Mediņš Indars

1000 neizskaidrojami fenomeni

1000 neizskaidrojami fenomeni

.

.

TĀLĀS SENATNES MĪKLAS

Vai pastāv jūras dzelmē nogrimuši kontinenti?

Vēl šodien zinātnieki strīdas par to, cik daudz patiesības ir mītos un teikās par tālā senatnē dabas katastrofās bojā gājušiem kontinentiem ar noslēpumainām, augsti attīstītām civilizācijām. īpaši pazīstamas ir teikas par Atlantīdu. Turklāt pastāv arī zinātniski pētījumi par citiem kontinentiem: Mu, Lemūriju un Atlandu.

Vai Atlantīda ir nogrimusi Vidusjūrā?

Jau kopš tā laika, kad grieķu filozofs un rakstnieks Platons (427.-347. g. pirms Kristus) sniedza smalku Atlantīdas aprakstu, daži zinātnieki un pētnieki amatieri pieņem par patiesu šī brīnumainā kontinenta pastāvēšanas iespēju un tā kādreizējo atrašanās vietu min dažādās pasaules malās. Daži uzsver, ka Atlantīda varēja atrasties jebkur - no Ceilonas līdz Kārību jūrai. Atlantīda - tā ir Malta - tā apgalvo citi. Nopietni noskaņoti pētnieki bija pārliecināti, ka Atlantīda ir nogrimusi pie Helgolandes salas. Kārību jūras Bimini salas arī laiku pa laikam tika iepītas šajos minējumos, īpaši pēc tam, kad tur tika atrastas nogrimušas pilsētas drupas. Tomēr lielākā daļa zinātnieku joprojām pieņem, ka Atlantīdas paliekas atrodas uz kādas salas Egejas jūrā. Kādreiz šī sala saucās Tira, un tā labi atbilda Platona Atlantīdas aprakstam. To, kas palicis pāri no senās Tiras, šodien pazīst liela daļa tūristu. Tas ir Santorinas arhipelāgs. 1500. gadā pirms Kristus Tira tika sagrauta tik spēcīga vulkāna izvirduma laikā, ka tā trieciena atbalss pārņēma visu

Vidusjūras akvatoriju.Tira ir saistīta ar augsto mīnoja kultūru, par kuru mūsdienu zinātne zina ļoti maz. Bet pat no šīs nelielās informācijas var izdarīt secinājumus, ka tajā ir bijis ļoti augsts tehnikas un kultūras līmenis. Salīdzināsim augsti attīstīto Tiras salas kultūru ar Platona aprakstu - un mēs pārliecināsimies par unikālo saikni starp tām.

Arheoloģiskie izrakumi, kuri tika veikti gar Tiras vulkāna krātera malām, liecina par neiedomājamo salas bagātību. Salas arhitektūra atspoguļo ļoti augstu tās attīstības līmeni salīdzinājumā ar jebkurām citām tālaika civilizācijām. Pārsteidzoši, bet Tirā atradās rūpīgi pārdomāta kanalizācijas sistēma. Turklāt augstu var vērtēt mākslinieku un tēlnieku meistarību. Tiras iedzīvotāji izveidoja floti, kuras kuģi pārvietojās ar tādu ātrumu, ka tie varēja sasniegt jebkuru vietu Vidusjūrā gandrīz divu dienu laikā. Kā Atlantas, tā ari Tiras iedzīvotāji pielūdza vienu un to pašu dievību -vērsi.

Platons uzskatīja, ka Tira ir pēdējā "paradīze" zemes virsū. Filozofs rakstīja:" Notika stipra zemestrīce, bet pēc tam - plūdi. Stihija plosījās nakti un dienu ... un Atlantīdas sala pazuda jūras dzīlēs."

Platons

(427.-347. g. pirms Kristus)

Vulkāna izvirdums turpinājās dienu un nakti, zeme sašķēlās, no simtiem kilometru tālajām Vidusjūras salām - Minosas un Krētas - Tirai tuvojās milzīgi cunami viļņi. Viļņi iznīcināja pilsētas, tempļus un pilis, apglabājot zem sevis visu mīnoja kultūru.

Vai ir eksistējis pērtiķu kontinents?

Daudzi 19. gadsimta zoologi uzskatīja, ka Lemūrijas kontinents tiešām ir eksistējis. Savu nosaukumu tas ieguvis no primātu kārtas pārstāvjiem - lemūriem, kuri ir sastopami tikai Indijas okeāna piekrastē un Madagas-karas salā.

Zinātnieki ir secinājuši, ka, iespējams, Indiju un Madagaskaras salu ir savienojis zemes šaurums. Ja tā nebūtu, tad mazie lemūri nekādi nespētu šķērsot milzīgo ūdens platību.

Elēna Blavatska, "Teosofiskās sabiedrības" dibinātāja, uzrakstījusi grāmatu "Slepenā mācība". Šajā

grāmatā autore piemin lemūrus un raksta, ka ziņas par tiem tika saņemtas no Tibetas mūkiem.

Lemūriju apdzīvoja milzu pērtiķi, kuri brīvi sazinājās ar telepātijas palīdzību. Lemūrija pastāvēja vairāk nekā pirms 40 miljoniem gadu.

Vai Mu kontinentā bija paradFze?

"Ēdenes dārzi neatradās Āzijā, bet gan kontinentā, kuru vēlāk pārņēma Klusā okeāna ūdeņi. Bībeles stāsts... nerod savu sākumu no Nīlas vai Eifratas tautām, bet gan no jūrā nogrimušā Mu kontinenta - īstā cilvēces šūpuļa" - ar šādiem vārdiem savu 1926. gadā izdoto grāmatu "The Lost Continent" ("Pazudušais kontinents") sāka angļu zinātnieks Džeimss Čērčvords. Atbalstot Čērčvordu, liela daļa novadpētnieku un ģeogrāfu nonāca šīs grāmatas ietekmē. Līdz laikam, kad kontinents nogrima okeānā, to apdzīvoja aptuveni 64 miljoni iedzīvotāju. Mu iedzīvotāji tika iedalīti 10 šķirās, kuras pārvaldīja pavēlnieks Ra Mu. Kontinentu klāja sulīgi zaļas pļavas un auglīgi lauki. Bagāta bija ari dzīvnieku valsts, sākot no kolibri un beidzot ar ziloni, turklāt tajā nebija plēsīgu dzīvnieku.

Čērčvords, bet vēl pirms viņa francūzis šarls Et-jēns de Brosīrs de Burbors Meksikā pētīja senos maiju rakstus, tā saucamās "Nakaala" plāksnītes. Tās tika ar grūtībām atšifrētas. Izdevās noskaidrot, ka maiji ir Mu kontinenta dabas katastrofu pārdzīvojušo iedzīvotāju pēcteči.

Franču arheologam Ogistam le Plonžonī, pētot slavenos sienu rakstus maiju pilsētas Čičenicas drupās, izdevās izlasīt šādu tekstu: "... kad pazuda kontinents,

karalienei izdevās izglābties. Kopa ar savu galmu viņa devās pāri jūrai uz Ēģipti, iegūstot tur jaunu dzimteni -Izidu."

Vai paradīze ir bijusi ziemeļos?

Nostāsts par Atlandu pastāvēja vēl pirms leģendas par lemūriem. Jau vairāk nekā simt gadus cilvēki nespēj aizmirst noslēpumaino kontinentu - pusapaļas formas zemi, kura atradusies ziemeļaustrumos no Lielbritānijas. Klimats acīmredzot tur bijis subtropisks, bet iedzīvotāji - stipri un bagāti. Iespējams, ka viņi ir pārvaldījuši zemes apgabalus gan Eiropā, gan Āfrikā. Runā, ka Anglija bijusi atlandu kolonija, kurā tikuši izmitināti noziedznieki. Tie ir sūtīti gan no Atlandas, gan no tās kolonijām. Visticamāk, kontinents nogrimis 2193. gadā pirms Kristus kosmiskas katastrofas rezultātā. Tā vismaz var secināt no franču zinātnieka Skrjūtona grāmatas, kura tika izdota 1871. gadā. Grāmatā ir ziņas par katastrofu pārdzīvojušiem Atlandas iedzīvotājiem. Skrjūtons it kā ar izglābušos atlandu pēcteču dzimtas vecākā atļauju izdeva viņu grāmatu "Orea - Linda" un deva tai savu nosaukumu "The Other Atlantis" ("Cita Atlantīda").

Kurš atklāja Jupiteru?

Kad 1610. gada 7. janvārī Galileo Galilejs ar jaunā teleskopa palīdzību atklāja četrus Jupitera pavadoņus, tas satrauca kristīgās un pasaulīgās autoritātes. Viņi negribēja tam ticēt un apgalvoja, ka Galilejs ir nonācis optiskā apmāna varā. Bet zinātniekam bija taisnība. Taču

tad nevienam nebija ne jausmas, ka jau ilgi pirms Galileja dažas tautas zināja daudz vairāk par Visumu, kaut ari tām nebija teleskopu un tās neprata ne lasīt, ne rakstīt.

Ko zināja pigmeji?

18 mēnešus francūzis Pjērs Ojē nodzīvoja Centrālāfri-kas Itūrī mežos starp pigmejiem un kļuva par viņu tautas cienījamu biedru. Viņu pārsteidza tas, ka pigmeji, kuri nesaskaras ar civilizāciju, sauc Satumu par "Bibi Tiba Abutsuja ani" - deviņu mēnešu zvaigzni. Taču "devītais mēness" ir pavisam sīks ("tikai" 200 kilometri diametrā) un tika atklāts tikai 1966. gadā. Ojē raksta:

"Es neesmu saticis nevienu no bandiem vai sudāņiem, kurš uzskatītu, ka Satumam ir mazāk nekā "deviņi mēneši". Man nav saprotams, kā viņi to zina."

Ko dogoni zināja par Sīriusu?

No 1946. līdz 1950. gadam franču zinātnieki Marsels Griolē un Žermēns Deterlēns dzīvoja starp dogoniem -četrām radniecīgām Dienvidsahāras afrikāņu ciltīm. Zinātnieki apguva dogonu gadsimtu tradīcijas un zināšanas tādā līmenī, ka drīz dogoni viņus atzina par saviem ciltsbrāļiem. Nav pilnīgi nekādu šaubu, ka zinātnieku informācija ir patiesa.

Daudzus gadsimtus dogoni pielūdza Sīriusu -vienu no spožākajām Visuma zvaigznēm. Patiesību sakot, Sīriuss ir dubultzvaigzne: Sīriuss "A" ir viegli ievērojams zvaigņotajās debesīs, tā pavadonis Sīriuss "B" -"baltais punduris" - nav redzams ar neapbruņotu aci.

1862. gadā to atklāja amerikānis Olvins Klārks. 1970. gadā Sīriusu izdevās nofotografēt.

Dogoni zināja par "pundurīša" eksistenci. Viņiem bija zināms, ka tas ir balts un ka tas ir "vissmagākais akmens, kura masa ir smagāka par dzelzi". Tiešām, Sīriusa "B" viens kubikmetrs sver vairāk nekā 20 tūkstošus tonnu. Dogonu apraksts ir diezgan precīzs.

Turklāt dogoni zināja, ka vienu reizi 50 gados šī pundurzvaigzne pa eliptisko orbītu apdzen galveno zvaigzni. Viņi pat zināja Sīriusa "A" stāvokli šajā orbītā. "Necivilizētie" tuksneša iedzīvotāji bija labi informēti arī par citām Visuma daļām. Piemēram, dogoni zināja, ka Zeme ir apaļa un griežas apkārt savai asij, bet Piena Ceļš ir mirdzoša spirālveida josla. Zinātne to apstiprināja tikai 20. gadsimtā! Dogoni spēja atklāt Saturna gredzenus, lai gan tos nav iespējams ieraudzīt ar neapbruņotu aci. Viņiem bija zināmi arī četri Jupitera pavadoņi.

Dogoni tic, ka pamatu mūsdienu Persijas līča civilizācijai ir likušas būtnes no Sīriusa. Tieši no tām ir radušās pirmās četras ciltis. Babiloniešu, ēģiptiešu un grieķu leģendu pamatā ir atnācēju zināšanas un pieredze. Dogoni atnācējus sauc par "nommosami". Šīs būtnes esot amfībijas, kuras ieradušās šķirstveida laivās.

Vai zvaigznes ir dievības?

Jaunzēlandē dzīvojošie maori pielūdz zvaigznes. Viņi dod tām nosaukumus un sastāda zvaigžņu kartes, pēc kurām orientējas, ceļojot uz Polinēzijas salu grupām. Planētu pavadoņus viņi sauc par "paparu", turklāt

maori zina, ka "paparu" riņķo apkārt planētām. Maori leģendās nav minēts, vai "paparu" *r arī Saturnam vai Jupiteram. Turklāt šos pavadoņus nav iespējams ieraudzīt ar neapbruņotu aci.

Ko Gulivers zināja par Marsu?

Zinātne tā ari nav atminējusi, kā Džonatans Svifts zinājis par abiem Marsa pavadoņiem, kurus aprakstījis savā grāmatā "Gulivera ceļojumi". Grāmata tika izdota 1726. gadā. Tikai 1877. gadā ar jaunā teleskopa palīdzību zinātnieki spēja apstiprināt Svifta sniegto Marsa un tā divu pavadoņu aprakstu. Planētas pavadoņi riņķo ap to ar attālumu, kas līdzinās 3 līdz 5 Marsa diametra apmēriem. Tuvākajam pavadonim -Fobosam - pilna apļa veikšanai ir nepieciešamas 10 stundas, bet tālākajam - Deimosam - 21,5 stundas.

Kā Sviftam bija zināmi Marsa pavadoņi un to īpašības? Neviens līdz šim nav spējis atbildēt uz šo jautājumu.

Dž. Svifts (1667-1745)

Kurš ir uzcēlis Stonhendžu?

Bez šaubām, viena no milzīgākajām un noslēpumainākajām celtnēm pasaulē ir varenie akmens bloku stabi, kuri atrodas Stonhendžā (Viltšīrā, Anglijas grāfistē, uz ziemeļiem no Solsberi). Iespējams, ka Stonhendžas akmens stabi ir kulta pieminekļi, kurus izmantojuši senie astronomi. Pēc zinātnieku domām, šie akmens stabi tika izveidoti aptuveni 1860. gadā pirms Kristus. To celtniecība tika piedēvēta gan ķeltiem, kuri pirmie 6. gadsimtā pirms Kristus pārcēlās uz Angliju, gan arī romiešiem. Vēl šodien nav zināma tauta, kura ir uzcēlusi Stonhendžas gigantiskos stabus. Viens ir skaidrs - to celtnieki neprata ne lasīt, ne rakstīt. Taču kā viņi spēja nogādāt milzīgos akmens blokus no aptuveni 200 kilometrus tālajiem Velsas kalniem uz celtniecības vietu, ja akmens bloku svars pārsniedza 4,5 tonnas? Šos akmeņus sauca par "gaišziliem". Akmens stabu lielums

ir precīzi aprēķināts gan ģeometriski, gan pēc astronomiskā parauga, turklāt tie atgādina (apmēram 600) citas līdzīgas celtnes Eiropā. 1967.gadā doktors Aleksandrs Toms, Oksfordas universitātes tehnoloģiju zinātņu profesors, noteica, ka savā būtībā visām celtnēm ir viena mērvienība - megalītiskais jards (2,72 pēdas). Visi akmens stabu apļi balstās uz ģeometriskiem aprēķiniem, kuros izmantoti taisnleņķa trijstūri. "Oficiāli" tikai tūkstoš gadu pēc grieķu matemātiķa Pitagora teorēmas parādīšanās tika rasts šis atklājums. Astronomu uzmanību jau sen piesaistīja noslēpumainās celtnes - mega-līti. To pierāda kalnos atrastie attēli, plāni un uzmetumi uz klinšu sienām. Iespējams, ka ar megalītisko celtņu palīdzību varēja novērot vasaras un ziemas saulgriežus, kā arī sekot zvaigžņu kustībai. Tādējādi kļūst skaidrs, kā senajiem cilvēkiem bija zināmas "mazās Mēness pieturas", kuras bija pamatojums pavadoņa elipses formas orbītai. "Pieturas" tika uztvertas tikai pēc 18 gadiem. Angļu astronoms sers Freds Hails jokoja par seno iedzīvotāju sasniegumiem: "Viņiem vajadzēja būt Ņūtoniem vai vismaz Einšteiniem." Jūlijs Cēzars, apmeklējot Stonhendžu romiešu valdīšanas laikā Britānijā, ziņoja Romai: "Priesteriem bija jāizpēta milzum daudz versiju un tam jāpatērē vairāk nekā 20 savas dzīves gadi. Divu iemeslu dēļ viņu zināšanas nav iespējams iegūt no rakstu avotiem: pirmkārt, viņi sargāja savus noslēpumus, otrkārt, rosinot mācekļos interesi par zināšanām, priesteri vadījās pēc atmiņas, nevis rakstiem."

Visticamāk, šīs zināšanas laika gaitā izzuda pavisam.

Kā transportēja milzīgos akmens blokus?

Eiropā ir zināmi vairāk nekā 600 megalīti vai menhīri. Lielākoties tie sasniedza milzīgus izmērus. Gigantiskais menhīrs "Briz" Bretaņas ziemeļdaļā Francijā ir 50 metrus augsts un sver aptuveni 340 tonnas. Senatnē tas stipri cieta zemestrīces rezultātā un sadalījās četrās daļās. Bet tuvumā esošajā Kamakā izveidojās akmens grēda, kura slējās līdz horizontam un sastāvēja no vairāk nekā 3 tūkstošiem akmeņu. Kā tad tika transportēti šie milzīgie akmens bluķi? Daži zinātnieki uzskata, ka to pārvietošana bija iespējama tikai pa gaisu. Mūsdienu zinātne nespēj izprast Šo fenomenu.

Vai tie ir akmens laikmeta bluķi?

Megalīti un kromlehi - cilvēces senākās apļveida formā būvētās milzīgās akmens celtnes - galvenokārt ir sastopamas Atlantijas okeāna Eiropas piekrastē. Arheologiem, bez šaubām, tās paliek kā pašas noslēpumainākās un mīklainākās. Nevienam nav zināms, kurš ir veidojis šīs akmens celtnes. Var tikai izvirzīt pieņēmumus, kādam nolūkam tās ir celtas.

Vai šie attēli ir dievu zīme?

.

Zīmējumi uz klintīm Naskā (Peru)

Milzīgas, klinšu zīmējumiem klātas platības Naskā (Peru) ir pašas belākās pasaulē. Pirmie šos zīmējumus atklāja lidotāji 1939. gadā. Zīmējumu platība ir gandrīz 50 kilometrus gara un 15 kilometrus plata. No debesīm klinšu gleznojumus bija iespējams vērot tikai pie

īpaša apgaismojuma. Naskā esošajām "gleznām" ir vairāk nekā 2 tūkstoši gadu. Uz tām ir attēloti stilizēti ziedu un augu zīmējumi, kā arī ķirzakas, zirnekļi un kondori. Zīmējumus var ieraudzīt tikai 122 metru augstumā virs jūras līmeņa. Mēģinot nolaisties zemāk, vairs nekas nav redzams. Brīnišķīgo gleznu galeriju var pamanīt arī no kosmiskā pavadoņa, kas riņķo 920 kilometru attālumā no Zemes. Vēl mūsdienās klinšu zīmes

pieskaita pie pasaules brīnumiem, to nozīme un pielietojums nav zināmi. Astronome doktore Marija Raihe šo mīklu ir pētījusi 40 gadus. Viņa uzskata, ka šāds milzīgs "attēlu audekls" uz klinšu sienām ir kalpojis astronomiskiem mērķiem. Citi zinātnieki zīmējumus skaidro kā "dieviem veltītas zīmes", kuras Peru iedzīvotāji izveidojuši, lai pievērstu atnācēju no Visuma uzmanību.

1972. gadā angļu astronoms Džeralds Havkins no lidmašīnas nofotografēja visus Naskas klinšu zīmējumus metru pa metram, taču tā arī neatrada to astronomiskās nozīmes pierādījumus. Havkins konstatēja: "Zīmējumi ir izpildīti ar tik precīzām līnjām, ka tas nebūtu iespējams pat ar mūsdienu instrumentiem. Precīzas, taisnas, gareniskas līnijas stiepjas daudzu kilometru garumā.. .Bet šķērslīnijas it kā apvijas apkārt kalniem."

Doktore Marija Raihe piebilst: "Iespējams, Peru iedzīvotājiem bija viņu zināšanām atbilstoši materiāli un ierīces, taču mums tie nav zināmi.Visticamāk, ka spāņu iekarotāji tos uzskatīja par dārgumu īpašniekiem."

Raihe pierāda, ka Naskas zīmējumi ir piedēvējami citplanētiešiem. "Lai spētu radīt šādus attēlus, ir nepieciešams iemācīties lidot."

Mākslīgie akmens kalni

No 35 zināmajām piramīdām viena no noslēpumainākajām ir Heopsa piramīda. Aptuveni 2570. gadā pirms Kristus izveidotā celtne joprojām ir neatminama noslēpuma apvīta. Ilgu laiku piramīda kalpoja kā faraona Heopsa un viņa sievas atdusas vieta. 820. gadā piramī-das otrajā kamerā, kurā vajadzēja atrasties Heopsa un 18

viņa sievas mūmijām, iekļuva jaunais kalifs Mamuns. Taču telpa izrādījās tukša. Tur nebija ne kapavietu, ne arī kādas norādes par to esamību. Netika atrastas arī pēdas, kas liecinātu par kapuvietu aplaupīšanu.

Bet, ja tās nav kapenes, tad kādam mērķim tika celtas piramīdas?

Ēģiptieši ir bijuši lieliski astronomi. Pēdējā laikā ir radies priekšstats, ka Heopsa piramīda ir bijusi astronomu observatorija, jo ieejas un izejas no tajā esošajām telpām izkārtotas tā, ka no tām varēja novērot lielākās zvaigžņu kopas.

Turklāt daudzi zinātnieki uzskatīja, ka piramīdām ir bijusi daudz lielāka nozīme. Piemēram, franču matemātiķis Fransuā Žomārs apgalvoja, ka piramīdu celtnieki ir vēlējušies iemūžināt savas noslēpumainās

un milzīgās akmens sistēmas, jo vairs nekur pasaulē nav sastopami to analogi. Angļu matemātiķis Čārlzs Smaits izvirzīja teoriju, ka piramīdas pamata plāksnes garums attiecībā pret plākšņu platumu un to summa veido skaitli 365 - dienu skaitu gadā. Piramīda atspoguļo ne tikai svarīgākos pagātnes, bet arī nākotnes notikumus.

Vai piramīdas izstaro enerģiju ?

Apgalvojumi, ka piramīdas izstarojot kādu noslēpumainu pagātnes enerģiju, savu atdzimšanu guva 30. gados. Kāds franču pētnieks pierādīja, ka, ievietojot piramīdās mirušus dzīvniekus, tie nesadalījās, bet iebalzamējās. Pēc mediķu domām, uguns piramīdās iedegas daudz ātrāk un efektīvāk nekā citās telpās.

Neparastu atklājumu veica kāds čehu inženieris . 50. gados viņš atklāja, ka neasa skuvekļa asmens kļūst asāks, ja to novieto piramīdas ziemeļu sienas labajā stūrī. Viņš uzbūvēja Prāgā pēc izmēriem līdzīgu Heopsa piramīdas modeli un veica tajā eksperimentus ar skuvekļu asmeņiem. Tie bija veiksmīgi: asmeņi kļuva asāki un vairāk nenotrulinājās. Zinātnieks patentēja savu atklājumu Parīzes patentu birojā.

Kādam nolūkam bija vajadzīgs dators?

1900. gadā Lieldienu laikā starp Krētas un Kitiras salām tika uziets grieķu kuģis, kurš nogrimis pēdējā gadsimtā pirms Kristus. Uz kuģa tika atrastas nenovērtējamas grieķu statujas un izrūsējis zobratu mehānisms, kura

pielietojumu vēl nav izdevies noteikt. Atradums kļuva par gadsimta sensāciju. Doktors Sols Praiss, Jēl&s universitātes vēstures profesors, sešus gadus pētīja šo noslēpumaino mehānismu. "Šis atradums," viņš teica, "ir vienīgais savā ziņā. Nekas līdzīgs pasaulē neeksistē."

Iespējams, ka runa bija par datoru, kas radīts vēl pirms Kristus. Vairāk nekā četrdesmit zobrati, deviņas kustīgas skalas, trīs asis un platīna pamats - samērā sarežģītais mehānisms, kas izgudrots divus gadu tūkstošus pirms Kristus, ir darbojies pilnīgi precīzi. Kam tas bija domāts? Bez šaubām, tas tika izmantots astronomiskiem aprēķiniem. Pēc profesora Praisa domām, diez vai ir pieļaujamas citas mehānisma funkcijas, galvenokārt jau tāpēc, ka senie grieķi neizrādīja interesi par eksperimentālo zinātni.

Pirmo reizi līdzīgi, taču ļoti primitīvi zobratu mehānismi tika izmantoti ap 1575. gadu Eiropā izgatavotos pulksteņos.

Vai piramīdās tika izmantota elektrība?

Arheologi ilgi ir lauzījuši galvas, kā bez mākslinieciskām iemaņām ēģiptiešiem ir izdevies attēlot uz piramīdu sienām zīmējumus un reljefus. Turklāt netika atrasti arī lāpu sodrēji. Šī mīkla vēl joprojām nav atminēta. Vienīgais atminējums, iespējams, ir tāds, ka senajām tautām jau bija pazīstama elektrība. Visticamāk, viņi izmantoja kabatas baterijas, kuras mūsdienās tiek plaši lietotas. 1936. gadā izrakumu laikā Bagdādes tuvumā tika atrasti vairāk nekā divus tūkstošus gadu veci vara cilindros ievietoti un dzelzs stīpām apstīpoti māla trauki, šie piederumi tika atjaunoti Hildesheimas

izstādei Vācijā. Cilindru piepildīja ar vīna esenci - un radās vienu voltu stipra strāva. Denderā (790 kilometrus uz ziemeļiem no Luksoras) noslēpumainā ēģiptiešu tempļa kapličā uz reljefa bija attēlota precīza elektriskās spuldzītes kopija. Ņemot to par paraugu, austriešu inženieris Valters Hams izgatavoja precīzu 40 centimetrus garu lokveida lampai līdzīgu modeli ar stikla korpusu. Tā diametrs platākajā daļā bija 12 centimetri. Lampas cokolu piesūcināja ar darvu un tajā nostiprināja platīna elektrodu, otru elektrodu novirzīja sāņus. Caur tiem izlaida strāvu - un iedegās visīstākā senā tempļa lampa.

Cik vecs ir kristāla galvaskauss?

Noslēpumainais kristāla galvaskauss tika atrasts 1927. gadā pašreizējā Belizā. Jau dažus mēnešus pēc galvaskausa atrašanas tas ieguva nosaukumu "Ļaunuma galvaskauss". Liela daļa neizskaidrojumu nāves gadījumu ir saistīti tieši ar to. Zinātniekam, kurš atrada galvaskausu, sākās halucinācijas. Viņam šķita, ka viņš ir atgriezies maiju laikmetā. Trīspadsmit centimetrus augstais un 5 kilogramus smagais galvaskauss no kalnu kristāla gabaliņiem tūkstoš gadus atradās vecā maiju templī. Pamata prizmas un ar roku slīpētās acu lēcas it kā no iekšienes izstaro noslēpumainu, apžilbinošu gaismu. Galvaskausa un tā iekšējās struktūras izpēte liecināja, ka tam ir vismaz tūkstoš gadu. Lai izveidotu šādu galvaskausu, bija nepieciešama mūsdienu optikas tehnika un neiedomājama tēlniecības meistarība. Pēc zinātnieku domām, šim darbam būtu nepieciešams aptuveni septiņi miljoni darba stundu. Zinātnieks un restaurētājs Franks Dorlands izvirzīja pieņēmumu, ka,

visticamāk, šis priekšmets ir parādījies "no citas pasaules". Dorlands rakstīja: "šim galvaskausam piemīt noteikti, smadzenēm raksturīgi refleksi, katrā ziņā tas uztver mums nezināmus trokšņus un jūt smaržas."

Ko slēpj sfinksas?

Faraoni uzskatīja, ka sfinksas jau "no laika gala" ir atradušās Gīzas ielejā. Taču Eiropas Ēģiptes kultūras pētnieki noteica sfinksu celtniecības laiku - tas bija faraona Hefrena valdīšanas laiks (2520. - 2494. g. pirms Kristus). Viņš Gīzas ielejā uzcēla piramīdu, kas pēc lieluma

bija otrā (aiz Heopsa piramīdas). Tā pievienojās sfinksu figūrām, bet tika uzcelta citā laika periodā. Gigantiskā sfinksa sešstāvu mājas augstumā un 73 metru garumā ir daudz vecāka par piramīdām. Šīs sfinksas vecumu nav iespējams noteikt pēc radiokarbonāta analīzes metodes, jo tā ir izkalta no dabiskas klints, kas nepakļaujas ūdens iedarbībai un spēja pretoties pašiem lielākajiem paisumiem, lai gan kopš Hefrena valdīšanas laika paisumi vairāk nekā tūkstoš gadu neaizsniedza sfinksu. Saskaņā ar erozijas teoriju Ēģiptes pētnieki balstās uz to, ka pirms piramīdu būvētājiem šajos apvidos ir dzīvojuši tikai pirmatnējie akmens laikmeta cilvēki. Ģeologi sfinksas būvēšanas laiku attiecina aptuveni uz 10500. gadu pirms Kristus.

Grieķu filozofs Platons atzina Gīzas celtnes kā augsti attīstītas, "vareno plūdu" laikā bojā gājušas tautas pēdējos vērienīgos sasniegumus. No Platona un citiem avotiem tie ir saglabājuši "dokumentu pilnību", runās un ziņojumos ir sakopotas nekad neesošo civilizāciju zināšanas. Platons tās ir nosaucis par "Atlantī-das" civilizācijām, kuras ir pārdzīvojušas sava kontinenta bojāeju un spējušas Ēģiptē rast jaunu dzimteni.

1991. gadā amerikāņu ekspedīcijas laikā seismo-grāfisko mērījumu gaitā zem sfinksas labās ķepas tika atrasta taisnstūrveida ala. Taču Ēģiptes valdība nedeva atļauju tās izpētei. 1997. gadā jauna zinātnieku grupa otru reizi lūdza iespēju alas izpētei. Taču valdība aizbildinājās ar to, ka atrastā telpa "nevar tikt atklāta... jo nevienam nav zināms, kas tajā atrodas". "Bet ar laiku," tā paziņoja, "mēs to atklāsim..."

Mums ir zināms tikai viens: ēģiptieši sfinksu ir izveidojuši vairāku tūkstošu gadu laikā.

PAZUDUŠIE

Kur viņi pazuda?

Mūsu brīnumainajā pasaulē visos laikos ir pazuduši cilvēki, lidmašīnas, kuģi un veseli ciemati. Kur tie palika? Vai tas ir saistīts ar bēdīgi izdaudzināto Bermudu trijstūri, melno trijstūri Āzijā vai ar pēkšņi izgaisušajiem spoku kuģiem ?

Tās ir cilvēku grupas, lielākoties kareivji, kuri ir kaut kur devušies un neatgriezušies... Viņu pēdas neviens nav atradis. Iespējams, visus šos gadījumus nekad neizdosies izskaidrot.

Kur palika IX leģions?

118. gadā IX romiešu leģionam, kaujās rūdītai apakšvienībai, vajadzēja apspiest Ibērijas pussalā izcēlušos sacelšanos, kad karaliskā burukuģa komanda kapteiņa Arviragusa vadībā sacēlās pret romiešu kundzību. Leģions bija speciāli apmācīts apspiest sacelšanos. Šī izlases apakšvienība ieradās dumpja apgabalā, bet Romā tā neatgriezās. 6 tūkstoši kareivju un viņu pajūgi pazuda uz visiem laikiem. Mūsu laikmeta arheologi ir veltīgi meklējuši kaut kādas norādes par IX leģiona likteni.

Netika atrasti ne zobeni, ne vairogi, ne karogi. Arī tā-laika romiešu mēģinājumi atrast "nelaimīgo devīto" leģionu, kā šis bataljons tika nodēvēts romiešu avotos, izrādījās nesekmīgi. Marka Aurēlija laikā IX leģions vairs pierakstos netika minēts. Viņa vietā stājās leģions "Victrix". Dumpinieki neieguva izlases apakšvienības atbalstu, bet tādēļ viņi nekļuva nelaimīgāki.

Kur pazuda Norfolkas pulks?

1915.gada kauja Gallipoli pussalā maksāja dzīvību vairāk nekā tūkstoš cilvēkiem. 266 kareivji vienkārši pazuda bez pēdām. Šis ārkārtējais notikums lika komandierim ģenerālim seram Hamiltonam nosūtīt detalizētu >7 j ziņojumu britu kara ministram lordam Kičneram.

Simtiem kareivju redzēja, kā virsleitnants Bauhemps ar daļu no sava bataljona, kas arī bija Norfolkas pulka sastāvā, nozuda mākonī, kas bija nolaidies pār uzkalnu. 16 oficieri un 250 kareivji no tā nekad vairs neiznāca. Neviens no viņiem vairs nekad netika redzēts. Netika pat atrasta neviena mundiera poga vai sprādze.

1919. gadā pēc turku kapitulācijas angļi pieprasīja, pēc viņu domām, gūstā saņemto kareivju atbrīvošanu. Taču osmaņu valdība šo prasību nevarēja izpildīt. Tā vispār neko nezināja par pazudušajiem kareivjiem. Joprojām pazudušo liktenis nav zināms.

Kas notika ar dirižabli L-8?

1942. gada 18. augustā dirižablis L-8 uzsāka lidojumu no Sanfrancisko. Leitnantam D. Kodijam un kadetam Čārlzam E. Adamsam piekrastē vajadzēja veikt ienaidnieka zemūdeņu meklēšanu. Patruļas kuteri un vairāku skuteru ekipāžas novēroja, kā dirižablis uz kādu laiku nozuda debesis, bet tad atkal parādījās.

Lidostas kontroltornis mēģināja sazināties ar abiem pilotiem, bet viss bija veltīgi. Dirižablis L-8 neatsaucās. Tas iegrima vienīgajā zilajās debesīs esošajā pelēkajā mākonī. Kad mākonis izklīda, bija pazuda arī dirižablis.

Pēc divām stundām dirižabli L-8 atrada pludmalē pilnīgi neskartu, bet abi jūras karaspēka oficieri bija pazuduši. Izpletņi bija palikuši uz borta. Radiokanāls strādāja nevainojami, aizdedze atbilda normas robežām, gāzes sviras bija daļēji atvērtas. Uz borta nekas nebija sabojāts, trūka tikai abu pilotu. Lai ari cik ilgi viņus meklēja, tomēr neatrada.

Kas tie bija par mākoņiem?

Ar mākoņiem ir saistīts daudz neizskaidrojamāks fenomena apraksts. 1952. gada martā amerikāņu gaisa pulka komandieris D. Baldvins izlidoja izlūkgājienā gar korejiešu robežu. Biedru acu priekšā viņa lidmašīna iegrima tumši pelēkā mākonī un tur arī palika. Viņu neviens vairāk neredzēja.

1930. gada 10. jūlijā Frederiks Dirks pavadīja piecus darbabiedrus, kuri ar lidmašīnu atgriezās no Kor-puskristi (ASV, Teksasas štats) uz savu dzimto Kanzasu. "Praktiski skaidrās debesīs," stāstīja Dirks, "es ieraudzīju vienu mazu, melnu, blīvu mākonīti, kurš debesīs izskatījās kā svešķermenis. Lidmašīna tajā iegrima un eksplodēja. Tās atlūzas nokrita uz zemes piecu jūdžu attālumā no notikuma vietas." Rūpīga izmeklēšana tā arī nenoskaidroja katastrofas iemeslus.

Kur bija kaprālis Valdess?

Mēdz būt arī tā, ka pazuduši cilvēki atkal pēkšņi parādās, bet viņi neko neatceras par notikušo. 1977. gada 25. aprīlī Čīles kaprālis Armando Valdess pēkšņi izgaisa septiņu kareivju acu priekšā. Pēc 15 minūtēm kaprālis atkal atradās apakšvienībā, bet viņam nebija ne jausmas par to, kas ar viņu bija noticis. Tikai kaprāļa rokas-pulksteņa kalendārs rādīja, ka viņam pa šo laiku ir pagājušas piecas dienas. Un Valdesam bija izaugusi "piecu dienu" gara bārda!

Kā viņš varēja

tik īsā laikā atgriezties Meksikā?

1653. gada 24. oktobri Manilā (tajā laikā Filipīnu - spāņu kolonijas galvaspilsētā) spāņu kareivis Huans Ortega stāvēja sardzē. Tajā naktī viņš bez pēdām pazuda. Nakts laikā viņš veica 9 tūkstošus jūdžu un atkal atgriezās Meksikā. Vadoties pēc spāņu oficiālā armijas ziņojuma, Ortegam uzreiz vajadzēja piespriest nāvessodu, jo uzskatīja, ka viņš visu ir samelojis. Taču tiesa izrādījās pielaidīgāka un ļoti ilgi pieņēma savu lēmumu - līdz pat spāņu gubernatora nāvei Filipīnās, kurš tiešām nomira drīz pēc kareivja pazušanas. Meksikā ziņojums par to tika saņemts tikai pēc trim mēnešiem. Kara tiesa apžēloja Ortegu. Viņš varēja tikai priecāties, taču šis prieks nebija ilgs, jo inkvizīcija apsūdzēja Ortegu par buršanu un viņš tika sodīts ar nāvi.

Kā cilvēki varēja pazust lidojuma laikā?

Cilvēki noslēpumaini pazūd ne tikai uz zemes, bet arī gaisā. Piemēram, miljardieris Alfrēds Lovenšteins bija viens no šiem cilvēkiem, kurš izgaisa lidojuma laikā. 1928. gada 4. jūlijā viņš izlidoja ar trīsmotoru lidmašīnu no Kreidonas (grāfiste ziemeļos no Londonas) uz Briseli. Virs Lamanša miljardieris iegāja tualetē un no tās neatgriezās. Pēc kāda laika stjuarts attaisīja no iekšpuses aizslēgtās durvis, bet tualetē nevienu neatrada.

Speciāla šī gadījuma izmeklēšanas komisija nonāca pie slēdziena, ka miljardieris ir sajaucis lidmašīnas kabīnes durvis ar tām, kuras veda uz tualeti. Bet tas nav

iespējams. Lai lidojuma laikā varētu attaisīt lidmašīnas kabīnes durvis, nepieciešams vairāku spēcīgu vīriešu spēks. Lovenšteina pazušana tā arī ir palikusi mīkla.

Līdzīgi notika ari ar biznesmeni no Kionakas (ASV, Ilinoisas štats) Džeraldu Potteru. 1968. gadā viņš kopā ar savu sievu lidoja uz Lionas kluba sanāksmi Teksasā. Ejot uz tualeti, Potters vēl pārmija pāris vārdu ar Lionas kluba prezidentu no Otavas. Tad viņš ieslēdzās tualetē. Pēc pāris minūtēm lidmašīna iekļuva "gaisa bedrēs" un tika stipri kratīta. Piecdesmit piecus gadus vecais biznesmenis bija pazudis. Šo mīklaino gadījumu neviens tā arī nekad nav spējis izskaidrot.

Kā varēja pazust ciemats?

Ciematu iedzīvotāji ir pametuši savu dzīvesvietu, ja zeme vairs nav nodrošinājusi iztiku, kā arī izžuvušu ūdens avotu dēļ. Taču nereti aborigēni pazuda no savām dzīvesvietām ne jau zemes neauglības dēļ, bet citu samērā noslēpumainu apstākļu ietekmē.

Kalnracis Džo Labels bieži atradās Ziemeļkanādā, kur viņš strādāja eskimosu ciemata tuvumā 300 kilometru attālumā no Čērčilas pilsētas.

Kad 1930. gada novembri viņš aizgāja uz ciematu, tad ieraudzīja, ka viss tur bija izmainījies. Viņš neredzēja ne cilvēkus, ne suņus. Visapkārt valdīja spokains klusums. Izskatījās tā, ka iedzīvotāji būtu atstājuši ciematu dažās minūtēs. Katli uz uguns bija pilni ar ēdienu. Dažās būdiņās kalnracis atrada apģērba gabalus, kuros bija iedurtas adatas, it kā kāds tos būtu sācis lāpīt. Nebija nekādu cīņas pēdu. Jūras malā šūpojās kaijaki. Viņu pārsteidza tas, ka suņi, lai arī bija piesieti, nebija nomiruši badā. Eskimosu šautenes pielādētas stāvēja

pieslietas pie sienām. Taču viņi nekad nepameta ciematu bez ieročiem un suņiem.

Labels to paziņoja Kanādas policijas pārvaldei. Pēc tam "sarkanie mundieri" rūpīgi izmeklēja noslēpumaino gadījumu. Bet policisti, kuri pārmeklēja ciemata apkārtni, tā arī neko nekonstatēja. Kilometra garumā tika aplūkots katrs metrs, bet nekas tomēr netika atrasts. Meklēšanu beidza tikai pēc nedēļas. Eskimosu pazušana komisijas aktos fiksēta kā neizskaidrojama parādība.

Kur palika ciema iedzīvotāji?

Pats dīvainākais paziņojums par ciema pazušanu mūs aizved uz 1585.gadu. Šis gadījums tiek apspriests atkal un atkal, taču neviens tā arī nav spējis to izskaidrot. Sers Valters Reilijs kopā ar angļu kolonistiem Ranokas salā (pašreiz Ziemeļkarolīnas štats) izveidoja ciemu. Pateicoties bagātīgajai dabai, tas sāka ātri attīstīties. Zeme bija auglīga un jau drīz deva pirmās ražas. Tad sers Reilijs devās uz Eiropu, lai iegādātos sēklas nākamajiem sējumiem, iepirktu nepieciešamo inventāru un atvestu sev līdzi jaunus ieceļotājus. Kad viņš atgriezās, tad ieraudzīja, ka ciems ir kā izmiris. Cirvji vēl joprojām atradās līdzās kokiem, kurus grasījās aptēst. Drēbes lādēs un skapjos izrādījās neskartas. Nekas neliecināja par cīņas pēdām vai steidzamu iedzīvotāju aizbraukšanu. Nekur nebija redzami arī mājdzīvnieki, šis gadījums joprojām ir palicis neizskaidrots.

Kas notika ar "Mariju Selestu"?

Divmastu kuģis "Amazone" jau sen tika uzskatīts par nolādētu. Miruši bija trīs tā īpašnieki. Vienreiz kuģis uzskrēja rifam, otrreiz iestrēga slūžās, bet piestātnē gandrīz pilnīgi nodega. Kad beigu beigās uz "Amazones" atteicās dienēt matroži, jaunais īpašnieks pārdēvēja kuģi par "Mariju Selestu". Ar šādu nosaukumu tas kļuva pazīstams visā pasaulē.

1872. gada 7. decembrī "Dei Gratia" komanda Atlantijā satika "Mariju Selestu". Kuģis bija pilnīgā kārtībā, tā buras plīvoja vējā, taču uz borta nebija neviena matroža. "Marija Selesta" 4.novembrī ar alkoholisko dzērienu kravu izbrauca no Ņujorkas uz Dženovu. Uz kuģa atradās tā īpašnieks, kapteinis ar sievu un meitu, kapteiņa pirmais palīgs un vēl septiņi jūrnieki. Viņi visi bija pazuduši. Blakus kapteiņa sievas šujmašīnai atradās vīra krekls, kuru viņa acīmredzot bija gribējusi lāpīt. Kapteiņa kajītē uz galda atradās kapteiņa brokastis, turklāt olas čaumala bija jau nomizota. Meitas rotaļlietas bija sakārtotas. Uz kuģa īpašnieka rožkoka harmonija stāvēja notis. Komandas guļvietas bija saklātas. Nebija redzamas nekādu cīņu pēdas. Uz kuģa trūka tikai vienas glābšanas laivas.

Pēdējais ieraksts kuģa žurnālā bija veikts 25. novembrī. Līdz komandas pazušanas brīdim kuģis bija virzījies pa savu parasto kursu. Šī dīvainā gadījuma izmeklēšanas komisija precīzi identificēja burukuģi. Tas bija "Marija Selesta". Komisijas locekļi secināja, ka komanda nevarēja sasēsties vienā mazā glābšanas laivā. Tika pieminētas "Marijas Selestas" lieliskās navigācijas īpašības. Par kuģa ekipāžu neviens neko nezināja,

neviens to nebija redzējis, ne arī kaut ko dzirdējis par to. Joprojām "Marijas Selestas" noslēpums tā arī ir palikusi mīkla.

Kur pazuda kuģa "J. 5. Kuzin" komanda?

Kapteini H. A. Caiberu no ločkuģa "J. S. Kuzin" iepriecināja jaunais uzdevums. Tam bija jāizved franču liellaivas komanda caur bīstamajiem sēkļiem uz Astorijas ostu Origonā. Daudzi aculiecinieki redzēja, kā "Kuzin" devās jūrā. Stevensa fortā kuģis sāka dreifēt, jo bija jānogaida bēgums, lai izietu atklātā jūrā.

Pulksten septiņpadsmitos kuģis beidzot pacēla enkuru. Skatītājus pārņēma šausmas, jo kuģis neizbrauca jūrā. Tas tika izmests krastā, kur uzsēdās uz sēkļa. Neviens cilvēks nepameta kuģa klāju, kā tam vajadzētu būt, lai noskaidrotu, vai ir kādi bojājumi. Neviens neredzēja pat glābšanas laivu. Simtiem aculiecinieku nevarēja attapties no izbrīna.

Kad beidzot krasta apsardzes glābēju komanda uzkāpa uz kuģa klāja, viņi neatrada nevienu dzīvu dvēseli. Kuģa virtuvē uz plīts turpināja vārīties kartupeļi, glāzē atradās cigaretes pelni, kuru tikko bija izsmēķējis kāds no komandas locekļiem.

Liecinieki, kuri ar binokļiem bija novērojuši enkura pacelšanu un kuģa iziešanu jūrā, neredzēja nevienu cilvēku, kurš būtu pametis klāju. Neviens vairs nekad neredzēja ne kapteini Caiberu, ne arī kādu no komandas sastāva. Pazušana ir palikusi kā mīkla.

Pazušana Bermudu trijstūrī -kā to izskaidrot?

Jau daudzus gadu simteņus kapteiņi izvairās no Bermudu trijstūra - akvatorijas starp Bermudu salām, Flo-ridu un Puertoriko. Cilvēkam šī vieta vienmēr bijusi baiga, jo tur atkārtoti pazuda kuģi. Tie it kā izgaisa. Gandrīz nekad netika atrasti katastrofu liecinieki vai bojā gājušo kuģu atliekas.

Ceļojuma laikā uz Jaunās Zemes krastiem Kolumba uzmanību piesaistīja noslēpumaina parādība. "Viss notika tā," Kolumbs rakstīja kuģa žurnālā, "it kā tur paceltos un tad nolaistos sveces liesma." Ne vienreiz vien Bermudu trijstūra rajonā kosmonauti ir novērojuši noslēpumainas gaismas parādīšanos. Bet vēl līdz šodienai šai parādībai nav rasts izskaidrojums. Kāpēc kuģi vai lidmašīnas atkal un atkal pazūd Bermudu trijstūrī? Ir bijuši daudzi šī jautājuma izskaidrošanas mēģinājumi: virpuļi, pazemes vulkāni, negatīva gravitācija, melnie caurumi, laika starpība. Tas viss tomēr nedod apmierinošu atbildi uz šo jautājumu.

Kā beidzās 19. reisa lidojums?

Piecas torpēdne-sēju lidmašīnas, kas 1945.gada 5. decembrī devās treņinbraucienā no Fortloderdeilas uz austrumiem

Šo parādību nosauca par "pazaudēto eskadriļu". 1945. gada 5. decembrī 14 amerikāņu jūras oficieri ar 19. reisu piecās vienmotora torpēdnesēju lidmašīnās devās treniņbraucienā no Fortloderdeilas (Floridā) uz austru-miem. Viņi saņēma pavēli lidot virs Bimini salas, imitēt uzbrukumu kuģim un atgriezties bāzē. No sākuma viss notika pēc plāna, bet jau stundu pēc uzdevuma izpildīšanas eskadriļas komandieris Čārlzs Teilors

paziņoja, ka lidmašīnas ir pazaudējušas kursu un "kompasa bultas griežas uz visām pusēm". Fortloder-deilā novērošanas tornī pa radio tika noklausītas pilotu sarunas. Daži no viņiem bija pārliecināti, ka lido virs Meksikas, citi - ka tieši virs Kalifomijas. Pēc divām stundām Fortloderdeilā tika pārķerta pēdējā radio-gramma: "Mēs it kā iegrimām karstā ūdenī... mēs maldījāmies." Pēkšņi iestājās klusums. No Fortloderdeilas meklējumos tika nosūtīta lidmašīna, kurā atradās trīspadsmit speciālisti, šī glābšanas lidmašīna arī pazuda.

1991. gadā pie Floridas krastiem dziļūdens

ūdenslīdēji it kā jūras dzelmē atrada 19. reisa lidmašīnas, bet pēc tam izrādījās, ka šīs lidmašīnas ir nogrimušas agrāk. 19. reisa eskadriļa un tās glābšanas lidmašīna nav vēl joprojām atrastas.

Vai seklajā ūdenī tika atrastas pēdas?

1948. gadā pazuda lidmašīna ar 31 pasažieri. Tā veica tiešo reisu uz Maiami. Pēdējā radiogramma skanēja šādi: "Mēs lidojam pāri autostrādei uz Maiami - apmēram piecdesmit jūdzes uz dienvidiem ir redzamas Maiami gaismas. Viss ir kārtībā. Esam gatavi nosēsties."

Kad Maiami lidosta atbildēja, no DC-3 vairs nepienāca nekādi signāli. Lidmašīna pazuda jūras krasta joslā tur, kur dzelme nav dziļāka par 6 metriem. Tomēr netika atrastas pat pasažieru lidmašīnas propellera atlūzas, nerunājot jau par pasažieriem.

Vieta (x), kur gāja bojā “pazaudētā eskadriļa"

Vai Bermudu trijstūris ir kļuvis mazāk bīstams?

Pēdējo gadu laikā Bermudu trijstūrī ir pazuduši dučiem kuģu. Lielākā daļa no tiem bija jahtas vai kravas kuģi. Laiku pa laikam avīžu virsraksti ziņo par jaunām katastrofām. Bet acīmredzot vajag sagaidīt lielākas katastrofas, lai Bermudu trijstūrim pievērstu īpašu uzmanību.

Kuras katastrofas bija pašas lielākās?

Trijstūrī pazuda arī britu fregate "Atlanta" ar 300 jūras kadetiem. Trīs mēnešus meklēja fregates vraku un kuģa avārijas upurus. Viss bija veltīgi. Lai gan kara kuģa maršruts bija labi zināms un apkārtne tika jūdzi pēc jūdzes pārmeklēta, "Atlanta" tā arī netika atrasta.

Mīklaina katastrofa piemeklēja amerikāņu kuģi "Ciklopu" 1918. gadā ceļā no Barbadosas uz Norfolku. "Ciklops" ar 309 cilvēkiem uz klāja pazuda tā, it kā būtu izkūpējis gaisā. Iespējams, ka, lai arī bija labi laika apstākļi, kuģis nokļuva bezizejas situācijā.

No kurienes radās migla?

Vieta (x), kur gāja bojā amerikāņu kuģis “Ciklops"

To, kāda jūra ir Bermudu trijstūrī, 1966. gadā Floridā aprakstīja glābšanas firmas īpašnieks, kurš nolēma ar velkoni "Labās ziņas" vest baržu no Puertoriko uz Flo-ridu. Bermudu trijstūrī velkonis nokļuva briesmīgā situācijā: šajā rajonā kompasa bultiņa griezās bez mitas, dažu sekunžu laikā sāka plosīties vētra, velkoņa motori

pārstāja darboties. Komandtiltiņā uz elektroierīcēm, kā arī uz pārējiem instrumentiem, to skaitā kontroles līdzekļiem, iedarbojās noslēpumains spēks. Velkamā barža tika arī pakļauta kaut kādas spēcīgas enerģijas iedarbībai. Nedabiska migla pārņēma baržu - nedabiska tāpēc, ka apkārt spīdēja spoža saule. Kad kapteinis nolēma pārcirst tauvu, miglas mākonis pēkšņi izgaisa. Motori un visas velkoņa ierīces sāka strādāt, tauva kļuva vaļīgāka. Kapteinis, kurš jau bija nolēmis, ka ir pienākusi pēdējā stundiņa, atviegloti nopūtās un ar mierīgu sirdi stūrēja kuģi tālāk.

Kur palika pētniecības kuģis?

Daudzus gadsimtus "Sātana jūra", Āzijas analogs Ber-mudu trijstūrim, skaitās pazudušo kuģu kapsēta. Japāņu valdība pēc neskaitāmām kuģu avārijām Filipīnu jūras "trijstūrī" - vairāk uz dienvidiem no Japānas un uz austrumiem no Boninu salām - to oficiāli ir pasludinājusi par katastrofu zonu.

Tas, ka šajā rajonā kompasa bultiņas šaudījās, tika izskaidrots šādi: iespējams, ka "Sātana jūrā" faktiskie ziemeļi sakrīt ar magnētiskās bultiņas ziemeļiem, īpaši uz kompasu tur nevar paļauties. Zvejnieki un kapteiņi, kuri pēc iespējas mēģina izvairīties no "Sātana jūras", sen jau to zina. Pēc tam kad 50. gados īsā laikā bez vēsts pazuda deviņi kuģi, japāņu valdība uz šo bīstamo rajonu nosūtīja pētniecības kuģi. Šis labi aprīkotais kuģis ar 22 ekipāžas locekļiem un 9 zinātniekiem mierīgā jūrā un lieliskos laika apstākļos pazuda nebūtībā.

Gada laikā "Sātana jūrā" ir pazuduši pieci līdz desmit kuģi. Japāņu valdība mēģina noskaidrot apstākļus, kuru ietekmē pazūd un neatgriežas kuģi. Lai gan "Sātana jūrā" vairs netiek nosūtīti glābšanas kuģi, tajā tika uzstādītas bojas (roboti). Tām ir jāreģistrē vējš, laika apstākļi, straume un citi faktori, kuri šajā kuģu pazušanas noslēpumā varētu dot kādu gaismas staru. Taču līdz šim bojas nav norādījušas kādas īpašas pazīmes, ar kurām šis rajons atšķirtos no pārējām pasaules okeānu akvatorijām.

NLO - ATNĀCĒJI NO KOSMOSA

Vai eksistē NLO?

Katru dienu institūti, kas nodarbojas ar NLO (nezināmu lidojošu objektu) novērošanu, saņem ziņojumus par noslēpumainu, lidojošu ķermeņu parādīšanos debesīs. Šos ziņojumus pārbauda un vairākumā gadījumu novērtē kā "nepierādāmus", taču dažkārt arī kā "pierādāmus". Tikai Francijā vien kāds novērotājs ir reģistrējis 800 šāda veida "pierādītus" gadījumus. Vēl vairāk tie ir bijuši ASV. Turklāt diez vai visa pasaules zinātne ir izskatījusi vēl strīdīgāku tēmu kā citplanētiešu eksistences jautājumu. Tiesa, NLO ir izdevies nofotografēt. Pastāv arī astronomu un kosmonautu sniegtās liecības. Daudzi zinātnieki ir noskaņoti skeptiski. Taču ir arī tādi, kuri ir pārliecināti, ka atnācēji no Visuma jau tūkstošiem gadu ir tikuši novēroti uz Zemes.

Kāpēc tos sauc

par "lidojošiem šķīvīšiem"?

1947. gadā Kenets Arnolds Montreineras pilsētas (Vašingtonas štats) tuvumā lidoja ar savu personisko lidmašīnu un saskaitīja 9 sudrabainus, ovālus objektus, kuri kā ķēdē savijušies kustējās virs kalnu grēdas. Pieredzējušais pilots noteica to ātrumu - 2 tūkstoši kilometru stundā. Pēc nosēšanās Arnolds pastāstīja kādam žurnālistam, ka objekti "pastāvīgi pārvietojās te vienā, te otrā virzienā kā virs ūdens slīdoši lidojoši šķīvīši". Nezināmos ķermeņus žurnālists savā rakstā tā arī nosauca par "lidojošiem šķīvīšiem". Vēlāk šis nosaukums kļuva par vispārēju NLO terminu.

Vai NLO ir nofilmēts?

"Priekšmets pārvietojas ar milzīgu ātrumu. Tas ir garš un izstaro zaļu gaismu. Neko tādu es vēl neesmu redzējis. Tagad tas virzās tieši uz mani. Tā nemaz nav lidmašīna, tas..." Ar šiem vārdiem pārtrūka radiosakari ar Frederiko Valentiho. Neviens vairs nekad nav redzējis ne pilotu, ne lidmašīnu. Tajā pašā dienā pēc viņa pazušanas vairāk uz dienvidiem no Melburnas pienāca ziņojums, ka Austrālijas un Jaunzēlandes debesīs ir parādījies nezināms zaļš objekts, kas pārvietojas ar milzīgu ātrumu. 31. decembrī filmēšanas grupa no Melburnas mēģināja noteikt, kas tad īsti parādījās debesīs. Šim mērķim nolīgtā lidmašīnā austrālieši devās uz Jaunzēlandes austrumu krastu no Kraistčērčas līdz Velingto-nai, kur par lidojošo objektu pēdējās dienās tika saņemts lielākais ziņu skaits.

Drīz pēc pusnakts žurnālisti pamanīja dīvainu spīdumu, kas, it kā kaut kur grimstot, palika arvien šaurāks un šaurāks, bet pēc tam ātri pazuda. Arī uz Velingtonas lidostas radaru ekrāniem tika novērotas dīvainas parādības. Kad nezināmais gaisa ķermenis pielidoja pavisam tuvu austrāliešu lidmašīnai, filmēšanas grupu apžilbināja spoža objekta izstarota gaisma. Nolīgtās lidmašīnas pilots ierakstīja žurnālā: "Gaišajos staros uz augšu strauji uzšāvās kaut kas skaidri redzamas lodes lauskai līdzīgs."

Protams, operatori uzņēma katru noslēpumaino ķermeņu kustību. Tādā veidā izdevās iegūt 23 tūkstošus atsevišķu kadru. Filmā ir redzams, kā aizlidojot viens no objektiem atstāj aiz sevis elegantu gaismas joslu. Speciālisti noteica, ka tās diametrs ir 18 līdz 30 metri un ātrums aptuveni 6 tūkstoši kilometru stundā.

Filma, radaru novērojumi no zemes un lidojuma laikā iegūtie skaņas efekti tika prezentēti 20 amerikāņu zinātniekiem: ekspertiem astronomijas, elektronikas, biofizikas un tehnisko lidojumu jomās. Viņi nonāca pie viena slēdziena: šo parādību nav iespējams izskaidrot. NLO novērojumi nebija līdzīgi tādām parādībām kā meteorīti, atmosfēras atblāzmas vai pavadoņi. Pēc ilgām apspriedēm un konferencēm visi nonāca pie vienota secinājuma: ārpus mūsu pasaules patiešām eksistē lidojoši objekti.

Kāpēc amerikāņu valdība klusē?

Vairāku lidojošu objektu attēli, kas uzņemti ASV (Florida, Džordžijā)

ASV valdība stingri glabā noslēpumā visu, kas attiecas uz NLO. Amerikā šis fenomens tiek pētīts gandrīz 50 gadus, bet rezultāti pagaidām nav zināmi. Mainās

projektu nosaukumi, taču rezultāta praktiski nav. Pētījumi it kā nogrimst smiltīs. Nav publicēts neviens īsti nopietns zinātnisks darbs. Jādomā, ka visu, kas attiecas uz NLO pētījumiem, vislabāk pārzina astronoms Alans Hineks - pēdējā laikā nikns "bezjēdzīgu NLO gadījumu" kritiķis. Viņš noslēdza līgumu ar ASV Gaisa kara spēkiem, lai īstenotu projektu "Gaišzilā grāmata", -tāds bija darba kodētais nosaukums. Saņēmis uzdevumu, Hineks dažu gadu laikā veica pētījumus, kuru gaitā samērā skeptiski atsaucās uz iespējamo "lidojošo šķīvīšu" eksistenci. Novērotos NLO viņš izskaidroja kā spīdošu meteoroloģisko un citu reālu gaisa objektu atspulgu (to apstiprina izpētītie, spīdošie ķermeņi, kuri 1956. gadā parādījās Amerikā virs Mičiganas štata) vai kā cilvēku halucinācijas. Taču, jo vairāk Hineks iedziļinājās darbā, burtiski, "iegraužoties" NLO problēmā, jo krasāk mainījās viņa sākotnējās domas. 1969. gadā zinātnieks oficiāli paziņoja, ka projekts "Gaišzilā grāmata" nav nekas cits kā "melīga kampaņa, kas uzsākta tādēļ, lai apgāztu neapstrīdamus faktus". Hineks kopā ar citiem zinātniekiem nodibināja NLO izpētes centru Evanstonā (ASV, Ilinoisas štats). Mūsdienās rūpīgu pētījumu rezultātā ir precīzi noteikts, ka NLO parādās vienādā attālumā no Zemes. Novērojumi ilga piecus gadus. Izdevās pierādīt, ka šie objekti nekādi nav saistīti ar dabas parādībām, turklāt gaisa ķermeņi kustas ar neiedomājami lielu ātrumu.

Amerikāņu valdība nenoliedz NLO eksistenci un arī nepiekrīt tai. Atkal un atkal parādās viens un tas pats apgalvojums: ja NLO eksistē, tad ASV tie nerada nekādas briesmas.

Vai NLO ir parādījies tikai mūsdienās?

NLO debesis novērots jau kopš seniem laikiem. Arī tad, kad neviens nepazina meteoroloģiskās zondes, pavadoņus un lidmašīnas. 1254. gada Jaungada dienās Sv. Olbansa klostera mūki ieraudzīja "kuģa līdzību gaisā, kam bija skaists ārējais izskats un brīnumaina gaisma", un fiksēja šo piezīmi klostera hronikā. 1546. gadā paziņojums no Bāzeles satracināja visu tad vēl mazo pasauli: debesis pārklājuši spīdoši diski. Šo parādību novēroja tūkstošiem cilvēku, to atzīmēja hronikās un savos darbos atspoguļoja mākslinieki, bet skulptori pat izkala vara statujas. 1816. gada 2. oktobrī Edinburgas (Skotija) iedzīvotāji novēroja debesīs lielus, gaišus pusmēness formas diskus.

1845. gada 11. maijā astronoms no Neapoles ievēroja debesīs spīdam zaļus diskus. 1863. gada 27. maijā no Cīrihes pienāca paziņojums.Vietējais astronoms bija novērojis kādu "izsmērētu" garenu priekšmetu ēnoju-mus. 1879. gada 15. maijā liela angļu kara kuģa oficieris pamanīja debesīs virs Persijas līča divus lielus "ripojošus riteņus", kuri, cieši viens otram piekļāvušies, lidoja virs ūdens virsmas. 1897. gadā daži novērotāji no Karlinvilas (ASV, Ilinoisas štats) paziņoja par liela gaisa kuģa nosēšanos. Kad ziņkārīgie tuvojās "objektam", tas pacēlās virs zemes un pazuda mākoņos. Kan-zassitijas rajonā tā paša gada augustā 10 tūkstoši cilvēku redzēja gaisa kuģi, kurš, izstarojot mirdzošu gaismu, aptuveni 10 minūtes planēja virs pilsētas.

Tā paša gada augustā politiķis Aleksandrs Ha-miltons ieraudzīja, kā viņa mājas tuvumā (Kanzasas štatā) nosēdās "milzīgs objekts". Viņš šādi aprakstīja lidojošo ķermeni: "Tā garums -100 metri, tam ir cigāra

forma, un tas izstaro spožu gaismu." Hamiltons kuģī ievēroja sešas būtnes. Kad viņš devās pie objekta, tas pacēlās gaisā un "neiedomājamā ātrumā" pazuda.

NLO novērojumu uzskaitījumu dažādos laika posmos, kad vēl netika lietotas meteoroloģiskās zondes, var turpināt bezgalīgi.

Vai Ecekiēls redzēja NLO ?

Pravietis Ecekiēls Bībelē atstāja ļoti būtisku aprakstu: "Un es redzēju: brāzmains vējš nāca no ziemeļiem, liels mākonis un virpuļojoša uguns, un mirdzums tai apkārt. Bet no tās vidus tā kā gaismas liesmas no uguns; un vidū no tās redzamas četru dzīvnieku līdzības, un tāds bija to izskats: āriene tiem bija kā cilvēkiem; un katram - četras sejas, un katram no tiem - četri spārni... un es dzirdēju viņu spārnu švīkstoņu kā vareno ūdeņu šalkas."

Daži pētnieki, to skaitā arī Ērihs fon Denikens, ir vienās domās, ka Ecekiēls ir aprakstījis ārpasaules objektu, kurš pārvietojās gaisa telpā. Tādas pašas domas pauda NASA organizācijas amerikāņu kosmiskās telpas pētnieks Jozefs Blumrihs, turklāt, būdams izglītots darbinieks, viņš šo apgalvojumu pēc kāda laika arī atspēkoja. Pēc ilgiem pētījumiem Blumrihs nonāca pie secinājuma, ka, visticamāk, Ecekiēls varēja novērot kosmiskā kuģa nosēšanos un pacelšanos. Par pamatu ņemot Ecekiēla pareģojumu, Blumrihs izveidoja tādus kā gaisa kuģa riteņus un par tiem ieguva pat patentu. Pēc Blumriha pieņēmumiem, šo riteņu īpašā kosntrukcija palīdzēs pētīt citas planētas.

Vai Indijā ir bijis atomkarš?

Par Ecekiēla pareģojumiem vēl senāki ir seno indiešu rakstu ziņojumi. Tie ir ne tikai vecāki, bet arī precīzāki un šausminošāki. Rodas priekšstats, ka citplanētu valdnieki ir karojuši ar Zemi. Vairāk nekā piecu tūkstošu gadu senajās "Mahābhāratas" grāmatās ir aprakstītas ļoti daudz katastrofu. Piemēram, "Mahābhāratā" ir teikts: "Senos laikos Dievi nolaidās uz zemes. Viņi pieņēma cilvēka izskatu, lai būtu vieglāk izpētīt ļaudis."

Grāmatā runāts par kosmiskajiem kuģiem kā par "ārpasaules pilsētām", kuras ir pārvietojušās apkārt Zemei pa noteiktu maršrutu. Šīm kosmiskajām pilsētām bijuši lieli vārti, kuros viegli varēja ielidot nelieli gaisa kuģi. Katru mazo kravas kuģi, kura spārnu garums bija desmit līdz trīspadsmit metri un augstums -pieci metri, vadīja trīs piloti. Šie kuģi varēja uzņemt arī astoņus pasažierus. Kravas telpas platība bija 35 kvadrātmetri.

Seno indiešu raksti min, ka gaisa kuģi bija domāti arī karadarbībai. Kad "ārpasaules pilsēta" - "Hirana-pura" - pēkšņi uzbruka, tad vairāki mazi gaisa kuģi mēģināja iznīcināt pretinieku - "Ajurnu". Taču viņiem tas neizdevās, jo "Ajuma" raidīja spēcīgākas, ar sprāgstošu vielu pildītas raķetes. "Ārpasaules pilsētas" eksplodēja, un to atlūzas nokrita uz zemes.

Dievu ierocim vajadzēja būt briesmīgam. Par to tiek teikts septītajā "Mahābhāratas" grāmatā: "Tas šāva, spļaudams liesmas, augstu debesīs, un uguns negausīgi aprija visu dzīvo uz zemes. Tūkstošiem zvaigžņu krita no debesīm, dzīvnieki gan jūrā, gan uz zemes trīcēja no bailēm. Zeme nodrebēja."

Citā indiešu eposā - "Rāmājanā"- ir sastopams

atombumbai līdzīga ieroča apraksts, "šis ierocis - mirdzošs zibens, nāves vēstnesis, kurš iznīcināja visu uz pasaules un visus Višnu padotos iedzina postā. Sadegušie ķermeņi bija neatpazīstami... zibens spērieni visu pārvērta pelnos. Mēģinot glābties no uguns, kareivji metās upēs, tika iznīcināti tūstošiem pajūgu. Pēc tam valstī ietājās dziļš klusums. Visapkārt bija briesmīgs skats: kritušo līķi bija tā apdeguši no karstuma, ka nebija vairs līdzīgi cilvēku ķermeņiem."

Mūsdienu pētījumi ir apstiprinājuši radioaktīvo elementu pēdas Indijas un Pakistānas seno pilsētu drupās. Pilsētas bija pilnīgi nopostītas, akmeņi sakusuši un sadrupuši, no cilvēku skeletiem plūdis stiprs radioaktīvs starojums.

Doktors Openheimers, viens no "atombumbas tēviem", pirmā visjaudīgākā ieroča izmēģinājuma laikā citēja rindas no "Mahābhāratas": "Man ir visa Visuma spēks. Tagad es esmu kļuvis par pasaules iznīcinātāju."

Kas notika Rozvelā?

NLO ir izraisijis daudz strīdu. Taču vēl vairāk to radās saistībā ar divu neatpazīstamu objektu parādīšanos Rozvelā (ASV, Ņūmeksikas štats) 1947. gada 2. jūlijā.

Ļoti daudz aculiecinieku redzēja debesīs parādāmies liesmu apvītu objektu. Nākamajā rītā fermeris tuksnesī atrada kādas nezināmas ierīces daļas. Divsimt četrdesmit kilometrus tālāk arheologi atrada jaunas neidentificētas lidmašīnas detaļas un tai līdzās - dīvaina izskata līķus. ASV karavīri zibensātrumā savāca līķus un aparāta detaļas.

Vēlāk preses sniegtā informācija par "citas pasaules" liecībām tika noliegta. Tika paziņots, ka runa ir

bijusi par meteoroloģisko zondi. Pēc tam klīda baumas par gaisā palaistu spiegu balonu. Beigu beigās, lai sabiedrība nomierinātos, šo atgadījumu mēģināja noklusēt. Kad 1995. gadā pēkšņi parādījās filma, kurā tika parādīta Rozvelas upura sekcija un lidojošās ierīces bruņojuma daļas, visi pārliecinājās, ka šis objekts tiešām ir bijis "Mongoļa" veida spiegu balons.

Tad visi atgriezās pie pirmā preses paziņojuma, kurā bija norādīts, ka lidojošā objekta atlūzām ir citas pasaules izcelsme. Kad noskaidrojās, ka mēģinājums reāli izskaidrot notikušo bija pielīdzināms nullei un kosmiskā kuģa bojāeja nebija pārliecinošs paskaidrojums, sākās pilnīgs apjukums. Pēc Vašingtonas pavēles vajadzēja tikt izstrādātam jaunam balona parādīšanās variantam.

Kādēļ tik ātri tika savāktas nezināmā objekta paliekas?

1948. gada 7. jūlijā radara ekrānos pēkšņi parādījās nezināms objekts, kurš, lidojot no Delrio (ASV, Teksasas štats), cieta katastrofu 50 kilometrus aiz Meksikas robežas. Lidojošā objekta ātrums bija aptuveni 3200 kilometri stundā. Tūlīt pat gaisa karaspēku pulkvedis Vitkoms noīrētā sporta mašīnā devās uz Meksiku. Tur ar Meksikas valdības atļauju amerikāņu karavīri jau sīki pārmeklēja katastrofas vietu. Tika atrasts metālisks disks un apogļojušies ekipāžas līķi. Oficiālā līmenī tas, protams, netika apstiprināts. Kad pulkvedis Vitkoms sasniedza katastrofas vietu, karavīri jau bija iekrāmējuši nezināmā objekta paliekas mašīnā, lai tās nogādātu Delrio un tad pāri Amerikas robežai. Nekad netika sniegts oficiāls šīs katastrofas paziņojums.

Kas notika ar NLO medniekiem?

Atkal un atkal nezināmi objekti pēkšņi parādījās uz radaru ekrāniem. Nekavējoties startēja iznicinātāji, lai tos identificētu un noteiktu to piederību NLO. Laiku pa laikam šis lidmašīnas vairs neatgriezās.

Kad 1948. gadā Medisonvilas (ASV, Kentuki štats) debesīs parādījās milzīgs, nokaitēts šķīvītis, tam pretī izlidoja trīs iznīcinātāji. Tiem bija pēc iespējas tuvāk jāsaskata objekts. Taču šķīvītis no tiem attālinājās, un lidmašīnas sāka tam sekot. Tās pašas dienas vakarā atrada sadegušu iznīcinātājlidmašīnu. Var nosaukt vēl dažus šādus gadījumus. Pateicoties lielajam ātrumam un manevrēšanas spējām, NLO parasti pazūd, liekot "medniekiem" atgriezties atpakaļ. Tiek minēti arī daži gadījumi, kad nezināmie objekti ir "naidīgi noskaņoti". Piemēram, 1953. gadā no Islandes uz Losandželosu lidojošās DS-6 lidmašīnas pilots pa radio ziņoja par viņam tuvojošos NLO, pēc tam sakari ar viņu neatjaunojās. Nedaudz vēlāk operatīvā meklēšanas grupa atrada cietušo lidmašīnu ar 20 ekipāžas locekļu un pasažieru mirstīgajām atliekām.

Vai atnācēji no kosmosa ir kādu izdziedējuši?

Lielākajai daļai cilvēku, kuriem ir izdevies kontaktēties ar ciemiņiem no kosmosa, ir palicis par tiem labs iespaids. Daži aculiecinieki pat apgalvo, ka atnācēji viņus ir atbrīvojuši no slimībām. Piemēram, franču pētnieks Emē Mišels pastāstīja par kādu ārstu, kura labā roka un kāja bija cietušas pēc mīnas sprādziena kara

laikā. 1968. gadā šis ārsts debesīs virs savas mājas ieraudzīja divus diskus, kuri pēkšņi saplūda vienā. No tā uz zemes plūda spēcīgi gaismas stari. Ārsts un viņa mazais dēls, kurš arī bija slims, jo agrā bērnībā bija ieguvis smagu muguras traumu, dzirdēja sprādzienu, pēc kura noslēpumainais disks pazuda. Pēkšņi ārsts ievēroja, ka viņa cietusī roka un kāja atkal spēja kustēties. To pašu juta arī viņa dēls: sāpes mugurā bija izzudušas. Tēvs un dēls atkal atguva veselību. Šo notikumu atgādināja tikai sarkanie plankumi uz viņu nabām, kuri arī drīz izzuda. Pēc kāda laika viņi jau aizmirsa par savām kaitēm.

Ko sevī slēpa tikšanās ar atnācējiem, kuras profesors Haineks pieskaitīja trešajam veidam?

Profesors Alans Haineks, Ilinoisas NLO pētniecības centra dibinātājs, veica vērienīgu darbu tālo planētu atnācēju izpētē. Viņš izanalizēja NLO novērojumus, kuri bija veikti samērā tālā attālumā no zemes, kā arī attālumā no 150 metriem un tuvāk.

Savukārt šo otro grupu Haineks iedalīja pirmā, otrā un trešā veida liecībās. Pirmajā viņš pieskaitīja cilvēku ziņojumus, kuros NLO tika novērots pavisam tuvu. Šajā gadījumā objekti izzuda bez pēdām un atnācēju eksistencei neviens tā arī nenoticēja.

Otrajam veidam Haineks pieskaitīja liecības, pēc kurām vadoties ciemiņi no kosmosa bija atstājuši acīm redzamas pēdas. Trešais veids sevī ietvēra tādus novērojumus, kuri liecināja par aculiecinieku kontaktu ar atnācējiem: draudzīgu saskarsmi, nolaupīšanu un pat medicīnisku apskati uz citplanētu kuģa.

Haineku māca šaubas par lielu daļu trešā veida ziņojumu patiesumu, jo, pēc viņa domām, tie nebija nekas vairāk kā krāpšana lielā mērā. Taču bija sastopami arī tādi gadījumi, pret kuriem pat visstingrākā komisija bija spiesta izturēties samērā nopietni.

Kādēļ aizdegās krūmi?

Pastāstīsim par gadījumu, kas norisinājās ASV, Ņū-meksikas štatā. 1964. gadā policists Lonijs Zamora savā mašīnā sekoja pārkāpējam, kad pēkšņi izdzirdēja "nodārdam motoru" un ieraudzīja debesīs liesmu. Zamora

tūlīt pat beidza "pārkāpēja medības" un sekoja noslēpumainajai gaismai. Klinšainā aizā viņš atrada ovālas formas priekšmetu, pie kura stāvēja divas būtnes "baltos kombinezonos". Tikko policists izkāpa no mašīnas, tā noslēpumainās būtnes noslēpās savā iekārtā, kas skaļi nodārdēja un pacēlās gaisā. Tai līdzi aizstiepās oranži zila liesmu josla. Profesors Haineks izjuta "spēcīgu vēlmi atrast šai parādībai reālu izskaidrojumu". Viņš neatrada nekādus priekšmetus. Uz augsnes bija palikuši tikai kaut kādi nospiedumi, taču viņš nevarēja noskaidrot to nozīmi. Visapkārt bija redzami apdeguši krūmi. Haineks neapšaubīja Lonija Zamoras liecības patiesumu. Šis "neizskaidrojamais" gadījums tika izskaidrots tādējādi, ka uz Zemes, iespējams, ir parādījies kāds jauns kosmisks ierocis.

Vai atmiņas hipnozes iespaidā?

Savu pētījumu laikā profesors Haineks strādāja kopā ar mediķiem, kuri izmantoja hipnozes metodi, lai cilvēki, kuriem bija trešā veida kontakts ar citplanētiešiem, atcerētos nesen norisinājušos gadījumus. Hipnoze tika pielietota arī sešpadsmitgadīgam skolēnam, kurš apgalvoja, ka dārzā ir redzējis lielu zaļacainu būtni. Kas ar viņu bija noticis tālāk, zēns izstāstīt nespēja. Viņš piekrita sevi pakļaut testēšanai. Hipnozi veica pirmklasīgi ārsti. Hipnozes iedarbībā skolēns atcerējās savu nokļūšanu uz kosmiskā kuģa, kur viņu izmeklēja trīs noslēpumainas būtnes. Atvadoties viņi lika zēnam aizmirst visu, kas ar viņu bija noticis. Hipnozes eksperimenta vadītājs doktors Kents Normans pēc seansa paziņoja: "Es uzskatu, ka zēns mums sniedza patiesas ziņas par to, kas ar viņu bija noticis."

Kas iznīcināja lavandas lauku?

Interese par trešā veida ziņojumiem un strīdi par tiem ir izskaidrojami ar to, ka šajos gadījumos visas tikšanās ar citplanētiešiem ir izrādījušās reālas un drošas. Ar citplanētiešiem kontaktā nonākušajiem cilvēkiem nekas nav noticis. Cita lieta ir otrā veida ziņojumi, šāda veida tikšanās ir samērā apšaubāmas. Uz kāda franču zemnieka lauka esot piezemējies NLO. Pēc aculiecinieka vārdiem, tas izskatījies kā "regbija bumba uz četrām kājām". Kad objekts pacēlās, zem tā palika izdedzināta zeme un sadeguši augi. Lavanda, kas augusi uz lauka, tā arī nekad vairs nav uzziedējusi.

No kurienes parādījās nokaitētā lode?

Pašus lielākos postījumus cilvēkiem ir nesusi "nokaitētā lode" - tā NLO novērotāji ir nosaukuši nezināmu objektu, kurš parādījās virs Aladaras ciemata Etiopijā. 1970. gada 7. augustā ciemata iedzīvotāji pamanīja lodi, nokaitētu kā sauli, kura pēkšņi parādījās debesīs ar apdullinošu dārdoņu. Rezultātā sabruka mājas, koki izlūza ar visām saknēm, sabruka tilts un iekrita upē, kusa metāliskās konstrukcijas. Ugunsgrēki, par laimi, neizcēlās. Lode pakavējās virs ciemata pāris sekunžu, bet pēc tam aiztraucās debesīs ar neiedomājami lielu ātrumu.

Vai NLO tika pētīts bijušajā Padomju Savienībā?

"Aukstā kara" laikā Padomju Savienība nesteidzās izpaust visai pasaulei savus apsvērumus par citplanētiešiem. Taču pētījumi šajā jomā tika veikti tikpat intensīvi kā ASV. Pēc noritējušajām pārmaiņām un normālu attiecību atjaunošanas izdevās kaut ko uzzināt par dažiem padomju laika atklājumiem. 1988. gadā netālu no Daļņegorskas pilsētas bijušās Padomju Savienības

austrumos karaspēka mācību laikā tika atrasta nezināma objekta diska puse. Ierodoties tur, zinātnieki atklāja 6 metrus garu lidojošu objektu no zinātnē līdz šim nezināma materiāla. Tā kā aukstās Krievijas ziemas apstākļos to nebija iespējams transportēt, tad tas tika veikts pavasari, kad maz kas vairs bija saglabājies. Tomēr, kā liecināja izmeklēšanas komisijas, šajā vietā tiešām bija ieradies un aizlidojis nezināms lidojošs objekts, par ko liecināja ari uz lauka palikušās dziļās sprādziena pēdas un nodegušie koki.

Ko ieraudzīja kosmonauts?

1967. gadā Padomju Savienībā tika izveidota neatpazīstamu lidojošo objektu izpētes komisija. To vadīja ģenerālis Porfīrijs Stojarovs. Komisija galvenokārt pētīja padomju kosmonautu ziņojumus. 1963. gadā kosmonauts Valerijs Bikovskis ar kosmisko kuģi "Vostok IV" sekoja lidojošam objektam. Veicot virāžas apli apkārt Zemei, Bikovskis ilgi sekoja NLO. Vēlāk, kad krievu un amerikāņu institūti apmainījās ar informāciju, noskaidrojās, ka šī NLO apraksts atbilda tieši tam, kuru sniedza Lonijs Zamora no Ņūmeksikas.

Ko par to domā krievu zinātnieki?

Lidojošs objekts Krievijā 1989. gadā

Krievu zinātnieku pētījumi NLO fenomena izpētē gandrīz bez izņēmumiem sakrīt ar tiem, kurus veic UFO citplanētu civilizāciju pētniecības jomā. Bijušais Zinātņu akadēmijas prezidents profesors Valerijs Kuprevičs pilnīgi atklāti paziņoja: "Mēs zinām, ka, iespējams, citplanētu atnācēji mūsu Zemi apmeklē jau sen, taču tie

negrib kontaktēties ar mums. Es pieņemu, ka mūsdienu evolūcija šiem "inteliģentiem" nav pieņemama un tiem šķiet, ka mēs atrodamies akmens laikmeta cilvēku līmeni."

Vai tika nokavēts neapstrīdama fotouzņēmuma kadrs?

Ari amerikāņu astronautiem ir bijis kontakts ar noslēpumainiem kosmiskiem kuģiem. 1965. gadā šāda tikšanās norisinājās ar gaisa kuģi "Gemini - 4" 160 kilometru attālumā no zemes. Astronauts Džeimss Makdi-vits pamanīja cilindrveidīgu objektu, kurš, iespējams, tiem sekoja jau ilgu laiku. Astronauts vēlējās objektu nofotografēt, taču viņš un otrs pilots Edijs Vaits Alarms negaidīti saņēma trauksmes ziņojumu no stacijas. Tur radiolokators uztvēra kādu nezināmu lidojošu objektu.

Radās aizdomas, ka varētu notikt sadursme, tādēļ Mak-divits bija spiests nolikt fotokameru un uzsākt avārijas manevrus. Taču tas nebija nepieciešams, jo nezināmais izsekotājs pazuda no astronautu redzesloka un radiolokatora ekrāniem.

1953. gadā astronauts L. Gordons Kūpers treniņ-lidojuma laikā uz Vāciju novēroja NLO. Viņš sacīja: "Es pilnīgi ticu eksteritoriāliem (t.i., citplanētu) dirižabļiem." Kūpers joprojām paliek pie sava viedokļa.

Kā uz zvaigžņu kartes parādījās ceta Retikuli?

Dzīvesbiedri Betija un Bāmejs Hili apgalvoja, ka uz vientuļas šosejas viņus ir nolaupījis 1,3 metrus liels briesmonis. Pēc divām stundām, kuru laikā Betija un Bār-nejs apsolūti neko nejuta, nezināmā būtne viņus atlaida uz tās pašas šosejas 50 kilometrus no nolaupīšanas vietas. Protams, neviens nevarēja pieņemt šo maz ticamo sociālās sfēras darbinieka un viņa sievas stāstu. Kādu laiku Betija un Bāmejs uzskatīja, ka viņu piedzīvojums ir vienkārši hipnozes iedarbības rezultāts.

Neatkarīgi viens no otra tie pastāstīja sekojošo: viņus izšķīra uz kāda kuģa klāja. Tur viņi katrs atsevišķi guva iespaidus. Pēc viņu domām, šīs būtnes nesasniedza vidējo cilvēka gammu un atšķīrās ar vairākiem lielu acu pāriem. Deguns bija tikai viegli iezīmēts. Ar Betiju un Bārneju būtne apgājās draudzīgi un laipni. Tā parādīja abiem dzīvesbiedriem zvaigžņu karti. Hipnozes iespaidā Betija un Bārnejs spēja atainot redzēto karti. Tā tika parādīta astronomiem, kuriem radās problēma: līdz šim viņiem zināmajā zvaigžņu kartē parādījās jauna zvaigzne, kura 1961. gadā vēl nebija atklāta.

No tā laika tika konstatētas citas tad vēl nezināmas zvaigznes. Viens no astronomijas amatieriem mēģināja atrisināt Šo uzdevumu. Piecu gadu laikā viņš atjaunoja Betijas un Bāmeja karti, pievienojot vēl nesen atklātās zvaigznes. Tad viņš konstatēja, ka kartē ir fiksētas ne tikai mūsu galaktikas zvaigznes, bet arī samērā tālā kosmosa telpā spīdošās zvaigznes.

Kad beigu beigās amatieris beidza savu darbu, astronomu kolektīvs Ohaio štata universitātes profesora Voltera Mičela vadībā pārbaudīja karti ar mūsdienīgākā datora palīdzību. Noskaidrojās, ka kartē ir atspoguļota mūsu Piena Ceļa daļa. Bet uz tās izcēlās zvaigzne - ceta Retikuli, kura no Zemes ir 36 gaismas gadu attālumā.

Vai melnie caurumi var būt noderīgi?

Kā lidmašīnas spēj pārvarēt tik gigantiskus attālumus?

Mums nav zināms nekas tāds, kas pārsniegtu gaismas ātrumu, jo gaismas stari veic 300 tūkstošus kilometru sekundē. Ja cilvēki pārvietotos ar tādu ātrumu, tad lidojums no viena Piena Ceļa gala līdz otram ilgtu 60 tūkstošus gadu.

Pētot ārpuspasaules civilizācijas, ufobioloģijas zinātnieki secina, ka dažas civilizācijas ir atrisinājušas starpplanētu ceļojumu problēmu. Kāris Sagans savā grāmatā "The Cosmic Connection" ("Kosmiskie sakari") izvirza teoriju, pēc kuras vadoties tā saucamie melnie caurumi ir nepieciešami tādēļ, lai kosmosā būtu iespējams pārvarēt laiku un telpu. Melnie caurumi rodas zvaigžņu sabrukšanas rezultātā. Apkārt mirušajām zvaigznēm izveidojas "gaismu aprijoši" lauki ar spēcīgu savstarpējo pievilkšanos. Melnie caurumi nav

redzami, bet tie ir pakļauti fizikāliem mērījumiem. Sa-gans un citi zinātnieki šos neredzamos punktus uzskata par intergalaktisko "transporta sistēmu" priekšnosacījumu. Sagans raksta: "Iekrītot rotējošajā, melnajā caurumā, telpa var atkal kaut kad un kaut kur parādīties citā vietā un citā laikā. Melnie caurumi varētu kalpot kā tilti starp attālinātiem Piena Ceļiem un ērām." Spriežot par melno caurumu praktisko izmantošanu, Sagans raksta: "Tagad tā šķiet īsta spekulācija, bet, izveidojot neiedomājami jaudīgu transporta sistēmu, ar melno caurumu palīdzību var tikt realizēti sakari ar citām Piena Ceļa civilizācijām. Šādi ceļojumi ir iespējami, pateicoties melno caurumu savstarpējam pievilkšanās spēkam, kas rezultātā var novest pie noteiktā mērķa."

Vai citplanētu būtnes mīt zem ūdens?

1973. gadā Argentīnas Neparasto fenomenu pētniecības biedrība paziņoja šādu sensāciju: "Vairāk nav šaubu, ka citu planētu lidojošas iekārtas ir nosēdušās zem ūdens Sanmatiasa un Sanhorhes līčos Patagonijas piekrastē." Biedrības pieņēmumi balstījās uz NPO (Unknown Swimming Objects - nezināmi peldošie objekti) novērojumiem.

NPO tika pamanīti ne tikai Patagonijas piekrastē.

Pēc Otrā pasaules kara Eiropā izplatījās ziņas par cietiem ķermeņiem, kuri lielā dziļumā un milzīgā ātrumā pārvietojās ūdenī. 1978. gadā Itālijā parādījās paziņojumi par NPO, kuri izraisīja milzīgu "troksni". Vairāk nekā 500 gadījumu tika rūpīgi izmeklēti, bet 24 no tiem bija neatminami. Pie tiem tika pieskaitīta arī liecība par ūdens zīdītājiem, kuri mierīgā laikā, izlecot no jūras

ūdens 30 metru augstumā, "spļāva" debesīs sarkanas un baltas raķetes, šajā laikā uz radaru ekrāniem un radiouztvērējiem radās elektrotraucējumi.

1962. gada 1. augusta vakarā daudzi franču zvejnieki no Vidusjūras ostas ieraudzīja viegli slīdam pa ūdeni garu metālisku kuģi. Pēc mirkļa no ūdens parādījās apmēram ducis būtņu. Tie uzkāpa uz klāja, turklāt pēdējais no pasažieriem pamāja zvejniekiem ar roku. Tad kuģim apkārt izveidojās sarkanu un baltu krāsu oreols. Kuģis sāka griezties, iemirdzējās oranžā spīdumā un lielā ātrumā pazuda naksnīgajās debesīs.

1963. gadā Ziemeļatlantijā kursējošais lidmašīnu bāzes kuģis un to pavadošie 12 kuģi uztvēra cietu objektu, kurš ātri pārvietojās pa okeāna dzelmi, laiku pa laikam pazūdot lielā dziļumā. Precīzāk - tas pārvietojās zem ūdens tūkstoš metru dziļumā ar tādam dziļumam neticami lielu ātrumu - 1560 mezgliem (280 kilometri) stundā. Kad NPO parādījās uz lidmašīnu bāzes kuģa radara, tā tūlīt pat pazuda bez pēdām.

1972. gada jūlijā 2 tūkstoši metru dziļumā tika konstatēts cits NPO. Mūsdienu amerikāņu jūras karaspēku zemūdenes neiztur šāda dziļuma spiedienu.

Vai oficiāli dati par saprātīgu būtņu parādīšanos uz Zemes nobīdās laikā?

Skaitās, ka oficiāli apstiprinātie NPO parādīšanās fakti, kuri nav atstājuši nekādu pēdu, ir apslēpti. 1963. gada jūnijā Riodežaneiro tuvumā iedzīvotāji novēroja, kā ūdenī nolaidās lidmašīna un tūlīt pat ātri pacēlās gaisā. Ūdenī palika sarkans cilindrs, kuru paņēma policija. Vairāk nekas par šo atradumu tā arī nekļuva zināms. 1970. gada jūlijā Vidusjūrā pie Spānijas krastiem

kāds ūdenslīdējs atrada tāda paša veida mirdzošu 13 metrus platu un 7 metrus garu metālisku cilindru. Kad nākamajā rītā policijas ūdenslīdēji tam pietuvojās un grasījās to apskatīt, noslēpumainais priekšmets acumirklī pazuda. Maiami piekrastē zemūdens dārgumu meklētājs Martins Meilaks atrada līdzīgu cilindru. Arī no šī priekšmeta nepalika nekādu pēdu. Katrā gadījumā, kad Meilaks vēlāk kopā ar armijas ūdenslīdējiem atgriezās tajā vietā, viņi nekā neatrada.

Biologs Ivans T. Andersons savā grāmatā "The Invisible Residents" ("Neredzamie Zemes iedzīvotāji") atainoja pilnīgi ticamu NPO parādības izskaidrojumu.

Pēc viņa domām, jūras nemierīgajā dzelmē eksistē būtnes, kuru vecums pārsniedz cilvēces vecumu. Tās ir it kā cēlušās no dzīvības formām, kuras ir attīstījušās zem ūdens, turklāt daudz ātrāk nekā pārējā cilvēce, un tās ūdeni nav atstājušas no senseniem laikiem. Šīs būtnes ir vairākus miljonus gadu vecākas par cilvēkiem.

Tomēr tās uztur jebkuru kontaktu ar "neattīstītajiem" pārējo civilizāciju pārstāvjiem. To kuģiem ir iespēja veikt starpplanētu ceļojumus. Taču šo teoriju neatbalsta neviens no speciālistiem.

"Cilvēki melnā" - mīts vai realitāte?

Amerikāņi ir uzņēmuši populāru satīrisku filmu "Cilvēki melnā". Daudzi cilvēki, vispirms jau no ASV, ir sev radījuši to reālo portretu. Ir saņemti tūkstošiem ziņojumu par noslēpumainu vīrieti melnā uzvalkā, baltā kreklā ar melnu kaklasaiti. Šāds tips parādās to cilvēku iztēlē, kuri, pēc viņu domām, ir runājuši ar citplanētiešiem vai veikuši citplanētu kuģu izpēti. "Vīrieši melnā" ir viņu pastāvīgie ciemiņi. Visa informācija, kuru

personas ir ieguvušas, nonākot kontaktā ar NLO, izzūd no viņu atmiņas, bet liecinieki nepakļaujas izmeklēšanai. Bieži vien "vīrieši melnā" draud pielietot spēku. Noslēpumainie viesi bieži atbrauc melnās, vecās automašīnās, lielākoties "kadilakos", kuru numuri ir viltoti vai arī nesalasāmi.

Trīsdesmit četras liecības ir zinātniski pierādītas. Starp tām ir gadījums ar doktoru Herbertu Hopkinsu -ārstu un hipnotizētāju. Hopkinss veica novērojumus par "otrā veida kontaktu" ar citplanētiešiem. 1976. gada septembra vakarā Hopkinsam iezvanījās telefons. Telefona sarunas biedrs stādījās priekšā kā "Ņūdžersi-jas NLO pētniecības grupas" viceprezidents un lūdza ārstu ar viņu tikties. Viņš gribēja ar ārstu apspriest svarīgus jautājumus saistībā ar NLO. Doktors Hopkinss piekrita un devās pie savas mājas aizmugures durvīm, lai izietu mašīnu stāvvietā. Bet šajā brīdī ciemiņš jau kāpa pa parādes kāpnēm uz verandu. Hopkinss vēlāk pastāstīja: "Nekur tuvumā nebija redzama automašīna. Ja arī viņš būtu atbraucis ar automašīnu, tad nevarētu tik īsā laikā tikt līdz tuvākajam telefonam." 1976. gadā mobilo telefonu vēl nebija.

Sākumā Hopkinss un viņa viesis runāja tikai par NLO gadījumiem, bet vēlāk "vīrietis melnā" palūdza Hopkinsu izslēgt visus magnetofonus un visas elektroierīces, uz kurām var iedarboties NLO, un pievērsties tikai viņam. Beigu beigās pēc tam, kad doktors Hopkinss viņu mierināja, ka negrasās pret to pielietot nekādu spēku, viesis bez pēdām izgaisa. No svešinieka palika tikai spoža gaisma "kā no automašīnas lukturiem", turklāt viņš neradīja nekādu troksni.

Nākamajā dienā ārsts atteica visas pieteiktās vizītes, nesniedza konsultācijas saistībā ar NLO un nekad vairs nepieminēja notikušo.

Bieži vien "cilvēks melnā" stādās priekšā kā amerikāņu slepenā dienesta darbinieks vai ari kā amerikāņu gaisa karaspēku pārstāvis. Atvaļinātais pulkvedis Džordžs P. Frīmens, aizsardzības ministrijas padomnieks, paziņojis sekojošo: "Iespējams, ka daži cilvēki no gaisa karaspēku resora īstenībā ir NLO pārstāvji, bet viņi to neizpauž. Mēs varētu minēt daudz līdzīgu piemēru. Viņiem bija oficiāli dokumenti, taču viņi neko nav darījuši gaisa karaspēku labā. Mēs pat līdz šim brīdim nevaram izmantot šo personu pieredzi. Ja viņi uzdevās par slepeniem kareivjiem vai valdības darbiniekiem, tad viņi ir veikuši noziegumu. Mēs ar lielāko prieku viņus apcietinātu, bet vēl šodien to nav izdevies izdarīt."

Dons Šepards no Sirakūzas (ASV, Ņujorkas štats), kuru bija apmeklējuši 3 "vīrieši melnā", tā arī līdz Šim nav uzzinājis, kas viņam draudēja: "Viņi atnāca vai nu no FBR, vai no WS, vai no Sīriusa. Man vienalga. Es vairs negribu, lai man ar viņiem būtu kādas darīšanas."

Kurš no slavenajiem cilvēkiem ir novērojis NLO?

To vidū, protams, ir bijušais ASV prezidents Džimijs Kārters. Kārters pats tam bija liecinieks. Tobrīd viņš kopā ar divdesmit draugiem vakariņoja verandā. "Mēs pašu acīm redzējām," stāsta eksprezidents, "kā virs mums pārlidoja milzīgs NLO, kurš šķita tikpat varens kā Mēness, turklāt tā krāsa pastāvīgi mainījās no sarkanās uz zaļo."

Aktieris Glens Fords paziņoja, ka ir redzējis lidojošu objektu, kura krāsa mainījusies no gaišzilas uz zaļu.

"Tas bija metālisks objekts, pareizāk būtu teikt - tas izskatījās kā divi viens otram piekļauti gigantiski diski."

Vai NLO parodijas virs "Ra"?

Slavenais norvēģu zinātnieks Tūrs Heijerdāls sava pētniecības ceļojuma laikā uz plosta "Ra", bez šaubām, redzēja NLO. Viņš to apraksta šādi: "No bākas puses... virs horizonta parādījās apaļš, bāls disks, kas nepacēlās no ūdens, bet it kā no daļēji redzamas zemes malas, kas atgādināja milzīgu, spokainu alumīnija krāsas mēnesi. Priekšmets nepārtraukti palielinājās. Zvaigžņotajās debesīs, pēc formas atgādinot sēni, tas izskatījās gaišāks nekā Piena Ceļš; šķita, tas virzījās tieši virs mums. Mēness atradās citā pusē. Debesis šajā brīdī bija zvaigžņu pilnas. Mēs tā arī nespējām izskaidrot šo parādību."

Vēlāk Heijerdāls bieži atcerējās tikšanos ar NLO. Ceļotājs vienmēr palika pie viedokļa, ka viņš un viņa ceļabiedri bija redzējuši milzīgu kosmisko kuģi.

VAI PASTĀV DZĪVE PĒC NĀVES? ļ

Kas tic reinkarnācijai?

Hinduisti, budisti un citu reliģiju pārstāvji cieši tic: mēs dzīvojam tikai vienreiz, bet pēc tagadējās dzīves beigām mēs iegūstam jaunu. Jau senie kristieši ticēja tam, ka nākamo reinkamāciju (no lat.val. incamatio -"jaunas dzīves tapšana") periodā dvēsele tiks attīrīta. Bet Konstantinopolē 553. gadā piektajā ekumeniskajā konsilijā tika noteikts šāds kristīgās baznīcas dog-māts: "Mirušie atdzims Pastarā dienā." Kam tad ir taisnība?

Līdzīga dažādu viedokļu diskusija varēja risināties līdz brīdim, kad reinkarnācijas piekritēji ieguva savā rīcībā mūsdienu informāciju par galvas smadzeņu darbību. Zinātni var pārsteigt brīnumaini rein-kamācijas pierādījuma piemēri.

Kādēļ indiānis runā sanskrita valodā?

Virdžīnijas universitātes profesors, psihiatrs doktors Ajans Stīvensons ir pats labākais speciālists reinkarnācijas jomā. Ar savu vairāk nekā piecdesmit līdzstrādnieku kolektīvu viņš pārbaudīja vairāk nekā 2 tūkstošus reinkarnācijas gadījumu, turklāt 400 no tiem apstiprinājās. Stīvensons novēroja tikai bērnus no 2 līdz 5 gadu vecumam. Viņš secināja, ka bērnus tik ļoti saviļņo filmas, televīzijas pārraides un sarunas, ka viņi, vēl stāvot uz dzīves sliekšņa, "izpļāpājas". Turklāt no aptuveni 6 gadiem bērni zaudē atmiņas par iepriekšējo dzīvi. Divi šāda veida pētījumi ir publicēti vienā no pasaules lielākajiem zinātniskajiem izdevumiem -"Journal of Nervous and Mental Diseases" ("Žurnāls

par nervu un psihes traucējumiem"). Vienā no gadījumiem runa bija par zēnu no indiāņu cilts, kura dzīvo vienā no Amerikas štatiem - Aļaskā. Zēna vecāki, abi neskoloti, paziņoja, ka zēns runā tādā valodā, kuru viņi nespēj saprast. Stīvensons pārliecinājās, ka tā bija sanskrita valoda, viena no vecākajām indiešu valodām, kurā runā vairs tikai nedaudzi tūkstoši indusu. To biežāk izmanto zinātnieki savos pētījumos. Pārsteidzošs bija arī fakts, ka indiāņu zēns varēja izlasīt sarežģītos zinātniskos tekstus un pat saprast tos. Tajā pašā laikā viņš angļu valodā nevarēja izlasīt pilnīgi nevienu vārdu. Pēc neuzkrītošas izjautāšanas noskaidrojās, ka zēns, pēc viņa vārdiem, iepriekšējā dzīvē ir strādājis par skolotāju kādā ciematā Bombejas tuvumā. Ir zināms, ka tur ir dzīvojuši tikai neskoloti ļaudis, bet ir bijis neliels klosteris, kurā intensīvi tika apmācīta sanskrita tekstu lasīšana. Pāris gadu pirms indiāņa piedzimšanas nomira jauns mūks, kuru pastāvīgi izsmēja

par viņa nesaprotamo runas veidu. Mazais indiānis no Aļaskas arī Šļupstēja. Vai tā ir sakritība?

Indiāņa tālāko pētījumu rezultātā Stīvensons atklāja vēl līdz šim nezināmu reikarnācijas formu: jaunas atdzimšanas paredzēšanu. Indiānis Viljams Džordžs, kurš nodarbojās ar zvejniecību, teica savam dēlam un sievai: "Es atgriezīšos un būšu jūsu dēls. Jūs mani atpazīsiet pēc dzimumzīmes."

1949. gada augustā Džordžs devās zvejā un noslīka. Drīz pēc tam viņa vedeklai iestājās grūtniecība. Jaundzimušajam tiešām parādījās tāda pati dzimumzīme, kāda bija vecajam indiānim. Stīvensons piezīmēja: "Jau no mazām dienām viņš parādīja zināšanas par zivīm un laivām. Viņš zināja cilvēkus un vietas, kas atradās tālu no viņa ciemata, turklāt savā īstajā dzīvē viņš to nekādi nevarēja zināt."

Kad mazais Viljams (tā viņu nosauca par godu vectēvam) ieraudzīja zelta pulksteni, kuru savā "pirmajā dzīvē" uzdāvināja dēlam, viņš tūlīt pat to paņēma un teica: "Tas ir mans pulkstenis." Zēns pat zināja, ka zem korpusa vāciņa bija uzraksts: "Viljams Džordžs. 17. janvāris 1947".

Kā Imads atpazina savu ģimeni?

1964. gadā Stīvensons kopā ar citiem zinātniekiem devās uz mazu ciematu Beirutas tuvumā. 1958. gadā tur piedzima puisēns Imads. Pirmais vārds, kuru viņš pasacīja, bija "Džamilja" - sievietes vārds. Neviens viņam šo vārdu neiemācīja, visā apkārtnē neviens nezināja, ko šis vārds nozīmē. Nedaudz vēlāk noskaidrojās, ka runa bija par visiem zināmo Ibrahima Bumazi mīļāko sievu, kuras inkarnācija tika nodota mazajam Imadam.

Imada tēvs nemaz nepazina Bumazi ģimeni. Tikai Stīvensons un viņa pētījuma līdzstrādnieki varēja piecgadīgo Imadu savest kopā ar šiem ļaudīm. Mazulis uzreiz atpazina sapulcējušos ģimenes locekļus un nosauca viņu vārdus. Stīvensons izjautāja Imadu par viņa radiniekiem. Imads pilnīgi pareizi varēja atbildēt uz 54 no 58 jautājumiem, tikai četri izraisīja puisēnā šaubas.

Kas tic aizkapa dzīvei?

Lielākā daļa slavenu Eiropas kultūras un mākslas darbinieku ir ticējuši atdzimšanai. Piemēram, Gēte rakstīja:

"Es esmu pārliecināts, ka tādu, kādu jūs mani zināt, mani šeit jau ir redzējuši tūkstoš reižu, un ceru, ka tas vēl tūkstoš reižu atkārtosies."

1806. gadā dzejnieks Heinrihs fon Kleists vienā no savām vēstulēm uzsvēra: "Atnāc, atstāj par sevi kaut ko un tikai pēc tam mirsti! Tā būs viena no miljons nāvēm, kuru mēs jau izjutām un vēl izjutīsim. Tas ir tas pats, ja mēs būtu gājuši no vienas istabas otrā..."

Savas nāves priekšvakarā Fridrihs Varenais izteicās vēl skaidrāk: "Es jūtu, ka mana iepriekšējā dzīve būs pieņemta. Bet es esmu pilnīgi pārliecināts, ka visi dabā esošie nevar būt pilnībā iznīcināti un viss labais manī nepazudīs un turpināsies. Lai gan manā nākamajā dzīvē es nebūšu karalis, bet tā ir labāk: man būs darba pilna dzīve un tajā es centīšos izpirkt visu slikto, ko esmu darījis."

Kā atrast dalailamu?

Dalailamu, Tibetas augstāko politisko un garīgo valdnieku, nosaka, balstoties tikai uz reinkarnāciju. Pašreizējais četrpadsmitais dalailama tika izraidīts no Tibetas un 1989. gadā kļuva par pasaules Nobela prēmijas laureātu. Vadoties pēc viņa reliģijas ticējumiem, dalailama ir spējīgs iemiesoties citā ķermenī. 1933. gadā Lasā pēc trīspadsmitā Tibetas valdnieka nāves savā vasaras pilī jaunais lama sāka ilgus, intensīvus tā reinkarnāci-jas meklējumus pa visu valsti. Vēl joprojām iespējamie pretendenti tiek vesti uz Tibetu, taču mūki vienmēr aizbildinājās ar to, ka Tibetas ziemeļaustrumu daļā jau ir zēns - nākamais dalailama. 1935. gadā kādam reģentam no svētā Lhamo ezera parādījās vīzija: pēc ilgām lūgšanām un pārdomām viņa acu priekšā parādījās

klosteris ar koši zaļiem un zelta jumtiem, kā arī māja ar tjurku dakstiņu jumtu. 1936. gadā, trīs gadus pēc trīspadsmitā dalailamas nāves, lamu grupa sasniedza Kulm-buma klosteri. Celtnes tur tiešām bija ar koši zaļiem un zelta jumtiem, bet tuvumā esošajā ciematā atradās zemnieku māja ar tjurku dakstiņu jumtu, kurā dzīvoja zemnieku ģimene ar trīsgadīgu zēnu. Augsti stāvošās personas apmeklēja šo māju, nepasakot, kādēļ ir atnākušas. Viens no šīs grupas stādījās priekšā kā reģents, bet īstais reģents tajā laikā stāvēja aizmugurē kalpotāja drēbēs. Zēns tūlīt pat devās pie īstā pavēlnieka, lai to draudzīgi sveicinātu. Reģents zēnam uzlika rožu vainagu. Viena no rozēm piederēja trīspadsmitajam lamam. Zēns izrādīja interesi par svēto un paņēma vainagu tā, it kā tas tam pēc tiesības piederētu. Pēc tam bērnam vajadzēja izturēt vēl vienu pārbaudījumu. Puisēns no rožu vainaga izvēlējās tieši to rozi, kura bija bijusi dalailamas īpašumā. Viņš it kā no jauna atpazina bungas un spieķi. Pēc ilgām pārdomām un nebeidzamām lūgšanām sinklīts nonāca pie vienota viedokļa, ka šis zēns ir četrpadsmitais dalailama. Dzelzs drakona gada pirmā mēneša 14. dienā zēns ieņēma Lauvas troni. 1959. gadā Ķīnas valdība dalailamu izsūtīja. Lama pameta Potālu - savu rezidenci Lasā.

Vai nāve ir skaista?

Tūkstošiem cilvēku cīnās ar nāvi. Smagu slimību un nelaimes gadījumu rezultātā daži cilvēki ilgāku laiku atrodas klīniskās nāves stāvoklī, bet atkal tiek atgriezti dzīvē. Gandrīz visi no viņiem atzīstas, ka nav vēlējušies atgriezties.

Šo fenomenu ir pētījuši daudzi ārsti, pirmkārt, jau amerikāņu doktors Reimonds Mūdijs un Šveices

doktore Elizabete Kjūblera-Rosa. Viņi ir izmeklējuši simtiem "atdzimušu" cilvēku un nonākuši pie secinājuma: nāvei ir jābūt skaistai.

Pēc klīniskās nāves izdzīvojušo cilvēku starptautiskajā biedrībā ir vairāk nekā tūkstoš biedru, turklāt šajā skaitā ietilpst tikai zinātnieki. Daudzkārtēju pētījumu rezultātā noskaidrojās, ka trešā daļa "atdzimušo" atgriešanos dzīvē uzņēma pozitīvi. Salīdzinājumā ar citiem cilvēkiem viņos parādījās daudz lielāka dzīvotgriba un tika novērota arī pašsajūtas uzlabošanās. Vēlāk šie atklājumi tika izmantoti psihisko saslimšanu ārstniecībā. Visiem, kuri bija atradušies klīniskās nāves stāvoklī, pirms došanās aizsaulē izzuda bailes.

Vai mirst viss ķermenis?

Kā piemēru minēsim gadījumu, kas reiz notika ar piecdesmitgadīgu sievieti no Sietlas, kurai slimnīcā apstājās sirds. Ārste doktore Kimberlija Klārka-Šarpa stāsta: "Elpošana jau apstājās, taču mēs mēģinājām sievieti atdzīvināt." Doktorei Kimberlijai tas izdevās.

Tas, ko piecdesmitgadīgā sieviete pārdzīvoja īslaicīgajā klīniskās nāves stāvoklī, bija ievērības cienīgs, bet, galvenais, tā rezultātā doktore Kimberlija ieguva svarīgus pierādījumus. Paciente stāstīja, ka lidojusi virs telpas un ar interesi novērojusi, kā ārsti un medmāsas cīnījušies par viņas dzīvību. Viņas acu priekšā it kā parādījusies visa ārstu darbības secība, kura atgrieza viņu dzīvē.

Pēc tam viņa paskatījusies ārā pa logu uz mašīnas stāvvietu. Sieviete spēja precīzi aprakstīt visas ātrās palīdzības automašīnas, kuras tajā laikā, kad viņa "atradās uz nāves gultas", atbrauca un aizbrauca. Tad

viņa izspruka ārā, lidoja pa koridoru un trešajā stāvā ievēroja uz palodzes noliktas gaišzilas sporta kurpes. Ārste pārbaudīja pacientes teikto un pārliecinājās, ka tiešām kāds tur bija atstājis šādus apavus. "Sieviete šos apavus augšā nevarēja ieraudzīt," viņa piemetināja, "un nevarēja būt pārliecināta, ka atrodas tieši trešajā stāvā. Lai to veiktu, sievietei vajadzēja atstāt savu ķermeni."

Kas atrodas tuneļa galā?

Paciente atstāja savu ķermeni, bet vai viņa izjuta arī to, ko ir stāstījuši citi mirstošie cilvēki pēc tam, kad atkal tika atgriezti dzīvē? Doktors Reimonds Mūdijs, kurš nodarbojas ar klīniskās nāves pētniecību, pauž savu viedokli, pie kura nonāca, pamatojoties uz sarunām ar vairākiem simtiem nāvi pārdzīvojušiem cilvēkiem: "Cilvēks mirst. Kad viņa miesa tuvojas pēdējam brīdim, viņš dzird, kā ārsts konstatē nāvi. Mirstošais jūt rūcošu troksni, viņam rodas sajūta, ka viņš ļoti ātri pārvietojas pa garu, tumšu tuneli. Pēc tam pacients pēkšņi no ārpuses atrod savu ķermeni, bet viņam šķiet, ka viņš to nekad nav atstājis. Kā novērotājs no malas mirstošais attālināti novēro savu ķermeni. Sākumā rodas spēcīgas izjūtas, it kā viņš atkal atgrieztos sākotnējā stāvoklī. Taču drīzumā mirstošais rod jaunus iespaidus.

Cita esamība tuvina viņu jaunajam veidolam, lai sveicinātu un ieceltu viņu jaunajā eksistences posmā. Viņš jau atpazīst mirušos radiniekus, draugus, tuviniekus, kā arī izjūt nevienam nezināmus spēkus, kuri izstaro tādu mīlestību un siltumu, kādu viņš nekad nav izjutis. Bez vārdiem kļūst skaidrs, ka viņu saista kāda noslēpumaina gaisma, viņa dzīve tiek skatīta kā kaut

kas vesels un vērtīgs. Viņam palīdz tas, ka , ātri uz-plaiksnījot kā mazi attēli, viņa acu priekšā kā panorāma parādās svarīgākie dzīves notikumi. Tam seko dramatisks pagrieziens, viņa apziņa tuvojas robežai, kad kļūst pilnīgi skaidrs, kur atrodas robežlīnija starp pagājušo un tālāko dzīvi. Šis baisais moments iestājas agrāk vai vēlāk un ir atkarīgs no klīniskās nāves ilguma.

Katrā gadījumā domas par atgriešanos nav pozitīvas. Mirstošais pretojas, viņš vēlas nokļūt pie gaismas, siltuma, atdzimšanas, tur, kur viņu sagaida laime.

Veltīgi. Ja aiziešana ir vienādās attiecībās ar atgriešanos, ja baida iegrimšana pazemes miegā, tad mirstošais pārliecinās, ka viņa nāves brīdis vēl nav pienācis. Iekšējā pretošanās viņu vēl saista ar ķermeni.

Visos aptaujātajos cilvēkos klīniskā nāve ir atstājusi dziļas pēdas: ir pārvarētas jebkuras šaubas par dzīves turpināšanos pēc nāves. Balstoties uz personisko pieredzi, nemirstība tiek aplūkota kā dāvāta laime. Bieži cilvēkam trūkst vārdu, lai aprakstītu pārdzīvoto. Viņš uzskata, ka atklātība apkārtējos izraisīs izsmieklu un neuzticību, bet tā ir viņa personiskā darīšana.

Ko vēlējās pierādīt Edisons?

Tomass Alva Edisons (1847-1931) - viens no Jaunā laika slavenākajiem izgudrotājiem (kvēlspuldze, fonogrāfs, kinematogrāfs utt.) - bija pilnīgi pārliecināts, ka cilvēks pēc nāves nevar vienkārši izzust. Lai to pierādītu, viņš izmēģināja virkni tehnisku līdzekļu, kuriem vajadzēja nodibināt sakarus ar aizgājējiem. Tā kā zinātnes aprindās viņa viedoklis par nemirstību bija plaši izplatīts, tad 1920. gadā Edisons sniedza šādu interviju: "Es neapgalvoju, ka mūsu personība pāriet citā būtnē vai sfērā. Es neko neapgalvoju, jo es neko nezinu, bet es esmu pārliecināts, ka pastāv tādas aparatūras konstruēšanas iespēja, kas ļoti jutīgi reaģēs uz citā veidolā esošu personību. Ja tā vēlēsies ar mums kontaktēties, tad aparatūrai būs jāsniedz šāda iespēja." Edisons formulēja tēzi, pēc kuras vadoties eksistē submikroskopiskā stāvoklī nonākušas personības, kuru dzīvības enerģija rodas aizvien jaunās formās, bet šo radušos formu konstrukcija veido nelielu "dzīves meistaru" skaitu, kuri nonāk saskaņotā mijiedarbībā ar personībām. Ja šie "dzīves meistari" eksistē pēc nāves, tad ar Edisona aparatūras palīdzību nebūtībā nonākusī personība spētu kontaktēties ar dzīvajiem.

Edisons strādāja pie šīs aparatūras līdz pat savai nāvei, bet tā arī nespēja to pabeigt.

Vai "grāfs Sv. Hermanis" atrada filozofu akmeni?

Viduslaiku alķīmiķu mērķis bija atrast filozofu akmeni -milzīgas bagātības un mūžīgās dzīves simbolu. Pēc nostāstiem, šo akmeni bija lemts atrast kādam noslēpumainam vīrietim, zināmam tikai pēc viņa vārda "grāfs Sv. Hermanis". Kad 1710. gadā viņš pilnīgi kā no nebūtības ieradās Parīzē, viņam bija 40-45 gadi. Grāfs nenovecoja. Ieraugot viņu pēc 50 gadiem, grāfiene fon Džodžī rakstīja savai draudzenei: "Skatoties uz viņu, tu nejūti gadu pēdas, viņš izskatās tā, it kā nemaz nebūtu nodzīvojis pusgadsimtu." Viņas draudzene, kura pirmo reizi grāfu Hermani satika jau bērnībā, savā dienasgrāmatā rakstīja, ka pēdējo reizi ir redzējusi grāfu 1820. gadā. Tātad viņam vajadzēja būt 150 gadus vecam un viņš varēja būt arī 1789. gada revolūcijas liecinieks. 1820. gadā viņš joprojām izskatījās četrdesmit gadus vecs.

Grāfs Hermanis bija augsti izglītots cilvēks, viņš pārvaldīja 25 svešvalodas, to skaitā arī arābu un vēl citas austrumu valodas. Viņš lieliski spēlēja čellu un vijoli, turklāt bija arī pasakaini bagāts. Filozofs un dzejnieks Voltērs par viņu ir teicis: "Tas ir cilvēks, kurš dzīvo mūžīgi un zina visu."

Grāfs apgalvoja, ka ir atradis filozofu akmeni. Pēc viņa vārdiem, viņš bieži bija apceļojis Indiju, dzīvojis Tibetas klosteros, kur viņam tika pasniegta māksla, kā no svina pagatavot dimantus un zeltu. Viņam patiesi piederēja vismaz tūkstoš dažādu formu un izmēru briljanti, kurus viņš labprāt izdāļāja.

Pēc franču revolūcijas "grāfs Sv. Hermanis" devās uz Zviedriju, kur no smagas slimības izārstēja karali

Gustavu III. Viņš vēl joprojām izskatījās kā cilvēks vidējos gados, aptuveni 40-50 gadus vecs.

Daudzi okultisti uzskata, ka nemirstīgais grāfs ir dzīvs vēl mūsdienās. Šīs domas apstiprinājās 1972. gadā, kad Francijas televīzijā pētnieks Ričards Čanfrī paziņoja, ka viņš ir "grāfs Sv. Hermanis". Kā pierādījumu tam Čanfrī televīzijas kameru priekšā parādīja, kā ugunī svina bumba pārvēršas zeltā. Zelts izrādījās īsts. Gandrīz visi televīzijas skatītāji noticēja šim trikam.

Kā, pēkšņi parādoties no nebūtības, grāfs pārvērtās par Ričardu Čanfrī? Neviens tā arī to neuzzināja, un pēc televīzijas pārraides viņš vairs nav redzēts. Televizoru ekrānos viņš izskatījās kā vīrietis vidējos gados.

Vai mēs varam pareģot nākotni?

Daudzi cilvēki apgalvo, ka spēj atcerēties savu iepriekšējo dzīvi. Piemēram, tāds uzskats bija arī amerikāņu tanku karaspēka ģenerālim Patonam. Viņš sacīja, ka esot bijis viens no romiešu leģionāriem. Kāds, iespējams, savā iepriekšējā dzīvē būtu gribējis būt faraona meita, zemkopis, kalnracis vai matrozis. Hipnozes iespaidā daudzi cilvēki mēģina atgriezties savas iepriekšējās dzīves laikā, lai pēc tam par to pastāstītu.

Ilgu ceļojumu veica amerikāņu pētniece doktore Helēna Varmbaha. Pētniece radīja ierīci, ar kuras palīdzību, pēc pašas vārdiem, viņa spēja palūkoties nākotnē - periodā no 2100. līdz 2300. gadam. Viņa tiecās salīdzināt tagadnes situācijas faktus un notiekošo nākamajos gadsimtos. Ar hipnozes palīdzību doktore Varmbaha nosūtīja arī citus pētniekus nezināmajās tālēs, turklāt viņa piedāvāja pašiem eksperimenta dalībniekiem izvēlēties viņiem īpaši interesējošus laika periodus.

Daži no šī "ceļojuma" dalībniekiem atspoguļoja šausminošu pasaules gala ainu, kuras laikā zemeslodes iedzīvotāju skaits samazinājās divdesmit reizes. 2100. gadā uz Zemes palikušie būs pilnīgi kaili, bet augsne -izžuvusi un neauglīga. Kataklizmas pārdzīvojušie ļaudis dzīvos kalnos, kuri būs klāti ar kupolu. Viņiem būs tikai pirmās nepieciešamības produktu krājumi. 2300. gadā Zeme jau izskatīšoties labāk, tātad planētai ir lemts atdzimt. Atkal parādīsies svaigi dārzeņi, bet iedzīvotāju skaits divkāršosies. Šajā laikā arī pārējās planētas kļūs apdzīvotas.

Cits zinātnieks - doktors Brūss Goldbergs -veicot līdzīgus pētījumus, nonāca pie savādākiem rezultātiem, šajā gadījumā runa arī bija par personām, kurām bija lemts redzēt pasaules bojāeju. Šie "ceļotāji nākotnē" stāstīja par zemūdens pilsētām, kuras iespaidoja viņu iztēli, un par izmaiņām ģeogrāfiskajā kartē. Doktora Goldberga pētījuma dalībnieki novēroja arī pasaules galu, bet, par laimi, viņi runāja par strauju dzīves atjaunošanos uz Zemes.

Lai uzsvērtu nākotnes prognozēšanas svarīgumu, doktors Goldbergs nohipnotizēja Baltimoras informatoru Hariju Martinu un lūdza viņu hipnozes laikā izlasīt nedēļas notikumus, kuri bija publicēti nedēļu vēlāk. Pēc nedēļas Martina nolasīto informāciju salīdzināja ar reālajiem notikumiem - tika iegūti neticami rezultāti. Pētniekus īpaši pārsteidza patiesais smagas transportlīdzekļu katastrofas apraksts.

GARA SPĒKS

Vai cilvēkam piemīt vairāk nekā piecas maņas?

Normāli cilvēkam ir piecas maņas: redze, dzirde, oža, garša un tauste. Taču ir daži cilvēki, kuriem bez šīm maņām piemīt vēl citas. Tas ir viens no daudzajiem cilvēka smadzeņu darbības noslēpumiem ...

Sajūtu uztveres saasināšanās (SUS) ir stāvoklis, kura laikā cilvēks atrodas ārpus parasto piecu maņu robežām, turklāt ir zinātniski pierādīts, ka šīs īpašās spējas piemīt daudziem cilvēkiem. Piemēram, pie SUS stāvokļa var pieskaitīt telepātiju. Ar šo grieķu vārdu (tele + sajūta) apzīmē tādu parādību kā "informācijas nodošanu no attāluma par viena cilvēka vai dzīvnieka stāvokli citam". Amerikāņu un padomju armijas izmeklētāji šajā jomā ir guvuši lielus panākumus. Padomju flotes vadības pārstāvji pat neslēpa, ka ar telepātijas palīdzību katra no viņu zemūdenēm varēja pārvietoties visos pasaules rajonos.

Pie SUS pieskaita arī tādas parapsiholoģiskās vai pārcilvēciskās parādības kā gaišredzību, "otro seju" (priekšmeta vai pagājuša notikuma izjušanu ārpus normālas sajūtu uztveres), priekšnojautu, kā arī psiho-kinēzi (priekšmetu pārvietošanu, tiem nepieskaroties).

Vai ir iespējams lasīt citu domas no attāluma?

Zinātnieki dziļāk un intensīvāk ir pētījuši telepātiju, kas bieži tiek nepareizi dēvēta kā "domu pārnešana no attāluma". 1937. gadā Amerikāņu fiziskās pētniecības biedrība veica eksperimentu. Domu apmaiņa tika veikta

starp austrāliešu polārpētnieku Hjūbertu Vilkinsu un amerikāņu telepātijas pētnieku šērmanu. Hjūberts Vilkinss ar lidmašīnu devās uz Ziemeļpolu, lai atrastu krievu lidotāju, kurš, iespējams, šajā rajonā bija veicis piespiedu nosēšanos. Trīs reizes nedēļā noteiktā laikā Vilkinss nosūtīja savas domas Šērmanam, kurš tūlīt pat veica pierakstus. Eksperimenta laikā šērmans atradās Ņujorkā. Pēc katra "domu apmaiņas" seansa, kas norisinājās vairāku tūkstošu kilometru attālumā, ziņojumi tika nosūtīti uz Fizisko pētījumu biedrību. Tur tos fiksēja un rezultātā nonāca pie slēdziena, ka sakrīt vairāk nekā 80 procenti no Vilkinsa ziņojumiem un Šēr-mana pierakstiem.

Negaidot no tāla attāluma šērmanam izdevās veikt veiksmīgu telepātijas seansu. 1937. gada 11. novembrī viņa acu priekšā parādījās vīzija: Vilkinsa lidmašīna, kura veica piespiedu nosēšanos stipra sniegputeņa dēļ.

Drīz pēc tam Šērmanam parādījās šāda aina: Vilkinss smokingā ballē dejo valsi. Pēc 10 dienām noskaidrojās, ka viss bija norisinājies tieši tā, kā to ar telepātijas palīdzību redzēja Šērmans. Vilkinss pastāstīja, ka lidojuma laikā uz Ziemeļpolu viņš sniega vētras dēļ tiešām bija spiests nosēsties Reginā. Vietējais gubernators ielūdza Vilkinsu uz pamiera dienām veltītu balli, sagādāja viņam smokingu, kurā Vilkinss arī dejoja valsi.

Kāpēc daudzi cilvēki sajūt nelaimes tuvošanos?

Samērā izplatīts SUS veids ir notikumu "priekšnojauta" -prekognācija. Tūkstošiem gadu leģendās un mītos ir minēti neskaitāmi gaišredzības skaidrojumi. Par šo tēmu 83 ! pēdējā laikā ir iznākuši un publicēti zinātniski raksti.

Viens no retākajiem masu priekšnojautas piemēriem bija notikums, kas vēsturē iegāja ar vārdu - "katastrofa Aberfanā". 1966. gada 21. oktobrī Velsas kalnu ciematiņā - Aberfanā atlūza milzīga ogļu šķemba, aprokot skolu. Bojā gāja 128 bērni un 16 pieaugušie. Turpmākajās dienās noskaidrojās, ka bērni un daudzi pieaugušie no Anglijas paredzēja šo traģēdiju. Britu zinātnieks Dž. S. Barkers tam min 35 pārliecinošus pierādījumus. Lūk, viena no liecībām: "Sākumā es vienā no ciematiņiem ieraudzīju skolas ēku, tad kalnračus no Velsas, bet tad no kalniem slīdošu ogļu lavīnu. Milzīgā masa zem sevis apraka mazu zēnu, kura nāve bija briesmīga. Es jutos tā, it kā censtos glābt bērnu, bet blakus viņam stāvēja glābējs ar aizsargķiveri galvā."

šķiet, ka tā būtu aculiecinieka informācija. Sieviete, kurai tālāk mēs dosim vārdu, arī nojauta katastrofu.

Skola tika apbērta 21. oktobrī aptuveni 9 un 15 minūtēs. Šo notikumu paredzēja sieviete, kura atradās Plimutā, vairāk nekā 300 kilometrus uz dienvidiem no Aberfanas. Baznīcā viņa par to pastāstīja sešiem dievlūdzējiem, bet no rīta to visu pateica savai kaimiņienei. Nelaime notika 45 minūtes pēc viņas redzētās vīzijas.

Septiņas dienas pirms katastrofas kāda sieviete Kentas grāfistē pastāstīja vairākām draudzenēm šādu sapni: "Es redzēju katastrofu, kas notika vienā no ciematiem, kur iegūst ogles. Redzēju pilnu māju ar bērniem. Uz ieleju brāzās ogļu un ūdens kalni, zem sevis aprokot šo māju. Bērnu kliedzieni man šķita tik īsti, it kā es kliegtu pati."

Katastrofas laikā bojā gājis bērns divas dienas pirms tās pastāstīja saviem vecākiem dīvainu sapni: "Es it kā pieeju pie skolas, bet tās vairs nav. Uz ēkas ir uzkritis

kaut kas melns." Pēkšņi bērns piemetināja: "Bet es nebaidos no nāves."

Doktors Barkers apkopoja 35 šāda veida liecības, bet neviens tās neuztvēra nopietni.

Vai pastāv priekšnojauta?

Pastāv tūkstoš pārbaudītu paziņojumu, pēc kuriem vadoties neizskaidrojamas priekšnojautas ir izglābušas cilvēku dzīvības. Tam piemērs ir Lēna Libovica no Bruklinas (Ņujorkā). Viņa iegādājās radiouztvērēju un nolika to uz plaukta virs gultas. Kādu vakaru jaunās sievietes māte nevarēja iemigt, jo viņas acu priekšā pastāvīgi rādījās briesmīga aina. Viņa redzēja, ka radiouztvērēja vads ir aizķēries aiz meitas rokas. Viņas meita pagriezās - aparāts nokrita un pārsita tai galvu.

Mātei šī aina šķita tik reāla, ka viņa steigšus aizskrēja uz meitas istabu. Lēnas rokai patiešām bija aptinies no radio cieši nostiepies vads tieši tā, kā to māte nojauta.

Pēc neapzinātas meitas kustības radio krita no plaukta, bet māte nekavējoties noreaģēja, paspēja to notvert un ātri atsaitēja vadu. Viņas meita bija glābta.

Kādēļ viņš ātri izgāja uz ielas?

SUS pētniekiem ir labi zināmi daudzi nepatīkamu priekšnojautu rašanās piemēri par to, ka kaut kas varētu notikt. 1963. gada 30. jūlijā Rojs A. Vits no Maiami kā vienmēr pēc pusdienām gulēja. Pēkšņi viņš pamodās un, nesaprazdams, kāpēc, zibens ātrumā izskrēja no mājas. Pēc sekundes no 12 metru augstuma nobruka 3

tonnas smaga betona plāksne, kura atradās virs Vita mājas, un, ielaužot jumtu, piezemējās uz dīvāna. Tieši uz tā, kur pēc pusdienām vienmēr atpūtās Rojs A. Vits.

Kā zinātnieks uzzināia par ugunsgrēku Stokholmā?

Viens no nedaudzajiem neizskaidrojamiem sajūtu uztveres saasinājuma fenomeniem ir informācija par notikumiem, kas norisinās lielā attālumā. Vēl joprojām nav piemērotu atminējumu daudzām šāda veida parādībām. Kā piemēru var minēt notikumu, kas norisinājās svētku laikā Zviedrijā. Tas notika trīs dienu ceļojumu attālumā no Stokholmas 1759. gadā. Aristokrātiskā augstākā sabiedrība bija sapulcējusies viesībās. Precīzi pulksten sešos viens no viesiem, kurš bija nokavējies, izmisumā iekliedzās: "Stokholmā ir ugunsgrēks! Tas kļūst aizvien plašāks! Tagad jau pavisam tuvu pie manas mājas." Vīrieti pārņēma panika, viņš tā sāka vicināt rokas, it kā viņa priekšā būtu uguns siena. Viesi apmulsa. Histērijā kritušais cilvēks bija Emānuels Svē-denborgs, kurš bija viens no lielākajiem Zviedrijas zinātniekiem.

Divas stundas vēlāk Svēdenborgs nomierinājās: "Stāvoklis pilsētā tiek kontrolēts. Ugunsgrēks ir apturēts trīs mājas pirms manējās." Pagāja trīs dienas. No Stokholmas pilī, kurā notika viesības, ieradās ziņnesis ar paziņojumu:" Pirms trim dienām precīzi pulksten 6 vakarā Stokholmā sākās ugunsgrēks. Pēc divām stundām tas tika ierobežots. Trīs mājas pirms zinātnieka Svēdenborga dzīvesvietas uguni apturēja un tad pilnīgi nodzēsa." Sī notikuma hroniķis un liecinieks bija cits . pazīstams svētku viesis - vācu filozofs Imanuels Kants.

Vai gaišredzība parādās sapnī?

Bairons Soms, avīzes "Bostonas klubs" redaktors, reiz naktsmaiņā aizmiga un nogulēja līdz pulksten trijiem. Viņš nosapņoja, ka ir ellē. Soms savā priekšā redzēja brūkošu, jūrā slīdošu klinti un cilvēkus, kuri metās bangojošā okeānā. Milzīga uguns šalts, akmeņi un smiltis pacēlās debesīs, un vietā, kur tikko bija sala, tagad vārījās un burbuļoja jūra.

Soms saprata, ka ir nosapņojis briesmīgu sapni. Viņš nolēma nekavējoties aprakstīt šo šausminošo notikumu, bet pagaidām tikai personīgi sev. Vēlāk no tā varētu sanākt interesanta reportāža. Redaktors precīzi iedomājās, kā līdz nāvei pārbijušos, gandrīz prātu zaudējušo iedzīvotāju acu priekšā Pralapes sala pazuda ugunīgi vārošajā lavā un bangojošajā jūrā, kā, neizturēdami māju augstuma viļņu sitienus, gāja bojā kuģi, kā beigu beigās sala ar milzīgu troksni uzsprāga un daļēji iegrima jūrā. Salas nosaukumu - Pralape - Soms nekad dzīvē nebija dzirdējis, bet viņa apziņā bija iespiedusies ģeogrāfiskā salas atrašanās vieta. Pat nedomājot, ka no tā kaut kas sanāks, viņš uzrakstīja rakstiņu un ar zīmīti "svarīgi" nolika to uz rakstāmgalda. Rīta avīzes izlaiduma redaktors atrada uz rakstāmgalda zīmīti un nolēma, ka tā naktī ir pienākusi no kāda korespondenta. Bet līdz šim par katastrofu nebija pienākušas nekādas ziņas. Redaktors, nolēmis, ka tā ir vēl nevienam nezināma sensācija, norīkoja šo informāciju ievietot pirmajā lapā lielajā drukā. Lai nostiprinātu savu prioritāti citu avīžu priekšā, viņš nodeva ziņojumu "Asociation press" (Preses apvienība) aģentūrai, kuras korespondenti Šo reportāžu izklāstīja visai pasaulei. Tas notika 1883. gada 29. augustā.

Taču nākamā diena "Bostonas klubam" bija melnā

diena, jo žurnālisti uzskatīja, ka tāda sala kā Pralapi nemaz nepastāv. Kad galvenais redaktors noskaidroja ka "izreklamētā" katastrofa ir tikai nakts redaktori murgpilnais sapnis, Soms tika atlaists pat bez pabalsta Jau nākamajā avīzes izlaidumā "Bostonas klubs" nolēma dot saviem lasītājiem šīs informācijas atsaukumu, bel tas nebija nepieciešams. Tajā pašā dienā ASV piekrastei sāka draudēt milzīgi viļņi un pienāca neskaitāmi paziņojumi par nogrimušiem kuģiem, par tūkstošiem vairākās Āzijas salās bojā gājušiem cilvēkiem.

Krakatau sala uzsprāga un daļēji nogrima jūrā. Aculiecinieku stāstītais pilnībā sakritis ar Soma sapni. Brūkošās klintis novedušas šausmās jau tā sprādzienā pārbiedētos cilvēkus.

"Bostonas kluba" redakcija, kura jau paspēja sagatavot informācijas atsaukumu ar Soma - "dezinformācijas iniciatora" fotogrāfiju, bija spiesta paslavēt žurnālistu, jo viņš bija pasaulē vienīgais reportieris, kurš, neizejot no ofisa, uzzināja par katastrofu. To, kā viņš ieguva šo informāciju, "Bostonas klubs" nolēma noklusēt.

Taču zinātnieki izteica pieņēmumu, ka runa šeit bija par pareģošanu, kas tiešām tā arī bija. Pareģošana ir cilvēka paredzējums par tālāku nākotni. 1883. gada 27. augustā Krakatau salā pirmoreiz notika zemestrīce. Nākamajā dienā zemes sakustēšanās atkārtojās, bet 29. augustā sala uzsprāga un daļēji nogrima jūrā. Šī notikuma paredzēšanas laikā Soma apziņā nonāca šausmīgas ainas, kuras patiesībā arī piepildījās.

Pēc trim gadiem Holandes vēstures apvienība apstiprināja to, ka pirms vairākiem gadsimtiem Krakatau salai ir bijis cits, jau aizmirsts nosaukums - Pralape.

Vai akmeņi spēja runāt?

Ir cilvēki, taču to nav daudz, kuri, apskatot akmeni vai lapas strēmeli, var tik daudz par tiem uzrakstīt, ka no uzrakstītā sanāktu daudz grāmatu. Piemēram, poļu inženieris Stefans Osoveckis. Viņš paņēma rokās kādu priekšmetu, dažas reizes to apgrieza, bet tad par to ļoti ilgi stāstīja. Etnogrāfs Staņislavs Poņatovskis, Varšavas universitātes profesors, Osoveckim reiz parādīja vecu šķēpa uzgali, kurš 15 tūkstošus gadu bija gulējis zemē. Osoveckis, neko nezinot par paleontoloģiju, guva pilnīgu priekšstatu par paleolīta perioda dzīvi. Viņš zināja, kā tajā laikā izskatījās cilvēki, kā viņi ģērbās, kā pavadīja laiku. Osoveckis aprakstīja augus, klimatu un dzīvniekus. Ekspertu pārbaude pierādīja, ka inženieris par paleolīta periodu varēja izklāstīt vairāk, nekā par to jau bija zināms profesoriem - speciālistiem. Daudzus gadus pēc Osovecka nāves zinātne apstiprināja visu, ko inženieris varēja izstāstīt, paturot rokā senatnes priekšmetu.

Osoveckis šādā veidā "izpētīja" 32 priekšmetus, kuru vecums sasniedza gandrīz pusmiljonu gadu. Visi viņa apraksti izrādījās precīzi un pavēra jaunu virzienu zinātnē.

Ko atsūta "pudeļu" pasts?

Līdzīgi notika arī ar Mariju Ciroldi no Meksikas, kura divdesmitajos gados mēģināja saprast to, kas bija teikts dīvainu tekstu saturošos papīra gabaliņos. Pēc tam, kad Meksikā viņu sāka dēvēt par "labsirdīgo raganu", Amerikas psihes pētniecības biedrība ieinteresējās par vienkāršo sievieti. Viņai iedeva papīra lapu, kura atradās

aizzīmogotā aploksnē. Cirolda noteica to, ka aploksnē ir no pudeles izvilkts vēstules fragments. Viņai izdevās pat uzzināt, kurš pudeli ar vēstuli ir iemetis jūrā. Viņa aprakstīja nosūtītāja ārējo izskatu un tā raksturu. Pēc viņas vārdiem, tā bija meksikāņu sieviete. Vēl lielāku izbrīnu radīja vēstules interpretācija, kuru veica amerikāņu pētniecības komisija Harija Prinča vadībā. Lai gan Marijai Ciroldai vēstuli nodeva aizzīmogotā veidā, viņa varēja nosaukt 38 korespondenta rakstura iezīmes un īpašības. Tas, ko viņa pastāstīja, palīdzēja pilnīgi precīzi noteikt vēstules nosūtītāju. Pārsteidzoši!

Vai gaišredzība palīdz arheoloģijai?

Tagad arheoloģija kā zinātne var attīstīties ar gaišredzības palīdzību. Tā, piemēram, bagāts amerikāņu rūpniecības kompānijas īpašnieks Džefrijs Gudmans nekādi nevarēja noticēt, ka pirmie cilvēki Amerikas kontinentā ir dzīvojuši aptuveni pirms 16 tūkstošiem gadu, un nolēma pārbaudīt, kas šajā sakarā ir zināms arheoloģijai. Lai īstenotu savu mērķi, Gudmans saviem amatiera pētījumiem pieaicināja gaišreģi Aronu Abrahamsu no Origonas.

Pēc Gudmana lūguma gaišreģis uzzīmēja attēlu, kurā bija attēlota izžuvusi Sanfrancisku upes gultne Flagstāfas (ASV, Arizonas štats) tuvumā. Abrahamss tikai nevarēja precīzi noteikt aizvēsturisko laiku cilvēku apdzīvoto vietu pēdas. Viņš pastāstīja par to vietu ģeoloģisko formāciju, kuras varētu ieinteresēt Gudmanu. Kad Gudmans tur atsāka izrakumus, arheologi viņu izsmēja. Līdz tam laikam šajos apvidos neviens arheologs nekad neko nebija atradis.

Bet, līdzko Gudmans izraka pilnīgi veselus

priekšmetus, kuru vecums bija aptuveni 20 tūkstoši gadu, arheologi pārstāja smīkņāt. Tā bija sensācija. Turklāt 75 procenti no Abrahamsa ģeoloģiskajiem pareģojumiem apstiprinājās.

Vai arhitektam palīdzēja mūku dvēseles?

Baznīcu arhitekts anglis Blaits Bonds nosprauda sev mērķi uzsākt arheoloģiskos izrakumus Glastonberijas klostera teritorijā Somersetā. Glastonberijas drupas, kur, pēc dažām ziņām, esot atradusies karaļa Artura kapa vieta, 1907. gadā izpirka valdība.

Bonds sāka strādāt, bet neguva nekādus redzamus rezultātus. Tad viņš vērsās pie sava drauga kapteiņa Džona Barleta, kuram piemita spirituālas spējas.

Viņa talants bija fenomenāls. Džons ieslīga transā, ieguva informāciju no pagājušiem laikiem un fiksēja to rakstiskā veidā. Pēc tam viņš ar gribasspēku spēja ietekmēt savus aprakstītos notikumus.

1907. gada 7. novembrī pulksten 18.30 tika veikts eksperiments. Bonds uzdeva Barletam jautājumu: "Vai tu vari kaut ko pastāstīt par Glastonberiju?" Barlets pastāstīja par klostera dibināšanas laikiem un norādīja precīzus tā izmērus. Pēc tam sekoja dažādi paziņojumi gan latīņu, gan senangļu valodā. Kad Bonds sāka tās tulkot, tad sākumā Barleta sniegto informāciju uztvēra kā joku, jo tās lielākā daļa pilnīgi sagrāva viņa vēstures un arhitektūras zināšanas. Taču viņš tik un tā pārbaudīja visu Barleta sniegto informāciju.

Un tad sev pilnīgi negaidīti klostera teritorijas aus-trumu daļā arhitekts atklāja kapelas drupas, pēc tam atraka kādas pagraba durvis, tālāk viņa priekšā parādījās nezināmas izcelsmes daudzstūru altāris un kapliča.

No tā laika Bondu sāka uzskatīt par arheoloģijas ģēniju. Aiz pieticības viņš to nepieminēja savā grāmatā "The Gate of Remembrance" ("Atmiņu vārti"). Visticamāk, autoritātes iekarošana virzīja viņu nodarboties ar spiritiskiem seansiem, mēģinot rast saikni ar mirušo mūku gariem. Bonds pameta savu oficiālo posteni un labi noslēpa savāktās kapu plāksnītes, kuras atrada klosterī arheoloģisko izrakumu laikā. Zinātnes aprindās ziņas par viņa tālākajiem pētījumiem vairs neparādījās.

Vai ektrasensi palīdz policijai?

Ir daudz cilvēku, kuriem piemīt īpaši jutīgas, pārcilvēciskas spējas un kuri varētu sniegt palīdzību policijai cīņā ar noziedzību. Tiesa gan, policija pret savu brīvprātīgo palīgu neparastajām metodēm izturas ar neuzticību, bet tā nevar apstrīdēt arī to panākumus.

Kāds holandietis Pīts van der Hurks, izmantojot savas neparastās spējas, publikas acu priekšā uzbūra naudu. 1958. gadā Maiami policija (ASV, Floridas štats) palūdza viņu palīdzēt taksista slepkavības atklāšanā. Van der Hurks ieslīga transā, iesēdās upura mašīnā, acumirkli aizdomājās... un smalki aprakstīja slepkavu. Viņš nosauca pat tā vārdu - Smitijs. Pēc tam van der Hurks izbrīnītajiem policistiem paziņoja, ka šis noziedznieks ir paveicis arī citu slepkavību. Holandietis ļoti precīzi raksturoja visus apstākļus, kādos tā tika veikta. Lietā parādījās līdz pat pēdējai sīkākai detaļai raksturots slepkavas apraksts. Agrāk šī cilvēka noziegumi netika saistīti ar taksista slepkavību. Balstoties uz holandieša sniegto aprakstu, policijai izdevās noskaidrot noziedznieka vārdu - Čārlzs Smits, kuru kriminālajās

aprindās sauca par "Smitiju". Viss sakrita ar Hurka aprakstu. Smitijs atzinās savā līdzdalībā taksista slepkavībā un arī otrajā slepkavībā, kuras apstākļus tik precīzi aprakstīja van der Hurks.

Kāpēc Krozets tik daudz zināja?

Džerards Krozets arī bija holandietis. Viņš palīdzēja policijai veikt noziedznieku meklējumus visās pasaules malās. Starp viņiem bija slepkavas, mašīnu aizdzinēji un ekonomiskos noziegumos iesaistītas personas.

Krozets bieži vien atspoguļoja lietas apstākļus daudz precīzāk nekā tie, kuri pēc kāda laika tika nopratināti.

Vai policists bija ekstrasenss?

1960. gada rudenī policijas radio Grospointvudsā (ASV, Mičiganas štats) izsludināja noziedznieka meklēšanu. Noziedznieka apraksts bija neskaidrs, viņa upuri bija Lambertu laulātais pāris, kuri atradās šoka stāvoklī un varēja ļoti maz pastāstīt. Zināms bija tikai tas, ka viņiem tika nolaupīta liela naudas summa un vērtīgi juvelierizstrādājumi. Policisti Dons Sabels un Roberts Sass patrulēja, kad saņēma šo ziņojumu. Neizskaidrojot savu rīcību, oficieris Sabels lika savam kolēģim Sa-sam pagriezties uz Makstrītu. Pēc tam Sabels apstādināja mašīnu, izlēca no tās un sagrāba kādu vīrieti, kurš grasījās tikai ieiet restorānā. Pēc pārmeklēšanas pie viņa atrada Lamberta kundzes rokaspulksteni un vairāk nekā tūkstoš dolāru. Kamēr cits policists Lambertu mājas tuvumā nesekmīgi pārmeklēja apkārtni, Sabels jau nogādāja aizdomās turamo iecirknī. Tas nebija nekas

neparasts. Bieži vien Sabels vadījās pēc savām nojautām, un tās viņu nekad nepievīla. Viņa gaišredzība sakrita pilnīgi precīzi, burtiski, minūtēs. Viņš nebija tikai policists - ekstrasenss.Viņam darbā palīdzēja arī veiktās aizdomās turamo nopratināšanas, to analīze un secinājumi. Sabels pastāstīja: "Manī runā kāda sajūta, norādot, kas ir noziedznieks un kur viņš slēpjas. Ja es viņu notveru un nopratinu, tad man uzreiz kļūst skaidrs, kas viņš ir par putnu. Kā? Es to nezinu." Sabela nojautu zinātnieki sauc vienkārši par "paredzēšanu".

Ar ko kļuva slavena Alisones kundze?

1967. gada decembrī Dorotija Alisone ieradās Natlejas (ASV, Ņūdžersijas štats) policijā un tur izstāstīja neticamu stāstu: viņa bija nosapņojusi, ka maza zēna ķermenis ir iesprūdis ūdens notekcaurulē. Bērns bija apģērbts zaļās drēbēs, un viņam bija zīmīga īpatnība: zābaciņi bija uzvilkti otrādi. Aizmugurē viņa redzēja pelēku akmens sienu, ēku ar zelta burtiem uzrakstītu izkārtni un mājas numuru - astoņi.

Alisones kundzes ziņojumu neviens neuztvēra nopietni. Bet policija pēc diviem mēnešiem Kliftonā (Ņū-džersijā) atrada piecgadīgā Maikla līķi pilsētiņas ūdens notekcaurulē. Zēns bija ģērbts zaļā slēpošanas kombinezonā, un viņa zābaciņu purngali tiešām skatījās katrs uz savu pusi. Tuvumā atradās pelēka ēka, fabrika ar izkārtni no zelta burtiem un skola mājā ar astoto numuru. Viss bija tieši tā kā Alisones kundzes sapnī! Policisti griezās pie gaišreģes, lai noskaidrotu, kur viņa saņēma tik precīzu informāciju, un lūdza viņai palīdzību. Radās iespēja atrast 26 pazudušas personas un atklāt sešas slepkavības.

Kā viņam izdevās bēgt?

Viena no noslēpumainākajām Otrā pasaules kara laika figūrām bija PolsVolfs Mesings. Mesings savā dzimtenē - Polijā - pēc Hitlera okupācijas atklāti paziņoja, ka Hitlers karā ar Krieviju cietīs sakāvi. Vācijas okupācijas varas orgāni par Mesinga notveršanu izsludināja atalgojumu 200 tūkstošu reihsmarku apmērā. Beigu beigās gestapo tomēr notvēra Polu un nogādāja jaunajā Varšavas cietumā, bet ar to viss beidzās. Dīvainā kārtā Mesings pazuda. Kā vēlāk kļuva zināms, viņš vienkārši saviem sargiem iedvesa to, ka pretoties viņa bēgšanai ir bezjēdzīgi. Mesings nokļuva Maskavā, kur to arestēja krievu slepenais dienests NKVD. Cilvēks ar neparastajām spējām netika apžēlots, pat neņemot vērā viņa sociālistisko pārliecību. Mesings bija pārliecināts, ka beigu beigās Staļins viņu izsauks pie sevis un praktiski pārbaudīs Pola spējas. Tā ari notika. Mesingu pakļāva pārbaudījumam, kuru viņš spīdoši izturēja. Pols devās uz banku, parādīja kasierim tukšu žetonu un pateica dažus vārdus. Hipnozes iespaidā kasieris iedeva viņam 100 tūkstošus rubļu. Cita pārbaudījuma laikā Mesings spēja iziet no istabas, kuru apsargāja trīs NKVD grupu līdzstrādnieki. Apsargi nespēja pretoties Pola spēkam. Mesings spēja pat iekļūt cieši apsargātajā Staļina vasarnīcā, iedvešot apsardzei, ka viņš ir slepenā dienesta vadītājs.

Bet pašu veiksmīgāko eksāmenu Pols izturēja, atminot svarīgu "valsts noslēpumu". No tā laika Mesings kļuva par Staļina sava veida slepenu gara ieroci. Kādus tieši uzdevumus, turklāt veiksmīgus, izpildīja Mesings, nav zināms vēl šodien, jo nekad netika rakstīti dokumenti par viņa darbību. Mesings nomira 1966. gadā un tika apglabāts augstu padomju armijas amatpersonu klātbūtnē.

Vai viņš bija no mūsu pasaules?

Edgars Kojs (1877-1945), neizglītota zemnieka dēls, vēsturē iegāja kā "pravietis miegā". Ārsti, kuri nodarbojās ar viņa brīnumaino īpašību pētniecību, nonāca pie šāda secinājuma: "Šī persona nav no mūsu pasaules." Jau agrā bērnībā Kojām parādījās vīzijas, bet 16 gadu vecumā, tikko iemācījies lasīt un rakstīt, viņš guva lielus panākumus medicīnas diagnožu uzstādīšanā. Lai to veiktu, Edgars uzlika plaukstas uz pieres un vienmēr ieslīga transa stāvoklī.

Pēc tam kad viņš bija uzstādījis tūkstošiem diagnožu un tās apstiprinājās, Kojām deva iespēju izveidot medicīnisku Palīdzības un glābšanas asociāciju. Tur viņš veiksmīgi izmantoja savu pieredzi, un tās rezultāti tika rūpīgi savākti un dokumentēti. Edgars Kojs kļuva tik slavens, ka tika nolemts izveidot konsiliju un pārbaudīt viņa spējas. Tādējādi ar Edgaru satikās septiņas Amerikas medicīnas zvaigznes.

Kojs gulēja uz sava vecā ādas dīvāna. No malas šķita, ka viņš šajā laikā neko neievēro. Ārsti nosauca savu pacientu vārdus un adreses. Kojām vairs nekas nebija vajadzīgs. Viņš mierīgi uzstādīja precīzas diagnozes, turklāt izmantojot speciālo medicīnas terminoloģiju. Tas pārsteidza profesorus, jo viņi zināja, ka Kojs līdz šim nebija ne ar ko tamlīdzīgu saistīts. Tikai reiz, kad viņam nosauca četrus vārdus, Kojs ieslīga transā, pagriezās uz otriem sāniem un teica: "Es nezinu nevienu ar šādiem vārdiem." Viens no ārstiem griezās pie cita, lai tos precizētu un paziņotu Kojām.

Doktors A. Lains nosauca Eimijas Dītrihas vārdu no Losandželosas. Divu gadu vecumā meitenīte smagā formā pārcieta gripu. Pēc tās viņa sāka ātri augt, bet garīgajā jomā neattīstījās un turpināja tikai nožēlojamu

eksistenci. Ārsti bezspēcīgi mēģināja Eimijai palīdzēt. Edgars tūlīt pat noteica pareizu diagnozi. Kā vēlāk pastāstīja viņas vecāki, dažas dienas pirms gripas Eimija bija izkritusi no gultiņas. Slimības sekas saistījās ar sasisto mugurkaulu, tā ka laiku pa laikam viņai sākās krampji. Kojs ieteica ārstiem iztaisnot meitenītes mugurkaulu - pēc tam bērna stāvoklim vajadzētu strauji uzlaboties.

Doktors Lains uzsāka viņa rekomendēto ārstniecību. Jau drīz Eimijas stāvoklis uzlabojās. Drīz viņa jau sasniedza tādu garīgo attīstību, kāda bija viņas vienaudžiem. Kojs dāvāja meitenītei normālu dzīvi.

Līdz savai nāvei Kojs uzstādīja aptuveni 30 tūkstošus diagnožu. Viņš kļūdījās ļoti reti. Daudzi ārsti griezās pie viņa tad, kad vairs nezināja, kā turpināt ārstēšanu. Turklāt par saviem pakalpojumiem Kojs nekad neņēma naudu.

Vai ar pirkstu palīdzību var atšķirt krāsas?

Padomju pētījumi pārcilvēcisko fenomenu sfērā norisinājās samērā intensīvi pat dzelzs priekškara laikā.

Ņina Kulagina no Maskavas tika dēvēta par para-psiholoģisko multitalantu, kas piesaistīja ne tikai padomju, bet arī rietumu pētnieku uzmanību.

Filma par šo sievieti, kura ar kājām gaisā sagrieza dabas likumus, parādījās Rietumos 1967. gadā. Samērā korpulenta sieviete sasprindzināti skatījās kompasā, no viņas pieres pilēja lielas sviedru lāses. Viņa riņķveida apļoja gaisā savas rokas, un šīm kustībām līdzi sekoja kompasa bultiņa. Magnētiskie spēki saistībā ar zemes pievilkšanas spēku pat neiedarbojās uz bultiņu, kura

pakļāvās tikai Ņinas roku kustībām. Citā filmas fragmentā Ņinai no liela attāluma izdodas pacelt un nolikt nēšus, bez grūtībām izkustināt bumbiņas, cigaretes vai koka klucīšus. Pingponga bumbiņa brīvi lidoja pa gaisu, bet vāze negaidīti nokrita no plaukta. Kulaginai piemita telekinētisks talants, vienkāršāk sakot, ar savu gribasspēku viņa iedarbojās uz priekšmetiem. Kulaginai šīs spējas parādījās 1964. gadā, kad Ņina nervu darbības traucējumu dēļ atradās slimnīcā. Viņa daudz adīja. Taču ārsti ievēroja, ka viņu paciente nepaskatoties no groziņa izņēma vajadzīgās krāsas dziju. Kulaginu izmeklēja. Noskaidrojās, ka viņa ar pirkstu galu palīdzību spēj noteikt krāsu. Turklāt viņai vajadzēja tikai pieskarties brūcei - un tā tūlīt pat sadzija.

Tālākie eksperimenti atklāja vēl dīvainākas lietas: no liela attāluma Ņinai izdevās apstādināt vardes sirdi. Viņa varēja izraisīt cilvēkiem ādas apdegumus, bet baltās pelītes novest letarģijas stāvoklī. Nepopulāru filmu demonstrācijas laikā Ņina bija spējīga radīt tādu ietekmi, ka pēc to noskatīšanās skatītāji sāka aizdomāties un meklēt filmā to, kā faktiski nebija. Kulaginai bija spējas, par kurām viņa pat nenojauta. Viņas zināšanas pavadīja viņu visu mūžu. Viņas gara spēku izdevās saprast ar tehnikas palīdzību. Tika noskaidrots, ka, atrodoties "miera stāvoklī", Kulaginas elektromagnētiskais lauks bija desmit reižu stiprāks nekā citiem cilvēkiem. Elektriskais galvas smadzeņu aizmugurējās daļas potenciāls izrādījās 50 reižu lielāks nekā priekšējā daļā. Telekinēzes apstākļos ķermeņa magnētiskais lauks paplašinājās kustināmā priekšmeta virzienā. Tādi ir dati. Bet no kurienes un kāpēc Ņinai parādījās šādas spējas -nav zināms.

Kādēļ tik daudz karaļu vēlējās iepazīties ar baniēlu Homē?

Viņu sauca Daniēls Danglass Homē. Viņš dzīvoja no 1833. līdz 1886. gadam. Homē mācēja lidot, dīvainā kārtā iedarboties uz priekšmetiem un negaidīti izzust. Viņš bija nejutīgs pret uguni un ar savu gara spēku spēja ietekmēt cilvēkus. Turot Homē aizdomās par blēdīšanos, visi Viktorijas laika zinātnieki centās atminēt viņa noslēpumu, bet tas nevienam neizdevās. Taču Homē karjera neizveidojās pēc viņa gribas. Kādu dienu Homē tika uzaicināts piedalīties vienā no spiritisma seansiem, kuri tad bija modē. Deviņpadsmitgadīgais jaunietis tur piedalījās kā starpnieks. Tieši tad notika kaut kas neparasts, par ko F. L. Būrs, reportieris komentētājs un avīzes izdevējs, rakstīja sekojoši: "Pēkšņi pilnīgi neaptveramā veidā Homē pacēlās gaisā. Es pastiepu uz priekšu rokas un pieskāros viņa pēdām, kas bija pacēlušās 30 centimetrus virs grīdas. Viņa ķermenis drebēja, viņš bija dīvaini satraukts, ne īsti priecīgs, ne nobijies, tas viss atspoguļojās viņa sejā. Trešajā reizē viņš sasniedza griestus, tos viegli skarot ar rokām un kājām."

Beigu beigās Homē sāka lidot pats pēc savas gribas, turklāt viņš lidojot varēja pacelt cilvēkus un priekšmetus, piemēram, uz krēsliem sēdošos vīriešus un sievietes, kā arī koncerta klavieres un akordeonu, kuri lidojuma laikā turpināja skanēt. Kāds zinātnieks iegādājās šo akordeonu un novietoja to stiepļu krātiņā, bet, atrodoties noteiktā attālumā no krātiņa un uz to pat nepaskatoties, Homē spēja pavēlēt akordeonam lidot un skanēt. Par Homē lidojumiem ir daudz liecību. 1868. gada 13. decembrī Belgravijā (Londonas rajonā) viņš izlidoja pa 3. stāva logu un pa citu ielidoja atpakaļ.

Pārsteidzošais“lidojums"

Vēloties izzināt viņa mākslas noslēpumu, Austrijas kanclers firsts Meternihs, Napoleons II, Anglijas karaliene Viktorija un daudzi citi pasaules varenie ielūdza Homē savās pilīs.

Lai radītu vēl spilgtāku iespaidu, Homē demonstrēja savas spējas galvenokārt labi apgaismotās vietās, visbiežāk parkos un dārzos.

Viņa spējas atkal un atkal tika izmantotas zinātniskos pētījumos. Tika pārbaudīta un pierādīta Homē "ugunsdrošība". Viens no aculieciniekiem stāstīja, ka ektrasenss lielas publikas klātbūtnē ar kailām rokām aizdedzināja kamīnā uguni, bet pēc tam savu seju iegremdēja kūpošajās oglēs. Pēc tam Homē paņēma sarkani ļlOO

kvēlojošu ogli, svaidīja to pa rokām tik ilgi, kamēr tā kļuva balta, pēc tam deva to skatītājiem, kuri apdedzināja pirkstus. Atrodoties 10 centimetru attālumā no uguns, novērotāji redzēja, kā viņš ar seju dzēsa kūpošu ogli. Pēc tāda veida priekšnesumiem Homē seja un rokas palika neskartas. Savos eksperimentos Homē vienmēr izmantoja kabatlakatiņus, bet tie nebija pat sabojāti.

Homē savu brīnumaino talantu skatītājiem demonstrēja 40 gadus. Viņa neatkarīgais un godīgais raksturs nedeva iemeslu šaubīties par viņa priekšnesumiem.

Vai Eisapija Palladio meloja?

Homē laikabiedre bija Eisapija Palladio. Viņa arī mācēja lidot, spēja priekšmetiem likt "dancot", izraisīt trokšņus, turklāt neviens nespēja iedomāties, no kurienes tie rodas.

Bet atšķirībā no Homē Eisapijai ne vienmēr izdevās pilnībā parādīt savas spējas. Šādā gadījumā, lai neviens nešaubītos par viņas spējām, labsirdīgā sieviete dažreiz izmantoja trikus. Taču, kad viņas fokusi tika atklāti, Eisapiju apsūdzēja melos. Tas bija netaisnīgi, jo Palladio tiešām pārvaldīja fenomenālas spējas.

Cik cilvēku mācēja lidot?

Jau daudzus gadsimtus tiek novērots un pētīts Zemes pievilkšanas spēks. 1657. gadā divpadsmitgadīgo Henriju Džonsu pasludināja par burvi. Viņu redzēja pielidojam pie jumta un planējam virs 10 metrus augstas 101 akmens sienas.

Ir zināmi 230 katoļu svētie, kuri tiešām spēja lidot. Savu spēju dēļ Svētā Terēza fon Avila tika pieskaitīta svēto kārtai. Par to viņa paziņoja savā autobiogrāfijā: "Kad man vajadzēja aizsardzību, es jutu, ka manī ieplūst maģisks spēks... Protams, pirmajā reizē es ļoti nobijos, jo mans ķermenis atrāvās no zemes, lai gan es gribēju nolaisties."

Svētais Jozefs fon Kopertīno (1603-1633) bija garīgi atpalicis zēns no Apulejas. Pielietojot dažādus sevis šaustīšanas veidus un reliģiskos gavēņus, viņš sevi atkārtoti noveda reliģiskas ekstāzes stāvoklī. 22 gadu vecumā, kad viņš kļuva par franču ordeņa biedru, Kopertīno pirmo reizi pacēlās virs zemes virsmas, pielidoja pie altāra un augsti pakārtā lustrā aizdedzināja sveces. Laikā, kad Romas pāvests apmeklēja klosteri,

Jozefs, viņu sajūsmināti un skaļi sveicinot, uzlidoja līdz pat koku galotnēm. Zinātnieki reģistrēja vairāk nekā simts līdzīgus Jozefa lidojumus, kas skaitījās viņa svētuma pierādījums. Pat zvērināto klātbūtnē princese Savojas Marija un poļu karalis Kazimirs V liecināja, ka viņi ir redzējuši Jozefa lidojumu.

Vai eksistē iekšējā balss?

Ir daudz cilvēku ar lielu dzīves pieredzi, kuri spēj dzirdēt iekšējo balsi. Starp viņiem bija arī daudzas slavenas personas, piemēram, angļu premjerministrs Vinstons Čērčils. Savos memuāros viņš rakstīja, ka briesmīgajās Otrā pasaules kara situācijās viņš ir ieklausījies iekšējā balsī. Čērčils nerakstīja, kādi tieši lēmumi tādā brīdī tika pieņemti, taču tiem, protams, bija zināma nozīme.

Tā, piemēram, kara sākumā savā rezidencē

Dauningstrītā 10 Čērčils uz pusdienām uzaicināja trīs ministrus. Kamēr uzaicinātie ministri sēdās pie galda, tika izsludināta gaisa trauksme, kuru Čērčils vienkārši ignorēja. Pēc dažām minūtēm viņš devās uz virtuvi, kur strādāja divi kalpotāji, un pasūtīja viņiem atnest ēdienu uz uzsildītas paplātes. Pēc tam kalpotājiem vajadzēja ātri doties uz patversmi. Čērčils atgriezās ēdamistabā. Tieši pēc trim minūtēm virtuvē trāpīja bumba, pilnīgi to sagraujot. Uz izbrīnītajiem ciemiņu skatieniem Čērčils noreaģēja, tikai paraustot plecus. Atvainojoties viņš nomurmināja: "Intuīcija."

Intuīcija, kā Čērčils nosauca savu iekšējo balsi, piemeklēja viņu vēl vienu reizi, kad viņam draudēja nāves briesmas. Pēc virs Londonas riņķojošo lidmašīnu izlūku vizītes, kas parasti notika pirms uzlidojuma, Čērčils piegāja pie savas automašīnas. Durvis viņam jau bija atvērtas tajā pusē, kurā viņš parasti sēdēja. Taču

šajā reizē viņš apgāja mašīnai apkārt un iesēdās tajā no otras puses. Kad mašīna izbrauca Londonas ielās, sākās uzlidojums. Sprāgstošas mīnas šķembas sadragāja tieši to mašīnas pusi, kurā viņš vienmēr sēdēja. Bet kas notika ar Čērčilu? Čērčilam nebija ne skrambiņas, bet pie pusdienām viņš stāstīja savai sievai: "Kad es gribēju iekāpt mašīnā, man it kā kāds pačukstēja "stop".

Man bija tāda sajūta, it kā kāds man liktu atvērt durvis otrajā pusē un tur apsēsties, ko es arī izdarīju." (Citēts no Cērčila kundzes memuāriem.)

Kurs izdomāja pandas lācim līdzīgu rotaļlietu?

Herberts Raifs no Bruklinas (Ņujorkā) bankrotēja. Pēdējā laikā rotaļlietu rūpniecība viņam nenesa peļņu, bet tikai raizes. Taču pēkšņi viņš visus savus līdzekļus līdz pat pēdējam dolāram ieguldīja mīksto rotaļlietu -pandas lācīšu - ražošanā. Vēl šodien Herberts nezina, kādēļ viņš tā rīkojās. Bija 1971. gads. ASV tajā laikā neviens īsti nezināja, kas ir panda. Raifs jau samierinājās ar domu, ka, visticamāk, viņa pēdējā nauda būs izmesta vējā.

Nākamā gada februārī ASV prezidents Niksons veica ceļojumu uz Ķīnu un, no turienes atgriežoties, atveda Ķīnas valdības dāvanu - divus lielus pandas lāčus. Pēc šī notikuma ASV sākās īsta pandu ažiotāža. Amerikāņi kļuva pilnīgi neprātīgi no visa, kas bija saistīts ar pandām. Raifs izrādījās vienīgais, kurš varēja plīša pandas ātri palaist tirgū. Veikalu tirdzniecības tīkls viņam sāka dot tādus ienākumus, ka viņš ātri atguva savus ieguldījumus. Kad Raifs ieguldīja naudu šajās rotaļlietās, tad tādus panākumus viņš pat iedomāties

nevarēja. Jau pēc dažām nedēļām Herberts kļuva miljonārs - un tikai tāpēc, ka iekšējā balss viņam ļāva paredzēt nākotni.

Kā var uzzināt,

vai tava māja ir "vesela"?

Stāsts par sekošanu "burvju nūjiņai" ir tikpat vecs kā pasaule. Jau pirmatnējie cilvēki novēroja dzīvniekus un vispirms jau ievēroja, kā guļamvietas izvēlē tiem palīdz instinkts. Ar rīkstu palīdzību jaunāko laiku pētnieki pastiprināti meklēja ūdeni, naftu, rūdu un pat antīkas celtnes. Zinātniskie pētījumi sniedz informāciju par 10-15 procentiem cilvēku, kuri pārvalda īpašas spējas, un pierāda, ka ir sasniegti brīnumaini rezultāti.

No 1984. līdz 1988. gadam divpadsmit Minhenes universitātes zinātnieki veica vērienīgus pētījumus, lai meklētu "burvju nūjiņas" saistību ar veselību. Ar sarežģītu testu palīdzību tika detalizēti pārbaudīta liela daļa "rīkstnieku" no visas pasaules, to spējas atrast magnētisko staru zonu atrašanās vietu. Pēc pārbaudes testiem radās teorija, kuru ievērojot var ārstēt bezmiegu, išiasu, vēnu iekaisumu, sāpes mugurkaulā un pat vēzi, tikai pārliekot gultu vietā, kas ir brīva no kaitīgās ietekmes.

Mūsu senči savas būdiņas un mājas cēla tur, kur mierīgi gulēja suņi, jo tie jūt sliktās zonas un māk no tām izvairīties. Tieši tā uzvedas stārķi. Piemēram, stārķu ligzdas uz viņu iemīļoto māju skursteņiem jau sen ir daudzu pēcnācēju garantija. Arī kaķi, reptiļi un bites meklē sev mierīgu guļamvietu.

Vai zemē atrod apslēptu mantu?

Lielākā daļa apslēpto mantu meklētāju izmanto krust-veida rīksti, savdabīgu metāla loku, lokveidīgu koka zaru vai atsvaru. Šajā jomā ir ļoti daudz speciālistu. Piemēram, Herberts Petri - apslēpto mantu meklētājs no Bobinheimroksheimas. Jau jaunībā pēc rūpnieku un saimnieku rīkojuma viņš nodarbojās ar apslēpto mantu meklēšanu.

Pateicoties savām unikālajām spējām, Petri deva lielu ieguldījumu senās viduslaiku pilsētas - Špeieres -izpētē, atklājot smiltīm aizbērtu cietokšņa sienu Baten-bergā, bet Donersberga kalnā viduslaiku šahtu.

Rūpniecībai praktisku nozīmi nesošie Petri atradumi bija ļoti augsti vērtēti. Minēsim tikai vienu piemēru: zem biezas betona plāksnes viņam izdevās atrast ūdensvada plīsumu, kas nozīmīgi paātrināja bojājuma novērošanas procesu. Lai darba veikšanas laikā nodrošinātu nepieciešamos drošības pasākumus, plīsuma meklēšana vispārpieņemtā veidā firmai izmaksātu milzīgu naudu.

Zinātnei rīkstnieki izrādījās patiešām noderīgi. Bet, tā kā viņi neņēma vērā fizikas likumus, zinātnieku aprindās pret viņiem agrāk izturējās ar skepsi.

Ja rīkstniekiem jautā, kā darbojas viņu "roku mehānisms", tad viņi tikai rausta plecus. Turot rokā kārkla klūgu, viņi lēnām virzās uz priekšu pa izpētes laukumu un koncentrē uzmanību uz meklējamo priekšmetu. Ja noteiktais mērķis ir sasniegts, tad koka klūga vai metāla stieple nolaižas uz leju, bet svārsts (vairākumā gadījumu vienkārši atsvars) sāk šūpoties. Daudzi zinātnieki primitīvajās priekšmetu, zariņa vai atsvara kustībās saskata rīkstnieku pārcilvēcisko spēju atspulgu. Taču domas šajā ziņā atšķiras.

Vai ar rīkstnieku palīdzību var iegūt lielu naudu?

Apslēpto mantu meklētāju vēsturē ir sastopami daudzi apbrīnojamas veiksmes stāsti. Piemēram, "Occidental petroleum Corporation" ("Rietumu naftas akciju sabiedrība") bija tikai maza, nenozīmīga naftas ieguves kompānija. Vēlāk pēc kāda rūdas apzinātāja padoma tā iegādājās zemi tur, kur līdz šim neviens nekad pat nebija naftu meklējis. Ar savu ierīci rūdas apzinātājs atrada desmit naftas avotus, un "Occidental" izvērtās par lielu naftas kompāniju.

Vai var izlabot ģeogrāfisko karti?

Dažu rūdas apzinātāju specializācija ir "staigāšana" ar saviem svārstiem pa ģeogrāfisko karti, turklāt tā ir veiksmīga. Slavens bija kartogrāfs rīkstnieks amerikānis Henrijs Gross. Pati lielākā veiksme viņu piemeklēja 1947. gada oktobrī. Diskusijas laikā par jautājumu, vai Bermudu salās ir vai nav atrodams ūdens, Gross paņēma salu karti un virs tās pakāra svārstu. Viņš uzreiz noteica četras salas, kurās, pēc viņa domām, ir jābūt ūdenim. Patiešām - pēc četriem mēnešiem, kad Bermudu salās iestājās sausuma periods, tajā vietā, kuru norādīja Gross, tika atrasts ūdens.

Kā dzīvnieki atrod savas mājas?

Pastāv daudzi stāsti par pazudušiem suņiem un kaķiem, kuri pēc ilga kilometriem gara ceļa atkal atrod savus saimniekus. Jau no seniem laikiem zinātnieki ir pētījuši

šādus gadījumus. Vienprātīgi tika atzīts, ka dzīvniekiem līdzās labi zināmajām piecām maņām lielu lomu spēlē sestā maņa. Zinātnieki ir vienās domās gan Austrumos, gan Rietumos. īpašās dzīvnieku telepātijas spējas ir tikai daļēji aprakstītas, un tās šajā ziņā pārsniedz cilvēka spējas.

Vai Bobijs bija brīnumsuns?

Bobija atgriešanās pie saviem saimniekiem ir spilgts augsti attīstīta dzīvnieka sestā prāta piemērs. Bobijs nebija tīrasiņu suns, bet divu šķirņu krustojums: pa pusei vilka šķirnes suns, pa pusei kollijs. Tas pazuda divu gadu vecumā savu saimnieku atvaļinājuma laikā Indiānas štatā. Bobija īpašniekiem Origonā piederēja restorāns. Tā arī neatrazdami Bobiju, viņi drīz vien tur atgriezās, bet Bobijam uz Origonu nācās veikt tālu un grūtu ceļu. Bobijs pa apkārtceļiem virzījās uz Dienvid-origonu, apmeta 1500 kilometru lielu līkumu, bet līdz mājām tam vēl atlika aptuveni 300 kilometri.

Viņš šķērsoja Ilinoisas un Aiovas štatus, pārpeldēja Misisipi, kura jau sāka pārklāties ar ledu, un pārvarēja jau ar sniegu klāto Montānas štatu. Jāpiemin arī tas, ka Bobijs nedevās pa to ceļu, pa kuru saimnieki viņu atveda. Tūkstošiem kilometru suns virzījās pa neapdzīvotiem apvidiem, kur nevarēja nevienu ieraudzīt vai arī ar ožas palīdzību atrast pēdas.

Ja Bobijs piekusa vai izjuta izsalkumu, tas devās uz kādu apdzīvotu vietu. Vietējie iedzīvotāji viņu labprāt pieņēma. Pēc tam suns atkal turpināja savu grūto ceļu. Demoinā (Aiovā) Bobijs pat piedalījās ražas svētkos. Ilinoisā tas atpūtās divas nedēļas.

Februāri - sešus mēnešus pēc ceļojuma sākšanas -

Bobijs ar pēdējiem spēkiem tika līdz Origonai. Bet māja, kurā viņš bija piedzimis un dzīvoja ar saviem saimniekiem, izrādījās tukša. Bobijs tajā pārnakšņoja, bet nākamajā rītā devās uz pilsētu un tur atrada saimnieka Frenka Brazera restorānu. Suņa saimnieks tajā laikā gulēja pirmajā stāvā, jo visu nakti bija strādājis. Izmocītais Bobijs ielēca pie viņa gultā un sāka laizīt saimnieka seju. Bobijs bija mājās.

Bobija ilgo ceļu pētīja zinātnieki. Viņi precīzi atjaunoja atsevišķus ceļojuma posmus. Tika iztaujāti simtiem cilvēku, pie kuriem Bobijs bija ciemojies. Zinātniskā pētījuma secinājums bija šāds: Bobija atgriešanās izskaidrojama kā pārdabisks instinkts, kāds nepiemīt cilvēkam.

BRIESMOŅI UN PLĒSOŅAS

Vai pasaule ir izpētīta pilnība?

Zinātnē pastāv divi viedokļi: viena viedokļa pārstāvji uzskata, ka Zeme ir pilnībā izpētīta un neko jaunu uz tās nevar atrast. Citi izvirza minējumus, ka ekvatoriālajos džungļos, Centrālāfrikā, Dienvidamerikā, Sibīrijas taigā un citās attālās, neapzinātās pasaules malās eksistē vēl neizpētītas jomas, nezināmi dzīvnieku veidi (piemēram, cilvēkveidīgi pērtiķi un pērtiķveidīgi cilvēki). Pamatojoties uz šo viedokli, zinātnieki ieviesa jaunu disciplīnu: kriptozooloģiju - zinātni par noslēpumainiem un nezināmiem dzīvniekiem. Kriptozoologi apzinās to, ka šajā gadsimtā jau tika atrasti daudzi lieli dzīvnieki, piemēram, pundurnīlzirgi, tapiri un zivis ar delnveida spurām (Latimera chalummar). Pastāvēja uzskats, ka šī 1,5 metrus garā zivs ir izmirusi pirms 60 miljoniem gadu. Līdz mūsdienām par šo dzīvnieku eksistenci vēstīja tikai vietējo iedzīvotāju liecības, kurām neviens negribēja ticēt, bet šie dzīvnieki tomēr eksistē.

Jetiji. Mīts vai patiesība?

Sniega cilvēks no Himalajiem (zīmējums)

Simtiem gadu Himalaju kalnu iedzīvotāji runā par tikšanos ar sniega cilvēku - spalvainu būtni ar garām, pērtiķveidīgām rokām, bet ar pilnīgi taisnu stāju. Lai arī tā ķermenis ir lempīgs, tas spēj brīvi rīkoties ar rokām. Jetijus, kā šīs nezināmās būtnes sauc vietējie kalnu iedzīvotāji, meklēja pat eiropiešu ekspedīcijas. Šajās ekspedīcijās piedalījās Dienvidtiroles alpīnists Rei-nolds Mesners. Pēc vietējo iedzīvotāju liecībām, īpaši kalnos dzīvojošo mūku ziņām, jetiji dzīvo alās, kuras atrodas 4 līdz 7 tūkstošu metru augstumā. Tur sākas robeža starp meža joslu un ledāju tuksnesi. Jetiji labprātāk uzturas ķērpju augšanas vietās un sīku dzīvnieku

apmešanās vietu tuvumā. Pirms medījumu notiesāšanas viņi tam izņem iekšas. Kā liecina iegūtā informācija, jetijiem nav bārdas un ūsu, bet pēc sejas tie ir līdzīgi gan pērtiķiem, gan cilvēkiem. Viņi ir ļoti bailīgi un cilvēku apdzīvotajām vietām pietuvojas tikai tad, kad ir izsalkuši. Turklāt jetiji savas alas pamet tikai naktī, bet lielāko dienas daļu pavada slēpņos.

Dažos Tibetas klosteros lamas zinātniekiem ir atļāvušas aplūkot jetiju matus, ādu un pat šo būtņu iebalzamētus ķermeņus, taču nevienam no Rietumu apmeklētājiem netika ļauts sev paņemt līdzi kādu no pārliecinošiem pierādījumiem, lai iegūtu iespēju šīs būtnes detalizēti izmeklēt. Tādējādi līdz pat mūsdienām nav nekādu dokumentālu liecību par sniega cilvēka eksistenci.

Vēl 1953. gadā angļu avīze "Daylie Mail" jetiju meklēšanai organizēja ekspedīciju. Tā nevarēja ne pierādīt, ne noliegt to eksistenci. Ekspedīcija atrada tikai dažas matu šķipsnas, kuras tiem varētu piederēt. Vēlāk tika veikta matu analīze, bet zinātnieki tā arī nespēja pietuvoties šī noslēpuma atminējumam. Kam tad šie mati piederēja?

Vai sniega cilvēks tika nogalināts?

Jau daudzus gadus krievu pētnieki nodarbojas ar sniega cilvēka meklējumiem. 1984. gadā Kaukāzā mežonīgās cilvēkveidīgās būtnes pētniecībai bija atvērts pastāvīgs centrs. Tika atklātas divas nometnes, kur tie lasīja ogas un augus, taču pašas noslēpumainās būtnes neviens neredzēja. Pēc Padomju Savienības iziršanas beidzās arī sniega cilvēka meklējumi.

Jau 1925. gadā Pamirā netālu no Afganistānas

robežas sakautās krievu baltās armijas karaspēka daļu atkāpšanās laikā no ģenerālmajora Topikska tika saņemts īpaši vērtīgs šo būtņu eksistences pierādījums. Milzīgi sniegā atstāti pēdu nospiedumi aizveda karavīrus līdz alai. Viņi brīdinājuma nolūkā pāris reižu iekliedzās un ielauzās alā. Drīz no tās parādījās dīvaina būtne, kura turpat mirusi nokrita zemē. Ārsts izpētīja tās orgānus un noteica, ka tie nelīdzinās cilvēka orgāniem. Būtnes figūra būtībā bija tāda pati kā cilvēkam, ja vien to pilnībā neklātu spalva. Būtnei bija taisna piere, plakans deguns un neandertālietim līdzīga uz priekšu izvirzīta plata mute.

Kam piederēja milzīgās pēdas?

Gadsimtu gaitā Ziemeļamerikas indiāņi tās sauca par "Sasquatch" - dumjā zaķa pēdām. Baltādainie vēlāk tām deva citu nosaukumu - "Bigfoots" - lielā pēda. šīs pēdas sasniedza 30 centimetrus.

Ziemeļamerikā par gigantiskiem pērtiķiem nekad nekas nebija dzirdēts. Taču neskaitāmās uz augsnes atstātās lielās pēdas, kurām noņēma ģipša nospiedumus, pēc formas atgādināja gan pērtiķa, gan cilvēka pēdas. Amerikas prezidents Teodors Rūzvelts, būdams kaislīgs mednieks, bija pilnīgi pārliecināts par lielo pēdu īpašnieka eksistenci, jo pats uzgāja tā pēdas un paziņoja indiāņiem par savu tikšanos ar milzi.

Spriežot pēc nospiedumiem, būtnes ar milzīgajām pēdām no Ziemeļamerikas šķita vairāk agresīvas nekā to ciltsbrāļi Himalaju kalnos. Lielākā daļa cilvēku -milzeņu - izskatās izmocīti un noguruši. Mednieku suņi, kuri biedē krūmos noslēpušos gigantus, noved tos afekta stāvoklī. Blūfkrīkā (Ziemeļkalifornijā)

Humbolta ciemata būvlaukumā 200 cilvēki bija liecinieki tam, kā cilvēks milzis niknumā pacēla gaisā centneru smagu naftas torni - it kā cigarešu paciņu. 1967. gada 20. oktobrī viens šāds milzis tika nofotografēts. Blūfkrīkas tuvumā Rodžers Patersons kopā ar savu draugu metisu Bobu Himlinu brida pa mežiem. Caur kokiem viņi ieraudzīja milzīgu būtni, iespējams, mātīti. Pirms tā pazuda mežā, Patersons paspēja uzņemt dažas fotogrāfijas. Eksperti pārliecinājās par to patiesumu.

Vai okeāna dzelmē atrodas elle?

Ja zemeslodes virsma vēl nav pilnībā izpētīta, tad milzīgie okeāni ar to nesasniedzamajiem dziļumiem nav praktiski nemaz izzināti. Daudzi pētnieki un jūrnieki tic, ka, iespējams, tur dziļumā ir kaut kas pavisam neparasts un briesmīgs: elle okeāna dzelmē. Tās nav tukšas matrožu pļāpas, kuras vēsta par briesmoņiem, milzīgiem astoņkājiem vai arī lielām jūras čūskām, kas

ievelk kuģus jūras dzelmē. Liela daļa stāstītāju apstiprina savus novērojumus zvērināto klātbūtnē, un līdz šim daudzi zinātnieki tiem tic.

Kur atrodas "Monongahela"?

Klusajā okeānā pie Galapagu salām blakus viens otram peldēja divi amerikāņu vaļu ķērāju kuģi. Viens no kuģiem - "Monongahela" - nolaida trīs glābšanas laivas, lai uzmeklētu vali. Par vali pieņemtā būtne izrādījās 50 metrus garš pelēkbrūns reptilis. Otrā kuģa "Rebeka" ekipāža vēroja iekarsušo cīņu starp vaļu ķērājiem un nezināmo būtni. Kad ķērāji ar savām harpūnām beidzot nogalināja reptili, izrādījās, ka divas no trim glābšanas laivām ar matrožiem bija sadauzītas un noslīkušas. Briesmoni uzvilka uz kuģa klāja, un kapteinis tam nocirta galvu. Pēc tam kuģi devās atpakaļceļā, jo ne komandu, ne glābšanas laivas neviens vairs neredzēja.

No kurienes radās pretīgā smaka?

1962. gada martā pieci ASV Gaisa kara spēku akvalangisti ar laivu peldēja blīvā miglā piecas jūdzes no Floridas krastiem. Pēkšņi viņi juta riebīgu, šķebinošu smaku. Kā pēc tam stāstīja viens no akvalangistiem, sekundi vēlāk virs viņiem pacēlās briesmīgas formas galva un kakls. Laiva apgāzās un nirēji atradās ūdenī. No viņiem izdzīvoja tikai viens. Viņš arī izstāstīja šo gadījumu. Pēc stāstītāja vārdiem, četri no viņa biedriem, ieraugot jūras briesmoni, krita panikā un noslīka.

Ko zināja Plīnijs?

Pretīgā smaka visu laiku ir minēta ziņojumos par jūras briesmoņiem. Romiešu rakstnieks Plīnijs, slavens ar savu iespaidīgo Pompejas bojāejas aprakstu, rakstīja: "Neviens no dzīvniekiem ūdenī tik šausmīgi nesmird un neparādās cilvēkiem tik šausminošā veidā kā astoņkājis. Ja astoņkājis uzbrūk kuģiem vai nirējiem, tad viņš tos satver ar saviem taustekļiem un velk dzelmē." Pats lielākais no zināmajiem astoņkājiem sasniedz 22 metrus, bet tā piesūcekņu diametrs ir 20 centimetri. Bet, iespējams, okeāna dziļumos ir vēl milzīgāki eksemplāri. Uz noķerto vaļu ādām ir atrastas rētas no astoņkāju piesūcekņiem, kuru diametrs sasniedz pusmetru. Pastāv pieņēmums, ka jūrā dzīvo milzīgas būtnes, par kurām mēs zinām tikai no leģendām.

Vai astoņkāji uzbrūk cilvēkiem?

To, ka astoņkāji var būt bīstami cilvēkiem, pierādīja kuģa "Britānika" bojāeja. Kuģis nogrima Atlantijas okeānā Otrā pasaules kara laikā. Kuģa komanda jau sēdēja glābšanas laivās, kad viņu priekšā parādījās divi astoņkāja taustekļi. Tie ievilka divus matrožus dzelmē. Trešo jūrnieku, kura kājas jau bija satvēruši taustekļi, izglāba biedri, saķerot viņu aiz rokām. Astoņkājis iegrima ūdenī.

Kāpēc plēsoņas Ir agresīvi?

1874. gada maijā simtpiecdesmittonnīgais šoneris "Perl" pameta Dienvidceilonas pilsētas Gailes ostu. Dienu vēlāk Bengālijas līci viņi nonāca bezvējā. Slinki šūpojoties viļņos,

kuģis palika gandrīz nekustīgs. Aptuveni pēc 17 stundām matroži ievēroja kaut ko līdzīgu mazai salai. Garlaicības dēļ kapteinis Džeimss Flojs pavēlēja šaut uz to. "Sala" izrādījās dzīva būtne. Ar neiedomājamu ātrumu dzīvnieks tuvojās kuģim un uzbruka tam. Ar milzīgiem taustekļiem tas sāka līst uz "Perl" klāja. Kapteinis lika nocirst to dzīvnieka daļu, kura jau bija uz klāja. Seši matroži un kapteinis ar cirvjiem, nažiem un zobeniem metās virsū dzīvniekam, bet viss bija veltīgi. Pēc dažām minūtēm būtne jau atradās uz kuģa klāja. Tausteklis, tik resns kā koka stumbrs, sāka bojāt šonera mastus un takelāžas. Kuģis sasvērās uz sāniem. Pēc dažiem mirkļiem tas pagriezās ar ķīli uz augšu un nogrima. Divus matrožus dzīvnieks saplosīja jau dzelmē.

Kādi jūras briesmoņi mums ir zināmi?

Visādā ziņā var runāt ne tikai par astoņkājiem un jūras čūskām, bet arī par citiem jūras briesmoņiem. Minēsim dažus paziņojumus. Ziemeļjūrā 1881. gadā skotu zveju seiners "Berta" tika pakļauts kupraina briesmoņa uzbrukumam. Vēlāk zvejnieki stāstīja, ka tas sāka gāzt kuģi. Ar visu uz klāja pieejamo ieroču palīdzību zvejnieki sāka šaut uz briesmoni. Tomēr dzīvnieks peldēja apkārt kuģim vairākas stundas un tikai vakarā nolaidās dzelmē. Astoņus gadus pirms šī gadījuma divi mācītāji tajā rajonā bija ievērojuši 30 metrus garu jūras dzīvnieku ar septiņiem kupriem. 1925. gadā Santakrusā (Kalifornijā) krastā bija izskalots liels beigts ķermenis. Zoologi to izpētīja un izveidoja šādu aprakstu: "Ķermenis sasniedza divpadsmit metrus, garš, tievs kakls, plats galvaskauss un mute atgādināja pīles knābi."

Zoologi to nevarēja ilgi pētīt, jo tā ķermenis ļoti ātri sadalījās. Taču viņi secināja, ka zoologiem šāds dzīvnieks nav bijis zināms.

Kornvolas piekrastē 1928. gadā atrada līdzīgu ķermeni, tikai bez galvas. Tā garums bija 10 metri, tam bija četras peldspuras un konusveidīga aste. šī dzīvnieka suga nebija zināma.

1953. gadā Skotijas piekrastē tika atrasts beigts 12 metrus garš dzīvnieks, kura kakls bija līdzīgs žirafes kaklam. Diemžēl vietējie iedzīvotāji to sadedzināja, vēl pirms zoologi varēja to rūpīgi izpētīt.

Floridā kādas amerikāņu brigas komanda nogalināja jūras čūsku ar zirga krēpēm.

Kādi jūras briesmoņi ir sastopami biežāk?

"Garkakli" reizēm sasniedz 15 metru garumu. Tie ir sastopami lielos dziļumos vairākās jūrās un peld ar vairāk nekā 60 kilometru ātrumu stundā. Tie sastapti 48 reizes.

"Daudzkuprainis" dzīvo gandrīz tikai siltos ūdeņos Ziemeļatlantijas Golfa straumē. Tas ir novērots 33 reizes.

"Daudzspurainis" sasniedz 30 metru garumu, un tam ir šāda īpatnība: no tā nāsīm izplatās sprauslojoša šņākoņa. Līdz šim šis dzīvnieks ir redzēts 20 reizes.

"Superūdrs" ir 20 līdz 30 centimetru garš, dzīvo ziemeļu jūrās tuvu ūdens virsmai. Sastapts 13 reizes.

"Superzutis" sasniedz 30 metru garumu, dzīvo dziļos, aukstos ūdeņos, uzbrūk kašalotiem. Redzēts 12 reizes.

Jūras ķirzaka ir pamanīta 4 reizes. Tā atgādina gigantisku krokodilu un dzīvo tikai tropiskajās jūrās.

Vai eksistē "Nesijā"?

Tā ir viena no iemīļotākajām būtnēm pasaulē. "Nesijā" ir Lohnesa ezera briesmonis ar pastāvīgi mainīgu izskatu.

Vai "Nesijā" patiešām eksistē? Zinātnieki gadiem ilgi vāc faktus, kuri liecina par leģendām apvītā Lohnesa ezera briesmoņa eksistenci. Zinātnieku rīcībā ir daudzas fotogrāfijas, sakrīt arī leģendu sniegtās ziņas. Tas, ka Nesijā tiešām eksistē, kļūst aizvien ticamāks fakts.

Jau gadsimtiem ilgi briesmonis vietējiem iedzīvotājiem ir pati par sevi saprotama lieta, citiem tā parādījās

1933. gada 14. aprīli. Šajā dienā viesnīcas kalpotājs Džons Makejs ar savu sievu ezerā redzēja niknu briesmoni, pa ūdens virsmu no tā astes plūda viļņi. Vietējā dienas avīze tūlīt paziņoja par šo faktu. No tās dienas "Nesiju" redzēja visur, to fotografēja un par to rakstīja. Ja stāstītais par "Nesiju" ir patiesība, tad briesmonis izskatās šādi: 10 metru garš rumpis, platums - 4 metri. Galva kā sliekai, tikai simt reižu lielāka, bet maza salīdzinājumā ar visu ķermeni. Kakls garš - no 1 līdz 2 metriem, bet tikpat resns kā ziloņa snuķis. Astei ir plakans gals. Briesmonim ir četras spuras, priekšā ir divas mazākas, aizmugurē - divas lielākas. Daži zinātnieki uzskata, ka ezerā dzīvo 20 līdz 50 šīs saimes locekļu. Pastāv pieņēmums, ka šis dzīvnieks pieder pleziozauru dzimtai, kuri barojas ar zivīm. Pēc oficiālajiem datiem, tie ir izmiruši pirms 7 miljoniem gadu. Zinātnieki domā, ka "Nesijās" priekšteči ir dzīvojuši jūrās tik ilgi, kamēr ledāju perioda beigās, no jūras atdaloties, izveidojies

Lohnesa ezers. Ezera dziļums ir 330 metri, tas ir dziļāks nekā Ziemeļjūra. Ezera grunts ir saplaisājusi. Pēc pētnieku domām, attālinātais un vientuļais ezers dod dzīvniekiem iespēju netraucēti eksistēt.

Kādēļ neviens nevar pierādīt, vai

"Nesijā" ir dzīva?

1972. gada augustā amerikāņu zinātniekiem no Bosto-nas akadēmijas ar ļoti kvalitatīvu zemūdens kameru izdevās izpētīt un nofotografēt neizpētītas vietas dzelmē. Attēlā bija pamanāma lielas būtnes spura. 1975. gadā amerikāņiem izdevās iegūt vēl vienu būtisku materiālu. Viņi nofotografēja "ķermeni ar garu kaklu un divus spuras izaugumus". Uz otras fotogrāfijas bija redzams "kaut kas tāds, kas atgādināja galvu un kaklu, kas izskatījās kā ligzdas pinums".

Viņi neuzskata tās par pārliecinošiem pierādījumiem. 124

Pētnieki pret Šīm fotogrāfijām izturas skeptiski.

Taču vēl kvalitatīvāki uzņēmumi nav iespējami, jo Loh-nesa ezerā 150 metru dziļumā praktiski nekas nav redzams. Batisfērai, spējīgai nolaisties tādā dziļumā, nācās tūlīt uzpeldēt, jo "Lohness bija melns kā elle". Japāņu zinātnieks, kurš bija nolēmis "iet pa "Nesijās" pēdām", bija spiests atkāpties, jo ezera ūdens ir pilnīgi melns.

Pēc viņa vārdiem, šo apstākļu dēļ nekad nebūs iespējams veikt pētījumus.

Jautājumam par to, kāpēc 1933. gadā pēc raksta publicēšanas avīzē briesmoņi sāka parādīties biežāk, ir tikai viens izskaidrojums: akvatorija, kurā Džons Makejs atklāja nezināmo būtni, tajā laikā tikai tika apzināta. Vēlāk pie ezera uzspridzināja vairāk nekā tūkstoš tonnu ieža un kopā ar to iznīcināja lielu daudzumu floras, kura krastos auga gadsimtiem ilgi. Sprādzieni padzina dzīvniekus no viņu gadsimtu senajām, pastāvīgajām mājām, un tie, klīstot pa visu ezeru, pārvērtās par "bezpajumtniekiem".

Vai vampīru eksistence ir reāla?

Jau vairākus gadsimtus no visām civilizētās pasaules valstīm pienāk ziņojumi par nakts spokiem, dzīvu būtņu asinssūcējiem. Par šo tēmu ir izdots neskaitāms daudzums grāmatu, vispirms jau Balkānos, kur vampīris-mam un "atdzimušiem miroņiem" bija īpaši nozīmīga loma. Vampīri - kā viņus sauc šajās grāmatās - guļ zārkos ar atvērtām acīm un, mēnesim uzlecot, bieži pamet savu zārku. Viņiem nav spoguļattēla, nav arī ēnas. Visbiežāk vampīri parādās dzīvnieku veidolā: zirga, kazas, vardes vai čūskas izskatā. Bet vispazīstamākie vampīri ir pieņēmuši sikspārņa izskatu.

Pēc tautas ticējumiem, pēc nāves par vampīru var atdzimt pašnāvnieki, tie, kuri novērsušies no baznīcas, un visi tie, kuri ir bijuši apglabāti bez baznīcas bēru dziedājuma. Bailes no šādiem cilvēkiem uzmācās atkal un atkal, jo dažreiz tika atrastas tukšas kapa vietas un atrasti līķi, kuri nebija pārvērtušies pīšļos un kuru dzīslās vēl ritēja asinis.

Arī baznīca ticēja asinssūcēju eksistencei. Mācītājs tirgotājiem pastāvīgi deva padomu uz rokas nēsāt gredzenu, lai būtu iespējams izsargāties no sātana -ļaunā gara apsēstā vampīra. Šādi to bija iespējams izdzīt. Zemnieki šādiem mērķiem izmantoja ķiploku. To smaka labi iedarbojās pret parazītu kukaiņiem, kuri pārnēsāja smagas slimības. Tādā gadījumā - kāpēc ar ķiploka palīdzību necīnīties pret vampīriem?

Vai aristokrātu vidū ir vampīri?

Zemnieki ir pilnīgi pārliecināti, ka aristokrāti izsūc viņu asinis. Viņi minēja, ka reizēm var novērot, kā augstākās sabiedrības slāņu pārstāvji, nolējušies ar asinīm, pa naktīm klīst apkārt. Tā izrādījās slimība, kuru konstatēja 19. gadsimtā. Runa ir par "Porphyria erythropo-etica" - slimību, kuru izraisa vielmaiņas traucējumi. Viens no simptomiem ir nieze, kura izraisa asins tecēšanu un asins pēdas uz ādas. Šī parādība rodas pat mazākajā saules starojuma rezultātā. Slimības dēļ daudzi aristokrāti no mājām izgāja tikai naktīs. Pētījumu rezultātā tika konstatēts, ka šāda veida saslimšana ir raksturīga tikai aristokrātijas aprindu pārstāvjiem.

Kas bija Drakulas prototips?

1897. gadā īru rakstnieks Brems Stokers uzrakstīja savu klasisko romānu "Drakula". No tā laika Drakula kļuva par nakts ļaundara iemiesojumu. Vēsturiskais prototips šim personāžam bijis Vlads Besarabs no Transilvā-nijas - viņš, bez šaubām, bija vēl briesmīgāks nekā asinskārais grāfs no romāna. Vlads piedzimis Vācijas pilsētā Šarburgā. Viņš bija Vlada II - Valahijas valdnieka dēls. Viņa tēvs savas pārlieku lielās nežēlības dēļ ieguva iesauku "grāfs Drakula" (grāfs velns). Taču Drakulas dēls vai velna dēls nežēlības ziņā daudz vairāk pārspēja tēvu. Asinskārie kareivji un arī Drakulas radinieki viņu vēl sauca par "Vlads Muļķis" vai "Vlads Miets".

Viņš guva gandarījumu, noskatoties cilvēku ciešanās, kurus spīdzināja un kuri mira ilgi un mokoši. Sākumā viņš lika tiem nogriezt rokas un kājas, bet pēc tam tos uzsēdināt uz asa koka mieta. Viņa upuri ilgi gaidīja nāvi kā atpestīšanu. Bija arī tā, ka viņš vienlaikus uz mietiem uzsēdināja līdz 50 cilvēkiem. Visā apkārtnē stāvēja mieti ar līķiem, pils bija pilna ar noasiņojušām ekstremitātēm. Vlads krita kaujā pret sultānu Muhammedu II, kuram viņš atteicās maksāt nodevas. Beigu rezultātā Vlada galvu nosūtīja uz Konstantinopoli. Transilvānijā viņu tajā laikā uzskatīja par vampīru, bet tas neatbilst patiesībai. Tiesa, Vlads patiešām izlēja daudzu citu cilvēku asinis, bet viņš tās nedzēra.

Kas bija asinssūcējs?

Protestants Mārtiņš Luters uzskatīja, ka mironis - asinssūcējs - ir sātana upuris.

Vācu mitoloģijas rokasgrāmatā ir teikts: "Ja saka,

ka vampīrs sūc dzīva cilvēka asinis, lai pats varētu atdzimt, tad tas pirmām kārtām ir saistīts ar senatnes leģendu: Gābesā Odisejs dzēra spoku asinis, lai atgūtu savu apziņu un dvēseli.'

Vai ir sastopami

neizskaidrojami vampīrisma gadījumi?

Patiesībā ir ļoti daudz vampīrisma gadījumu, kurus nav iespējams izskaidrot. 1732. gadā vienā no ciematiņiem Belgradas tuvumā izcēlās īsta vampīrisma epidēmija. Daudziem upuriem tika izsūktas asinis. Valdība nosūtīja uz Belgradu speckomandu un trīs armijas ārstus. Karavīri atraka 15 kapavietas. Tikai trīs līķi bija sadalījušies. Pārējo miroņu ķermeņi nebija satrūdējuši. Tiem bija palikusi pat veselīga sejas krāsa. Un vēl: asinis to dzīslās bija pilnīgi svaigas. Diemžēl neizdevās veikt vēl precīzākus pētījumus, jo, ieraugot šo līķu izskatu, karavīros izcēlās panika. Līķiem nocirta galvas un beigu beigās tos sadedzināja. Pēc karavīru izdarītā vampīri vairs ciematiņā neatgriezās.

Vai asinskāre ir slimība?

Transilvānijas grāfiene Elizabete Batori bija ļoti skaista -kā no gleznas izkāpusi. Viņa piedzima 1560. gadā bagātā un dižciltīgā ģimenē. 15 gadu vecumā viņu izdeva pie vīra. Vīra prombūtnes laikā viņa iemīlējās jaunā muižniekā ar bālu seju, kuram bija vampīra reputācija. Pēc ilga sakara ar jaunieti Elizabete negaidot izjuta neparastu interesi par asinīm. Reiz viņa iesita pa seju neveiklai istabenei un pēkšņi sāka dzert asinis, kuras

meitenei tecēja no deguna, bet pēc tam grāfiene ar asinīm iesmērējās. Tas beidzās ar to, ka viņa nogalināja istabeni un nomazgājās viņas asinīs.

Šis gadījums bija nežēlīgu 10 gadus ilgu orģiju sākums. Elizabetes uzticības persona pārmeklēja visu apkārtni, lai atrastu neprecētas meitenes un, solot interesantu laika pavadīšanu, ievilinātu tās pilī. Tur visas meitenes nogalināja un pārgrieza tām asinsvadus. Vispirms grāfiene dzēra svaigās asinis, bet pēc tam tajās mazgājās. Ar laiku savācās tik daudz līķu, ka nebija vairs iespējams tos aprakt pils teritorijā. Tad slepkavas līķus vienkārši izmeta uz lauka, kur tos aprija vilki. Pārbiedētie apkārtnes vietējo ciematu iedzīvotāji griezās pie karaļa pēc palīdzības. Padzirdējis par asinskāro grāfieni, viņas brālēns grāfs Georgijs Rurco, sev līdzi ņemot kareivjus, devās uz viņas pili. Tur viņi atrada 50 līķus ar izsūktām asinīm.

Sešpadsmit pils kalpotāji un bendes tika sodīti ar nāvi. Grāfieni atstāja dzīvu, taču viņa tika iemūrēta savā guļamistabā, kur tai pa šauru lodziņu tika dots ēdiens un ūdens. Grāfiene nodzīvoja vēl četrus gadus.

Vai Vācijā ir eksistējis vampīrisms?

Kaut ari daudz mazākos apmēros nekā Balkānos ari Vācijā ir bijuši "mocekļu nāves" gadījumi. 17., 18. gadsimtā tur atrasti ļaudis, kuri dzēruši asinis. Viņus sodīja, uzsēdinot uz mieta, bet pēc tam sadedzinot. Pēdējo gadsimtu laikā Prūsijā bijis samērā daudz "vampīrisma procesu".

Viņus sodīja, atrokot kapus, nocērtot līķiem galvas vai iedurot tiem sirdī asus priekšmetus. Tomēr parasti šie procesi beigušies ar attaisnojošu spriedumu. Apsūdzētajiem piedeva galvenokārt tāpēc, ka viņi nožēloja izdarīto.

Kas ir vilkaci?

Jau senos laikos parādījās ziņojumi par vilkačiem. Dienas laikā viņi izturējās un dzīvoja kā parasti cilvēki, bet naktī, pieņemot vilka izskatu, pārvērtās asinskāros plēsoņās. Tikai Francijā vien reģistrēti 30 tūkstoši šādu gadījumu. Vilkači sastopami arī klasiskajā romiešu literatūrā. Piemēram, Hērodots apraksta neūru tautu, kuras vīrieši reizi gadā už ilgāku laiku pārvērtās par vilkiem. Pēc citām ziņām - viņi pārvērtās par vilkiem, lai izsmietu dievus. 15. un 16. gadsimtā Francijā un Vācijā norisinājās simtiem vilkaču tiesu.

Vai Štūbs bija burvis?

1489. gadā gandrīz 5000 cilvēku ieradās mazā pilsētiņā Bedburgā netālu no Ķelnes, lai kļūtu par lieciniekiem vilkača Pētera Štūba nāvessoda izpildei. Skrejlapās Štūbs bija nosaukts par pretīgu burvi, kurš, pieņemdams vilka izskatu, nogalināja cilvēkus un tos apēda. Tā viņš rīkojās vairāk nekā 25 gadus. Štūbs bija stiprs un veselīgs mežcirtējs un meža pļavās ar suņiem medīja cilvēkus. Rēcot kā mežonīgs zvērs un ātri pārvietojoties četrrāpus, Štūbs ķēra upuri un plosīja to ar pārcilvēcisku spēku. Tiesā viņš atzinās, ka velns iedevis viņam ziedi un jostu no vilka ādas. Tiem bija viņš jāsargā tajā laikā, kad Štūbs, pārvēršoties vilka izskatā, uzbruka vīriešiem, sievietēm un bērniem.

Kāpēc zēnu nosūtīja uz klosteri?

Tiesneši vienmēr ir veltījuši īpašu uzmanību gadījumiem, kad cilvēki ir vienojušies ar nelabo, šāds gadījums notika 1602. gadā, kad tiesāja zēnu - bezpajumtnieku. Zēns mežā bija saticis melnu bruņinieku, kurš viņam iedevis vilka ādu un ziedi. Uzvelkot sev vilka ādu, zēns pieņēma vilka izskatu un devās medībās kopā ar citiem vilkačiem. Tiesneši noskaidroja, ka zēns aizturēšanas laikā centies aizmukt četrrāpus un griezis zobus. Taču pieredzējušais tiesnesis piecpadsmitgadīgajam zēnam nepiesprieda nāvessodu, bet gan aizsūtīja viņu uz klosteri.

Vai vilkaci bija vienkārši slimi cilvēki?

Daudziem notiesātajiem, visticamāk, labāks liktenis būtu doties uz klosteri vai ārstniecības iestādi nekā nonākt cietumā. Tādējādi tiesas procesos lielākoties runa bija par slimiem cilvēkiem, kuri cieta no likantropijas, vienas no garīgo slimību paveidiem. Vairums no šiem cilvēkiem izrādījās vājprātīgi, bet citi - narkomāni. Viņi visi bija pārliecināti par savām pārvērtību spējām. Un vēl: viņi ieguva neparastu tieksmi pēc gaļas un asinīm. Tādā veidā šie ļaudis pārvērtās briesmoņos, bet viņu upuri tiešām noticēja, ka tiem uzbrūk rūcošas un četrkājainas būtnes. Zinātnieki noskaidroja, ka indivīdi, kuriem ir tieksme uzbrukt un mocīt, paši izveido necilvēcisku dzīvesveidu. Viņi vēlas atbrīvoties no cilvēka izskata, kas traucē tiem sasniegt pilnu baudu. Tie pārtop zvēros, lai atbrīvotos no sen pastāvošiem cilvēciskajiem aizliegumiem, jo dzīvniekiem cilvēciskās normas

un aizliegumi neko nenozīmē, un visneiedomājamākos veidos bez sirdsapziņas pārmetumiem un bailēm, kas viņos vēl ir kaut cik saglabājušās, apmierinātu kāri.

Kas ir vilkubērni?

Leģenda vēsta, ka Romas dibinātājus Romulu un Remu ir barojusi un izaudzinājusi vilku māte. Kopš tā laika atkal un atkal parādās ziņojumi par cilvēku bērniem, kurus izaudzinājuši dažādi dzīvnieki. Vairumā gadījumu tās nav leģendas, bet gan zinātniski pārbaudīti fakti.

Kopš 1344. gada franču antropologs L. Malsons savācis vairāk nekā 60 šādu faktu. Lielāko tiesu runa ir par bērniem, kurus barojuši vilki, arī pērtiķi un pat antilopes. Šie dzīvnieki ir barojuši cilvēkbērnus kā savējos.

šādi bērni pārvietojās četrrāpus un ēda tikai jēlu, nesagatavotu barību, viņiem bija stipri attīstīti žokļi. Kāpēc dzīvnieki tā darījuši - tā ir vēl viena neatminēta mīkla.

Kāpēc bērni gaudoja, skatoties uz beigtu vilcēni?

1920. gadā reverends Dž. A. Singhs, būdams Midnaporā (agrākais Bangladešas nosaukums), dzirdēja par divām mazām, dzīvām būtnēm - spokiem ar degošām acīm: ne īsti cilvēkiem, ne īsti dzīvniekiem. Viņi parādījās no tuvējā meža kopā ar vilcēni un dažādi kaitēja vietējā

ciemata iedzīvotājiem. Singhs drīzumā noskaidroja, ka tie ir cilvēkbērni, un kopā ar ciemata iedzīvotājiem nolēma vilku midzeni iznīcināt, uzlaižot tam skudras. Tikko vietējie iedzīvotāji sāka izrakt uz vilku midzeni pārvietoto skudru pūzni, no alas izlēca un aizskrēja divi pieauguši vilki. Pēc tam parādījās vilcene, kura rūca uz cilvēkiem un sita ar priekšķepām zemi. Pirms reve-rends nolēma viņu nogalināt, vietējie iedzīvotāji to nodūra. Kad miga tika atrakta, tajā atrada divus cieši viens otram piespiedušos bērnus. Viņi rūca un koda, bet, ieraugot beigto vilku māti, sāka briesmīgi kaukt. Bērnus nogādāja patversmē. Jaunākais nomira, nenodzīvojis pat gadu, vecākais nodzīvoja vēl 8 gadus, šajā laikā viņš iemācījās taisni staigāt, ēst ar roku palīdzību un apguva 30 vārdus angļu valodā.

Kā adaptējas cilvēki?

Spriežot pēc visa, dzīvnieku uzaudzinātiem bērniem nav problēmu ar adaptāciju. Piemērs tam ir jaunietis no Sahāras, kuru bija izbarojusi antilope. Viņa "atklājējs" pētnieks Žans Klods Armēns zēnu raksturoja kā ļoti dzīvīgu. Viņš bija tumšādains, ar mandeļveida acīm. Jauneklis atstāja mīļa, atklāta cilvēka iespaidu. Ja arī viņu kaut kas uztrauca, tad tie bija bērni, kuri ēda zālēdāju dzīvnieku gaļu. "Gazeļjaunekli" atrada desmit gadu vecumā. Viņam bija ļoti attīstīti muskuļi, viņš veikli skrēja uz visām četrām, ēda zāli, lapas un izturējās kā visas jaunās antilopes: lēkāja, spriņģoja un, izdzirdot nepazīstamas skaņas, kustināja ausis. Ar saviem žestiem antilopes dēls izrādīja pilnīgu uzticību, rādīja apskatei zobus, turklāt viņa žokļi nepārtraukti kustējās kā atgremotājdzīvniekam.

SKATIENS NĀKOTNĒ |

Vai horoskops pareģo nākotni?

Jau no tā laika, kad uz Zemes parādījās cilvēki, tiem vienmēr gribējies zināt, ko nesīs nākotne un kāda būs viņu rītdiena. Viņiem gribējās pārlapot laika grāmatu un palūkoties aiz priekškara. Visos laikos ir bijuši savi pareģi, pravieši un astrologi. Astroloģija, pareģošana pēc zvaigznēm, ir vecākā pasaules zinātne, kaut gan šodien tā ir tikai viena no zinātnēm. Horoskopi ir zināmi vēl no šumeru un haldeju laikiem. Horoskopu pareģojumi tajā laikā skaitījās nekļūdīgi. Grieķi pirmie nonāca pie secinājuma, ka debess spīdekļi nav cilvēka eksistences pamats, bet tikai ietekmē to. "Zvaigznes dod padomu, bet nepiespiež tam ticēt." Ar šīs doktrīnas palīdzību grieķi varēja, neiesaistoties sarežģītos konfliktos, astroloģiju nomainīt pret vēlāko laiku teoloģiju un filozofiju.

Cik precīzi ir astroloģijas dati?

ASV prezidenta Džona Kvinsija Adamsa radiniece Evan-helīna Adamsa pagājušā gadsimta sākumā bija ievērojama astroloģe. Viņa piedzima un dzīvoja Bostonā, bet, saņēmusi zvaigžņu pareģojumu, pārcēlās uz Ņujorku. Hoteļa iemītnieki, kurā dzīvoja Evenhelīna, viņas aizbraukšanu izskaidroja ar katastrofas vēsti. Viens no iemītniekiem pat atļāvās par to jautri pajokot. Un tiešām - divas dienas pēc Evanhelīnas aizbraukšanas hotelis nodega. 1914. gadā Adamsu arestēja par "pareģotāja" noziegumu. Bija jāsākas tiesas procesam. Adamsa

tiesnešiem lūdza atļauju sniegt reāli eksistējošas astroloģijas pierādījumus. Viņa solīja atainot sev nepazīstama cilvēka horoskopu. Tiesnesis Šim eksperimentam piedāvāja savu dēlu. Adamsa kundze sniedza pilnīgi precīzu jaunā cilvēka pagātnes un personīgās dzīves analīzi. Tiesnesis viņu attaisnoja. Savā spriedumā viņš atzīmēja: "Apsūdzētā pierādīja, ka astroloģija atrodas pašas precīzākās zinātnes līmenī."

Vēl 1931. gadā Adamsa kundze pēc zvaigznēm noteica, ka 1942. gadā ASV iesaistīsies karā. Tā ari notika. Pati Evanhelīna to nepiedzīvoja. 1932. gadā, pamatojoties uz to, ka viņa drīz no šīs dzīves aizies, viņa atsauca savu lekciju ciklu. 1932. gada novembri neilgi pirms ieplānoto lekciju brauciena 59 gadu vecumā Adamsa nomira.

Vai patraucēja mazā planēta?

Pirmā pasaules kara laikā Hamburgas astrologs Alfrēds Vite ar astroloģijas palīdzību mēģināja paredzēt krievu artilērijas uzbrukumu. Vitem par sarūgtinājumu tas neizdevās. Viņš atkal un atkal iedziļinājās savās tabulās un kartēs, līdz nonāca pie secinājuma, ka, visticamāk, viņa aprēķiniem patraucējusi viena tam nezināma planēta, kuru viņš nosauca par Kupido. Pēc Vites aprēķiniem, mazās planētas orbīta izvietojās turpat, kur Nep-tūna orbīta. Vite izmainīja aprēķinus, un viņam izdevās pārdzīvot karu. Mazā planēta tika atklāta gadu pēc viņa nāves. Tikai to nenosauca par Kupido, bet gan par Plūtonu. Tas notika 1930. gadā.

Vai, zīlējot kafijas biezumos, var ielūkoties nākotnē?

Vārds "pravietisms" (no grieķu vai. - prophēteia) sevi apvieno visu veidu nākotnes notikumu izzināšanas mēģinājumus, tādus, kurus "normāls" cilvēks nemaz nezina. Pareģojumi ir vecākais veids, kā pieņemt savlaicīgu un pareizu lēmumu. Pirms katras savas darbības valdnieki izjautāja orākulus: vai laiks sākt karu, medības, zveju, kad un kur gūt labākos panākumus. Maķedonijas Aleksandrs bez orākula padoma savos kaujas plānos nespēra ne soli. Bagātais valdnieks Krēzs savas alkatības dēļ negribēja ticēt orākulam, ka viņa valsts Līdija tiks izpostīta, bet tā tiešām arī notika.

Vai jātic pareģojumiem?

"Es jau to iepriekš zināju..." Šī frāze bieži tiek izteikta, kad gandrīz katru dienu mēs pārdzīvojam kaut ko jauku vai arī nepatīkamu. Pastāv uzskats, ka mūsu pašsajūta ir atkarīga no nākotnes notikumu paredzēšanas. Kā piemēru var minēt profesora doktora Hansa Holclera pētījumus. Tāpat kā citi pētnieki, viņš uzskata, ka "izšķirošā momentā pravieši precīzi zināja par to vai citu notikumu".

Tas labi izskaidro iemeslu, kāpēc daudzām estrādes zvaigznēm vai biznesmeņiem ir savi pareģotāji. Taču, pēc pārbaudītiem pētījumiem, 80% mūsdienu praviešu ir krāpnieki, bet nopietni pareģi var palīdzēt pieņemt pareizus lēmumus.

Par ko izbrīnījās policisti?

Katru dienu parādās arvien jauni pārsteidzoši pravie-tisma gadījumi. Vairums ASV pilsoņu neslēpj, ka tic nākotni pareģojošiem praviešiem. Jāmin, ka vietējā policija vajā ielu pareģus, taču tā var ari maldīties.

1970. gada janvārī Amerikas preses aģentūra "United Press International" pirms publicēšanas rūpīgi pārbaudīja katru ziņojumu, kas attiecās uz pareģojumiem.

Septiņdesmit vienu gadu vecā Džīna Frēzere tika atbrīvota no aresta, kurā viņa atradās par pareģošanu, jo trīs policijas darbinieki pierādīja, ka viņas pareģojumi ir bijuši absolūti pareizi. Frēzeres kundze pareģoja nākotni ne tikai pēc kārtīm, bet informāciju par pagātni sniedza ari pēc tējas biezumiem.

Policijas darbiniece Keja Burforda, kura pārbaudīja Frēzeres kundzi, apstiprināja, ka viņa pilnīgi pareizi ir norādījusi Kejas ģimenes izcelsmi, to, ka viņa ir apprecējusies aprīlī, kā arī citus sevišķi svarīgus dzīves datus. Keja tiešām apprecējās 28. aprīlī. Viņas kolēģi apstiprināja arī to, ka Frēzeres kundze viņai ir pareizi pareģojusi nākotni.

Protams, rodas jautājums, kāpēc pareģi neveido paši savu likteni. Par to profesors Holclers rakstīja sekojoši: "Visticamāk, ka visi pareģi jūtas pārāk cieši satuvināti ar savu personību un tāpēc baidās, ka tās izzināšana gribot vai negribot var sajaukties ar citu personu nākotnes pareģojumiem."

Vai katastrofa ir brīdinājuma zīme?

Ķīnā, tāpat kā citās senu kultūru valstīs, pareģi izmanto vēstures gaitā uzkrāto pareģojumu pieredzi, kas vēl šodien saglabā savu nozīmi. 1976. gadā milzīgās zemes ziemeļaustrumos notika briesmīga zemestrīce. Tika nopostīta rūpniecības pilsēta Tjaņdziņa, bojā gāja tūkstošiem cilvēku. Pilsētas vietā palika tuksnesis. Oficiāli šī katastrofa tika noklusēta, tomēr ziņas par to izplatījās visā Ķīnā. Par praviešiem tika nosaukti tie, kas šo zemestrīci saskatīja kā Mao Dzeduna nāves vēstnesi. Šāda ziņa, protams, varēja izraisīt nemierus un nekārtības. Tādēļ Ķīnas oficiālā prese novērtēja šādu pareģojumu kā primitīvu antimarksistisku aizspriedumu. Taču tā paša gada 9. septembrī Mao patiešām nomira. Pēc viņa nāves sākās nemieri, nekārtības un cīņa par varu.

Kam ir "otrā seja"?

Ziemeļjūras piekrastē dzīvo sevišķi īpaši pareģu tipi -"špekenkikeri", kā viņus sauca frīzi. Tika uzskatīts, ka pareģiem ir divas sejas. Šādu cilvēku esamībai ticēja ne tikai frīzi, bet tam ticēja arī Lapzemē, Norvēģijā, Skotijā, Ziemeļīrijā, Dānijā un Bretaņā (Francijā).

"Špekenkikeru" apgaismotajā apziņā rodas vīzijas, kas atspoguļo nākotni. Piemēram, viņiem pietiek tikai vīzijās ieraudzīt degošas mājas - un drīzumā tiešām izceļas ugunsgrēki. Tādēļ bieži vien, uzzinot no viņiem, kuras mājas aizdegsies, ugunsdzēsēji tās steidzīgi pārbaudīja, šādi cenšoties atvairīt paredzamo ugunsgrēku. Viņiem tas tiešām izdevās. Sastopot bēru procesiju, vietējie iedzīvotāji uzskatīja to par drīzu savas

nāves pareģojumu. Taču tas praktiski nekad nepiepildījās.

Tur, kur "otrā seja" tika pieņemta kā fakts, nevienam neradās šaubas par to, ka šo pareģu spējas tiek mantotas.

Vai sapņi kaut ko nozīmē?

Cilvēks nevar iztikt bez miega. Patiesībā miegs ir dvēseles darbības rezultāts. Miegā atspoguļojas ārējās pasaules ietekme. To koriģējot, dvēsele sakārto cilvēka sapratni, bet fantāzija dvēseles iespaidus pārstrādā brīvā izteiksmē. Izskatīsim to no zinātniskā viedokļa. Pārsvarā cilvēks redz krāsainus sapņus. Turklāt miegā viņa fantāzija darbojas daudz intensīvāk nekā ikdienā.

Cilvēki nereti savus sapņus uztver kā ārpasaules sūtījumus. Bieži tie tādi arī ir. Pastāv daudz apliecinājumu tam, ka spīdošas idejas vai lēmumi pie cilvēka nonāk miegā. Neviens nezina, kas viņam paredzēts, taču eksistē pravietiski sapņi, kuri iespaido politiku vai pareģo nelaimi.

Kā sapnis iespaidoja šujmašīnas izgudrošanu?

Amerikāņu mehāniķis Eliass Havs (1819-1867) ilgu laiku eksperimentēja, lai radītu šujmašīnu. Tas viņam nekādi neizdevās. Diegi pārtrūka atkal un atkal. Havs centās diegu "austiņā" ievērt no augšas, ka to dara parastai šujamadatai. Bet reiz naktī Eliasam parādījās sapnis, ka viņš Āfrikā ir uzlīdis kokā. Apkārt kokam dejoja iezemieši ar šķēpiem, kuru asajos galos bija redzami caurumi.

Kad Havs pamodās, viņam kļuva skaidrs, kā atrisināt savu problēmu. Adatas acij vajadzēja atrasties nevis resnākajā adatas galā, bet gan otrajā. Tajā pašā dienā Havs izgudroja šujmašīnu ar dubultnošuvi.

Ko vēstīja čūska?

Ilgu laiku vācu ķīmiķis Fridrihs Augusts fon Kekulē pētīja benzola molekulārās struktūras savienojumu. Reiz viņš miegā redzēja, kā dejo akmeņogļu darvas atomi. Tie veidoja čūskas formu, kura rij savu asti. Pamodies fon Kekulē saprata, ka meklētajai struktūrai ir gredzena forma. Sapnī redzēto viņš uzzīmēja uz papīra, un šis atklājums kļuva pasaulē plaši pazīstams.

Kā radās lodīšu pildspalva?

Kad rakstnieks Laslo Jozefs Biro (1899-1985) rakstīja, viņš pastāvīgi noķēpājās ar tinti. Tas viņu vienmēr briesmīgi sadusmoja. 1938. gadā viņš redzēja sapni, kurā daži cilvēki no ielas uz viņu skatījās, traucējot tam strādāt. Lai pabaidītu miera traucētājus, viņš sapnī paņēma bisi un izšāva, bet no stobra izšļācās tikai tinte. Dusmās viņš sastampāja stobrā dzēšpapīra bumbiņas, bet no stobra atkal izlidoja tinte, taču šoreiz ļoti smalkā strūklā. No rīta pamodies Biro apsēdās pie rakstāmgalda un sāka zīmēt sapnī redzētās lodītes, kā arī veikt aprēķinus. Rezultātā sanāca lodīte, pa kuru vienmērīgi izplūda tinte, kas rakstot "neķēpājās".

Vai tika noslēgta vienošanās ar nelabo?

18. gadsimta itāļu komponists un vijoļu virtuozs Džu-zepe Tartīni sapnī redzēja, kā viņš noslēdz līgumu ar nelabo. Pārdodot velnam savu dvēseli, viņš pretī no tā saņēma sonāti. Sapnī tas izskatījās šādi: nelabais uz vijoles spēlēja Tartīni sonāti, kas bija tik brīnišķīga, ka nekas tai līdzīgs līdz tam nebija dzirdēts. Tikko pamodies, Tartīni metās pie vijoles un mēģināja nospēlēt sonāti un pierakstīt notis. Tā radās ievērojamā "Sātana sonāte". Vēlāk Tartīni izteicās šādi: "šis sacerējums, kuru es radīju, balstoties uz nelabā mūziku, ir līdz šim labākais, ko es kā komponists esmu sacerējis." Bet vairāk nekad nekas tāds neatkārtojās.

Vai var ietekmēt sapņus?

Angļu rakstnieks Roberts Lūiss Stīvensons apgalvoja, ka savus literāros darbus viņš ir redzējis sapņos kā ilgstošu seriālu. Viņš spēja redzēt sapni no tās vietas, kur tas bija beidzies iepriekšējā naktī. Turklāt viņš sapnī redzēja arī stāstus, kurus vēlāk pierakstīja un pārdeva, šādi ir radies ievērojamais stāsts "Savāds notikums ar doktoru Džekilu un misteru Haidu". Neviens nespēja viņam iebilst. Stīvensonam vienkāršs, uzmanīgi izanalizēts sapnis kļuva par sapni ar turpinājumu.

Vai tiek sūtīts pirmsnāves paziņojums?

Vēstures gadagrāmatās ir saglabājušies daži pravietiski sapņi. Viens no pazīstamākajiem ir saistīts ar prezidenta slepkavību. 1865. gada 14. aprīlī sešpadsmitais ASV prezidents Ābrahams Linkolns izstāstīja saviem draugiem, starp kuriem bija arī žurnālisti, par kādu neparastu sapņu vīziju. Sapnī viņš izdzirdējis raudas un pa Balto namu devies šo skaņu virzienā. Viņš aizgājis līdz viņam nezināmai istabai, kurā atradās ar zvaigžņoti svītroto ASV karogu pārklāts zārks. Sardzē stāvēja gvardes kareivis. Uz jautājumu, kas nomiris, sekoja atbilde: "Prezidents. Viņu nogalināja." Nākamajā vakarā -1865. gada 15. aprīlī - prezidents tika nogalināts teātrī ar šāvienu mugurā. Slepkava bija fanātiķis no dienvidu štatiem - aktieris Dž. V. Butoms.

Kāpēc bīskaps slepkavību nosapņoja par vēlu?

Arī Austrumungārijas erchercoga Franča Ferdinanda slepkavība 1914. gada 28. jūnijā, kas izraisīja Pirmo pasaules karu, tika nosapņota. Hercoga audzinātājs bīskaps Jozefs sapnī redzēja uzbrukumu Francim Ferdinandam. Viņš, braucot automobilī, Sarajevā tika nošauts. Bīskaps steidzīgi pierakstīja sapni un aizsūtīja sūtni, dodot padomu, lai erchercoga apsardze tiktu pastiprināta, bet bija jau par vēlu. Dienā bīskaps saņēma telegrammu, kurā tika ziņots par atentātu. Viss notika tieši tā, kā to sapnī bija redzējis audzinātājs.

Kāpēc mirusī māte deva zīmi?

Ļoti bieži pravietiski sapņi pareģo traģiskus notikumus. Neviens nezina, kāpēc tā notiek. Pazīstams 17. gadsimta franču aktieris šampeljē saviem draugiem izstāstīja sapni, kurā bija redzējis savu mirušo māti. Tā devusi viņam zīmi. Kaut gan Šampeljē bija pilnīgi vesels, viņš pasūtīja savu apbedīšanu un samaksāja par to. Kad mese beidzās, viņš nokrita pie baznīcas vārtiem un nomira.

Vai bokseris paredzēja pretinieka nāvi?

1947. gadā pirms cīņas par pasaules čempiona titulu bokseris Rejs Robinsons redzēja šausmīgu sapni. "Es piespiedu viņu pie zemes," stāstīja Robinsons. "Daulijs vairs nekustējās un bija pilnīgi bezpalīdzīgs. Ringa tiesnesis noskaitīja līdz desmit, un publika ierēcās: "Viņš ir miris!"" Šis sapnis Robinsonu ļoti iespaidoja. Viņš lūdza savu treneri Džordžu Heinfordu un menedžeri Lariju Otkinsu cīņu atcelt. "Netaisi sevi par apsmieklu," teica Otkins. "Sapņi nekad nepiepildās!" Tomēr Robinsons palika pie savām domām.

Menedžeris pasauca mācītāju, lai tas nomierinātu Robinsonu, un atkārtoja bokserim, ka mačs tik un tā notiks. Robinsons un Daulijs nežēlīgi cīnījās septiņus raundus, līdz Robinsons "noguldīja" savu pretinieku ar diviem spēcīgiem labās rokas sitieniem. Viņa pretinieks sabruka un vairs nekustējās. Nākamajā dienā

viņš nomira.

Vai Dievs sapnī sūta vēstījumu?

Bībelē bieži vien tiek runāts par sapņiem. Piemēram, Mozus grāmatā ir rakstīts:"... Un runāja Dievs ar viņu sapnī. Es zinu, ka tu to dari ar atklātu sirdi. Es saglabāšu priekš tevis to, ar ko tu vairs nevarēsi pret mani grēkot." Jaunajā Derībā Pāvels pārvietojās sapnī, kad veica misiju pie maķedoniešiem. Cits sapnis viņu uzmundrināja, kad evaņģēlisti Korintā viņam pretojās.

Vai_ sapnī tika pieņemts lēmums par karu?

Prūsijas kanclers Bismarks pieņēma sapnī svarīgu lēmumu. "Dzelzs kanclers" vēlāk imperatoram Vilhelmam rakstīja, cik grūti ir bijis pieņemt lēmumu par kara uzsākšanu ar Austriju. Tomēr sapnis piespieda viņu pārvarēt šaubas. Sapnī Bismarks redzēja sevi Alpos jājam uz zirga pa šauru taku. Tā kļuva aizvien šaurāka un šaurāka. Grūti bija iedomāties iespēju tik tādā šaurā vietā kaut kur nogriezties vai pat nokāpt no zirga. Jātniekam nekas cits neatlika kā vien virzīties tālāk. Sapnī viņš izdzirdēja Dieva balsi un ar savu kāpsli pieskārās klintij, kas sabruka kā kartona dekorācija. Viņa priekšā pavērās plats ceļš un Bohēmijas ainava, kur, uzvaru svinot, plīvoja prūšu karaspēka karogi. Bismarkam šis sapnis bija izšķirošs. Viņš uzsāka karu, kas pēc kaujas Bohēmijā beidzās ar Prūsijas uzvaru.

Vai sapnis var kļūt par slepenu ieroci?

Miermīlīga sēņoju cilts Malaizijas džungļos dzīvoja kareivīgu, nepārtraukti savā starpā karojošu cilšu ielenkumā. Vienīgi sēņoji deva priekšroku miermīlīgai dzīvei. Viņiem neviens neuzbruka, jo pārējās ciltis uzskatīja, ka senojus sargā maģiski spēki. Taču sēņoju "slepenais ierocis" bija sapņi un to tulkošanas māksla. Sapņu skaidrošana kļuva šīs cilts pamatnodarbe. Agresivitāti un varas kāri viņi praktiski nepazina. Pat mazi bērni varēja izstāstīt un iztulkot savus sapņus. Lūk, piemērs. Zēns sapnī redzēja, ka viņu vajā tīģeris. Nebija neviena, kam lūgt padomu, kā izglābties. Aizlidot nebija iespējams. Atlika tikai viens ceļš - apstāties un pretoties tīģerim, ko zēns arī darīja. Tādā veidā bērni sapņos mācījās ticēt saviem spēkiem.

Sēņoji izstrādāja savus sapņu tulkošanas principus.

Pirmais princips. Sapnī var izjust atrašanas prieku. Visu slikto, ko nācies redzēt, vienmēr var izskaidrot labvēlīgā veidā. Briesmīgs kritiens - tipisks sapnis par lidojumu bezdibenī - sēņoju apziņā kļuvis par ilgstošu, brīvu un laimīgu lidojumu.

Otrais princips. Guļošais sapnī kļūst stiprāks. Sēņoji cīnās ar pretinieku un pilnībā to sakauj. Turklāt viņi tic, ka iegūst daļu no ienaidnieka spēka.

Gadsimtu gaitā šādi sapņi un to labvēlīgie skaidrojumi ir nodalījuši "primitīvo" cilti no saviem kareivīgajiem kaimiņiem, tie ir sākuši viņus cienīt.

Savas nakts fantāzijas sēņoji uztvēra kā realitāti. Viņiem sapņos neeksistēja nepatīkami partneri, nepastāvēja arī nepiedienīgi sapņi.

Psihologi un psihiatri strīdas par to, vai arī mūsdienu cilvēks spētu izmainīt savus dzīves principus, ja

iemācītos tulkot sapņus tā, kā to darīja sēņoji. Kalifor-nijas psihiatrs Ēriks Grīnlifs izveidoja grupu un sāka strādāt pēc sēņoju cilts principiem. Darba rezultātā grupas biedriem mazinājās agresivitāte un nostiprinājās savstarpējā saprašanās ar citiem cilvēkiem. Daži zinātnieki ir pārliecināti, ka nākotnē cilvēkiem sapņi nesīs labumu.

Vai ar sapņu palīdzību var kļūt bagāts?

Tāds sapnis tiešām eksistē. Hamburgas reportieris Eberhards B. ieraudzīja sapnī sešzīmju telefona numuru. Pamodies viņš to pierakstīja uz papīra lapas. Nākamajā dienā viņš joka pēc devās pie spēļu automāta, uzlika sapnī ieraudzīto skaitli un laimēja 1,8 miljonus mārku. Daudzi parapsihologi pieturas pie viedokļa, ka ar sapņu skaidrošanas palīdzību nav iespējams laimēt loterijā, jo parasti sapnī redzēta dāvana liecina par zaudējumu. Tikai nedaudzi pieņem sapnī parādījušos signālu.

No Anglijas pienāk daudzi ziņojumi par sapņiem, kuri paredzējuši laimestu zirgu skriešanās sacīkstēs. Psiholoģiskās pētniecības žurnāls ir publicējis dažus līdzīgus gadījumus.

Vai var sapņot par miljoniem?

Mācību laikā Džons Gudlijs iztēlojās, kā zirgu skriešanās sacīkstēs 1946. gada 8. martā varētu laimēt miljonu. Par zirgiem, sacīkstēm un hipodromiem viņam nebija ne mazākās saprašanas, tādēļ Gudlijs nolēma prasīt padomu draugiem. Viņš cerēja aplinkus uzzināt perspektīvāko

zirgu vārdus, jo bija nosapņojis, ka lasa avīzē sacensību reportāžu un uzzina uzvarējušo zirgu vārdus - Bindals un Džuladins. Nākamajā dienā viens no viņa draugiem izstāstīja par sacensībām, kurās piedalīsies zirgi ar šādiem vārdiem. Pēc draugu teiktā zirgam vārdā Bindals vajadzēja startēt Plumtonā, bet zirgam Džula-dinam Vesterbijā. Joka pēc Gudlijs un viņa draugs uzlika dažas mārciņas uz šiem zirgiem. Abi uzvarēja. Tas Gudlijam iepatikās. Drīzumā viņš kļuva par pazīstamu personību Oksfordas universitātē. Naktīs viņš pierakstīja savus sapņus, bet no rīta paziņoja saviem draugiem studentiem nosapņoto zirgu vārdus, šādi ievērojami uzlabojot savu materiālo stāvokli.

4. aprīlī Gudlijs Īrijā apciemoja savus vecākus. Tur viņš nosapņoja, ka sacīkstēs uzvarēs zirgs vārdā Tuberoza. Otrā rītā viņš no atnestajām angļu avīzēm uzzināja par kārtējām sacensībām un no pasta piezvanīja uz Angliju. Šādi Gudlijs noskaidroja, ka Tuberoza piedalās sacīkstēs. Gudlijs lika uz viņu 100 mārciņas. Tuberoza, izteikts atpalicējs, uzvarēja. Rezultātā veiksminieks saņēma septiņus tūkstošus mārciņu. Tad psiholoģijas students šai lietai pieķērās nopietni un sāka rakstīt grāmatu par saviem "lietišķajiem" sapņiem. Turklāt sapņi studentu interesēja ne tikai kā bagātības avots, bet arī kā zinātnisks materiāls nākotnes darbam. Gudlijs gribēja pierādīt, ka viņa sapņi nav šarlatāniski.

1947. gadā viņš sapnī redzēja zirgu vārdā Džek-vars un tā žokeju Britu. Turklāt publika šajā sapnī tik skaļi sveica zirgu Bogiju, ka Gudlijs pat pamodās. Viņš ievāca informāciju avīzē "Time". Lingfeldā šajā dienā Džekvaram ar austrāliešu žokeju Edgaru Britu bija jāpiedalās sacīkstēs. Bogijam arī. Protams, Gudlijs lika likmes uz abiem zirgiem.

Taču šoreiz Gudlijs pierakstīja savu pareģojumu,

atzīmēja datumu un aiznesa piezīmes uz pastu. Tur viņš tās ielika aploksnēs, pastnieks vēstuli aizzīmogoja ar vietējā pasta zīmogu un ievietoja vēstuli seifā. Kā bija paredzēts pareģojumā, abi zirgi uzvarēja.

Kad par šo notikumu pavēstīja avīzēs, Gudlijs kļuva slavens. Gan privātpersonas, gan avīžu korespondenti vēlējās ar to iepazīties, lai saņemtu no viņa pareģojumus. Gudlijs veiksmīgi pabeidza universitāti un, pateicoties saviem sapņiem, ieguva lielas iespējas savas karjeras turpināšanai. Vēlāk viņš kļuva par politiķi, iekļuva augstākajās aristokrātiskajās aprindās un bija biežs viesis aristokrātu namos.

Ko zināja Nostradams?

Visās civilizācijās ir bijuši gaišreģi, kuri spējuši ielūkoties tālu nākotnē un mācējuši pareģot vēl priekšā stāvošus notikumus. Tā, piemēram, Jeremija paredzēja Izraēlas sabrukšanu. Tas bija viens no zināmajiem pareģojumiem, kas kļuva plaši pazīstams. Bez šaubām, no visiem gaišreģiem vispazīstamākais kļuva Mišels Nostradams (1503-1566). Patiesībā viņš bija ārsts, kurš sevi labi pierādīja mēra epidēmijas laikā Francijā. Kopš 1555. gada viņš oficiāli kļuva "dižākais pareģis". Savus pareģojumus viņš izklāstīja ritmiskās četrrindēs 10 sējumos. Pavisam bija 942 četrrindes. Pareģojumi bija maskēti ar simboliem un mīklām. Pats Nostradams to izskaidroja ar to, ka nav gribējis pārāk biedēt lasītājus. Baznīca apvainoja viņu buršanā.

Vai divas brūces vienā?

Viens no pirmajiem Nostradama pareģojumiem piepildījās pilnīgi. Tas bija šāds:

"Riestā jaunais lauva uzvarēs veco tikai vienā turnīrā.

Zelta būrī tiks izdurta viņa acs, turklāt divas brūces būs vienā, pēc tam tas mirs briesmīgā nāvē."

Šādu pareģojumu saņēma Francijas karalis Hen-rihs II. 1559. gadā karalis cīnījās turnīrā ar skotu gvardes kapteini grāfu Gabrielu Montgomeriju. Pēc pirmā neveiksmīgā uzbrukuma karalis vēlreiz virzīja zirgu pret pretinieku, taču skota šķēps cauri zelta ķiveres spraugai iedūrās karaļa acī un pēc tam smadzenēs. Tādā veidā izveidojās "divas brūces vienā". Pēc desmit dienām karalis nomira.

Viens no ministriem sēru ceremonijā teica: "Lai nolādēts pravietis, kas to pareģoja..."

Kāds cits pareģojums skāra Anglijas karalieni Elizabeti I:

"Gaidošā ieņems troni;

viņas ienaidnieki tiks atmaskoti kā sazvērnieki.

Viņas laiks būs tik uzvaras pilns kā nekad agrāk.

Viņa mirs septiņdesmit gadu vecumā trešajā simtgades gadā."

Šādi Nostradams paredzēja veiksmīgu karalienes valdīšanu un precīzu viņas nāves dienu. Karaliene Elizabete tiešām nomira 1603. gadā septiņdesmit gadu vecumā.

Vai Nostradams paredzēja Hitlera agresiju?

Nostradama pareģojumi sniedzas līdz 3797. gadam.

Daži visšausmīgākie ir piepildījušies arī šajos gadsimtos. Nereti Nostradams ir nosaucis pat konkrētus vārdus. Par Spānijas pilsoņa kara dalībniekiem ģenerāli Franko un de Riveru viņš rakstīja:

"Franko sapulcēs savus ļaudis Kastīlijā un Rive-ras ļaudis tiks apdraudēti."

Savās četrrindēs viņš Ādolfu Hitleru nosaucis par "Histeru". Viņš rakstīja apmēram šādi:

"Varenās Vācijas vadonis Nāks ar lūgumu pēc palīdzības,

Kura izrādīsies liekulīga.

Viņš paplašinās Vācijas robežas Un piespiedīs Franciju sadalīties divās daļās... Dzīva uguns un nāve

Pieņems lodes formu un nevarēs noturēties, Iestāsies šausmas un bailes.

Veselas pilsētas ienaidnieks pārvērtīs naktīs,

Un tās kļūs par drupu kaudzi."

Šis pareģojums piepildījās. Daži Nostradama pareģojumi nepiepildījās, tomēr liela daļa no tiem piepildījās.

Vai mūks varēja ieraudzīt "Jaunos laikus"?

Mūks Rodžers Bēkons (13. gadsimts) paredzēja "kuģi, kas peldēs pa jūru bez burām". Viņš pareģoja teleskopa, rakstāmmašīnas un mikroskopa izgudrošanu. Bēkons paziņoja, ka nākotnē parādīsies lidojošas mašīnas, kurās sēdēs cilvēks. Pēc daudziem gadiem ģeniālais Leonardo da Vinči Bēkona hipotēzes iemiesoja rasējumos. Savas precizitātes dēļ šie pareģojumi izraisa apbrīnu pat mūsdienās.

Vai gaišreģi varēja glābt Kenediju?

1957. gadā mirusī amerikāniete Džīna Diksone bija pazīstama gaišreģe. 1952. gadā viņa pareģoja: "1960. gadā zilacains demokrātiskās partijas biedrs ienāks Baltajā namā, taču viņš tiks nogalināts."

1960. gadā prezidents Džons F. Kenedijs stājās pie savu pienākumu pildīšanas.

1963. gadā - trīs gadus pēc "zilacainā demokrāta" ievēlēšanas - amerikāņi atcerējās Diksones pareģojumu: "Līdz slepkavībai," viņa vēstīja, "palicis pavisam nedaudz laika." Džīna nepārtraukti centās pasargāt prezidentu, bet viņš neieklausījās viņas pareģojumā.

22. novembra piektdienas rītā vairums žurnālistu atcerējās viņas vārdus: "Šodien ir tā diena, kad kaut

kas notiks." Kenedijs tika nogalināts Dalasā, Teksasas štatā, šis dienas pēcpusdienā.

Džina Diksone ir paredzējusi ļoti daudzu ievērojamu cilvēku nāves dienas, piemēram, ANO ģenerālsekretāra Dāga Hammaršelda. Diksone paredzēja arī Merilinas Monro pašnāvību. Taču viņa pareģoja arī labvēlīgus notikumus vai ieskatījās pagātnē. Ievērojamākie ASV darboņi kļuva par viņas pastāvīgo klientūru. Protams, bija arī skeptiķi. To var attiecināt arī uz aktieri Bobu Hopu. Viņš nolēma ar viltīgiem jautājumiem iedzīt Diksoni strupceļā. It kā starp citu Hops viņai pajautāja, cik partijas viņš uzvarējis rīta golfa spēlē. Sava pretinieka vārdu Bobs nepateica, un tas bija viņa noslēpums. Džīna Diksone mierīgi atbildēja: "Jūs uzvarējāt 92 partijas, bet prezidents Eizenhauers - 96. Ar sirsnīgiem veiksmes vēlējumiem." Atbilde bija absolūti precīza. No tā laika Bobs Hops nekad nešaubījās par Diksones pareģojumu patiesumu.

Vai var paredzēt pasaules katastrofu?

Kādam Indijas politiķim Džīna Diksone pareģoja, ka viņa valsts sadalīsies divās. Tas arī notika. 1947. gada 2. jūnijā izveidojās Indija un Pakistāna. Vinstonam Čērčilam viņa pareģoja, ka Anglijā viņš vairs nekad neieņems augstākus amatus (tā arī izrādījās patiesība). Diksone paredzēja arī pirmo kosmosa katastrofu.

Viņa paredzēja, ka "Apollo 4" korpusā iekļūs "viltus stieple" un kāds no instrumentiem neatradīsies tajā vietā, kur tam jābūt. Bojā gāja astronauti Grisoms, Vaits un Čafijs - pirmie ASV kosmiskās programmas upuri. Avarējušās kapsulas fotogrāfijā tiešām bija redzams savijušās

Vai zemnieki bija labi pareģi?

Daudzi savā laikā pazīstami pareģi pašreiz jau ir aizmirsti. Visbiežāk tie bija zemnieki, kuri parasti paši nesaprata to, ko pareģoja. Viens no tādiem zemniekiem -gaišreģiem - bija norvēģis Antons Johansons (1858-1929).

1907. gada naktī viņš redzēja vīziju par 1914.-1921. un 1947.-1953. gadu notikumiem. Uz šo laiku attiecas Pirmā pasaules kara izraisīšana, ierakumu karš rietumos ar visām tā briesmīgajām sekām, lielā jūras kauja Jitlandes piekrastē 1916. gadā, kā arī šausminošā 1918.-1920. gada gripas epidēmija, kura sev līdzi aiznesa 21 miljona cilvēku dzīvības, tas ir, vairāk nekā visa Pirmā pasaules kara laikā.

Tajā 1907. gada naktī Johansons redzēja arī Otrā pasaules karā uzvarēto Vāciju - tās sadalīšanu okupācijas zonās, badu, kā arī augšāmcelšanos, kad valsts sāka lēnām pacelties no drupām.

Arī Anglijas zemnieks Roberts Niksons (1467-1485) tika aizmirsts, taču savas īsās dzīves laikā viņam izdevās veikt veselu rindu brīnumainu pareģojumu. Tie ir:

Anglijas pilsoņu karš, Čārlza I krišana un "augšāmcelšanās", Orānijas Vilhelma kundzība, Francijas revolūcija, angļu - franču karš un Britānijas impērijas izveidošanās.

Vai tiešām pastāv nejaušība?

Jau vairāk nekā divus tūkstošus gadu psihologi, filozofi un matemātiķi nodarbojas ar nejaušības teoriju.

Tiek spriests, vai Visumā ir spēki, par kuriem mēs neko nezinām. Vīnes profesors Pauls Kammers, kurš nodarbojās ar šo teoriju, nonāca pie secinājuma, ka

nekādu nejaušību nevar būt. Šveices psihiatrs Kāris Gustavs Jungs uzskatīja, ka nejaušību izskaidrojumus nepieciešams meklēt tad, ja tie rodas apstākļu ietekmē, vai tad, ja tie ir attiecināmi uz nejaušībām, kuras nezināmā veidā saistītas cita ar citu.

Ir izvirzītas daudzas teorijas, risinājušās daudzas diskusijas, bet atbilde uz šo jautājumu tā arī nav saņemta. Taču ir neskaitāmi vienreizēju nejaušību rašanās piemēri.

Vai var būt tik daudz sakritību?

Itālijas karalis Umberto I kopā ar saviem adjutantiem pusdienoja kādā restorānā. Kāds no karaļa svītas pamanīja, ka restorāna saimnieks ir ļoti līdzīgs karalim. Umberto pieaicināja šo cilvēku pie galda. Visus pārsteidza viņu apbrīnojamā līdzība un ne tikai -saimnieku arī sauca Umberto. Tāpat kā karalis, arī viņš bija dzimis Turīnā, turklāt tajā pašā dienā. Karaļa un nākamās karalienes Margaritas kāzu dienā arī restorāna īpašnieks veda pie altāra meiteni, kuru sauca Margarita. Viņa iestādes atvēršanas diena sakrita ar karaļa Umberto kronēšanu. Umberto bija aizkustināts par šādu tikšanos un nākamajā dienā uzaicināja dubultnieku pie sevis. Bet tad karalis paziņoja, ka restorāna saimnieks gājis bojā apšaudē. Umberto par apbēdinājumu viņa līdzinieku nošāva anarhists.

Kas aizmirsa grāmatu?

Ne visas nejaušības ir tik traģiskas un likumsakarīgas kā iepriekš minētās, tomēr tās, bez šaubām, ir apbrīnojamas. Aktierim Entonijam Hopkinsam bija jāspēlē 158

galvenā loma pēc kāda romāna veidotā filmā. Cenšoties sameklēt romānu, Hopkinss visu dienu klīda pa Londonu, taču ne bibliotēkās, ne grāmatu veikalos viņš to nevarēja atrast. Viss metiens bija jau pārdots.

Leičesteras skvērā Hopkinss apbēdināts gaidīja metro, lai atgrieztos mājās. Te pēkšņi viņa skatiens atdūrās pret grāmatu uz soliņa, kuru kāds noteikti bija aizmirsis. Tas izrādījās viņam nepieciešamais romāns. Veca grāmatiņa, uz kuras lapām ar roku bija veiktas piezīmes. Izrādījās, ka Hopkinsa rokās nonācis autor-eksemplārs, bet neviens nezināja, kā šī grāmatiņa nokļuvusi uz soliņa.

Vai pastāv bibliotēku "aizbildnis"?

Ar grāmatām notiek daudz nejaušību. Rakstnieks un filozofs Artūrs Kestlers, kurš vienmēr sniedza zinātniski pamatotus nejaušību pierādījumus, grāmatām izmantoja terminu "bibliotēku aizbildnis". Rakstniece Rebeka Vesta stāstīja, kā viņa reiz apmulsusi stāvēja neskaitāmu Nimbergas procesam veltītu grāmatu priekšā Karaliskajā Starptautisko attiecību institūta bibliotēkā.

Viņa nevarēja atrast to, ko meklēja, un dusmās metās pārmest bibliotekāram, ka ir neiespējami ar kaut ko tikt skaidrībā. Viņa demonstratīvi devās pie plaukta un izrāva no tā vienu grāmatu - izrādījās, ka tā ir tieši viņas meklētā grāmata, turklāt tā atvērās vajadzīgajā lapaspusē.

Lai atrastu sev nepieciešamo informāciju, rakstnieks Dereks Volters "rakņājās" Ķīnas nodaļā kādā no universitātes bibliotēkām. Valodu viņš neprata, un tuvumā neatradās neviens, kas varētu viņam palīdzēt.

159 Volters vīlies grasījās jau doties prom, kad kaut kas

neredzams viņam palīdzēja: tieši viņa priekšā no plaukta nokrita grāmata, kurā bija tam nepieciešamā informācija.

Vai darbs bija padarīts veltīgi?

Šerloka Holmsa detektīvstāsta literārais tēvs rakstnieks sers Konans-Doils veselu mēnesi strādāja pie jaunās grāmatas. Neilgi pirms sava darba beigām kādā no bibliotēkām viņa rokās pagadījās franču rakstnieka Gija Mopasāna romāns. Tas izrādījās pilnīgi identisks viņa grāmatai. Sakrita pat darbības vieta: tas pats hotelis Šveicē. Konans-Doils nekad iepriekš Mopasānu nebija ne redzējis, ne arī lasījis tā darbus. Viņš iemeta savu rokrakstu kamīnā.

Vai pastāv vienādas automobiļu atslēgas?

Kaut ko nopircis veikalā, Tomass Bekers bija pārliecināts, ka ir piegājis pie savas brūnās automašīnas. Viņš nosēdās pie stūres, taču tūlīt saprata, ka neatrodas savā mašīnā. Uz sēdekļa esošie priekšmeti nepiederēja viņam. Bekers izsauca policiju. Kamēr notika saruna ar policiju, pie viņiem piebrauca tieši tāda pati automašīna. Tās šoferis uzmeta skatienu numuram un saprata, ka katrs no viņiem sēž svešā mašīnā. Pēc "American Motors" kompānijas domām, iespēja, ka divas vienas firmas mašīnas var atvērt ar vienu un to pašu atslēgu, ir tūkstotis pret vienu. Fakts, ka divas pilnīgi vienādas mašīnas vienā laikā var atrasties vienā

vietā, palielina iespējamības pakāpi no desmit tūkstošiem pret vienu. Taču, kad noskaidrojās, ka abiem īpašniekiem ir vienāds uzvārds - Bekers, visu izbrīnam nebija gala.

Kādēļ viņiem bija vienāds vārds -

Viljamss?

Dažkārt gadās pavisam dīvainas nejaušības, notiekot tā, kā liktenim iegribas. 1660. gada 5. decembrī Lamanša šaurumā kuģa bojāejas laikā izglābās tikai viens matrozis. Viņu sauca Hjū Viljamss. 1780. gada 5. decembrī,

120 gadus vēlāk, šajā vietā nogrima cits kuģis. Vienīgo, kurš palika dzīvs, sauca Hjū Viljamss. Londonā 1820. gadā 5. augustā Temzā nogrima izpriecu laiva. Izglābās tikai piecgadīgs zēns. Arī viņa vārds bija Hjū Viljamss. 1940. gada 10. jūlijā Otrā pasaules kara laikā britu kuģis uzskrēja vācu mīnai. Tikai divi cilvēki izglābās: tēvocis un viņa māsas dēls. Gan vienu, gan otru sauca Hjū Viljamss.

Vai vēsture atkārtojas?

Divpadsmitgadīgs zēns Artūram Kesleram izstāstīja šādu notikumu: 1984. gada vakarā viņa vectēva brālēns kalpoja par stjuartu uz šonera "Mignoneta". Kuģis nogrima. Vairākas dienas, ciešot badu un slāpes, Četri dzīvi palikušie peldēja glābšanas laivā atklātā jūrā. Trīs no viņiem nogalināja un apēda stjuartu, kuru sauca Ričards Pārķers.

Keslers nolēma zēna stāstu pārbaudīt un pārliecinājās par tā patiesumu. Turklāt viņš noskaidroja, ka

"Mignonetas" gadījums atkārto kādu 19. gadsimtā notikušu šaušalīgu notikumu, kuru aprakstījis Edgars Alans Po. Autors rakstīja, ka pēc kuģa bojāejas četri izglābušies matroži, mirstot bada nāvē, vairākas dienas peldējuši jūrā glābšanas laivā. Bailēs no nāves viņi nolēmuši nogalināt un apēst jauno stjuartu. Viņu arī sauca Ričards Pārķers.

Vai rakstniekiem piemīt paredzēšanas spējas?

Tas, ko Edgars Alans Po vēsta savā stāstā, ir "paredzējums". Pastāv desmitiem piemēru, kad grāmatās aprakstītie notikumi nākotnē kļūst reāli.

1896. gadā Metjū Šīls (1865-1947), viens no pirmajiem "zinātniskajiem fantastiķiem", publicēja savdabīgu noveli. Tajā stāstīts par viscaur melnā ģērbtiem fanātiķiem. Ar nežēlīgas kampaņas palīdzību tie cīnījušies pret cilvēkiem, kuri "nožēloja progresu". Šie cilvēki izpostīja Eiropu. Melnā ģērbtos ļaudis vēsture vēlāk atklāja iemiesotus SS vienībās.

Vai Morgans Robertsons bija "Titānika" bojāejas liecinieks?

Amerikāņu rakstnieks Morgans Robertsons ir sarakstījis deviņas grāmatas un divsimt stāstu. Iespējams, viņš ilgi nekļūtu pazīstams, ja 1898. gadā nebūtu publicējis savu romānu "Futility" ("Niecība"). Tajā tika aprakstīts paša lielākā, greznākā, modernākā, nenogrem-dējamākā, jaunākā pasažieru kuģa reiss pāri okeānam un tā šausmīgais gals.

Grāmatā šis luksusa kuģis ir saukts par "Titānu". Tas šķērso Atlantijas okeānu no angļu ostas Sauthem-ptonas līdz Ņurjorkai, turklāt maršrutu tas izpilda ātrāk par citiem kuģiem. Aprīļa naktī pēc sadursmes ar leduskalnu "Titāns" nogrimst ledainajā ūdenī. Tikai nedaudzi no 3 tūkstošiem pasažieru izglābjas, jo 24 glābšanas laivās var sasēsties tikai puse no kuģa pasažieriem. Nāves traģēdija tika izspēlēta uz 75 tūkstošu ton-nīga kuģa, kas acumirklī nogrima ūdenī.

Diez vai kāds šo grāmatu lasīja tās izdošanas laikā. Tikai pēc tam, kad 1912. gadā tādā pašā veidā kā "Titāns" nogrima "Titāniks" un lasītāji uzzināja, ka Ro-bertsona romāns parādījies pasaulē 14 gadus pirms katastrofas, grāmata kļuva ļoti populāra.

Robertsona romānā kuģis bija 800 pēdu garš ("Titāniks" - 882,5 pēdas), uz tā borta bija 3 tūkstoši pasažieru (uz "Titānika" - 2224).

Romānā "Titāns" sadūrās ar aisbergu ar 25 mezglu ātrumu stundā, "Titānika" ātrums - 23 mezgli. Kā vienam, tā otram kuģim bija trīs dzenskrūves. Uz "Titāna" bija 24 glābšanas laivas, "Titānika" - 22. Romānā minētais kuģis svēra 75 tūkstošus tonnu, bet "Titāniks" - 66 tūkstošus tonnu.

Vēlāk Morgans Robertsons centās apgalvot, ka viņam ir bijis "zvaigžņu līdzautors", bet neviens tam nenoticēja. Pēc zinātnieku domām, tā bija patiesa sagadīšanās.

Kas ir numurs K-19?

Rakstnieks Tomass Volfs ar savu lugu "Eņģei, neaizmirsti dzimteni" guva milzīgus panākumus. Vēlāk viņš savam izdevējam aizsūtīja rokrakstu ar virsrakstu

"K-19". Tas bija vagona numurs, kam grāmatā bija liela loma. Grāmata netika izdota, bet vagons ar numuru K-19 pastāvīgi parādījās citos rakstnieka darbos, to skaitā arī viņa pēdējā grāmatā. Volfs nomira 1938. gada 15. septembrī. Viņa draugs un skolotājs Edvards S. Asvels pavadīja Volfa zārku, kuru ģimene pārveda uz dzimteni Asvilu (ASV, Ziemeļkarolīnas štats). Kad Asvels iekāpa vilcienā un ieskatījās biļetē, viņš nobālēja. Viņa vieta atradās vagonā ar numuru K-19.

GARI UN SPOKI

Vai sūtījums no viņpasaules?

Gari, spoki, parādības - visi šie jēdzieni pie mums ir nonākuši no tālas senatnes. Vai tie tiešām pastāv? Tūkstoš gadu laikā neviens par to nešaubījās. Par to, vai gari un parādības tiešām pastāv Āfrikā, Dienvidamerikā un Āzijā, nekad nav bijis šaubu. Eiropā tika sniegti pirmie to esamības izskaidrojumi. Arī mūsdienās zinātniskās iestādes arvien vairāk nodarbojas ar šo zinātnei neatbilstošo tēmu. Tūkstošiem liecinieku, kuri ir bijuši saskarsmē ar gariem, ir gatavi atkal un atkal atkārtot neticamās tikšanās ar tiem. Ir cilvēki, kuri nāves stundā it kā iegrimst savas ģimenes pagātnē. Tiek stāstīts arī par spoku mājām, kurās daudzu gadsimtu laikā notiek šausmīgas lietas. Netiek aizmirsti arī spoku kuģi, mākslinieki no viņpasaules un poltergeisti. Sis saraksts ir bezgalīgs. Šķiet, ka tieši šie ļaudis pastāvīgi sastopas ar gariem, kuri tiem ir enerģiski apliecinājuši savu eksistenci.

Katariem ir zināmi īpaši personiski apstākļi?

Anglikāņu baznīcas kanoniķis, teoloģijas doktors un teoloģojas žurnālu izdevējs Dž. B. Filipss aprakstījis savu tikšanos ar Kembridžas universitātes literatūras vēstures profesora Klaiva Levi garu.

Filipss paziņoja: "Es vienmēr esmu sevi uzskatījis par skeptiķi un neuzticīgu pret to visu, cik vien iespējams! Bet pirms dažām dienām mirušais Levi parādījās man tad, kad es sēdēju pie televizora. Viņš sēdēja uz viena no krēsliem un izteica dažus konfidenciālus vārdus par manu problēmu. Turklāt viņa ādas krāsa bija

daudz svaigāka, nekā tā bija viņa dzīves laikā. Interesants šķita fakts, ka gara parādīšanās laikā es par to nedomāju. Dažas nedēļas vēlāk - toreiz es gulēju gultā un pirms miega lasīju - viņš parādījās no jauna un izskatījās vēl labāk nekā iepriekšējo reizi. Viņš gars man atkārtoja tos pašus man svarīgos vārdus, un es kādu laiku jutu dīvainu satraukumu. Es pastāstīju par to kādam pensionētam bīskapam. Viņš atbildēja: "Mans dārgais, viņpasaules spēki vienmēr satrauc.""

Literatūras zinātnieks Levi un angļu teologs Fi-lipss bija pazīstami tikai virspusēji, bet vēl mīklaināk Filipsam šķita tas, ka Levi bija zināma problēma, kuru viņi ne reizi nebija apsprieduši.

Kas aizdeva naudu Koijakam?

Tedijs Savalass, kurš kā policijas virsnieks ar segvārdu Koijaks strādāja televīzijā un varēja izskaidrot visu, kas notiek uz ekrāna, nekādi nespēja komentēt savu tikšanos ar garu. 1957. gada 24. februāra naktī, braucot uz Longailendu (ASV, Ņujorkas štats), viņa automašīnai izbeidzās benzīns. Savalass stāsta: "Es iegāju nakts kafejnīcā un pajautāju, kur atrodas tuvākais benzīntanks.

Man paskaidroja, ka tas atrodas dažus kilometrus no kafejnīcas. Es izgāju uz ceļa, bet tur es sapratu, ka man nemaz nav līdzi naudas.

Tad es izdzirdēju aiz sevis balsi. Kāds vīrietis jautāja, vai nevar man palīdzēt. Viņš brauca melnā kadilakā.

Es iesēdos pie viņa mašīnā. Viņš aizveda mani līdz benzīntankam un iedeva dažus dolārus, lai es varētu nopirkt benzīnu. Protams, man šī nauda pēc tam bija jāatdod, un es pajautāju viņa vārdu, adresi un telefona numuru.

Viņš uzrakstīja savus datus. Viņu sauca Harijs Aganiss."

Dažas dienas vēlāk Savalass piezvanīja uz numuru, kuru bija iedevis izpalīdzīgais vīrietis. "Pie telefona pienāca sieviete," viņš stāstīja. Viņa sacīja, ka Aganiss ir viņas vīrs, bet, par nožēlu, jau trīs nedēļas kā miris.

Pilnīgi satriekts, Savalass apmeklēja Aganisa atraitni. Viņš tai parādīja nepazīstamā vīrieša rakstīto zīmīti. "Atraitne man sacīja," turpināja Savalass, "ka rokraksts tiešām pieder viņas mirušajam vīram. Es aprakstīju viņai, kā viņš bija ģērbies, un atraitne caur asarām izdvesa, ka tas ir apģērbs, kurā tika apglabāts viņas vīrs."

Kāpēc "sieviete melna" sēroja?

Atšķirībā no gariem, kuri parādās uz īsu laiku vienu vai vairākas reizes, pastāv vēl informācija par tā saucamajiem "stacionāriem" spokiem. Tie uzkavējas ilgstošu laiku - dažreiz pat simtiem gadu - un vienmēr parādās tikai vienā mājā.

Tikai Anglijā vien spoku parādīšanās cienījamā Psiholoģisko pētījumu biedrībā ir reģistrēta vairāk nekā 700 reižu. Šie gadījumi nepakļaujas ne loģiskiem, ne racionāliem izskaidrojumiem.

Pie šāda veida parādībām pieskaitāma arī spoku parādība, par kuru vēsta medicīnas studente R. K. Mor-tone: "Es redzēju viscaur melnā ģērbtu lielas sievietes figūru, kura stāvēja uz manu vecāku mājas kāpnēm. Dažus mirkļus vēlāk viņa sāka virzīties lejup pa kāpnēm. Ziņkārības dzīta, es tai sekoju, bet man bija palicis tikai sveces galiņš, kas ātri nodzisa. Es vairs neko nevarēju redzēt, tādēļ aizgāju uz savu istabu."

Psiholoģisko pētījumu biedrībai šis paziņojums šķita tik interesants, ka tika pieņemts tā izpētes lēmums.

Arī bez studentes Mortones vēl sešas personas septiņu gadu laikā redzēja "sievieti melnā". Vairāk nekā divdesmit cilvēku dzirdēja troksni, kuru, visticamāk, izraisīja rēgs. Lai apstiprinātu rēga esamību, vajadzēja noteikt, kurš to var vai nevar redzēt. Rēga parādīšanās notika vienmēr vienā un tajā pašā veidā. Sieviete nokāpa pa trepēm un iegāja dzīvojamā istabā un kādu laiku, it kā kādu gaidīdama, stāvēja pie loga. Pēc tam viņa caur durvīm atstāja istabu, gāja gar sienu un bez pēdām pagaisa.

Studente centās sev pievērst spoka uzmanību. Viņa šķērsām pie kāpnēm novilka diegu, bet sieviete pie tā nekad nepieskārās. Meitene centās ar "sievieti melnā" uzsākt sarunu, bet tā viņai nekad neatbildēja, kaut arī ar zīmēm lika saprast, ka seko visam notiekošajam. Studente centās rēgam pieskarties, bet "sieviete melnā" veikli izvairījās.

Studentes tēvs sievieti neredzēja, un meitene ievēroja, ka gars izzūd tajā brīdī, kad tēvs pieiet pie loga.

Mortonu ģimenes kaķi pilnīgi ignorēja parādību, bet iespaidoja suņus. Kad "sieviete melnā" parādījās uz kāpnēm, viens no suņiem tūlīt metās pie tām un luncināja asti, it kā gaidīdams, ka viņu noglaudīs, bet pēc tam aizbēga, it kā tam sistu ar pletni, vai arī paslēpās zem dīvāna. Otrs suns praktiski bez iemesla bija nemierīgs.

Divi aculiecinieki, kuri arī spēja redzēt "sievieti melnā", izteicās par tās līdzību ar iepriekšējo mājas saimnieci, kuras vīrs gāja bojā kuģa katastrofā.

Vai eksistēja sieviete bez galvas?

Anglijā diez vai atradīsies pilsēta vai ciems, kur nebūtu mājas ar spoku. Ar tiem it kā ir tikušies karaļi, mācītāji, j^giļ kareivji un rakstnieki. Viņi visi apstiprināja spoku

esamību. Londonas Tauerā, asiņainu, vēsturisku notikumu vietā, saglabājies spoku saraksts. Visbiežāk redzēta ir Anna Boleina, kura 1536. gada maijā tika aizvesta uz Taueru un sodīta. Daudzi cietumnieki redzēja sievieti bez galvas, bet kara tiesas protokols apstiprināja kāda kareivja liecību. Viņš stāvēja postenī, kad garām pagāja visa baltā ģērbta sieviete bez galvas. Kareivis notēmēja savas šautenes durkli tieši uz sievieti. Pēkšņi no šautenes stobra izlidoja ugunīgs zibens. Kareivis nokrita bez samaņas un tika nodots tiesai par to, ka droši vien bija aizmidzis savā postenī. Taču kareivja vārdus apstiprināja viņa biedri, un viņš tika attaisnots. Tikpat skaidri kā Anna Boleina tika pamanīti arī divi bērni, kuri, rokās sadevušies, staigāja pa Taueru. Pastāv pieņēmums, ka tie bija prinči Eduards un Ričards, kurus Tauerā ieslodzīja viņu tēvocis, lai neviens nevarētu viņam traucēt kļūt par karali Ričardu III.

Vai pati ievērojamākā spoku māja pasaulē?

Neviena spoku māja nav tik bieži un tik ilgi pieminēta kā mācītāja Bārleja villa, kura atrodas starp Eseksu un Sofolku. Tā tika celta reverendam Bollam. Naktīs mājā bija dzirdami soļi un durvju klaudzināšanas troksnis. Gaiteņos skanēja spoku dziedāšana. Četrpadsmit reve-renda bērni pie savām gultām bieži redzēja vecmodīgi ģērbtu vīrieti. Ne mazāk kā 20 cilvēki, to skaitā arī speciālas komisijas loceklis, dārzā redzēja spoku - mūķeni.

1929. gadā tur tika novērots poltergeista gadījums.

Pa gaisu lidoja nelieli akmeņi, atslēgas un medaljoni.

Uz sienām un papīra lapiņām parādījās uzraksti: "Palīdzi, Marianna!" Tā sauca reverenda Laionela Fostera

sievu, kura dzīvoja šajā mājā. Mariannas vārds tika minēts mājas gaiteņos izskanējušajās dziesmās. Parādījās ari laulātā pāra rēgi, bet, tiklīdz tos varēja atpazīt, tie izgaisa.

"Spoku mednieks" Harijs Praiss kopā ar divdesmit zinātnieku grupu devās uz šo māju. Ne jau pirmo gadu Harijs nodarbojās ar spoku un parādību izmeklēšanu, tādēļ bija paspējis atmaskot ne vienu vien krāpnieku un šarlatānu. Zinātnieki uzreiz par desmit grādiem samazināja mājas temperatūru. Plaukti ar smagajām grāmatām negaidīti sabruka. Benediktīniešu mūks, kurš mēģināja izdzīt garus, tika pakļauts bēgšanai no akmens krusas. Kāds no lieciniekiem zināja to, ka Bār-leja namā atskanējušās balsis ir no viņpasaules. Kā vēlāk noskaidrojās, tā ir bijusi mūķene Marija Laire, kura vēstījusi par to, ka viņa piespiesta pamest klosteri, lai to izdotu pie vīra - aristokrāta Bārlija Menora. šī augstmaņa muiža atradās tajā vietā, kur vēlāk uzbūvēja mācītāja māju.

1667. gadā mūķene šajā dīvainajā mājā tika nožņaugta. 1943. gada izrakumu laikā pagrabā viena metra dziļumā atrada sievietes skeletu. Līdzās tam gulēja krusts. Anglijas pētnieki bija pārsteigti: izrādījās, ka tas ir nelaimīgās Marijas Laires līķis.

ir "medium"?

Kad runa ir par spokiem un parādībām, vienmēr tiek pieminēts vārds "medium". Tas ir starpnieks. Parapsiho-logi uzskata medijus par savienotājposmu starp "miesīgo" un "garīgo" pasauli. Pēc profesora doktora Hor-sta Holcnera domām, tikai viens no desmit cilvēkiem var būt medijs, šī parādība ir dabā, bet tā nav izpētīta. Laikā, kad notiek kontakti ar garīgo bezķermeņu

pasauli, starpnieki var atrasties gan pie samaņas, gan transā. Caur viņiem "gars" runā, turklāt bieži ar citu balsi, vai arī izmanto mediju roku, kas raksta vai zīmē neatkarīgi no starpnieka gribas. Parapsihologiem ir interese par mediju sakariem ar gariem tikai tad, ja mediju informators ir nezināms, bet reāli eksistē.

Vai Lesliļs Flints varēja runāt ar mirušajām kinozvaigznēm?

Šķiet, ka viņpasaulē aizgājušās kinozvaigznes nolēmušas sazināties tikai ar Londonas mediju Lesliju Flintu. Pasaulē pazīstamās slavenības Rūdolfo Valentīno, Les-lijs Hovards, Loionels Berimors un Merilina Monro ir kontaktējušies tikai ar viņu. Viņi runāja savās visiem pazīstamajās balsīs. Savā četrdesmit divus gadus ilgajā karjerā Flints ne reizi vien nodibināja kontaktus ar viņpasauli. Par nelielu atlīdzību viņš varēja izsaukt jums interesējošo garu, piemēram, vecāku vai draugu garus. Pirmajā brīdī tas viss atgādināja miglas pūšanu acīs vai apmānu. Taču Flints, kurš nekad neatsacījās kļūt par zinātnisko pētījumu objektu, nostājās pat skeptiski noskaņotu zinātnieku priekšā un vienmēr tiem palika kā mīkla. Jau bērnībā bāreņu patversmē, kur Pestīšanas armija viņu nogādāja, Flints pamanīja, ka spēj nodibināt kontaktu ar mirušajiem. Sākumā viņš iegrima transā, bet vēlāk, guvis ticību savām spējām, stājās kontaktos pie pilnas apziņas. Rezultātā izveidojās izcila personība. Reiz kāda Minhenes iedzīvotāja uzrakstīja Flintam vēstuli, kurā paziņoja, ka ar viņu ir kontaktējies aktieris Rudolfo Valentīno un izteicis vēlmi runāt ar Flintu. Leslijs atsaucās - un Valentīno runāja ar viņu dzimtajā itāļu valodā.

sievu, kura dzīvoja Šajā mājā. Mariannas vārds tika minēts mājas gaiteņos izskanējušajās dziesmās. Parādījās arī laulātā pāra rēgi, bet, tiklīdz tos varēja atpazīt, tie izgaisa.

"Spoku mednieks" Harijs Praiss kopā ar divdesmit zinātnieku grupu devās uz šo māju. Ne jau pirmo gadu Harijs nodarbojās ar spoku un parādību izmeklēšanu, tādēļ bija paspējis atmaskot ne vienu vien krāpnieku un šarlatānu. Zinātnieki uzreiz par desmit grādiem samazināja mājas temperatūru. Plaukti ar smagajām grāmatām negaidīti sabruka. Benediktīniešu mūks, kurš mēģināja izdzīt garus, tika pakļauts bēgšanai no akmens krusas. Kāds no lieciniekiem zināja to, ka Bār-leja namā atskanējušās balsis ir no viņpasaules. Kā vēlāk noskaidrojās, tā ir bijusi mūķene Marija Laire, kura vēstījusi par to, ka viņa piespiesta pamest klosteri, lai to izdotu pie vīra - aristokrāta Bārlija Menora. Šī augstmaņa muiža atradās tajā vietā, kur vēlāk uzbūvēja mācītāja māju.

1667. gadā mūķene šajā dīvainajā mājā tika nožņaugta. 1943. gada izrakumu laikā pagrabā viena metra dziļumā atrada sievietes skeletu. Līdzās tam gulēja krusts. Anglijas pētnieki bija pārsteigti: izrādījās, ka tas ir nelaimīgās Marijas Laires līķis.

Kas ir "medium"?

Kad runa ir par spokiem un parādībām, vienmēr tiek pieminēts vārds "medium". Tas ir starpnieks. Parapsiho-logi uzskata medijus par savienotājposmu starp "miesīgo" un "garīgo" pasauli. Pēc profesora doktora Hor-sta Holcnera domām, tikai viens no desmit cilvēkiem var būt medijs. Šī parādība ir dabā, bet tā nav izpētīta. Laikā, kad notiek kontakti ar garīgo bezķermeņu

pasauli, starpnieki var atrasties gan pie samaņas, gan transā. Caur viņiem "gars" runā, turklāt bieži ar citu balsi, vai arī izmanto mediju roku, kas raksta vai zīmē neatkarīgi no starpnieka gribas. Parapsihologiem ir • interese par mediju sakariem ar gariem tikai tad, ja mediju informators ir nezināms, bet reāli eksistē.

Vai Lesliļs Flints varēja runāt ar mirušajām kinozvaigznēm?

Šķiet, ka viņpasaulē aizgājušās kinozvaigznes nolēmušas sazināties tikai ar Londonas mediju Lesliju Flintu.

Pasaulē pazīstamās slavenības Rūdolfo Valentīno, Les-lijs Hovards, Loionels Berimors un Merilina Monro ir kontaktējušies tikai ar viņu. Viņi runāja savās visiem pazīstamajās balsīs. Savā četrdesmit divus gadus ilgajā karjerā Flints ne reizi vien nodibināja kontaktus ar viņpasauli. Par nelielu atlīdzību viņš varēja izsaukt jums interesējošo garu, piemēram, vecāku vai draugu garus.

Pirmajā brīdī tas viss atgādināja miglas pūšanu acīs vai apmānu. Taču Flints, kurš nekad neatsacījās kļūt par zinātnisko pētījumu objektu, nostājās pat skeptiski noskaņotu zinātnieku priekšā un vienmēr tiem palika kā mīkla. Jau bērnībā bāreņu patversmē, kur Pestīšanas armija viņu nogādāja, Flints pamanīja, ka spēj nodibināt kontaktu ar mirušajiem. Sākumā viņš iegrima transā, bet vēlāk, guvis ticību savām spējām, stājās kontaktos pie pilnas apziņas. Rezultātā izveidojās izcila personība.

Reiz kāda Minhenes iedzīvotāja uzrakstīja Flintam vēstuli, kurā paziņoja, ka ar viņu ir kontaktējies aktieris Rudolfo Valentīno un izteicis vēlmi runāt ar Flintu.

Leslijs atsaucās - un Valentīno runāja ar viņu dzimtajā itāļu valodā.

Pēc tam viņsaulē aizgājušās izcilās personības aizvien vairāk sāka kontaktēties ar Flintu. Rakstnieki Ruperts Bruks un Džordžs Bernards šovs pastāstīja viņarr to, ka turpina rakstīt arī tajā pasaulē. Aviācijas pioniere Džonsone sūdzējās, ka tajā pasaulē diemžēl nevar nokļūt ar lidmašīnu. Frideriks Šopens viņsaulē spēlēja klavieres un komponēja mūziku. Šekspīrs radīja jaunus darbus, bet Merilina Monro nav gribējusi beigt savu dzīvi ar pašnāvību.

Visas Šīs neparastās ziņas medijs sniedza mūsdienās zinātnieku klātbūtnē, kuri to apliecināja. Apmāns tika noraidīts. Varbūt Flints ir vēderrunātājs? Bet arī tas nav iespējams, jo pasaulē neviens vēderrunātājs nespēj imitēt tik daudzas balsis, - to apstiprināja visi liecinieki. Arī istabā paslēptais mikrofons neatstāja šaubas par to, ka Flints veda savas sarunas tad, kad viņa runa tika ierakstīta. Nepalika apšaubīts arī fakts, ka kontakti pastāvīgi tika veikti dialogu formā.

Doktors L. Jongs, kurš ASV bija atmaskojis veselu rindu mediju-krāpnieku, piepildīja Flinta muti ar iekrāsotu ūdeni tā, lai viņš nemanot nespētu izdvest neviena vārda. Tomēr gari runāja skaidri un saprotami.

1948. gadā K. Draitons, žurnāla "Society for Physical Research" ("Zinātne par fizikāliem pētījumiem") darbinieks, aizlīmēja Flintam muti un vēl pārsēja to ar lakatiņu. Flinta rokas tika piesietas pie krēsla lēnes, tomēr gari turpināja runāt, turklāt, kā apgalvoja zinātnieki logopēdi, savās īstajās balsīs. Ne pie balsenes, ne arī citās vietās uz ķermeņa uzstādītie mikrofoni un kamera ar infrasarkanajiem stariem nevarēja pierādīt, ka Flinta spējas ir šarlatānisms.

Vēlreiz Flintu atcerējās 1976. gadā. Zinātnieki izpētīja vairāk nekā 500 magnetofona lenšu, kurās bija

ierakstītas viņa sarunas ar viņpasauli, bet tā arī līdz šim nav izdevies noskaidrot, kādā veidā līdz mums nonāk viņpasaules balsis.

Vai spoki spēj zīmēt?

Trīs mēnešus pēc Pablo Pikaso nāves parādījās pilnīgi nezināma mirušā ģēnija glezna. Tā nebija parakstīta, bet zīmējuma stils, krāsas, figūras nešaubīgi piederēja Pikaso. Turklāt parādījās daži viņa melnbaltie zīmējumi, kurus agrāk neviens nebija redzējis. Pasaules speciālisti, minot, kam galu galā pieder šīs gleznas, vērsās pie brita Metjū Meninga, kura amats, pēc viņa vārdiem, bija ārpasaules sakari ar Pikaso. Kontakta laikā viņam nācās sakopot visu savu gribu, jo viņš juta, ka Pikaso vada viņa roku. Meningam bija viņpasaules sakari arī ar citiem māksliniekiem. Salīdzinājumā ar tiem Pikaso bija ļoti nepacietīgs. Viņa gars vadīja Meninga roku tik kaislīgi, ka spalva divas reizes izslīdēja no medija pirkstiem.

Menings kontaktējās ar dažādu novirzienu māksliniekiem. To vidū bija Pauls Klē, Leonardo da Vinči, Albrehts Dīrers, Pauluss Poters, Aizeks Olivers. Gleznas, kuras tie zīmēja ar Meninga roku, ne ar ko neatšķīrās no oriģināliem.

Tieši tādus pašus rezultātus ieguva brazīliešu psihologs L. Haspareto. 1978. gadā viņš strādāja Anglijas televīzijas kompānijā. Iegrimis transā, viņš kameras priekšā uzzīmēja divdesmit vienu gleznu, turklāt viņš reizēm vienlaikus ar katru roku strādāja pie divām dažādām gleznām. Parādījās jauni Renuāra, Sezana un Pikaso garadarbi. Haspareto zīmēja tik ātri, ka kāds no skatītājiem uzskatīja, ka viņš rada jaunu gleznu ar

telepātijas palīdzību. Psihologs Haspareto nekad nebija atklājis sevī mākslinieka talantu un zīmēja pilnīgi automātiski. Tiem, kas par viņu šaubījās, Haspareto atbildēja: "Līdz šim laikam ne reizi dzīvē es neesmu sastapis tādu, kurš zīmē ar abām rokām un strādā trīsdesmit dažādos mākslas novirzienos."

Tad, kad Haspareto nezīmēja telekameru priekšā, viņš to darīja mājās, tumsā. "Man nav vajadzīga gaisma. Tas, kurš atrodas tur augšā, redz daudz labāk," viņš sacīja.

Vai ir iespējams sarunāties ar mirušajiem draugiem?

Franču pilsētiņas Abervilas dienvidos 5. oktobra naktī ap pulksten diviem kāds zemnieks pamanīja pret zemi noliekušos milzīgu priekšmetu. Pēkšņi uzliesmoja spilgta kā no elles nākusi gaisma un atskanēja šausmīgs sprādziens. No bailēm un sāpēm kliedza cilvēki. Tā bija pasažieru dirižabļa R-101 katastrofa.

Šim dirižablim bija jākļūst par angļu gaisa flotes lepnumu. Dirižabļa ātrums bija aptuveni 100 kilometru stundā, kas atļāva ar lielāku komfortu un daudz ātrāk nekā okeāna kuģī veikt milzīgus attālumus. Taču R-101 nebija pilnīgi pabeigts. Notika katastrofa, kurā gāja bojā visa ekipāža un 48 pasažieri, starp kuriem bija augsti valdības ierēdņi.

Vēl pirms izlidošanas paklīda baumas, ka dirižablis ir būvēts steigā. Tas bija jānodod ekspluatācijai līdz valsts izstādei, tādēļ nebija iespējams pārbaudīt visas detaļas. R-101 izlidoja no Londonas, šķērsoja Lamanšu un pie Djepas sasniedza Francijas piekrasti. Dirižabļa ātrums lidojuma laikā izrādījās daudz mazāks, nekā tika paredzēts aprēķinos.

1928. gada 13. martā, kad tika būvēts R-101, pārlidojuma laikā pāri Atlantijas okeānam bez pēdām pazuda Pirmā pasaules kara varonis kapteinis V.R. Hin-klifts. Trīs dienas vēlāk no bojā gājušā kapteiņa starpniecei Beatrisei Erlai pienāca ziņa no viņpasaules. Hin-klifts lūdza nodot sveicienu sievai, un paziņojums sasniedza mērķi. Daudzu liecinieku klātbūtnē, starp kuriem bija arī rakstnieks Konans-Doils, kapteinis sazinājās ar mediju un teica: "Es gribu paziņot kaut ko par jauno gaisa kuģi R-101. Lidaparāts neizturēs pārslodzi." Kapteinis lūdza šo ziņojumu nodot savam senam draugam eskadriļas komandierim Džonsonam, kuram kā stūrmanim bija jālido ar R-101. Džonsons saņēma šo paziņojumu, bet tajā neieklausījās.

Kad R-101 jau atradās lidojumā virs Lamanša, Hinklifts vēlreiz apstiprināja savus vārdus. "Tuvojas vētra," viņš pareģoja, "tikai brīnums var izglābt kuģi!" Bet arī otrs brīdinājums netika ievērots.

Divas dienas pēc katastrofas sapulcējās izmeklētu cilvēku loks, kuru vidū bija "spoku mednieks" Harijs Praiss, skeptiski noskaņots Austrālijas žurnālists Aijans Kosters un stenogrāfs. Runa bija par to, ka nepieciešams nodibināt kontaktu ar tad jau no dzīves aizgājušo Konanu-Doilu. Par mediju nolēma pieaicināt Ailīnu Ga-retu, kura cieši sadarbojās ar zinātniekiem un piedalījās zinātniskās apspriedēs.

Bet, kad viņa ķērās pie lietas, viss notika pavisam savādāk - ziņojumi pienāca nevis no Konana-Doila, bet no pavisam nepazīstama vīrieša. Atrodoties transā un izplūstot asarās, Gareta sāka satraukti stāstīt nepazīstamā balsī: "Kuģa gaisa kabīne bija pārkrauta jau pirms starta, šāda tipa dirižablim krava izrādījās par smagu. Sevišķi stipra slodze tika tā vidusdaļai. Pirms lidojuma bija nepieciešams piecas reizes pārbaudīt smaguma

centra atrašanās vietu. Vilkmes spēks izrādījās nepietiekams."

Nepazīstamā balss kļuva arvien ātrāka un drudžaināka: "Vilkmes spēks izrādījās aprēķināts nepareizi. Kontroles punkts tika brīdināts. Šī ideja par jauno motora piedziņu ir vienkārši neprātīga, ar to motors zaudē savu jaudu. Benzīna sūknim ir defekts. Ūdens apsildīšanas sistēma ar ogļu palīdzību sevi neattaisno. Mēs lidojam par zemu - tā, it kā notiktu izmēģinājuma lidojums, kurš ir pārāk īss. Neviens īsti nav apguvis gaisa kuģa vadību. Propelleri ir par zemu. Degvielas padeves sistēma ir nedroša, benzīna plūsma nepietiekama. Dzesēšanas sistēma pavisam slikta. Gaisa sūknis atsa-kas darboties. Uz rezerves motoru paļauties nedrīkst. Gaisa kuģis ir pārāk smags un stipri piekrauts šādam ilgstošam lidojumam. Kravas ir daudz, ļoti, ļoti par daudz... Ātrums ir nepietiekams. Sākas bīstama kuģa vibrācija. Ārējam apvalkam ir pārāk liela gaisa pretestība. Ar lidaparātu kaut kas nav kārtībā, mēs nevaram pacelties augstāk, mēs nevaram uzņemt augstumu. Laika apstākļi ir slikti, apvalks piesūcies ar mitrumu, kuģim bīstami sasvēries priekšgals, nevar atkal uzņemt augstumu. Mēs esam pilnīgi bezpalīdzīgi, sākam skart māju jumtus."

Žurnālists Kosters, kurš piedalījās šajā spiritisma seansā, publicēja šo viņpasaules ziņojumu. Starp daudziem viņa žurnāla lasītājiem atradās arī V. Čārltons, kurš piedalījās dirižabļa būvēšanā. Viņš uzmanīgi izpētīja seansa dalībnieku sastādīto protokolu, sīki apsprieda to ar saviem kolēģiem un pēc tam sniedza šādu secinājumu: "Nav šaubu, ka tika saņemta oriģināla informācija, kas balstās uz bojā gājušā R-101 kapteiņa K. Irvina pieredzi. Rodas iespaids, ka Irvins ir visu personīgi izklāstījis."

Čārltons un viņa kolēģi novērtēja ziņojumu kā pārsteidzošu dokumentu. Tajā bija minēti vairāk nekā 40 speciālu tehnisku terminu. Daļa pat slepenu sīkumu.

Gaisa lidojumu eksperti izjautāja mediju Garetu, kurai, starp citu, nebija ne mazākās sapratnes par tehniku. Viņai nācās vēl dažas reizes nodibināt kontaktu ar kapteini Irvinu. Katastrofas izmeklēšanas komisijas locekļi un gaisa kuģošanas eksperti sarunājās ar saviem biedriem no viņpasaules. Tas viss noteikti likās komiski, jo neviens no zinātniekiem neticēja spokiem. Taču, kad noskaidrojās, ka uz zemes veiktie izmeklēšanas rezultāti izrādījās identiski ar mirušā kapteiņa izteikumiem, komisijas locekļiem nācās mainīt savas domas par spokiem.

Vai no pagraba klauvēja nāve?

1847. gads bija nozīmīgs ar spiritisma ēras sākumu, kura turpinājās līdz mūsu gadsimtam, šis jēdziens radies no latīņu vārda "spiritus", kas nozīmē "gars". Spiritisms -kopējs jēdziens visiem tiem, kuri stājas kontaktos ar mirušo gariem. Svarīga loma šeit ir medijiem.

1847. gadā Džona Foksa ģimene, kura dzīvoja Hai-desvilā (ASV, Ņujorkas štats), pēkšņi izdzirdēja klauvējienus. Tie kļuva aizvien stiprāki, kad parādījās abas Foksa meitas Margarita un Keitija. Tas ieinteresēja Foksu ģimenes kaimiņu Hariju Postu. Viņš ievēroja, ka klauvējieniem piemīt noteikts ritms, it kā kāds klaudzinātu burtus: A, B, C... Posts atminēja šo kodu un atklāja ko neticamu. Klaudzināja nogalinātā rēgs. Nogalinātā mirstīgās atliekas atrada mājas pagalmā. Kad mirstīgās atliekas tika apglabātas, klauvējieni drīz izbeidzās.

Gari televīzijā?

1967. gada 3. septembri Kanādas televīzijā notika pirmais spiritiskais seanss ar simtiem tūkstošu skatītāju līdzdalību. Bijušais Kalifomijas baznīcas mācītājs Džeimss Piks apgalvoja, ka viņš ar medija Artura Forda palīdzību runājis ar savu dēlu, kurš jau bija debesīs. 1966. gadā dēls bija izdarījis pašnāvību. Mācītājs gribēja atkārtot sarunu ar nelaiķi televīzijas kameru priekšā.

Iegrimis transā, medijs sāka sarunu ar kādu misteru Halverstonu. Piks identificēja to kā Mervinu Hal-verstonu, ar kuru reiz televīzijā bija diskutējis. Pēc tam ierunājās Virdžīnijas teoloģiskā semināra dekāna Lūisa Pita gars. Viņa balsi atpazina daudzi. Tas bija Pika bijušais kolēģis no Kolumbijas universitātes. Abi teologi ilgi sarunājās par šauras specializācijas tēmām.

Pēc tam medijs novirzīja uzmanību uz Pika dēlu. Viņš atstāstīja tēvam: "Džims saka, ka ne jums, ne kādam citam ģimenes loceklim nav pamata sevi vainot." -"Labi, labi, paldies, Džim," atbildēja mācītājs.

Vai tā bija sensācija no viņpasaules?

"Gross Correspondence" ("Korespondentu sabiedrība") bija viens no apbrīnojamākajiem un neizskaidrojamākajiem fenomeniem, ar kuriem nācās saskarties angļu zinātniekiem. Runa bija par "Society for Physical Research" ("Fizikālo problēmu biedrība") biedriem -zinātnieku grupu, kuri nodarbojās ar neizskaidrojamu fenomenu pētniecību. Grupa tika dibināta 1882. gadā. Priekšsēdētājs Sidgviks bija klasiskās literatūras speciālists, Kembridžas profesors, šāda grupa pastāv arī šodien. Šajā laika periodā tās sastāvā ir bijuši Nobela

prēmijas laureāti, 11 karaliskās ģimenes locekļi, viens premjerministrs un 18 profesori, no kuriem pieci - fizikas speciālisti. Kā pamatuzdevumu biedrība izvirzījusi pēc iespējas precīzāku dažādu fenomenu izskaidrošanu. Viņi sūtījuši savus biedrus uz daudziem pasākumiem, seansiem, mediju tikšanos, kā arī tikušies ar pareģiem un apgaismotājiem. Biedrība atklāja daudz krāpnieku un šarlatānu.

Gadsimta sākumā biedrības darbā iesaistīja piecus pazīstamus zinātniekus no dažādām zinātnes nozarēm. Tā plānoja pēc zinātnieku nāves iegūt tiešus pierādījumus tam, ka ir iespējams saņemt vēstis no viņpasaules. Lūk, šo zinātnieku vārdi: Henrijs Betčers, A. V. Verals, Frederiks Maiers, Edmunds Harnijs un Henrijs Sidgviks.

1901. gadā pirmais nomira Frederiks Maiers. Kādu laiku pēc viņa nāves viena no Anglijas augstākās sabiedrības dāmām atklāja sevī spēju rakstīt "automātiski". Jau pirmajā spiritisma seansā, iegrimusi transā, viņa saņēma paziņojumu no Frederika Maiera. Ar Anglijas un ASV mediju palīdzību trīsdesmit gadu laikā no pieciem zinātniekiem (četri no viņiem nomira drīz pēc Maiera) tika saņemti 3 tūkstoši paziņojumu.

Apbrīnojami ir tas, ka visi ziņojumi iekļāva sevī tikai vienu ziņojuma citātu, kas pats par sevi neko nenozīmēja, bet sakopoti tie veidoja pilnu ainu. Tēmas tika ņemtas no tām zinātnes nozarēm, kurās mirušie bija vislielākie speciālisti. Viņi visi atspoguļoja tikai pašiem zināmas detaļas.

Turklāt radās arī sarežģījumi. Ziņojumi tika saņemti latīņu, sengrieķu un citās valodās, kuras mediji nezināja. Ziņojumi bija tik specifiski sadalīti pēc specialitātēm, ka neviens no medijiem, kuri piedalījās seansos, nevarēja izprast to saturu.

šī no viņpasaules nākusī intelektuālā sensācija kļuva par neizskaidrojamu fenomenu un ieguva apzīmējumu "korespondentu sadraudzība". Neskatoties uz intensīvajiem, .pastāvīgi mainīgajiem pētījumiem, neviens nevarēja izskaidrot šos fenomenus. Tos uzskatīja vai nu par krāpšanu, vai par telepātiskām parādībām.

1972. gadā šie pieci gari pēdējo reizi kontaktējās ar medijiem. Iepriekšējo gadu mediji un senie draugi no pētniecības biedrības, kuriem bija iespējams saņemt ziņojumus no viņpasaules, bija jau miruši. Taču pieciem zinātniekiem izdevās pierādīt, ka ir iespējami sakari ar viņpasauli. Varbūt viņi, kā uzskatīja britu pa-rapsihologs Ričards Buloks, jau ilgu laiku nodarbojās ar reinkamāciju.

Kāpēc gari kliedz?

Krakšķi, brīkšķi, kliedzieni. Dzīvoklī pārvietojas mēbeles, parādās nejauka smaka, priekšmeti izzūd un atkal parādās citās vietās. Tā ir tipiska poltergeista parādība. Šādi jociņi ir pilnīgi neizskaidrojami no fizikas viedokļa, tie turpinās ilgu laiku - nedēļas, mēnešus, ilgus gadus. Zinātnieki iespēju robežās cenšas izpētīt šos fenomenus.

No Itālijas jau sestajā gadsimtā pienāca ziņojumi par poltergeista gariem. Trīspadsmitajā gadsimtā radās leģendas par noslēpumainām garu izdarībām, kuras gan šausmināja cilvēkus, tomēr nelikās bīstamas. Filmā "Poltergeists" uzņemtās ainas tikai nedaudz atšķiras no īstenībā novērotajiem fenomeniem.

Kāpēc pārvietojās mēbeles?

Londonas priekšpilsētā trīspadsmit mēnešu laikā - no 1977. gada augusta līdz 1978. gada septembrim - īstu elli piedzīvoja kāda sieviete ar saviem četriem bērniem. Terors sākās gluži ikdienišķi. No guļamistabas atskanēja šļūcošas skaņas, it kā kāds mājas čībās staigātu pa istabu. Tam sekoja kaut kādi plaukšķi. Tas tā turpinājās vienpadsmit mēnešus. Uz dzīvokli ataicinātie zinātnieki ar magnetofona palīdzību fiksēja dziļu, enerģisku balsi. Pateicoties radio, tā kļuva pazīstama plašām sabiedrības aprindām. Kaut gan daudzi no radio klausītājiem ziņoja, ka balss viņiem liekas pazīstama,

183

neviens nevarēja to saistīt ar konkrētu personu. Reizēm trokšņi un klaudzieni izzuda. Fotogrāfam, kurš dzīvoklī uzņēma zinātnieku aktivitātes, negaidīti nezin no kurienes uz galvas uzkrita spēļu klucīši.

Pats no sevis aizdegās papīrs un drēbju gabaliņi.. Atvilktnē esošā sērkociņu kastīte pati no sevis aizdegās, bet pēc tam apdzisa, nenodarot nekādu kaitējumu. Uz tualetes durvīm parādījās uzraksts. Metāla gabaliņi izlocījās un kļuva bīstami. Daļa no gāzes krāsns atdalījās no kamīna un ielidoja dzīvojamajā istabā. Mēbeles -divguļamā gulta un kumode - pārvietojās pa dzīvokli tā, it kā tās bīdītu kāda roka. Naktīs kāds neizprotams spēks "izkratīja" bērnus no gultām. Zinātnieki bija bezspēcīgi. Nevienā no teorijām neatrada apstiprinājumu. Ģimenei nekas cits neatlika kā visu vainu novelt uz poltergeistu. Pēc trīspadsmit mēnešiem "jociņi" izzuda paši no sevis.

Vai Rozenheimā bija gari?

1967. gadā klusā Bavārijas pilsētiņā Rozenheimā (netālu no Minhenes) notika neparasts poltergeista gadījums. Darbības vieta bija advokāta Ādama kantoris, kas atradās Ķēniņielā 13. Viss sākās ar traucējumiem tele-fontīklā. Bez jebkāda iemesla pārtrūka telefonsarunas, bet reizēm vienlaikus zvanīja visi četri aparāti, kaut gan patiesībā neviens nezvanīja. Pēc Ādama lūguma aparātus nomainīja un tajos ievietoja speciālas ierīces. Tās fiksēja milzīgu daudzumu nenotiekošu zvanu. Lai gan to diski bija bloķēti, piecu nedēļu laikā telefona aparāti bija zvanījuši 600 reizes, kaut gan atslēgas atradās tikai pie advokāta Ādama.

1967. gada 20. oktobrī ar skaļu troksni kantorī

nodzisa visas lampas. Katra no dienas gaismas lampas caurulītēm sagriezās par 90 grādiem, tādā veidā pārtraucot kontaktu. Elektriķis nomainīja lampas, bet, līdzko viņš bija iepakojis savus instrumentus, gaisma atkal nodzisa un lampas atkal sagriezās.

Par šo gadījumu ieinteresējās Freiburgas parapsiholoģijas profesors Hanss Benders. Tiklīdz viņš ieradās kantorī, tā 180 kilogramus smagais ozolkoka galds pēkšņi atradās istabas centrā. Neviens nesaprata, kā tas tur uzradās.

Divu Fizikas institūta fiziķu pavadībā Benders vēlreiz atbrauca uz Minheni. Zinātnieki bija paņēmuši līdzi personīgo testu aparatūru, bet Benders - kameru un magnetofonu. Jau izpētes sākumā Benders pievērsa uzmanību tam, ka neparastās parādības sākās tad, kad mājā atradās deviņpadsmitgadīgā advokāta sekretāre Anna Marija S.

Benders koncentrēja visu savu uzmanību uz šo jauno meiteni, un viņa priekšā atklājās neparasta aina. Pēc uzņemtās filmas izskatīšanas Benders bija pilnīgi pārliecināts, ka, līdzko Anna Marija parādījās kantorī, tā lampas pie griestiem sāka šūpoties šurpu turpu. Viņš filmā uzņēma arī to, ka gleznas pie sienām pagriezās par 360 grādiem.

Drīzumā Benders līdz ar magnetofona un filmas ierakstiem eksperimentā iesaistīja aptuveni 40 liecinieku, kuri apstiprināja, ka runa šeit ir par psihokinēzes fenomenu - psihisku ietekmi uz materiāliem priekšmetiem. Ar tādām spējām apveltītu cilvēku ir ļoti maz, tie ir sastopami ārkārtīgi reti.

Benders uzzināja, ka Anna Marija ir pārdzīvojusi personīgu drāmu. Viņa bija saderināta ar inženieri elektriķi, ar kuru kopā mēdza spēlēt ķegļus. Reiz, kad ķegļu padevei pārstāja strādāt automātiskā sistēma,

līgavainis vainoja jauno meiteni, turklāt lika tai saprast, ka viņš nedomā precēties. Viņa atteikums izraisīja Annā Marijā emocionālu krīzi, kas viņā vēl vairāk pastiprināja psihokinēzes spējas.

Anna Marija saņēma darba atteikumu. Un tajā pašā stundā advokāta kantorī iestājās miers. Annai Marijai sākās grūti laiki. Viņa citu pēc citas zaudēja darbavietas, lai gan kantoros, kuros viņa iestājās darbā, nenotika nekas neparasts un nesaprotams. Darbu viņa atrada tikai tad, kad pārcēlās uz Minheni. Lielajās pilsētās ir iespējams saglabāt anonimitāti. Šādi Anna Marija beidzot atrada mieru.

Kāpēc spainī uzvārījās ūdens?

Visas pasaules zinātnieki samērā ilgi ir pētījuši poltergeistu. Vairumā gadījumu viņi nonākuši pie secinājuma, ka šie "jociņi",visticamāk, notiek "reālās" pasaules, bet ne "viņpasaules" ietekmē. Psihokinēze vēl joprojām ir neizzināta, šīs parādības gadījumi ir ārkārtīgi mīklaini. Vairāk nekā pirms simts gadiem Amherstā (Kanādā) nabadzībā dzīvoja neizskatīgs astoņpadsmitgadīgs jauneklis Esters Kokss ar savu daiļo māsu Džeinu. Reiz kad kāds no skaistules pielūdzējiem mēģināja izrīkot Esteru, mājā uzradās poltergeists. Džeinas guļamistabā tika sarīkots īsts grautiņš. Plīsa palagi, gaisā pēkšņi pacēlās dažādas kastītes, bija dzirdams skaļš troksnis, it kā kāds sistu durvis.

Esteram sacēlās temperatūra. Pie slimnieka atnākušais ārsts uz sienas ieraudzīja uzrakstu: "Ester Koks, tu esi mirstīgais!" Kamēr ārsts to lasīja, apmetums nogāzās no sienas un tā atliekas uzlidoja gaisā, nokrītot tieši pie ārsta kājām.

Pati sieviete visu laiku atradās transā. Mācītājs varēja apliecināt, ka Estera klātbūtnē sāka vārīties ūdens. Beigu beigās uzliesmoja uguns, un mazā Koksu mājiņa gandrīz nodega. Palīgā izsauktajam psihologam šķita, ka kāds meties pie viņa ar nazi. Pēc kāda. laika Esters nomierinājās - un poltergeista fenomens izzuda.

Vai no kapa ir dzirdēti saucieni pēc palīdzības?

Ja poltergeista fenomenu vēl daļēji var izskaidrot, tad sūtījumi no viņpasaules vēl nav izskaidroti.

1950. gada vasarā nelielā itāļu pilsētiņā notika tikšanās ar mediju Mariju Boču. Sākumā spiritisma seanss ritēja vienmuļi un garlaicīgi. Taču viens Marijas paziņojums uzjundīja sapulcējušos sabiedrību. Viņa paziņoja, ka tai izdevies nodibināt sakarus ar Rožu Meničeli, kura bija apglabāta pilsētiņā. Rozas vēstījums ļāva secināt, ka viņa bijusi aprakta dzīva. Tika nolemts veikt līķa ekshumāciju, lai pierādītu drausmīgās kļūdas, kuras notiek biežāk, nekā mums liekas. Visi, protams, gribēja pārliecināties, ka medijs ir kļūdījies. Seansa dalībnieku vidū atradās arī anatomijas profesors, doktors, ārsts un psihologs Džuzepe Stopo-līno. Viņš ķērās pie nelaimīgās līķa ekshumācijas.

Rozas Meničeli dokumenti liecināja, ka viņa ir mirusi trīsdesmit astoņu gadu vecumā 1939. gada 4. septembrī pēc sarežģījumiem dzemdībās. Divas dienas vēlāk viņa tika apglabāta kapsētā. Kaps Nr. 10 47. rindā.

Ārsts pieprasīja, lai ekshumācijā piedalītos varas

pārstāvji, pataloganatomi un viens fotogrāfs. Kad zārks tika atvērts, visi saprata, ka vēstījums atbilda patiesībai. Līķa apskates laikā zārkā bija redzamas šausmīgas cīņas pazīmes. Tika pilnīgi precīzi noskaidrots, ka, atrodoties zārkā, Rozā Meničeli bija atguvusies no komas. Sekcijas rezultāti tika atspoguļoti oficiālā aktā. Palika tikai viena mīkla: apglabāšana notika 1939. gadā, bet seanss - 1950. gadā. Kāpēc gan vēsts pienāca tik vēlu?

Vai tiešām tas bija Konfūcijs?

Pasaulē pazīstamais eksperts Ķīnas jautājumos doktors Nevils Vimants intereses pēc ar savu draugu Rih-teru Viljamu Kenonu un viņa sievu piedalījās kādā spiritisma seansā. Vimantam nebija nekāda sakara ar spiritismu, un visu tajā notiekošo viņš uzskatīja par pilnīgu bezjēdzību. Seansā medija lomu pildīja Džordžs Valentīns, kurš bija specializējies tiešai balss projekcijai. Vārdi un skaņas radās tieši telpā, bet medijs kustināja lūpas neatkarīgi no tā. Seanss doktoru Vimantu sāka pat aizraut.

Te pēkšņi, Vimantam par izbrīnu, ieskanējās veca ķīniešu flauta, bet vēlāk kaut kas ierunājās, kā doktors nekļūdīgi noteica, senķīniešu valodā, kura pazīstama tikai ļoti nedaudziem speciālistiem. Vimants izdzirdēja sev veltītu frāzi dziedošajā senķīniešu dialektā: "Sveicu tevi, mācītais dēls un retu grāmatu pazinēj. Padevīgs kalps pakļaujas tavas gudrības priekšā."

Vimants atbildēja senķīniešu valodā: "Miers tev, visu svētītais. Tavs padevīgais kalps grib zināt, kas tu esi."

Uz to balss no augšas atbildēja: "Mani sauc K'ung.

Mani sauc Fu Czi, bet mans zemākais vārds - Kiu (Kon-fūcijs). Es pazudu pirms daudziem gadiem, tā arī nesasniedzis mērķi. Vai drīkstu uzzināt tavu īsto vārdu un stāvokli?"

Zinātnieku tas ieinteresēja, viņu pārņēma satraukums. Viņš gribēja uzzināt Konfūcija mācības skaidrošanas principus. Atbilde bija apstiprinoša, un,doktors Vimants uzzināja daudz jauna. Vislaipnākajā formā viņš lūdza meistaru izskaidrot dažas nesaprotamas vārsmas tā dzejoļos. Konfūcija gars ne tikai paskaidroja, bet arī citēja dažas jaunas vārsmas, kuras doktoram Vimantam nebija pazīstamas. Vēlāk viņš atklāja, ka šie dzejoļi tiešām eksistē, bet pašās jaunākajās Konfūcijam veltītajās grāmatās.

No tā laika doktors Vimants no spiritisma ienaidnieka pārvērtās tā atbalstītājā. "Man nav citas izvēles," viņš sacīja, "ja tas bija inscenējums un mans sarunu biedrs varēja runāt tik retā valodā un tik labi pazīt pirms daudziem gadsimtiem mirušā Konfūcija darbus, tad var pieņemt arī to, ka zemeslode neeksistē."

Vai kareivis runāja ar meitenes lūpu palīdzību?

Divdesmit astoņus gadus vecā Indianapolisas universitātes sekretāre Patrīcija Korda vēl nekad dzīvē nebija uzstājusies medija lomā. Patrīciju mocīja galvassāpes, un viņas tēvocis Ričards Kuks ar hipnozes palīdzību atbrīvoja meiteni no migrēnas. Viena Šāda seansa laikā meitene pēkšņi sajuta kaut kādas izmaiņas savā ķermenī. Viņas lūpas ierunājās vīrieša balsī. Kā vēlāk noskaidrojās, tā piederēja Amerikas Pilsoņu kara laika perioda konfederātu armijas kareivim. Kareivi sauca

par Donaldsonu. Viņš kā brīvprātīgais bija devies "Dienvidnieku armijā". Līdz kara sākumam viņš dzīvoja fermā Šrīvportas tuvumā. Kaujā pie Šilohas Džimijs zaudēja aci.

Vārdi, kuri izlauzās no Ričarda Kūka māsasmeitas lūpām, tika ierakstīti magnetofonā. Kareivim tika uzdoti mērķtiecīgi jautājumi par stāvokli Pilsoņu kara frontēs, par tālaika dzīves apstākļiem un citiem notikumiem.

Ričards Kuks un viņa māsasmeita nekad nebija dzirdējuši pat Donaldsona vārdu. Viņi nekad nebija bijuši Šrīvportas rajonā un nebija dzirdējuši par Neš-vilu, kur nabaga dienvidnieks galu galā slaktiņā atrada savu galu.

Pēc Kūka domām, ziņojums par Pilsoņu karu bija tik vērtīgs, ka viņš uzaicināja žurnālistus noklausīties ierakstus.

Tā bija sensācija. Noklausīšanās laikā žurnālisti pulcējās pie magnetofona, bet pēc tam devās izzināt arhīvus. Un tiešām - Vašingtonas nacionālajā arhīvā viņi atrada Donaldsona vārdu. Tas bija viens no Lui-ziānas brīvprātīgajiem, kurš cīnījās pie šilohas un Neš-vilas. Donaldsona dzīves vēsture vārds vārdā sakrita ar Kūka magnetofona ierakstiem. Apstiprinājās visas žurnālistu pārbaudītās detaļas.

Speciālisti atkal un atkal skrupulozi pārbaudīja faktus. Tika noskaidrots, ka tēvocis hipnozes laikā ir ievedis Patrīciju medija lomā, kura pārstāstīja kareivja vārdus.

Paliek neskaidrs tikai viens - kāpēc jaunais kareivis tikai simt gadus pēc savas nāves visu izstāstīja ar migrēnu slimojošas meitenes lūpām?

Vai no garu pasaules atskan balsis?

Reiz, kad zviedru dokumentālo filmu producents Fridrihs Jurgensons klausījās kādu no saviem magnetofona ierakstiem, kurā bija ierakstītas putnu balsis, viņš pēkšņi sadzirdēja kāda čukstus. Putnu dziesmu ieraksta laikā tuvumā nebija neviena cilvēka. Jurgensona pieaicinātie zinātnieki, noklausoties ierakstus, secināja, ka tā ir balss no viņpasaules. Britu zinātnieks Ričards K. Šīrgolds šim fenomenam pievērsās ar īpašu uzmanību. "Physic News" ("Fizikas jaunumi") viņš rakstīja: "Nav iemesla šaubīties, ka parapsiholoģijā beidzot ir sasniegts pirmais īstais panākums."

Uz šo laiku bija fiksēti tūkstošiem viņpasaules skaņu, tikai tās bija ļoti grūti sistematizēt. Parasti ierakstījās tikai nelieli sarunu fragmenti, kurus izdevās saprast tikai pēc daudzkārtējas noklausīšanās. Piemēram, izdevās atšifrēt šādu ierakstu: "Longue vita flieht. Han netic man!" Tas ir piecu valodu - franču, itāļu, vācu, zviedru un latīņu - sajaukums. Pārtulkots ziņojums skanēja šādi: "Celies uz kauju! Aiziet garā dzīve. Viņš man netic!"

Pretēji viegli atšifrējamiem paziņojumiem šim līdzīgo nevarēja nosaukt par vienkāršu, tāpēc to nodeva tālākai izpētei arhīvā. Iespējams, ka tajā ir apslēpta kāda dziļāka jēga.

Inženierelektriķi šādā veidā magnetofonā ierakstītas balsis var izpētīt. Runa ir par viņpasaules balss izcelsmes avotu. Visu ierakstīto balsu salīdzinājums liecināja, ka tās ir augstas, ritmiskas ar metālisku skaņu un skaidru atbalsi.

Vai fotogrāfijās ir redzamas fejas?

Fejas - Šīs būtnes mums ir ļoti pazīstamas no pasakām. Taču lasītājs būs ļoti izbrīnīts, uzzinot, ka žurnājā "Strand Magazine" ("Pludmales žurnāls") 1920. gada Ziemassvētku numurā tika ievietota pirmā fejas fotogrāfija. Tās autores - desmitgadīgā Frānsa Grifita un viņas trīspadsmitgadīgā māsīca Elsija Raita. Kopā uzaugušās meitenes spēlējās saules pielietajā ielejā aiz viņu vecāku mājas. Tur viņas satika feju, kurai bija lemts ieiet vēsturē ar vārdu Feja. Protams, vecāki par meiteņu stāstīto tikai pasmējās un, lai viņas nomierinātu, uzdāvināja bērniem fotoaparātu. Reiz, kad bērni bija atgriezušies no kārtējās pastaigas un Arturs Raits sāka attīstīt fotoplati, viņš bija pārsteigts. Uz plates skaidri iezīmējās feja, kura gluži kā tauriņš lidinājās ap bērniem. Tēvs vēlreiz aizsūtīja bērnus uz ieleju. Kārtējā uzņēmumā parādījās Elsija un maza feja ar caurspīdīgiem spāmiņiem. Tā bija ģērbta augumu aptverošā tērpā un cepurītē (Elsija paskaidroja, ka tā bijusi sarkana). Arturs Raits noslēpa negatīvu. Uzņēmumi tam šķita pārāk baigi.

Tomēr ciematā izplatījās valodas par feju fotogrāfijām. Vietējais fotogrāfs izlūdzās negatīvus un uzaicināja ekspertu tos apskatīt. Eksperts pēc visiem zinātnes likumiem izpētīja fotoplates un nonāca pie secinājuma: "Uzņēmumi nav viltoti. Tie ir veikti atklātā vidē bez studijas aparatūras, kura atļauj strādāt ar papīru, aptumšo tā aizmuguri vai arī citu veidu montāžas tehniku. Tie ir oriģināli negatīvi."

Apgarotais okultists sers Arturs Konans-Doils, tikpat aizdomīgs cilvēks kā viņa stāstu varonis Šerloks Fiolmss, arī pētīja šos negatīvus. Negatīvu patiesumu apstiprināja arī viņa pieaicinātais pazīstamais filmu

Fejas. Ilustrācija V. Šekspīra lugai ‘Sapnis vasaras naktī*

režisors. "Nav nekādas falsifikācijas. Negatīvi tiešām ir īsti," viņš teica. Konans-Doils palūdza abas meitenes, kurām tobrīd jau bija trīspadsmit un sešpadsmit gadi, veikt jaunus uzņēmumus. Meitenes paņēma fotoaparātu ar iezīmētu plati - viņām atkal izdevās nofotografēt fejas Plati pārbaudīja speciālisti un atkal apstiprinām. iumu. Pēc šīs pārbaudes 1920. gadā fotogrāfi,.s tika publicētas.

Savus pēdējos fotouzņēmumus meitenes veica

1921. gadā. Sājā laikā strīdi par feju esamību bija sasnieguši kulmināciju, bet nevienam vairs neizdevās veikt līdzīgus uzņēmumus. Parapsihologi uzskatīja, ka līdz ar vecumu meitenes pazaudēja kontaktu ar garu pasauli. Skeptiski noskaņotajiem zinātniekiem bija cits izskaidrojums: "Meitenes, kurām piemita parapsiholo-ģiskās spējas, projicēja uz fotoplates savas personiskās domas."

Vai karalis redzēja spoku kuģi?

Kopš 17. gadsimta pa jūrām peldēja noslēpumaina briga, kura vēlāk tika apdziedāta Riharda Vāgnera operā "Klīstošais holandietis". Kad pie Labās Cerības raga vētra sadragāja kuģa korpusu, kapteinis Henriks van der Dekens salīga ar velnu, kurš pa īsāko ceļu izveda kuģi drošākā vietā. Velns it kā apsargāja kuģi. Kapteinis visā sekoja tā padomam. Dievs par to sadusmojās un nolādēja van der Dekenu. šis lāsts bija spēkā tik ilgi, kamēr kapteinis brauca ar savu spoku kuģi. Tāda ir leģenda. Taisnību sakot, par šo kuģi ilgi nekas nebija zināms.

Pēc kāda laika "Klīstošais holandietis" atkal parādījās no jauna. To redzēja ne tikai jūrnieki, kuri uzska

tlja, ka šī kuģa parādīšanās nes nelaimi, bet arī daudzi citi cilvēki, to skaitā pazīstamas vēsturiskas personības.

Princis Georgs, vēlākais Lielbritānijas karalis, 1881. gada 11. jūlijā kuģa "Inkonstant" žurnālā ierakstīja: "Pulksten četros no rīta mūsu priekšā kursēja "Klīstošais holandietis". Tas izstaroja fosforizējošu gaismu, tas bija mirdzošs kuģis-fantoms. Gaismas centrā skaidri bija saredzami kuģa masti, bura un rajas. Bija pamanāmi borti, paaugstinātais kuģa aizmugures gals, uz kura varēja ievērot pat sardzes virsnieku un leitnantu uz aizmugurējā klāja. Bet, līdzko "Inkonstant" pagriezās uz kuģa pusi, tas tūlīt izzuda. Kaut gan nakts bija skaidra un jūra mierīga, nekādas brigas pazīmes ne mums tuvumā, ne arī pie horizonta nebija pamanāmas."

"Klīstošā holandieša" parādīšanos no "Inkonstan-t" borta redzēja ne tikai princis, bet ari trīspadsmit matroži, kā ari iivas eskorta kuģu komandas. Matrozis, nš pirmais bija pamanījis "Klīstošo holandieti", tajā ' ojā, nokrītot no masta. Nedaudz vēla ira eskadras - tās sastāvā bija ari "Inkonstant" - admirālis.

Spoku kuģi redzēja arī pilnīgi skaidrā prātā esošie tirgoņi. Ari "sauszemes žurkas" varēja novērot nelaimīgo kuģi. Reiz Glenkairas pludmalē, dienvidaustrumos no Keiptaunas, pludmalē to vienlaikus redzēja vairāk nekā simt cilvēku, kuri šeit pieņēma saules vannas. Tveicīgajā dūmakā parādījās pilnīgi aprīkots burukuģis. Tas kursēja līcī, kaut gan tajā dienā nebija ne mazākā vēja. Kuģis izzuda tik ātri, it kā tas izkustu gaisā.

VAI TĀ IR ELLES UGUNS? |

Vai mūsdienās nevērojama pašaizdegšanās?

T

nlāna pašaizdegšanās ir fenomens, kuram mūsdienu ' !zinātne nespēj rast izskaidrojumu. Ķermenī it kā

rodas zibens, kura rezultātā no cilvēka beigu beigās palū k tikai pelnu kaudzīte. Jau doma vien par to, ka dzī\ . būtni var aptvert liesmas tikai sakarā ar viņa paša iekšējo enerģiju, iedveš šausmas. To vienkārši nevar saprast un izskaidrot. Tomēr pašaizdegšanos izraisa noteikti apstākļi.

Pašaizdegšanās. Ilustrācija Č. Dikensa romānam “Saltais nams"

Kas notika Reimsā?

Piepešas pašaizdegšanās gadījumi ir zināmi jau vairākus gadsimtus. Zinātniskie fenomena pētījumi attiecināmi uz 18. gadsimtu, precīzāk, Franciju kādas

slepkavības izmeklēšanas laikā. 1725. gadā hoteļa īpašnieks Žans Milē tika apvainots savas sievas slepkavībā. Saimnieci atrada pilnīgi sadegušu. Istabā neizdevās atrast nekādas aizdedzināšanas vai arī uguns pēdas. Nedaudz apogļojusies bija tikai grīdas daļa, uz kuras gulēja kaudzīte pelnu. Tiesā saimnieks izturējās pilnīgi mierīgi, tāpēc jaunais ārsts Kāts varēja pārliecināt tiesnešus par to, ka saimnieces nāves iemesls ir neparasta veida pašnāvība. Kāts savā pārliecinošajā runā pierādīja, ka Milē kundze bija alkoholiķe un lielas spirta devas iespaidā aizdedzināja sevi. Spontānās pašaizdegšanās gadījumus vienmēr saistīja ar iedzeršanu. Radās tautas ticējums, kuru veiksmīgi izmantoja baznīca. Tas apgalvoja, ka dzērāji tādā veidā, vēl dzīviem esot, nonāk ellē.

Kāpēc uguns apdzisa?

Doktors Kāts turpināja darbu pie pašaizdegšanās fenomena. 1731. gadā viņš uzrakstīja tam laikam progresīvu grāmatu, aprakstot tajā dažus gadījumus, kuri noliedza leģendu, ka no pašaizdegšanās mirst tikai dzērāji.

Šos secinājumus apstiprina gadījums, kuru 1789. gadā izstāstīja itāļu ķirurgs Batažilio. Runa bija par pilnīga nedzērāja šausmīgo nāvi uguns liesmās - par mācītāju Bertoli no Fileto ciema.

Mācītājs sēdēja savā istabā un lasīja Bībeli. Pēkšņi mājiniekus izbiedēja šaušalīgs kliedziens. Kad viņi ieskrēja istabā, tad ieraudzīja uz grīdas gulošu un baltu liesmu apņemtu mācītāju. Uguns tūlīt pat apdzisa, bet mācītāju neizdevās glābt.

kr nomira vecais kareivis?

1888 gadā Aberdlnā (Skotijā) tika izsaukta policija apogļota līķa gadījumā, kurš, pēc oficiāliem da

tiem adedzis. Pensijā aizgājušais sešdesmit piecus g vecais kareivis ar viskija pudeli rokās iegāja zirgu sta m tur sadega. Sākumā visi domāja, ka nāve ir iestājusies alkohola ietekmē. Taču doktors Dž. Ma-kenzijs Bats, Aberdlnas universitātes docents, bija citās domās. Viņš apskatīja mirušo un rūpīgi izpētīja visu, kas bija tam apkārt. Ugunsgrēks bija bijis tik stiprs, ka šīferis uz jumta bija saplaisājis un tā lauskas nokritušas uz mirušā ķermeņa. Taču blakus līķim esošais siens nebija aizdedzies. Mirušā seja tiešām bija apogļojusies, lai gan tās vaibsti bija labi saskatāmi un palikuši samērā mierīgi. 1888. gada 21. aprīļa žurnālā "British Medical Journal" ("Britu medicīnas žurnāls") zinātnieki, pamatojoties tikai uz mirušā fotogrāfijām, fiksēja pašaizdeg-šanās gadījumu. Taču tam izskaidrojumu viņi tā arī nespēja sniegt.

Vai pašaizdegšanās gadījumā var sniegt palīdzību?

Ārsts B. H. Hartvels no Masačūsetsas Medicīnas zinātņu institūta novēroja spontānu pašaizdegšanās gadījumu, taču viņš nespēja sniegt palīdzību.

Tas notika 1980. gada 12. maijā. Doktors kāda brauciena laikā pļavā ieraudzīja jaunu, liesmu apvītu sievieti. Hartvels saprata, ka ir noticis pašaizdegšanās gadījums, un metās viņu glābt. Uguns "plūda" pa sievietes pleciem un kājām, izšaujoties no viņas vēdera.

Ne doktors Hartvels, ne viņa pasauktie ļaudis nevarēja atrast liesmu izcelšanās cēloņus. Ārsta mēģinājumi nodzēst uguni izrādījās neveiksmīgi. No nelaimīgās plūda tāds karstums, ka bija neiespējami viņai pietuvoties.

Kad no sievietes palika tikai pelnu kaudzīte, aculiecinieki pārliecinājās, ka pļavas zāle nebija pat nokvēpusi.

Vai ir izdevies izglābties?

Ir zināmi daudzi pašaizdegšanās gadījumi, kad tās upuri ir spējuši izglābt paši sevi. 1835. gada 5. jūlijā Nešvilas (ASV, Teksasas štats) universitātes matemātikas profesoram atverot savas mājas durvis, viņa ķermeni pēkšņi apņēma uguns. Tā izcēlās zem kājām, turklāt katra liesmas mēlīte bija ceturtdaļdolāra monētas diametrā un viena centimetra augstumā. Profesors veltīgi mēģināja notraukt liesmas ar roku, jo tās pārnesās no rokām uz kājām. Profesors ātri noreaģēja un sev virsū uzmeta segu. Nesaņemot skābekli, uguns nodzisa.

Tā viņš izglābās.

Vai tas ir maģiskais aplis?

Universitātēs tipiskie spontānie pašaizdegšanās gadījumi tiek pārrunāti lekcijās, taču to rašanās tā arī paliek neizskaidrojama.

Klasisks gadījums, kuru izskatīja vienā Amerikas universitātes auditorijā, norisinājās ar sešdesmit septiņus gadus veco atraitni Mēriju Hārdiju Rīzeru no Floridas, kura sadega 1951. gada 1. jūlija naktī. No nelaimīgās ķermeņa, kurš svēra 85 kilogramus, gandrīz nekas nepalika pāri. 1,2 metru diametra aplī konstatēja

t ikai viņas galvaskausu un kājas daļu ar neskartu mājat- kurpi. Aplī nekas nebija apdedzis un netika atrastas nekādas aidedzināšanas pazīmes. Nekas tāds, kas pierādītu uguns parādīšanos vai kādas citas neizskaid

rojamas parādības. No rīta sievietes mājas durvis nevarēju atvērt, jo misiņa rokturis bija nokaitis sarkans.

Policija prrotokolā šo gadījumu atzīmēja kā "nejaušu nāvi no nezināmas izcelsmes uguns". Antropologs un spontānās pašaizdegšanās speciālists doktors Viltons M. Krogmans izmeklēja šo gadījumu. Savā slēdzienā viņš pievērsa uzmanību divām īpatnībām. Pirmkārt, viņš nekad nebija redzējis galvaskausu, kas no karstuma būtu izžuvis. Parasti tas piepūšas un saplīst mazos gabaliņos. Otrkārt, doktors pievērsa uzmanību neparastai deguma smakai. Viņš atreferēja savu viedokli sekojošos vārdos: "Ja mēs dzīvotu viduslaikos, tad man būtu pamats rimāt par melno maģiju."

Vai nekādu uguns pēdu?

Kad gāzes dienesta darbinieks (Pensilvānijas štatā) Dons Hosnels 1988. gada 5. decembra rītā piezvanīja pie deviņdesmitdivgadīgā ārsta doktora Džona Bent-lija mājas durvīm, viņam neviens neatvēra. Tad viņš pats nogāja pagrabā, lai pārbaudītu gāzes skaitītāja rādītājus. Uz grīdas viņš ieraudzīja pelnu plēves, kuras tur, visticamāk, bija nokļuvušas pa durvju spraugu no vecā ārsta vannasistabas.

■

Pārmeklējot māju, vannasistabā uz grīdas atrada tikai kāju ar mājas kurpi. Visas pārējās ķermeņa daļas bija sadegušas. Vairāk nekur dzīvoklī netika konstatētas uguns pēdas.

Vai dejas laika var sadegt?

1936. gadā Londonas izklaides kvartālā Soho pārpildītā bārā uguns pārņēma deviņpadsmitgadīgo sekretāri Meibelu. Viņa dejoja, kad pēkšņi no viņas krūtīm un muguras izšāvās liesma. Viss ķermenis uzliesmoja. Apkārtējo mēģinājumi apdzēst liesmas bija neveiksmīgi.

Meibela sadega. Bārā nevarēja rast nekādas uguns pēdas. Policijai ari šajā reizē nācās protokolā atzīmēt: "Nāve iestājās nelaimes gadījuma rezultātā, uguns cēlonis nav zināms."

Vai tā ir šausmu elle?

To personu sarakstu, kuri spontānas pašaizdegšanās dēļ atrasti miruši, var turpināt līdz bezgalībai. Bet, lai cik dīvaini tas būtu, visi šāda veida ziņojumi pienāk tikai no Rietumvalstīm. Iemesls varētu būt tāds, ka Austrumos nāve sadegot netiek uzskatīta par neparastu.

Izskatot tūkstošiem šī fenomena gadījumu, ir vērts par šo paradoksu aizdomāties. No fizikas viedokļa cilvēka ķermeni ir grūti pilnībā sadedzināt. Lai līķi pārvērstu pelnos, krematorijā vairākas stundas ir jāuztur virs 1400 grādiem augsta temperatūra. Vadoties no tiesu medicīnas pieredzes, 1000 grādu temperatūrā cilvēka kauli nesairst pat 8 un vēl vairāku stundu laikā.

Tātad spontānas pašaizdegšanās brīdī, īsā laika sprīdī cilvēka ķermeni pārvēršot pelnos, atklātā telpā ir nepieciešams radīt ļoti augstu temperatūru. Kādi procesi šajā laikā norisinās - tas joprojām zinātnei vēl nav skaidrs.

kas ir lodveida zibens?

Lodveida zibens redzēts simtiem tūstošu reižu. To

fiksē neatkarīgi no tā, vai tas ir dažu metru vai dažu centimetri attālumā. Lodveida zibens ir daudzreiz nofotografēts. tomēr zinātne līdz šim nevar izskaidrot šo parādību.

Atšķirībā no parastā zibens, kas šķeļ debesis un var radīt liela mēroga kaitējumus, lodveida zibens sevī nes vairāku miljonu voltu lādiņus. Lodveida zibens ir daudz bīstamāks par parasto, kaitējumi var būt daudz nozīmīgāki. Tā krāsa var būt gan spilgti sarkana, gan spilgti balta. Zibens novedēji nav tam šķērslis. Lodveida zibens nepavisam nav labvēlīgs cilvēkam.

Tas var gan lēkāt, gan lidot. Tā ilgums svārstās no dažām sekundēm līdz vairākām minūtēm. Turklāt ir novērots, ka tas kustas haotiski. Izpētot arhīvus, zinātnieki saskaitījuši 600 lodveida zibens veidu. Tā rašanās cēlonis pagaidām nav izpētīts.

Kā zibens var trāpīt lidmašīnai?

Nereti lodveida zibens trāpa lidmašīnām. Zibenim, kuru 1963. gada martā redzēja 539. reisa Rietumu aviolīnijas stjuartes un pasažieri, vēsturē būtu jāieņem īpaša vieta. Lidmašīnā atradās Kenterberijas universitātes elektroniskās laboratorijas speciālists profesors R. K. Dženi-sons. Kad lidmašīna nokļuva turbulences zonā, visi pasažieri bija piesprādzējušies. Pēc stipra zibens spēriena visi, to skaitā ari Dženisons, redzēja, kā pa salonu nelielā augstumā no grīdas lēni lido zilgani balta bumba apmēram 20 centimetru diametrā. Tā kustējās lidmašīnas lidošanas virzienā, pārlidoja krēslu rindas un pazuda. Profesoram Dženisonam bija maz laika, lai novērotu neparastā fenomena "uzvedību". Viņš paspēja fiksēt lodes lielumu un kustības ātrumu un noteica, ka priekšmets izstaroja nelielu enerģiju, nebija magnetizēts, jo nereaģēja ne uz spalvu nazīti, ne uz metālisku tabakas dozi. Zinātniskajā avīzē "Natur" ("Daba") publicētie Dženisona novērojumi uzvedināja dažus zinātniekus uz domām - vai šajā gadījumā tas nebija lodveida zibens fenomens?

Ko zibens darīja vannasistabā?

Jau 1921. gadā referents Džons Henrijs Lēns publicēja daudzas lodveida zibens parādības. Viņš pats tās bija redzējis. Reiz negaisa laikā lodveida zibens ielidoja pa atvērtu logu, pieskārās palodzei, bet neko nesabojāja.

Pēc tam tas parādījās vannasistabā, uzlēca uz izlietnes, izkausēja gumijas aizbāžņa tērauda ķēdi un nozuda notekcaurulē. Sešas nedēļas vēlāk vannasistabā atkārtojās tā pati aina - jaunā aizbāžņa ķēde tika izkausēta.

lodveida zibens darbojas ar apziņu'?

Atšķirībā dauidziem saviem kolēģiem pazīstamais franču astronoms Kamils Flamarions bija pārliecināts,

ka lodveida zibenim ir savs patstāvīgs raksturs. Viņa savākto fenomenu apkopojums satur zibens individuālo īpašību uzskaitījumu. To vidū ir ziņas par kādu lodveida zibens gadījumu, kas parādījies Normandijā. Turklāt astronoms pierāda, ka zibens kustas pa noteiktu ceļu.

Flamarionam izdevās izsekot "degošās lodes" lidojumu caur zemnieku mājas dūmvadu un istabu, kurā atradās sievietes ar trim bērniem. Zibens nenodarīja tiem nekādu ļaunumu. Pēc tam tas lidoja uz virtuvi tikai dažu centimetru attālumā gar guļoša zemnieka kājām. Arī tur viss norisinājās bez sekām. Tad zibens virzījās uz zirgu stalli, kur it kā pēc savas gribas pieskārās cūkai, kura turpat uz vietas nokrita beigta.

Lūk, cits gadījums no zinātnieka arhīva.

Pagrūžot durvis un tās atverot, lodveida zibens ielauzās istabā. Tur tas uzsprāga. Gāja bojā kādas meitenes kaķis, bet pašam bērnam nekas nenotika.

Lodveida zibens pētījumos nav zināms neviens gadījums, kad tas būtu nodarījis kaitējumu cilvēkam.

To apstiprina arī kāds cits gadījums. Lodveida zibens tika pamanīts koka galotnē. Tas lēni zaru pa zaram virzījās uz leju, bet pēc tam sāka riņķot virs fermas pagalma. Ūdens peļķe acumirklī iztvaikoja. Zibens ielidoja zirgu stallī, bet tad izlidoja no tā. Ceļā pagadījās divi bērni. Viens no bērniem izdarīja asu kustību, lai izvairītos. Tieši tajā vietā zibens lode piezemējās un uzsprāga. Ar bērniem nekas nenotika, taču daži dzīvnieki kūtī nobeidzās.

Vai lodveida zibens parādās tikai vienu reizi?

Zinātne vairs nepievērš uzmanību lodveida zibenim, jo nekas līdzīgs fizikā vairs neeksistē. To nav iespējams radīt mākslīgi - laboratorijas apstākļos. Vēl vairāk izbrīna tas, ka šis zibens parādās ne tikai pa vienam, bet arī reizē. Piemēram, šāds gadījums notika 1952. gada 6. martā Santaklara Koatitlā. Negaiss sev līdzi atnesa uzreiz vairākus lodveida zibeņus. Nokaitētās lodes nokļuva uz augstsprieguma vadiem un ripinājās pa ciemata ielām un māju jumtiem, šķita, ka tās gribētu pajokot. Viena no grupas pielēca pie velosipēdam piestiprināta karodziņa, norāva to un aiznesa. Pēc tam tas to uzsēdināja uz pārbiedētā pasta darbinieka Voltera Badžera atvērtā lietussarga gala. Lietussargs izrāvās no rokām, bet vairāk nekas briesmīgs nenotika.

Ko nozīmē "dievu iejaukšanās akts"?

Līdzīgs lodveida zibens uzlidojums notika Ilinoisā 1946. gadā. Arī šajā gadījumā neviens cilvēks necieta, bet gāja bojā daudz dzīvnieku un dažām mājām tika nodarīti zaudējumi. Apdrošināšanas kompānijām līdzīgi gadījumi bija nezināmi. Arī zinātnieki, kurus lūdza noteikt kaitējumu, neko nevarēja palīdzēt. Beigu beigās notikušo traktēja kā "dievu iejaukšanās aktu".

Vai ir bērni ar "sātana skatienu"?

Literatūrā sastopamas liecības par bērniem, kuri var aizdedzināt uguni ar savu iztēles spēku. Patiesībā tas 2o/j nevar notikt, kaut gan ir fiksēti simtiem gadījumu, kad

cilvēki bez iepri< ējas sagatavošanās vai arī to apzināti vēloties izraisījuši uguni. Zinātnieki uzskata, ka garīgās krīzes -ikā cilvēks reizēm var izrādīt spēcīgu aktivitāti (pie 'ram, spontānu pašaizdegšanos) vai eksagresivitāti (dedzināšanu ar reālu uguni). Šādas izcilas spējas bieži tiek novērotas bērniem, kuriem "dedzināšanas" iemesls ir bijis ekstrēms psiholoģisks stress.

Kāpēc aizdegās tikai skola?

Divgadīgo Villiju no Kalifomijas vecāki nopēra par to, ka, pēc viņu domām, viņš bija nelabā gara pārņemts. Villijs dzīvoja fermeru ģimenē un apmeklēja skolu. Skolā visi viņu izjautāja, no kurienes viņam ir tāds "nelabā skatiens". Villijs pret to arī attiecīgi izturējās.

Jau pirmajā skolas dienā Villijs kļuva par piecu aizdegšanās gadījumu vaininieku. Uguns aptvēra jumtu, kādas kastes saturu un visu, kas bija uz skolotāju galdiem. Audzēknis saņēma stingru rājienu. No tā laika vairs nekas neaizdegās. Arī mājā, kurā viņš dzīvoja, nekad nekas neaizdegās. Iespējams, Villijs mājās jutās konfortablāk.

Vai pie tā ir vainīga slikta apiešanās?

1891. gadā Doksonu ģimenē no bērnu nama tika pieņemta četrpadsmitgadīgā Dženija. Meiteni izmantoja pašiem grūtākajiem darbiem un ļoti slikti pret viņu izturējās. Galu galā Dženija saslima ar meningītu. Rehabilitācijas laikā viņa jutās tik vārga, ka gandrīz pastāvīgi atradās transā un šādā stāvoklī bieži kliedza:

"Skatieties!" Meitene ar pirkstu norādīja uz kādu punktu griestos. Katru reizi tajā vietā uzliesmoja uguns.

Reiz uzliesmoja jumta ģēvele un uguns izplatījās pa lielāko mājas daļu. Ugunsgrēku nodzēsa, bet turpmāk liesmas uzplaiksnīja drīz vienā, drīz otrā vietā. Reizēm tās aptvēra tikai vienu istabas kaktu, tajā pašā laikā citā telpā pie sienas uzliesmoja glezna. Uguns ar lielu karstumu apņēma tapetes, aizkarus, mēbeles. Sekunžu laikā centimetru pa centimetram liesmas izplatījās pa sienu, bet otra istabas siena palika uguns neskarta, lai gan tā bija ļoti karsta.

Neparasts šķita fakts, ka uzliesmojošie priekšmeti ārpus mājas ātri apdzisa. Arī Doksonu ģimenes kaķis bija liesmu pārņemts, bet, tikko tas izskrēja no mājas, uguns vilnā acumirklī apdzisa.

Pie Doksoniem notika vairāk nekā simt šādas aizdegšanās. Viens no mācītājiem ieteica Doksoniem atgriezt Dženiju bērnu namā. Tā arī tika izdarīts, un pēc meitenes atgriešanās bērnu namā dedzināšanas Doksonu mājā izbeidzās. Bērnu namā nekas neaizdegās. Droši vien Dženija tur jutās drošībā.

Kāds ir aizdegšanās iemesls?

1941. gadā vairākas aizdegšanās notika Odonā (ASV, Indiānas štats) Viljama Haklera fermā. Pirmā tika pamanīta ap pulksten astoņiem no rīta. Vietējie ugunsdzēsēji to minūtes laikā apdzēsa. Taču, līdzko mašīna aizbrauca, tūlīt aizdegās liela papīra ķīpa. Ugunsdzēsējiem nācās atgriezties.

Bet tas bija tikai sākums. Tajā pašā dienā starp astoņiem un vienpadsmitiem rītā dažādās mājas vietās notika deviņas aizdegšanās. Pēc tam parādījās jauni

uguns perēkļi. At vienpadsmitiem "jociņi" beidzot aprima. Vairākās majas daļās tika apdzēstas pavisam 48 aizdegušās vietas, bet nevienā neizdevās noteikt aizdegšanās iemeslu.

Oficiāls protokols par notikušā iemesliem skanēja sekojoši: "Dažas aizdegšanās bija tik savdabīgas, ka šķistu neiespējamas pat lētticīgajiem. Viens no sienas kalendāriem acumirklī ietinās dūmu mākonī. Uz durvīm pakārtais kombinezons pēkšņi liesmoja. Ugunsgrēkā palīgā sanākušo kaimiņu acu priekšā gultas sega pārvērtās pelnos. Viena no grāmatām izdega no iekšpuses. Ugunsgrēka iemesli ir neatrisināma un neizskaidrojama mīkla."

Šo protokolu nosūtīja uz apdrošināšanas sabiedrību, kurai uzdeva tikt skaidrībā ar notikušo.

Kāpēc iejaucās gaisa kara spēki?

Sīkāk izpētītu aizdegšanās gadījumu sērija sākās 1948. gada 7. augustā Čārlza Villersa fermā, kura atrodas divpadsmit jūdzes uz dienvidiem no Makombas (ASV, Ilinoisas štats). Pirmo reizi uguns vienlaikus parādījās uz papīra tapetēm piecās istabās. Uguns perēkļi bija piecus līdz astoņus centimetrus lieli, radās iespaids, ka uguni uz tapetēm virzītu neredzama roka. Aizdegušās vietās uguns temperatūra sasniedza 300 grādus pēc Celsija. Pie šādas temperatūras aizdegās papīrs.

Visu laiku parādījās aizvien jauni uguns uzliesmojumi. Palīgā atskrēja kaimiņi un sāka dzēst ugunsgrēku. Bet, līdzko vienā vietā liesmas izdevās lokalizēt, tā tās uzradās citā vietā dažu metru attālumā.

Ugunsdzēsēju komandieris norīkoja noplēst tapetes. Veltīgas pūles. No papīra atbrīvotās koka sienas,

statņi un pārsedzes atkal uzliesmoja. Uguns perēkļi uzradās jau nodzēstajās vietās. Vispirms sakarsa sienas virsma, bet pēc tam tā uzliesmoja. Nedēļas laikā nācās apdzēst vairāk nekā 200 ugunsgrēku. Lai arī bija pastāvīga ugunsdzēsēju uzraudzība, uguns mājā iznīcināja visus priekšmetus. Ģimene pārcēlās uz garāžu. Tad liesmas pēkšņi pārsviedās uz vienu no fermas šķūņiem, bet pēc tam arī uz otru. Villersi padevās. Viņi pārcēlās uz neapdzīvoto kaimiņu fermera māju. Amerikāņu gaisa kara spēki ķērās pie neparastās uguns izpētes. Tie uzskatīja, ka, iespējams, šajā mājā tika veikti eksperimenti ar "nāves stariem". Apsekojot nesadegušo priekšmetu atliekas, izmeklēšanas grupa pārbaudīja, vai tās nav aizdegušās radioviļņu ietekmē, bet tā arī neko nenoskaidroja.

Viens no psihologiem izsacīja pieņēmumu, ka trīs-padsmitgadīgā fermera meita Vaneta ir piedzīvojusi stresu, jo tēvs izšķīries ar viņas māti. Kad meitene pārcēlās dzīvot pie vecmāmiņas, ugunsgrēki vairs neatkārtojās.

Vai ir cilvēki, kuriem uguns nekaitē?

Visā pasaulē ir sastopami tā saucamie "uguns dejotāji", kuri par naudu tūristiem demonstrē savas spējas. Vairākumā gadījumu tie ir krāpnieki, bet ir arī izņēmumi. Honolulu Bišopa muzeja etnologs Viljams Tafts Brig-hams palūdza Havaju salu priesterus viņam nodemonstrēt to spējas staigāt pa uguni. Viņš pierakstīja savus novērojumus.

"Viņi aizveda mani pie Kilauea vulkāna, kas pēkšņi bija "atmodies". Vispirms verdošajā lavā iemeta akmeni, lai pārbaudītu, vai tā ir pietiekami karsta. Lavas

virsma bija klāta ar ielnu garozu. Cauri burbuļojošām atverēm lauzās tvaiks. Es biju spiests paiet sāņus, mani pārņēma drebuli."

Verdošās lavas upes malā salinieki sāka dziedāt senu havajiešu dziesmu. Tvaiku koncentrācija palielinājās. Pēc tam, netērējot laiku, vecākais no priesteriem nostājās uz nokaitēta akmens. Brighamam par izbrīnu, priesteris saņēma zinātnieku pie rokas un veda to pašā peklē. "Mani zābaki sāka ātri sairt," stāstīja Brighams, "un tālāk es gāju uz pirkstgaliem. Galva un viss ķermenis izjuta versmainu karstumu. Manas kājas neko nejuta."

Tikai nonācis lavas otrajā pusē, Brighams saprata, ka viņa pēdas ne reizi nav jutušas karstumu. Uz tām nebija nekādu apdeguma pēdu.

Uz jautājumu, kā priesterim izdevās to izdarīt, Brighams tikai pašūpoja galvu un sacīja: "Tā ir maģija. To var izskaidrot tikai ar maģiju."

MAĢIJA UN GARI

Vai Bībelē ir sastopama maģija?

Tieksme izprast neizskaidrojamas parādības dabā un sabiedrībā lika cilvēkiem savā iztēlē radīt burvju spēkus, kas it kā vada cilvēces darbu un rīcību. Nemainīgu autoritāti un atzinumu līdz pat mūsdienām ir iemantojusi tāda zinātne kā filozofija. Bet burvju māksla, uzskatīta par agrāk neiepazītu, bet pilnīgi cienījamu disciplīnu, ir zaudējusi savu aktualitāti.

Bija laiks, kad dižākie Eiropas zinātnieki intensīvi pētīja maģiju. Par to ir aprakstīts jau Bībelē. Nerona laikā dzīvojošais Simons Maguss varēja veikt neticamas lietas: pieņemt citu cilvēku izskatu, iet cauri akmens sienām, bez sāpēm pārvarēt uguni un lidot pa gaisu.

Pēc vēsturnieku domām, imperators Nerons viņu sodīja ar nāvi, bet Maguss izdzīvoja, kaut arī tam tika nocirsta galva. Par to Nerons iecēla Magusu galma burvja kārtā. Tajā laikā maģija nebalstījās tikai uz eiropiešu, ēģiptiešu vai citu austrumu reliģijām. Noslēpumaino teoriju formas nesaprotamā veidā nokļuva Anglijā, kur tās praktiskiem mērķiem izmantoja ķeltu druīdi. Ar laiku daudzas druīdu teorijas tika nozaudētas, bet to pamati palika. Daudzos ciemos bija savi "gudrie". Kādā no 1638. gada dokumentiem tika minēts kāds Olle, kurš labi mācēja atrast nozaudētas lietas, bet kāds cits no "gudrajiem" uzstājās kā burvis.

Vai doktors Fausts patiešām pastāvēja?

Vācijā maģija ir saistīta ar doktora Fausta vārdu, kurš pārdevis savu dvēseli velnam, lai papildinātu savas zināšanas, šo tēlu nemirstīgu literatūrā ir padarījis Johans Volfgangs Gēte.

Patiešām - aptuveni 1480. gadā Knitlingenē dzīvoja cilvēks vārdā Johans Georgs Fausts. Viņam piemita telekinētiskas spējas. Pēc Fausta lietas tiesas sēžu protokoliem, viņš varēja likt šķīvjiem izlidot caur skursteni un varēja lidot ari pats. Eksistē gobelēns, kurā, lidinoties gaisā virs vīna mucas, attēlots Fausts slavenā alus krodziņā Leipcigā. Sacerot savu poēmu, Gēte izmantoja šī gobelēna tēmu.

īstais Fausts pēc leģendas nekad nav noslēdzis līgumu ar velnu. Daudzi aculiecinieki apliecina to, ka baznīcas vajātais doktors Fausts pa naktīm paspēlējis lielas naudas summas. Viņš bijis pazīstams ar to, ka izurbis koka galdiem caurumus, pa kuriem lējušies dārgi vīni.

Kurš izsauca dēmonus?

16. gadsimtā dzīvoja mags, kura darbība tiek nopietni izskatīta pat mūsdienās. Viņa vārds ir Netesheimas Agripa Heinrihs Homēliuss. Viņš dzimis 1486. gadā Ķelnē. Bijis oficieris, astrologs, ārsts un filozofs. Divdesmit četru gadu vecumā Homēliuss uzrakstīja klasisku darbu "Par noslēpumaino filozofiju vai maģiju". Viņš apgalvoja, ka maģijai nav nekāda sakara ar nelabo un burvestībām, bet tā ir īpaša, iedzimta cilvēka gara spēja.

Savā 1533. gadā izdotajā darbā Homēliuss apgalvoja: "Gars pārdzīvo miesu." Oficiāli viņš specializējās vienā no psihiskās maģijas veidiem. Apstiprinājums atrodams milzum daudzās gariem veltītās medicīniskajās lekcijās. Ir daudz leģendu, kuras attiecas uz šī tā -laika neparasti slavenā cilvēka darbiem. Lūk, viena no tām. Reiz kāds no Agripas studentiem meistara

prombūtnes laikā atvēra vienu no maģiskajām grāmatām. Students gribēja atrast burvju vārdus, ar kuriem varētu izsaukt dēmonus. Viņš tos atrada, izlasīja -un dēmons tiešām parādījās. Tas dusmīgi noprasīja, kam viņš - velns - ir vajadzīgs, un nožņaudza studentu, jo tas nevarēja saprātīgi atbildēt. Atgriezies auditorijā, Agripa izsauca dēmonu un lika tam atdzīvināt studentu, bet pats devās uz pilsētas rātslaukumu. Nāve pameta studentu, bet atnāca pie Agripas kā sirdslēkme, no kuras mags pēkšņi nomira. Tādā veidā dēmons izpildīja Agripas gribu. Taču cilvēki, domājot par notikušu slepkavību, tam nenoticēja. Tas noveda pie skandāla, kuru Agripa, jau esot viņpasaulē, tikai ar grūtībām varēja atspēkot.

Kurš izveidoja pašu lielāko bibliotēku?

1527. gadā Londonā piedzima matemātiķis un astrologs Džons Dī, kurš skaitījās likumīgais Agripas mantinieks. Kembridžas studiju laikā Dī iepazinās ar Agripas darbiem. Apgūdams viņa mācību, tas reizēm naktīs gulēja tikai trīs četras stundas. Divdesmit trīs gadu vecumā Dī jau tika uzskatīts par vienu no izglītotākajiem Anglijas cilvēkiem, bet pēc tam viņu pārsteidza neveiksme. Pēc katoļticīgās karalienes Marijas lūguma viņš tai sastādīja horoskopu. Dī tika uzskatīts par lielisku astrologu. Taču karalienei, kuru jau tajā laikā pazina kā Mariju Asiņaino, horoskops nepatika. Pēc viņas pavēles zinātnieku arestēja un apvainoja nodevībā.

1555. gadā Dī atbrīvoja. Tūlīt pēc tam viņš lika pamatus bibliotēkai, kurā būtu jāatrodas ne mazāk kā 4 tūkstošiem grāmatu. Tā bija milzīga grāmatu kopa, no kuras, kā uzskata vēl mūsdienās, 415 grāmatas atrodas slavenajā Kembridžas universitātē.

Dl bija pārņēmusi ideja koncentrēt bibliotēkā visu, kas bija zināms par pasauli. īstenojot savas idejas, viņš plaši sadarbojās ar Irēnu Keliju, kurai piemita spējas runāt ar eņģeļiem. Ar Kelijas palīdzību Dī nonāca kontaktos ar ievērojamiem eņģeļiem. Dī pierakstīja šīs sarunas, un daudzi fakti no viņa pierakstītā pilnīgi apstiprinājās. 1583. gadā viņš aprakstīja varenas, skaistas karaliskās dzimtas sievietes nāvessodu. 1587. gadā Skotijas karalienei Marijai Stjuartei tika nocirsta galva. Pēc tam piepildījās viņa brīdinājums par ienaidnieka uzbrukumu. 1588. gadā spāņu armāda pieteica karu Anglijai.

Dī nomira 1608. gadā 81 gada vecumā. Gandrīz līdz pēdējam elpas vilcienam viņš strādāja un nodarbojās ar zinātniskiem pētījumiem. Zinātnieki uzskata, ka Dī gandrīz par 200 gadiem apsteidza laiku.

Vai viņš bija pēdējais no magiem?

Pēdējais no lielajiem magiem, kuru var uzskatīt par sava veida klasiķi, bija Elifass Levi (1810-1875). Viņš sarakstījis veselu rindu grāmatu, kurās pietiekami precīzi izklāstījis visu maģijas vēsturi. Viņš pasvītrojis: "Es negribu izskaidrot fizikas likumus, kurus, pēc citu domām, esmu atklājis. Es varu apgalvot tikai to, ko personīgi esmu redzējis, kam esmu pieskāries ar savām rokām, kas man pašam ir skaidrs, es nekādā gadījumā nelidinos mākoņos. Ar to pilnīgi pietiek, lai varētu apstiprināt maģisko ceremoniju reālu esamību..."

Pēc viņa nāves Eiropa ievērojami izmainījās. Arī kopš doktora Fausta dzimšanas pagājuši vairāk nekā 400 gadu. Zinātniskā maģijas un tās fenomenu izpēte vairs neatradās pirmajā vietā. Ticība maģijai kā

izzināšanas ceļam bija zaudēta. Palika tikai šarlatāni un krāpnieki, kuri maldināja ļaudis. Ar patieso maģiju

tiem nav nekāda sakara.

Vai Urijs Hellers bija mags?

Daudziem cilvēkiem Urijs Hellers likās cilvēks ar neparastām, paranormālām spējām. Taču bija arī tādi, kuri viņā saskatīja tikai šarlatānu, bet citi viņu uzskatīja par magu. Par šo izcilo vīru bija un vēl būs nebeidzami

strīdi.

Urijs Hellers piedzima 1946. gadā Izraēlā un, pateicoties Eiropas, ASV un Āzijas televīzijām, kļuva pazīstams pasaulei. Televīzijas skatītāji izbrīnīti vēroja, kā viņš locīja un lauza metāliskus priekšmetus tā, it kā tiem nebūtu nekāda svara. Tas pievērsa milzīgu uzmanību. Pēc Hellera teleseansiem simtiem skatītāju rakstīja uz televīziju un ziņoja par to, ka viņa ietekmē dzīvokļos deformējušās karotes, atslēgas un citi priekšmeti, bet sabojājušies pulksteņi sākuši darboties.

Hellers, kurš gribēja, lai apstiprinājums viņa spējām tiktu saņemts no "viņpasaules", ilgi atsacījās no speciālistu pārbaudēm. Šādi viņš sev ieguva ienaidniekus zinātnieku vidū, tomēr viņa brīnumainie izmēģinājumi atkal un atkal pārsteidza vērīgos, nopietnos zinātniekus. Anglijā fiziķu konferencē viņam izdevās tikai ar vienkāršu rokas pieskārienu iedarbināt bojātu Geigera skaitītāju. Viņš arī saprata, kāds bija aparāta bojājums.

Pusdienojot kopā ar kādu Kolumbijas universitātes fiziķi, Hellers salocīja dakšiņu, tai pat nepieskaroties. Pazīstams parapsihologs Viljams E. Koks tikšanās laikā ar Helleru parādīja tam savu kabatas pulksteni,

kas bija bezcerīgi sabojājies un nesaremontējams, taču pēc zinātnieka lūguma Hellers to "piespieda" darboties.

Kad vēlāk Koks paskatījās uz pulksteni, tad pārliecinājās, ka bija nobīdīts staniols.

Hellers negribēja, lai viņa psihokinēzes spējas tiktu pārbaudītas ar zinātniskām metodēm, taču neiebilda, ka viņa veiktās darbības un manipulācijas tiktu izpētītas burtiski kā caur palielināmo stiklu. Hellera sirds un nervu sistēma tika izpētīta Stenfordas universitātes medicīnas institūtā. Viņš atradās istabā, kuras sienas absorbēja elektromagnētiskus viļņus. Viņa zīmētos attēlus aplūkoja zinātnieki, kuri atradās blakus telpā, turklāt no desmit pētnieku brīvi iedomātajiem skaitļiem viņš pareizi nosauca astoņus. Šie rezultāti tika nopublicēti un saņēma apstiprinājumu zinātniskajā žurnālā "Nature" ("Daba"), kam, kā zināms, ir visai kritiska pieeja šādām parādībām.

Vai raganas sadarbojas ar nelabo?

Kādreiz viņas tika uzskatītas par parastām sievietēm. Izgatavojot no augiem zāles, strādājot kā vecmātes, raganas sniedza savu palīdzību. Viņas palīdzēja tādos gadījumos, kad neviens vairs nevarēja palīdzēt.

1921. gadā angļu antropoloģe Margareta Mareja rakstīja: "Gadsimtiem ilgi raganas ir mīlējušas un izgājušas pie vīriem. Viņas ir sniegušas konsultācijas visiem, kuriem bija nepieciešama ārstēšana. Viņas piebūra mīļotos, kā arī sastādīja nākotnes prognozes."

Viduslaikos tā saucamās raganas tika pakļautas nežēlīgām vajāšanām. Sākumā vēl bija baznīcas, kuras aizsargāja sievietes no apvainojumiem par viņu sakaru ar nelabo. Vēl 1154. gadā Solsberijs nostājās pret Šādu

pieņēmumu neprātīgumu. Viņš minēja dažus tajā laikā aktuālus gadījumus un beigās secināja: "Naivie svētuļi iedveš nabaga večiem un vecenēm domu par sieviešu sakaru ar velnu. Tas ir īsts ticības neprāts."

Taču 170 gadus vēlāk Šie saprātīgie izteikumi pavērsās pretējā nozīmē. Baznīcas institūcijas kļuva galvenās vajāšanas iniciatores.

Kā sākās raganu medības?

Lēdija Alise Kitlere bija ne tikai skaistule, bet ari ļoti bagāta sieviete. Bīskaps Ričards de Lebredē, kuram šķauda Kitleres bagātība, 1324. gadā apsūdzēja viņu par to, ka, dzīvodama savā muižā Kilkeni (Īrijā), viņa novērsusies no baznīcas, neatzīst reliģiskās ceremonijas, ka viņa ir upurējusi dzīvniekus, no šausmīgiem tārpiem, vēmekļiem, vīriešu līķu daļām un cilvēku izdzimumiem izgatavojusi pulverus un ziedes.

Bailēs no aresta lēdija Alise aizbēga uz Angliju, bet steigā muižā atstāja istabeni. To sagūstīja un nežēlīgi spīdzināja, kamēr tā atzinās, ka viņas kundze ir ragana, kura naktis pavadījusi orģijās ar nelabo. Istabeni sadedzināja uz sārta. Pilis un tām piederošos īpašumus bīskaps paņēma sev. Tā sākās raganu medības, kas beidzās 18. gs. pirmajā pusē.

Barbariskā nodaļa

Baznīca piedalījās visnežēlīgākajās raganu vajāšanās, kuru rezultātā tika iznīcināti ne tikai cilvēki, bet pat veselas to apmetnes. Raganu medību periods ir savdabīga nodaļa Eiropas vēsturē. No 15. gs. līdz 18. gs. neparastā tehniskā progresa pacēluma apstākļos sākās katoļu inkvizīcijas patvaļa, kura noveda pie vairāk nekā 200 tūkstošu cilvēku mokošas iznīcināšanas. Pēc citām ziņām, šis skaitlis sniedzas līdz miljonam nogalināto. Pēc tālaika valdošā vienotā pieņēmuma raganām bija sakari ar nelabo, tās varēja lidot pa gaisu un pārvērsties dzīvniekos. Ar velna palīdzību pagatavojot pulve-rīšus un ziedes, viņas veica pieburšanu. Un līdzīgi

velniem pasaulē ieviesa pretīgus dzīvniekus un īstus kropļus.

Katrs varēja nosūdzēt cits citu. Izraisot šausmu vilni, raganu medības pārņēma visu Eiropu. Anglijā par katru uzrādīto raganu maksāja 20 šiliņus. Lai garantētu "atbrīvošanu no raganām", valdības pieprasīja no kopienām nodokļus. Nereti bērni izdeva savus vecākus. Raganas dedzināja uz sārtiem, šaubīgākos gadījumos sievietēm bija jāiziet "raganu pārbaude". Neatkarīgi no vainas pakāpes viņas meta upē vai jūrā. Tās, kuras izpeldēja, skaitījās raganas un tūlīt tika sadedzinātas.

1793. gadā Bavārijā (Vācijā) notika pēdējā raganu dedzināšana uz sārta.

Vai pastāv raganu saieta ziedes?

Gadsimtiem ilgi ir izplatījušās baumas par lidojošām raganām, kuras ķērušas aiz rokām cilvēkus, un par mežonīgām orģijām un saietiem. Tāda veida baumām var ticēt vai neticēt.

Vācu profesors Villijs-Ērihs Pukerts ir apmeklējis raganu saietu. Kādā no 16. gadsimta grāmatām viņš atrada dažādu raganu ziežu aprakstu. Pēc apraksta viņš kādu no tām izgatavoja. Ziedes pagatavošanai bija nepieciešami dažādi augi, kuriem piemita stipra psihiska ietekme uz cilvēku un kuri izraisīja reibuma stāvokli.

Kopā ar kādu no saviem kolēģiem profesors personīgi izmēģināja ziedi. Dažās minūtēs viņi abi iegrima miegā, kurš bija tuvs transam, bet pamostoties izjuta drausmīgas paģiras. Kā pēc tam pastāstīja zinātnieki, iegrimuši transā, viņi atradās starp raganām. Viņi noticēja, ka arī paši var lidot pa gaisu, nolaisties uz zemes. Pēc viņu vārdiem, viņi tiešām ir lidojuši un sasnieguši kādu no kalnu virsotnēm. Sestdienā viņi bija

apmeklējuši mežonīgu saietu, kur galveno lomu noteikušas jaunas dāmas. 1960. gadā šis stāsts tika publicēts. Tas pilnīgi sakrita ar veco laiku raganu liecībām. Šajā mežonīgajā sestdienā zinātnieki faktiski sadega pelnos, taču ne miesīgi.

Raganu sadedzināšana uz sārta (sena gravīra)

Austrumu šamaņi līdz pat mūsdienām izmanto no augiem iegūtas narkotikas medicīnas vajadzībām.

Vai mūsdienās eksistē raganas?

Vai arī mūsdienās raganas ar slotām lido uz saviem saietiem? Neviens par to nav interesējies, kaut arī mūsdienās visā pasaulē dažas sievietes sauc par raganām.

Lisabonā ārsti gribēja kādam zēnam amputēt kāju. Viņš lūdza padomu kādai sievietei, kura nosauca sevi par raganu. Viņa teica, lai zēns atsakās no amputācijas. Tās vietā viņa izgatavoja zēnam ziedi. Viņš saglabāja savu kāju.

Par burvestībām tiesas priekšā tika saukta četrdesmit piecus gadus veca, neizglītota sieviete. Viņa bez patenta devusi slimniekiem savas zāles. Sieviete tiesā uzvedās mierīgi, paskaidrojot, ka nekad nav ņēmusi naudu par ārstēšanu un ka visas darbības ir noritējušas veiksmīgi.

Iespējams, ka tā bija taisnība. Tomēr lielākajā daļā gadījumu "ārsti" nav nekas cits kā šarlatāni un krāpnieki, kuri savās interesēs, izmantojot cilvēku lētticību, par lielu naudu iedveš tiem nepamatotas cerības.

“APŠAUDE" NO DEBESĪM

Vai sīki dzīvnieki var "nolīt kā lietus"?

Jau daudzus simtus gadu visā pasaulē ir novērojams fenomens, kurš vēl nav radis savu izskaidrojumu: atveras "debesu slūžas" un līst zivju, putnu, čūsku, varžu, pīļu un citu dzīvnieku lietus. Turklāt tie krīt no debesīm tādās vietās, kur parasti nav sastopami.

Ar šo fenomenu saskārušies jau senie grieķi. Kāda pirms 2 tūkstošiem gadu uzrakstīta grāmata stāsta par zivju lietu. Pilnīga bezvēja laikā šāds lietus lija trīs dienas. Citā šī vēsturiskā sacerējuma daļā runa ir par varžu lietu: "Varžu skaits bija tik liels, ka ar tām tika apbērti māju jumti un ceļi. Iedzīvotāji centās tās nogalināt un vēra ciet durvis "atnācēju" priekšā. Veltīgi."

Kas nogalināja putnus?

1896. gadā Batonrūžas (ASV, Luiziānas štats) iedzīvotāji pamanīja savas pilsētas ielās simtiem mirušu putnu, kuri bija cēlušies visās pasaules malās. Dzeņi, meža pīles, strazdi, pat nezināmu sugu putni, līdzīgi kanārij-putniem. Visi putnu bari bija gaisā sajaukušies, un putni izrādījās jau miruši, vēl nenonākuši uz zemes. Zinātnieki veltīgi mēģināja rast šīs dīvainās putnu bojāejas pieņemamu izskaidrojumu.

1969. gadā līdzīgs liktenis piemeklēja kādu lielu putnu sugu. Pārlidojot kādu pilsētu Mērilendas štatā, it kā sprādziena skarti, putni pēkšņi krita zemē. Aculiecinieki paziņoja, ka novērojuši īstu pīļu lietu. Turklāt nebija dzirdams nekāds troksnis. Veiktajos pētījumos tika noskaidrots, ka putni, vēl gaisā esot, nezināmā veidā guvuši smagus ribu lūzumus un traucējumus asinsrites orgānos.

Vai lija gliemežnīcu lietus?

Literatūra ir pārpildīta ar informāciju par zivju, varžu un putnu lietu. Bet ir arī citas dzīvnieku un organiskās pasaules sugas, kuras piepeši ir kritušas no debesīm. 1881. gada 28. maijā tonnām vārpstiņnieku un vēžu vientuļnieku apbēra angļu pilsētas Vorčesteras Konen-gārda ielu. Uz ielas nepalika neviens garāmgājējs, kura apģērbs nebūtu noklājies ar šiem dzīvniekiem centimetru biezā kārtā. Alabamā no debesīm krita pat zuši. Zemniekiem atlika tikai novērot šo dīvaino parādību un attīrīt savus laukus no zivīm. 1892. gada 9. augustā Pāderbomā no debesīm lija gliemežnīcu lietus. 1857.

gada 28. decembrī Kanādas pilsētā Monreālā no debesīm pēkšņi sāka krist pasātu atnestas ķirzakas.

1911. gada 26. janvārī Kolombo (Ceilonā) nolija tūkstošiem čūsku, turklāt šajā salā tās bija pilnīgi nepazīstamas. Likteņa ironija, jo šī sala jau tā bija pazīstama ar savu lielo čūsku daudzumu.

Ko saka zinātne?

Pēc oficiāliem uzskatiem, šādiem fenomeniem ir reāls rašanās iemesls. Viesuļvētra paceļ gaisā dzīvniekus un pēc tam kaut kur tos nomet. Tomēr šī teorija šķiet visai apšaubāma. Vai tad ir viesuļvētras, kuras turpinās nepārtraukti trīs dienas? Kāpēc no debesīm krīt tikai vienas sugas dzīvnieki, bet uz zemes netiek atrasti nekādi citi jūras vai upju augi? Šos jautājumus nav iespējams izskaidrot ar oficiālām zinātniskajām teorijām.

No kurienes parādījās ledus?

1973. gada 2. aprīļa vakarā fiziķis doktors R. S. Grifits no Mančesteras atgriezās mājās. Piepeši viņa priekšā noplaiksnīja zibens, bet minūti vēlāk 3 metrus no viņa nokrita ledus bluķis. Doktors paņēma vienu tā gabalu un ātri devās mājās. Aptuveni 3 mārciņas smago ledus gabalu viņš ievietoja saldētavā.

Nākamajā dienā Grifits kopā ar saviem kolēģiem izpētīja ledu. Fiziķi konstatēja, ka ledum ir pavisam cita struktūra nekā parastai krusai. Par noslēpumainā "debesu viesa" izcelsmi neko nevarēja pateikt ne meteorologi, ne fiziķi.

Vai no debesīm krīt pustonnu smagi ledus gabali?

Amerikāņu pētnieks Čārlzs Forts ir savācis aptuveni 60 tūkstošus liecību par ledus gabalu lietu. Ziņojumi par šādiem no debesīm krītošiem bluķiem ir nākuši jau no Senās Gieķijas. Tas pierāda, ka ledus nav vienkārši no lidmašīnu izlietnēm izlietā ūdens sasalušās paliekas.

Nekas tamlīdzīgs taču nevarēja notikt Senajā Grieķijā.

Vācu klosteru bibliotēkās ir informācija par milzīgiem 25 kubikmetru tilpuma ledus gabaliem, kuri ir krituši uz zemes Kārļa Lielā laikā.

Tāds pats bluķis nokrita 1849. gada 13. augustā Anglijas pilsētā Rošīrā. Avīze "Time" paziņoja, ka tā izmērs sasniedzis 6 metrus, bet svars - pustonnu.

1921. gadā Portlendā (ASV, Oregonas štats) no zilām, skaidrām debesīm krita lieli ledus gabali. Tie pārklāja 30 kvadrātmetru lielu laukumu.

1951. gada janvārī Diseldorfā tika reģistrēts pat nāves gadījums. No debesīm nokrita gandrīz 2 metrus gara un 15 centimetrus resna ledus lāsteka, ieduroties galvā namdarim, kurš tieši tajā laikā strādāja uz jumta.

Vai debesīs ir ledus slāņi?

Līdz ar nepārliecinošajiem izskaidrojumiem, ka ledus gabali krīt no lidmašīnām (lai gan pēdējā laikā gadās arī tā), zinātnieki piemin arī citu hipotēzi: tie atdalās no milzīgiem ledus slāņiem, kuri atrodas augšējos atmosfēras slāņos. Taču kosmonauti ir pierādījuši, ka atmosfērā nekas tāds neeksistē. Ja arī tāds ledus slānis tur

būtu, tad, ieejot atmosfērā, tas jebkurā gadījumā pārvērstos ūdenī. Tādējādi noslēpumainā ledus izcelsme

paliek neizskaidrota.

Vai apšaude no debesīm?

Ledus gabalu lietus nenes sev līdzi lielas briesmas. Daudz lielākus draudus sevī slēpj neizskaidrojams akmeņu lietus. Par to, starp citu, mums ir vairāk ziņu nekā par ledus lietu.

1922. gadā kāda aptieka Johannesburgā nokļuva zem vienmērīgas no debesīm krītošu akmeņu apšaudes. Izrādījās, ka šis lietus ir kaut kādā veidā saistīts ar kādu jaunu afrikāņu cilts sievieti, kura strādāja aptiekā. Policija sievieti visur pavadīja, bet tas akmeņu lietu nemaz neietekmēja. Līdzko viņa kaut kur apstājās, tā no jauna visapkārt atsāka krist akmeņi. Noslēpumainais lietus beidzās tikai tad, kad jaunā afrikāniete atgriezās pie savas cilts.

Vai kareivji var cīnīties ar akmeņu lietu?

Tāpat kā citu neizskaidrojamu fenomenu gadījumā, ziņas par noslēpumainiem akmeņu lietiem nāk no tālas senatnes. Par to liecina zīmējumi uz vāzēm un akmens bareljefiem.

Romas mitoloģijā ir ziņas par to, ka laikā, kad Ser-vijs Tullijs nolaupīja sabīnietes, akmeņi krita uz Albas kalnu.

Zinātniekiem ir dati, kuros reģistrēti vairāk nekā 2 tūkstoši reāli akmeņu lietus gadījumi.

1492. gada 7. novembri imperatora Maksimiliāna I valdīšanas laikā Enzishaimas tuvumā sašķēlās milzīgs no debesīm nokritis akmens, kā rezultātā pilsētā izcēlās panika.

1768. gada 13. septembrī kādā franču pilsētiņā liecinieku acu priekšā nokrita daudzu kilogramu smags akmens bluķis.

1821. gada 1. maijā avīze "Time" rakstīja: Mājai, kura atrodas Komvolā, uzbrāzās nebeidzams akmeņu lietus. Vietējo armijas iestāžu pastāvīgās dežūras un novērojumi nedeva nekādus rezultātus."

Pie kā bija vainīgs makšķernieks?

Pie kāda ezera Ņujorkas štatā divi mierīgi makšķernieki veselu minūti ar lielu izbrīnu vēroja tieši viņiem priekšā ezerā krītošus akmeņus. Viņi uzmanīgi izpētīja apkārtni, bet nevienu neatrada. Kad makšķernieki atkal nokļuva zem akmeņu krusas, viņi ātri savāca mantas un nolēma pēc iespējas ātrāk atstāt šo neviesmīlīgo vietu. Taču akmeņu lietus sekoja makšķerniekiem līdz pat mašīnai. Līdzko viņi apstājās, lai iepakotu makšķeres, tā uz viņiem no jauna sāka birt akmeņu lietus. Tas atkārtojās vairākas reizes. Akmeņi krita arī uz viņu automobiļa jumta. Krītošo akmeņu izraisīto troksni makšķernieki izdzirdēja tikai tad, kad bija attālinājušies vairākus kilometrus no ezera.

Sirakūzas universitātes zinātnieki noskaidroja, ka akmeņu rašanās iemesls meklējams pie ezera esošajās klintīs. Taču, kāpēc tie krita no debesīm uz diviem nevainīgiem makšķerniekiem, zinātniekiem tā ari neizdevās noskaidrot.

Vai krīt arī ķieģeļi?

Daudziem aculieciniekiem nesaprotams palika ari notikums, kas norisinājās Indijas pilsētā Madrasā 1888. gada 5. martā. Tur skolas teritorijā nokrita ķieģeļu atlūzu lietus. 30 speciālistu klātbūtnē šis fenomens tika izmeklēts piecas dienas. Neviens nevarēja izskaidrot ķieģeļu rašanos un to, kāpēc tie nokrita no debesim. Kāds medijs piedāvāja uz ķieģeļa uzzīmēt baltu krustu un novietot to klases telpas vidū. Visiem par izbrīnu tāds pats ķieģelis, bet ar melnu krustu nokrita no debesīm un novietojās uz ķieģeļa ar balto krustu. Zinātnieki un mediji nevarēja neko paskaidrot, un viņi nevar to izdarīt vēl joprojām.

Kas vēl ir lijis no debesīm?

Lietus veidā no debesīm krīt daudz kas. 1955. gada 22. decembrī Šādu "lietus maisījumu" uz sevis izjuta mākslinieki Džordžs Brinsmids un Viljams šenons. Viņi brauca ar mašīnu pa autostrādi no Vemonas uz Alek-sandriju (ASV, Virdžīnijas štats), kad mašīnas vēja stiklā līdzīgi raķetei ietriecās sasalusi, 30 centimetrus gara zivs. Droši vien tā bija kritusi no liela augstuma, jo izsita caurumu visai izturīgajā stiklā.

"Debesu viesu" vidū sastopami visdažādākie priekšmeti: kausēta vara gabali, alabastrs, durvju rokturi, stikla lauskas un keramikas plāksnes, cinks, krellītes, naglas un skrūves. Indijas pilsētā Biharā tie no debesīm ir krituši gandrīz gadsimtu.

1957. gada aprīlī Buržē (Francijā) nolija pat naudas lietus, turklāt šī fenomena iemesli līdz šim nav zināmi. Līdzīgus piemērus nevar pat saskaitīt.

Vai no mākoņiem varēja krist svaiga gaļa?

1867. gada 8. martā virs Kentuki štata (ASV) nolija 8 līdz 10 kvadrātcentimetru lielu gaļas gabaliņu lietus. Gaļa bija pilnīgi svaiga. Zinātnieki šo nezināmo gaļu pat uzcepa, un tā bija ēdama. Pēc garšas tā atgādināja jēra gaļu.

1869. gada 9. augustā Kalifomijas štatā simtiem kilogramu sagrieztas gaļas gabaliņu nokrita Hudzonu fermas rajonā. Tie bija dažāda lieluma: sākot no monētas līdz pat plaukstas lielumam. Arī šī gaļa izrādījās pilnīgi svaiga, tiesa, tā ātri bojājās.

Leksingtonas universitātes (ASV, Kentuki štats) zinātnieki ziņoja par veselu vagonu svaigas gaļas, kura nokrita lietus veidā. Tā bija sagriezta strēmelēs, no

kurām vēl sūcās asinis. Simtiem aculiecinieku redzēja

no debesīm krītošo gaļu.

1968. gada 27. augustā Brazīlijā kvadrātkilometra platībā nolija gaļas un asiņu lietus. Tas ilga septiņas minūtes. Tāpat kā citos gadījumos, arī šai parādībai nav nekāda izskaidrojuma.

IZDZIEDINĀŠANAS BRĪNUMS ļ

Vai izdziedināšana bez izskaidrojuma?

Pat medicīnisko mācību iestāžu studentiem tiek nopietni stāstīts par brīnumiem. Sportisti meklē dziedniekus, lai tie palīdzētu viņiem ātrāk atbrīvoties no traumām. Visā pasaulē ir dziednieki, kuru darbība nerod zinātniskus izskaidrojumus. Tā ir bijis un būs vienmēr.

Vai dziednieks pret paša gribu?

Četrdesmit divus gadus vecā bulgāru žurnāliste Dimova nekad neticēja tādām aiz veselā saprāta robežām esošām lietām kā spiritismam un izdziedināšanas brīnumiem. Viņa mācījās Drēzdenē un Sofijā, nodarbojās ar ģermānistiku un literatūrzinātni, strādāja vienā no galvaspilsētas lielākajām avīzēm.

1989. gada oktobrī Dimova savas vannasistabas remonta laikā saņēma strāvas triecienu. Žurnāliste zaudēja samaņu, ko atguva tikai slimnīcā. Kad Dimovu izmeklēja ārsts, viņa ievēroja, ka ārsta labā roka ir apsaitēta. Viņa painteresējās par iemeslu. Ārsts paskaidroja, ka viņam ir reta saslimšana - tendovaginīts. Ar dziļu līdzjūtību Dimova uzlika savu roku uz pārsēja.

Vēlāk ārsts stāstīja: "Sajuzdams stipru karstumu, es nodrebēju, pēc tam sāpes pazuda." Tas bija dziednieces karjeras sākums, par kuru Dimova nemaz nedomāja.

Viņa pati nezināja, kādā veidā šīs dotības līdz viņai nokļuvušas. Viņas rokas darbojās it kā neatkarīgi no apziņas, viņa tās nevadīja, taču rokas spēja dziedināt.

Tie, kuri bija griezušies pie Dimovas pēc palīdzības, aprakstīja viņas roku darbību kā vieglu sāpju ra-došu vai arī siltuma vai aukstuma plūsmu. Gandrīz >236

vienmēr sekoja izveseļošanās. Diplomētie mediķi un ķirurgi vajāja "gadījuma dziednieces" darbību. Viņa ārstēja arī tādas slimības kā redzes traucējumus, urinēšanas nesaturēšanu, muskuļu atrofiju un pat vēzi. Viena no komisijām izpētīja 146 līdzīgus gadījumus un 1990. gada 8. maijā pozitīvā atsauksmē secināja, ka brīnum-dziedniece gandrīz vienmēr sasniegusi pozitīvu rezultātu. "Neviena pacienta stāvoklis nav pasliktinājies ...Un tikai divos gadījumos ārstēšana nedeva rezultātus." Tāds bija pārbaudes komisijas slēdziens.

1990. gada jūnijā pēc mediķu lūguma Dimova izmeklēja Ruses kara hospitāļa slimniekus. Tajā gulēja pacienti ar smagām hroniskām slimībām, kuri ļoti cieta. Atliekot medicīnisko iejaukšanos, Dimovai izdevās pozitīvi ietekmēt visus slimniekus. Viņas diagnoze par kāda vēža slimnieka audzēja lielumu un izvietojumu izrādījās pilnīgi pareiza. Nākamā ārstu komisija nonāca pie oficiāla slēdziena: "Pastāv lielas sadarbības perspektīvas starp klasiskās medicīnas pārstāvjiem un dziednieci Dimovu." Bulgārijas valdība izdeva viņai oficiālu darbības atļauju jebkurā oficiālā Bulgārijas ārstniecības iestādē. Valsts oficiāli atzina brīnumdziednieci.

Kā izzuda vēzis?

Advokāts Džeimss Prits no Londonas cieta no stiprām sāpēm kuņģī un tika ievietots slimnīcā. Ārsti noteica, ka viņam ir vēzis pēdējā stadijā, un nosūtīja viņu nomirt mājās.

Gadu vēlāk tas pats pacients iestājās uz izmeklēšanu tajā pašā slimnīcā. Izbrīnītie ārsti konstatēja, ka kuņģa audzējs ir uzsūcies, bet sirds sakarā runa ir par salīdzinoši nevainīgu aritmiju.

Advokāts paskaidroja ārstiem, ka viņš - kaut arī nelabprāt - sekojis savas māsas padomam un uzmeklējis garīgo dziednieku no Kenijas, kurš dzīvo Londonā Soho rajonā. Dziednieks trīs seansu laikā atbrīvoja viņu no sāpēm, bet pēc tam arī no vēža.

Vai amerikāņu ārsts saprata dziednieku Arigo?

Līdz trīdesmit gadu vecumam brazīliešu dziedniekam nebija ne mazākās nojausmas par savām neparastajām spējām. Viņš tikai dažus gadus bija apmeklējis skolu, kā arī nebija ieguvis nekādu profesiju. Pēc viņa vārdiem, pie viņa atnāca brīnums. Ar spalvu nazīša palīdzību viņš izdziedēja kādu politiķi, kuram bija plaušu tūska un kuru nevarēja operēt. No tā brīža sākās Arigo brīnumdziednieka karjera.

Savus pacientus Arigo operēja bez narkozes un skalpeļa vietā izmantpja spalvu nazīti. Tam pievērsa uzmanību mediķi un uzaicināja viņu strādāt klīnikā. Katru dienu viņš dziedēja līdz 300 cilvēku. Bet tos, kurus, pēc viņa domām, varēja izārstēt ar pieņemtiem līdzekļiem, viņš nosūtīja pie parastiem ārstiem. Arigo operēja vai atviegloja ciešanas ar tautas medicīnas palīdzību.

Katru dienu uz klīniku brauca ārsti, lai novērotu Arigo neparastos eksperimentus. Ārsts un pētnieks Henrijs Puharihs no ASV ne vienu dienu vien novēroja dziednieka operācijas, kuru laikā viņš pacientiem nepielietoja narkozi, bet pēcoperāciju periods notika bez antiseptisku līdzekļu izmantošanas.

Reiz ārsts Puharihs sajuta asas sāpes rokā. Viņš palūdza dziednieku to izmeklēt. Arigo nolēma Puharihu

operēt. Līdzās atradās kinooperators, kuram bija jānofilmē viss operācijas process. Doktors Puharihs operāciju aprakstīja šādi: "Arigo ar žestu norādīja uz manu spalvu nazīti, pēc tam, saņēmis mani aiz locītavas, paņēma nazīti labajā rokā. Es pagriezos pret kinooperatoru un devu tam zīmi. Kad es pagriezos atpakaļ, viss jau bija beidzies. Arigo ielika man rokā nazi un izgriezto augoni. Atrodoties pie pilnas samaņas, es nesajutu nekādas sāpes. Uz manas rokas palika iegriezums, kurš stipri asiņoja..."

Filmēšana parādīja, ka visa operācija ilgusi tikai piecas sekundes. Ar nazīša palīdzību Arigo izdarīja divus iegriezumus. Brūce atvērās - un audzējs, par kuru doktors Puharihs iepriekš nemaz nezināja, kļuva labi redzams. Arigo vajadzēja tikai uzspiest uz tā - un tas tūlīt "iznāca" no brūces.

Protams, ārsts bija norūpējies, lai ievainojumā neiekļūtu infekcija. Izrādījās, ka bija pietiekami aizlīmēt to ar parastu plāksteri - un nākamo dienu laikā nekādi sarežģījumi neradās.

Tāpat kā citi ārsti, Puharihs pētīja Arigo darbu, lai izzinātu viņa dziednieciskās spējas.

Izskaidrojot mediķiem savas spējas, Arigo atzinās: "Es daru to, ko man runā balss labajā ausī." Doktors Puharihs mēģināja atminēt šīs "balss" noslēpumu, bet viņam tas neizdevās.

1971. gadā Arigo izdarīja pašnāvību. Doktors Puharihs pēc viņa nāves sacīja: "Arigo izdevās izdziedināt cilvēkus ar kādām zinātnei nezināmām, mīklainām metodēm, neizmantojot mūsdienu medicīnisko tehniku. Mums nepieciešams vēl daudz no viņa mācīties."

Vai izdziedināšana ar zibeni?

Amerikānim Edvīnam Robinsonam varēja palīdzēt tikai brīnums. Piecdesmit trīs gadus vecais šoferis - tālbraucējs bija dziļi nelaimīgs: viņš bija kļuvis akls un gandrīz pilnīgi pazaudējis dzirdi. Visas ārstu pūles izrādījās veltīgas. Viņam būtu nācies samierināties ar savu likteni, ja vien nenotiktu neizskaidrojams brīnums.

Kādā no 1980. gada lietainajām jūnija dienām Edvīns nolēma parūpēties par savu mīļo gailīti Tuku-tuku, kurš ganījās pie viņa mājas garāžas. Edvīns paņēma spieķi, uzlika savu dzirdes aparātu un, neņemot vērā sākušos negaisu, izgāja no mājas.

Tad viņam iespēra zibens. Edvīns bez samaņas sabruka zemē. Kad pēc dažām minūtēm viņš atguvās, tam atkal bija atgriezusies redze un dzirde. Dzirdes aparāts bija sabojājies, bet papele, zem kuras Edvīns nokrita, nolūza un aizdegās.

Brīnums ar to vēl nebeidzās. Tieši mēnesi pēc zibens spēriena Edvīnam uz galvas atsāka augt mati. "Mana sieva ir ļoti apmierināta," viņš priecājās, "jo trīsdesmit piecu gadu laikā es nevarēju atbrīvoties no plik-paurības."

Vai NLO varēja izdziedināt?

Izdziedināšanu, nākušu no debesīm, bet jau pavisam citā veidā izjuta franču ārsts, kuram bija traumēta labā kāja un roka: kara laikā viņš bija uzkāpis mīnai. Pēc franču pētnieka Emē Mišela liecības, ārsts izveseļojās brīnumainā veidā.

Reiz viņš pamodās, izdzirdējis raudam savu mazo dēlu, kurš ar bailēm rādīja uz logu. Ārsts ieraudzīja debesīs divus lielus diskus, kuri, pietuvojoties viens otram, savienojās vienā veselā. Ārstam pieskārās kāds silts stars. Pēc tam viņš dzirdēja sprādzienu, un abi diski faktiski izkusa gaisā. Ārsts ar izbrīnu ievēroja, ka cirvja cirtiena pēdas uz kreisās kājas ir izzudušas. Nedaudz vēlāk viņš sajuta, ka traumētā kāja un roka atkal normāli darbojas. Sešas dienas pēc mistiskās atveseļošanās no NLO ap ārsta nabu parādījās trijstūrveida dzimumzīme. Vienlaikus tāda pati dzimumzīme parādījās arī uz dēla vēdera. Abiem tā bija vienā un tajā pašā vietā. Kā tas bija saistīts ar izveseļošanos, paliek neatminama mīkla.

Vai ar ticību iespējama izdziedināšana?

Plaši pazīstami ir izdziedināšanas gadījumi, kurus, novērtējot kā brīnumu, oficiāli atzīst baznīca. Nav jēgas šādas parādības noliegt, jo šajos gadījumos brīnums ir vienīgais izskaidrojums. Tā ir dziedējošā ticība, kura balstās uz reliģiozitāti un ciešām izveseļošanās cerībām.

Tāda veida gadījums notika ar milānieti Vitorio Miķeli, kuram bija ļaundabīgs vēža audzējs kreisās kājas celī. Ārsti neatstāja viņam nekādas cerības. Tad jaunais vīrietis nolēma veikt svētceļojumu uz Lurdu. Ceļojuma laikā viņa kreisās kājas stāvoklis pasliktinājās, tā ka nācās ieģipsēt visu kāju līdz pirkstu galiem Pavadonis nogādāja viņu pie Lurdas avotiem un iecēla to ūdenī.

Notika neticamais. Vitorio stāvoklis uzreiz uzlabojās, nepanesamās sāpes ar katru dienu kļuva vājākas.

Viņam atkal parādījās apetīte. Pēc tam Vitorio radās sajūta, ka viņa ceļgala kauli ir atkal savienojušies. Viņš jutās izdziedināts un aizbrauca mājās. Sākumā ārsti bija noskaņoti skeptiski un uzstāja, lai Mikele turpinātu nēsāt ģipsi. Taču, par spīti visām prognozēm, pēc mēneša jaunais karavīrs atkal varēja staigāt. Rentgena uzņēmumi parādīja, ka audzējs ir faktiski izzudis, bet kauli ceļgalā - atjaunojušies. Pēc pieciem gadiem no vēža nebija ne vēsts.

Daudzus gadus tūkstošiem slimnieku cerībā uz izveseļošanos brauc uz Lurdu vai citām svētvietām. Nedaudzi izveseļojas.

Pastāv noteikti apstākļi, pie kuriem slimība izzūd pavisam. Mūsdienās 72 izdziedināšanas veidi ir atzīti par brīnumu.

MĪKLAS, KURAS NEKAD . NETIKS ATMINĒTAS

Vai faraons kļuva par lāstu?

Par šo fenomenu jau sen strīdas zinātnieki. Turklāt šī lāsta esamības piekritēju argumenti ņem virsroku.

Piecdesmit septiņus gadus vecais lords Karnar-vons, kaislīgs arheoloģijas cienītājs, bija pazīstams kā spilgts faraona Tutanhamona kapeņu esamības piekritējs. Kad 1922. gada sākumā viņš ieradās Ēģiptē, lai atrastu faraona kapenes, speciālisti brīdināja viņu par saindēšanās briesmām. Taču lords pret to attiecās

nenopietni. Viens no tā laika pazīstamākajiem okultis-tiem lords Hamons nosūtīja Kamarvonam telegrammu: "Lord! Nesāciet izrakumus. Jūs apdraud nezināmas briesmas. Nenosakāma slimība. No tās nevar izārstēties. Ēģiptē Jums uzglūn nāve."

Kamarvons saņēma telegrammu un kļuva domīgs. Viņš pajautāja diviem gaišreģiem, kuri atradās pie viņa katram gadījumam, vai viņa meklējumi gūs panākumus un vai viņam nedraud nāve. Bet, neņemot vērā drūmās zīmes, viņš savā fanātiskajā trauksmē nesāka svārstīties.

1923. gada 17. februārī lords Kamarvons kopā ar savu partneri amerikāni Hovardu Kārteru iekļuva Tu-tanhamona kapenēs. Tur viņi atklāja milzu bagātības: zeltu, dārgakmeņus, milzīgas pērles. Zārks, kurā atradās mūmija, sastāvēja no milzīgiem zelta gabaliem. Pēc aculiecinieku liecības, virs kapenēm karājās plāksne ar uzrakstu: "Nāve sasniegs katru, kurš traucēs faraona miegu". Ar laiku plāksne pazuda. Tā nav atrasta līdz šim laikam.

Divus mēnešus pēc izrakumiem faraona kapenēs lords Kamarvons bez kāda iemesla sāka justies slikti. Kad viņa dēls ieradās Kairas "Continental" viesnīcā, kur bija apmeties Kamarvons, lords jau bija bez samaņas. Tajā pašā naktī viņš nomira. Jaunais lords atcerējās: "Tajā brīdī, kad nomira tēvs, Kairā nodzisa viss apgaismojums, mēs aizdedzām sveces un noskaitījām lūgšanu." Kamarvona nāves naktī viņa suns dzimtas pilī Anglijā pēkšņi sāka gaudot un drīz nomira. Bet Kamarvona nāve bija tikai oda kodiens, salīdzinot ar to, kas notika vēlāk.

Sākās vesela nāves gadījumu sērija. Tajā pašā "Continental" viesnīcā trīs dienas pēc lorda nāves nomira viens no kapeņu izrakumu grupas locekļiem

amerikāņu arheologs Arturs Maks. Viņš iegrima koma-tozā stāvoklī, pirms ārsti varēja viņam palīdzēt.

Eģiptologs Džordžs Golds, Kamarvona draugs, tūlīt ieradās Kairā. Vispirms viņš izpētīja faraona kapu. Nākamajā dienā viņam sacēlās temperatūra - un pēc 12 stundām viņš nomira. Radiologs Arčibalds Reids, kurš bija veicis faraona mūmijas rentgena uzņēmumus, saslima un tika nekavējoties aizvests uz Angliju. Dažas dienas vēlāk arī viņš šķīrās no dzīves. Kamarvona personiskais sekretārs Ričards Betels ekspedīcijas laikā tika atrasts miris savā gultā. Tika pieņemts, ka viņam apstājusies sirds. Angļu rūpnieku Džoelu Vudu pirmo aicināja aplūkot kapenes. Pēc neilga laika viņš, neizturējis neparasto augstu temperatūras kāpumu, nomira. Turpmāko sešu gadu laikā, kamēr Tutanhamona kapenēs nenorisinājās tālākie pētījumi, nomira 12 ar izrakumiem saistīti cilvēki. Pēc septiņiem gadiem vairs tikai divi ekspedīcijas dalībnieki bija palikuši dzīvi. Divdesmit divi cilvēki bija miruši. Nāve piemeklēja arī lēdiju Kamarvoni, bet lorda svainis izdarīja pašnāvību.

Kas nolādēja "Šarnhorstu"?

"Šamhorsts" bija gigantisks 26 tūkstošus tonnu smags ar 28 lielgabaliem bruņots vācu karakuģis, šis kuģis varēja izturēt jebkuru kauju, bet šķita, ka uz tā guļ lāsts. Jau tā celtniecības laikā tas bez kāda iemesla noslīdēja sāņus un saspieda 61 dokeru.

Pēc tam kad kuģi saveda kārtībā, to vajadzēja pēc iespējas ātrāk nolaist no stāpeļa. Uz svinībām uzaicināja redzamākos Trešā reiha darboņus ar Ādolfu Hitleru priekšgalā. Ievērojamās dienas priekšvakarā kuģi steigā sagatavoja. Starp citu, augstās personas neieradās, H

un "šarnhorsts" pirmajā braucienā devās bez viņiem, turklāt šajā laikā kuģis saspieda divus barkasus. Tomēr lepnajam kuģim bija jāpiedalās Otrajā pasaules karā. 1939. gadā Dancingas apšaudes laikā uzsprāga viens no milzīgajiem lielgabalu stobriem. Sprādzienā gāja bojā deviņi jūrnieki. Vēlāk nomira vēl divpadsmit jūrnieki, jo lielgabalu torni neiekļuva gaiss. Gadu vēlāk pie Oslo "Šarnhorsts" no ienaidnieka apšaudes cieta daudz vairāk nekā visa pārējā vācu eskadra. Nelaimīgo kuģi aizsūtīja uz dzimto ostu, kur tas sadūrās ar pasaules lielāko līnijkuģi "Brēmene", kas rezultātā nogrima.

1943. gadā kuģi atjaunoja un nosūtīja karot Baltijas jūrā. Tur to pamanīja angļu patruļlaiva un par to paziņoja angļu flotei. Ar ātrumu vairāk nekā 15 jūdzes stundā kuģis spēja tumsā pazust. Dusmās un izmisumā angļu kapteinis pavēlēja nakts melnumā šaut uz visām pusēm, un šī uguns bija bīstamāka nekā salūts, "šam-horsts" izmainīja kursu un nokļuva tieši uguns līnijā. Kuģis uzliesmoja. Jau pēc minūtes milzīgais kuģis kopā ar komandu nogrima. Tikai divi jūrnieki ar glābšanas laivu nokļuva līdz krastam. Taču vēlāk tika atrasti tikai viņu līķi. Jūrnieki bija sildījušies pie mazas eļļas krāsniņas, kas uzsprāga. Neviens tā arī nevarēja saprast, kurš un kāpēc bija nolādējis šo kuģi.

Vai ir cilvēki, kuri nevar noslīkt?

"šarnhorsta" komandai bija nepieciešams ar īpašām spējām apveltīts cilvēks. Izrādījās, ka Šādi cilvēki pastāv. Viņi nebija pakļauti ūdens iedarbībai. Divdesmitajos gados Ņujorkā dzīvoja kāds A. Fatikoni, kuru sauca par "dzīvo korķi". Viņš negrima, pat ja tam piestiprināja svinu. Viņš varēja saritinājies gulēt uz ūdens.

Viņu iebāza maisā un no liela augstuma meta ūdenī, bet viss bija veltīgi. Fatikoni brīvprātīgi piekrita Hār-vardas universitātes pētījumiem, bet zinātnieki tā arī nevarēja noteikt viņa nenogremdējamības fizioloģisko pamatojumu.

Kāpēc rēgojās sejas?

Kad Marija Pereira no spāņu Belmecas ciema atgriezās mājās ar iepirkumiem, viņas priekšā aiz krāsns skursteņa pēkšņi parādījās smaidoša seja. Izbrīnītā sieviete gribēja atvairīt rēgu, bet tas neizzuda. Marijai radās sajūta, ka smaids dīvainajā sejā paplašinās.

Pēc tam pie viņas kājām parādījās cita seja. Tāpat kā pirmā, arī šī neizzuda. Marijai no bailēm trīcēja kājas. Seja vēl joprojām rēgojās, parādījās arvien jaunas un jaunas sejas. Nākamajā dienā dažas pazuda, bet citās sejās mainījās izteiksme. Māja kļuva par galveno ciematiņa apbrīnas objektu. Nolēmusi piepelnīties, Marija Pereira pieprasīja ieejas maksu tiem, kuri gribēja apskatīt sejas. Viņu apmeklēja Freiburgas parapsiho-logs profesors doktors Benders un viņa spāņu kolēģis doktors Argumoza, kuri nolēma izpētīt noslēpumaino notikumu. Pereira mainīja pat virtuves iekārtojumu, bet sejas vienalga turpināja parādīties. Tās tika fotografētas un analizētas. Ekspertiem - speciālistiem radās doma, ka tie ir kādi ekspresionisma stila mākslas darbi. Profesors Argumoza un divi žurnālisti liecināja, kā rodas attēls. "Mūsu acu priekšā pēkšņi parādījās kontūras. Uz grīdas sāka parādīties it kā savstarpēji nesaistītas līnijas, kuras galu galā pārvērtās apburošās sejās."

Kaut arī sejas izdevās nofotografēt, pēc tam tās

izplūda un izgaisa. Ari ķīmiskās analīzes neko nenoskaidroja, bet magnetofona lentēs, kuras izmantoja zinātnieki, skanēja skaļi kliedzieni, bija dzirdams balsu troksnis un nopūtas. Neko tādu agrāk Marija nebija ievērojusi. Tad mājā tika izārdītas grīdas. 2, 7 metru dziļumā atrada cilvēku kaulus, bet tas nebija nekas dīvains, jo Belmecas ciematiņš bija uzcelts vecas kapsētas vietā. Profesori Benders un Argumoza zīmējumu parādīšanos varēja izskaidrot tikai kā paranormālu parādību. Kopš 1978. gada neviena seja vairs neparādījās. Visticamāk, izskaidrojums tam netiks atrasts.

Vai dabas likums ir patiess?

Pastāv vietas, kur dabas likumi, visticamāk, mainās ārējo spēku ietekmē. Kā piemēru var minēt Oregonas krustveida viesuli, apmēram 5,5 kvadrātmetru lielumā. Dažu gadu laikā tur bijušie tūristi novēroja dīvainas lietas. Nokļūstot viesuļa zonā, koki dīvainā veidā izlocījās, putni zibenīgi mainīja virzienu, zirgi baidījās. Cigarešu dūmi pacēlās debesīs spirāles formā. Viesuļa zonā nonākušu cilvēku ķermeņi noliecās uz viesuļa epicentru, it kā tos vilktu neparasti spēki. Apaļi priekšmeti pacēlās gaisā vai ari ripoja pa plakni virpuļa virzienā. Fotoaparātu eksponometru bultiņas lēkāja kā neprātīgas. Viesuļa centrā atradās veca koka būda. Tur vairāk nekā simt gadus atradās maiņas punkts, ko nācās slēgt, jo nebija iespējams tam tuvoties. Šī pussagruvusī būda atrodas tur joprojām. Zinātne nevar izskaidrot šo neparasto parādību.

Vai uzbraukt kalnā ir bezcerīgi?

70 kilometrus no Oregonas viesuļa atrodas tā "jaunākais brālis", kuru arī neietekmē dabas likumi. Tiesa, tur nedarbojas tik vareni spēki kā Oregonā.

Ņūbransvikā (Kanādā) ir apbrīnojams kalns. Automašīnu vadītāji, pat sākot startu ar lielu ātrumu, veltīgi cenšas tajā uzbraukt. Laikam daba šajā vietā ar mums joko.

Šajā sakarā zinātne neko nevar izskaidrot. Līdz šim laikam šo zemes pievilkšanas spēka likuma "pārkāpumu" nevar saprātīgi izskaidrot.

Vai vienas nakts laika var nonākt Centrālamerikā?

Māsa Marija no Agredas spāņu klostera gandrīz nokļuva uz sārta. Laikā no 1620. līdz 1631. gadam viņa regulāri ziņoja klostera kanoniķiem par savu braucienu uz Centrālameriku pie indiāņiem. Taču patiesībā māsa Marija nekad neatstāja klostera sienas. Par saviem paziņojumiem viņa tika stingri sodīta. Marija vēl apgalvoja, ka Zeme ir lode, kura griežas ap savu asi. Tajā laikā tā skaitījās ķecerība.

Nelaimīgajai mūķenei draudēja sārts. Bet notika pavisam savādāk. Nolēmis pārbaudīt Marijas vārdus, tēvs Alonso de Benavidess pārkāpa baznīcas pavēli. Viņš griezās pie Meksikas indiāņiem. To nebija vienkārši īstenot. Bet garīdznieks neatkāpās un 1622. gadā Romas pāvestam un Spānijas karalim Filipam IV

iesniedza attiecīgu prasību. Kā vēlāk noskaidrojās, noslēpumainā mūķene, kuru indiāņi nosauca par "gaišzilo sievieti", tiešām bija viņus apmeklējusi. Viņa dalījusi krustus, rožukroņus un kausus. Ne pāvests, ne karalis nekad nebija dzirdējuši par mūķeni, kura Meksikā būtu nodarbojusies ar misiju.

1630. gadā tēvs Alonso atgriezās Spānijā un uzmanīgi uzklausīja māsu Mariju no Agredas klostera. Pēc ilgas sarunas viņš noskaidroja, ka Marijai ir precīzas zināšanas par indiāņu paražām un sadzīvi. Viņa sīki aprakstīja, kā indiāņi dzīvo ciematos. Pats interesantākais - indiāņiem dāvātie kausi bija pazuduši no klostera, kurā dzīvoja mūķene.

Balstoties uz šo stāstu, rakstnieks Džeimss Karičo uzrakstīja grāmatu "Agredas mūķenes dzīve". Viņš paziņoja, ka Marija ir īstenojusi ne mazāk kā piecsimt misijas ceļojumu. "Marija," viņš rakstīja, "daudz reižu ir bijusi Amerikā." Par to liecināja spāņu pirmatklājēju locijas, kuras kļuva zināmas franču pētniekiem un atbilda dažādu indiāņu cilšu ziņojumiem, bet ciltis bieži cita no citas atradās vairāku tūkstošu jūdžu attālumā. Šim mistiskajam fenomenam nav līdzīga visā vēsturē.

Vai laiks mēdz reizēm "nobīdīties"?

Ir sastopami neskaitāmi paziņojumi, ka cilvēki bez hipnozes, bez draudiem vai citiem līdzekļiem tiek pārvietoti laikā. Tā notika ar angļu skolotājām Eniju Mober-liju un Eleonoru Žurdēnu. 1901. gadā viņas apmeklēja Versaļas pili. Skolotājas izgāja dārzā un nolēma aiziet ^ līdz Trianona pilij. Ceļu uz turieni viņas nezināja, tādēļ

to pajautāja diviem parka darbiniekiem. Nedaudz vēlāk skolotājas aptvēra, ka kalpotāji nēsā 18. gadsimta apģērbu. Uz viņu jautājumiem tie neko neatbildēja, bet dāmas devās tālāk mežā. Tur pie "Mīlestības tempļa" viņas ieraudzīja sēžam melnā ģērbtu vīrieti ar ļauni spīdošām acīm. Viņš vērīgi noskatīja sievietes. No tempļa parādījās jauns vīrietis, kurš uzrunāja dāmas franciski, taču viņām nesaprotamā dialektā. Šis vīrietis ar laipnu žestu uzaicināja viņas aiziet līdz koka tiltiņam, kas veda uz Trianona pili. Tur viņas sastapa pievilcīgu dāmu ar molbertu un otām. Pēc abu skolotāju apraksta, dāmai bija liela cepure, korsete un īsi, balti svārki. Kad dāma ieraudzīja anglietes, viņa ļoti pārbijās.

Vispār visa situācija šķita ļoti neīsta. Koki šķita nedzīvi, lapas trīsēja, lai gan vēja nebija. Neviens priekšmets nemeta ēnu. Visapkārt bija neparasts klusums, bet pēkšņi miers izgaisa. Dāma māksliniece pazuda. Parkā atradās pavisam parasti cilvēki.

Anglietes par šo neparasto notikumu nevienam nestāstīja daudzus gadus. Iepazīstoties ar vēsturiskiem dokumentiem, viņām radās aizdomas, ka ir pārvietojušās laikā. 1911. gadā skolotājas šo notikumu izklāstīja mazā grāmatiņā. Autores secināja, ka, staigājot pa karalisko parku, viņas, visticamāk, bija nokļuvušas 1789. , gadā.

Abi parka kalpotāji laikam bija Šveices gvardi, bet draudīgais vīrietis melnā - grāfs Vudrē. Zīmēja, iespējams, Marija Antuanete - pati Francijas karaliene. Pēc karalienes šuvējas apraksta, Marijai Antuanetei patika parkā nēsāt īsus, baltus svārkus un korseti. Tikai viens fakts grāmatiņā nebija patiess: nevienā vēstures liecībā nebija pieminēts koka tiltiņš. Tieši šīs neprecizitātes dēļ abas skolotājas tika nosauktas par fantazētājām. Taču vēlāk kādas vecas mājas kamīnā tika atrasti

Franču revolūcijas laikā noslēpti karaļpils arhitektūras plāni. Vienā no tiem bija attēlots strautiņš ar koka tiltiņu. Vēlāk parka atjaunošanas gaitā strauts un tiltiņš tika likvidēti, taču angļu "ceļotājas laikā" tos vēl redzēja.

APLIS

“Izdevniecība Aplis”

GRĀMATU REALIZĀCIJA

Kr. Barona ielā 88 Tālrunis 7275038

1000 NEIZSKAIDROJAMI FENOMENI

Formāls 70x90/16.16 fiz. iespiedi.;

18.72 uzsk. iespiedi. Ofsetspiedums

Заказ № 1300. Тираж 2 000 эю

SIA "Izdevniecība Aplis", K. Valdemāra ielā 43. Rīga, LV-1010

Отпечатано с готовых диапозитивов в ОАО «Рыбинский Дом печати»

152901. г. Рыбинск, ул. Чкалова. 8.

Content

Mediņš Indars 1000 neizskaidrojami fenomeni

Vai pastāv jūras dzelmē nogrimuši kontinenti?

Vai Atlantīda ir nogrimusi Vidusjūrā?

Vai Mu kontinentā bija paradFze?

Vai paradīze ir bijusi ziemeļos?

Kurš atklāja Jupiteru?

Ko zināja pigmeji?

Ko dogoni zināja par Sīriusu?

Vai zvaigznes ir dievības?

Ko Gulivers zināja par Marsu?

Kurš ir uzcēlis Stonhendžu?

Kā transportēja milzīgos akmens blokus?

Vai tie ir akmens laikmeta bluķi?

Vai šie attēli ir dievu zīme?

Mākslīgie akmens kalni

Vai piramīdas izstaro enerģiju ?

Kādam nolūkam bija vajadzīgs dators?

Vai piramīdās tika izmantota elektrība?

Cik vecs ir kristāla galvaskauss?

Ko slēpj sfinksas?

PAZUDUŠIE

Kur viņi pazuda?

Kur palika IX leģions?

Kur pazuda Norfolkas pulks?

Kas notika ar dirižabli L-8?

Kas tie bija par mākoņiem?

Kur bija kaprālis Valdess?

Kā viņš varēja

tik īsā laikā atgriezties Meksikā?

Kā cilvēki varēja pazust lidojuma laikā?

Kā varēja pazust ciemats?

Kur palika ciema iedzīvotāji?

Kas notika ar "Mariju Selestu"?

Kur pazuda kuģa "J. 5. Kuzin" komanda?

Pazušana Bermudu trijstūrī -kā to izskaidrot?

Kā beidzās 19. reisa lidojums?

Vai seklajā ūdenī tika atrastas pēdas?

Vai Bermudu trijstūris ir kļuvis mazāk bīstams?

Kuras katastrofas bija pašas lielākās?

No kurienes radās migla?

Kur palika pētniecības kuģis?

Vai eksistē NLO?

Kāpēc tos sauc

par "lidojošiem šķīvīšiem"?

Vai NLO ir nofilmēts?

Kāpēc amerikāņu valdība klusē?

Vai NLO ir parādījies tikai mūsdienās?

Vai Ecekiēls redzēja NLO ?

Vai Indijā ir bijis atomkarš?

Kas notika Rozvelā?

Kādēļ tik ātri tika savāktas nezināmā objekta paliekas?

Kas notika ar NLO medniekiem?

Vai atnācēji no kosmosa ir kādu izdziedējuši?

Ko sevī slēpa tikšanās ar atnācējiem, kuras profesors Haineks pieskaitīja trešajam veidam?

Kādēļ aizdegās krūmi?

Vai atmiņas hipnozes iespaidā?

Kas iznīcināja lavandas lauku?

No kurienes parādījās nokaitētā lode?

Vai NLO tika pētīts bijušajā Padomju Savienībā?

Ko ieraudzīja kosmonauts?

Ko par to domā krievu zinātnieki?

Vai tika nokavēts neapstrīdama fotouzņēmuma kadrs?

Kā uz zvaigžņu kartes parādījās ceta Retikuli?

Vai melnie caurumi var būt noderīgi?

Vai citplanētu būtnes mīt zem ūdens?

Vai oficiāli dati par saprātīgu būtņu parādīšanos uz Zemes nobīdās laikā?

"Cilvēki melnā" - mīts vai realitāte?

Kurš no slavenajiem cilvēkiem ir novērojis NLO?

Vai NLO parodijas virs "Ra"?

VAI PASTĀV DZĪVE PĒC NĀVES? ļ

Kas tic reinkarnācijai?

Kādēļ indiānis runā sanskrita valodā?

Kas tic aizkapa dzīvei?

Kā atrast dalailamu?

Vai mirst viss ķermenis?

Kas atrodas tuneļa galā?

Ko vēlējās pierādīt Edisons?

Vai "grāfs Sv. Hermanis" atrada filozofu akmeni?

Vai mēs varam pareģot nākotni?

Vai cilvēkam piemīt vairāk nekā piecas maņas?

Vai ir iespējams lasīt citu domas no attāluma?

Kāpēc daudzi cilvēki sajūt nelaimes tuvošanos?

Vai pastāv priekšnojauta?

Kādēļ viņš ātri izgāja uz ielas?

Kā zinātnieks uzzināia par ugunsgrēku Stokholmā?

Vai gaišredzība parādās sapnī?

Vai akmeņi spēja runāt?

Ko atsūta "pudeļu" pasts?

Vai arhitektam palīdzēja mūku dvēseles?

Vai ektrasensi palīdz policijai?

Kāpēc Krozets tik daudz zināja?

Vai policists bija ekstrasenss?

Ar ko kļuva slavena Alisones kundze?

Kā viņam izdevās bēgt?

Vai viņš bija no mūsu pasaules?

Vai ar pirkstu palīdzību var atšķirt krāsas?

Kādēļ tik daudz karaļu vēlējās iepazīties ar baniēlu Homē?

Vai Eisapija Palladio meloja?

Cik cilvēku mācēja lidot?

Kurs izdomāja pandas lācim līdzīgu rotaļlietu?

Kā var uzzināt,

vai tava māja ir "vesela"?

Vai zemē atrod apslēptu mantu?

Vai ar rīkstnieku palīdzību var iegūt lielu naudu?

Vai var izlabot ģeogrāfisko karti?

Kā dzīvnieki atrod savas mājas?

Vai Bobijs bija brīnumsuns?

BRIESMOŅI UN PLĒSOŅAS

Vai pasaule ir izpētīta pilnība?

Jetiji. Mīts vai patiesība?

Kam piederēja milzīgās pēdas?

Kur atrodas "Monongahela"?

No kurienes radās pretīgā smaka?

Kādi jūras briesmoņi mums ir zināmi?

Kādi jūras briesmoņi ir sastopami biežāk?

Vai eksistē "Nesijā"?

Kādēļ neviens nevar pierādīt, vai

"Nesijā" ir dzīva?

Vai vampīru eksistence ir reāla?

Vai aristokrātu vidū ir vampīri?

Kas bija Drakulas prototips?

Kas bija asinssūcējs?

Vai ir sastopami

neizskaidrojami vampīrisma gadījumi?

Vai asinskāre ir slimība?

Vai Vācijā ir eksistējis vampīrisms?

Kas ir vilkaci?

Vai Štūbs bija burvis?

Kāpēc zēnu nosūtīja uz klosteri?

Vai vilkaci bija vienkārši slimi cilvēki?

Kāpēc bērni gaudoja, skatoties uz beigtu vilcēni?

Kā adaptējas cilvēki?

SKATIENS NĀKOTNĒ |

Vai horoskops pareģo nākotni?

Cik precīzi ir astroloģijas dati?

Vai patraucēja mazā planēta?

Vai, zīlējot kafijas biezumos, var ielūkoties nākotnē?

Vai jātic pareģojumiem?

Par ko izbrīnījās policisti?

Vai katastrofa ir brīdinājuma zīme?

Kam ir "otrā seja"?

Vai sapņi kaut ko nozīmē?

Kā sapnis iespaidoja šujmašīnas izgudrošanu?

Ko vēstīja čūska?

Kā radās lodīšu pildspalva?

Vai tika noslēgta vienošanās ar nelabo?

Vai var ietekmēt sapņus?

Vai tiek sūtīts pirmsnāves paziņojums?

Kāpēc bīskaps slepkavību nosapņoja par vēlu?

Kāpēc mirusī māte deva zīmi?

Vai bokseris paredzēja pretinieka nāvi?

Vai Dievs sapnī sūta vēstījumu?

Vai_ sapnī tika pieņemts lēmums par karu?

Vai sapnis var kļūt par slepenu ieroci?

Vai ar sapņu palīdzību var kļūt bagāts?

Vai var sapņot par miljoniem?

Ko zināja Nostradams?

Vai divas brūces vienā?

Vai Nostradams paredzēja Hitlera agresiju?

Vai mūks varēja ieraudzīt "Jaunos laikus"?

Vai gaišreģi varēja glābt Kenediju?

Vai var paredzēt pasaules katastrofu?

Vai zemnieki bija labi pareģi?

Vai tiešām pastāv nejaušība?

Vai var būt tik daudz sakritību?

Kas aizmirsa grāmatu?

Vai pastāv bibliotēku "aizbildnis"?

Vai darbs bija padarīts veltīgi?

Vai pastāv vienādas automobiļu atslēgas?

Kādēļ viņiem bija vienāds vārds -

Viljamss?

Vai vēsture atkārtojas?

Vai rakstniekiem piemīt paredzēšanas spējas?

Vai Morgans Robertsons bija "Titānika" bojāejas liecinieks?

GARI UN SPOKI

Vai sūtījums no viņpasaules?

Katariem ir zināmi īpaši personiski apstākļi?

Kas aizdeva naudu Koijakam?

Kāpēc "sieviete melna" sēroja?

Vai eksistēja sieviete bez galvas?

Vai pati ievērojamākā spoku māja pasaulē?

Vai Lesliļs Flints varēja runāt ar mirušajām kinozvaigznēm?

Kas ir "medium"?

Vai Lesliļs Flints varēja runāt ar mirušajām kinozvaigznēm?

Vai spoki spēj zīmēt?

Vai ir iespējams sarunāties ar mirušajiem draugiem?

Vai no pagraba klauvēja nāve?

Gari televīzijā?

Vai tā bija sensācija no viņpasaules?

Kāpēc gari kliedz?

Kāpēc pārvietojās mēbeles?

Vai Rozenheimā bija gari?

Kāpēc spainī uzvārījās ūdens?

Vai no kapa ir dzirdēti saucieni pēc palīdzības?

Vai kareivis runāja ar meitenes lūpu palīdzību?

Vai no garu pasaules atskan balsis?

Vai fotogrāfijās ir redzamas fejas?

VAI TĀ IR ELLES UGUNS? |

Vai mūsdienās nevērojama pašaizdegšanās?

Kas notika Reimsā?

Kāpēc uguns apdzisa?

kr nomira vecais kareivis?

Vai pašaizdegšanās gadījumā var sniegt palīdzību?

Vai ir izdevies izglābties?

Vai tas ir maģiskais aplis?

Vai nekādu uguns pēdu?

Vai dejas laika var sadegt?

Vai tā ir šausmu elle?

Kā zibens var trāpīt lidmašīnai?

Ko zibens darīja vannasistabā?

Vai lodveida zibens parādās tikai vienu reizi?

Ko nozīmē "dievu iejaukšanās akts"?

Vai ir bērni ar "sātana skatienu"?

Kāpēc aizdegās tikai skola?

Vai pie tā ir vainīga slikta apiešanās?

Kāpēc iejaucās gaisa kara spēki?

MAĢIJA UN GARI

Vai Bībelē ir sastopama maģija?

Vai doktors Fausts patiešām pastāvēja?

Kurš izsauca dēmonus?

Kurš izveidoja pašu lielāko bibliotēku?

Vai Urijs Hellers bija mags?

Vai raganas sadarbojas ar nelabo?

Kā sākās raganu medības?

Barbariskā nodaļa

Vai pastāv raganu saieta ziedes?

Vai mūsdienās eksistē raganas?

Kas nogalināja putnus?

Vai lija gliemežnīcu lietus?

Ko saka zinātne?

No kurienes parādījās ledus?

Vai no debesīm krīt pustonnu smagi ledus gabali?

Vai debesīs ir ledus slāņi?

Vai apšaude no debesīm?

Vai kareivji var cīnīties ar akmeņu lietu?

Pie kā bija vainīgs makšķernieks?

Vai krīt arī ķieģeļi?

Kas vēl ir lijis no debesīm?

Vai no mākoņiem varēja krist svaiga gaļa?

IZDZIEDINĀŠANAS BRĪNUMS ļ

Vai izdziedināšana bez izskaidrojuma?

Vai dziednieks pret paša gribu?

Vai amerikāņu ārsts saprata dziednieku Arigo?

Vai izdziedināšana ar zibeni?

Vai NLO varēja izdziedināt?

Vai ar ticību iespējama izdziedināšana?

Vai faraons kļuva par lāstu?

Kas nolādēja "Šarnhorstu"?

Vai ir cilvēki, kuri nevar noslīkt?

Kāpēc rēgojās sejas?

Vai dabas likums ir patiess?

Vai uzbraukt kalnā ir bezcerīgi?

Vai vienas nakts laika var nonākt Centrālamerikā?

Vai laiks mēdz reizēm "nobīdīties"?