis izvēlas, iemiesota dzīvos un reālos cilvēkos, tādos kā Pēteris Stučka un Roberts Eidemanis, Jēkabs Alksnis un Jānis Bērziņš, Linards Laicens un Roberts Eihe, Sudrabu Edžus un Jānis Rudzutaks, Jukums Vācietis un latviešu sarkanie strēlnieki.-Ir nācies dzirdēt valodas: «Kā tad Lācis varēja būt komunists, viņš taču bija bagāts cilvēks!» Patiešām, pēc tam kad Viļa Lāča popularitāte Latvijā bija sasniegusi pilnīgi neticamus apmērus (pateicoties talantam un milzīgajām darba spējām, viņš publicēja grāmatu pēc grāmatas, visos teātros rādīja viņa lugas, no romāna «Zvejnieka dēls»-1939. gadā izveidoja pirmo latviešu pilnmetrāžas skaņufilmu), viņa ienākumi, bez šaubām, nebija mazi. Bet tam nebija būtiskas nozīmes. Cilvēka rīcību nosaka viņa pasaules uzskats. Veiksmīgā rakstnieka karjera nevis sašķobīja Viļa Lāča ideālus, bet vēlāk vairāk tos nostiprināja. 1 *

Starp citu, atgriezīsimies pie frāzes «viņš bija bagāts cilvēks». Šī līnija Viļa Lāča biogrāfijā, pēc raksta autora domām, vēl ne tuvu nav noskaidrota. Ienākumi bija lieli, kas tiesa, tas tiesa, bet kur tie palika? Vilis Lācis, kā zināms, turpināja dzīvot un strādāt askētiskā vienkāršībā. Ir pamats domāt, ka daļa līdzekļu nonāca tolaik nelegālās komunistu partijas kasē. Bet cik liela daļa? Kas to pateiks? Buržuāziskās Latvijas apstākļos tas, pats par sevi saprotams, bija noslēpums. Bet vēlāk, atceroties pagrīdes cīņu, parasti runāja par citiem aspektiem, tādi praktiski jautājumi kā finanses palika ēnā. Arī Vilis Lācis par naudas lietām nemīlēja runāt, viņš bija pārāk atturības dabas, lai bilstu kaut vārdu, ko varētu tulkot kā lielību.

Vilis Lācis sarakstījis neparasti daudz. Šajā ziņā viņš līdzināms tādiem fenomeniem kā Dimā, Balzaks, hikenss. Viss viņa uzrakstītais, protams, nav vienādā vērtībā. Taču lieliem rakstniekiem piemīt brīnišķīga Īpatnība — viņi dzīvo pāri laikam un robežām, atrodot atkal un atkal jaunus lasītājus. Braukādams pa Latviju, raksta autors parasti apjautājas bibliotēkās, kuru rakstnieku darbus lasa visvairāk. Un vienmēr un visur uzskaitījums sākas ar Vili Lāci. Nesen kāda paziņa raksta autoram sūrojās — tīrais posts, mana meita tagad citu neko nedara kā lasa visus Lāča darbus pēc kārtas. Meitai piecpadsmit gadu.

Vilis Lācis ir rakstnieks, kurš Latvijas vārdu aiznesis vistālāk pāri republikas robežām. Vēl vairāk. Statistika rāda, ka viņš ir viens no visiemīļotākajiem padomju rakstniekiem visas Padomju Savienības mērogā. Un viens no visvairāk lasītajiem mūsdienu rakstniekiem visā sociālistiskajā pasaulē. Jā, kāpēc gan nesacīt «mūsdienu rakstnieks»; rēķinot pēc gadiem, Vilis Lācis vēl varēja būt mūsu pulkā.

Pirms dažiem gadiem Nepālā iebraukušai rīdzinieku grupai Katmandu augstskolā noorganizēja tikšanos ar vietējiem studentiem (šķiet, tie bija pirmie padomju zemes pārstāvji vispār, kas ieradās šajā grūti pieejamajā kalnu zemē, kuras robežas vēl nesen jebkuram ārzemniekam bija slēgtas). Pirmajā brīdī likās, ka kopējai sarunai grūti nāksies atrast tematu. «Jūs dzīvojat kalnos, mēs pie jūras.» — «Pie kādas jūras?» — «Pie Baltijas jūras.» — «A-ā-ā, pie tās, par kuru raksta Vilis Lācis? Sakiet — kā pārmainījies zvejnieku stāvoklis, salīdzinājumā ar tiem laikiem, kas aprakstīti «Zvejnieka dēlā»?»

Viļa Lāča popularitāte patiešām grūti aptverama.

Taču tas nebūt nenozīmē, ka viņa darbi būtu saņēmuši tikai cildinošas uzslavas. Skanējuši arī nicīgi nopēlumi. Bet tie nav mazinājuši viņa lasītāju pulkus. Kādus tik pārmetumus Lācim savā laikā nav nācies dzirdēt! Viņš apsūdzēts sižeta nozīmes pārvērtēšanā un apcirptā vienpusībā, rupju kaislību izspīlē-šanā un naivā romantismā, paviršā ātrrakstīšanā, psiholoģiskās motivācijas aizstāšanā ar publicistiku utt.

Atcerēsimies, ka trīsdesmitajos gados latviešu prozā modē bija tā sauktais «smalko kaišu» virziens — aprakstītas galvenokārt tika labi situētu pilsoņu un inteliģentu garīgās ekscentritātes un dīvainības. Nav ko noliegt, šo virzienu pārstāvēja arī vairāki talantīgi rakstnieki, taču viņu formas ziņā apbrīnojami nostrādātie sīkdarbi spēja ieinteresēt vienīgi šauras literāro gardēžu aprindas. «Smalko kaišu» virziens savā būtībā, iespējams, bija pat progresīvs, jo tas plauka un ziedēja no rakstnieku nevēlēšanās iesaistīties buržuāziskā režīma cildināšanā, taču, kopts un audzēts intelektuāliskā snobisma siltumnīcā, tas uz plašu lasītāju loku nevarēja cerēt.

Mēdz sacīt: Vilis Lācis latviešu prozā ieveda jaunus varoņus — strādniekus, zvejniekus, jūrniekus. Tā ir skaidra patiesība. Tikai šeit prasās pēc mazas piebildes. Vilis Lācis nebija pirmais, kas rakstīja par strādniekiem, zvejniekiem un jūrniekiem, pirms viņa bija izmēģinājušies daudzi. Bet viņu saucieni palika bez atbalss, tie iejuka un noslāpa vispārējā literārajā kņadā. Pasakās stāstīts par spēka vīru, kas pāršķeļ klinti, dodams ceļu straumei, kura izveido veselu jūru. Kaut arī skan drusku banāli, Vilis Lācis gribot negribot jāsalīdzina ar šādu spēka vīru.

Lai pāršķeltu klinti, jādzen ķīlis pie ķīļa. Vilis Lācis publicē romānu pēc romāna, citu pakaļ citam, bez pārtraukuma, bez mitas. Viņa daiļrades manierei ir

Rnvns iezīmīgas īpatnības. Vilis Lācis neaizraujas ar Hinalki izstrādātām vārdu spēlēm vai, teiksim, ekstravagantiem formas meklējumiem. Viņu nesaista arī filigrāni tuvplāni. Viņš glezno plašas panorāmas kā Sikeirosa milzīgās freskas. Skaidrā valodā, loģiski sakarīgā kārtībā Vilis Lācis stāsta par cilvēku dzīvi, viņu priekiem un bēdām, ilgām un sapņiem. Viņa darbi ar maziem izņēmumiem skan optimistiski, viņa varoņi ir stipri un drosmīgi cilvēki. (Šķiet, nav vajadzības Viļa Lāča darbus šeit raksturot, tie visiem zināmi.)

Pieprasījums pēc Viļa Lāča romāniem auga nevis dienām, bet stundām, tos lasīja pat cilvēki, kas agrāk pēc literatūras nekādu vajadzību nebija izjutuši. Buržuāziskajā Latvijā grāmatas, kā zināms, maksāja dārgi (viena sējuma vietā varēja nopirkt lētāku kurpju pāri). Un tomēr «Zvejnieka dēls» īsā laikā piedzīvoja trīs izdevumus, sasniedzot kopējo metienu, kādu pirms tam bija pieredzējuši vienīgi kalendāri. Ja šodien mēs ar lepnumu atzīmējam, ka Padomju Latvija grāmatu lasīšanas masveidībā ieņem vienu no pirmajām vietām pasaulē, tad var droši apgalvot, ka latviešu grāmatu mīlestības tikuma veidošanā lieli nopelni ir tieši Vilim Lācim. Viņa darbi, burtiski, ielauzās katrā mājā. Un, kas vienu Lāča romānu bija izlasījis, tas meklēja nākamo. Viļa Lāča romānus gadiem ilgi bez pārtraukuma publicēja visizplatītākais nedēļas žurnāls «Atpūta» un visizplatītākā dienas avīze «Jaunākās Ziņas». Atjaunojoties Latvijā padomju varai, šī tradīcija tika turpināta. Pirms iznākšanas grāmatās aktuālajā periodikā publicēti visi ievērojamākie padomju laikā rakstītie Viļa Lāča romāni. (Piemēram, epopejas «Vētra» un «Uz jauno krastu» publicēja laikraksts «Cīņa», bet romānu «Ciems pie jūras» ilustrētais žurnāls «Zvaigzne».)

Raksta autors personiski par Viļa Lāča romānu ietekmi var liecināt sekojošo: desmit gadu vecumā viņš izlasa Viļa Lāča romānu «Cilvēki maskās», un tas ir ievērojams notikums viņa dzīvē. Uz ilgu laiku Viļa Lāča romāni viņam kļūst par etalonu, salīdzināšanas mērvienību. Arī vēlāk, pašam strādājot rakstnieka darbu un iegūstot profesionālu piegājienu literatūrai, aizvien no jauna pacēlusies Viļa Lāča literārā fenomena mīkla: kur galu galā slēpjas Lāča darbu pievilcība? Par to, ka šos darbus lasa jaunatne, jau runāts iepriekš. Raksta autora māte skolā ir gājusi divas ziemas, viņa ļoti labi iztiek bez teātra, neiet uz kino un savā mūžā nav bijusi nevienā koncertā, bet līdz astoņdesmit piecu gadu vecumam viņa regulāri izlasīja visus Lāča romānus.

Ko piebilst par Viļa Lāča personību? Ikvienam populāram rakstniekam jārēķinās ar to, ka viņa cilvēciskajam tēlam pieraksta viņa literāro varoņu ārieni, domas un izjūtas. Arī Lācis sen jau kļuvis par leģendu, kurā patiesība apvienojusies ar teiksmu, realitāte ar fantāziju. Kāds viņš bija īstenībā? Šādam jautājumam tūdaļ jājautā pretī: kad? Kādā dzīves periodā?

Ap to laiku, kad Vilis Lācis rakstīja «Zvejnieka dēlu», viņa izskatā patiešām redzam kaut ko no Oskara Kļavas. Laikā, kad viņš rakstīja «Vētru», Lāča ārieni patiešām var raksturot ar vārdiem kas sacīti par Žuburu. Bet raksta autors atceras Vili Lāci Latvijas padomju rakstnieku 4. kongresa kuluāros. Toreiz Vilis Lācis, jau smagi slims, pārvietojās lēniem soļiem, kājas ieāvis mīkstās drēbes kurpēs. Sāpēja arī acis, Lācis nesāja tumšas brilles. Autors atceras Viļa Lāča sešdesmitās dzimšanas dienas svētku reizi, kad slimība strauji progresēja — toreiz Lācis jau tikai ar grūtībām spēja piecelties no krēsla.

Vilis Lācis pēc dabas bija sevī noslēgts, organizēts un disciplinēts darba darītājs, tāls tikumu vaļībām un bohēmiskam dzīves veidam. Viņš rakstīja katru dienu pat tad, kad pildīja atbildīgus valsts amatus (atcerēsimies, ka viņš daudzus gadus bija arī PSRS Augstākās Padomes Tautību Padomes priekšsēdētājs). Viņš mīlēja precizitāti uz minūti. Un nekad nekļuva pļāpīgs, neklāstīja savus pārdzīvojumus un sajūtas. Dižošanās viņam bija tikpat sveša kā žēlošanās. Viņš arvien bija savaldīgs un ārēji mierīgs, runāja paklusi, bez emociju akcentiem.

Vilim Lācim patika futbols, ja vien laiks atļāva, viņš ieradās stadionā noskatīties interesantākās spēles. Ir zināms, ka jaunībā viņu saistījis hipodroms, ar laiku šis vaļasprieks pieņēmis teorētisku raksturu, viņš regulāri hipodroma programmās atzīmējis iedomātos favorītus un pēc tam pārbaudījis savas intuīcijas trāpīgumu.

Vilis Lācis bija nelokāms un neiežēlināms, kad tika izšķirti principiāli jautājumi. Viņš nekad neizmantoja savu augsto stāvokli, lai iejauktos un aizstāvētu kādu sev tuvu stāvošu cilvēku. Un tajā pašā laikā viņš anonīmi atbalstīja centīgus studentus, regulāri tiem piesūtīdams stipendijas.

Lācis bija vienlīdz stingrs, spriežot gan par draugiem, gan par nedraugiem. Viņš nemīlēja uzstāties advokāta lomā, bārstot uzslavas un komplimentus, taču, ja vajadzēja, pateica savas domas, pat ja tās nesakrita ar vispārpieņemto viedokli.

Pēdējais viņa romāns, kā zināms, ir apjomā nelielais «Pēc negaisa». Vilis Lācis to rakstīja smagos apstākļos, skaidri nomanīdams spēku aizplūdumu, cīnīdamies ar priekšnojautām. Taču romāns neliecina par rakstnieka domas aprimšanu, bet tieši otrādi — par jauniem aizsākumiem viņa daiļradē. Diemžēl Viļa Lāča ceļš bija galā. Kas īsti viņam kaitēja? Bet vai tad mirst tikai no kaitēm? Varbūt viņš vienkārši bija izdedzis, bez jebkādas saudzības izšķiezdams enerģiju darbībā, kas pāri cilvēka spēkiem. Vai par to neliecina arī viņa atstātais literārais mantojums, kurā šis Viļa Lāča publicistikas kopojums ir tikai viena sīka (kaut arī šķiet zīmīga) šķautne?

Bet, rakstot šīs rindas, raksta autors domās atkal redz Vili Lāci pēdējā tikšanās reizē, Lāča sešdesmitajā dzimšanas dienā.

Lācis ar paceltu galvu ļoti taisni sēž ādas klubkrēslā — tumšā uzvalkā, mīkstām drēbes kurpēm kājas, ar nule piesprausto Ļeņina ordeni pie krūts. (Pēc dažiem gadiem, nesot Lāča zārku, šo ordeni redzēju vēlreiz kopā ar vēl sešiem tādiem pašiem; tos nesa zārkam pa priekšu uz sarkaniem samta spilveniem.) Vija Lāča rūpīgi sasukātie mati ar precīzi taisno šķirtni virs kreisās auss izskatās mirdzoši balti. Viņam var dot gadus septiņdesmit. Atkal un atkal ierodas apsveicēji, plašajā Mežaparka mājas viesistabā valda jautrība un rosme. (Pēc dažiem gadiem, izvadot Lāci pēdējā gaitā, bija svelmaini auksta ziemas diena, elpa tvanoja, zem kājām gurkstēja sniegs, bet universitātes ēku, no kurienes izvadīja Vili Lāci, ielenca nepārskatāma drūzma, ļaudis stāvēja uz ielas stundām ilgi, lai atvadītos no rakstnieka, pārstāvji ieradās no dažādiem Latvijas rajoniem un visas Padomju Savienības, ielu malās līdz Meža kapiem stāvēja desmitiem tūkstošu ļaužu.)

Vilis Lācis sēž, domīgi skatās un klusē^Visi paceļ šampanieša glāzes. Arī Vilis Lācis savu. (Ārsti viņam kategoriski aizlieguši uzņemt kaut gramu lieka cukura.) Raksta autors iet pieskandināt kā pēdējais, tas viņam ir liels notikums saskandināt glāzi ar cilvēku-leģendu.

— Mūsu paaudzes rakstniekiem nav viegli strādāt jūsu parauga ēnā. Toties mums ir vērā ņemams aizbildinājums: kalni katru gadu nerodas.

Viļa Lāča acīs parādās saspriegta izteiksme, it kā sinaids, it kā jautrība, taču satrauktais mirdzums starp plakstiem tūdaļ arī sāk dzist, skatienā iemaldās kaut kas sāpīgs, kaut kas skumjš; varbūt atmiņas, pēkšņi pārtapušas atziņā, visnozīmīgākajā atziņā, kas diemžēl atnākusi par vēlu.

— Gadi skrien.

Vilis Lācis to saka pats sev? Viņa skatiens, liekas, raugās cauri sienām, tālumā, it kā ap viņu nebūtu ne viesu, ne skaļo valodu. Tad viņš saslienas.

— Rakstniekam jāraksta, — viņš saka stingri un mierīgi. Un, savādi paskatījies uz glāzi, ko vēl arvien tur pirkstos, lēni paceļ to pie lūpām.

Uz Viļa Lāča kapa uzstādīts bronzas piemineklis — jauneklis un vilnis. Bet varbūt tas nemaz nav vilnis, varbūt tas ir spārns. Ikara teiksmas mūsdienu variants.

Esi sveicināts, Vili Lāci, pārtapis piemineklī! Tagad jūs abi esat bezgalīgi — Tu un Tavs vistaisnīgākais kritiķis laiks.

1976

NODZISUSI SEJA JEB IZMEKLĒŠANA JĒKABA MĀSĒNA LIETĀ

Tā ir miglota mūsu literatūras vēstures lappuse.

1921. gadā, kad pasaules karu nule izslimojusi cilvēce, gribēdama stiprināties kultūras atmiņās, skaļā pacilātībā rīkojās atzīmēt Dantes sešsimto nāves dienu, Latvijas prominentās gara darbinieku aprindas pārskrien sačukstēšanās: izrādās, lielā florencieša darbi latviski vispār nav atdzejoti. Un pēkšņi jauns, zināmā mērā vēl pārsteidzošāks atklājums: tomēr ir gan! Nez pa kādiem ceļiem Rīgā atklīst vēsts, ka «Dievišķās komēdijas» tulkojuma manuskripts, pārsiets ar kaņepāju auklu, glabājas kāda septiņdesmit-septiņus gadus veca Burtnieku pagasta iedzīvotāja drēbju skapī. Tā kļūst pazīstams Jēkaba Māsēna vārds. Diemžēl tikai vārds, jo pats dīvainais burtniecietis turpina turēties ēnā. Drīz pēc tulkojuma nākšanas klajā viņš no tā sauktās «Krievskolas» grausta pārceļas uz pagasta nabagmāju. 1927. gada pavasarī četri vīri viņa zārku ieliek ratos un bez lielām ceremonijām aizved uz kapiem. Nopakaļ vēl savir-puļo valodas, ka Māsēnam, slimības gultā vārgstot, nozagta lielāka naudas summa, bet arī šī kņada drīz aprimst.

No skopajām ziņām, kas saglabājušās par Māsēna dzīvi, redzam, ka, strādādams skolotāja darbu un iedams algādža gaitās, viņš iztulkojis vēl Homēra «Iliādu», Gētes «Faustu», Kamuingša «Luziadu» un kādu Kanta filozofisku traktātu. Visa šī skolās maz gājušā vīra (Māsēns izglītību ieguvis pašmācības ceļā) neatlaidīgā darbošanās literatūras laukā piesātināta ar grūti aptveramu pašaizliedzību. Kaut vai šāds piemērs. «Fausta» tulkojumu pēc turpat desmit gadu darba Māsēns pabeidz 1897. gada sākumā un drīz vien — decembrī, atšķirot «Mājas Viesi», — izlasa, ka «Faustu» latviski atdzejojis arī Rainis. Tas Māsēnu tomēr nesatriec, viņš ķeras pie jauniem tulkojumiem, strādā pedantiskā rūpībā, raksta, pārraksta, labo — gadu no gada, gadu no gada, praktiski bez jebkādām cerībām uz atlīdzību, klusi, savrup, nerimtīgi.

Kas īsti bija Jēkabs Māsēns? Nelabojams skripto-māns, kura vārds gadījuma pēc ierakstīts mūsu literatūras vēsturē? Taču pusgadsimta laikā nav atradies neviens cits, kas Māsēna pasausā un vietumis pat kļūdainā tulkojuma vietā gribētu un jaudātu «Dievišķo komēdiju» atdzejot spožāk un pilnīgāk, kaut arī dzejnieku mums nav mazums un iespējas mācīties valodas nesalīdzināmi augušas. Kādas dziņas rosināja šī īpatņa garu — tautas atmodas laikmetam raksturīgā kaislība gādāt sēklu apgaismības tīrumiem vai egoistiska vēlēšanās pašam sevi asināt, trinoties pret pasaules kultūras galodu? Māsēna biogrāfija sniedz vairāk jautājumu nekā atbilžu. Kāpēc, trīsdesmit gadu vecumā pašmācības ceļā ieguvis skolotāja tiesības, četrdesmit gadu vecumā viņš no skolotāja darba atstājas un pelna maizi atkal kā grāvracis ņn linu kulstītājs? Kāpēc, būdams tik nenogurdināms literatūras strādnieks, viņš paliek pilnīgi vienaldzīgs pret apkārtējo kultūras dzīvi? Maz mēs par viņu zinām. Aizmirstībā nogrimis pat Jēkaba Māsēna cilvēcīgais izskats, jo nav neviena fotoattēla, kas to būtu saglabājis.

Mans pirmais priekšstats par Māsēnu ir šerminoši biedīgs. Apmēram ap to laiku, kad Burtnieku vecajos kapos kāds Māsēna bijušais skolnieks uz viņa kapa uzliek pieminekli ar pateicības dzejoli: «Gadu pēc gada graudus Tu sēji audzēkņu sirdis, cik labi Tu spēji,» — kāds cits Māsēna bijušais skolnieks, mans tēvs, stāsta savas skolas atmiņas. Es vēl maz ko saprotu no pasaules, bet bērnišķīgajā iztēlē satraucoši ielejas tēva vārdi: « .. .toreiz, kad Lizdēnos grāmatu mācījos pie Mā-sēna... Mā-sēns staigāja apkārt pa klasi ar lineālu rokās un kā tik kas — tā pa pirkstiem.» (Tēvs satver manus pirkstgalus, saspiež cieši kopā un pavērš uz augšu.) «Un tik ar lineālu! Tā, lai asinis sprēgā!» (Es vēl tagad dzirdu, kā skan tēva balss, īpaši uzsverot vārdus «un tik».)

Kaut arī tēvs Māsēnu parasti pieminēja lielās bardzības dēļ, atceroties, cik bieži un labprāt viņš savu skolotāju turēja prātā, jāšaubās, vai Māsēna ietekme aprobežojās tikai ar negatīvām emocijām. Mans tēvs izjuta vārda spēku un prata stāstīt tā, ka izrunātais ieguva krāsu, smaržu un svaru. Un vēl viņam patika atskaņas; skūdams bārdu, viņš dziedāja korāļus, skanīgos sabalsojumus it kā izgaršodams — pils, vils, tverties, ķerties. Septiņdesmit gadu vecumā viņš sameklēja papīru, tinti un spalvu un sāka rakstīt «smieklīgu gabalu» par to, kā muižas kalpi rijā izmuļķo baronu.

Pamazām vien uzkarsa vēlēšanās izrakties cauri aizgājušo gadu mēmajam segslānim, satikties ar vēl dzīvajieiri lieciniekiem, pārskatīt lietiskos pierādījumus, pašam savām acīm redzēt vietas, kur pagājusi Māsēna dzīve. Iesāku ar to, ka izlasīju visas drukātās ziņas, kas par Māsēnu rakstītas, viņam dzīvam esot vai arī neilgi pēc viņa nāves.

Laikraksts «Latvis» 1925. gada informācijā «Kāda veca rakstnieka bēdīgais liktenis» — «no skolotāja darba Māsēns aizgāja vājās dzirdes dēļ.»

Zenta Mauriņa esejā «Dante tagadnes cilvēka skatījumā»:

«Askētiskā pašgribētā vienpatnībā kā mūks savā nabadzīgajā cellē dzīvoja šis latviešu skaidrības al-cējs.»

Tālaika Burtnieku draudzes mācītājs R. Meijers: «Kad Māsēns palika arvienu nespēcīgāks un viņa mazā istabiņā pārāk bieži kā nevēlami viesi ieradās trūkums un aukstums un slimajam sirmgalvim nācās grūti pašam sevi apkopt, tad es viņu aicināju mūža vakaru nodzīvot mācītāja muižā. Bet Māsēns to noteikti atraidīja.»

Valsts bibliotēkas Rokrakstu nodaļā glabājas Māsēna piezīmju grāmatiņa ar paša dotu palepnu nosaukumu «Diarium». Neliela, apmēram mūsdienu kabatas kalendāra formātā, rūpīgi iesieta, ar ādas muguriņu. Pirmie ieraksti 1863. gadā vācu valodā. (Jēkabam Māsēnam tolaik ir deviņpadsmit gadu.) Glīts kaligrāfisks rokraksts, jauneklīga švītība; gadu aizvien viņš sāk, nospiežot piezīmju grāmatiņā savu zīmoggredzenu ar iegravētiem iniciāļiem «J. M.», zemāk iekrāsotā rāmītī ieraksta ziņas par ģimeni — pieminēts tēvs Alt-Ottenhofas (Vecates) muižā, brālis Jānis, māsas Marija un Ilze. 1864. gadā parādās pirmie ieraksti latviski: «Uz Stultes mežu baļķos», «kult rijā», «kulstām linus», «vedam muižā āboliņu».

Bibliotēkas mapē vēl atrodama Māsēna dzeju burtnīca, tikpat rūpīgi iesieta kā piezīmju grāmatiņa. Gēte, Šillers, Heine oriģinālvalodā. Un turpat blakus Lapu Mārtiņa un Šēnberga vietējie darinājumi. Pagājušā gadsimta sešdesmitie gadi latviešu dzejā vēl ir tukšs laiks, kauču Juris Alunāns ir jau pierādījis, ka pie šī tukšuma valoda nav vainīga. Un gluži negaidīti veltījums Auseklim! Kurā gadā tas burtnīcā ierakstīts, nav nosakāms, bet tā vien šķiet, ka varētu būt ap pirmajiem Dziesmu svētkiem.

Tad vēl Emīlijas Prūsas vēstule Māsēnam, datēta ar 1924. gada 10. decembri. Rakstniece interesējas par Māsēna tulkotā «Fausta» likteni. No steigā uzsviestajiem teikumiem vējo intriga. Pēc atgriešanās dzimtenē Raini it bieži apmētā ar nelabvēlībām; kas tā zināmās aprindās būtu par sensāciju, ja Raini varētu apvainot literārā zādzībā, sak, Māsēns apliecina, ka_ Rainis paņēmis viņa tulkojumu... Bet vecais Masēns no Burtnieku nabagmājas atbild īsi un strupi: «To Pliekšānu Raiņa «Fausta» tulkojumu neesmu nekad lasījis un nezinu, kāds tas ir. Negribu un nevaru par to nekādās polemikās ielaisties.» Māsēna paša «Fausta» tulkojuma rokraksts glabājas Misiņa bibliotēkā. Ar noslēgumā liktu skaistu vārdu «beigums», kas nez kāpēc aizmirsts, kaut, manuprāt, daudz labāk par bezcerīgo panikas saukli «beigas» izsaka pretstatu jēdzienam «sākums».

Un raugi — esmu Burtniekos. Ir 1974. gada lietainās vasaras augusta mēnesis. Sēžu «Riekstleju» mājas lielajā istabā. Pie sienas pulkstenis skaļi taktē. Caur logiem no zaļā pagalma istabā skatās simtgadīgi dižkoki. Saimniece Milda Riekstiņa, vēl spēcīga sieviete ar gaišu, labomīgu seju, citu pēc cita ceļ laukā no kumodes albumus, pilnus ar pastkartēm un fotogrāfijām. Šeit Burtnieku muiža ap to laiku, kad Māsēns _ strādājis Lizdēnos par skolotāju. (Burtnieku parkā auguši 36 šķirņu koki. Celiņiem pamats rakts 1,5 m dziļi, un tie izveidoti tik prasmīgi, ka nekad nav bijuši mitri.) Šeit Valmiera tajā laikā. (Pazīstamo baznīcas ēku ielenc divstāvu koka mājeles kārniņu jumtiem, šaurās ielas bruģētas ar apaļiem akmeņiem.) No senajam fotogrāfijām pretī raugās bārdaini un ūsaini vīri, dižcepurotas un kuplkleitotas dāmas — sejas bezgalīgi nopietnās, svarīgas un svētdienīgas, toreiz fotografēšanās vēl bija notikums, kam gatavojās un posās.

— Vai uz kādas fotogrāfijas nevarētu būt ari Jēkabs Māsēns?

Milda Riekstiņa parausta plecus.

— Kurš to nu vairs pateiks, tik daudz gadu starpā. Re, šo ģīmi gan es zinu noteikti. Tas ir mana vīra krusttēvs gleznotājs Teodors Uders.

Patiešām, pievienotais veltījums Mildas Riekstiņas vārdus apstiprina. Vērtīgs atradums — Udera attēlu nav daudz un no jaunības dienām jau nepavisam.

— Vai jums ar Māsēnu daudz iznāca sastapties?

— Tas varēja būt ap 1913. gadu. Māsēns toreiz mitinājās «Krievskolā», tā bija tāda veca koka būve, tieva un gara kā šķūnis, ar skaidu jumtu. Mēs dzīvojām netālu, Luturmuižā. Pie Māsēna pa ziemu gājām ābeci mācīties — es un vēl kādi trīs bērni. Katru dienu pa stundai. Līdzi ņēmām tāfeles un grifeles. Viņš rakstīja burtus priekšā, mēs darinājām pakaļ. Kāds viņš bija? Tāds mazrunīgs, domu pilns, strups. Taču, kad stāstīja, tad klāja vaļā itin krāsaini. Pamazs augums, padrukns, seja apaļīga, ne visai gara bārdiņa visapkārt vaigiem, jā, jā, mati bija uz galvas, liekas, ka bija gan. Istabā atradās gulta, galds un vairāki skolas soli. Viens otrs turēja viņu par savādnieku, Māsēns reti nāca laukā no ērbērģa, caurām naktīm logā dega svece.

Vēl atceros, ka mūža pēdējās dienas Māsēns pavadīja nabagmājā. Runāja, ka nelādzīgā istabā. Skolotāji esot lūguši, lai ierāda labāku. Pagastvecākais ari nokārtojis, bet Māsēns atteicies.

No sarunas ar Mildu Riekstiņu saglabājušies teicieni: «Kāju nav apakšā, kolhozā nostaigātas», «kas nemāk augt, tas izstīdzē», ««Riekstleju» dārzs sāk dot malku», «klausīties vajag ar vaļēju ausi», «mūsu čurkatiņa» (upītes sinonīms).

82 gadus vecā Karlīne Vektere sēž malkas strēķa aizvēnī, griež sīkos gabaliņos rupjmaizes garoziņas un baro vistas. Tīrs, balts galvas lakatiņš. Tīrs, balts priekšauts. Nātnās drānas svaigas un rūpīgi izgludinātās. Viņā, šķiet, ir kaut kas no Brigaderes pasaku lugu vecajām māmiņām.

— Vai atceraties Jēkabu Māsēnu?

— Mēs jau dzīvojām vienā mājā. Viņš augšstāvā, es apakšstāvā. Apakšā bija 4 istabas un zāle. Zālē garie soli gar sienām. Uz augšstāvu veda ļoganas koka trepes. Māsēnam grūti nācās nokāpt lejā.

— Tas bija «Krievskolā»?

— Tā jau to māju sauca. Kaut gan pareizticīgie skolu bija pārcēluši citur. «Krievskolā» mitinājās bezzemnieki. Reizi mēnesī mācītājs zālē noturēja pareizticīgo dievvārdus, kamēr jaunā baznīca vēl nebija gatava. Māsēns jau nevienu ar valodu neaizskāra, redzēju tikai — paņēma tašas, pītas no ašķiem, un aizgāja uz veikalu. Reiz viņš tāds tur bija, tad bija. Skatījāmies kā uz gudru. Bet savādnieks gan — labdienas neatņēma, reizēm likās, viņš ne ko redz, ne dzird. Kad uzzinājām, ka izdevis to grāmatu, tad jau vairs nebrīnījāmies.

Toreiz man bija ap gadiem divdesmit. Vēlāk atkal satikāmies, es nabagmājā vārīju ēdienu. Gaļu un sviestu deva uz nedēļu, tā pa pusmārciņai. Kartupeļus un kāpostus paši stādīja un ravēja, kas nu varēja. Pusdienās bija zupa, rītā un vakarā tēja vai kafija. Istabas tuņējās slikts gaiss, bet paši jau vainīgi, netaisīja logus vaļā, zem gultām naktspodi, tabakas dūmi lai, dvinga tāda, ka jāģībst nost.

— Vai Māsēns dzīvoja atsevišķā istabā?

— Nē. Atceros, ka vēl tajā istabā dzīvoja Bērzs ar sievu Lienīti. Un vēl aklais Pūriņš, kas pastu nēsāja, skaitīdams soļus un bakstīdams ar spieķi ceļu; pēc tam vienu ziemu Pūriņš nakti putenī apmaldījās un nosala. Viņu istaba bija otrajā stāvā, logos spīdēja vakara saule.

— Vai klīda valodas, ka Māsēnam nozagta nauda?

— Tā jau runāja gan. Sacīja, ka zagusi esot Krājas Kristīne. Tūkstošus divdesmit vai cik tur. Kristīne nabagmājā kopa slimu brāli.

Burtnieku pagasta valdes darbinieks no 1922. gada un pagasta valdes priekšsēdētājs no 1927. līdz 1931. gadam Jungmanis atceras:

— Māsēns saņēma nelielu pabalstu no Kultūras fonda vai Rakstnieku un žurnālistu arodbiedrības. Viņam bija radinieki — brāļadēli un māsasmeita. Kaut kur Jaunburtniekos vai Mazsalacā, vispār tajā pašā arhipelāgā. Bet viņš bija cilvēks, kuru bez literatūras nekas cits neinteresēja. Un savrupnieks pēc rakstura. Veļu mazgāja pats, ar sievietēm nekādās darīšanās neielaidās.

— Kāpēc aizgāja no skolotāja darba?

— Es pieņemu divas iespējamības — vai nu tāpēc, ka sastrīdējās ar baronu, vai tāpēc, ka neprata krievu valodu, tajos laikos ar latviešu un vācu mēli vien vairs cauri nevarēja tikt.

— Ko jūs vēl varat sacīt par Māsēnu?

— Viņš nevienam neko par sevi nestāstīja.

— Kāpēc viņš nabagmājā nedzīvoja atsevišķā istabā? Būtu varējis labāk strādāt.

— Es jau viņam arī tā teicu. Bet viņš atcirta: ko es vairs strādāju, izeju laukā un atpakaļ gultā.

— Vai esat dzirdējis runas par Māsēnam nozagto naudu?

— Kā tad. Visu naudu, ko Māsēns dabūjis par to tulkojumu, esot nozadzis aptiekārs N. Nācis bieži pie Māsēna, nesis zāles. Reiz sacījies uzčubināt izgulēto gultu, un ar to pašu nauda arī bijusi vējā. Bet aptiekārs N. drīz pēc tam nopircis muižiņu.

— Jūs pieņemat, ka Māsēnam nabagmājā varēja būt tāda nauda?

Jungmanis domīgi nogroza galvu. Viņš stāv, atbalstījies ar abām rokām uz galda, un smagi elpo. Nesen pārcietis operāciju, nav vēl atžirdzis. Arī gadi liek sevi just. Atmiņas, atmiņas. Cik tas viss sen, cik tas viss tālu!

*

Nolēmu sameklēt vēl dzīvos Jēkaba Māsēna radiniekus. Lai cik noslēgti savā laikā Māsēns arī būtu dzīvojis, kaut kādām saitēm ar ģimenes locekļiem vajadzēja būt. Turklāt savdabjiem pievērš uzmanību, īpatņus aprunā. Tāda informācija bez pēdām nevar pagaist, dzimtu vēsture, ietverta nostāstos un anekdotēs, iesūcas no paaudzes paaudzē. Un Māsēna fotogrāfija, visticamākais, varēja atrasties tieši kāda ģimenes locekļa mantībā.

Burtnieku apmeklējuma laikā sadzīt radinieku pēdas neizdevās. Dažus mēnešus vēlāk, jau krietni rudens pusē, laipni ļaudis atrakstīja, ka Māsēna brāļadēli Jānis un Pēteris dzīvojot kilometrus piecus aiz Mazsalacas uz Staiceles ceļa.

Skaņkalnes ciema «Svilumi» ir nelielas mājas ar soliņu durvju priekšā. Sētsvidū gāzelēdamās staigā zosis, ieraudzījušas nācēju, tās izšauj mēles un sirdīgi šņāc. Pēc naktssalnas no kokiem klusi krīt lapas, puķu dobē slapjas un sakritušas skumji vīst pēdējās samtenes,/asteres un mārtiņrozes.

Māsēna brāļadēli abi tuvu devītajam gadu desmitam, viens ar ūsām (Pēteris), otrs gludi skūtu vaigu (Jānis). Mēģinu noskaidrot, kurš no viņiem vecākais, bet nokļūdos — izrādās, ka, arī gadus nosakot, acumērs ne tuvu nav tas labākais mērs.

Atmiņas abi radinieki stāsta miju mijām, viens otru pārtraukdami. Kopējais stāsts ir tāds:

— Ap 1905. gadu mēs gājām tajā skolā, kas atradās «Vejļās», vēlāk to par Beverīnas skolu nosauca. Jēkabs Māsēns nāca uz skolu spēlēt ērģeles. Lika mums pie auss «štimgābeli», sacīja, klausieties, kā skan. Vai Māsēnam bija vāja dzirde? Abi brāļi pēc saskatīšanās kā vienā balsī: nē, nē, dzirdēja labi. Draudzes skolotājs Jansons bija viņa draugs. Jansons prata angliski un vāciski. Māsēns prata vāciski un laikam drusku franciski. Un bez tam vēl vispārējo valodu. Māsēns tolaik «Pintēs» raka grāvjus, gulēja klētiņā.

Par tulkošanu teica: «Nav tik viegli, vajag tā, lai rīmējas.»

Bija diezgan iedomīgs savā garā. Smieklīgs nebija, nekādus pigorus nestāstīja, turējās nopietns.

Vēlāk, vecuma gados, jau viņam mūsu palīdzība bija dikti vajadzīga. Gājām pie viņa ik pārnedēļas, šo to pienesām, biezpienu, sviestu, viņš jau vairāk no veikala dzīvoja, ēda arī siļķes. Vedām viņu uz Valmieru bārdu griezt un darīšanās. Kad vajadzēja, viņš ar aklo Puriņu mums padeva ziņu. Par palīdzēšanu nekad tukšā neatstāja, skops nebija. Šņabi nedzēra, nepīpoja. Valmierā pie friziera pakausi skatīja ar spoguli, sacīja: «Jāparaugās, vai meistars paspārni nav iztaisījis, kur zvirbuļiem uzmesties.»

Kaķim sacīja: «Neņaudi! Kur tu taisnību izmeklēsi, taisnības nav!»

Par zīdaini sacīja: «Bļauj pats no sava mazuma.»

Vēl sacīja: «Jaunsaimniecības aug kā bekas. Es arī varētu nopirkt, bet man tos labumus nevajag.»

— Jūs arī domājat, ka Māsēnam tāda nauda bija?

— Vēlāk jau gāja runas, ka vairāki tūkstoši viņam nozagti. Vienu daļu it kā paņēmis kurpnieks ar pielāgotu atslēgu.

— Vai esat redzējuši kādu fotogrāfiju ar Māsēna attēlu?

Abi brāļi atkal saskatās.

— Viena bilde noteikti bija Zirņu Martai. Viņa tagad dzīvo Jelgavā. Vecais Jēkabs tur bija uzņemts makten švītīgs — ar panamas hūti galvā un spieķi pie rokas. Tāda bilde bija noteikti. Zirņu Martai jau var aizrakstīt, viņas adrese mums glabājas.

Izrādījās tomēr, ka Zirņu Martas adrese noklīdusi, toties atradās viņas meitas Guntas Klūgas koordinātes. Aizrakstīju vēstuli. Ar to arī visas iespējas tuvoties Jēkabam Māsēnam it kā bija izsmeltas. Pēc dažām ziņām Valmieras apkārtnē dzīvoja vēl divi trīs cilvēki, kas savā laikā par Māsēnu interesējušies, vākuši faktus un materiālus, bet paši viņu nebija pazinuši un tāpēc par pirmās pakāpes lieciniekiem nebija uzskatāmi.

Tad notika kaut kas pilnīgi necerēts. Piedaloties lasītāju konferencē kādā Rīgas rūpnīcā, nācu uz pēdām aptiekāram N. Izrādījās, ka pirms dažiem gadiem viņš šajā rūpnīcā vēl bija vadījis aptiekas kiosku. Tagad lielā vecuma dēļ dzīvojot pa māju, taču turoties pie veselības un labas atmiņas.

Šo leģendāro vīru, kurš jau pirms piecdesmit gadiem Burtniekos bija strādājis par aptiekāru, noteikti vajadzēja satikt. Taču apciemojums rādījās diezgan delikāts. Negaidītais apciemojums, uzviļņojot senas atmiņas un, iespējams, vēl visādas citādas emocijas, vecā pensionāra sirdij varēja būt nopietns pārbaudījums. Un tomēr es stāvēju pie savrupmājas vārtiem, kurus sargāja draudīgs suns. Pēc ilgākas zvanīšanas sastapāmies ar aptiekāru N. vaigu vaigā. Te nu viņš stāv smalku inteliģenta seju, baltiem, gludi nosukātiem matiem, viegls, sauss un plāns.

Izdzirdot Māsēna vārdu, N. kalsnajā sejā nav mānāmā ne ta niecīgākā saviļņošanās. Ja viņa sirdsapziņa šajā lietā kaut sīka mēra būtu melnējusi, vai viņš tik mierīgi raudzītos man tagad acīs? Bet viņa prāts darbojas nemezdamies, ko skaidri parāda runa.

— Māsēns bija nevarīgs, bet es jauns, vajadzēja palīdzēt. Viņš atšķīrās no citiem, kas tolaik dzīvoja tajā pusē, un arī tas mani laikam pie viņa vilka. Par gara lietām toreiz maz kurš interesējās. Es domāju, viņš bija tāds Vidzemes Dinsberģis. Drusku jau neprātīgs un apbrīnojami neatlaidīgs. Darba darītājs. To, ko bija iesācis, nelaida no rokām laukā, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Saprata, ka latviešiem jādod pasaules lielā literatūra, sēdēja un tulkoja.

— Vai atceraties kādu konkrētu sarunu ar Jēkabu Māsēnu?

Vecais vīrs labu brīdi cieš klusu. Tad, it kā jautājumu nedzirdējis, ierunājas:

— Viņam garšoja skaidrs ūdens. Akas ūdeni nemīlēja dzert, lūdza, lai atnesu no avota.

— Kā Māsēns pats savus tulkojumus vērtēja?

— Nu to es jums nevaru pateikt. Runāts jau tika daudz, bet lai tik sīki un smalki atminētos...

— Vai jums nav saglabājusies Māsēna fotogrāfija? Varbūt uz kāda kopēja attēla?

— Toreiz jau fotogrāfijas tik bieži netaisīja. Un nekādos godos viņš nepiedalījās. Nav gan. — Kā apstiprinādams savus vārdus, viņš paceļ pret mani abas plānās plaukstas. — Un, ja arī kādreiz būtu bijusi, tad nebūtu saglabājusies. No tiem laikiem man nekas nav saglabājies. Kur visur dzīve nav mētājusi, kur visur nav iznācis būt.

Viņa balss skan mierīgi, varētu pat sacīt — vienaldzīgi, kaislības noplakušas, jūtas aprimušas.

Es ilgi šaubos, tad saņemos, pajautāju:

— Kā jums šķiet, vai Māsēnam varēja būt lielāki naudas ietaupījumi?

Aptiekārs paraugās uz mani ar tādu kā skumju izbrīnu.

— Par Māsēna naudas lietām nekad neesmu interesējies.

— Atvainojiet, — es saku un sniedzu viņam roku.

Ļaužu valodas, tāpat kā ugunsgrēks, dažkārt izceļas no nejaušas dzirksts un uzliesmo no vēja. Nē, viņš nemelo, viņš runā taisnību, tur nevar būt divu domu.

*

1974. gada 30. novembri no Guntas Klūgas pienāca atbilde.

«... nesen biju pie vecākiem, tad arī izvaicāju māmuļu par Jēkabu Māsēnu. Jēkaba Māsēna tēvs strādājis lauku darbu Vaidavas muižā, par viņa māti māmuļa nekā neatceras, zina tikai, ka agri mirusi. Jēkabs Māsēns bijis manas māmuļas tēvam pusbrālis. Jēkabs pats savus jaunības gadus pavadījis kā puisis kaut kur Rencēnu pagastā. Izglītību ieguvis pašmācības ceļā. Pirmās skolotāja gaitas iesācis Rencēnu pagasta skolā. Dzīvojis viens, bez ģimenes.

Māmuļa sāk Jēkabu atcerēties no Burtnieku nespējnieku nama, kur viņš pavadījis savas vecuma dienas. Viņa bieži sūtīta pie onkoļa ar siltām pusdienām, jo mājas bijušas netālu no nespējnieku nama. Burtniekos Jēkabam bijusi atsevišķa istaba, kur viņš dzīvojis ar savām mēbelēm un pats maksājis uztura naudu. (Liekas tomēr, ka Guntas Klūgas māmuļa Marta Zirne šeit atmiņā jauc nabagmāju ar Māsēna iepriekšējo dzīves vidtu «Krievskolu» — Z. S.) Lai kad māmuļa aizgājusi, onkolis vienmēr kaut ko rakstījis. Vienu reizi mēnesī onkolim vests darbs no Rīgas, ko viņš vienmēr ļoti gaidījis. Māmuļa atceras, ka onkolim bijusi_liela, bieza grāmata vācu valodā ar krāsainām ilustrācijām. Bērniem neesot ļāvis tai pat pieskarties.

Kad bērni ļoti lūguši, tad onkolis pats rādījis grāmatu un skaidrojis, kas attēlos redzams.

Pieminekli uz Jēkaba Māsēna kapa uzcēlis viņa skolnieks akmeņkalis Lācis. Māsēna fotogrāfijas esot bijušas pat vairākas, bet tās visas gājušas bojā kara laikā Liepājā, kur vecāki dzīvojuši no 1939.—1945. gadam. Tas ir viss, ko varu Jums uzrakstīt.

Ar cieņu Gunta Klūga»

Skumji, bet ko lai dara — Jēkaba Māsēna seja ir nodzisusi. Turklāt pusotra gada dzīdams pēdas viņa dzīves un gara gaitām, esmu sācis šaubīties par dažu to priekšstatu pareizību, kas laika skrejā sasaistīti ar Māsēna personību. Nav nemaz jābūt loģikas speciālistam, lai pamanītu, ka atsevišķi Māsēna mūža fakti savā laikā visai greizi pasniegti. Piemēram, tāda frāze: «... skolotājs, laukstrādnieks, vaļas brīžos, laikam no vācu valodas, tulkojis Homēra «Iliādu», Gētes «Faustu» u.c.» Nē, Māsēns netulkoja «vaļas brīžos», galīgi aplam! Tādus manuskriptu kalnus, kādus viņš pieveicis ar zīmuli un spalvu, «vaļas brīžos» sastrādāt nav iespējams. Māsēns bija literatūras fanātiķis, visa viņa dzīve pierāda, ka tieši tulkošanā, nevis skolotāja vai laukstrādnieka darbā viņš saskatīja savas eksistences jēgu. Un vienaldzība, ar kādu viņš no skolotāja darba šķīrās (nav taču nekādu ziņu, ka viņš par savām skolotāja tiesībām būtu karojis), manuprāt, tikai apstiprina, ka galvenais viņam bija tulkošana, viss pārējais — nenozīmīgs un mazsvarīgs.

Tāpat es nevarētu piekrist tādai Māsēna personības konstrukcijai, kurā ziņu trūkumu par viņa uzskatiem un filozofiju aizstātu ar vienkāršotu sociālo atribūtiku — apdilis savādnieks, nožēlojams vientuļnieks, aprūpējams nespējnieks. Te vietā atcerēties, ka vēl dzīvo laikabiedru atmiņas aizsniedz tikai pašu pēdējo Māsēna mūža posmu, kad viņš jau bija iegājis astotajā gadu desmitā. Māsēna savruplba un vientulība objektīvi varēja izaugt arī no tās lielās nesaderības, kas valdīja starp apkārtējās sabiedriskās vides un viņa garīgajām interesēm. Nesaprotamais palaikam šķiet dīvains, tā nu cilvēku psihe iekārtota.

Par Māsēna garīgo interešu dziļumu un plašumu nav pamata šaubīties. Apstākļos, kad daudzi tolaik pat slaveni un ieredzēti literāti nodarbojās ar lubu romānu «pārcelšanu latvju mēlē», Māsēns tulkoja Danti, Gēti, Homēru. Es nepieļauju, ka Māsēns būtu tulkojis Kanta filozofisku traktātu, ja viņu šis jautājums personiski nesaistītu. Un, lai tulkotu Kamuingša «Luziadu», vispirms šo ievērojamo portugāļu eposu vajadzēja atrast un izlasīt.

Viņš nebija ģēnijs. Viņš piedzima visneizdevīgākajos apstākļos — klaušu laikos, muižas gājēja ģimenē. Bet viņam pietika spēka izrauties, ieraudzīt citus apvāršņus, atrast savai dzīvei visaptverošu mērķi. Un, reiz šo mērķi atradis, viņš no tā nenovērsās — lielās darba gribas apsēsts, kurls un akls pret pārējo, kā mēnessērdzīgais iedams caur laikmetiem un gadiem. Māsēna biogrāfijā nav ne karu, ne revolūciju, ne uzplūdu, ne atplūdu. Māsēna biogrāfijā ir tikai «Dievišķā komēdija» un «Iliāda», «Fausts» un «Luziada».

Daudz sarunāts par Māsēna dzīves greizībām, viņa traģēdiju un mokām. Es noņemu cepuri laimīgā Māsēna priekšā. Cik daudz var sasniegt, sevi neizšķiežot, sakopojot spēkus vienam uzdevumam! Arī tad, ja nav ģēnijs.

1977

CIENĪJAMIE biedri, GARLĪBA MERĶEĻA DRAUGI![2]

Senie latiņi mīlēja sacīt: liels tas, kas sāk lielu cīņu. Un tā vien šķiet, ka tas sacīts arī par Garlību Mer-ķeli. Tik tiešām! Kopš tās dienas, kad Lēdurgas luterāņu draudzes mācītāja Daniela Mērķēja ģimenē piedzima Garlībs, aizskrējuši divi gadu simteņi. Pasaulē šai laika posmā daudz kas izmainījies.

Atcerēsimies, ka pirms 200 gadiem Francijas tronī sēdēja Luijs 16. un Amerikā vēl nebija parakstīta Neatkarības deklarācija. Divi simti gados arī latvieši — par kuriem Vidzemes landtāga 1765. gada lēmumā teikts: «Zemnieki ir dzimtskungu vergi, viņi ir un paliek savu kungu neapstrīdams īpašums,» — nogājuši garu brīves cīņas ceļu. Cauri Kauguru dumpja apspiedēju «strojām», cauri cietumiem un katorgām, cauri 1905. gada revolūcijai, kad pirmoreiz lepnā un bargā pašapziņā atliecās muguras, līdz 1917. gada revolūcijai, kuras varenajā orķestrī latviešu sarkanie strēlnieki savas partijas nospēlēja kā meistari. Jā, divi simti gados daudz kas ir mainījies, izbalojis no ļaužu atmiņas, zaudējis vērtību. Taču Garlība Merķeļa vārds nav pazudis, tieši otrādi, tikai šodien īsti ieraugām viņa dižumu un darba nozīmi, tikai šodien īsti to arī spējam novērtēt.

Atcerēsimies, ka tas bija laiks, kad Baltijas muižniecība stāvēja spēka un varas kalngalos. Visu, ko tā darīja, dieva vārdā apsvētīja vāciskā garīdzniecība un ar skaļiem aplausiem atbalstīja cara valdības vietējie varasvīri. Moku siekstā ieslēgtais un sālī mērcētiem kokiem sakapātais latvietis mirdams pat nekliedza pēc palīdzības, tikai klusi vaidēja, jo zināja, ka neviens tikpat nedzirdēs. Un, ja arī dzirdēs, tad klusēdams noskatīsies.

Atcerēsimies, ka latviešiem pašiem toreiz inteliģences nebija. Bija viens vienīgs dzejnieks — Neredzīgais Indriķis. Es viņa personu šodien iedomājos kā drūmu un skumju simbolu: latviešu Neredzīgais Indriķis, ko literatūrā vadā pie rokas lēnīgais dieva un baronu kalps Kārlis Gothards Elverfelds, kas pārveda no Vācijas un mēģināja pārdēstīt mūsu zemē sentimentālisma stādu. Lai viņiem vieglas smiltis!

Runājot par Garlību Merķeli, mēdz sacīt — viņš bija franču apgaismotāju iespaidā. Ļoti iespējams, pieņemsim, ka bija. Mēdz sacīt, viņš noteikti bija lasījis Radiščevu. Nav izslēgts. Bet galvenais ir tas, ka, būdams vācietis, tātad no apspiedēju tautas, turklāt gados vēl jauns — pēc mūsu šodienas izpratnes pat pārāk jauns, tikko sasniedzis 27 gadus, — Garlībs Merķelis atrada sevī drosmi un spēku, lai pirmais sāktu karu pret netaisnību, norautu vergturiem liekulīgo labdaru masku un kulturālajai Eiropai kailu atklātu patiesību, kas slēpjas zem sausā, gandrīz vai zinātniski sterilā vārda «dzimtbūšana».

«Es zinu, ka lieku ķīlā savu mieru un varbūt visu, ko es varu zaudēt,» rakstīja Merķelis savas grāmatas «Latvieši» ievadā. «Es paredzu, ka man raudzīs piedēvēt apmelošanu, ļaunprātību, varbūt pat nodevību; bet lai notiek! Man nevarēs laupīt patīkamo un pamatoto cerību, ka reiz, kad šī grāmatiņa un tās autors varbūt sen jau būs aizmirsti, šis tas tiks darīts agrāk nekā tajā gadījumā, ja es būtu klusējis; tāpat cēlo apziņu, ka savas tēvzemes labā esmu darījis, cik spējis».

Un tālāk Merķelis rakstīja: «Es vēlētos sev tādas dāvanas, ka es Vidzemes muižniecībai un garīdzniecībai varētu rādīt spoguli, kurā raugoties tās izbītos pašas no sevis. Muižniecībai es atgādinu, ka laika straume jau sen izskalojusi kalnu, uz kuru tā cēlusi savu laupītāju pili. Ir laiks tai nokāpt, ja negrib, lai lieliskā, bet izdrupušā ēka sabrūk pār viņu. Es gribu atprasīt nelaimīgās tautas tiesības...»

Varbūt tas nav proletāriskais internacionālisms, bet internacionālisms noteikti: spēja iejusties citas tautas bēdās, nelaimē, postā.

«Es skaidri sajūtu,» raksta Merķelis, «kā tas nospiež, kā tas nāvē dvēseli, ka senču lauki jāapstrādā gandrīz vienīgi ienīstu svešinieku labā,» rakstīja Merķelis, «pašam ciešot trūkumu, ka laime vai, pareizāk, nelaimes pakāpe atkarīga no muižnieku patvaļas, kas bieži mēdz būt ļauna un vienmēr savtīga.»

Merķelis latviešus neidealizēja, viņš redzēja skaidri un reāli.

«Šā lepnuma,» rakstīja Merķelis, «viņiem trūkst tādā mērā, ka katrs atsevišķs latvietis, kam izdevies iegūt brīvību un iestāties citā kārtā, uzskata par ļaunāko apvainojumu, ja tam atgādina, ka viņš ir latvietis. Viņš rūpīgi cenšas attālināties no saviem brāļiem, izliekas pat, ka neprot viņu valodu, un, ja viņam izdodas iegūt varu pār dažiem no tiem, tad viņš ir nežēlīgāks un mantkārīgāks nekā paši vācieši.»

Un beidzot: «Neattīstīti, notrulināti viņu lielum lielais vairums maldās pa dzīvi un nezina augstāku laimi kā ar veselu muguru paēsties pelavu maizes, nezina citu drosmi kā pacelt acis uz lielkungu, nezina citu gudrību kā nepieļaut sevi pieķert zādzībā. Lopiski piedzerties tikai svētdienās vien viņam ir

tikums, netikt pērtam viņam ir gods. Vārdu sakot, viņš ir tāds, kāda var būt tauta, kuras cilvēcību jau sešus gadsimteņus kremt verdzības pūķa zobs. Bet es ticu — mani lasītāji būs tik taisnīgi, ka ienīdīs nevis sakropļotos raksturus, bet šā sakropļojuma cēloņus. Riebumu pelna nevis senās Romas pundurīši, bet gan vergu tirgotāji, kas bērnus ieslodzīja kastēs, lai tos padarītu par monstriem.»

Tā rakstīja Garlībs Merķelis savā grāmatā «Latvieši» 1796. gadā.

Neizprazdams līdz galam ekonomisko un sabiedrisko parādību patiesos cēloņus, būdams utopists sabiedriskajos uzskatos, Merķelis, celdamies pret feodālismu, nedomā par saistīšanos ar latviešu zemniekiem, par darbību latviešu tautā. Viņš naivi ticēja, ka muižnieku konvents būs spiests runāt par zemnieku stāvokli. Bet Baltijas muižnieki reaģēja uz Mērķēja grāmatu tikai ar to, ka nosauca tās autoru par «sabiedrības ienaidnieku» un «jakobīni». Toties Vācijā, Šveicē un Dānijā, un citās Rietumeiropas zemēs «Latvieši» radīja plašu ievērību. Lai gan «Latviešus» Baltijā bija noliegts pārdot un arī Krievijā līdz 19. gadsimta otrajai pusei šī grāmata bija aizliegta, tomēr jau 19. gadsimta pirmajā pusē «Latvieši» tulkojumā cirkulēja starp Vidzemes klaušu ļaudīm un šo Merķeļa darbu pazina dažs labs lasītpratējs latviešu zemnieks.

Nav noliedzama Merķeļa grāmatas lielā ietekme tautas atmodas laikmetā, bet jo plašas lasītāju aprindas tā sasniedza 1905. gadā, kad beidzot latviski tiek izdota iA. Gulbja izdevniecībā Pēterburgā. Arī vēlāk tā noderējusi rakstniekiem, publicistiem un sabiedriskajiem darbiniekiem par faktu, argumentu, motivējumu avotu.

Sī grāmata pieder pie nenovecojošiem darbiem, pie klasiskā mantojuma literatūras, kam nozīme arī

4«

sociālistiskajā kulturā, jo palīdz pilnīgāk izprast latviešu tautas vēsturi.

Garlība Merķeļa kādreizējos lādētājus šodien Latvijā vairs neatceras. Viņu pēcnācēji laiku pa laikam Rietumvācijā vēl trokšņo, iespiež piemiņas albumus ar savu kādreiz vareno cilšu ģerboņiem, mēģina pierādīt savas tiesības, draud atgriezties, bet tās ir miroņu dejas. Vēsture viņus ir svītrojusi.

Turpretī Garlība Merķeļa vārds uz laiku laikiem ierakstīts latviešu tautas vēsturē. Tauta neaizmirst tos, kas cīnījušies par tās brīvību.

NĀKOTNES TĪRUMU SĒJĒJS NO UMURGAS

(Sakara ar J. Neikena stāstā «Baris» jauno izdevumu.)

Lai novērtētu Jura Neikena ieguldījumu latviešu kultūras apcirkņos, jābūt kaut aptuvenam priekšstatam par vēsturisko vidi, kurā viņš darbojās. Atskatoties uz pagājušā gadsimta piecdesmitajiem sešdesmitajiem gadiem ar šīsdienas acīm, protams, viegli sacīt — tas jau gandrīz jaunlatviskās sakustēšanās iesākums. Patiesībā tie bija smagi krīzes gadi, kad tautas liktenis daudzējādā ziņā svarojās uz naža asmens. Latviešu valoda bija neizkopta, un vāciskās orientācijas apustuļiem, kas sludināja, ka dziļāku domu un jūtu izteikšanai tā caurcaurēm nepiemērota, argumentu diemžēl netrūka. Tāpat jāatceras, ka «Pēterburgas Avīzes», par kurām esam raduši runāt tikai kā par ceļa rādītājām, ne mazumu arī malduguņoja, aicinādamas^ uz emigrāciju, uz laimes meklēšanu «siltajās zemēs». Plāni bija visdažādākie: vieni iesacīja mainīt ticību, otri — mainīt alfabētu, trešie — veltīgi negudrot par «gara niekiem», bet raust bagātību.

Latviešu valodā šajā laikā vēl nav uzrakstīta neviena luga. Arī dzejas plauktiņš patukšs: Neredzīgā Indriķa pantiņi (1806), Ruģēna pirmā grāmatiņa (1862), Jura Alunāna «Dziesmiņas» (1856), tas viss. Prozā iznācis tikai Jēkaba Zvaigznītes humorīgais krājums «Par malēniešiem» (1860), kas tomēr nav uzskatāms par īstu oriģinālsacerējumu, bet ir vācu rakstnieka Marbaha darba lokalizējums.

Klaušu zemnieka dēls Juris Neikens iegūst izglītību Cimzes skolotāju seminārā un vāciskajā Tērba-tas universitātē; tas ari lielā mērā izskaidro viņa brīžiem it kā ģermānisko taktiku. Taču šajā gadījumā varam runāt tikai par taktiku, nevis par stratēģiju. Neikena stratēģiskie mērķi ir neapšaubāmi, to pierāda visa viņa darbība. Ja Neikena būtību grib izteikt dažos vārdos, tad jāsaka: viņš bija savai tautai uzticīgs skolotājs, fanātisks izglītības ieviesējs. Ievēlēts Dikļu draudzē par mācītāju, viņš tūdaļ ķeras pie skolu organizēšanas un, pārvarot neiedomājamas grūtības, atver četras pagasta skolas. Vēl plašāku atvēzienu Neikena rīcība izglītības kopšanā iegūst dažus gadus vēlāk, kad viņš kļūst par visa Valmieras apriņķa skolu pārlūku. Viņš karo ar muižniekiem, kas izglītības vajadzībām sīkstulīgi skaita kapeikas, kaunina un rāj saimniekus, kas kalpu bērniem skolas gaitās liek ceļā šķēršļus. Mājmācības pārbaudot, Neikens braukā apkārt ar kriņģeļu maisu sekmīgo apbalvošanai, bet sliņķus vajā bargi un nesaudzīgi. Pēc rakstiskām ziņām pārklaušināmie bērni Dikļos pratuši dziedāt no galvas 70—90 dziesmas. Grāmatu zināšanās viņš pārbauda ari gados vecākus ļaudis, un vienmēr viņam ir līdz vairākas dažāda stipruma brilles. Ar laiku Neikena ietekme izplatās pa visu Vidzemi.

Lai veicinātu tautas kultūru, Neikens 1864. gadā sarīko pirmos (Dikļu) Dziesmu svētkus, tādējādi likdams pamatus vienai no nozīmīgākajām mūsu kultūras tradīcijām. Kultūras druvā ieguldītie pūliņi dod bagātus augļus. To rāda kaut vai Krievijas impērijas pirmās tautas skaitīšanas dati par iedzīvotāju lasīt-prasmi 1897. gadā. Vidzemes guberņā lasītpratēju 77,7%, Kauņas guberņā lasītpratēju 41,9%, Pleskavas guberņā lasītpratēju 14,6%.[3] Protams, šajos datos atspoguļojas ne tikai J. Neikena nopelni, taču tie neapšaubāmi sazēluši no tā aruma, kurā ne vienu vien vagu dzinis Neikens.

Neikens-rakstnieks izaug no Neikena-skolotāja. Viņš grib pamācīt, izplest ļaužu garīgos apvāršņus, likt domāt. Virsuzdevums, bez šaubām, ir nomanāms, Neikena stāstiem piemīt zināma didaktika, taču mākslinieciskajā izveidē tie ir talantīgi literāri darbi. Neikena stāstos atrodami visi elementi, kas raksturo kritisko reālismu: no dzīves īstenības ņemti tipi, sociālā problemātikā sakņots sižets, tautā noklausīta sulīga, bagāta valoda u.c.

J. Neikena «Bāris», ko sakarā ar rakstnieka 150. dzimšanas dienu laiž klajā izdevniecība «Liesma», ir ne tikai spilgts sava laikmeta literatūras darbs, bet arī viens no mūsu oriģinālprozas vecākajiem paraugiem.

Vēsturiski tā iznācis, ka Jura Neikena dzīve un darbība bieži pretstatīta viņa lielā laikabiedra Ausekļa dzīvei un darbībai. Pie tam Auseklis parasti rādīts kā pozitīvs piemērs, bet Neikens — negatīvais. Taisnība, gan pēc temperamenta, gan pēc savas darbības rakstura tie ir divi dažādi cilvēki. Auseklis, eksplozīva, jūtas aizdedzinoša bezkompromisa personība, galvenokārt darbojās kā modinātājs, saucējs un aicinātājs, Neikens vairāk bija praktiķis, it kā vadīdamies no principa «tev nebūs spārdīt pret dzeloni», viņš nenoguris diendienā strādāja tautas apgaismībai.

Tagad, kad laika atkāpe ļauj rāmi un dialektiski novērtēt Jura Neikena paveikto, jāsaka, ka arī viņa ieguldījums ir vērā liekams, jo tikai no dedzīgas gara aizrautības, kas balstījās stabilā kultūrā, varēja izaugt tās nākamās paaudzes, kas jau skaidri apzinājās savus mērķus un spēja par tiem cīnīties.

1976

KAS KAIŠ LATVIEŠU ROMANAM?

«Karoga» 1964. gada decembra numurā lasām: «No lielākiem prozas darbiem 1965. gada sākumā «Karogs» publicēs Jāņa Niedres romānu «Aiz loga aug dadzis» (liela mūsdienu ķīmijas kombināta celtniecība kādā rajona pilsētā, grūtības un ačgārniecības celtniecībā un cilvēku raksturos, jaunatnes problēmas, cīņa pret birokrātismu).

Romānu «Tā, tikai tā» žurnālam iesniegusi Dagnija Zigmonte (skolotāju vide, jaunatnes audzināšana, pretrunas ar vecākiem, notikumi kolhozā, pienākuma apziņas un mīlestības jūtu cīņa jaunā skolotājā).

Redakcijas portfelī ir arī Veltas Spāres garais stāsts «Vecās dzirnavas» (mūsdienu lauki un rajona centrs, cilvēku godīgums un negods, strīds ar sirdsapziņu, formālisti un entuziasti, mīlestība un darbs)...»

Jauno sacerējumu pieteikums ir garš, bet atjaujiet šo primitīvo un katru interesi nokaujošo citātu pārtraukt kaut vai tāpēc vien, ka garlaicība ir briesmīgs velns, kas no pudeles viegli lien laukā, bet atpakaļ nav dabūjams ne par kādu naudu.

Negribu nodarboties ar minēto romānu kritiku, tāpat neņemos apgalvot, vai «Karoga» dotās anotācijas konkrētajā gadījumā ir precīzas. Šoreiz mani interesē attieksme pret romānu.

Es jautāju kādam rakstniekam, pie kā viņš strādā, un saņemu atbildi — pie romāna par laukiem. Bet kāds cits raksta par zvejniekiem un vēl kāds trešais — par inteliģenci.

Atšķiru recenziju: šajā romānā mēs redzam divu dažādu vadītāju divus dažādus darba stilus — nepareizu un pareizu. Rakstnieks N. rāda ciņu par progresīvu darba metožu ieviešanu tādā svarīgā nozaTē kā...

Pirmā strazda treļļus dzird visi, cilvēks apstājas, aiztur elpu un klausās — kāds brīnums! Bet laiks rit, un dziedātāju sarodas vairāk un vairāk. Kokos iet vaļā tāds jandāliņš, ka bāz vai ausis ciet. Bet tagad tas jau ir vienkārši troksnis, kam reti kāds pievērš uzmanību.

Atkal jauns romāns? Jā-ā-ā. Par ko? Par konservu rūpnīcu. Divu dažādu vadītāju divi dažādi darba stili. Problēmas? Vai nu bez problēmām! Ir arī problēmas. Cīņa par... Viens romāns iznāk labāks, otrs sliktāks. Rūpnīcu mūsu zemē daudz un tāpat visādu citādu nozaru, novadu un jomu, kur pozitīvie var cīnīties pret negatīvajiem, demonstrējot gan pozitīvus, gan negatīvus darba stilus. Un cik gan nav iespēju variācijām par mūžīgo tematu — mīlestību? Naivie fotogrāfi Dzintaru pludmalē, kas visus klientus sēdina buru laiviņas maketā ar uzrakstu «Sveiciens no Rīgas». It kā fonu nevarētu mainīt: lauki, pilsēta, zvejas kuģis Atlantijā. Un kur tad vēl ārzemju eksotiskās vides.

Laiks, kad romāni pie mums dzima reti, pieder pagātnei. Romānus raksta samērā ražīgi. Par tagadni, par pagātni. Par tagadni un pagātni. Visādus. Raksta un iespiež. Diezgan ātri arī izpārdod. Dažus kritika paslavē (sasniegums rakstnieka daiļradē), daži pazūd kā akā. Un tomēr literārās skatuves aizkulisēs aizvien skaļāk dzirdamas žēlas nopūtas kā «Uguns un nakts» pēdējā cēlienā: «Vai, vai, mūsu mīļie!» Nav nekāds noslēpums, ka Vissavienības arēnā latviešu romāns atdod vienu pozīciju pēc otras. Arī tautas demokrātijas valstīs mūs vairs netulko. Runājot sporta terminoloģijā, laikam vajadzētu sacīt, ka mēs esam nonākuši «B» grupā.

Tātad — kaut kā pietrūkst. Talanta? Iespējams. Prasmes? Nav izslēgts. Bet varbūt vainīga attieksme? Un ja nu mēs vienkārši izvirzām sev pārāk niecīgus uzdevumus? (Šodien pat šujmašīnas nevar ražot, nepaturot prātā «pasaules labākos standartus».) Mēs joprojām strādājam kā iesācēji — bez specializācijas pavirši smalstām visu pa virsu. Tad arī iznāk kaut kas tāds pa vidam, puspsiholoģisks, puskrimināls, pus-vēsturisks. Mēs pārāk daudz noņemamies ar notikumiem un pārāk maz pētām parādību cēloņus. Jauna kombinācija nekad nevar aizstāt jaunu ideju. Un vai jautājumu loks, ko risina mūsu romāns, nav ar pārāk niecīgu diametru? Šķiet, Lafargam pieder atziņa, ka ikvienam rakstniekam jāizšķiras starp divām iespējām — jākļūst par filozofu vai jāpaliek par kurpnieku.

Un vēl, liekot roku uz sirds un runājot godīgi, jāatzīst taču, ka mūsu romānu rakstniecībā pilnīgi trūkst eksperimentu. Mēs esam kļuvuši pārāk ekonomiski, bet ir taupība, kas nāk par svētību, un taupība, kas atriebjas.

Par šiem jautājumiem, manuprāt, jādomā vispirms mums pašiem, romānu rakstītājiem. Kritiķi var spriest un meklēt vainu vienā mierā — apmēram tā kā cilvēki, kuri no zemes vēro lidmašīnu, kam apstājies viens motors. Bet mēs šajā lidmašīnā sēžam iekšā, mēs to vadām.

1965

LŪCIJAI GAROTAI

Ļoti cienījamā komponiste!

Atjaujiet man sākt atbildi uz Jūsu vēstuli ar cieņas apliecinājumu Jums pašai, kā arī Mildai Brehmanei-Štengelei, Lullai Bērziņai un Rūdolfam Bērziņam. Jūsu rūpes par viņu labo slavu man visnotaļ saprotamas, tāpēc Jūsu vēstuli izlasīju ar vislielāko uzmanību un atbildības sajūtu. Es pat sacītu, ar zināmu aizkustinājumu.

Diemžēl ne visām Jūsu domām varu pievienoties.

Ceļi, kas literatūrā ved no reālās personības (prototipa) uz literāru tēlu, ir gaužām sarežģīti, tie grūti padodas izsvēršanai un uzmērīšanai. Te gandrīz neiespējami nospraust robežas starp realitāti un autora izdomu. Arī likumu nekādu nav. (Un kur tad mākslā likumi vispār ir, vismaz tādi, kas pastāvētu ilgi?) Lai atceramies kaut vai strīdus par Žoržas Sandas romāniem, kuros daudzi mēģināja saskatīt nekautrīgus Alfrēda de Misē atainojumus, Eleonoras Dūzes iespaidu uz vairākiem d'Annuncio darbiem utt. Līdzīgiem precedentiem pilna arī mūsu pašu latviešu literatūra, sākot jau ar Kaudzīšu laikiem. Kas ir Piētuka Krustiņš — Auseklis vai Kronvaldu Atis?

Pēc manām domām, «prototipu meklēšana» ir tukšs darbs, un literārā tēla mērīšanai der viena mēraukla — šī tēla mākslinieciskā slodze un literārā vērtība.

Sacīšu Jums atklāti, es vairs neesmu tik jauns, lai nodarbotos ar niekiem, savas darbības mērķus turu pāri literāru skandālu sacelšanai. Būs pagrūti noliegt, ka Vildes-Mežnieces tēls romānā^4 ievests aiz nopietnas vajadzības atklāt nopietnu radošas personības aspektu — tāda cilvēka vecumdienas, kas sevi visu bez atlikuma atdevis darbam. Pēc kritikas līdzšinējiem atzinumiem tēls izdevies spilgts, uzlādēts ar smeldzi un traģismu, vērienu un dzīves gudrību. Tāda bija mana iecere, un, vadoties no tās, es Vildi-Mežnieci arī radīju. Netaupīdams materiālu, lai tēls iznāktu maksimāli ticams. Bet vislabākās, visticamākās detaļas, kā zināms, ir atrodamas dzīvē.

Jūsu arguments, ka «ir tikai viena māksliniece, kas...», nav diez cik pārliecinošs. Rīgā ir arī tikai viena rūpnīca, kur ražo telefonu centrāles, — VEF. Ja ņemtu vērā Jūsu argumentu, tad jau romānā aprakstītais rūpnīcas direktors iznāktu VEF direktors un konstruktorbiroja vadītājs Turlavs — VEF telefonijas konstruktorbiroja vadītājs ... Mans romāns nav dokumentāls darbs. Un vispār, ja literatūru sāktu vērtēt no šādām pozīcijām, tad aplociņš iznāktu tik šaurs, ka nebūtu kur apgriezties.

Un tomēr, ja cienījamā māksliniece Brehmane-Štengele tiešām Vildes-Mežnieces tēlā saskata kādu līdzību ar sevi, tad varu justies vienīgi pagodināts. Savā darbā esmu vadījies no vislabākajiem nolūkiem, mana attieksme pret šo tēlu ir skaidra un nepārprotama, ja kāds ko mēģina iztulkot savādāk — ļoti žēl.

To pašu varu teikt par Titas tēlu. Es jau sen gadus neko nebiju rakstījis ar tādu mīlestību un patiku kā šīs brīnumainās sievietes brīnumaino dzīves stāstu. Vai Jūs patiešām nemaz nejutāt manu rakstnieka

mīlestību pret viņu? Atklāti sakot, tas mani mazliet pārsteidz.

Jūsu vēstuli pārlasīju vairākkārt. Konkrētu ierosinājumu tajā nav. Ko, pēc Jūsu domām, man tagad vajadzētu darīt? «Apollo» teātra vārdu aizstāt ar citu? Izdarīt vēl dažus sīkus redakcionālus labojumus? To jau varētu. Bet tas taču nemainīs būtību! Tas tikai radīs kņadu un putekļus. Ir izgājuši pasaulē literāri tēli, un tiem tagad pašiem savs liktenis. Laiks ir visgudrākais tiesnesis, lai tiesā tas.

Kas attiecas uz atbildību, tad no tās nekad neesmu vairījies. Mana pārliecība ir negrozāma — literatūrā cilvēki (arī vislielākie mākslinieki) jārāda cilvēciski, tikai cilvēcībā sakņojas cilvēku lielums.

Ar patiesu cieņu Jūsu

Zigmunds Skujiņš

Rīgā 1975. g. 7. maijā

PAR ALBERTU JANSONU

Cilvēka biogrāfiju lielā mērā nosaka laikmets, kurā tas dzīvo. Ideālus neizgudro, tos rada nepieciešamība. Dabā ikviena dzīva radība sajūt to, kas tai trūkst.

Alberts Jansons Rīgā ierodas 1932. gadā no Ķoņu pagasta septiņpadsmit gadus vecs. Viņa tēvu, tautas milicijas priekšnieku, 1919. gadā Tukuma tirgus laukumā pakāruši vācieši. Slimību, likstu un pārdzīvojumu izmocītā māte arī jau mirusi.

Šos faktus tomēr nebūtu pareizi tulkot kā izejas pozīciju kādai iepriekšnolemtībai. Alberts Jansons nebrauc uz Rīgu ar nolūku «taisīt revolūciju», viņš brauc ar jauneklīgām cerībām dzīvot cilvēcisku dzīvi, kļūt patstāvīgs, mācīties vakarskolā, baudīt pilsētas jaukumus.

Pasaules uzskatu veido dzīves pieredze. Katrs raugās uz notikumiem ar savām acīm, mēra ar savu olekti, jūt ar savu ādu. No Ķoņiem iebraukušo jauno sapņotāju Rīgas mānīgi mirdzošais virpulis tūdaļ iemaļ viskrēslainākajos, visdzedrākajos dziļumos. Darbu atrast ir grūti; pastrādā dažas nedējas — un tevi atlaiž. Par gultasvietu nav ko samaksāt — un tevi izliek. Tas, jau, protams, skan skaisti «Mēs kungi nu esam zemē dzimtajā savā», bet, ko darīt, ja zābaku zoles ir cauras un, ejot pa Brīvības bulvāri, vēders rūc tik skaļi, ka tas dzirdams cauri parādes pūtējorķestra taurēm un bungām.

Līdzīgos apstākļos dažādi cilvēki rīkojas dažādi. Trauslā Austra Skujiņa, ienākusi Rīgā no Vidzemes puses, dzīves aizlauzta, ap to pašu laiku ielec Daugavā. Caka apdzejotais priekšpilsētas jauneklis protesta garu izlādē, dzerdams šņabi, izkaudamies ballītēs un laiku pa laikam ietriekdams kādā logā akmeni. Bet varbūt, lai izrautos no netaisnības, pašam jākļūst netaisnam? Varbūt rītdiena pieder tiem, kas jau tīra šautenes un gatavojas fašistiskajam apvērsumam? Politisko partiju tā laika Latvijā ir desmitiem, un skaisti solījumi «nodrošināt sociālās tiesības» lido apkārt kā pieneņu pūkas.

Albertam Jansonam ceļu uz nelegālo komjaunatnes organizāciju paver viņa šķiras instinkts, viņa proletāriskā taisnības izjūta un spītīgais Ķoniņu brīvi-nieku raksturs.

Es pazinu Alberta Jansona brāli Mārtiņu, ko vācieši nogalināja 1944. gadā. Tas bija spilgts cilvēks, izteikts savdabis un individuālists, savā ziņā pat anarhists, kas neatzina nekādas autoritātes. Viņš atbalstīja komunistus pagrīdniekus, tomēr pats pret ulmaniešiem cīnījās uz savu roku. 1939. gadā, kad viņam draudēja cietums, Mārtiņš simulēja vājprātību un nonāca psihiatriskajā slimnīcā, kur nodarbojās ar pašmācību un rakstniecību.

Es šad tad Mārtiņu Sarkankalnā apciemoju. Slimnīcai bija skaists parks, vienā pusē tam atradās kapi, otrā termiņcietums. Reiz priekšā ieraudzīju jau citu apmeklētāju — vidū sajoztā plānā tumšzilā mētelī, kādus filmās parasti nēsā detektīvi, viena roka kabatā, tā vien skaties, tūdaļ izvilks revolveri. Mans sākotnējais iespaids par Albertu Jansonu nebija pareizs. Tagad, kad es viņu pazīstu trīsdesmit piecus gadus, es to varu apgalvot ar pilnu atbildību. Detektīvs nav Alberta Jansona žanrs ne dzīvē, ne literatūrā.

Divdesmitpiecgadīgais jauneklis, kas stāvēja soļa attālumā no manis, bija pirmais īstais komunists, ko es savā mūžā sastapu. Viņš divas reizes bija sēdējis cietumā un dienējis politiski neuzticamo darba rotā. Taču vispārīgi portrets, kas toreiz iespiedās man atmiņā, galvenajos vilcienos nemainīgs izgājis cauri gadu desmitiem. Alberta Jansona raksturošanai vispiemērotākais vārds, šķiet, ir stabilitāte. Skaties uz viņu un jūti — šajā vīrā, kas plats, eņģīgs un rāms, pa jūrnieku modei atbalstījies uz abām kājām, tur stāv, ir kaut kas pamatīgs. Un ne tikai ārējā izskatā vien — prāvajā sejā ar stipro zodu un ducīgo kaklu. Šo izjūtu apstiprina itin viss: mierīgā, klusinātā runas maniere, tieksme vairāk uzklausīt citus un apdomāt dzirdēto nekā steigties ar savu uzskatu klāstī-šanu, prasme it kā stāvēt malā un tajā pašā laikā būt vidū; arī viņa domāšanas veids, viņa uzskati, viņa līdzšinējais dzīves ceļš.

1965. gadā Albertu Jansonu ievēl par Latvijas Padomju rakstnieku savienības pirmo sekretāru. Tas ir viens no vējainākajiem posmiem RS vēsturē. Paaudžu nomaiņa sajoda kaislības. Albertam Jaņsonam nepavisam nav viegli. Bet šādā situācijā centrā lieti der tieši tāds stabils vīrs, kāds ir viņš. Alberts Jan* sons savu gribu neuztiepj, viņš nekomandē, neizrīko, nebārstās ar pavēlēm. Mēs esam radošu literātu savienība, ir viņa darbošanās kredo, lai varētu radoši strādāt, mums nevis jānolīdzina savi uzskati, bet jāmācās saskaņoti darboties kopējo mērķu labā.

Nekad neesmu manījis, ka savā rīcībā Alberts Jan-sons būtu vadījies no šaudīgiem konjunktūras apsvērumiem vai ar lētiem trikiem mēģinājis izkalpot čaganu popularitāti. Literatūra viņa izpratnē ir viena no visgalvenajām tautas kultūras druvām, ko modes brāzmas tikai pārskrien un noviļņo. Spēks slēpjas saknēs, tās jāstiprina, tās jāsargā. Druvas kopšana nav vienas dienas uzdevums. Tas ir darbs, kas darāms nenogurstoši, visām paaudzēm apvienojot spēkus. Ak jūs domājat, ka vajadzētu griezt? Bet cik reižu mēs esam nomērījuši? Septiņas? Vai nevajadzētu mērīt vēlreiz?

Atzīšos, dažkārt par Alberta Jansona gandrīz fantastisko savaldību (tieši savaldību, nevis flegmatismu) esmu sirdījies, turklāt nepajokam. Taču laika gaitā lietas izgrozījušās tā, ka vajadzējis atzīt: tomēr viņam taisnība, tomēr taisnība, diez vai būtu labāk bijis, ja...

Alberta Jansona personība lielā mērā apzīmogo arī viņa sarakstītos stāstus un romānus. Stils vienkāršs, bez žilbinošiem efektiem. Viņu interesē būtiskais, nevis ārišķīgais. Darbos daudz izdzīvota autobiogrāfiska materiāla. Ne jau velti viens no Alberta Jansona mīļākajiem rakstniekiem ir Kārlis Štrāls.

Nejūtos aicināts vispusīgi izvērtēt Alberta Jansona literāro iekārienu. Vēl mazāk — piešķirt tam kādu noteiktu kategoriju. Gribu tikai piebilst, ka viņš pats ar lieluma māniju neslimo. Visi līdzšinējie darbi radušies steigā un kaujoties ar nevaļu, viņš saka. Priekšplānā allaž bijis kas cits -— kara laikā vajadzēja šaut ar lielgabalu, pēc tam darbs avīzē, izdevniecībā, radiofonā. Citreiz domāju par sevi un neko nesaprotu, priekšnieks nekad neesmu gribējis būt, bet aizvien esmu noņēmies pa dažādiem amatiem. Vienmēr esmu gribējis būt rakstnieks, bet rakstīšanai tā pa īstam klāt nemaz neesmu ticis.

No sirdsapziņas pārmetumiem neviens nav pasargāts. Cilvēka mūžs veidojas dažādu spēku ietekmē.

Alberta Jansona literārie darbi sniedz īpatnēju un vienreizēju skatījumu uz norisēm un parādībām. Atceros, pirms vairākiem gadiem Rakstnieku savienībā viesojās angļu rakstnieks Čārlzs Snovs. Ciemiņš lūdza īsi viņu iepazīstināt ar Latvijas vēsturi, un Alberts Jansons sāka stāstīt par sarkanajiem strēlniekiem.

Mani toreiz pārsteidza, kādā svaigā skatījumā, kādā ciešā saaudumā ar mūsu tautas vissvarīgākajām problēmām viņš toreiz izrisināja šo tematu. Aha, es nodomāju, nevar būt, ka Alberts Jansons nejauši izrādes cauri šiem vēsturisko annāļu faktiem. Droši vien kaut ko raksta.

Un tā arī bija. Pēc neilga laika iznāca romāns «Es karā aiziedams». Patiesībā — romānu cikla pirmā grāmata. Aizsākts nozīmīgs un vajadzīgs darbs. Cerēsim un ticēsim, ka Alberts Jansons to novedīs līdz galam. Rakstnieks Alberts Jansons. Kāpēc lai viņš to neizdarītu? Ja kādam ir lēna, bet moža, drusku pasmaga, toties stabila, no zemes neatrauta gaita, tad viņš iet tālāk pa izraudzīto ceļu un viņu nekas nevar apturēt. Zināms, pienākumu daudz. Bet kas par to. Tādi vīri kā Alberts Jansons uz vietas mīņāties nav raduši. Un vai tas dzīvē nav pats galvenais: iet savu ceļu?

1974

/

PAR ULDI ZEMZARI, GLEZNOTĀJU UN RAKSTNIEKU

Kara laiks un grūtie pēckara apstākļi mākslas dzīvē radīja uzkrātu spriegumu, kā tas notiek vienmēr, kad noturēta tece. Un līdzīgi tam, kā, paceļot aizsprostu, atjaunotajai straumei pa priekšu skrien vilnis, republikas jauno mākslinieku pirmajā izstādē piecdesmito gadu vidū visus apmulsināja pārsteidzoši sparīgā talantu kustība. Šis vilnis, ietverot tādas spilgtas un dažādas personības kā Biruta Baumane, Boriss Bērziņš, Gunārs Cīlītis, Edgars Iltners, Henrijs Klēbahs, Džemma Skulme, Aleksandrs Stankevičs, Rita Val-nere, Indulis Zariņš u. c. kļuva par savdabīgu avangardu, kura attīstībai un pārvērtībām ar interesi sekojam nu jau vairāk nekā divdesmit gadus. Kaut arī par mākslinieku pieplūdumu nav iemesla žēloties, «pirmā viļņa» spēks joprojām nav noplacis, tas turpina cilāt mūsu glezniecības straumi, aizvien vēl dod tai virzību un redzamākos sasniegumus. Taču laiks ir skrējējs, to visuzskatāmāk jūtam, kad elektronu pulksteņos zibēdami ņirb sekunžu un minūšu cipari, un tad, kad ļiem, kuri mūsu uztverē aiz ieraduma turpina dzīvot ka «jaunie», gluži nesaprotamā kārtā pienāk pirmās sabiedrībā atzīmējamās jubilejas.

Piecdesmitgadniekiem nule pievienojas Uldis Zem-zaris. Viņa vārdu tīšām neminēju kopā ar laikabiedriem, jo jubilārus pēc tradīcijas atšķir no citiem un sēdina goda krēslos. Roka pati raujas likt uz papīra: <«Ķā viens no pirmajiem viņu vidū jāmin jubilārs, kura daiļradei tik daudz draugu gan mūsu republikā, gan aiz tās robežām.» Vai tas būtu nepareizi?

Uldis Zemzaris, bez šaubām, ir ievērojams mākslinieks. Nepareizs, manuprāt, būtu pats paņēmiens mēģināt sakārtot māksliniekus rindā ar kārtas numuriem: pirmais, trešais, septītais... Māksla nav svarcelšanas čempionāts, glezniecības kvalitātes grūti izteikt ar matemātikas palīdzību. Nozīmīgi, ka Uldim Zemzarim vidējās paaudzes spilgto un interesanto gleznotāju vidū ir sava vieta, kuru viņš pratis laika gaitā godam paturēt; viņa darbi nekad nav sajaucami ar citu darbiem.

Izstāžu zālēs skatītājs nu jau divdesmit gadus aizvien no jauna raugās apkārt: ko tad šoreiz rāda Zemzaris? Ar to es nemaz negribu apalvot, ka Zemzara gleznas allaž izsauktu tikai kailu sajūsmu un atzīšanu. Svarīgi, ka skatītājs droši zina — Zemzara gleznai izstādē ir jābūt, līdzīgi kā Gaujas malā ievziedu laikā ir jābūt lakstīgalai. Tas nekur nav rakstīts vai noteikts ar likumu, bet ir tādi priekšstati, kas rodas no pārbaudītas pieredzes. Zemzara klātbūtne mūsu mākslas procesos ir stabila un nepārtraukta. Viņam nav tukšo periodu, negribas un nevārās paužu, daiļrades snauduļošanas posmu. Vai tas rādītu, ka viņš brīvs no radīšanas grūtībām, ka nepazīst šaubu svārstības, garīgas krīzes? Es domāju, viņš vienkārši arī savas grūtības un šaubas uzglezno, tāpat kā uzglezno priekus un atraisītību. (Atcerieties Zemzara gleznu: starp puķēm pītā grozā guļ mazā Laumiņa, un zilajās debesīs plīvo izmazgātās drāniņas.) Tieši ar to jau mākslinieks atšķiras no mākslas mīļotāja, ka nevis pie attiecīga noskaņojuma kaut ko uzmeistaro, bet mākslā dzīvo.

Uldis Zemzaris savu mākslu, vienalga, vai runājam par glezniecību vai rakstniecību, veido līdzīgi siena kaudzei. Ieskatīsimies vērīgi — viņš pats ir visam vidū kā kārts. Zināmā mērā to var teikt par jebkuru mākslinieku. Bet par Zemzari tas jāsaka ar sevišķu uzsvaru. Viņš it kā tīšām ierobežo tematikas loku, lai atkal un atkal atgrieztos pie domām un cilvēkiem, kas nodarbina viņa interesi, uz iepriekšējiem krāvumiem guldītu jaunas kārtas un vītņveidīgi celtos uz augšu.

Zemzara darbos veltīgi meklēt pārsteidzošus sižetus, informējošus atreferējumus par redzēto vai, teiksim, sarežģītas kompozīcijas. Zemzara māksla būtībā ir monologs, vienpersonisks un vienbalsīgs vēstījums. Arī tad, ja pirmajā mirklī liekas — apkārt griežas īsts kaleidoskops. Zemzaris visu it kā iegremdē sevī, lai raudzi noteiktu pēc savu emociju līmeņa svārstībām un asociāciju iekšējām atbalsīm. Tāds «iegremdēšanas» paņēmiens, saprotams, prasa attiecīgu tilpumu; lai spētu atbalsot, vajadzīgs iekšķīgs plašums. Ulda Zemzara personā sastopamies ar plaša gara mākslinieku, tāpēc viņa jaunrade bagātina, uzlādē, pievelk.

Zemzarim organiski svešs ir patoss, tāpat kā stilizēti vispārinājumi. Lielums viņa darbos izaug no reālas konkrētības. Ja glezna saucas «Kurzemes kolhoznieki», tad mūsu priekšā patiešām arī ir Tukuma rajona lauku ļaudis ar savu cilvēcisko seju un cilvēcisko garu. Bieži gleznu nosaukumi ir it kā vēl vienkāršāki, vēl sašaurinātāki: «Ilze ar bērnu»,

«Alvis ar, vijoli», «Vecāmāte». Bet tas ir vienkār-šums ar dziļumu, tā ir lokalitāte ar plašumu. Piemēram, amerikāņu pazīstamais sabiedriskais darbinieks Gess Hols, iepazinies ar Zemzara gleznu «Vecāmāte», vēstulē māksliniekam raksta, ka viņu dziļi ietekmējis gleznā ietvertais darba cilvēka (tieši darba cilvēka, nevis vecāsmātes) dvēseles slavinājums. Indiešu zinatnieks, japāņu ārsts, vācu aktrise, protams, var nezināt, ka Ilze ir mākslinieka sieva, Alvis mākslinieka dēls — tas nebūt nav galvenais —, viņus piesaista patiesā tēlojuma dzlvums, gleznu emocionālā atdeve.

Tiem, kas vairāk vai mazāk pārzina Zemzara glezniecību, viņa proza daudzējādā ziņā ir sastapšanās ar pazīstamām tēmām. Arī tā ir būtiska Zemzara mākslas īpatnība: viņa literatūra ir viņa glezniecības tiešs turpinājums. Kaut gan vārds «turpinājums» laikam nebūs īstais. Atšķirīgais te izaug no kopēja punkta un ceturtajā dimensijā atkal apvienojas. Bet literatūra iekļūst sfērās, kas glezniecībai nav pieejamas, un otrādi.

Atzīstu, ne jau visi Ulda Zemzara literārie darbi aizgūtnēm cildināmi. Daži it kā iestrēgst kaut kur pusceļā starp vizuāli baudāmo un jēdzieniski uztveramo. Citos atkal varbūt traucē skaidri jaušamais nolūks lasītāju krietni uzjautrināt. Tajā pašā laikā nav ne mazāko šaubu, ka stāsti «Lidojums», «Dominus vi-tae», «Pūciņa», «Posms četrdesmit trīs», u. c. pieder latviešu prozas krietnākajiem paraugiem. Savā labākajā paveidā Zemzaris parādās arī apcerēs par Līviju Endzelīnu, Ģedertu Eliasu, Leo Kokli u. c. Šiem darbiem līdzīgu mūsu literatūrā nav, tie ir novatoriski gan iecerē, gan izpildījumā.

Zemzara valodas izjūta ir lokana, viņš prot rīkoties ar jēdzieniem, spēj savdabīgi pārkausēt nodeldētas izteiksmes klišejas. Viņa meklējumi un atradumi ne-aizmaldās par varītēm gribētas oriģinalitātes ērmī-bās, bet visnotaļ savērpjas ar latviešu valodas iedabu. Piemēram, Zemzaris runā par «neatalgotu mūžu», zīda audums viņam «slido», roka atvadoties «pavicina ar mutauta baltumu», viņš aicina neturēt «uzpūtīgu prātu», «aizdzīvot garām galējībām» utt., utt.

To visu es minu ar īpašu nolūku kā atspēkojumu dažkārt dzirdētiem pieņēmumiem — nujar viņš jau rakstnieks tomēr tikai starp citu, būtībā Zemzaris ir un paliek gleznotājs. Atstājot jautājuma galīgo izlemšanu par to, kas ir Zemzaris, pašam Zemzarim, ņemos apgalvot, ka viņa literārie panākumi nav nejauši un virspusīgi. Nē, viņš nav rakstnieks «tikai starp citu». Viņš ir vairāk rakstnieks nekā viens otrs literāts, kam grāmatu saražots ar kaudzi, bet kas sāli savā rakstnieka katlā met pa roku galam un par valodas garšu vispār nedomā.

Pēc dabas būdams aktīvs un brāzmains, Uldis Zemzaris nav iedomājams bez veicīgas sabiedriskās izdarības. Lai atceramies kaut vai viņa jaudīgo rosību Mākslas dienu tradīcijas iesakņošanā, studiju vadīšanā un izstāžu organizēšanā (starp citu, arī tās pirms diviem gadu desmitiem, kas radīja «vilni»). Viņa spriedumi dažkārt ir dzēlīgi, bet lielākoties patiesi. Viņa secinājumi var skanēt pārsteidzoši, bet tie ir loģiski. Aiz viņa komplimentiem bieži slēpjas ironija, bet viņš ir ironisks arī pret sevi. Uldis Zemzaris nekad neatsakās no pienākumiem, kas «nāk lietai par labu», neizvairās no pūliņiem, kuriem saskata jēgu, un ir cilvēks, uz kura solījumiem var paļauties.

Kad Uldis Zemzaris būs izgājis cauri jubilejas goda vārtiem, viņš — zināma lieta — ar lielu kāri atkal ķersies pie darba. Jo viņš patiešām pieder pie tās īpašās ļaužu šķiras, kas vienīgi darbā jūtas kā ritenis pulķstenī. Dīkā atmosfērā viņš kļūst nervozs, ķer ar roku pie apkakles pogas un skatās uz durvīm.

Zemzara tēva mājas atrodas Mellužos. Jūrmalā viņš pavadījis bērnību un jaunību, bet veltīgi viņa darbos meklēt tādas tēmas kā «vasarnieki», «pastaigas pludmalē» vai «atpūta jūras krastā». Pats būdams darbīgs, viņš meklē darbīgu vidi: zvejniekus un vecu torņu atjaunotājus, eņģīgus traktoristus un lauku sievas, kas vēl prot sarunāties ar govīm, spēka pārpilnus cīkstoņus un garā kustīgus zinību ļaudis.

Uldis Zemzaris ir nodomu pilns, un vienīgais, kas viņam vajadzīgs, ir jauni gadi, jo mākslinieks glezno un raksta ne jau uz audekla un papīra, bet uz nodzīvotajām dienām un stundām.

1978

TAVS KOKS

Pavasarīgo cerību naivais zaļums vairāk vai ma-zak ir vienāds, rudenī ikviens koks ieiet, degdams ar savādāku liesmu. Cits uzšaujas pret pelēcīgajām debesīm kā degoša salmu kaudze, cits gruzdēdams brūni sačervelē kā uz karstiem pirts akmeņiem uzkritis papīrs. Ir nejutīgi koki, īpaši aizvējā augošas papeles, kas ilgi saglabā lapu netīri vienmuļo zaļumu, līdz grabošu un nedzīvu to izkaisa pār sasalušajiem kukuržņiem kā kaulainas zvīņas. Ir koki, kas tikai ziemas tuvuma jausmās izkliedz savu esības apliecinājumu — visu vasaru redzamas vien egles, nolīdzināta, samūrēta, blīva tumši zaļa siena, tagad pēkšņi kaut kur vidū bērziņš it kā atšķetina saules dzeltenu karogu: skatieties, redziet, šeit esmu arī es!

Rudens ir koku lielās demonstrācijas laiks. Re, kā tie iet plecs pie pleca mūsu dīvainajā divdesmitajā gadu simtenī, kas savā zīmē ierakstījis ne tikai tādus vārdus kā kibernētika un astronautika, bet arī ekoloģija. Iet jaunstādītas audzes kā labi nolīdzinātas vingrotāju kolonnas, iet vecas gatves, pašas jau aizmirsušas, uz kurieni, iet jaunas ābelītes, piesietas pie rūpīgiem balstiem. Iet simtgadīgs ozols ar izdedzinātu vidu kā Cadkina šausmu piemineklis Roterdamā, iet automašīnu gāzu saindētas bulvāru alejas, iet koki-invalīdi, šķībi un greizi no kara cirstām rētām, ar lodēm un granātu šķembām zem mizas, ar miesā ieaugušām dzeloņdrātīm. Tas ir gājiens pāri zemēm un pāri robežām. Kaut nu ātrāk šis dancis beigtos, saka lapu kasītāji, cilādami slotas un grābekļus. Bet satiksmes pārraugi sēžas helikopteros — gājienam jano-ris likumu nospraustajā robežās.

Rudenī katrs latvietis atceras saistību ar kokiem. Vasaru ir braukts uz Tallinas restorāniem, uz Pane-vēžas teātri, uz Sāmu salas dzirnavām, uz Narvas ūdenskritumiem, bet, sākoties krāsaino lapu laikam, lielā diena pienāk Siguldai un Tērvetei, Gaiziņam un Saules kalnam. Sveiki, koki! Es satveru sartu kļavas lapu kā siltu plaukstu un uzspiežu tai lūpas. Koki ir visur. Koku uz pasaules ir vairāk nekā cilvēku. Varbūt mēs šeit esam tikai koku viesi?

*

Rakstnieks audzē savu koku. Neko mēs nevaram sākt, mēs varam tikai turpināt. Es ņemu ozola zīli un meklēju tai piemērotu augšanas vietu. Bet es varu ņemt arī jau izdīgušu dēstu. Tik un tā tas būs turpinājums. Mēs visi caur sēklu esam saistīti ar pagātni un, kopdami savu koku, domājam par nākotni.

Koki aug uz akmeņiem, koki aug cauri akmeņiem, koki aug puķu podos un lietus ūdens noteku caurulēs. Koki aug laukā no sirdīm, koki aug acij neredzamajā spraugā starp spītību un mīlestību. Koki aug starp mokās un sāpēs sakostiem zobiem. Koki aug sapņos par to zemi, kur viņiem būtu jāaug, kur viņi varētu augt, kur viņiem gribētos augt.

Esmu laimīgs, jo varu savu zīli stādīt ozolu zemē.

Latvijas bērzs tālajā Kanādas dārziņā dzer sulas no zaļajām Lielupes pļavām. Nekas nav tik vientulīgs kā vientuļš koks. Vai dzirdat, kā viņš runā ar degošajām lapām?

1977

PAR MĒRAUKLĀM

Reiz es posos tālam jūras braucienam. Jāatzīstas, sākumā mana uzmanība griezās ap visu citu, tikai ne ap kuģi. Bet reklāma ir viens no divdesmitā gadsimta agresīvākajiem baciļiem, un tāpēc manas neredzīgās acis tika atvērtas un nedzirdīgās ausis atdarītas. Jau kases telpā, kur pirku biļeti, laistīgs plakāts pavēstīja, ka kuģis, ar kuru domāju ceļot, nav vienkāršs kuģis, bet flagmaņkuģis, vislielākais, visgalve-nais, vadošais. Kāds paziņa, kas ar šo kuģi bija braucis jau agrāk, tā lielumu apsapņoja, skaitot, cik manā rīcībā būs klāju un baseinu, cik restorānu, koncertzāļu un sporta telpu. Es apžilbu. Izrādījās, tas nemaz nebija kuģis, bet vesels pilsētas rajons, ja ņēma vērā patērētās elektrības daudzumu un izlietotā ūdens apjomu, telefona centrāles jaudu un kultūras aprūpes caurlaidi.

Piestātnē, kur kuģis stāvēja, es ilgi gāju gar krastu, redzot vienīgi milzeņa sānus. Likās, uz pasaules vispār cita nekā vairs nav kā tikai šis kuģis — ne tam manīja galu, ne malas. Bija dienas vidus, bet apkārt pletēfe ēna, jo kuģa siena cēlās augstu, aizņemdama pusi debess un aizsegdama sauli. Tas nu gan ir milzenis, es apbrīnā iekampu elpu.

Sajūsma un pacilātība mani neatstāja. Es maldījos pa gaiteņiem un saloniem, ātrgaitas lifti, klusi zumēdami, gremdēja mani šahtu dziļumos un rāva gaisos.

Reizēm gluži aizmirsu, ka esmu uz kuģa, jo te bija arī drūzmīgi laukumi ar vieglajām automašīnām, un tikpat labi te varēja būt trolejbusu pieturas vietas un metro stacijas. Es gāju gar reliņu kā pa Kapakabānas bulvāri, un man bija tāda sajūta, ka jūra šajā vietā izbeidzas.

Bet kādu nakti uzkrita vētra. Kajītē ienāca matrozis, aizvēra apaļo logu ar smagu dzelzs slēģi un cieši noskrūvēja. Rīta pusē mani pamodināja instinktīvs izbīlis, es gandrīz izkritu no guļvietas. Vienu brīdi nesapratu, kas notiek, bet tad atjēdzos — milzīgais kuģis šūpojās. Šūpojās, drebēja un krakšķēja! Kuģim zvalstoties, atsprāga skapja durvis. Uz grīdas izvēlās kukuļaina apelsīnu krāsas glābšanas veste. Un tikai tagad es ievēroju pie sienas norādījumu, ka avārijas gadījumā man jāsēžas glābšanas laivā numurs septiņi.

Turēdamies pie sienām, aiztenterēju līdz liftam. Uz vaļējiem klājiem durvis bija aizskrūvētas, tāpēc paliku stiklotā galerijā. Skatu, ko es ieraudzīju cauri ūdensšļakatu izraibinātajām rūtīm, kurlinošai gran-doņai krītot ausīs, iespējams raksturot vien aptuveni — nebija vairs ne debesu, ne okeāna, likās, kāds visu to vīkstīja saujā kā kabatlakatu, lai paceltu pie mēness zaļgani bālās pieres. Un tad es sapratu: tādi jēdzieni kā liels kuģis un mazs kuģis ir nosacīti lie* ļumi. Salīdzinājumā ar okeānu ikviens kuģis ir tikai kuģis.

Ir kopoti raksti grāmatu plauktos, kas man atgādina lielus kuģus ostu piestātnēs. Ar saviem apmēriem tie rada optiskas ilūzijas. Skaties, kā gribi, bet lielais kuģis ir priekšā un viss pārējais vienīgi tā, fonam.

Divdesmitajos gados, kad Latvijā pacēlās balsis par Raiņa kandidatūras izvirzīšanu apbalvošanai ar

Nobela prēmiju, viens no iemesliem, kāpēc iecere salūza, bija tāds: dažiem likās, ka prēmiju vairāk pelnījis Janševskis par populāro dižromānu «Dzimtene». Der atcerēties, manuprāt, Janševska dzīvesbiedres liecību («Jaunākās Ziņas», 1932): ««Dzimtenei» vajadzēja iznākt astoņos sējumos, bet apstākļu dēl beigas tika sasteigtas, visu romānu noslēdzot ar kopā salikto 5. un 6. sējumu. Gandrīz viss romāns, izņemot sākumu, uzrakstīts bez svītrošanas un pārlabošanas.»

Pēdējais teikums liekas īpaši zīmīgs. «... bez svītrošanas un pārrakstīšanas.» Vai nav kaut kur dzirdēts, skan itin pazīstami? ... Un apbrīnojamākais tas, ka viņa manuskriptos tikpat kā nav labojumu... Viņa manuskripti bija tik tīri, ka tos tūdaļ varēja dot uz saliktuvi...

Saules sistēmas palodās, kā zināms, viss savā starpā ir saistīts. Pētot sudrabotos mākoņus, astronomi, piemēram, ievēroja, ka šai īpatnējajai dabas parādībai aizvien seko magnētiskās vētras, traucējumi radiosakaros un meteoroloģiskas anomālijas. Šajā gadījumā varētu interesēt likumsakarības, kādā mērā spējas rakstīt bez svītrojumiem un labojumiem saistītas ar lielprozas tapšanas fenomenu. Ja nemaldos, tas bija Juhans Smūls, kas, runādams par cilvēka morālajām īpašībām, pirmais sāka lietot medicīnā aizgūto terminu «zems sāpju slieksnis». Man nez kāpēc šķiet, ka pat ļoti talantīgu rakstnieku atgrožotā virtuozitāte ļoti bieži saistās ar paškritikas sliekšņa pazemināšanos.

Ir taču vispār atzīta patiesība, ka lielumu literāram darbam piešķir emocionālā lādiņa spēks, domu bagātība, konstrukcijas mērķtiecība, vārda piesātinātība, mākslinieciskā blīvuma koeficients: noliec savu zeltu uz galda tīrā veidā, vienalga, vai tie sīki vērdiņi vai biezi, smagi dālderi, nespied tos izlasīt no pelavu kaudzes.

Varbūt es aizstāvu sliņķus, kas, aizbildinādamies ar augstu paškritikas slieksni, literatūrā galvenokārt strādā ar mēli? Varbūt nemaz nav slikti rakstīt tik veikli un ražīgi? Galu galā lasītājs pats izvēlas, ko likt savā grāmatu plauktā. Tāpat kā rakstnieks pats izvēlas, kādas grāmatas raksta — biezas vai plānas ...

Bet ko es varu darīt, ja runas un raksti par dažiem autoriem man atgādina tūrisma firmu plakātus par lieliem kuģiem: flagmanis, vislielākais, visgalvenais, visvadošais. Es aizstāvu vienotas mērauklas, skaidru skatienu un nesaļodzītus slēdzienus. Man liekas, tas kaitē literatūrai, ja ļauj apmēriem fascinēt. Es negribu mesties ceļos ne sešu, ne sešdesmit sējumu priekšā. Svarīgi — kas tajos iekšā. Jauniešiem skolā jāgūst neviltoti priekšstati par labu un sliktu; cik tālu gan dzīvē var tikt ar naivo ticību, ka lielie kuģi nešūpojas. Kāpēc nepateikt skaidri: tas šeit ir labs, bet tas ir slikts, šī biezā grāmata būtu labāka, ja nebūtu tik bieza, autorā rakstītājs nomācis kritiķi.

Igauņu klasiķis Tuglass nodzīvoja garu mūžu, līdz pēdējai dienai saglabādams krietnas darbaspējas un gaišu garu. Dzīves laikā vispārēju cieņu ieguva viņa talants un godīgā rakstnieka stāja. Pēc nāves Tuglasa vietu igauņu tautas kultūrā vēl pamatīgāk nostiprinājis viņa testaments: visu savu mantu viņš novēlējis literatūras veicināšanai — viņa mājā strādās jaunie literāti un literatūras pētnieki, viņa vārdā nosaukta ikgadēja literatūras prēmija. Tuglasa testaments vēl nosaka, ka viņa kopoto rakstu izdevumi nekad un nekādos apstākļos nedrīkst pārsniegt viņa paša sastādītos desmit sējumus, kaut sastrādāts turpat divtik.

Lielums ne vienmēr ir lieluma zīme. Un mazums ne vienmēr ir mazs. Daža bieza grāmata sarūk ātrāk par gaisa balonu. Bet cita itin niecīga ieskanas pēc laika kā Minhauzena atkusušais mežrags.

Kur ir tas lielums, kas var aizstāt Jura Alunāna mazumu? Eduards Veidenbaums grāmatu plauktā neaizņem vairāk par savas plānās plaukstas plānumu. Un vai mūsu literatūrā nebūtu robs bez Ezeriņa nedaudzajām noveļu grāmatām, bez Austras Skujiņas caurspīdīgā mantojuma, bez Adamsona dzejas un viņa diviem noveļu dučiem?

Es esmu uz liela kuģa un dodos tālā jūras braucienā. Laiks rāms, saulīte spīd. Kaimiņš, atlaidies ērtā krēslā, stāsta, ka angļu milzenis «Queen Elizabeth II» esot nelaimīgs kuģis, grezns un milzīgs pārlieku, bet ar akustisku vainu — motoru troksnis urbjoties cauri visām sienām, tāpēc tas laikam būšot jāpārvērš par peldošu viesnīcu ... Vakar pie Āfrikas krastiem pārlūzis milzīgs tankkuģis... Jūras tagad kuģu pilnas, jā, tā nu viņš ir. Ne jau tikai «Titāniks» ...

Bet kas tā par buru laivu okeāna vidū? Vai tas nav Frensis Cičesters, kas brauc apkārt pasaulei?

1978

PĒDAS VED ATMIŅĀS

Nezinu, vai tas ir normāli vai nenormāli, bet sākotnējā vēlēšanās rakstīt stāstus manī izauga no tieksmes atdarināt. Būdams knauķis, no pagalēm taisīju kuģus, līdzīgus tiem, kuros Zunda kanālā iepretim Ķīpsalai iekrāva stutmalku. Spilves lidlaukā noskatījies aviācijas svētkus, ar skubu ķēros pie «svētku» organizēšanas Nordeķu ielas pagalmā. Ticis pie gramofona plates ar Ripša un Pipša dialogiem, ātrāk nerimos, kamēr abu klaunu sarunas pratu no galvas viņu balsīs. Vēlāk, mācoties skolā, ar spalvu un tinti pārcēlu uz sārtajām dzēšlapām ne vienu vien vēstures grāmatas ilustrāciju. Tas viss notika it kā pats no sevis — nu, jāpamēģina, kas tur liels.

Pirmais stāsts, ko uzrakstīju, bija par karu. Sižets visai elementārs: jauns cilvēks, cīnīdamies pret pārspēku, paliek postenī līdz galam. Šis literārais mēģinājums, ko diemžēl uz karstām pēdām pasteidzās nopublicēt laikraksts «Padomju Jaunatne», patiesību sakot, bija variācija par Ēvalda Vilka tēmu. Vēl pirms dažiem gadiem aplūkojot šo nevarīgo prozas embriju, mani pārņēma šausmas — ietekme ta ietekme, bet likt virsrakstu «Ēvalds uzvar», tas jau drusku par daudz.

Un tomēr tieši šis virsraksts, manuprāt, arī daudz ko izskaidro. Kaut kādai saskarei ar pieredzi jābūt ikvienā literārā darbā. Tā kā man pašam zināšanu par komjauniešu cīņām 1941. gada vasarā nebija, es tās

aizguvu no Ēvalda un no viņa literārajiem sacerējumiem (kas, starp citu, lielā mērā bija autobiogrāfiski). Tā nu iznāca, ka mans varonis stipri vien ieguva Ēvalda raksturu un piedzīvoja vairāk vai mazāk tiešus atgadījumus no viņa biogrāfijas. Galu galā šī literārā tēla saplūšana ar maniem toreizējiem priekšstatiem par Ēvaldu laikam bija aizgājusi tik tālu, ka jauneklim gluži neapzinīgi biju iedevis arī Ēvalda vārdu. Turklāt redakcijā nevienam (par mani pašu nemaz nerunājot) tas nelikās savādi.

Atzīšos bez aplinkiem, šodien kaut kas šajā sacerējumā mani pat aizkustina. Tāda naiva izrunāšanās, tik tieša saikne starp jūtām un darbiem iespējama vienīgi jaunībā. Vai par to kaunēties? Gandrīz katram autoram ir kāds darbs, kas saistīts ar veltījumu — šo romānu veltu... šo stāstu veltu... Varbūt uzskatīt, ka virsrakstā ietvertais Ēvalda vārds patiesībā jātulko šādā nozīmē? Jā, savu pirmo mēģinājumu mākslas prozā pēc būtības caurcaurēm esmu veltījis Ēvaldam Vilkam.

*

1947. gada sākumā redakcija komandēja mani uz Ivandes pagastu «kaut ko uzrakstīt» par pagasta padomes deputāta kandidāti. Oficiāli karš bija beidzies pirms pusotra gada, bet Latvijas laukos, īpaši Kurzemē, bruņotas sadursmes notika vēl samērā bieži. Apdzīvotajās vietās padomju karavīri vajāja pa mežiem paklīdušās leģiona atliekas. Bruņotie padomju varas ienaidnieki savukārt iebruka izpildu komitejās, mašīnu-traktoru stacijās, dedzināja mājas un šāva no slēpņiem.

Janvāris pieturējās auksts, visas malas bija sniega pilnas. No Rīgas līdz Kuldīgai braucu kopā ar komjaunatnes Centrālkomitejas augstākā ranga darbinieku. Laiku pa laikam izkāpām no armijas tipa vilīša, lai paskrietu pa ceļu un izlocītu stingstošos locekļus. Iebraucot lielā mežā ar ne sevišķi solīdu nosaukumu «Cūku dārzs», ceļabiedrs izvilka pistoli un ielaida lodi.

Neko tādu savā līdzšinējā korespondenta praksē, protams, nebiju izjutis. Rīgā dzīve ritēja kā dieva ausī. Drupas ātri vien nokopa. Klubos rīkoja jaunatnes vakarus ar dejām līdz rīta gaismai. Komercvei-kalos parādījās itin pieņemamas preces. Kinoteātros rādīja ārzemju filmas «Saules ielejas serenāde», «Džordžs no Dinki džeza» .. .

Aizgāju uz komjaunatnes rajona komiteju apzīmogot ceļa papīrus un apjautāties, kā nokļūt Ivandē. Sekretārs saguris un neskuvies sēdēja pie galda karavīra šinelī, ar bieziem filca zābakiem kājās un runāja pa telefonu. No viņa saraustītajām frāzēm sapratu, ka iepriekšējā naktī kaut kur atkal nošauts komjaunatnes darbinieks.

Ivandē nonācu pret vakaru. Deputāta kandidāte izrādījās parasta lauku sieviete, lieku vārdu no viņas mutes nācās izdabūt ar pūlēm. Turpretī situācija, kurā biju nokļuvis, lielā mērā atgādināja dēku filmu. Deputāta kandidātes abi dēli, braši puiši, apmēram manos gados, sarunādamies eļļoja šautenes. Istabas kaktā rēgojās munīcija un vairākas rokas granātas. Es pajautāju, vai mājai tiešām draud uzbrukums. Kā tad savādāk, viņi brīnījās, mamma kandidāte un pēc nedēļas vēlēšanas!

Vakariņas paēdām pie cieši aizklāta loga. Pēc kāda laika man uzklāja guļasvietu abu jaunekļu istabā. Viens no viņiem pajautāja, vai es protot šaut, esot arī trešā šautene. Ielīdu saltajos palagos un klabināju zobus. Nolikuši bliežamos pa tvērienam, jaunie cilvēki nopūta lampu un noņēma logam aizklāju. Atceros: laukā laistījās gaiša mēnesnīca, dzirkstošajā sniegā zīmējās noslēpumainas ēnas. Nevarēju aizmigt, likās, kāds mājai slepeni zogas klāt, stāv jau tepat aiz pakša. Ar sasprindzināto dzirdi uztvēru katru mazāko nakts troksni. Kāpēc rej suns? Un kas tur tik dīvaini nodunēja? Vējš iegūlās loga rūtīs, un stikli klusi nodzinkstēja, it kā aizskarti ar plaukstu. Mākoņiem skrejot gar mēnesi, gaismas atspulgs uz grīdas laiku pa laikam tumsa, gluži kā auguma aizsegts. Domas mācās virsū cita par citu ļaunākas, prātā drūzmējās dzirdēti notikumi un atgadījumi. Grūsi pūzdams, trinos un grozījos no vieniem sāniem uz otriem. Neierastā gulta šķita īsts mocību rīks. Taču celties augšā bija neērti. Apgurstot domas kļuva juceklīgas un galu galā sāka jaukties kopā ar pussnaudas murgainajiem sapņiem.

Kad no rīta pamodos, istabā jauki spīdēja pērļaina ziemas saule. Mājīgi rūkādama, kurējās krāsns. No virtuves puses atstaigāja kafijas un ceptas gaļas smarža. Jutos pilnīgi izgulējies, svaigs un spirgts, možā garastāvoklī. Nakts atmiņas likās tālas un neticamas. Paskatījos uz šautenēm, uz rokas granātām: nu, kas tur sevišķs, piesardzība, nekas vairāk, ja līdīs klāt, dabūs attiecīgi pretī. Deputāta kandidāte bija aizbraukusi darīšanās. Nomazgājos, paēdu brokastis, vēl šo to parunāju ar brašajiem jaunekļiem un vislabākajā omā kājām devos uz Kuldīgu.

Sals tik sirdīgi vairs nekoda, gaisā jautās kaut kas no pavasara. Smaržoja aizvēja piesaulē atkusušās koku mizas. Uz meža ceļa miers un klusums. Rets putns, birdinādams mitrajā sniegā skujas un pērno čiekuru driskās, lēkā pa egļu zariem. Viss jauns, neredzēts, neizjusts. Ziemas dienā mežā atrados pirmoreiz. Un tad šie kontrasti: šķietamais miers un neskaidrie draudi, idille un briesmu apjautas.

Pārbraucis Rīgā, mēģināju uzlikt uz papīra pasūtīto rakstu. Bet teikumi nesaistījās kopā. Atklājās, ka par

deputāta kandidāti visai maz biju uzzinājis, man trūka priekšstata par viņas domu gaitu, jūtām, es pat nezināju viņas dzīves svarīgākos datus. Bet atsevišķie spilgtie iespaidi urdīja iztēli un prasīties prasījās ielieties stāstā, kurā gan pavasarīgi smaržotu mežs, gan aiz loga laistītos baiga mēnesnīca, gan nošauts komjaunatnes sekretārs sakņuptu uz rakstāmgalda.

Jo plašākus lokus meta fantāzija, jo augstāk lidoja iedvesma. Un nu jau man šķita, ka pastāstīt tikai par vienu dienu un vienu nakti nozīmētu nepastāstīt neko. Varbūt parādīt trīs paaudzes — vecos muižas ļaudis, tad jaunsaimniekus, kuru mūžs sadila starp abiem pasaules kariem, un viņus, kas, eļļodami šautenes, mierīgi runāja par tuvo sēju un mācībām lauksaimniecības tehnikumā?

Aizdegos nepajokam. Vārdi rindojās uz papīra paši no sevis. Nekad vēl nebiju rakstījis tik atraisīti viegli, ar tādu sajūsmu. Faktu robus aizpildīja izdoma, vēsturiskās izziņas sabudinātā iztēle. Patiesībā man iznāca gandrīz vai maza epopeja, kurā darbojās gan Ivandes muižas barons, dodot galvenās varones tēvam uzvārdu, gan mūsu pašu lielgruntnieki, gan padomju aktīvisti.

Redaktors par manu tēlojumu bija stāvā sajūsmā. Redakcijas apspriedē saņēmu pateicību, rakstu piesprauda pie Goda dēļa. Dzīvoju panākumu eiforijā. Taču priekiem drīz pienāca gals. Kādu jauku dienu redaktors pieprasīja paskaidrojumus. Viņa seja izskatījās pavisam skāba. Paklausies, viņš sacīja, kā ar to tavu rakstu īsti sastāv, tu tur esot sapūtis zilus brīnumus ... Pateicību atsauca, rakstu no Goda dēļa noņēma. Kā redaktors tika galā ar cietušajiem un saniknotajiem, man diemžēl trūkst ziņu; nekādi atsaukumi un paskaidrojumi laikrakstā publicēti netika. Redakcijā biju viens no gados jaunākajiem darbiniekiem, turklāt mani vēl vajadzēja politiski audzi-

nāt un idejiski briedināt, tāpēc izķepurojos samērā viegli — ar mutisku rājienu. Bet negods sanāca kolosāls. Vēl daudzus gadus es šim notikumam pat domās metu apkārt līkumu, sak, kurš gan no mums kādreiz nav izspēlējis numurus, ko ar vēsu prātu grūti izskaidrot.

Šodien es saprotu, tas bija liktenīgs notikums manā dzīvē. Tieši toreiz rakstnieks manī pārknāba čaulu un izkļuva no olas. Protams, tāda «izkļūšana» aizvien sagādā pārsteigumus — patīkamus un nepatīkamus. Ar spējām attēlot īstenību vien rakstniekam ir par maz. Māksla nav iedomājama bez iztēles un fantāzijas. Tāpēc īstenības un fantāzijas pirmais konflikts ikvienā radošā biogrāfijā ir svētki, nevis nelaime. Tāpat kā jaunpiedzimušā pirmais kliedziens. Tas vieš cerības, kaut arī to pavada visai neglītas grimases.

*

Pavasara pusē saņēmu komandējumu uz Kazdangas lauksaimniecības skolu. Vēlā stundā tuvākajā stacijā izkāpu no Liepājas vilciena un sāku gudrot, ko darīt tālāk — līdz Kazdangai bija krietns gabals, bet nakts melna un ceļš nezināms. Pēdīgi uz to pusi brauca smagā automašīna. Priecīgs iekāpju. Dzenamies caur dubļiem, kratāmies. Pēkšņi nolūst priekšējais ritenis. Nu nekas, vismaz pusceļš nobraukts, arī labi.

Šoferis izstāstīja, kur jāiet, kad jāpagriežas pa labi, kad pa kreisi. Domāju, gan jau atradīšu. Bet tumsa tāda, ka izstieptas rokas delnu nevar saredzēt. Drīz vien sapratu, ka esmu apmaldījies. No ceļa ne vēsts, apkārt kaut kādi krūmi, zem kājām kukuržņi. Nobridies, piekusis, apdauzījies galu galā ieraudzīju gaišu logu. Māja izrādījās tuvu, aiz biezas dzīvības koku sienas. Pieklaudzināju — nekādas atbildes.

Palūkoju durvis — nav aizslēgtas. Eju iekšā un saucu: vai te kāds ir? Vecīga sievietes balss jautā pretī: kur tad tik vēlu? Saku, gadījās, apmaldījos, salūza mašīna. Sieviete ar lampu rokā nāk man pretī un raugās ar savādu skatienu. Tad paskarbi noprasa: kur zārks? ... Vecais saimnieks, pārsegts ar palagu, gulēja istabā uz galda. Bet MTS puiši, kā pusdienas laikā aizbraukuši uz Aizputi pēc zārka, tā pazuduši.

Līdz Kazdangai tomēr aizkūlos. Pie liela šķūņa mani apturēja bruņots vīrs: kas es tāds, ko meklējot? Stādījos priekšā, sacījos meklējam lauksaimniecības skolu. Bruņotais tagad mani kaut kur ved, ejam ilgi un dikti. Pie neliela namiņa vīrs piedauza. Pēc brīža atveras kaplogs, bruņotais kaut ko pakliedz, un tad es esmu tumšā priekšnamā. Nāciet tālāk, nāciet tālāk, balss no tumsas mani izrīko. Krampīga roka satver aiz elkoņa un enerģiski velk telpas dziļumā. Kad aizdegas petrolejas lampa, sev par lielu pārsteigumu, visapkārt ieraugu šautenes, ložmetējus, mašīnpistoles, bruņuķiveres, prettanku granātas...

Laimīgā kārtā vilkaču rokās nebiju nokļuvis. No miega uzbungātais vīrs, kā vēlāk noskaidrojās, bija fiziskās audzināšanas skolotājs, bet draudīgā telpa — militārās mācības kabinets. Un tumsā pināmies tāpēc, ka vietējā spēkstacija elektrisko strāvu deva tikai dažām vakara stundām.

Iekrist slazdos toreizējos apstākļos varēja itin viegli. «Padomju Jaunatnes» redaktora vietnieku Frici Rūmnieku, piemēram, aizturēja uz meža ceļa viņa dzimtajā Puzes pagastā. Bandas vadonis izrādījās Rūmnielca skolas biedrs un bērnības draugs. Laimējās abiem, jo pēc kāda gada, kad «bērnības draugs» stājās tiesas priekšā, viņa nostalģiskais vājuma brīdis kļuva par vainu mīkstinošu apstākli.

Cilvēka atmiņa savā ziņā atgādina zemeslodes tektoniskos procesus. To, kas notiek «tur, iekšā», mēs

ne visai labi pārzinām. Bet kaut kas notiek aizvien un bez pārtraukuma. No ārpuses to var ari nemanīt. Taču pēc zināma laika, kad spēki nobrieduši un attiecīgie cikli noslēgušies, notiek izlaušanās; slēptais, dziļumos glabātais pārrauj virsslāņus un šaujas uz āru.

Laiks atmiņu bez pārtraukuma sijā un vētī, atsevišķus notikumus apvienodams nozīmīgākās un mazāk nozīmīgās sakarībās, atšķirdams spilgto no mazāk spilgtā, tērēdams acumirklī vajadzīgo un noglabādams nevajadzīgo, pārveidodams jēgas ornamentus un pārvietodams emociju akcentus. Bet vienu brīdi pēkšņi aptveram to, ko agrāk nesapratām, redzam to, ko agrāk neredzējām — ir nākusi lielā apgaismība.

1957. gada vasarā, tātad desmit gadus pēc aprakstītajiem notikumiem, jaukā jūlija rītā Jūrmalā, rakstnieku vasarnīcā pie Dubultu baznīcas radās doma uzrakstīt «Vienas nakts hroniku». Tas droši vien nenotiktu, ja manas atmiņas dziļumu vēl nenoskaidrotajos un neapzinātajos procesos nevirstu ari tas, ko toreiz piedzīvoju. Un pat ne tik daudz tieši notikumi, ka noskaņas, sajūtas, detaļas. Ceļš, veca automašīna, spokaina māja ceļa malā, šautenes stobra spīdums mēnesnīcā... Stāsta trīsdesmit mašīnraksta lapas uzrakstīju samērā ātri, apmēram divās nedējās. Parasti strādāju vasarnīcas tornī. Pažobelēs slinki dūdoja baloži. Jaunie zvirbuļi mācījās lidot un laiku pa laikam ar blīkšķi iesitās logu stiklos. Punktu pieliku tveicīgā svētdienas pēcpusdienā. Arvīds Grigulis ar si^vu un dēlu nāca no jūras. Redzēdams, ka es joprojām sēžu tornī pie loga, viņš uzsauca:

— Vai īsais stāsts gatavs?

— Gatavs, — es atbildēju.

Arī šī diena iekritusi manā atmiņā un tur dzīvo. Kāpēc?

Sešdesmito gadu sākumā kaut kur izlasīju ziņu, ka Itālijā gluži nepazīstams rakstnieks īsi pirms nāves uzrakstījis pirmo un vienīgo romānu savā mūžā, ko kritika tagad pieskaitot pasaules jaunākās literatūras ievērojamākajiem darbiem. Prātā iespiedās gan autora īpatnējais vārds — Džuzepe Tomazi, Lampe-duzas princis —, gan romāna zīmīgais virsraksts — «Leopards». (Informācijā bija ieviesusies kļūda, romāns patiesībā saucās «Gepards».)

Kādu gadu vēlāk mūsu pašu daiļliteratūras izdevniecībā uz redaktores galda ieraudzīju «Geparda» latvisko tulkojumu. Manuskripta lappuses mani saintriģēja vēl vairāk. Tēlaini izsakoties, es iemīlējos no pirmā acu uzmetiena, nemaz nemēģinādams noskaidrot, kas mani saista vairāk — autora stāstījuma šarmantā intonācija vai stila piesātinātā tēlainība, kas vārdu jēgu vērta it kā redzamu, smaržas jūtamas un skaņas dzirdamas. Nekādu supersvaigu paņēmienu Lampeduzas rakstībā nebija, arī sižeta spriegums netika izmantots par āķi. Vēstījums iesākās ar gluži parasta notikuma — ģimenes vakariņu aprakstu. Un tomēr no Lampeduzas skatījuma uz cilvēkiem, apstākļiem un lietām, no viņa stāstījuma un filozofijas es saņēmu tādu valdzinājuma devu, kādu nebiju guvis ne no viena cita darba.

Romānu gaidīju ar lielu nepacietību un, beidzot saņēmis visai necili izdoto grāmatu (kas tāpat kā Hemingveja «Ardievas ieročiem» un Grehema Grīna «Rāmais amerikānis» ierindojās «lasītāju maz pieprasīto» grāmatu kategorijā un veikalu skatlogos un plauktos gulēja vēl gadiem ilgi), izbaudīju to lēni, atkārtoti un ar nerimstošu kāri.

Mani, protams, interesēja arī Lampeduzas biogrāfija. Grāmatai pievienotajā prospektā bija īsa

piezīme, ka rakstnieks, senas, dižciltīgas sicīliešu dzimtas pārstāvis, trīsdesmitajos gados kādu laiku dzīvojis Latvijā, Stāmerienes muižā.

Nejauši uzzināju, ka kinorežisors Gunārs Piesis kinožurnālam «Māksla» iecerējis sižetu par Lampe-duzu. Pie pirmās izdevības sāku režisoru tincināt, kas un ka. Piesis strādāja sistemātiski un raka dziļi. Par Lampeduzu viņš bija savācis īstu dosjē — atradis paziņas, ieguvis fotogrāfijas, pierakstījis atmiņu stāstus. Stāmerienā Lampeduza viesojies pie baroneses Volfas — savas līgavas un vēlākās sievas. Kaut Lampeduza bijis katolis, kāzas, kā to vēlējusies fon Volfa, notikušas Rīgā, pareizticīgo vecajā koka baznīciņā netālu no sīkumtirgus. īpaši mani pārsteidza ziņa, ka par laulību lieciniekiem bijuši «divi krievi no Iļģu-ciema».

Cik pasaule tomēr šaura! Noslēpumainais un tālais Lampeduza soli pa solim nāca man tuvāk un tagad jau izkāpa no trīsdesmito gadu taksometra manas bērnības Iļģuciemā! (Ka Lampeduza būtu braucis uz Iļģu-ciemu ar devīto tramvaju vai kuģīti, to mana fantāzija nepieļāva.) Sīkumos varu kļūdīties, jo dažkārt klausos ne visai uzmanīgi. Bet manā atmiņā iespiedušies Gunāra Pieša vārdi: «Es aizgāju pie viņas ciemos.» Kaut gan ļoti iespējams, ka Gunārs Piesis bija tikai stāstītājs, bet ciemos pie sinjoras Lampeduzas, dzimušas fon Volfas, gājis kāds režisora paziņa. Saprotams, kaut kur Romā vai Milānā. Vecā dāma uztraukusies, par kāzām pareizticīgo baznīcā neko negribējusi vairs dzirdēt, par lieciniekiem no Iļģu-ciema vēl mazāk ...

Pavasarī atceļā no Āfrikas ar kuģi braucu gar Sicīlijas krastiem, skatīju skarbās, saules izdedzinātās piekrastes ainavas, kas zem karstajām, izbalējušajām debesīm slinki virmoja kā uz tālrāža ekrāna. Sākās straujais un viltīgais Mesinas jūras šaurums, kuģis

peldēja lēni, Sicīlijas krasts likās aizsniedzams ar roku.

Vai tajās dienās es bieži atcerējos Džuzepi Tomazi di Lampeduzu? Liekas, ne pārāk. Tikai Sicīlija mani pastiprināti interesēja. Bet tur vainīga varēja būt arī itāļu kinematogrāfija.

1964. gada rudens pusē nokļuvu Ziemeļvidzemē. Bija augusta beigas, tas rāmais un it kā vieglu skumju apstarotais laiks, kad saule vēl karsē ar gluži vasarīgu kvēli, bet apvāršņi kļuvuši jau rudenīgi tāli. Pretī brauca automašīnas ar salmiem, virs nopļautajiem labības laukiem un arumu tumšajiem ielāpiem, spārnus nekustinādami, riņķoja stārķi.

Iebraucu Gulbenē. Sājā malā ilgi nebiju grozījies. Visur būvēja, raka, taisīja. Jaunais gāzās virsū, lauzās uz priekšu, plūda plašumā. Vecais, samēriem mainoties, zaudēja svaru un nozīmi, raucās mazumā, nolietojās, izdēdēja un izčākstēja. Pa kādreiz tik klusās pilsētiņas ielām grabēdamas un dārdēdamas skrēja automašīnas: piena un degvielu cisternas, pašizkrāvēji un vampīri, būsi un vilīši, moskviči, volgas un žiguļi.

Šeit gluži netālu taču atradās Stāmeriene! Izdevību negribējās garām laist.

Kādreizējā baronu Volfu pils no ārpuses izskatījās neparasti grezna, bet nepārprotamas pazīmes rādīja, ka tā bija samērā jauna pseidoceltne. Jā, patiešām, pils ģēvelē, daudzo krāsojumu ādām apaudzis, acīm vēl devās samanāms Volfu dzimtas ģerbonis — uz vairoga, pakaļkājās izslējies, stāv vilks. Pārsteidzoši līdzīgs Sicīlijas gepardam uz Lampeduzas romāna vāka, kuru rakstnieks tik sīki apcerējis, brīžiem personificēdams, brīžiem simbolizēdams. Vai tā bija tikai nejaušība? To pašu aristokrātijas norietu, ko Lampe-duza redzēja Sicīlijā, viņš, bez šaubām, novēroja, arī dzīvodams Stāmerienē. Viņa varas pārveidošanās

ideja tikpat labi varēja būt sakņota kā Sicīlijas, tā Vidzemes pieredzē. Kāda gan starpība — gepards vai vilks, tīģeris vai lauva?

Parkā auga simtgadīgi koki, bet celiņi bija traktoru izbraukāti, un mūsdienīgais ienāca senatnīgajā ne tikai ar jauno pils saimnieku jaunajām balsīm — zaļajos mauros rēgojās violeti eļļas traipi, parka stūros mētājās lūžņi, basketbola grozi bija iekalti liepu šmaugajos stumbros.

Diena gāja uz vakara pusi. Saules spožums dzis-dams pamazām apsarka. Augstu gaisā riņķoja stārķi. Varbūt audzēdami spēkus asinīs rakstītajam lidojumam uz Sicīliju.

Un, kad es kāpu mašīnā, lai brauktu atpakaļ uz Rīgu, jau skaidri zināju, ka rakstīšu stāstu par Lam-peduzu, par cilvēkiem laikmetu mijās, par nepiepildītiem sapņiem un nebeidzamo laika straumi, kas plūst un plūst, jauno vēršot vecu un veco jaunu.

1977

SARUNA AR «PADOMJU JAUNATNES» KORESPONDENTU

K. Diviem jauniem prozaiķiem — Albertam Belam un Egilam Lukjanskim iznākušas pirmās grāmatas Kā jūs tās vērtējat? Ko domājat par to autoriem?

S. Alberts Bels un Egils Lukjanskis latviešu literatūrā nav nokrituši no zila gaisa: abi līdz šim periodikā publicējuši ne vienu vien stāstu. Taču šodien, kad viņu devums guvis zināmu apkopojumu, var teikt jau samērā droši: iesācēju burzmā, kas tikko atstājuši prozas startu, šie abi jaunekļi uzņem soli viscerīgāk. Abiem nenoliedzami ir talants. Un tas iepriecina. Talantīgu cilvēku parādīšanās jebkurā darba laukā pievērš sev uzmanību.

Neesmu augsti mācīts kritiķis, tāpēc varu dalīties tikai savos iespaidos. Pirmajā mirklī abi šķiet stipri atšķirīgi. Bels acīgāks detaļās, ar šķelmīgu smaidiņu ironisko lūpu kaktiņos, viņa mākslinieciskie rakursi negaidītāki, stils elastīgāks, vairāk sakņots latviešu literatūras tradīcijās. Lukjanskis mazliet atgādina kalēju, katrs vārds tam kā āmura zvēliens, sitieni krīt lēni un smagi. Saprotams, ka tad arī skaņa ir kublaina — trīs oktāvas zem tenora. Viņš monumentālāks, patētiskāks. Kur Bels saka: «Tēja kūpēja, bet pārāk karsta nebija,» — Lukjanskis nodārdina: «Tēja, šis karstais, spēcinošais dzēriens, strauji ielija asinīs, tās sāka ātrāk, daudz straujāk iznēsāt siltumu pa visu ķermeni, un cilvēkam kļuva labi.»

Un tomēr abiem ir nenoliedzama līdzība, dažkārt pat pārsteidzoši liela. Tās cēloņi, šķiet, meklējami pastiprinātā slieksmē pēc ekstravagantas formas.

K. Vai Bels un Lukjanskis mūsu īsajā stāstā ienāk ar ko jaunu?

S. Pareizāk laikam gan būs runāt par tendenci nekā par kapitālu. Nenoliedzams ir fakts, ka mūsu literatūrā zināmu laiku varēja vērot kaut ko līdzīgu inflācijai — apgrozībā bija daudz vārdu ar niecīgu emocionālo segumu. Lukjanskis un Bels ienāk rakstniecībā ar neslēptām simpātijām tādām vecām, labām un pārbaudītām kolīzijām kā dzīvība un nāve, mīlestība un naids, varonība un gļēvums utt. Ienāk un jautā: bet vai jūs zināt, kāpēc Kains nokāva Ābelu? Protams, tā sauktajos vispārcilvēciskajos tematos slēpjas liels spēks un liels tiešums. Un tomēr — to gribētos atgādināt, īpaši Lukjanskim — diapazona sašaurināšana allaž saistīta ar zināmu vienmuļību.

K. Kā jūs vērtējat Bela un Lukjanska formas meklējumus?

S. Principā pozitīvi. Bez meklējumiem un mēģinājumiem māksla pārvērstos par amatniecību. Uzskatu, ka latviešu padomju prozā pārāk maz formas meklējumu. Arī no tā sauktā «modernisma» nav ko baidīties, mēs, piemēram, vēl neesam tikuši ne tuvu tādam «modernismam» kā Raiņa «Dagdas skiču burtnīcas».

Lukjanskis novelē «Pēdējā lappuse», kas publicēta laikrakstā «Literatūra un Māksla», bez viena dialoga, tikai varoņa iekšējo pārdzīvojumu asociatīvajā plūsmā mēģina atklāt šī cilvēka traģēdiju. Paņēmiens te izvirzījies pirmajā vietā. Tas nespēj atsvērt pašas domas tradicionālismu un — es teiktu pat — banalitāti. īpašnieks, kas, mantu rausdams, palaidis garām dzīves īstās vērtības, vismaz tādā savrupmājas

Gobseka rakursā, kā to rāda autors, mūsu literatūrā jau ārkārtīgi nodeldēts. Un rakstījuma maniere, manuprāt, te neko neglābj.

Lekorbizjē bija moderns arhitekts ne jau tādēļ vien, ka savām ēkām piešķīra jaunas formas, bet galvenokārt tādēļ, ka, risinot uzdevumus, viņa domāšanas veids bija jauns.

Bela stāsts «Kailā» savā ziņā atgādina dekorētu siļķi uz svētku galda; tā sastāv no daudziem sīkiem gabaliņiem, ilūziju par kaut ko vienotu, kopīgu uztur pārlējums un fakts, ka vienā galā ir galva, bet otrā aste.

Bez šaubām, formas sarežģīšanā robežu nav. Dzīvojot divdesmitā gadsimta otrajā pusē, aerodinamikas laikmetā, es jūtu vajadzību, lai doma tāpat kā automašīna trauktos uz mērķi tādas formas apvalkā, kas tai nodrošina vislielāko emocionālo iedarbību un vismazāko tehnisko pretestību.

K. Daži domā, ka jauno prozaiķu darbos samanāma Hemingveja, Džoisa, Sent-Ekziperī un citu ietekme. Kādas ir jūsu domas?

S. Mācīties vajag, no kā tik vien var. Būtu žēl, ja Bels un Lukjanskis to nedarītu. Protams, sākuma periodā meistars no mācekļa lien laukā gluži kā īlens no maisa. Nevienam nav noslēpums, ka jaunībā arī pats Hemingvejs bijis stiprā Ģertrūdes Steinas ietekmē. Iespējams pat, ka bez Steinas nebūtu Hemingveja.

Epigonisms sākas tad, ja mācīšanās pārvēršas par aklu atdarināšanu, mērkaķošanos pakaļ otra rakstnieka pozai, domāšanas veidam, dzīves skatījumam, īsts talants šādā stāvoklī tikpat kā nav iedomājams.

Kāda literatūras skolotāja man nesen sacīja: «Visi jaunie rakstnieki atdarina Hemingveju. Paskatieties, kādā telegrāfa stilā viņi raksta — viens vārds, divi

vārdi, un teikums gatavs.» Tādā gadījumā Heming-veju atdarina arī visi tie, kas mācās runāt.

Vispirms būtu jāpacenšas noskaidrot, kāpēc jaunais rakstnieks raksta «telegrāfa stilā» — vai tāpēc, ka grib tā rakstīt, vai tāpēc, ka rakstīt kā Andrejs Upīts un Folkners nespēj. Ar to es, protams, negribu sacīt, ka rakstīt īsi un meistariski būtu vieglāk nekā meistariski un gari.

Kas attiecas uz Albertu Belu, tad jāsaka, ka viņš savos stāstos pēdējā laikā kļuvis ievērojami dabiskāks un uzrāda jau savu īpatnēju rokrakstu. Egila Lukjanska balsī dažkārt pavīd kaut kas neīsts, it kā samākslots un uzspēlēts. Bet esmu pārliecināts, ka arī viņš drīz paņems savu īsto noti. Abi, kā jau teicu, ir talantīgi un daudzsološi.

K. Vai kāds no jaunajiem rakstniekiem jums ir tuvāks un kāpēc?

S. Atļaujiet, lūdzu, uz šo jautājumu atbildēt, teiksim, 1976. gadā. Pēc starta vien spriest par gargabala skrējējiem nebūtu sevišķi gudri. Pagaidām man abi cīnītāji vienlīdz simpātiski. Arī tāpēc, ka Bels, tāpat kā es, šķir matus uz celiņa, bet Lukjanskis nāk no Iļģuciema.

K. Paldies par sarunu!

S. Nav par ko. Citus vērtēt viegli.

1966

i

SARUNA AR «LITERATŪRAS UN MĀKSLĀS» KORESPONDENTU

K. Jūsu domas par galveno varoni?

S. Nopietni runājot, es varoņiem neticu. Kad lasu par «monolītiem», kas nekad nešaubās, nekļūdīgi zina pareizo lēmumu un visos konfliktos ir uzvarētāji, man acu priekšā pazib kadrs no filmas «Cirks» — kalpotājs kādam subjektam zem elegantas frakas uzpumpē gumijas vesti. Bet ventilis dažādu iemeslu dēļ var atsprukt, un tad tāds vāronis šņākdams šļūk kopā.

Es ticu varonībai. Cilvēcisku cilvēku varonībai. Grūtai, mokās dzimstošai, dažkārt pat ļoti īsai — tikai uz dažiem izšķirošiem mirkļiem.

Varonība, manuprāt, šodien galvenokārt saistās ar morālajām problēmām un cieši ieaug ikdienā. Centrā izvirzās domājošs indivīds. Būt varonīgam šodien nozīmē pārvarēt sevī ne mazums pretrunu, nepadoties iemidzinošai vienaldzībai, konfrontācijā starp veco un jauno saglabāt attīstības izjūtu, plašu skatu, optimismu un zināmu humora izjūtu.

Mani nepārliecina prasība pēc uzspodrinātiem va-roņtēliem, kas it kā audzinoši ietekmējot lasītājus un rādot piemēru, kā dzīvot. Pasaules un padomju literatūras klasikas zelta fonda darbi pierāda pretējo. Tolstoja, Čehova, Stendāla, Balzaka, Upīša, Furma-nova, Šolohova un citu meistaru literārie personāži saviļņo galvenokārt ar dziļo cilvēcību un skarbo patiesību. Nenoliedzami, spilgta, gudra grāmata cilvēka

labo, cēlo jūtu audzināšanā var darīt daudz, taču naivi cerēt, ka kāds tiešām veidotu savu dzīvi pēc literāra parauga. Cilvēka rīcības programmēšanas aparatūra diemžēl (un paldies dievam) ir daudz smalkāk konstruēta.

Kādam jābūt tā sauktajam galvenajam varonim? Katrā gadījumā dažādam. Atkarībā no žanra, rakstnieka temperamenta utt. Tam jābūt cilvēciskam visos rakursos un pietiekami gudram un interesantam, lai, ar to draudzējoties, nenāktu žāvas. Lai to varētu iemīlēt. Vai apskaust, ienīst, nicināt. Lai tas izraisītu attieksmi, emocijas un neatstātu vienaldzīgu.

K. Kā jūs vērtējat jauno maiņu prozā?

S. Iesācēju darbu caurmēra līmenis profesionāli samērā augsts, taču gribētos, lai katrs jauns rakstnieks ienāktu literatūrā ar kaut ko jaunu, spilgtu, vienreizēju. Tā sacīt — koristu pietiek, trūkst solistu. Bet literatūra nav karaspēka parāde, kur sajūsmu izraisa precīzi nolīdzinājusies kolonna. Tēmu, piegājienu un skatījuma atkārtošanās lasītājos var izsaukt vienīgi garlaicību un skumjas.

K. Jūsu domas par prozas un kino attiecībām?

S. Kino, kā zināms, ir patstāvīga mākslas nozare, kurā viens komponents ir kinodramaturģija, pati par sevi arī patstāvīgs literatūras žanrs. Romānu, stāstu un noveļu filmēšanu es salīdzinātu ar pankūku cepšanu no makaronu zupas. Es lielākas perspektīvas redzu attiecībās starp kino un rakstnieku nekā attiecībās starp kino un prozu. Nedomāju, ka ikviens rakstnieks var kļūt par kinodramaturgu, tomēr esmu pilnīgi pārliecināts, ka darbs scenāriju laukā no meistarības viedokļa nevienam rakstniekam par sliktu nav nācis un nenāks. (No cita viedokļa — varbūt.)

K. Lūdzu, dažus vārdus par formas meklējumiem.

S. Tēze par formas un satura vienotību acīmre-

dzot ir pareiza. Vismaz latviešu prozas pēdējo gadu raža to neapgāž. Būdami diezgan vienmuļi un pelēki saturā, mūsu darbi ir diezgan vienmuļi un pelēki arī formā.

Literatūras pētnieki mīl daudz runāt par telegrāfa ietekmi uz jaunāko literatūru un pat par tā saukto «telegrāfa stilu». Es nekādas briesmas no šīs puses nesaskatu. īss teikums rakstniekam ir kā īss zobens — ļoti parocīgs, tikai jāmāk cirst. Romiešu leģionāri ar īsiem zobeniem, kā zināms, izcīnīja visspožākās uzvaras. Draud pavisam kas cits: mūsu literatūru pārāk ietekmē prese, frāžaini apdilušais avīžu stils. Apzināties šo pieradumu, atteikties no tā, tas saistīts ar papildu grūtībām, un tās ne vienmēr gribas uzņemties. Ieraduma vara ir liela, arī domāšanā. Valodā, sižetā, kompozīcijā, visu lielu ļaunumu nodara pirmais un vieglākais variants, kas bieži novirza uz šablonu un štampu.

Rūpniecībai jāsasniedz pasaules labākie standarti. Arī literatūrai jātiek vaļā no provinciālisma, jāseko literatūras jaunākajām, labākajām parādībām, tās jāpētī un jāanalizē. Es kaut kur lasīju — pēc Hemin-gveja vairs nevarot rakstīt tā, kā rakstīts līdz tam. Arī latviešu literatūrai ir tradīcijas, kuras neklātos palaist vējā. Vēl ne tuvu nav apzinātas tās bagātības, ko mūsu literatūrā ienesuši tādi meistari kā Rainis, Upīts, Laicens, Čaks, Adamsons u. c.

Nav šaubu, talants atradīs gan jaunu saturu, gan jaunu formu. Un tomēr talantam ne tikai jāraksta, bet arī jālasa tas, kas uzrakstīts.

1968

SARUNA AR ANDRI JAKUBANU

J. Tātad — par romāna «Kailums» tapšanu. Kā radusies šī darba iecere?

S. Notiek tā: es staigāju apkārt tukšs kā izlijis mākonis, līdz pēkšņi kādu jauku rītu (tas gan var notikt arī nakti) es pamostos un atkal zinu, par ko un kā jāraksta. It kā viens būtu pateicis priekšā. Tad drusku pagaidu, pakasu jauno ideju ar nagu, pakoš-ļāju, noskatu riņķī un apkārt, pats sevi krietni izbaidu, apdomāju paredzamos grūtumus un, ja pēc tam vēl doma šķiet cerīga, sēžos pie galda un rakstu.

Gadās arī, ka atsevišķi klīstoši fragmenti no iepriekš sadragātām un pamestām idejām apvienojas ar jaunām iecerēm un negaidīti, man pašam par lielu brīnumu, izveido kaut ko vilinošu.

Kā radās doma uzrakstīt «Kailumu»? Cik atceros tas bija šis otrais gadījums. Esmu pieķēris sevi mēģinājumos izlikties savādākam, nekā esmu. Kad man ir bailes, gribas, lai citi to nemanītu. Kad savās zināšanās atrodu robu, paslēpjos aiz skaistām frāzēm. Ielūkojieties vērīgi deju zālēs, jaunatnes sarīkojumu vietās — kāda tur notiek dižošanās, izrādīšanās; neziņa tiek maskēta ar bravūru, naivums ar cinismu. Tā ir savdabīga pašaizsardzība, kas dažkārt var būt pavisam nevainīga, bet ļoti viegli — iegūstot neparedzētus aspektus — spēj novest pat pie ārkārtīgi kļūmīgām sekām. Meli sabiedrībā — tā, manuprāt, ir nopietna problēma, turklāt mūsu literatūrā maz pētīta un atspoguļota.

Profesora Apar joda personā es šo problēmu esmu centies risināt vēl kādā citā plāksnē: cilvēkus pavirši pazīstot, mēs tos bieži vien nepareizi vērtējam. Dažos gadījumos slava ir tāds pats kailuma aizsegs kā meli.

Ar Valmieru romānam visai mazs sakars. Ja gribat katrā ziņā saņemt no manis atzīšanos, ka Randava ir Valmiera, tad sacīšu tā: pieņemsim, ka romāna varoņi gadījuma dēļ sastapušies Valmierā, bet tikpat labi tie varēja satikties Liepāja, Ventspilī vai Daugavpilī. Kāpēc ne?

J. Kāds jūsu izpratnē ir ideāls lasītājs? Vai, rakstot savus romānus un stāstus, jūs domājat, ka tie tiks publicēti un tos lasīs?

S. Uzskatu sevi par profesionālu rakstnieku. Ja maniem darbiem nebūtu lasītāju, es pārtrauktu rakstīt. Rakstīšanā process ir nogurdinošs, varētu pat sacīt — mokošs, šīs grūtības es pārvaru tikai tā lielā gandarījuma gaidās, kas mani pārņem ik reizes, gluži fiziski sajūtot savu domu saskari ar sabiedrības uztveri.

Rakstnieki lasītājus neizvēlas, lasītāji izvēlas rakstniekus. Tāpēc katrs, kas manos darbos atrod kaut ko sev vajadzīgu vai interesantu, manā uztverē ir labs lasītājs. Tas, ka lasītājam uz rakstnieku (vai otrādi) kādreiz ir dusmas, vēl nenozīmē, ka tie viens bez otra var iztikt. Visvairāk mani kaitina lasītāji, kas sūta cildinājuma vēstules un jūsmīgas cieņas liecības uz saņurkātām, no burtnīcas nevīžīgi izrautām lapelēm, kam nav pat apgrieztas plēsuma stērbeles. %

J. Jūs esat mākslas filmas «Tauriņdeja» scenārists. Vai esat apmierināts ar rezultātu, jau gatavo filmu?

S. Laba filma ir kā rūpīgi noslīpēts vingrotāju triks cirka kupolā: cilvēki lido pa gaisu, virpuļo, met cilpas, katrs it kā pa sevi, bet saskaņoti, ar pulksteņa precizitāti, tieši vajadzīgajā brīdī viens otru saķerot un uzraujot uz trapeces. Slikta filma ir kā orķestris Krilova fabulā — pūš gan, bet līdz kopējai melodijai netiek.

Skatoties «Tauriņdeju», mani nepārņem sajūta, ka aiz kauna jālien zem krēsla, kaut gan trūkumus gluži labi redzu. Dunkers, Zvirbulis, Pauls, Zemgals, Oja, Kairiša — tā bija laimīga satikšanās. Vismaz kino laukā es vairs neesmu pesimists: panākt saskaņotu vingrojumu cirka kupolā, bez šaubām, ir grūti, bet ar labiem partneriem pie labas gribas neiespējami tas laikam nav. Arī mūsu Rīgas kinostudijā.

J. Tagad vārda «hobijs» vietā mēs arvien biežāk lietojam jūsu ieteikto «vaļasprieks». Vai mūsdienu latviešu sarunu un literārajā valodā vēl ir kādi vārdi, kurus jūs organiski neciešat un nekad nelietojat savos darbos? •

S. Kaut arī tā saukto «puskoka lēcēju» uzskats, ka latviešu valoda ir šaura, nepilnīga un plašākam domu lidojumam nepiemērota, apgāzts jau 19. gadsimta vidū, šī viedokļa aizstāvji laiku pa laikam uzrodas no jauna pat mūsu dienās. Mēģina, piemēram, pierādīt, ka «aisbergs» tomēr nozīmējot daudz vairāk nekā «leduskalns» un tenisa «korts» esot precīzāks nosaukums par tenisa «laukumu». Televīzijas raidījumos nākas dzirdēt, ka hokeja spēli vada «arbitrs», nevis «tiesnesis», laikrakstos lasām, ka rūpnīcas «producē», nevis «ražo». Iespiestos rakstos kļuvis gandrīz vai par īpašu greznumu piebārstīt valodu ar «pindzelēm», «električkām», «goliem», «aeroportiem» utt.

Dzīvei ejot uz priekšu, rod^ jauni jēdzieni, kuru apzīmēšanai meklēt jaunus vārdus ir valodnieku un rakstnieku pienākums. Viens no tādiem jēdzieniem, piemēram, ir tā sauktais «dizains». Šo angļu vārdu,

manuprāt, varētu aizstāt ar «apveida mākslu» (dot lietām apveidu), šis nozares darbinieki varētu būt «apveidnieki». Varbūt vienkārši — «veidnieki». Prakse rāda, ka ikviens jaunvārds sākumā šķiet dīvains un rada visneiedomājamākos iebildumus. Un tomēr bez jaunrades valoda pārstāj veidoties. Mazliet nesaprotama ir rakstnieku, valodnieku un žurnālistu kūtrība šajā laukā; radīt savas tautas valodai jaunus vārdus ir ne tikai interesants, bet arī pateicīgs uzdevums.

J. Ko jūs gribētu atbildēt lasītājai N. N., kas saka, ka viņu jūsu romānam piesaista nevis problēmas, bet Lības tēls, tās skaidrība, uzticība utt.

S. Esmu iepriecināts. Paldies. Tēli ir romāna pamatu pamats. Kopā ar sižetu tie veido romāna pirmo slāni. Ja lasītājam ar to pietiek, labi. Bet zem pirmā slāņa varētu būt otrais un zem otrā vēl trešais. Šajā ziņā ar romāniem laikam ir tāpat kā ar tortēm — jo vairāk slāņu, jo labāk. Šodien jūs interesē Lības raksturs, viņas rīcība un domas. Bet es nešaubos, paies laiks, un jūs prasīsit vairāk — kādos apstākļos tas notiek? Un vēl pēc kāda laika — kāpēc tā notiek? Jā, tiešām. Kāpēc?

J. Ko jūs domājat par mūsdienu jaunatni?

S. Par šo jautājumu var runāt ļoti gari vai arī ļoti īsi. īsi būtu: laba. Bet jaunatne, manuprāt, nevis jāslavē vai jāpeļ, bet jāaudzina un jāpēta. Jaunatnes veidošanās ir vissvarīgākais mūsdienu process. Mēs par to maz zinām, tāpēc vēlamo bieži pieņemam par esošo. Jaunie ir izglītotāki, taču viņos kaut kā atrofējusies materiālās vērtības izjūta. Un paši esam vainīgi. Cilvēkam pie trīsdesmit, bet viņu tur par bērnu, sargā no rūpēm, darāmo saka priekšā, glabā no atbildības, vārdu sakot, mutē visu bāž jau sagremotu.

Pastāv lielas briesmas radīt jaunatnē infantilu skolēnu filozofiju ar fatālu ticību pareizas runāšanas

spēkam: divreiz divi? Četri! Trīsreiz trīs? Deviņi! Viss! Sēsties! Pieci! Malacis! Pārējais — tā ir tēva, mātes un sabiedrības darīšana.

Jautājums par jaunatni lielā mērā ir jautājums par mums pašiem. Jaunatne ir tāda, kādu to audzina.

J. Vai, ieejot bibliotēkā un redzot tos milzīgos grāmatu blāķus, kurus pat viscītīgākais lasītājs nav spējīgs izlasīt, lai arī viņš dzīvotu simt piecdesmit gadus, jums rodas vēlēšanās sēsties pie rakstāmgalda un rakstīt jaunas grāmatas?

S. Jā. Mani iedvesmo pircēji grāmatveikalos ikreiz, kad uz letes parādās jauna, interesanta grāmata. Dzīve plūst kā upe, un, izsakoties sena gudrinieka vārdiem, divas reizes vienā upē nevar iebrist. Un tomēr jāatzīst, ka vairums grāmatu noveco. Mainās sabiedriskā gaisotne, mainās cilvēku attiecības, pasaules skatījums. Katrai paaudzei ir savas domāšanas kategorijas.

Klasika, bez šaubām, veido literatūras zelta fondu.

J. Vai jūs lasāt par saviem darbiem kritikas laikrakstos un žurnālos? Vai kritiķi jums ir palīdzējuši uzrakstīt kādu romānu, stāstu vai arī atturējuši no rakstīšanas?

S. Lasu gan. Kā tad nelasīsi, ja par tevi raksta. Bet liekas, ka dzirnavas šad tad maļ tukšā. Tāpēc ka, pirmkārt, kritiķu lomā nereti uzstājas ļaudis ar dižām sofistikas spējām un paviršām amata zināšanām, otrkārt, kritika pie mums visnotaļ zaudējusi izveicību (pēc pusgada parādās raksts — «nesen saņēmām» utt.), treškārt, kritiķi bieži runā par atsevišķu darbu saturu un tēliem, atstājot novārtā tādus svarīgus jautājumus kā autora vispārējo virzību, viņa pasaules skatījumu, stilu utt.

Taču katrā rakstniekā pašā sēž kritiķis. Par savējo es varu sacīt, ka tas ir nejauka rakstura, agresīvs un

piekaslgs. Brīžiem šķiet, ka viņš nav viens, bet manī raujas vesela kritiķu nodaļa. Ko darīsi? Jāiztur.

J. Vai kādreiz nožēlojat, ka esat kļuvis par rakstnieku?

S. Nekad.

J. Pēc jūsu domām — kādu romānu un stāstu trūkst mūsu prozā?

S. Saprotams, labu. Bet tuvāk neko nevaru pateikt. Tāpēc, ka nezinu. Ja zinātu — pats uzrakstītu.

Labs romāns vai stāsts vienmēr nāk kā pārsteigums, ar kaut ko svaigu un pilnīgi negaidītu. Māksla nav iedomājama bez atklājuma.

Viens no mūsu rakstniekiem, piemēram, uzrakstīja labu stāstu par kāda zvejniekciema vasaras restorānu ar iesauku «Bundulis»[5]. Skaidrs, ka tieši tāda stāsta mūsu literatūrā bija trūcis. Bet kurš to zināja agrāk? Neviens. Līdz rakstnieks mūs paņēma pie rokas un aizveda uz «Bunduli», lai mēs ieraudzītu zvejniekus pilnīgi jaunā izgaismojumā. Katrs patiesi vērtīgs literārs darbs padara pasauli plašāku, acis redzīgākas, jūtas bagātākas. Bet tādus laimīgus jaunrades ceļus iepriekš nevar iezīmēt.

Tāpat kā iepriekš nevar pasacīt, kā izlocīsies zibens strēle.

1972

SARUNA AR «PADOMJU JAUNATNES» KORESPONDENTI ASTRU MILLI

M. Kādreiz bija žurnālists Skujiņš, no 1946. gada līdz 1957. gadam strādāja «Padomju Jaunatnes» redakcijā ... Vai atceraties savu pirmo publikāciju?

S. Ļoti atvainojos, bet līdzdarbošanos periodikā esmu sācis krietni agrāk. Te ir četrdesmitā gada žurnāls «Pionieris», novembra burtnīca, trešais numurs kopš iznākšanas, lasiet: Ziga Skujiņa zīmējumi un teksts. «Puļķīša piedzīvojumi»:

Lūk, mūsu draudziņš Puļķītis,

Tas puika nav vis muļķītis ...

Un tā tālāk. Gandrīz vai autobiogrāfiski.

«Padomju Jaunatnē» sāku strādāt jau 1945. gada rudenī.

M. Un kādas jaunatnes problēmas tolaik jums iznāca risināt kā žurnālistam?

S. Tas bija skarbs laiks, arī problēmas toreiz bija skarbas, saistībā ar šķiru cīņu. Laukos un mežos vēl skanēja šāvieni. Es domāju, ka galvenā problēma toreiz daudziem bija šāda: kā paveikt savu uzdevumu un palikt dzīvam. Un šo problēmu vajadzēja risināt nevis uz papīra, bet praksē — braucot komandējumos (teiksim, ar velosipēdu piecpadsmit kilometru pa meža ceļu), piedaloties komjauniešu sanāksmēs, propagandējot «Padomju Jaunatnes» abonēšanu. Daudzi pagātni mēro ar šīsdienas mērauklu. Šad tad mēdz jautāt: vai tiešām jūs toreiz tā domājāt,

kā rakstījāt? Jā. Šodien, piemēram, pagrūti saprast, ka vēl pagājušā gadsimta vidū ķirurgi operēja, tērpušies frakās, lietodami kokspalu nažus. Vai viņi neko nezināja par baktērijām? Tieši tā, nezināja.

Gadus desmit pēc kara uzradās ģērbšanās problēma, laulības gredzenu problēma, frizūru problēma. Toreiz tas viss šķita kaut kas jauns, izšķirīgs. Vispirms cīniņš notika pret šaurajām biksēm, tad pret platajām. Mani šajās aizrautīgajās batālijās daudz kaustīja par uzskatu liberālismu. Laiks palīdz labāk vērtēt parādības, atrast, «kur suns aprakts». Pārskatot tagad karsto polemiku, ko pirms gadiem divdesmit izraisīja mans raksts «Kā es to lietu saprotu», jābrīnās vienā gabalā: kam tik dedzīgi uzbrukumi autoram, kam tik griezīgs polemikas stils? Šodien laulības gredzenus valkā vienā mierā un katrs staigā tādas krāsas jakā, kāda viņam patīk. Dzīve ir process, pie atzinumiem nonāk pakāpeniski.

M. Žurnālistikā jūs esat nostrādājis gadus piecpadsmit. Bet žurnālistika un rakstniecība, to attiecības ir mūžīgs strīda ābols.

Es mazliet pacitēšu: «Ar žurnālista profesiju nepa-zudīsi, ja pratīsi laikus no tās šķirties,» saka Pjērs Daninoss. «Žurnālistika var pretendēt uz cildenākās literatūras formas nosaukumu,» iebilst Bernards Šovs. «Viņš nav žurnālists parastā nozīmē, viņš neraksta braši un plaši...» — tā mūsu pašu Antons Birkerts aizstāv Raini-publicistu. «Rakstnieks var kļūt slavens, bet žurnālists — tikai pazīstams,» rezumē Ginters de Broins ...

S. Es domāju, ka žurnālista profesija nav slikta zinātkāram cilvēkam, kaut arī žurnālistika nav labākais priekšnams uz rakstniecību. Mani pirmie literārie darbi bija, ja tā varētu teikt, pārāk avīžnieciski, racionāli, liesi. Pieraduma vara ir liela arī domāšanā. Mēs rakstām: «Sniegs noklājas kā...» — bet ausīs

jau skan turpinājums: «... balts palags». Apnēsātais un frāžainais avīžu stils, šablons, štamps gan valodā, gan sižetā, gan kompozīcijā ir šķērslis ceļā uz literatūru. (Ar to es negribu sacīt, ka žurnālistikā dažkārt nebūtu sastopami ari spoži stilistikas paraugi.)

Mēdz apgalvot: žurnālistika dod bagātīgu materiālu daiļradei. Esmu pārliecināts, ka dzīves materiālu var iegūt, strādājot jebkurā profesijā. Un tieši tik daudz, cik katram vajadzīgs. Tas ir visai individuāli. Valzivs izfiltrē milzīgus daudzumus ūdens, lai iegūtu nepieciešamo planktonu. Zilonis ēd tieši no koka izmeklēdamies un šņakarēdamies.

M. Jums ir īsie stāsti, piemēram, «Spēle», kuros ieplūdināta dokumentalitāte, apraksta stila elementi. Vai tā ir tīša, gribēta žurnālistikas piesaukšana? Tāpat stāsts «Pieta» radies no konkrēta notikuma — avīžu ziņas par vardarbīgo aktu pret Mikelandželo skulptūru. Vai jūs atzīstat žurnālistisku operativitāti literatūrā?

S. Dzīve patiešām ir nepārspējama sižetu sacerētāja. Dzīves bagātības, tāpat kā dabas bagātības, jāizmanto visnotaļ. Citiem vārdiem runājot: literāro gaisa piļu (pareizāk gan laikam būtu sacīt — fantāzijas būvju) celtniecībā lieti noder dzīves dotie būvmateriāli. Arī ātra reakcija rakstniecībā ne vienmēr nāk par ļaunu. Veicīgam spriedumam, ekspresīvam notikumu tuvskatam, temperamentīgai atsauksmei uz satraucošu gadījumu var būt tikpat paliekama vieta literatūrā kā daiļradei ar solīdu laika distanci. Galu galā — ne jau tāpēc šodien lasa «Dievišķo komēdiju»,'lai uzzinātu, vai Zeme griežas ap Sauli vai Saule ap Zemi. Domāju, ka var rakstīt ar laika distanci un bez laika distances, bet rakstniekam nekādā ziņā nedrīkst būt distance pret savu laikmetu.

M. No «Kolumba mazdēliem» līdz «Vīrietim labākajos gados», no astoņpadsmitgadīgā strādnieka

Lipsta Tilcēna līdz četrdesmit sešus gadus vecajam inženierim Alfrēdam Turlavam — vai tiešām varoņu personības veidošanās cejš jūsu daiļradē būtu jau noiets? Citiem vārdiem sakot, kas noticis ar Skujiņu, kurš rakstīja jaunatnei par jaunatni?

S. Cilvēks, cik zināms, arī nav nekas nobeigts un gatavs. Katrs indivīds laika gaitā iziet caur vairākām bioloģiskām fāzēm. Dažādā vecumā cilvēka organismā mainās ne tikai ūdens procents vai, teiksim, asinsspiediens. Mainās arī cilvēka domāšanas veids, pasaules skatījums, attieksme pret parādībām utt. Lai rakstnieks spētu cilvēku mūža kāpnēs detalizēti parādīt, viņam pašam attiecīgais posms jāizdzīvo. Tādē* jādi varētu teikt, ka esmu jau pietuvojies piecdesmit gadu līnijai. Bet tas nepavisam nenozīmē, ka vairs nerakstīšu par jaunību. Kaut arī katrai paaudzei ir kaut kas savs, šīs atšķirības vairāk skar virspusi, čaulu. Jaunība kā bioloģiska fāze ir noturīga.

M. Pēc trešā romāna «Sudrabotie mākoņi» iznākšanas daudzi teica: «nepazīstamais Skujiņš», «nepazīstamais paziņa». Laikam jau klasisko tradīciju ietekmētais stils likās Skujiņa vienīgais iespējamais.

S. Rakstnieku savienības zālē pie sienas karājas vecmeistara Rozentāla visai īpatnēja Itālijas ainava. Daudzi saka: tas nu gan nav Rozentāls! Man patīk, ja es savu tuvinieku, draugu vai paziņu apveidos (kurus, starp citu, es pats esmu radījis, jo priekšstats par cilvēku taču ir gaužām subjektīvs) atklāju kaut ko jaunu. Mūžīgā mainība, manuprāt, ir vislabākais stils jebkurā mākslas nozarē.

M. Romānā «Sudrabotie mākoņi», tāpat stāstā «Dzimtene», jūs risināt emigrācijas tematu ...

S. Nesen izlasīju par zinātnisku atklājumu: zvaigžņu katastrofas atstāj pēdas koku gadskārtās. Pēc katra supernovas sprādziena koks 15 līdz 16 gadu

pārstāj intensīvi augt. Iepriekšējais augšanas ritms atjaunojas tikai pēc trīsdesmit gadiem. Karš bija grandioza katastrofa, kolosāls sprādziens. Trīsdesmit gadi ir pagājuši, un daudzas pazīmes rāda, ka beidzot sāk atgriezties normāls tautas augšanas ritms. Tomēr daudziem šī traģēdija vēl turpinās. Rakstnieku tas nevar neskart.

M. Jā, es gribētu atgādināt dažas rindas no šā romāna: «Portatīvu koku nav. Arī portatīvu cilvēku nav. Tāpēc ka cilvēks, tāpat kā koks, spēj augt tikai tur, kur iesakņojies. No kokiem mēs atšķiramies ar to, ka saknes uz kādu laiku varam atstāt. Bet saknēm kaut kur ir jābūt, jo mēs caur tām barojamies arī tad, kad esam uz laiku no tām izgājuši.»

Sudraboto mākoņu vietā stājies kailums — patiesības kailums, ne vienmēr patīkams. Romāns arī lasītājam, kurš spēlē spēli «personība», bija nežēlīgs tēte a tēte ar patiesību. Kas jūsu izpratnē ir personība?

S. Es domāju, ka ikviens cilvēks ir personība, bērnu ieskaitot, lai gan gudrās grāmatās laikam rakstīts savādāk. Katrā ziņā ikvienā cilvēkā ir bezgala daudz interesanta, īpatnēja, neatkārtojama. Dažādos savienojumos, dažādās proporcijās. Tikai viens cilvēks savu «personību» parādā intensīvāk, otrs — mazāk intensīvi. No viena «personība» šļācas uz āru ar strūklu, bet otrā snauž, reizēm pat slēpjas, apsegusies ar pelēcības kārtu. Cilvēks ir sarežģīts, bagāts un smalks radījums, un nekāda olekts tam nav pieliekama. Mani apvaino doma, ka cilvēkus varētu šķirot kā brētliņas konservu rūpnīcā: šī te der ķilavām, bet šī te — tikai pastai.

M. Savu personības koncepciju jūs, liekas, izvirzījāt jau «Fornarinā», kas izraisīja diskusiju. Tas bija 1964. gadā. Izrādās, lasītāji strīdās vēl aizvien, pēc vairāk nekā desmit gadiem.

S. Man dažkārt pārmet, kāpēc šajā grāmatā spriest par mākslas lietām likts meitenei, kas no mākslas nekā nesaprot. Bet mākslu mūsu laikos jau nerada tikai «sapratējiem». «Nesapratēju», iespējams, sanāks pat vairāk. Varbūt arī viņu spriedumiem ir tiesības tikt izteiktiem? No visām savām grāmatām «For-narinu» es vērtēju viszemāk, taču tajā ir lappuses, kuras man pašam patīk joprojām, — kaut vai spēkstacijas celtniecības apraksti, Duntes ainas, Mintauta tēls.

M. Jums ir darbi ne vien ar literāru, bet arī kultūrvēsturisku nozīmību, tādi, kas pamatoti vēstures faktos. Par itāliešu rakstnieku Džuzepi Tomazi di Lam-peduzu, par Neikenu.

S. Man patīk vēsture. No salīdzināšanas izlec skaidrība. Es uzzināju, ka Lampeduza kādreiz, kad es tur staigāju plikām kājām, bijis Iļģuciemā, bet «Gepards» ir viena no manām mīļākajām grāmatām. Tas viss tā laimīgi saplūda kopā. Gadījās arī brauciens uz Itāliju, uz Neapoli un Romu.

Neikena personības traģēdija man atklājās vēlāk, pētot Dziesmu svētku aizsākumu. Grāmatā «Latviešu un cittautu literatūra» (Rīga, «Zvaigzne», 1969) stāv rakstīts: «Apsīšu Jēkabs ir reālistiskā stāsta nodibinātājs latviešu literatūrā.» Un turpat mazliet zemāk piebilde: pirms Apsīšu Jēkaba stāstus rakstījis Juris Neikens. Kā tad tā? Pirmais rakstījis Neikens, bet nodibinājis Apsīšu Jēkabs... Par to, ka Apsīšu Jēkaba darbi literāri ir gatavāki, nav nekādu šaubu, bet tas vēl nav iemesls, lai ar vieglu roku nosvītrotu trīsdesmit gadus no mūsu jau tā negarās stāsta vēstures. Neikena darbi pareizi jānovērtē, tos nedrīkst gluži vienkārši ignorēt. Saprotams, Neikens savu īso mūžu nodzīvoja sarežģītā laikmetā, bet viņa objektīvais ieguldījums mūsu tautas izglītības un kultūras izaugsmē prasa nopietnāku izvērtējumu un rūpīgā-

kus pētījumus. Nešaubos, ka daudziem pret viņu izvirzītajiem apvainojumiem nav pamata. Der atcerēties pazīstamo Neikena pantiņu:

Oliņa jūrmalā, ko tu tik gludena?

Viļņi man tūkstoškārt šurpu turp mētāja.

Vai tas tik moralizējošs un naivs? Manuprāt, trāpīgi pateikts.

M. Viens no jūsu jaunā romāna^6 varoņiem — rakstnieks Skujiņš saka: «Es gribu uzrakstīt romānu par mūžam mainīgajām attiecībām starp ieceri un īstenību, starp ideālu un realitāti...»

S. Dzīve ir nemitīga tiekšanās uz ideālu un nemitīga novirzīšanās no tā. Domāju, ka šo novirzi ir vērts pētīt.

Šis mans romāns ir vispatiesākais un reizē visizdomātākais. Statiskā daļa ņemta no dzīves, dinamiskā — brīva fantāzija. Ko tas nozīmē? Kaut vai tāds piemērs. Romāna pirmajā nodaļā iekļauta epizode, kurā Turlavs satiekas ar Vitas kursa biedriem. Šīs lappuses uzrakstīt, pamatojoties tikai uz atmiņām par sava laika jaunatni, man likās nepareizi. Septiņdesmito gadu paaudzei piemīt citas raksturīgas iezīmes, tai ir cita uzvedība, cita attieksme pret sabiedriskām parādībām utt. Lai jauniešu tēli būtu pēc iespējas precīzāki, nodaļas rakstīšanas laikā ielūdzu pie sevis ciemos grupu kādas Rīgas augstskolas studentu. Jaunie cilvēki atnāca it kā pa jokam, it kā nopietni, mazliet slinkā vaļībā ielocīja krēslos savus dižos augumus, burzīja pirkstos ūsas un bārdas. Viņi ar tādu kā tēvišķīgu smaidu raudzījās uz mani, es drusku apmulsis — uz viņiem. Pēc tam sākām runāt par studēšanas lietām, par fizikas un ķīmijas jautājumiem, par dzīvi visnotaļ. Vajadzēja izkašņāt visus

zināšanu un asprātību apcirkņus, lai galīgi nepaliktu «jaņos».

Nezinu, vai jaunekļi no šīs sastapšanās kaut ko guva, bet man tā deva daudz. Pirmkārt, es ieguvu «atmosfēru» ar tādām detaļām, kādas nekad nebūtu spējis izgudrot, otrkārt — ārējos zīmējumus, treškārt — leksiku. To tad es nosacīti arī saucu par «statisko daļu», jo kustību šiem it kā reproducētajiem jauniešu tēliem romānā devu es. Viņi darbojas pēc manas ieceres, ar savām balsīm savā valodā runā manus tekstus, izkārtojas sižetam vajadzīgajās personiskajās attiecībās utt. Patiesības labad jāpiebilst, ka studentes tēls tika konstruēts mākslīgi — pēc jaunekļu izteiktajiem sieviešu kārtas kolēģu raksturojumiem.

M. Artūrs Heilijs ar saviem «ražošanas romāniem» iet it kā jaunus ceļus literatūrā. Vai jūs atzīstat viņa darbu ietekmi uz savu pēdējo romānu? Kādas ir jūsu domas par rūpnīcu kā romāna varoni ZTR laikā?

S. Daudz vairāk nekā Heilija darbi mani kādreiz ietekmēja Prīstlija «Dienas gaisma sestdienā», kas iznāca tūlīt pēc kara. Manuprāt, rūpnīca nevar būt romāna varonis. Literatūras pamatobjekts ir un paliek cilvēks. Rūpnīca mani interesē kā cilvēka darbības lauks, intelektuālās, emocionālās dzīves lauks, kurā paiet lielākā daļa mūža. Mūsu dienās ikviens ir kādas profesijas pārstāvis, bet tā nebija, piemēram, Tolstoja, Turgeņeva, Dimā laikā.

Par ZTR runā ļoti daudz. Iespējams pat — pārāk daudz. Vietā un nevietā. Dažkārt skaļu jēdzienu «tehnikas revolūcija» lieto tur, kur vajadzētu runāt gluži vienkārši par tehnikas progresu. Jēdziens «zinātniski tehniskā revolūcija» manā izpratnē būtu saistāms vienīgi ar būtiskajām pārmaiņām, kuras tehnikā radīja pusvadītāju, lāzeru, katodstaru lampas atklāšana un likšana lietā, pirmo reizi cilvēces vēsturē dodot

iespēju mašīnai aizstāt cilvēka intelektu. Nedomāju, ka ZTR jau būtu atstājusi kaut cik jūtamas pēdas cilvēka psiholoģijā. Pagaidām ar ZTR, liekas, ir tāpat kā ar Aksela Muntes ārstēto colitis: daudzi uzskatīja par savu pienākumu slimot ar šo modes slimību. Taču iespējams, ka es kļūdos — ja pie ZTR sasniegumiem pieskaitām arī televīziju. TV, bez šaubām, ir ietekmējusi psihi, neiedomājamos plašumos pavērdama mūsu redzei un dzirdei pieejamo pasauli. Vai, precīzāk izsakoties, mūsu reālajai pasaulei līdzās radīdama vēl otru — optisku mirāžu. Pasauli, kas dažkārt mūs ietekmē ne mazāk emocionāli kā reālā.

M. Romānā «Vīrietis labākajos gados» rakstnieks Skujiņš atklāj Alfrēdam Turlavam vēl kādu savu atziņu: «Varoņus rada tāpat kā jebkuru citu izgudrojumu. Vienīgā reālā substance ir detaļa.» Jautājums par rakstnieka «alķīmiju» ir neizbēgams: varbūt vēl dažus vārdus par amata noslēpumiem?

S. Esmu jau agrāk teicis: rakstnieks savā ziņā ir šamanis, pūšļotājs, riebējs, kam netic un tomēr tic. Tāpēc ka gribas brīnumu. Varbūt atceraties, ko Uģis Sperliņš romānā «Kolumba mazdēli» saka par mīlestību: tas ir tāpat kā ar radio — parastas skrūves, parastas stieples, bet, kad tu sāc dzirdēt mūziku, shēmas kļūst par brīnumu, un sāk trīcēt sirds.

Man nepatīk rakstnieki, kas saka: es aprakstu patiesus gadījumus. Man labāk patīk, ja rakstnieks atnāk kā burvju mākslinieks, nostājas soļa attālumā un izņem lasītājam no kabatas akvāriju. Bet vēl labāk, ja pat mazliet uzlej viņam ūdeni. Vai arī — izvelk no auss rožu pušķi... Svarīgi ir radīt ticamības ilūziju. Rakstnieks rada patiesību ar mākslu, tā es saprotu mākslas patiesību. Šajā sakarībā esmu pat nonācis pie «reljefa teorijas»: doma, tāpat kā ūdens, noplūst pa mazākās pretestības zonām. Tā rodas banalitāte. No pirmās domas, kas ienāk prātā, vajag atteikties un turpināt meklēšanu tās pretstatā. Prozai spožumu piešķir rakstnieka sviedri.

M. Ikvienā rakstniekā sēžot arī kritiķis. Par savējo jūs kādreiz sūdzējāties, ka tas esot ārkārtīgi nejaukas dabas.

S. Ko lai dara. Tāds amats. Mūsu profesionālajai kritikai trūkst naskuma — gluži kā pie somiem, kur par trešdienas anekdoti smejoties svētdien ap pusdienas laiku. Tomēr vairāku mūsu profesionālo kritiķu spriedumos labprāt ieklausos.

M. Vai jūs pievienojat savu balsi tiem, kas saka: latviešu dzeja ir tālu priekšā prozai?

S. Protams, mums ir ļoti interesanti dzejnieki. Un arī dzeja ir laba, augstas klases. Taču ej nu vienmēr pasaki, kurš iet pa priekšu un kurš atpaliek. Literatūrā fotofiniša nav. Ar prozu esam pasaulē tālāk aizgājuši.

M. Bet dzejā ienāk vairāk jaunu talantu.

S. Daudz runā par Latvijas šķēpmešanas skolu, kaut arī labu šķēpmešu vienlaikus mums nav vairāk kā trīs četri. Skola nozīmē tradīciju saistību. Tūdaļ varu nosaukt četrus piecus latviešu prozaiķus, par kuriem es sacītu: starptautisks līmenis.

M. Jums svarīgs ir kontakts ne tikai ar lasītāju, bet arī ar skatītāju. Kāds ir jūsu viedoklis asajos strīdos gan presē, gan dažādās diskusijās, kas risinās ap scenārista un režisora attiecībām?

S. Filmu veido inscenētājs. Savā rokrakstā, savā filmiskajā izteiksmē, savā ritmā, savā izjūtu gammā, savā gaumē un sava talanta robežās. Scenārists filmas uzņemšanā ir tikai viens no inscenētāja palīgiem, tāpat kā komponists, dekorators, operators u. c.

M. Ziniet, kad jūs atkārtojāt Uģa Sperliņa vārdus par mīlestību, man ienāca prātā: vēl sešdesmitajos

gados, «Kolomba mazdēlu» laikā, «modē» bija jauniešu diskusijas par mīlestību, pievilcīgas, ar jaunībai raksturīgo maksimālismu. Patlaban jaunieši diskutē: iet meitenei uz deju vakaru vai ner iet vienai vai ar puisi, dejot meitenei ar iereibušu vai ne... Vispār jau svarīgi, bet diezgan racionāli. Vai nav krietna porcija patiesības Maijas ironiskajos vārdos jūsu romānā «Vīrietis labākajos gados»: «Antīkiem priekšmetiem pavisam cita vērtība. Mūsdienu jaunekļiem, tāpat kā mūsdienu galdiem un krēsliem, pārāk funkcionāls stils.» Vai pašlaik nav jārunā par zināmu jūtu devalvāciju jaunatnē?

S. Manuprāt, mīlestību vismazāk var locīt ar teoretizēšanu un diskutēšanu. Atcerēsimies, ko saka Blaumaņa Kristīne: «Žogam, ko prāts uzceļ, jūtas viegli kāpj pāri.» Nedomāju, ka tagad būtu citādi. Mīlestība vai nu ir vai nav. Ja ir — viss kārtībā. Ja nav — nevienā aptiekā to nenopirksi.

Neticu, ka mūsu laikos jūtas būtu devalvējušās. Mīlestība cilvēkos ir dabas ieprogrammēta. Ja sāktu atrofēties jūtas, cilvēks vairs nebūtu cilvēks. Pagaidām neko tādu neesmu manījis. Kaut arī Darvina mācība tiek augstu vērtēta, cilvēka izcelšanās no pērtiķa nav vispusīgi pierādīta. Nav arī pierādīts, ka pašreiz notiktu kāds tālāks cilvēku sugas pārveidošanās process. Es domāju, ka katram cilvēkam ir tāda mīlestība, kāds ir viņš pats. Citiem vārdiem sakot, mūsu mīlestībai ir mūsu pašu seja. Primitīvam cilvēkam arī mīlestība būs primitīva. Karstam — karsta. Netīram — netīra. Godīgam — godīga. Ar to es negribu sadīt — lūdzu, nepārprotiet mani! — ka mīlestībā vienmēr saņemam pretī tieši to pašu, ko dodam. Nelaimīgas mīlestības bijušas allaž un acīmredzot būs arī turpmāk. Es runāju par jūtu kvalitāti. Jūs taču nenoliegsit, ka arī nelaimīga mīlestība var būt tīra, smalka, poētiska?

Piezīme, ko izsaka Maija, vairāk attiecas uz stilu, tas ir formas jautājums. Stils katram laikmetam citāds. Un tas ir dabiski.

Mīlestības vārdu nevajadzētu velti valkāt. Lai nodarbotos ar to, ko dažkārt nez kāpēc sauc par mīlestību, mīlestība nemaz nav nepieciešama. Šai praktiskajai izdarībai Rietumos dots modes vārds — sekss. Pierakstīt to tikai mūsdienu jaunatnei būtu naivi. Šī parādība apskatīta jau bībelē. Arī latviešu valodā tai ir vecs, labs apzīmējums, ko lietojis jau Mancelis.

Ja Šekspīrs dzīvotu mūsu laikos, esmu pārliecināts — Romeo staigātu kniedbiksēs.

M. Viena no ZTR sekām ir šaurā specializācija. Daži zinātnieki jau esot novērojuši tieksmi sarunāties pašam ar sevi. Arī mājās — ko mēs zinām par kaimiņiem aiz plānās šķērssienas simtdzīvokļu mājās?

Cik saprotu, komunikācijas problēma jeb jaundzimušais jēdziens «komunikatīvais deficīts» ir viens no jūsu jaunā romāna filozofiskajiem aspektiem — simboliskās Telefonu centrāles konstruēšana.

Leonardo da Vinči paredzēja: cilvēki runās cits ar citu, būdami visattālākajās zemēs, un arī atbildēs cits citam. Kāds paradokss — telefonsakaru laikmetā nedroši, nestipri kļūst cilvēku sakari!

S. Es nedomāju, ka sakari starp cilvēkiem būtu kļuvuši vājāki. Bet tie varētu kļūt labāki. Tas ir pat ļoti nepieciešami, jo mēs visi savā starpā esam saistīti.

Jūs sakāt: ko mēs zinām par kaimiņiem simtdzī-vokļu mājā... Un blakus ir vēl simt citu simtdzīvokļu māju. Cik kaimiņu agrāk bija mūsu koka mājelei meža ielokā? Vai, teiksim, apriņķa mazpilsētā? Acīmredzot cilvēka spējas kontaktēties ar pasauli vairs neatbilst pašreizējai situācijai, un mēs esam ceļā uz kaut ko jaunu. Taču varbūt taisnība

Kuzmam Prutkovam, kas sacījis, ka nav ko mēģināt aptvert neaptveramo.

Arī sirds ir kolosāla Telefonu centrāle. Esmu par to, lai sakari cilvēku starpā būtu droši un stipri — pirmām kārtām ar tiem, kurus mīlam. Pasaule kļūst mazāka, kilometri saraujas. Bet vai cilvēki kļūst cits citam tuvāki? Mēs meklējam kontaktu ar svešām civilizācijām. Bet vai mums ir pietiekami ciešs kontakts ar tiem, kas mums blakus?

1975

SARUNA AR BROŅISLAVU TABUNU

T. Jūs esat viens no tiem mūsu prozaiķiem, kuri cenšas turēt roku, tā teikt, uz dzīves pulsa. Kāds šis puls£ jums šķiet šodien, iesoļojot gadsimta pēdējā ceturksni?

S. Es labāk izvēlētos citu metaforu, ne mazāk ekspluatētu kā pulss, taču, manuprāt, tuvāku lietas būtībai — dzīves salīdzināšanu ar vilcienu. Braukšanas ātrums kļūst aizvien lielāks, un attiecīgi pieaug arī vibrācijas. Zināmā mērā tas ir līdztekus process. Cerēt, ka braukšanas ātrums nākotnē samazināsies, būtu naivi. Ātrums ar katru gadu pieaugs. Mēs visi šajā vilcienā esam iekšā, un rūpēties, lai brauciens nebeigtos ar katastrofu, ir mūsu galvenais uzdevums. Ko es saprotu ar vārdu «vibrācijas»? Attīstības nevēlamās blakus parādības. Ņemsim, piemēram, autorūpniecību, kas strauji izvēršas un izvērsīsies, bez šaubām, arī turpmāk, kaut mēs zinām, ka, palielinoties automašīnu koncentrācijai, gaiss pilsētās tiek saindēts, pieaug satiksmes nelaimju absolūtais skaits utt. Lai kādus ideāli «tīrus» dzinējus automašīnām radītu nākotnē, viens ir skaidrs — tie tūkstoši un desmit tūkstoši automašīnu gribētāju, kas nepacietīgi gaida kārtu žiguļu un moskviču iegādei, tuvākajos gados elektroratus nesaņems, tāpēc jārēķinās ar to, ka augošā koncentrācija arī turpmāk ies roku rokā ar visām savām ēnas pusēm. Tādi līdztekus procesi

neattiecas uz tehniku vien. Lolojot veltīgas ilūzijas, mēs nebūtu reālisti. Un tomēr — tikpat nepareizi iekrist otrā galējībā, nākotnes skatījumā pārāk sabiezinot melnās krāsas. Cilvēka radošais gars slēpj milzīgās potences. Un cilvēka bioloģiskajā struktūrā daba ieprogrammējusi apbrīnojamas piemērošanās spējas. Attīstība šī gadsimta trīs ceturkšņos bijusi strauja, mēs pie dzīves vilciena eksplozīvā ātruma pieauguma neesam pieraduši. Kavē arī psiholoģiskās barjeras — daudzas jaunas kvalitātes vērtējam, vadoties no veciem priekšstatiem. Tāpēc bieži dzirdam: nav iespējams, tālāk nav kur iet! Kad Anglijā ierīkoja pirmo dzelzceļu un tvaika dampis, dūmus kvēpinādams, čukāja ar ātrumu, kas šodien liktos smieklīgs, šausmu pārņemtie iedzīvotāji rīkoja protesta demonstrācijas un žēlojās: ja dzelzceļu tūdaļ nelikvidēs, visi Anglijas pilsoņi dabūs smadzeņu satricinājumu, turklāt tiks sabrauktas arī visas govis!

Morāles plāksnē tas pats: atcerēsimies kaut vai, kādi bija peldkostīmi gadsimta sākumā.

T. Kādas šobrīd ir redzamākās grūtības mūsdienu dzīves tematikas risinājumos?

S. Varbūt sāksim no sākuma. Kas ir literatūra? Manuprāt, pasaules un notikumu atspoguļojums cilvēkā. Pie tam divkāršs atspoguļojums, jo pasaule un notikumi atspoguļojas gan cilvēkā-rakstniekā, gan cilvēkā-literārajā varonī: cilvēka dzīve ir nepārtraukta reakcija uz visu, kas viņu skar. Rakstniekus laiku laikos vairāk nodarbinājušas tās reakcijas, kas cilvēka psiholoģijā rada dramatiskus lūzumus, noved pie izšķirošiem lēmumiem, izsauc liktenīgu rīcību utt.

Lai raksturotu laikmeta lomu literatūrā, šķiet, pietiktu ar trim piemēriem.

1. Kains apskauž Ābelu, tāpēc ka Ābelam visur labāk veicas. Kains nokauj Ābelu. Divu indivīdu konflikts. Sabiedriska fona notikumam nav. Vienīgi

dievs no debesīm apjautājas: «Kain, kur ir tavs brālis Ābels?» Cīņa risinās Kaina apziņā.

2. Indrānu tēvs nesaprotas ar dēlu Edvartu — Edvarts grib nocirst un pārdot Indrānu ošus. Divu indivīdu konflikts, plus sabiedrības ekonomiskās tendences. Lēmumu joprojām pieņem indivīds pats.

3. Grupa cilvēku grib saglabāt vienu osi meliorācijai pakļautā kolhoza teritorijā. «Es jums nevaru palīdzēt,» saka kolhoza priekšsēdētājs, «tas ir pret instrukciju.» Grupa turpina apelēt komisijās, pārvaldē, ministrijā. Neviens konkrēts indivīds šajā gadījumā osi nocirst negrib, bet ir tendence.

Mūsu dienās, kad nozaru vadība (un līdz ar to ari cilvēku rīcība) ciešāk un ciešāk iekļaujas vienotās, stingri centralizētās sistēmās, dažkārt pat sīkas nevēlamas parādības novēršana iegūst bezgala komplicētu un tālejošu raksturu.

Piemēram, spuldžu rūpnīcā strādnieks spuldžu kvēldiegiem saņem volframa stiepli, kas ir acīm redzams brāķis. Strādnieks, būdams godīgs, atsakās brāķa stiepli iestrādāt. Bet citas nav, rūpnīca — volframa diega piegādātāja — regulāri sūta standartam neatbilstošu ražojumu. Konflikts izaug divu rūpnīcu līmenī. Rūpnīca, kas it kā būtu vainīga, pierāda: ar mūsu rīcībā esošajām mašīnām citādu volframa diegu ražot nav iespējams. Tagad strīds jau ministrijas un Valsts plāna mērogā. Un galu galā ietver sevī ekonomiskas un valstiskas problēmas par rūpniecības attīstības stimuliem, vadības pilnveidošanu, ražošanas plānošanu utt.

Šādu konfliktu risināšana (bet, rakstot par mūsdienām — esmu pārliecināts —, no tā nedrīkst izvairīties), bez šaubām, prasa orientēšanos jautājumos, par kuriem cienījamajam Rūdolfam Blaumanim nebija ne jausmas. Taču tās ir tikai papildu grūtības. Centrā ir un paliek cilvēks. Viss atspoguļojas cilvēkā.

Cilvēkā, kas rada laikmetu, pats būdams laikmeta veidojums.

T. Jūs mēdz dēvēt par strādniecības tēmas pārstāvi mūsu prozā. Vai tas nozīmē, ka lauku problēmas jūs absolūti neinteresē?

S. Putni, piemēram, dalās sauszemes un ūdensputnos. Attiecīgi atšķirīga ir arī viņu piemērotība stihijai. Baloži nepeld, bet pīļu knābji nav piemēroti kaņepju sēkliņu ēšanai. Un tomēr dabā vērojamas izmaiņas arī šajā jomā. Jūrmalā kaiju pulkā pēdējos gados lielā skaitā uzturas vārnas, bet savukārt svaigi uzartus ļakus kopā ar stārķiem itin bieži «kontrolē» kaijas. Āfrikā, slavenajā Manjari rezervātā, var redzēt pelikānus, kas, biologiem par brīnumiem, sākuši dzīvot uz sauszemes kokos.

Ar rakstniekiem ir līdzīgi. Tā kā latvieši pēc izcelsmes vēl ļoti nesen bija gandrīz simtprocentīgi laucinieki, tad samērā ilgu laiku latviešu literatūra, kā zināms, bija simtprocentīga zemniecības literatūra. Un tikai divdesmitajos gados radās pirmie rakstnieki urbānisti, kas ar laukiem nejutās saistīti: Ēriks Adam-sons, Aleksandrs Čaks, Anšlavs Eglītis u. c. Esmu pārliecināts, ka tādu romānu kā «Zaļā zeme» varēja uzrakstīt vienīgi rakstnieks, kas pats bija uz zaļās zemes izaudzis. Tāpat kā «Zvejnieka dēlu» varēja uzrakstīt tikai dzimis zvejnieka dēls. Jo šajos romānos attēloti vēl tie cilvēki un tā ēra, kad ūdensputni dzīvoja uz ūdens, bet sauszemes putni uz sauszemes.

Tagad, kā jau teicu, šis tas mainījies. Pilsētās rūpnīcas pilnas ar dzimušiem lauciniekiem (kuri nebūt nav pilnīgi atbrīvojušies no savas laucinieku psiholoģijas), savukārt laukos strādā ne viens vien pilsētnieks (un strādā gluži pilsētnieciskus darbus: ir mehāniķi, metinātāji, virpotāji utt.). Domāju, ka pašreizējā situācijā arī pilsētnieks var rakstīt par laukiem, un savā ziņā tas būtu pat laikmetīgi.

Vai es to darīšu? Pagaidām man tāda nodoma nav.

T. Ko jūs pieskaitītu pie ievērības cienīga laikabiedra notēlojuma mūsu jaunākajā literatūrā — kā prozā, tā dzejā un dramaturģijā?

S. Atklāti sakot, man nepatīk šis stilizētais modes-vārds «laikabiedrs». Jo vairāk tāpēc, ka parasti to lieto vienskaitlī. Tas orientē uz pārpratumu. It kā veselu paaudzi varētu noapaļoti standartizēt, pielīdzinot kādam universālam kopsaucējam. Mēs taču ne mazums esam amizējušies par «vidējo amerikāni» vai, teiksim, «caurmēra vecmāmiņu». Šādi vārdi virza uz abstrakciju.

Čehovs savos stāstos un lugās parādījis simtiem neaizmirstamu tipu un raksturu, bet vai kāds var apgalvot, ka Čehova daiļrades jēga, vērtība un nozīme izsmeļama ar tā sauktā «laikabiedra» notēlojumu? Bez tam atcerēsimies, ka laikmeta (un tātad arī «laikabiedra») atveidojums var būt gan tiešs, gan simbolisks, gan alegorisks. Krilovs savās fabulās, bez šaubām, ir ne tikai vispārinošs, bet arī konkrēts, un diezgan dīvaini laikam būtu saukt, teiksim, āzi-dārz-nieku par Krilova laikabiedru.

Un kura laika «biedrs» ir Hamlets? Šekspīrs pats, kā zināms, dzīvoja, valdot karalienei Elizabetei, bet viņa darbos sastopam vispārcilvēciskas kaislības.

Darbu ar izteikti vēsturisku ievirzi jaunākajā literatūrā maz, rakstnieki galvenokārt attēlo mūsu dienas, mūsdienu cilvēkus. Par ievērības cienīgu šajā procesā prozā, dzejā un dramaturģijā uzskatu to, ka pēdējos gados augusi literātu profesionālā meistarība. Bet tas vienlaicīgi arī sola literatūras kvalitāti un cerību, ka nākotnē varam gaidīt spilgtākus un piesātinātākus daiļdarbus visdažādākajos žanros.

Kas attiecas uz terminoloģiju, tad domāju, ka dažos gadījumos vārda «laikabiedrs» vietā izdevīgāk lietot vārdu «mūsdienis». («Šis cilvēks nav mūsdienis»,

«stilīgs zēns, īsts mūsdienis».) Attiecīgi: современность — mūsdienas, современный — mūsdienīgs.

T. Turlavs un viņa jaunības līdzinieks citā paaudzē — Tenis. Kas viņi ir — strādnieki vai inteliģenti? Varbūt — mūsdienu strādnieku šķiras inteliģentie pārstāvji?

S. Par Teni es nezinu. Varu sacīt tikai par sevi. Vienīgā mācību iestāde, ko esmu līdz galam cauri gājis, ir pamatskola. Inteliģencē tātad mani ieskaitīt nevar un es acīmredzot esmu strādnieks. Jo vairāk tāpēc, ka visus savus stāstus, romānus, kinoscenāri-jus utt. esmu uzrakstījis, krietni nopūlēdams arī rokas (īpaši labo roku).

Nopietni runājot, pēc manām domām, šajā jautājumā kaut kas nav kārtībā ar pašu teorētisko nostādni. Dzīve aizgājusi teorijai garām. Un būtu arī dīvaini, ja sešdesmit gadus pēc padomju varas nodibināšanas ļaudis vēl varētu dalīt pēc tām pašām pazīmēm, kas derēja pirms pusgadsimta.

Tāds piemērs. Kādā no smagās rūpniecības pamat-uzņēmumiem sasniegts augsts mehanizācijas un automatizācijas līmenis, metāla liešanā un tērauda velmēšanā fiziskais darbs pilnīgi izskausts. Tas saglabājies vienīgi blakusposteņos, piemēram, avārijas brigādē, elektriķiem, telpu kopējām utt. Vai šajā gadījumā var sacīt, ka strādnieku šķiru un līdz ar to vadošo avangardu pārstāv elektriķi un telpu kopējas?

Cits piemērs. Visā mūsu republikā un aiz tās robežām pazīstams selekcionārs. Formāli bez augstākās izglītības. Pats rok, stāda, kaplē, Tesp., strādā fizisku darbu. Tajā pašā laikā risina viskomplicētākos selekcijas jautājumus, sarakstās ar kolēģiem piecās valodās, seko pasaules zinātniskajai literatūrai. Bez disertācijas aizstāvēšanas par viņa darbu kopumā piešķirts zinātņu kandidāta grāds. Pasakiet, lūdzu, — ko šis cilvēks pārstāv — inteliģenci vai strādniecību?

Mūsu zemē, kur cilvēki piedzimst vairāk vai mazāk vienādos sociālos apstākļos, kur iespējas gūt zināšanas ir neierobežotas un katram dota vaļa izvēlēties darba lauku, kāds viņam tik, ļaudis, manuprāt, dalāmi tikai garīgi aktīvajos (vienalga, kur viņi strādātu un ar ko nodarbotos) un garīgi kūtrajos. Pie tam garīgi kūtrs var būt arī cilvēks ar augstskolas diplomu kabatā, nodarbināts ļoti augstā amatā. Garīgas kūtrības galvenās pazīmes ir jaunrades nespējība, nevēlēšanās savas zināšanas paplašināt un dažkārt arī kādas dīvainas frāzes lietošana: esmu vienkāršs padomju cilvēks.

T. Kāds ir mūsu kritiķu galvenais parāds sakarā ar laikabiedru?

S. Kritiķiem pašiem savi parādi būtu jāzina labāk.

Varu tikai piebilst, ka manī īpašu uzticību nerada pavirša kritika. Dīvaina šķiet arī pēdējā laikā samērā plaši sazēlusī tendence literāros darbus vērtēt, par izejas punktu ņemot nevis to, kas rakstnieka darbā ir, bet to, kā darbā nav. Tādi kritiķi man atgādina nevaļīgus pienākuma ciemiņus, kas, ātri izskrējuši cauri istabām, dod apmēram šāda tipa pamācības:

— Ak zaļas tapetes? Kāpēc zaļas? Sarkanas izskatītos mūsdienīgāk. Sarkans labāk ietekmē darbu pie rakstāmgalda.

— Šī ir guļamistaba.

— Ak guļamistaba? Jo sliktāk. Guļamistabām jā-būt otrajā stāvā. Jaunākās tendences arhitektūrā paredz dzīvokļus divos līmeņos.

— Dzīvoklis būvēts vienā līmenī.

— Nav attaisnojuma! Zaļas tapetes darbistabā ir funkcionāla kļūda, no interjera pilnveidošanas viedokļa ārkārtīgi nevēlama.

Lasot līdzīga stila publicējumus, rodas pārdomas: žēl, ka nav tāda žanra kā kritikas kritika.

1976

SARUNA AR ALBERTU BELU

B. Laikam ir dota vara pār rakstnieku, bet ari rakstniekam ir dota vara pār laiku. Kādā samērlbā Zigmundam Skujiņam izdevies realizēt laika un rakstnieka savstarpējās attiecības dzīvē un daiļradē?

S. Dzīve ir nemitīgs maiņas tirgus. Mūžu ar jēgu nodzīvo tie, kas savas minūtes, savas stundas un dienas pacenšas izmainīt pret vairāk vai mazāk nozīmīgiem darbiem. Tas attiecas uz ikvienas nozares pārstāvi. Arī uz rakstnieku: šo stundu es neesmu zaudējis, jo es to veiksmīgi apmainīju pret labu teikumu, šo dienu es varu ierakstīt aktīvā, jo man izdevās to apmainīt pret gluži ciešamu lappusi topošajā grāmatā. Sava mūža līdzšinējos piecdesmit gadus esmu apmainījis pret daudziem avīžu rakstiem, pieciem romāniem, turpat simts stāstiem u. c. Cik šī maiņa bijusi veiksmīga, rādīs laiks. Nekādi fatāli šķēršļi man ceļā nav stāvējuši. Dzīvoju kopā ar tautu. Esmu cēlies no strādnieku šķiras un tāpēc ar sociālisma pārveidojumiem esmu organiski saistīts, sabiedrībā valdošos uzskatus izjūtu kā savējos.

Aroda izvēli nenožēloju, strādādams rakstnieka darbu, esmu guvis daudz prieka, bet galvenais — jūtos vajadzīgs.

B. Tāpat kā ir cilvēki, kurus grāmatas sajūsmina, tāpat ir cilvēki, kurus grāmatas sanikno. Grāmatas, līdzīgi kuģiem, tiek tieši no tipogrāfijas ielaistas emociju jūrā. Kā rakstnieks domā, kāds ir daiļliteratūras uzdevums šajos viļņos? Kāds ir grāmatas uzdevums?

S. Manuprāt, grāmatas salīdzinājums ar kuģi pats jau ietver sevī atbildi uz jautājumu. Bez šaubām, ir arī tādi cilvēki, kuros kuģa tuvums vien jau izsauc nepatiku un kaut ko līdzīgu jūras slimībai. Tas tomēr neizslēdz patiesību, ka sabiedrības pašreizējā attīstības pakāpē nepieciešamība pēc kuģiem aug. Tādējādi kuģis (un arī grāmata) izteic sabiedrības tieksmes un vajadzības. Tāpat katrs kuģis zināmā mērā izteic un apliecina savu radītāju. Kuģa vērtību nosaka konstruktīvā pilnība, darbības rādijs, ietilpība (kaut gan joprojām un acīmredzot vēl ilgi neaizstājami būs arī sīki, kustīgi, izveicīgi vietēja rakstura navigācijas līdzekļi). Kuģus nebūvē «tāpat vien»! Kuģus būvē tāpēc, lai tie noderētu cilvēkiem. Vai tad nav tā: no labas grāmatas — tāpat kā no atvērtām kuģa tilpnēm kravu — saņemam informāciju, emocijas, idejas, vārdu sakot, gara bagātības. Lielas iespējas uzliek lielu atbildību. Ja man jautātu, kur es redzu pasaules lielāko skaistumu, tad laikam atbildētu: sievietes ķermenī, puķes ziedā un baltā kuģī, kas, viļņus cirzdams, it kā lido pār ūdeņiem — visur tur, kur realitāte saplūst ar sapni, tveramais ar netveramo, redzamais ar nojaušamo.

B. Radīt literāro tēlu nozīmē izlaist džinu no pudeles. Tēls var sākt savu dzīvi, nemaz nerēķinoties ar autora vēlmēm. Vai Zigmunda Skujiņa literārajā praksē ir bijuši tādi gadījumi?

S. Te mazliet jāprecizē jautājums. Ko nozīmē «izlaist no pudeles»? Ja ar to domāta tēla iznākšana ārpus grāmatas — tad jā. Protams, literārs tēls var izrādīt rakstniekam zināmu pretestību stāsta vai romāna rakstīšanas laikā. Taču šajā posmā tēlam ar autora vēlmēm jārēķinās. (Kaut vai tāpēc, ka autors vienkārši var nerakstīt literāru darbu, kas nesaskan ar viņa nolūkiem.) Pēc publicēšanas, protams, notiek visādi brīnumi. Kaut gan, manuprāt, paši tēli šajos gadījumos bieži vien nav vainīgi. Dažāda ir lasītāju (un skatītāju) uztvere. Nav taču noslēpums, ka ikvienu literāru tēlu lasītājs savā fantāzijā izzīmē atkarībā no dzīves pieredzes, uztveres, temperamenta utt. Un, ja vēl, teiksim, tēlu interpretē režisors un gluži personiski iemieso aktieris (kura izraudzīšana ne vienmēr saistīta ar rakstnieka ieskatiem), tad reizēm patiešām jāsaka kā tam čigānam: zelta pasaulīt, tēvs melns, māte melna, no kurienes balti dvīnīši?

B. Atšķirībā no reālajiem cilvēkiem literārie varoņi gandrīz nemaz neguļ. Protams, nosacītu laiku viņi pavada miegā, taču tas ir tikai nosacīts laiks. Tātad — vai var teikt, ka literārie varoņi veido dzīvi daudz būtiskāk nekā dažs labs reālais cilvēks? (Jo mēs taču vismaz trešo dzīves daļu pavadām miegā!)

S. Atbildot uz šo jautājumu, varu sacīt vienu: jā, arī es uzskatu, ka talantīgi radīts literārs tēls sabiedrībā spēlē ne mazāku lomu kā dažs labs dzīvs cilvēks. Respektīvi, tauta kļūst spēcīgāka ar katru labu grāmatu, labu lugu, labu filmu. Kas attiecas uz miegu, tad konkrēti es nedomāju, ka tas ir nevērtīgs, zemē nosviests laiks. Par cilvēka smadzeņu darbību vēl maz zināms. Pēdējā laikā aizvien biežāk dzirdams viedoklis, ka miegā cilvēks turpina domāt.

B. Latviešu valodā runā apmēram viens miljons piecsimttūkstoš cilvēku Padomju Latvijā. Šai auditorijai raksta simt deviņdesmit deviņi Rakstnieku savienības biedri. Acīmredzot tā ir viena no visaugstākajām rakstnieka un lasītāja attiecību proporcijām pasaulē. Varētu runāt pat par literāru fenomenu. Kā Zigmunds Skujiņš vērtē šo fenomenu?

S. Kā zināms, ar skaitļiem mākslā neko nevar pierādīt. Mēs, rakstnieki, lielā mērā esam atbildīgi, lai mūsu republikā interese par rakstīto vārdu saglabāto

tos arī priekšdienās. Bet tas, manuprāt, pirmām kārtām ir jautājums par mūsu produkcijas (tieši tā šoreiz gribu nosaukt grāmatu) kvalitāti. Zināmas bažas rada jaunās maiņas gausā un slinkā ienākšana literatūrā, teātru niecīgā ieinteresētība oriģināldrama-turģijas attīstībā. Nervozē jauno literātu piesardzīgā attieksme pret darbietilpīgiem žanriem (piemēram, romānu). No šiem (un, protams, vēl citiem) komponentiem stiprā mērā ir atkarīga mūsu kultūras klimata nākotne. Nevēlamas sekas var atstāt tukšvārdu čalošana, tas ir, tādu cilvēku drūzmēšanās ap redakcijām un izdevniecībām, kas vairāk vai mazāk izveicīgi kuļ tukšus salmus.

Būtu pavisam ļauni, ja lasītāju lielā atsaucība mūs samiegotu pašapmierinātai snauduļošanai. Laba literatūra top no augstām prasībām.

B. Kurš cilvēks pats pirmais izlasa Zigmunda Sku-jiņa jaunradītos darbus? Kā pats rakstnieks vērtē Pirmlasītāja lomu literatūrā.

S. Visus manus darbus pirmais lasa ļoti stingrs un prasīgs kritiķis. Šie spriedumi man daudz palīdzējuši, tāpēc es nekad nepiekritīšu tiem, kas uzskata, ka kritika jūtamas pēdas literatūrā neatstāj.

B. Par vienu no mūsdienīga cilvēka pazīmēm var uzskatīt prasmi saglabāt saprotošas attiecības ar jaunāko paaudzi. Vai meitas Ingas austie gobelēni palīdz izprast jaunatnes ilgas un cerības?

S. No savas meitas es daudz mācos. Bērni — tā ir maģija. Patiesībā nekādu bērnu nav, tie esam mēs paši. Mūsu gara bagātība vai mūsu gara nabadzība. Mūsu pārveidotās sejas un mūsu pārveidotā ticība. Koki nākamās vasaras lapas neredz, cilvēki — redz. Nav citas ieiešanas nākotnē kā caur bērniem.

B. Varētu apgalvot, ka Zigmunda Skujiņa gaume rakstniecības laukā lasītājam ir pazīstama. Mēs zinām, kas viņam garšo literatūrā. Bet kas viņam garšo dzīvē? Kā viņš pavada savu brīvo laiku? Varbūt viņam nemaz nav brīvā laika? Vai viņam piemīt kāds paša izgudrotais vaļasprieks?

S. Tūkstošiem gadu pasaulē klīda tūkstošiem teiku par cilvēku ar spārniem. Un vienu baltu dienu cilvēks patiešām sāka lidot. Tāpat mūžsenais sapnis par domu raidīšanu, pārdabiskiem spēkiem. Sprīdītim Meža māte iedeva nūjiņu, kas pie tās pieķērās, palika kā piekalts. Vai tā ir tikai pasaka? Bet ja nu tā ir lietas būtība? Kas tas par rakstnieku bez burvju nūjiņas? Jau sengadus meklēju burvju nūjiņu. Tas ir mans darbs un mans vaļasprieks.

1976

s

SATURS

I

Rēta. Par Ēvaldu Vilku........

Cilvēks, kurš nebaidījās būt vecmodīgs ....

Viļa Lāča ceļš..........

Nodzisusi seja jeb izmeklēšana Jēkaba Māsēna lietā .

II

Cienījamie biedri, Garlība Merķeļa draugi! .

Nākotnes tīrumu sējējs no Umurgas.....

Kas kaiš latviešu romānam? .......

Lūcijai Garūtai..........

Par Albertu Jansonu.........

Par Uldi Zemzari, gleznotāju un rakstnieku .

Tavs koks ...........

Par mērauklām..........

III

Pēdas ved atmiņās.........

Saruna ar «Padomju Jaunatnes» korespondentu Saruna ar «Literatūras un Mākslas» korespondentu .

Saruna ar Andri Jakubānu.......

Saruna ar «Padomju Jaunatnes» korespondenti Astru

Milli........... .

Saruna ar Broņislavu Tabūnu ....!. Saruna ar Albertu Belu ........

Скуинь Зигмунд Яноеич ИЗВИВЫ МОЛНИИ Очерки и беседы

Издательство «Лиесма* Рига 1978 На латышском языке Художник Л. Егер

HB № 2496 Zigmunds Skujiņš ZIBENS LOCĪŠANA

Redaktore V. Kaņepe Mākslinieciskais redaktors A. Galcviuss Tehniskā redaktore D. Rcigasc Korektore K. Rumbēna

Nodota salikšanai 28.04.78. Parakstīta iespiešanai 13.09.78. JT 05586. Formāts 70X100/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 6,06 tizsk. iespiedi.; 5,99 izdevu. I. Metiens 20 000 cks. Pasūt. № 1255-D. Cena 60 kap. Izdevniecība

«Liesma». 226047 Rīgā, Padomju bulv. 21. Izdevu. № 533/29382/Klm-165. Iespiests Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

1

Ievads Viļa Lača publicistikas krājumam. — Grām. Вилис Лацис. О самом главном. М., 1978, 240 1рр.

2

Runa, atklājot Vecpiebalgā pieminekli Garlībam Merķelim 1969. gada 26. oktobrī.

3

No B. Mežgaila un R. Zvidriņa grāmatas «Padomju Latvijas iedzīvotāji». R., 1973.

4

Z. Skujiņa romānā «Vīrietis labākajos gados».

5

Domāts A. Jakubāna stāsts «Dziesma par veco labo zemi un arī par jūru».

6

«Vīrietis labākajos gados».

Content

Skujiņš Zigmunds Zibens locīšana: Apceres un sarunas.

RĒTA. Par Ēvaldu Vilku

CILVĒKS, KURS NEBAIDĪJĀS BŪT VECMODĪGS

VIĻA LAČA CEĻŠ

NODZISUSI SEJA JEB IZMEKLĒŠANA JĒKABA MĀSĒNA LIETĀ

CIENĪJAMIE biedri, GARLĪBA MERĶEĻA DRAUGI!

NĀKOTNES TĪRUMU SĒJĒJS NO UMURGAS

KAS KAIŠ LATVIEŠU ROMANAM?

LŪCIJAI GAROTAI

PAR ALBERTU JANSONU

PAR ULDI ZEMZARI, GLEZNOTĀJU UN RAKSTNIEKU

TAVS KOKS

PAR MĒRAUKLĀM

PĒDAS VED ATMIŅĀS

SARUNA AR «PADOMJU JAUNATNES» KORESPONDENTU

SARUNA AR «LITERATŪRAS UN MĀKSLĀS» KORESPONDENTU

SARUNA AR ANDRI JAKUBANU

SARUNA AR «PADOMJU JAUNATNES» KORESPONDENTI ASTRU MILLI

SARUNA AR BROŅISLAVU TABUNU

SARUNA AR ALBERTU BELU

SATURS

1