Graņins Daņils

Akmeņu dārzs

Daņils Graņins

Akmeņu dārzs

Stāsti

AKMEŅU DĀRZS

Žurnālists Gļebs Fokins dodas uz noslēpumainu, brīnumu pilnu zemi, kas nav līdzīga nevienai citai

Divdesmitajā februārī pulksten 13.40 es spēru pirmo soli Japānā, ko biju nupat atklājis. Šo zemi es uzgāju nejauši, kad lidmašīna atradās virs pelēcīgas okeāna plaknes. Es būtu varējis uzrakstīt tāpat kā Amerigo Vespuči:

«... es atklāju kontinentu, kur dažās ielejās cilvēku un dzīvnieku biezība_ ir daudz lielāka nekā mūsu Eiropā, Āzijā un Āfrikā, bez tam tur ir patīkamāks un maigāks klimats nekā citās mums pazīstamās pasaules daļās.»

Neviens pirms manis Japānā ne reizi nav bijis. To es noskaidroju pirms izbraukšanas. Neviens no maniem radiniekiem, nedz Igors, nedz Vladimirs Jakovļevičs, kas izstaigājis pat Kuriļu salas, nedz mana sieva, nedz arī meita, kura atpūtas dienā katrreiz dodas diezin uz kurieni. No man pazīstamiem un tuviem cilvēkiem es biju pirmais, kas nokļuva Japānā.

No augšas — no lidmašīnas Japāna izskatījās maziņa, gluži tāda pati kā uz globusa. Ūdenī

iezīmējās izstiepta salu karavāna, un nebija iespējams nemaz iedomāties, kā uz šiem pauguriem var izvietoties simt miljonu cilvēku ar mājām, tempjiem un rīsa laukiem. Pa grubuļaino jūru peldēja tvaikoņi, daždažādi kuģi, jūras bija daudz, un tā bija vienīgā, kas no augstuma neizskatījās pēc rotaļlietas.

Kad lidmašīna nolaidās zemāk, kļuva redzamas detaļas: melnā sala pārvērtās debeszilā — parādījās jumti. Es nekad vēl nebiju redzējis tādus zilus jumtus. Zilzili dakstiņi zaigoja un vizēja, it kā mēs laistos nevis lejā uz zemi, bet uz debesīm. Ķīna kādreiz saucās par Debesu impēriju. Es sapratu, ka tā bijusi kļūda. Domāta Japāna. Senie gaisa kuģotāji Japānu bija noturējuši par Ķīnu.

Tas bija mans pirmais atklājums. Visvieglāk cilvēkam izdarīt atklājumus, kamēr viņš nekā nezina par zemi, kurā atrodas. Sākumā es izdarīju ne mazums tādu atklājumu. Vissvarīgāko no tiem brīdī, kad pa trapu lēnām kāpu lejā un nostājos uz Hanedas lidlauka betona plāksnēm, — es atklāju sevī ceļotāju, kas nokļuvis noslēpumainā, nevienam nepazīstamā zemē.

Nav nemaz viegli kļūt par pirmatklājēju, ja cilvēkam nav kompasa, kartes, rīku, pavadoņu, ja viņš braukā apkārt automašīnā, dzīvo viesnīcā, kur ir televizors un ar melnām flīzēm izlikta vannas istaba.

Man tomēr bija visādi iedvesmojoši paraugi. Visspilgtākais — Arkādijs Gaidars. Viņš mācēja justies kā ceļotājs, atrazdamies pāris soļu no savas mājas. Viņam ir stāsts «Gaišzilā krūzīte», un tur aprakstīts ceļojums pa tās mājas apkārtni, kurā viņš dzīvoja; Gaidars kopā ar meitiņu devās parastā pastaigā un ierasto, šķiet, ikdienības nobružāto pasauli ieraudzīja ar tāda ceļinieka acīm, kas nokļuvis tālā, nepazīstamā zemē. Līdzās ma-jai bija nezināmība. Tā skatīties un just spēj vienīgi bērni. Un labi rakstnieki. Cik reižu neesmu gribējis tāpat doties ceļojumā pa Ļeņingradu, pa Narvas vārtu rajonu, brīnīties, visu redzēt citādi, izjust svešzemnieka piedzīvojumus!

Japānā man palīdzēja tas, ka tur visi runāja un rakstīja japāniski. Tas bija ļoti svarīgs apstāklis. Amerikā, piemēram, runā un raksta angliski, bet tur vismaz šo to var noprast — «restaurant» vai «rcigarette», var arī nojaust, ko nozīmē «thank you» vai «good bye». Turpretim te nekas nebija saprotams. Visur karājās hieroglifi. Starp citu, šo zīmju ir tik daudz, ka pat gluži izglītots japānis tās nezina itin visas. Hieroglifu ir tūkstošiem. Varbūt arī desmitiem tūkstošu. Varbūt pat neviens tos nav kārtīgi saskaitījis. Arī mums droši vien ir pārlieku daudz uzrakstu, taču lielākoties neviens tiem nepievērš uzmanību. «Pasūtiet laikrakstus un žurnālus!», «Hidrants», «Kasieris izziņas nesniedz». Bet ja nu tas pats pateikts ar hieroglifiem? Tad ikviens uzraksts kļūst bīstami svarīgs. Ej nu sazini, ko tas vēsta — «Laipni lūdzam!» vai «Ieeja aizliegta».

Atlika paļauties tikai uz nojausmu un savām novērošanas spējām. Es gāju pa Gindzu ka mednieks pa džungļiem, skatījos apkārt, ausījos un smaidīju — drošs paliek drošs. Uz palīdzību nebija ko cerēt, man pašam bija viss jāizzina, viss jāuzmin pēc niecīgiem sīkumiem.

Toties man bija arī priekšrocība: nekādi vārdi un uzraksti nespēja mani apmānīt. Mani ir viegli pierunāt, bet visvairāk es ticu iespiestam vārdam. Te es redzēju visu, tā teikt, neizskaidrotu. Dubļi un atkritumi mazās ieliņās, palielinātas narkomānu acu zīlītes ... Bufete, kas atradās" pretim viesnīcai, nebija nekur derīga, bet uz izkārtnes un uz tādiem kā vainagiem ar lentēm tā droši vien tika daudzināta par japāņu virtuves paraugu. Nekas mani nekavēja radīt pašam savu viedokli par cieto, cīpslaino gaļu un neizvārītajiem makaroniem. Citu cilvēku spriedumi mani neietekmēja. Dažreiz tādas brīvības dēļ kļuva pat neomulīgi. Jo es tomēr neesmu pieradis par visu spriest viens pats.

Gāju uz priekšu piesardzīgi, cenzdamies turēties pūlī, būt kopā ar visiem, apstājos, kur apstājās citi, darīju visu tāpat kā viņi, Jutos kā izlūks, kas nomests uz tālas planētas, un centos palikt visiem nemanāms.

No tā, ko es redzēju, sacerēju sev savu Japānu, ne jau nu izdomāju, nē, izmantoju to, kas bija manu acu priekšā, — liku kopā, sarindoju ...

Gindzas ielu krustojumā pie kinoteātra dega gaismas tablo, uz tā izlēca skaitļi — 75, 81, 86, 70. Šī tablo priekšā stāvēju es, pūlēdamies apjēgt, ko tas varētu nozīmēt.

Sniga smalks sniedziņš, pa Gindzu steidzās jaunieši ar slēpēm pār plecu. Tātad kaut kur tuvumā bija gan sniegoti kalni, gan tramplīni, bet te

sniegs izkusa, zemi nesasniedzis, cilvēki turēja virs galvas lietussargus — zilus, sārtus, tauriņiem un čūskām izrakstītus. Sava garā auguma dēj sejas es neredzēju, redzēju tikai kustamies un šūpojamies lietussargus — milzīgus raibus ziedus, kas atvērusies zem sniega. Sis slapjdraņķa laiciņš, gluži tāds pats kā Pīterā, kļuva ņirbīgs un noslēpumains — kā Ilokusaja gleznās. Arī cilvēki, kas slēpās zem lietussargiem, šķita mīklaini. Man nemaz negribējās iedziļināties viņu dzīvē, man patika sieviešu slīdošā sīksoļu gaita, koka sandalešu klaudzoņa, baltās zeķītes ar īkšķim izadītu «pirkstiņu», skumjais melno acu mirdzums zem gaišzila lietussarga kupola, vīrieši taisnos, melnos mēteļos, viņu slaidie, lokanie pirksti, šī nejaukā laika mitrais saltums svešā zemē ... Es drebēju no aukstuma. Man visu laiku bija apgalvots, ka Japānā zied plūmes un ķirši, bet zem tiem sēž japāņi, karstumā vēsinādamies ar vēdekļiem. Tāpēc man bija sadotas līdzi peldbiksītes, tumšas brilles, īsas bikses un bezroči. Lielākā daļa cilvēku domā — jo tālāk atrodas kāda zeme, jo tā ir siltāka, Dienvidamerikā ir karstāks nekā Ziemeļamerikā, bet Japānā saule mūžam tikai uzlec. Sen esmu ievērojis, ka cilvēki visvairāk zina par to zemi, kurā neviens nav bijis. Igors, piemēram, piespieda mani ņemt līdzi žokejcepuri, biezu, pūkainu žokejcepuri, lai es pasargātos no saules dūriena.

Tagad es stāvēju Gindzā — un mani sargāja šī žokejcepure, mans vienīgais siltais apģērba gabals, bieza cepure, kas man aizstāja lietussargu, svīteri un kurpes ar kaučuka zoli.

Mani interesēja, kāpēc uz tablo mainās cipari. Nekādas sistēmas tur nebija. Kaut ko tie parādīja, bet — ko? Gājēju skaitu? Mēģināju skaitīt. Nesaskanēja. Gājēji pārvietojās ciešā pūlī, un kāda jēga bija viņus skaitīt.

Pūlis Gindzā nekļuva mazāks. Jau pirmajā vakarā Gindza mani apžilbināja un apdullināja. Tur viss bija milzīgā daudzumā — gaisma, burzma, plašums, uzbudinājums. Lieliski daudzstāvu universālveikali un niecīgas bodītes, kas iespiedušās katrā spraugā un nez kāpēc vēl pastiprina milzī-guma izjūtu.

Augstu debesīs notika kauja, reklāmugunis griezās raganu dejā. Tas bija ārkārtīgi smalki izdomāts gaismas jūklis, firmas visvisādi atkārtoja savu nosaukumu, attēloja savu preci. Crowti, Sony, Nissan — uz augšu, uz leju, kūleniski, te pēkšņi sairst, te atkal saķeras kopā. Neona spuldžu dzīvās bildes apjoza stikla un betona torņus. Tas viss notika nevis kādā niecīgā zemes stūrītī, bet kilometriem garā joslā, veselā garā prospektā, pieķerot klāt arī šauras šķērsieliņas, kuras bija vēl gaišākas, vēl krāsainākas un cilvēku pilnākas, un arī tā bija Gindza. Liekas gan, ka Gindza bija plašāka un spilgtāka nekā Brodveja.

Visvairāk es baidījos apmaldīties. Ielu nosaukumu nebija, māju numuros — itin nekādas kārtības. Gindza ir vesels rajons, un, attālinādamies no viesnīcas, es centos uz māju sienām uzvilkt krustiņus, ar to izraisīdams lielu interesi policistos. Tad nolēmu iepazīties ar apvidu, virzoties radiāli: paiet nedaudz uz priekšu un griezties pa to pašu ceļu atpakaļ, pēc tam doties tālāk uz priekšu un atkal atpakaļ. Pa labi un atpakaļ, pa kreisi un atpakaļ. Apmēram tāpat kā Robinsons. Savā ceļā katrreiz atradu ko jaunu. Atklāju maziņu bufeti, kur tik tikko varēja izvietoties trīs cilvēki. Tumsā zem dzelzceļa tilta divi puiši pārdeva pistoles, vai nu rotaļpistoles, vai īstas, tas nebija saprotams. Nokļuvu kādas rindas galā; šai rindā bija lielākoties meitenes. Tā pagriezās ap stūri un vēlreiz ap stūri. Piecpadsmit līdz septiņpadsmit gadu vecas meitenes izklāja matracīšus, iekārtodamās uz nakti. Nolēmis riskēt, devos garām šīm čaukstītēm, viņu neilona vateņu un lakatiņu ierindai, garām apaļiem, aukstumā sasarkušiem ģīmīšiem — daždažādiem jaukiem ģīmīšiem, kas uz manu blenšanu, uz manu brīnumcepuri atsaucās ar zobgalīgu šauro acu mirdzumu. Rindas sākums atdūrās pret koncertzāles ieeju, kur no rīta vajadzēja pārdot biļetes uz amerikāņu dziedātāju priekšnesumu. Fotouzņēmumā bija parādīti trīs sievišķīgi, garmataini puiši ar ģitārām rokās. Es apskaudu viņu slavu. Otrā rītā viņus satiku viesnīcā. Garlaikodamies viņi slaistījās gar pagraba stāvā ierīkotā veikala vitrīnām, aplūkodami pērļu rotas lietas, bet es aplūkoju viņus pašus, taču, tā kā fas bija par velti, turklāt — bez rindas,"šī skatīšanās man nesagādāja nekādu prieku.

Pienāca brīdis, kad uzdrošinājos pāriet pāri ielai un pagriezties ap stūri, lai dotos uz tālu krustojumu, kas jau sen mani vilināja ar neizprotamām balta papīra lapām, zem kurām sēdēja cilvēki.

Noskaidrojās, ka tie ir hiromanti. Uz baltajām

lapām bija uzzīmētas tipveida plaukstas ar prāta, dzīvības un mīlestības līnijām. Ar Veneras un Minervas pauguriem, ar visādiem pirkstiem . . . Hiromanti ir panākumiem bagāto futurologu paputējušie nabaga radinieki.

Pavecās hiromantes acis asaroja. Vīstīdamās nodriskātā haori, viņa mani ievēroja pūlī un pasmaidīja noslēpumaini un majestātiski. Viņai priekšā bija nolikta melna, lakota kastīte. Tabulās parādītās tipveida plaukstas izskatījās tīri zinātniski, pēc tām varēja nevis pareģot, bet ar precizitāti līdz milimetram aprēķināt, kad kas notiks.

Sataustīju kabatā naudu un pazemīgi sniedzu viņai plaukstu. Ej nu sazini, kas atrodas melnajā kastītē — varbūt elektroniskais skaitļotājs, varbūt šai pirmklasīgas elektronikas un visādas precīzas mehānikas zemē cilvēka liktenis bija tikpat kā uz delnas. Hiromante gan šā, gan tā spaidīja manu plaukstu un kaut ko murmināja. Es pa to laiku viņas riekstbrūnās sejas grumbās lasīju viņas pašas pagātni un nākotni. Tas bija diezgan vienkāršs un skumjš stāsts. Hiromante satraucās — šķiet, mani gaidīja neticami notikumi. Kādi īsti — par to viņa pati nespēja tikt skaidrībā. Tad viņa kļuva jautra un pasauca savu kaimiņu — trušu pārdevēju, un viņi abi noliecās pār manu plaukstu. Spriežot pēc tabulas, tā atbilda devītajam numuram. Tiesa, viena līnija pagriezās savādāk. Visas cerības es liku uz šo līniju. Priecājos par tās neparedzēto pagriezienu — nākotnei vismaz daļēji jāpaliek nezināmai. Kāpēc man būtu jāzina, kas mani sagaida aiz stūra? Svarīgi ir, ka mani sagaida — kaut kas jocīgs, savāds ... Sapratu, ka

man jābūt gatavam tikties ar savu likteni. Kopš šī mirkļa es visu laiku gaidīju kaut ko neticamu, un tas pastiprināja manu izbrīnu par to, ko redzēju.

Viesnīcā man bija pavisam maza istabiņa ar maziņu dušu un mazgājamo ierīci un ar lielu televizoru, kas ieslēdzas, ja automātā iemet simt jenu, ar logu, pa kuru bija redzama vienīgi siena un tajā tāds pats viesnīcas istabas logs, aiz kura dzīvoja kāds sportists. Ik rītu es apēdu banānu, izdzēru tasīti zaļās tējas, piekozdams klāt sieru, un devos uz tikšanos ar nezināmo, kas mani nepacietīgi gaidīja.

Pastāvēja ne tikai virszemes Tokija, bet arī apakšzemes Tokija ar neērtu metro, veikaliņiem, bufetēm un restorāniem; bija arī uz betona stabiem gaisā pacelta pilsēta — rokādes ceļi, dārdošas estakādes.

Šai Tokijā, kas pacelta virs zemes, cilvēki laiku pavadīja automašīnās un vagonos. Dzelzs kārbās ieslēgti, viņi dienu un nakti bez mitas joņoja pa betona orbītām. Kā man paskaidroja turienes žurnālisti — lielākoties tāpēc, lai drīzāk nobrauktu savas mašīnas.

— Kā tad tā? — es nesapratu.

— Ļoti vienkārši — mašīna jānobrauc, lai pirktu jaunu.

Laiku pa laikam žurnālisti mani vadāja pa visādām redakcijām, jaunatnes klubiem, izdevniecībām, kur mēs dibinājām kontaktus, noskaidrojām attiecības, kārtojām mana brauciena praktisko

N

daļu. Nikni un zobgalīgi viņi man rādīja iebraucējiem obligāto Japānu — plaši pazīstamo, apskatei izlikto, uz lieliskām stereoskopiskām un mirkšķinošām atklātnēm pavairoto Japānu, kas tiek eksponēta starptautiskās izstādēs, Japānu, kas sēž tējas namiņos ... Viņi nevarēja ciest šo Japānu. Viņi bija pārgalvīgi profanētāji, ironizētāji un ķeceri. It īpaši izcēlās mazais Jamai-sans. Viņš apgalvoja, ka es esot nokļuvis bezprāta un absurda zemē. Šai Absurdijā visi nodarbināti ar pirkšanu un pārdošanu. Ja japānis nebrauc mašīnā, viņš kaut ko pērk. Ja nepērk, tad pārdod. Japānu veido bodītes, veikaliņi, kioski, restorāni, tirgi, automāti, universālveikali — tie atrodas itin visur, tiem nav ne gala, ne malas. Šķiet, pagaidām to ir mazāk nekā cilvēku, taču katrā ziņā vairāk nekā māju. Konstatēts, ka japāniete televīzijas pārraides skatās divas stundas vairāk nekā uz skatīšanos sevišķi spējīgā amerikāniete. Pa astoņiem vai deviņiem televīzijas kanāliem viņai izskaidro, ko vēl nepieciešams pirkt. Kādus ledus skapjus, saldētavas, helikopterus. Tādējādi, kad japānis nekā nepērk, nekā nepārdod un nebrauc mašīnā, viņš sēž pie televizora un skatās reklāmu. Laiku pa laikam raidījumus nez kāpēc pārtrauc filmas, šaušana, pakaļdzīšanās un citas intelektuālas blēņas. Naktī sapņos japānim rādās jaunas mantas. Sapņi ir patīkami un skaisti kā universālveikali.

Vai vispār var būt lielāks prieks, saka Jamai, kā staigāt pa universālveikaliem un izraudzīties mantas? Pirkdams tu jūties brīvs. Septiņdesmit bikšturu veidi. Un tur vēl sešdesmit. Pilnīga izvēlēs brīvība. Izraudzīties var stundām ilgi — tāds plašums, tādas iespējas parādīt savu gaumi un savus principus! Man tā iegribas, un es nopērku nevis zaļus, bet svītrainus bikšturus. Varu tos šeit arī nepirkt, bet doties uz mazajiem veikaliņiem vai aizbraukt uz Ueno. Un visur man uzsmaidīs, visur mani mīlēs, visur es būšu gaidīts. Miljoniem pircēju, apreibuši kā narkomāni, apdullumā riņķo pa veikaliem; viņus apzog, apmāna, bet viņi nekā nepamana ...

Jamai ironizēja, ņirgājās, pārspīlēja, tomēr savu zemi mīlēja. Aiz viņa zobgalības rūgtuma bija nojaušama arī cita Japāna. Tā slēpās šī neprātīgā karuseļa iekšienē, tā bija kā pasaku lādīte aiz septiņiem zieģeļiem.

Rakstāmlietu veikalā plauktos gulēja papīru kaudzītes. Man vajadzēja nopirkt parastu vēstuļ-papīru. Taču parasta papīra nebija. Katrs papīrs bija citāds. Pārcilāju violeti zīdainu papīru, ar iespiestām kļavu lapām, kas spīdēja kā_ atlass, pūkaini pelēku, smilškrāsas, ar applūkātām malām, ar tumšu zaigojumu malās, ar ūdenszīmēm, ar tikko saskatāmu zīmējumu, ārkārtīgi plānu un caurspīdīgu, raupju ... Es apjuku starp šiem desmitiem un varbūt simtiem šķirņu. Izvēle tiešām bija tik liela, ka tā nomāca. Bet tā nebija izvēle vien. Man paskaidroja: šis papīrs — lietišķām vēstulēm, šis — vēstulēm, kuras raksta draugiem, uz šī papīra raksta sievietēm, uz šī — labāk rakstīt ziemā, bet uz tā tur — bēdu vēstis. Labi ieskatījies, es tiešām sāku kaut ko izšķirt. Sājos ikdienišķajos priekšmetos man mazliet pavērās gadsimtos izveidojusies jūtu kultūra.

Droši vien biju nopircis vēstuļpapīru, uz kura jāraksta lietainā laikā — nekas jautrs, bezrūpīgs man nepadevās.

«Kad Tu esi tālu, es Tevi redzu labāk, šķiet, esmu atbraucis uz šejieni, uz šo pasaules malu, tāpēc, lai ieraudzītu mūs abus. Japānu atklās ari bez manis. Pašreiz ir modē rakstīt par Japānu. Taču tajā ko atklāt acīmredzot var vienīgi tad, ja kaut ko atklāj sevī pašā. Tas ir grūti. Vieglāk nodarboties ar citu dvēselēm nekā ar savu ...»

Reiz novakarē nokļuvu milzīgā universālveikalā. Jauniete, kas stāvēja pie eskalatora, palocījās, apliecinādama savu prieku par manu ierašanos. Viņa apsveica katru ienācēju, tas bija viņas darbs, bet man tas bija galīgi vienalga, es ir nedomāju ar kādu dalīties viņas smaidā un maigajos vārdos, kurus viņa man pateica. Eskalators cēla mani aizvien augstāk — stāvu pēc stāva, garām izšūtiem kimono, svētku tērpiem, galerijām, zeltainiem tatami^1, zemiem, lakotiem galdiņiem, pusdienu servīzēm, rotaļlietām, divriteņiem, bambusa spiningiem, grezniem pulksteņiem, un tad pēkšņi no šīs jauno un visjaunāko, pašu modernāko lietu pasaules, kur smaržoja krāsas un spīdēja niķelis, bija jūtama neskartība un spodrība, es nokļuvu vecu, apbružātu, nodeldētu un apbrīnojami pazīs-

tamu lietu pasaulē. Tās bija jau bērnībā redzētas lietas. Pirmās pildspalvas — resnas, smagas, no plastmasas, kas imitē marmoru. Gramofona plates «Victor», «His Master’s Voice», uz tām uzzīmēts sunītis gramofona priekšā. Paši gramofoni — ar lielām, zaļganām taurēm, ar koka kastītēm, kuras grezno inkrustācija. Zīda cilindri ar baltu oderi. Smagi kabatas pulksteņi ar ķēdi. Vecmodīgas slidas. Detektoruztvērēji ar daudziem ebonīta kloķiem. Cukura standziņas. Lornetes. Tur nebija itin nekā no antikvariāta mantām, tie bija visparastākie mūsu tēvu un vecmāmiņu ikdienā lietotie priekšmeti — korsetes, telefona aparāti ar pogām, ridikili, gamašas, lielas raga matu sukas, rokas šujmašīnas, bija arī tīri japāniskas vecas lietas: spēļu kārtis ar dažādu augu zīmējumiem, salmu cepures, kaut kādas pīpes, dambretes ...

Lietas iepriecināja vispirms tāpēc, ka bija pazīstamas. Tūlīt nāca prātā kumodes, skapīši, pus-aizmirstas mājas, cilvēki un smaržas. Turklāt bija patīkams šo lietu pamatīgais nostrādājums, neveiklais godīgums — kaut kas līdzīgs lielajiem misiņa kontaktiem radioaparātos.

Mana brālēna mājās bija augsti bronzas svečturi. Tikai tagad es saprotu, cik tie bija skaisti.

Atceros katru šo svečturu detaļu, tāpēc ka visas detaļas, visas šīs ziedlapiņas bija noskrūvējamas, kausiņi, kuros lika sveces, arī noskrūvējami, tāpat varēja atdalīt pamatni, kas bija pildīta ar svinu. So svinu mēs izņēmām, taisījām no tā grimuļus makšķerauklām, bet vēlāk mēģinājām izgatavot kasteti. Arī ziedlapiņas un citas detaļas mēs cen-

tāmies izmantot lietderīgi, jo pašiem svečturiem mūsu uztverē nebija nekādas vērtības, gluži otrādi — tie šķita buržuāziska bezjēdzība, gandrīz apkaunojoša pagātne, sliktāki par petrolejas lampu vai skalu ...

Vecajā Pēterburgas dzīvoklī, kas bija ticis tēvocim, agrāk bija dzīvojis kāds ģenerālis, un, pēc mūsu ieskatiem, tas bija pilns ar nevajadzīgām un dīvainām lietām. Ar spilgti zaļu tūku klāts kāršu galds. Cik daudz pūļu mums bija jāpieliek, lai šo tūku noplēstu! Milzīga apkalta lāde. Tukšs zeltīts putnu būrītis. Sekretārs ar daudziem nodalījumiem, no tā mēs skribinājām ārā perlamutru, izņēmām atslēgas un atsperes, kas izgrūda slepenas atvilktnes. Mēs nicinājām, mēs nemīlējām šīs vecā režīma laiku mantas. Pieaugušie mēģināja mūs atturēt, bet mēs viņus neklausījām. Tēvocis ilgu laiku bija Arktikā, krustmāte — dienu un nakti fabrikā, un tā mēs saimniekojām. Svečturus nodevām utilizācijas izejvielu pieņemšanas punktā un nopirkām volejbola bumbu. Tāpat izrīkojāmies ar bronzas pulksteni.

Pēc tik daudziem gadiem pēkšņi atcerējos vecās lietas, kuras biju iznīcinājis. Tēvam bija milzīgs albums ar Kamčatkas pirmās ekspedīcijas fotouzņēmumiem. Tas droši vien bija ārkārtīgi rets — varbūt pat vienīgais eksemplārs. Albuma bojā eja bija ilga. Biezās spīdīgā kartona lapas nepadevās ne bārdas nazim, ne šķērēm. Visvairāk palicis prātā liels, zilā pauspapīrā tīts sainis, ko atradām bēniņos. Tur bija rūpīgi pārsietas vēstuļu un rokrakstu paciņas, senatnīgi tušas zīmējumi, ģīmetnes, taču mums interesants likās vienīgi paus-papīrs. Visu pārējo izmantojām iekuram.

Pēc trīsdesmit gadiem es nokļuvu mazā, vecā pilsētiņā Oņegas ezera krastā. Nikolajs Ivanovičs, vēstures skolotājs, mani aizveda uz turienes muzeju. Garā vienstāva koka māja, agrākā skola, atradās pilsētiņas nomalē aizlaistā dārzā. Muzeju bija ierīkojis Nikolajs Ivanovičs savām rokām. Ceturtdaļu gadsimta viņš bija vācis visu, kam ir sakars ar novada vēsturi. Pilsoņkara ieročus, sarkanarmiešu grāmatiņas, fotouzņēmumus. Tomēr visvairāk viņu interesēja mājsaimniecības priekšmeti. Viņš izlūdzās vecus patvārus, plakātus, vērpjamos ratiņus, pat mēbeles. No tālas sādžas uz muguras atstiepa smagu Aleksandra laika past-kasti, lukturi un zemstes slimnīcas izkārtni. Kā tikai tur nebija! Veci koka trauki, no tāss izgatavotas rotaļlietas, pat tāss bumbiņa. Košās krāsās izkrāsoti bērnu grābekļi — lai mazajos modinātu patiku strādāt —, no skārda darinātas ledeņu un tējas kārbiņas, pirmo pēcrevolūcijas gadu burtnīcas, kalendāri, kaltas atslēgas, izšūti krekli... No tā visa veidojās ikdienas dzīve, kuru es vairs neredzēju vai paguvu redzēt tikai ar vienu aci. Lietas, starp kurām bija izauguši mūsu vecāki, toreiz šķita neievērojama ikdienība, bet tagad tās likās dīvainas, pat nesaprotamas: zābaku liestes, podu dakšas, smiltnīca. Pēc šīm lietām varētu iedomāties, kā viņi dzīvojuši, — gan viņu nabadzību, gan darba grūtumu, gan priekus. Tā nebija tik daudz etnogrāfija un nebija arī vēsture, tas drīzāk bija dzīves veids, ikdienas dzīve, kuru tik grūti atveidot, kura katrai paaudzei ir sava un aiziet reizē ar šo paaudzi .. . Spēju kociņi, papirosu kastītes, divdesmito gadu sienas avīzes, pirmās komjauniešu nozīmes ...

Cik pateicīgs es biju Nikolajam Ivanovičam! Vismaz kaut kādi, vismaz cik necik viņš bija izlīdzinājis manu seno aplamo rīcību. Man bija kauns atcerēties, cik daudz nenovērtējamu dārgumu esmu iznīcinājis, iznīcinājis neglābjami. Manā pašreizējā dzīvoklī nav nevienas vecas lietas, nekā tāda, kas kādreiz būtu piederējis vecākiem, būtu saistīts ar tēva vai vectēva dzīvi, nav nekā mantota, ģimenē no paaudzes paaudzei nodota. Zemie galdiņi ar trim kājām, dīvāngulta ar porolona polsterējumu, plaukti, kuros ir tās pašas grāmatas, kas ir visiem, — jaunas, gluži jaunas, tas pats, kas ir visiem. Tiesa, ir veca galda lampa, ko Taņa nopirka komisijas veikalā, sveša senatne, kas neizraisa nekādas atmiņas un tāpēc nav dārga. Tādas lietas ir vērtas vienīgi tik daudz, cik tās maksā, — ne vairāk . . . Mēbeles, apģērbs, greznuma priekšmeti, vārdu sakot, visas lietas, kas ir ap mums, mainās ātri. Tām arī paredzēts neilgs mūžs. Laikmetu virknējums no tām nav izsecināms.

Un pēkšņi šai Tokijas universālveikalā es ieraudzīju porcelāna tējkannu. Uz tās bija uzgleznots tilts ar bambusa margām, un pie margām stāvēja divas meitenes sarkanos, ar zeltu izšūtos kimono. Es viņas tūlīt pazinu. Šī tējkanna, manas krustmātes lepnums, katru vakaru tika nolikta man degungalā pie patvāra, un es aplūkoju japānietes, pūlēdamies uzminēt, ko viņas uz tiltiņa gaida, kāpēc viena ir jautra, bet otra — bēdīga. Beidzās

ar to, ka nodauzīju tējkannai snīpi; krustmāte raudaja: īstā Japānas porcelāna tējkanna tika uzskatīta par dārglietu, šo negadījumu man pārmeta ilgus gadus. Un, lūk, tagad šī tējkanna stāv te pavisam vesela, lai gan laika ritumā sadzeltē-

ijusi un apklājusies ar sīku plaisiņu tīklu. Tējkanna bija lēta, es to nopirku un raudzījos, cik

... Uz ielas apjēdzu, ka krustmāte Vera sen mirusi, bet tēvocis Griša gājis bojā, ka esmu palicis vienīgais, kas atceras šo ievērojamo tējkannu, un, patiesību sakot, man nav neviena, ko pārsteigt un iepriecināt.

Varbūt zīlniece bija runājusi par šo brīnumaino tikšanos? Nez vai, jo neticamā gaidas nenorima, tās joprojām man nedeva miera, tās bija līksmas un alkatīgas kā brīnuma nojausma.

Un, kad Gindzas ielu krustojumā pie nesaprotamā gaismas tablo ieraudzīju Koļu Somovu, tas bija tik pārdabiski, ka man radās pārliecība: esmu nokļuvis zemē, no kuras var sagaidīt visu to, kas nav gaidāms.

Ar Koļu Somovu pēdējo reizi biju ticies milici-1 jas dežuranta istabā, kur tika iztiesāts mūsu ne

senais kautiņš ar kaimiņu skolu. Somovam bija izsists priekšējais zobs, viņš runāja, mazliet svelpdams un ar pūlēm kustinādams uztūkušo lūpu. Kopš tā laika tikai garām ejot īsu brīdi biju pā-) ris reižu viņu redzējis Maskavā, kad viņš jau bija

kļuvis zinātņu doktors un laureāts, taču, pamanījis mākslīgo zobu, tūlīt atcerējos to laiku Somovu.

— Sveicināts! — es teicu. — Kāds vējš tevi te atpūtis? Paklau, Som, — kas tas ir par daiktu ar cipariem?

Viņš palūkojās uz tablo un sacīja:

— Trokšņu līmeņa indikators. — Pēc tam piebilda, nolaizdamies līdz manam līmenim: — Tas mērī ielas troksni. Skaidrs?

Mēs palūkojāmies viens otrā un nesteigdamies, ar baudu sākām brīnīties.

Somovs dzīvoja Tokijā jau divas nedējas. Viņš bija universitātē nolasījis lekciju kursu par mākslīgiem elementiem un tagad gatavojās braucienam pa Japānu.

Mēs aizgājām uz mazu restorānu, kur Somovu pazina, un mums tūlīt pasniedza gaļas un rīsu veltnīšus, vīnu un pīrāgu. Somova kustības bija nesteidzīgas, taču es tik tikko spēju turēties viņam līdzi. Bija redzams, ka viņam viss ir aprēķināts, noslīpēts, bet it īpaši mani pārsteidza tas, cik veikli viņš rīkojas ar irbuļiem.

Man būtu bijis vieglāk rīsu graudiņu saņemt kāju pirkstos nekā ar šiem irbuļiem. Starp citu, kāju man vairs nebija. Drīz pēc tam, kad biju tās sakrustojis un uzsēdies tām virsū, kājas notirpa, sastinga un tad pilnīgi pazuda.

— Nu, kā tev patīk šī eksotika? Kālab tu tik maz ēd? — Somovs liekulīgi uztraucās. — Baudi taču dzīvi, baudi! Visapkārt eksotika! Zini, vērojot tavas kustības, es sāku saprast, kāpēc japāņiem ir tik liela pacietība un darba mīlestība.

Viņš bija smagnējs, pamaza auguma, ar raupji veidotu seju, lieliem vaigu kauliem un labi iede-

rējās apkārtējā vidē. Pēc Somova drošās izturēšanās varēja domāt, ka viņš šeit nodzīvojis vismaz dažus gadus. Vēlāk, kad viņš bija mani pierunājis kopā braukt uz Japānas dienvidiem, mani ne vienreiz vien pārsteidza un pat kaitināja viņa spēja tūlīt iejusties apstākļos; pēc stundas So-movs jebkurā pilsētā jau rādīja ce|u citiem, bija jau iemantojis paziņas, viņam zvanīja pa telefonu, it kā viņš būtu ieradies nevis Bepā, bet Sverdlovskā. Viņu pavadīja jauniņš aspirants Te-rakura-sans, kas Somovu dievināja, viņa darbus mācēja no galvas, cienīja viņu kā lielu zinātnieku, pierakstīja viņa izteicienus un bija pārsteigts, ka es iedrošinos strīdēties ar Skolotāju.

Mēs braucām kopā, taču ceļā mums pakāpeniski atklājās katram sava Japāna, mēs abi ar Somovu it kā skatījāmies uz dažādām pusēm, it kā kustējāmies dažādās plaknēs, un tikai Kioto krustojās mūsu ceļi. Tas notika nelielā Rjoandzi tempļa Akmeņu dārzā.

Šimbrīžam mēs abi ar Koļu Somovu gājām pa Sindzjuku, un man šķita, ka mēs esam tie paši desmitās klases skolnieki, ka Mitja Pavlovs nav sadedzis tankā, Kameņevs nav miris ar vēzi, visi ir dzīvi un mēs, redz, ar Koļu Somovu, modinādami visos skaudību, brīnumainā kārtā esam nokļuvuši nedzirdētā zemē. Neviens no viņiem nebūtu ticējis, ka mēs kādreiz brauksim uz Japānu ...

Iedegās papīra lukturīši, caur augstiem tempļa vārtiem zaigoja zilas vakara debesis, klusi skanēja gongs, viss bija tāpat kā pirms tūkstoš gadiem un kā pirms trīsdesmit gadiem ...

Sākas ar to pašu — ar lidojumu uz Japānu, bet šoreiz lidmašīnas krēslā sēž Nikolajs Somovs un lasa Lorensa grāmatu

«Mēs lidojam uz ziemeļrietumiem, uzņēmuši kursu uz Japānu. Mūsu lidmašīna «Anola Gay», ko pulkvedis Tibetss tā nosaucis savas mirušās mātes vārdā, atbilst diviem tūkstošiem, bet varbūt arī četriem tūkstošiem «lidojošo cietokšņu». Tikai dažas zvaigznes mirgo mākoņu plaisās, un laiku pa laikam debesīs plaiksnījās zibens. Mēs lidojam nakts miglā, cauri negaisam, uz priekšu, taisnā ceļā uz Impēriju.»

Stjuarte man pasniedza karstu, sejas ūdeni samērcētu salveti.

— Kur dzīvoja jūsu vecāki četrdesmit piektajā gadā? — es vaicāju.

Profesija bija viņu pieradinājusi pie visādiem pārsteigumiem.

— Kioto, — stjuarte laipni atbildēja.

— Protams, jūs toreiz vēl nebijāt pasaulē?

— Tiešām ne!

To žurnālistu sauca par Lorensu. Par Japānas bombardēšanas aprakstiem viņš saņēma Pulicera prēmiju.

«... es atrodos debesu jumā, lidoju virs baltu gubu mākoņu grēdām. Ir tādi mirkļi, kad telpa absorbē laiku un minūtes, kas šķiet bezgalīgas, ir nomācošas vientulības pilnas.»

Viņi lidoja apmēram tādā pašā augstumā kā mēs. Telpa bija tā pati, bet laiks gan bija mainījies, tas tagad plūda uz citu pusi citā ātrumā.

«Kaut kur priekšā aiz milzīgajām balto mākoņu grēdām atrodas Japāna, mūsu ienaidnieka zeme. Acumirklī, ko nav iespējams izmērīt, debesu vir-puļviesulis tās iedzīvotājus pārvērtīs pīšļos.»

Stjuarte atgriezās pēc salvetes.

— Jums ir laimējies, — es teicu, — pareizāk sakot, laimējies jūsu vecākiem. Vēl pareizāk — jūsu nākamajiem vecākiem.

Viņa nekā nesaprata, tomēr pasmaidīja — drošs paliek drošs.

«... bet pašreiz vēl neviens nezina, kura pilsēta tiks iznīcināta. Galīgā izvēle ir likteņa rokās. Izlems vēji, kas pūš virs Japānas. Ja tie Hirosimu aizsegs ar bieziem mākoņiem, pilsēta būs glābta un tās iedzīvotāji nemaz neuzzinās, kāds labvēlīga likteņa vējš aiztraucis pār viņiem ...»

Šis Lorenss jutās kā dievs vai dievu vidū uzņemtais. Katrā ziņā viņam bijušas tuvas attiecības ar ģenerāli Grovsu, bet tas nu noteikti sevi uzskatīja par dievu, it īpaši toreiz, kad tika izraudzīts mērķis.

«. .. bet šis pats vējš lems bojā ejai Nagasaki vai Kokuru, vai Ņiigatu. Pēc dažam minūtēm viss būs skaidrs.»

Ģenerālis Grovss ierosināja bombardēt Kioto, bet ASV kara ministrs Stimsons — Nagasaki. Ilgajā un niknajā strīdā uzvarēja Stimsons. Bumba tika nomesta uz Nagasaki, šīs meitenes vecāki palika dzīvi, un viņa nāca pasaulē.

— Pateicos, — es sacīju.

— Viss kārtībā?

— Jā gan, viss labākajā kārtībā.

Japanas salas lēnām peldēja zem lidmašīnas spārna. No šejienes, no debess augstumiem, zeme izskatījās lieliska un neaizsargāta. Man Japāna nozīmēja Hirosimu, Nagasaki, 1945. gada augustu un to pēkšņo mana likteņa pavērsienu, kas notika pēc atomsprādziena. Cik man zināms, Openhei-mers nav bijis Japānā, Arturs Komptons un Ernsts Lorenss arī ne, neviens no fiziķiem, neviens no mērķa izraudzīšanās komitejas locekļiem pēc Hi-rosimas sprādziena uz Japānu nav braucis. Lūkodamies lejā, mēģināja iztēloties, ko viņi justu, sperdami kāju šai zemē. Un nespēju.

No tā mirkļa, kad mašīna sāka pa šoseju joņot uz Tokiju, te ienirdama tuneļos, te paceldamās uz augstām betona estakādēm, kad aiz loga parādījās cieši kopā saspiedušies jumti, rūpnīcu korpusi, dūmeņi, viadukti, gāzes tvertnes — un tas viss bez jebkādām atstarpēm, bez atelpas, kilometru pēc kilometra, līdz pašai debess malai, kad pa labi un pa kreisi pletās rūpnīcas, kuģu būvētavas, kombināti, stāpeļi, — no tā mirkļa viss sāka likties pazīstams. Biju gatavojies ieraudzīt Austrumu noslēpumus, bet redzēju kaut ko pierastu, saprotamu, un tas bija patīkami.

Tokijas ielās pazīstami smakoja benzīns, visās

malās dārdēja elektriskie vilcieni, traucās automašīnas, za|umu bija maz, cilvēku — daudz, autobusi brauca bāztin piebāzti, no rīta pirms lekciju sākuma nebija kur ieēst brokastis, lai gan visapkārt atradās simtiem bufešu, taču tās visas bija pārpildītas, bet tukšajā viesnīcas restorānā es gaidīju pusstundu, kamēr viesmīlis atnesa garneles pasūtītās omletes vietā.

Man nāca smiekli, ka es dusmojos gluži tāpat kā mūsu institūta ēdnīcā. Lekciju laikā auditorijā bija tāda pati dūkoņa kā Maskavā, studenti sačukstējās, sāka pierakstīt tajās pašās vietās, uzdeva tos pašus jautājumus un izdarīja tās pašas kļūdas.

No rīta, iedams kalpotāju pūlī, redzēju, ka viņi ģērbušies tāpat kā mūsējie, nes parastas mapes, somas un tīkliņus.

Es priecājos par viesnīcas «Otānija» arhitektūru un vēl par kādu jaunu viesnīcu — baltu, ar sārtām joslām, it kā tā būtu ar svītrotu audumu pārvilkta, un sapratu, kādas ir šo ēku pozitīvās īpašības, spēju salīdzināt un novērtēt.

Tam visam bija kaut kāda līdzība ar Gļeba Fo-kina un manu satikšanos. Mūsu pārsteidzošā, šķiet, brīnumainā sastapšanās šeit Tokijā atsedza kādu likumsakarību.

Mani uzjautrināja viņa sajūsma un pārsteigums. Viņam tāda tikšanās bija brīnums, viņš nekādi nevēlējās saprast, ka tās jaukums slēpjas pavisam citur, — tas vairs nav nekāds brīnums, ka mēs varam satikties ne tikai Maskavā vai Berlīnē, bet arī Tokijā.

Acīmredzot tieši tas viņu neapmierināja. Viņš nicīgi rādīja uz Marunouči kantoru kvartālu cel-

tnēm — ar melnu marmoru vai pulētu granītu apšūtām banku ēkām, uz kantoru ēkām ar spīdīgām misiņa izkārtnēm, pazemes garāžām un spogu|-gludām sienām, kas slējās debesīs. Viņu kaitināja līdzība. Izskatās tāpat kā Detroitā, Londonā vai Maskavā. Tie paši lifti un ekskalatori, tā pati ērtā un saprotamā stiklotā ģeometrija. Tās pašas meitenes minisvārciņos un džinsos ģērbušies puiši ar tranzistoruztvērējiem. Vienam «Sony», otram «Philips», trešajam «Grundig» — tik vien atšķirības. Viņš neredzēja nekā laba šai vispārīgumā. Amerikāņu parauga universālveikali ar pašapkalpošanos, pazīstamie stiepļu grozi, kas pilni ar kafijas kārbām, sieru, konserviem. Vienādos sintētiska auduma uzvalkos ģērbušos kantoristu pūļi, visiem mati ieziesti ar vienu un to pašu krēmu «MG». Šī Japāna viņu maz interesēja.

Svētdien mēs kopā pastaigājāmies pa Ķeizara parku. Pie pils vārtiem stāvēja sargi. Aiz mūra sienas pacēlās budistu tempļi, zīdaini kā slāneklis spīdēja ar dekoratīviem dakstiņiem klātie pils jumti. Pa parka celiņiem tipināja svētku kimono ģērbušās japānietes ar augstām frizūrām. Vīri un līgavaiņi viņas fotografēja. Šī jaukā maskarāde uz trūcīgā ziemas krāsu fona Gļebu sajūsmināja. Viņš skaļi brīnījās, raustīja mani aiz piedurknes, it kā mēs abi nebūtu vienā vecumā, bet es būtu krusttēvs un viņš krustdēls.

— Tad redz, kas tev vajadzīgs! — es teicu. — Rikšas un geišas. Samuraji, kas pils priekšā izdara harakiri. Mikado, ko nes palankinā. Tu meklē madame Butterfly un tamlīdzīgas vecas drazas. Tu esi tāds pats kā tie ārzemnieki, kas,

atbraukuši Maskavā, skaļi brīnās par baznīcu kupoliem, gaida parādāmies lāčus un trijjūgus, skatās, kur ir patvāri un zemnieki garos svārkos. Noslēpumainā krievu dvēsele, mīklainie Austrumi, tējas ceremonija ...

Viņš manī raudzījās ar nožēlu. It kā es nespētu saprast šī parka skaisturfiu — blāvās, klusinātās krūmu, dārkās zāles un kailo koku krāsas un pa vidu plīvojošos, fantastiskiem putniem līdzīgos kimono ar ziedu rakstu. Un koka tupelīšu dipoņu, un zaru režģus, kas vāri iezīmējās rāmās, skanīgās debesīs.

Viņš domā — vai nu tā, vai tā. Vai nu zinātne, vai nu poēzija. Viņaprāt, ja zinātnei nav skaidrs, kāpēc pāvam tik grezna aste, tad racionālisti par šo asti nejūsmos. Tādiem kā es galvenais ir lietderīgums, saprātīgums. Racionālists viņam ir lamu vārds. Viņš nejūt, ka zinātniekam pāva aste ir vēl jo lielāks brīnums tāpēc, ka to nevar izskaidrot ar evolūcijas likumiem ...

Uz izliekta, no bambusa taisīta tiltiņa stāvēja divas sārtos kimono ģērbušās jaunietes. Viņu izkrāsotās sejas — balts, melns, sarkans — G|ebam izraisīja kaut ko astmas lēkmei līdzīgu. No laimes viņam aizrāvās elpa. Meičas tiešām bija ļoti glītas, tādas kā porcelāna figūriņas, dzeltenais tiltiņš izskatījās pēc mēness atlūžņa . . . Bet, kad vienai no viņam rokās ieraudzīju grāmatu ar za|u apvāku — fiziku, Femmaņa lekciju kursu, es iesmējos un piegāju viņām klāt.

Gļebs no tālienes gribēja mūs vai aprīt ar acīm, viņš bija par manu drosmi pārsteigts tā, it kā es būtu uzrunājis debesu eņģeļus.

— Parastas studentītes, — es atgriezies teicu. — Ir «astes», sabiedriskā dzīvē pasīvas. Angļu valodu prot vāji.

Vēlējos viņu sasmīdināt vai ļaunākajā gadījumā mazliet pakaitināt, bet viņš bija no tiesas apbēdināts.

— Ko tu izdarīji! — viņš sacīja. — Viņas taču ir no tējkannas!

Vakarā viņš man parādīja kaut kur nopirktu vecu tējkannu.

— Krustmātes Veras iemīļotā tējkanna, bet — kāpēc man tā vairs vajadzīga, ja uz tās attēlotas studentes «ar astēm»? — viņš jautāja. — Tējkanna atkal ir saplīsusi. Ak tu, mans nabaga fiziķi, tev tas likās ļoti asprātīgi, bet redz, kas iznāca! ...

Tad viņa maigā, smējīgā seja viegli pietvīka — un viņš teica:

— Un tomēr tev, tehnokrāt, nav taisnība: sva-rīgi ir nevis tas, ka šīs jaunietes ar kimono mugurā ir fizikas studentes, svarīgs ir kas cits, gluži pretējs — tas, ka šīs meičas ar Feinmaņa grāmatu rokā valkā kimono.

Es uzaicināju viņu pusdienās pie sava vecā paziņas profesora Kaino. Pirmo reizi mēs devāmies uz privātu japāņu māju. Pie durvīm mēs novilkām kurpes, uzāvām čības, un Gļebs bija ar to apmierināts. Taču mājas iekārtojums bija eiropeisks ... Mēs sēdējām uz normāliem krēsliem, pie normāla galda, mājasmāte bija kopā ar mums, mēs ēdām ar karotēm un dakšiņām. Gļebam šoreiz nebija jāmokās, tomēr viņš nespēja slēpt savu vilšanos.

Mēs dzērām viskiju, runājām par Kobo Abes romāniem, par fantastikas uzdevumiem un kosmosa kuģiem. Plauktos bija Cehovs, Dostojevskis, Lan-daus un starp citām — arī mana grāmata, kas pārtulkota angliski, tāpat kā man plauktā stāvēja Kaino-sana grāmatas par jaunu elementu ieguvi. Pēc pusdienām izgājām uz terases niecīgā dārziņā. Podos auga mazas priedes un ķirši, bija nolikti dekoratīvi akmeņi un akmens lukturis, pār dīķi, kas bija klavieru vāka lielumā, liecās tiltiņš. Staigāt pa šo dārzu varēja viens cilvēks un arī tikai tad, ja viņam kāja nav lielāka par trīsdesmit ceturto numuru. Kaino-sans rādīja dārzu, it kā lūgdams būt iecietīgiem pret šo viņa vājību. Lūk, arī viņiem, pilnīgi mūsdienīgiem cilvēkiem, patīk senas rotaļlietas. Taču Gļebs lielīja dārzu tik aizrautīgi, ka Kaino-sans ieveda mūs mājā un, atbīdīdams vaļā vieglas papīra durvis jeb, kā tās sauc japāņi, — sedzi, atvēra nišu. Tur stāvēja manekens pilnā samuraja godībā — bruņas, zobens, ķivere un nez kas vēl. Noskaidrojās, ka Kaino-sans to mantojis no saviem senčiem, tā teikt, ģimenes manta paaudžu paaudzēm. Viņš uzlika sev ķiveri, pavicināja zobenu, pasmiedamies pats par sevi un par Gļeba svētbijību.

Es pamirkšķināju Kaino, un mēs ar pūlēm uzmaucām Gļebam galvā ķiveri. Tēju dzerot, mēs apspriedām pēdējos Viljama Mitla darbus un tā aizrāvāmies, ka Gļebu pavisam aizmirsām, — viņš sēdēja kluss, vientuļš, bēdīgs, ar ērmīgo samuraja ķiveri galvā. Pat tad, kad viņu ievēroju, man tomēr negribējās pārtraukt mūsu sarunu, tikai iedomājos, ka pašreiz man ar doktoru Kaino

droši vien ir vairāk kopīga nekā ar Gļebu,_un varbūt pat ne tikai pašreiz vien — es nodomāju mazliet vēlāk; šī doma mani mulsināja, jo tā tas nevarēja būt, tā nevajadzēja būt, tur kaut kas nebija īsti kārtībā ...

Ieradušies Kioto, viņi aizgāja uz Akmeņu dārzu, kur Gļebs Fokins sākumā nekā nesaprata un, protams, nespēja iedomāties,

, cik nozīmīgs viņam būs šis apmeklējums

Sākumā man tas izskatījās pēc teātra. Gari koka soli pakāpjveidīgi nolaidās aizvien zemāk līdz nelielam, ar baltām smiltīm apkaisītam laukumiņam. No smiltīm rēgojās ārā visādi lieli un mazi akmeņi, kas bija šā tā izsvaidīti. Solos sēdēja cilvēki un raudzījās uz šiem akmeņiem. Viens otrs pasēdēja tikai īsu brīdi un klusi gaja projām — klusi tāpēc, ka pie ieejas templī apavi bija novilkti. Cilvēki sarunājās čukstus, saglabadami klusumu. Vispār — izskatījās ļoti svinīgi, it ka smiltīs kaut kas notiktu. Taču nekas nenotika. Smiltīs gulēja veci, parasti akmeņi. Pretim, norobežodama dārzu, stiepās ar dakstiņiem apjumta siena. Tas viss kopā veidoja slaveno Rjoandzi tempļa Akmeņu dārzu. Terakura mūs atveda uz šejieni pašās beigās, kad visus citus Kioto tempļus jau bijām apskatījuši; pa ceļam viņš bija ar lielu bijību stāstījis par šo Akmeņu dārzu, gatavodams mūs kaut kam neparastam, un tagad cerību pilns gaidīja, kas notiks.

Es jutos vainīgs. Ne velna nespēju saskatīt ša-

jos akmeņos. Pie mums, Novgorodas pusē, tādu akmeņu ir tiku tikām. Katru pavasari tos ceļ ārā no zemes, rokas tiem apakšā, izvelk uz ežas, aizved projām, bet nākamajā gadā no zemes izlien citi. Traktoristiem ar šiem akmeņiem ir tīrais negals. Akmeņi traucē strādāt. No tiem nav nedz labuma, nedz prieka, nedz skaistuma. Bet te, Japānā, cilvēki sēž un uz tādiem pašiem akmeņiem godbijīgi noraugās kā uz izcilu mākslas darbu, kā uz Leonardo «Džokondu». Būtu uz šiem akmeņiem vismaz kaut kas attēlots, bet tie nav pat nekā apstrādāti — pilnīgi neskarta daba.

Sānos pie sienas karājās ierāmēts uzraksts. Te-rakura-sans to pārtulkoja. Tas bija dzejolis. Tera-kura mums atvainojās par savu tulkojumu, kas sniedza tikai saturu:

Sēdieties un aprunājieties ar Akmeņu dārzu,

Milzīgi plaša pasaulē kā tāli punkti Izmētātas vientuļas saliņas ar smaržojošām

virsotnēm;

Tās atgādina mums bezgalīgo Visumu,

Un mūsu sirdis atbrīvojas no nešķīstības,

Un mēs spējam izprast Būdas garu.

Tālāk bija runa par dzenistu sektu, par kaut ko tīri reliģisku, kas maz interesēja Terakuru, jo viņš piederēja pie citas sektas.

Tie bija veci akmeņi. Un tiešām līdzīgi salām, tai Japānai, kuru es pirmoreiz ieraudzīju no lidmašīnas.

Atcerējos, kā pirms trim nedēļām lidoju šurp un man šķita, ka šim ceļojumam nebūs gala, ka mani gaida diezin kādi piedzīvojumi un atklājumi,

bet nu jau drīz būs laiks doties mājās, un, lai gan esmu redzējis vairāk nekā gaidīju, pati gaidīšana tomēr bija labāka. Joprojām es cerēju uz neiespējamo, uz hiromantes solīto brīnumu.

Bet tagad — ak vai! — atlikušas tikai dienas un stundas, pienācis laiks apsvērt gala rezultātu, taču šķiet, ka bijis tikai ievads, ka pats galvenais palicis nepiepildīts. Man gan nav sev ko pārmest, neviena diena nav pavadīta veltīgi, tik daudz redzēts, tik daudzās vietās būts. Ar ko tad es neesmu apmierināts? Kādu «pašu galveno» es gaidīju? Bet ja nu šis galvenais ir jau bijis — kaut kur mazajā Kurasiki pilsētiņā vai uz prāmja, kur mēs abi ar bufetnieku rādījām viens otram trikus ar sērkociņiem ... Nekad nav zināms, kas vēlāk liksies galvenais.

Trijās nedējās bija daudz tikšanos, sarunu, vērojumu, reizēm šķita, ka esmu kaut ko jau sapratis, ticis kaut kādā skaidrībā, taču nekā tamlīdzīga: sēdēdams pie Akmeņu dārza, es jutos mujķis un nejēga, jo šī aina neizraisīja manī ne domas, ne jūtas, ja neskaita īgnumu. Jau nez kuru reizi Japāna mani mulsināja ar savām mīklām.

Templis taču pastāv trīssimt gadu, un trīssimt gadu nāk šurp cilvēki, sēž stundām ilgi, jūsmodami un prātodami par šiem akmeņiem. Katra paaudze kaut ko tajos atrod. Kāpēc es to nespēju?

Es taču kaut cik izjutu senās japāņu glezniecības un nepierastās skulptūras skaistumu, klīdu pa krēslainajām Nacionālā muzeja zālēm, kamēr to slēdza, visvisādi cenzdamies piekļūt gan grūti izprotamajai Harunobu gleznu vienkāršībai, gan gleznām, kurās atveidots viens hieroglifs.

Ja arī ko nesapratu, tad vismaz nojautu, ka tur slēpjas kaut kas man nepieejams.

Pašķielēju uz Somovu. Pēc visām viņa teorijām nekādiem noslēpumiem te nevajadzēja būt. Nē, un cauri. Atspiedis galvu rokās, viņš sēdēja un vēroja, it kā viņa acu priekšā būtu oscilogrāfa ekrāns, stends viņa laboratorijā. Varēja likties, ka ar šiem akmeņiem notiek kaut kas izpētīšanas cienīgs. Pēc Somova domāšanas veida nepietika ar to, ka konstatē: tur nekā nav vai labākajā gadījumā ir reliģija, mistika, šamanisms; viņam tas viss vēl bija jāsadala sastāvdaļās, jāaprēķina un jāpierāda. Viņam bija vajadzīgi loģiski pierādījumi. Spriežot pēc Somova dzedrās, zobgalīgās sejas, viņš nojauca šo dārzu, akmeni uz akmens neatstādams. Nabaga japāņi, kas uz mūžu mūžiem paliks bez sava nacionālā dārguma!

Bet ja nu viņš ir ko sapratis?

Ja nu viņam te ir kas atklājies, bet man ne?

Ar greizsirdības pilnu niknumu vēros akmeņos, kas melnoja baltajās smiltīs kā «bezgalīgā Visumā izmētātas vientuļas saliņas». Pēc pantu izlasīšanas salīdzinājuma pamatojums bija kļuvis acīm redzams, tajā trūka poētiska atklājuma pirm-reizības. Vēl mazdrusciņ — un var iegrimt lētā dziļdomībā. Apmēram tādā pašā, par kādu rakstījis dižais japāņu dzejnieks Basjo:

Simtkārt cildenāks ir tas, kurš, zibenim zibsnījot, nesaka:

«Lūk, tāds ir arī mūsu mūžs!»

Nez vai tādu seklu domu dēļ nāk uz šejieni japāņi. Basjo, kas piederēja pie dzenistu sektas,

droši vien pats ir bijis šai dārza un redzējis šos akmeņus savā īpašā skatījumā.

Turp, kurp lido dzeguzes sauciens

Rītausmā, kas ir tur?

Tālas salas.

Trīssimt gadus spēj saglabāties vienīgi īsta vērtība. Jebkura šķietamība, mode, izdoma jau sen būtu zudusi no tautas dzīves. Tās pašas japāņu trīsrindes, tā pati Basjo dzeja nenoveco, gadsimtu pēc gadsimta raisa cilvēkos izbrīnu, lai gan ir ārkārtīgi vienkārša. Bet varbūt tā nenoveco tieši tāpēc, ka ir tik vienkārša. Vienā ziņā tā, protams, ir līdzīga šiem akmeņiem: nekas vēl vienkāršāks, lakoniskāks nevar būt.

Atceries, kā mēs abi

Raudzījāmies uz sniegu!... Ak, ari šogad

Tas droši vien atkal uzsnidzis.

Trīs rindas, nedaudz vārdu, taču izrādās, ka ar to pietiek, lai sakustētos jūtu un atmiņu lavīna. Arī man ir bijis tāds pirmais sniegs, tāds rīts, kad mēs izgājām uz lieveņa un sniega baltums mūs apžilbināja ...

Proza nespēj ar tik skopiem līdzekļiem izraisīt tik daudz jūtu. Vispār — man dzeja šķiet burvestība, bet japāņu dzejā šo trīsrindu iedarbības noslēpums man itin nemaz nav saprotams. Panti ir tik ietilpīgi, ka liekas neizsmejami. Kā, kādā veidā tie izmanās tik daudz pateikt trijās rindās, tik daudz sakustināt, tik daudz izcelt no dvēseles dziļumiem dienas gaismā? Lūk, piemēram, Fukudas Cijo «Atceros mirušo bērnu»:

Vairs nav neviena,

Kas izdur caurumus papīra rūtīs,

Bet cik auksta kļuvusi māja!

Trīsrindes uzrakstītas pirms divsimt piecdesmit gadiem, taču nekas nav novecojis, tāpat tās liek smelgt sirdij, un gribas ticēt, ka apritēs vēl divsimt gadu un arī tad šo dzejoļu iedarbīgums nebūs mainījies. Nevaru nemaz iedomāties, kas tajos varētu novecot. Kā vispār noveco māksla? Gerontologi pagaidām ar mākslu nenodarbojas. Te katrs, tā teikt, ir pats sev gerontologs. Manā uztverē pirmā mākslas darba vecuma pazīme ir tā, ka darbā atklājas kaut kas lieks. Kinofilmās, kuras noveco, sāk kaitināt vilkšana garumā, romānos — pārāk stiepti varoņu izskata un apstākļu apraksti, pārliecīga izskaidrošana... Kādreiz mani nodarbināja mākslas ilgmūža noslēpums. Kāpēc vieni mākslas darbi, kas bijuši atzīti par izciliem, noveco, bet citus laiks neietekmē? ...

Reiz mēs šo jautājumu apspriedām ar Somovu, vakarā braukdami ekspresī no Tokijas uz Naga-saki. Aiz loga ar divsimt divdesmit kilometru ātrumu stundā joņoja Japāna. Ciemati un pilsētiņas saplūda kopā nepārtrauktās uguņu švīkās — krāsainās nakts jostās. Mēs sēdējām augstos krēslos, vagonā valdīja klusums un nekustība, ātrums bija aiz loga. Somovs domāja, ka, izanalizējot novecošanās procesu mākslā, var atrast līdzekļus, kā izvairīties no šīs novecošanās. Nesteigdamies viņš skaldīja mākslu daļās, apsvēra vienādi un otrādi un darīja to skaļi, lai es spētu sekot viņa domai. Tā veikli uztaustīja pieejas, formulēja problēmu, un, vērojot tās darbu, kļuva baisi. Sāka likties —

vēl tikai mazliet, un Somovs atklās noslēpumu, izveidos garu formulu, tabulu, noteikumus vai kaut ko tamlīdzīgu un pasniegs man. Es biju pārliecināts par viņa varenību. Pēc viņa formulām varēs radīt ģeniālus darbus, tas ir, tādus, kas nenoveco. Protams, tas nav tik vienkārši, tomēr, -kā saka Somovs, kaut kādiem likumiem ir taču jābūt — likumiem pakļautas visas parādības, visam ir savi likumi...

Un pēkšņi es izbijos.

— Beidz! — es teicu. — Pietiek, nevajag, es negribu, es nevēlos to zināt!

Viņa apaļās kaķa acis ar interesi cieši vērās manī, un tad viņš iesmējies teica:

— Atsakies? Tu taču varētu uzreiz kļūt par klasiķi. Ko tu baidies, tas taču būtu par velti... Bet varbūt tev taisnība. Sāktos tikpat kā epidēmija ... Iedomājies, kļūst zināms šedevru izgatavošanas noslēpums!...

Lūdzu, nevajag! Atturies! Nepublicē! Kā tev trūkst, vai slavas nepietiek? — Es vērīgi paraudzījos viņā. — Paklau, bez jokiem: ja tu atrastu šos likumus, vai tu spētu apstāties, apbedīt savu atklājumu? ...

— Nezinu. — Viņš padomāja un tad izbrīnījies un bažīgs atkārtoja: — Nezinu.

Neparastais «Hikari» ātrums ainavas it kā iztriepa, tuvākos priekšmetus acs nepaguva saskatīt, tie izplūda, it kā neatrastos fokusā, līniju skaidrība saglabājās tikai tālumā. Tur lēnām kustējās

rīsa lauki un mazas mājiņas zem smagiem jumtiem.

Nesteidzīgums bija aizvirzīts tālumā, kusa tumsā, to aizsedza troksnis, ātrums un žilbinošs reklāmu karuselis.

Man neizgāja no prāta pēdējie Somova vārdi. Tā jau bija tā nelaime, ka viņš nenoturētos un darītu savu atklājumu zināmu. Nebija svarīgi, ka pagaidām nekas nav atklāts un tā ir tikai fantāzija, mani pašreiz nodarbināja IESPĒJA. Viņš visā pilnībā apzinātos, cik bīstams ir viņa atklājums, un tomēr nespētu turēties pretim kārdinājumam. Viņa uztverē nav kaitīgu un derīgu atklājumu. Zināšanas viņam vienmēr šķiet labas. Ķeizara parkā mēs abi jūsmojām par divām jaunietēm. Viņas stāvēja uz tiltiņa, un viņu sarkanie kimono atspoguļojās melnajā ūdenī; manām bērnības dienu atmiņām tobrīd nebija nekādas nozīmes, pati aina bija skaista. Retumis tā gadās: visa apkārtne — krāsas, gaiss, saule — pēkšņi saplūst laimīgā saskaņā, kas ilgst kādu mirkli, un cilvēks jūt, ka tas nekad vairs neatkārtosies ...

Bet ko dara Somovs? Lai gan ainava viņu aizkustinājusi, viņš nopūzdamies ņem nazīti un sāk kasīt nost šīs ainavas krāsas. Noskaidrojas, ka kimono ģērbušās jaunietes ir nesekmīgas studentes, ka viņas nesaprot Feinmani un tamlīdzīgi. Kāpēc viņam bija tas jānoskaidro? Viņš dega ziņkārē, tā viņam neļāva izbaudīt ainavu, viņš tūlīt sāka ārdīt, jaukt, rakņāties ...

Arī pašreiz viņš gluži tāpat noskatījās uz Akmeņu dārzu.

Pēkšņi templī atskanēja troksnis, so|u dipoņa. Man blakus uz sola apsēdās liela vāciešu ģimene: varens pulks bērnu, māte, vecmāmiņa un tēvs ar sarkanām zeķēm kājās un tikpat sarkanu, apaļu seju.

— Akmeņi ir simbols, — viņš kategoriski noteica. — Te var sēdēt stundām ilgi, iegremdējoties gara dzīlēs. Mēs, eiropieši, neprotam iegrimt apcerē. Mūsdienu dzīves temps neļauj mums apstāties. Mēs kļūstam par robotiem... Ak, šie Austrumi! ...

Tad, izpildīdama viņa prasību, ģimene ieslīga aizkustinājuma pilnā apcerē. Pēc dažām minūtēm viņš palūkojās pulkstenī, piecēlās — un arī pārējie vienprātīgi cēlās augšā un devās pirkt krāsainas atklātnes un diapozitīvus ar Akmeņu dārza skatiem.

Es nebiju ne drusku labāks par viņiem. Biju gatavs pateikt Somovam tādus pašus vārdus. Akmeņu dārzs neizraisīja manī nekā ...

Dažreiz šķita,

ka viņi atrodas nevis vienā, bet gan dažādās zemēs.

Un ari to pašu Akmeņu dārzu Nikolajs Somovs redzēja citādi.

Akmeņu dārzs aizņēma apmēram 30X10 metru lielu laukumu. Tumši akmeņi baltās smiltīs. Tikai akmeņi vien, nekā vairāk — ne zāles stiebra, ne lapiņas. Tie man lika atcerēties vispirms Nagasaki akmeņus. Šķiet, ka tiem nav nekāda sakara ar Nagasaki, un tomēr atkal Nagasaki, atkal Hiro-

sima. Lai kur es pagriežos, ikviens pagrieziens izraisa sāpes. Pēc ierašanās Nagasaki šī brūce atvērās un tika nemitīgi uzplēsta, tā nedeva man miera ...

Terakura nolasīja pantus par salām un Visumu, bet tie bija seni panti, kas uzrakstīti vairākus gadsimtus pirms atomsprādziena, autors nemaz nevarēja iedomāties, kādi salīdzinājumi radīsies mums* raugoties šajos akmeņos. No tiem plūda drūmas skumjas. Tajos slēpās pirmatnīgums ... Reiz es lasīju ievērojamā japāņu zinātnieka Sjoto Na-gaokas grāmatu «Mērījumi atombumbas sprādziena epicentrā Hirosima». Profesors aprakstīja pārvērtības, kas Hirosimā pēc sprādziena notika ar minerāliem. Granīts izlaida tievas adatas, it kā apauga ar sariem. Akmeņi tecēja, pārklājās ar kraupi; briesmīgi un mežonīgi tie atgriezās savā pirmatnībā, eozoiskajā ērā.

Senie Rjoandzi tempļa akmeņi bija skaisti un patriarhāli, tie bija domāti godbijīgai un dievbijīgai apcerei — mūžīgā, nemainīgā daba un tamlīdzīgi, bet es tajos redzēju Nagasaki akmeņus.

Kioto varēja piemeklēt Nagasaki liktenis. Šī doma man padarīja rēgainas bijušās galvaspilsētas klusās ieliņas un dziļos, pustumšos veikaliņus, kur dega papīra lukturi un plauktos maigi vizēja caurspīdīgs porcelāns. Sārtie tempļa vārti veda tīrā, tukšā pagalmā. Saltā saule tur spīdēja sevišķi spilgti un spēcīgi. Kailie ķiršu zari bija balti — it kā ziedēja tūkstošiem piesieto papīrīšu ar ticīgo lūgsnām un lūgumiem. Tuksnesīgajā templī pavērās pasaules telpa, norobežots tukšums; virs galvas bija debesis, zem kājām šņirkstēja grants, un ap sirdi man kļuva moži un priecīgi, tāpat kā bija kādreiz, bet tagad rādās tikai sapņos, mūžs šķita vēl garš, un kaut ko tajā vēl varēja labot. Man gribējās šīs senās pilsētas skaistumu izbaudīt tāpat kā Gļebam. Taču Kioto bija saindējis Nagasaki rūgtums. Un es atkal atgriezos pie šī vecā notikuma.

Nagasaki Atomsprādziena muzejā mēs satikām amerikāņu jūrnieku grupu. Skaisti liela auguma puiši garlaikodamies klīda starp stendiem. Viņi brauca ekskursijā pa pilsētu, jau bija iegriezušies Sofukudzi templī, madame Butterfly mājiņā, katoļu baznīcā un tagad ieradušies muzejā. Viņu jaunie žokļi bez mitas košļāja gumiju un skatieni laiski slīdēja pāri eksponātiem. Viņi alka pēc izpriecām. Aiz garlaicības viņi fotografējās un pirka stereoatklātnes. Par Nagasaki traģēdiju viņi droši vien bija kaut ko dzirdējuši, bet tā bija notikusi sensenis, toreiz neviena no viņiem vēl nebija pasaulē, un viņiem ar to nebija nekāda sakara.

Pilsēta bija pārvērtusies pelnos. Sprādziena centrā tā bija iztvaikojusi, bet tālāk pakāpeniski pacēlās drupas. Tās atšķīrās gan no Drēzdenes, gan visu citu sagrauto pilsētu drupām. Milzīgā fotopanorāmā no vienas malas līdz otrai stiepās izdeguši ēku karkasi; vārds «izdeguši» šoreiz gan īsti neiederējās, jo tur nebija plosījusies dabiskā uguns, tur bija atstājusi pēdas pārdabiska, savā neizprotamībā briesmīga katastrofa ...

Drupu maketi, deformēti, apstājušies pulksteņi, apkusuši akmeņi un uz tiem — sadegušu cilvēku ēnas, fotogrāfijas, kurās bērnus gluži kā nimbs apņem radiācijas spīdums, — tas viss man bija

sen pazīstams pēc aprakstiem, tomēr šeit, Naga-saki, izskatījās pavisam citādi. G|ebs mani nemaz neiztaujāja, sākumā mēģināja kaut ko pierakstīt, bet tad iebāza bloknotu kabatā. Un pat amerikāņu matroži pamazām pieklusa. Aizvien biežāk viņi apstājās pie vitrīnām. Grupa sadalījās. Katrs gāja atsevišķi. Uzraksti visur bija japāņu un angļu valodā. Tikai uz bumbas, uz tās pašas bumbas maketa uzraksts bija vienīgi angliski. Pirmā bumba — tā, kas tika nosviesta uz Hirosimu, bija nosaukta par Mazulīti, otra, kas bija lemta Naga-saki, — par Resni.

Matrozis ar zeltaini dzeltenām Ūsiņām vaicāja:

— Kas tad šo tā nosvieda?

— Laikam gan mūsējie, — kāds nedroši atbildēja.

— Tātad tomēr mēs. Bet es domāju, ka tā ir propaganda.

Man ne prātā nebija nācis, ka to kāds var nezināt.

Jūrniekus pavadīja vecāks virsnieks, kura krūtis greznoja gara plāksnīte ar kara laika ordeņu lentēm. Viņš apstājās pie vitrīnas, kurā bija amerikāņu pavēlniecības izdota lapiņa, un sāka skaļi lasīt. Aprakstījuši jaunā ieroča varenību, amerikāņi pierādīja, ka veltīgi ir pretoties, brīdināja Nagasaki iedzīvotājus un lūdza pamest pilsētu.

Virsnieks uzsita ar pirkstu pa stiklu. Šī lapiņa tomēr cik necik attaisnoja amerikāņus — viņi bija brīdinājuši iedzīvotājus, tātad ievērojuši godīgas karošanas likumus ...

— Diemžēl to laikam gan nepaguva izlasīt, — es teicu.

— Piedodiet! — virsnieks dzedri atsaucās.

Viņš bija mazliet vecāks par mani, kas zina,

varbūt četrdesmit otrajā gadā mēs bijām tikušies Murmanskā.

— Pievērsiet, kungi, uzmanību datumam, — es . pieklājīgi teicu gida balsī, man trūka tikai dzeltena vai zaļa karodziņa. — Lapiņa tika nosviesta devītajā^ augustā — vienlaikus ar bumbu.

— Kāpēc tad tā? — kāds jautāja.

Es pasmaidīju mīklainu aģenta 007 smaidu, pasmaidīju kā prātnieks, kam viss kļuvis zināms pārāk vēlu. Labāk nekā es viņiem būtu varējis paskaidrot ģenerālis Grovss. Viņš visiem spēkiem centās šo dīvainību attaisnot ar nejaušu novēlošanos, tehnisku aizkavēšanos. Acīmredzot bumbu nomest bija vieglāk, bumba neaizkavējās, bet lapiņas novēlojās, tās nez vai paguva pat izlasīt, un, protams, neviens nepaspēja atstāt pilsētu.

Kad mēs izgājām no muzeja, matroži dārziņā smēķēja. Viens no viņiem sacīja:

— Tad šitā tas izskatīsies, ja krievi mums uzmetīs tādu mantiņu.

Muzejs bija gandrīz vienīgais, kas atgādināja 1945. gada devīto augustu. No kalna, kur pacēlās televīzijas tornis, Nagasaki pavērās visā savā krāšņumā. Nekur neesmu redzējis tik brīnum skaistu jūras līci. Pilsētu kā dejā apņēma fantastiski līčloči, mirdzēja_ fjordi un mazi līcīši. Reidos dūmoja tankkuģi, stāvēja kuģi kokmateriālu pārvadāšanai un balti tvaikoņi ar krāsainiem dūmeņiem. Košā zilumā gozējās ar kokiem apaugušas salas un saliņas, bija redzamas svītrotas bākas, bet lejā uz pakalniem pletās pilsēta ar ostu, pie-

statnēm un prospektiem. No augšas bija redzama katra savrupmāja, katrs dārziņš, tomēr vislielākais krāšņums bija jūra. Apskates laukumā Gļebs un Terakura ar kādu vecu japāni sīki pārrunāja tā augusta rīta notikumus. Saruna bija sākusies nejauši.

— Mums ir laba atmiņa, — japānis teica. — Lai nu ko, bet to mēs neaizmirsīsim nekad. Tas paliks tikpat kā rēta. Jūs nevarat nemaz iedomāties visas tās šausmas, kas notika todien ... Tas jāpārdzlvo pašam. Ikvienas zemes vēsturē ir daudz karu. Taču atombumbu nevar ne ar ko salīdzināt. No šejienes, — viņš ar roku parādīja uz sprādziena epicentru, — no šejienes sākās cilvēces atomlaikmets. No šīm bumbām, kas tika nomestas uz mums.

Man derdzās tāda naiva godkāre. Droši vien kaut kas atainojās manā sejā, jo viņš man smalkjūtīgi teica:

— Piedodiet, baidos, ka jums tas apnicis, visu laiku viens un tas pats.

— Gluži otrādi, es bažījos, vai tas nav aizmirsts ...

— Ak, jums, ārzemniekam, grūti to saprast! Jūs domājat, ka tā ir tikai psihiska trauma ...

— Kāpēc tā? — es pēkšņi noskaitos. — Savā ziņā šī bumba tika nosviesta arī uz mums. Arī mūs gribēja iebiedēt. Es nemēģinu salīdzināt. Gribu tikai teikt, ka šai gadījumā mēs neesam gluži kā ārzemnieki...

Es piespiedu sevi apklust un miermīlīgi pasmaidīt. Taču man nepavisam negribējās smaidīt. Man gribējās pastāstīt, kā mēs taisījām bumbu. Lai atbildētu uz Hirosimu un Nagasaki. Cik tas bija

grūti, jo mūsu zeme bija kara ļ-zmocīta, un mēs pievācām pēdējo — cementu, metālu, transportu, cilvēkus. Kā mēs iesākām ar novecojušu voltmetru, ar dažiem kilogramiem urāna... Ja pēc Naga-saki vairs nav nokritusi neviena atombumba, tad tas ir arī mūsu nopelns. Zēl: kad par to varēs stāstīt visos sīkumos, tas vairs nebūs tik interesanti. Jo tas ir interesanti vispirms mums, laikabiedriem, taču laikabiedriem allaž tiek tikai viņu tēvu noslēpumi.

... Ejot lejā no kalna uz Nagasaki, mēs ieraudzījām kapsētu.

— Te atdusas arī krievi, — Terakura-sans sacīja.

— Krievi? — mēs ieinteresēti vaicājām.

Garš melnā sutanā ģērbies budistu garīdznieks aizveda mūs uz terasi, kur guļ krievu jūrnieki. Dzeltenā, sakaltušā zālē rindās bija saliktas kapu plāksnes. Vecas plāksnes ar pusizdzisušiem uzrakstiem krievu valodā.

«Dieva tā Tēva, tā Dēla un Svētā Gara vārdā, āmen.

Sai vietā apbedītas Dieva kalpa — krievu kara korvetes «Vitjaz» matroža

Filipa Beluhina mirstīgās atliekas.

Miris 1872. gada 30. septembrī 27. mūža gadā.»

Bija tīri uzkopts, bet nebija ne puķu, ne celiņu, acīmredzot kapsētu reti apmeklēja, un kas lai būtu to darījis ...

Te atdusējās jūras virsnieki, artilēristi, matroži, ari civilie, kurus liktenis bija atvedis šai tālajā Japānas pilsētā. Gājuši bojā svešumā, viņi tomēr te atradās savējo vidū.

Dažām kapu plāksnēm malas bija notecējušas, šo tumšo akmeņu struktūra man likās mazliet dīvaina.

— Bet kur tad palikuši krusti? — es vaicāju uzraugam.

Viņš palocīdamies nolieca skūto galvu. Krusti bija gājuši bojā atomsprādziena laikā. Pilsēta atradās tālu lejā, taču sprādziena vilnis bija sniedzies līdz šejienei un skāris arī mirušos. Neviens krusts nebija palicis šai vecajā krievu kapsētā. Šur tur bija tikai lielgabalu stobri un enkuri.

«Matrozis Ignatijs Harkevičs Miris 1905. 25. V

no ievainojumiem Cusimas kaujā.»

Un plāksnes malā — akmens ēde, čūla, bumbas atstāts zīmogs, kara uguns, kas pēc četrdesmit gadiem vēlreiz apdedzināja krievu matrozi.

G. Fokins

Uz saules apspīdētajiem pakāpieniem joprojām nekustēdamies sēdēja daži japāņi. Par ko viņi domāja? Ko viņi redzēja? Rūtainos minisvārciņos ģērbusies meitene kaut ko čukstēja bāli krāsotām lūpām un smaidīja tikko jaušamu smaidu, ko biju iemācījies cienīt tikai šeit, Japānā.

Šis smaids bija labākais garlaicīgā tempļa rotājums. Citi tempļi bija interesantāki, piemēram, Tūkstoš Bildu templis. Asinssarkanais Hejan-dzingu, Zelta paviljons. Arī Naras un Tokijas tempļos katrā bija kaut kas ievērības cienīgs. Nārā, Todaidzi templī, sēdēja sešpadsmit metru augsts apzeltīts bronzas Būda Rosjana. Seja viņam bija plašas istabas lielumā, katra acs — metru gara. Neviens vēl nebija manī skatījies ar tik milzīgām acīm. Ja neņem vērā dažus pilnīgi subjektīvus gadījumus. Būdas smaids bija viegls, lai gan droši vien svēra vismaz desmit tonnas.

No tāda dieva atkratīties nav nemaz tik viegli. Arī ticēt viņam ir grūti. Pārāk liels. Milzu dievs nespēj darīt brīnumus. Pareizāk sakot, tas, ko izdarīs milzis, neliksies brīnums. Milzis der baiļu iedzīšanai. Dievam ir jābūt samērīgam. Mazie pagānu dieviņi arī ir labi. Sandzjusangendo templī Būdas izskatījās kā cilvēki. Viņu bija tūkstotis, tieši tūkstoš zelta bodisatvas. Un visi smaidīja. Stāvēja rindās, katrā rindā — simts, visi vienādi, kā pulks parādes laikā. Vienādi saliktas un vienādi izplestas rokas — katram bija vairāki pāri roku. Dīvains smaidiņš rotājās viņu zelta sejās, un nebija saprotams, vai tas ir smaida sākums vai beigas, — tūkstoš zelta smaidiņu, un katrs citāds. Tiem nebija nekādas līdzības citam ar citu. Cik smalks tomēr ir smaids, un cik daudz tas nozīmē dzīvē!

Man gribētos uzrakstīt traktātu par smaidu. Par savu draugu Smaidiem. Par sievietes smaidu. Par gluži maziņa cilvēka — jaunpiedzimušā smaidu un par pirmo apzināto bērna smaidu. Par to, cik

daudz spēj izsacīt smaids. Par to, kā smaidīja kara laikā. Tur būtu arī nodaļa par amerikāņu smaidu — standartizētu, komerciālu smaidu, ko teicami apguvuši un noslīpējuši veikalnieki, par pārdevēju un senatoru smaidu, par narkomāna smaidu, kad viņš lūdz žēlastības dāvanu, un par koledžas direktores smaidu Ņūorleānas apkaimē. Kādā Brodvejas teātrī es redzēju lugu, kurā ņirgājās par amerikāņu smaidu. Cilvēkam, kas uzstājas telekameras priekšā, tiek pielīmēts smaids. To izgatavojuši izcilākie speciālisti. To atjauno, to saskaņo, rūpīgi vēro, lai tas nepārvērstos smīnā, smaidā par kaut ko, tam jāsaglabā skaidrība, sterilitāte, tas liecina par amerikāņu priecīgo dzīvi, par viņu labklājību ...

Un būtu arī nodaļa par japāņu smaidu. Arī tā ir nepieciešama dzīves sastāvdaļa. Sākumā šis smaids mūs nogurdināja, tāpēc ka bija obligāts. Šeit smaidīja visi par visu jebkurā sarunā. Pamazām pieradu un sāku šo smaidu saprast. Tajā bija drīzāk aicinājums būt draudzīgiem, tā nebija tikai pieklājības pazīme. Smaids liecināja par viesmīlību. «Mūsu prieks jūs redzēt ir pārāk liels, lai mēs domātu par savām raizēm.» Jo tīkamāku to darīja klāt piejauktā skumju un piesardzīguma šķipatiņa, kas bija tikpat kā sāls graudiņi, kurus šeit kaisa uz zemenēm, lai labāk izjustu to saldumu.

Kad, mums tiekoties ar avīžniekiem, saruna kļuva asa un mēs vairs nesmaidījām, K.-sans mainīja tematu. Ar viesiem jārunā tikai par to, kas viņiem ir patīkams. Ja mēs negribējām izvairīties

no asu jautājumu apspriešanas, mums bija jāsmaida.

Ciemos pie tējas galdiņa es jūsmoju par namatēva mākslu neļaut apdzist kopīgam smaidam. Man atmiņā saglabājušās nevis manu Japānas draugu sejas, bet viņu smaidi — nopietnais Kobo Abes smaids, zīdaini maigais Tomies Oharas smaids, Hirosi Kimuras smaids, kuru viņš dažkārt slēpa, un tad tas izlauzās acīs, retais Hirosi Nomas smaids...

Traktātā būtu arī stāsti par frontinieku Smaidiem. Tur būtu leģenda, ko es dzirdēju no M. Zoš-čenko. Kādreiz tā kopā ar citām leģendām klīda pa Ļeņingradas fronti. M. Zoščenko tajā nekā nepārveidoja, viņš tikai saskatīja šai leģendā to, ko mēs neviens nebijām pamanījuši.

1942. gada rudenī pa piefrontes mežu virzījās uz priekšu vairāki mūsu izlūki. Cits aiz cita viņi gāja pa šauru meža ceļu, gāja bez trokšņa, kā jau pienākas izlūkiem. Un pagriezienā pēkšņi vaigu vaigā saskrējās ar vāciešu grupu. Tikšanās bija tik negaidīta, ka visi apjuka, mūsējie sāka lēkt grāvī ceļa vienā pusē, vācieši — otrā. Kāds jauns vācietis, šai sajukumā zaudējis galvu, ielēca grāvī pie mūsējiem. Izbailēs viņš ilgi nespēja nekā apjēgt, tikai redzēja — visapkārt krievi, un pilnīgā apdullumā sāka griezties pa grāvi kā vilciņš. Tad kāds vācietis uzkliedza viņam, saukdams pie sevis, kāds mūsējais iedeva ar celi pa dibenu, jaunais vācietis izlidoja uz ceļa un ar izmisīgu lēcienu metās pie savējiem. Izdarīdams savu neticamo rekordlēcienu, viņš tā bļāva un bija tā nobijies, ka visi sāka smaidīt, bet pēc tam — smieties.

Smējās vācieši, un mūsējie, viņiem pretim sēdēdami, arī smējās. Un neviens nešāva. Arī beiguši smieties, viņi nesāka šaut, jo pēkšņi noskaidrojās — pēc kopīgiem smiekliem nav iespējams šaut citam uz citu. Mūsējie sāka līst uz vienu pusi, vācieši — uz otru, un tā viņi izšķīrās. Jo vairāk tāpēc, ka mūsu izlūkiem nebija vēlams sākt kauju, viņiem bija jāizpilda speciāls uzdevums, un, kas zina, varbūt arī vāciešiem bija savs iemesls izvairīties no kaujas.

Visu mūžu M. Zoščenko nodarbināja smaids un smiekli, viņš bija liels meistars smieklīgu notikumu attēlošanā, liels tāpēc, ka smieklīgais viņam nekad nebija tāpat vien smieklīgs, viņš zināja smieklu spēku un smieklu likumus, taču šis gadījums viņu pārsteidza, ne velti viņš gatavojās to izmantot «visbrīnumaināko notikumu» ciklā. Klausīdamies viņā, es nevilšus atcerējos man zināmos brīnumainos gadījumus, arī to, kā 1942. gada martā mēs kopā ar Kondjukovu braucām uz Ļeņin-gradu pēc betona plāksnēm dotu būvēšanai. Kā jau zināms, toreiz bija bada laiks. Rūpnīcā palikušās strādnieces bija tik vārgas, ka nevarēja mums palīdzēt, un arī mēs paši pēc katrām desmit minūtēm sēdāmies atpūsties. Ar plāksnēm nomocījāmies līdz pusdienlaikam, tad likāmies pagulēt.

Atmodies gāju meklēt Kondjukovu. Man teica, ka viņš atrodoties pie bērniem. Rūpnīcā bija iekārtots kaut kas līdzīgs bērnu profilaktorijam. Pie šī profilaktorija durvīm stāvēja vairākas sievietes. Biezi saģērbušās daždažādās vecās drēbēs, viņas izskatījās resnas, spēcīgas, bet sejas bija sīciņas, grumbainas un pelēkas. Viņas mani nelaida tālāk.

Stāvēja un klausījās. Pa durvīm bija dzirdami bērnu smiekli. Vāri, trausli smiekli. Tādus nebija pierasts dzirdēt. Sievietes piedraudēdamas mani brīdināja, lai es viņas netraucēju, lai ļauju klausīties, un viņu sejas atdzīvojās, kļuva atšķirīgas. Skatieni noskaidrojās. Parādījās smaidi. Ak dievs, kādi trīsoši smaidi tie bija — viņu lūpas pavērās neprasmīgi, ar pūlēm. Viņas bija aizmirsušas, kā smaida. Kondjukovs kaut ko stāstīja padobjā balsī, bērni smējās, bet es gaidīju, atspiedies pret sienu.

... Netālu no meitenes uz tā paša pakāpiena sēdēja puisis ar melnām brillēm, pie kājām viņam bija nolikta zaļa ādas soma. Viņš bija nekustībā sastindzis, gluži kā aizmirsis savu ķermeni.

Grābekļu atstātās pēdas vienmērīgām līnijām iezīmējās baltajās smiltīs. Ap akmeņiem tās veidoja apļus — gluži kā ūdens viļņojumu. Smiltīs ievilktās līnijas it kā paplašināja atstarpes. Attālumi starp akmeņiem kļuva milzīgi. Tās vairs nebija salas, tās bija veselas pasaules, galaktikas, kas izmētātas Visumā. Es atkārtoju vārdus no Terakuras pārtulkotā panta:

... milzīgi plašā pasaulē ... izmētātas saliņas ...

Nē, tas nemaz nebija tik primitīvi. Panta vien-kāršums bija mānīgs. Zem tā atklājās zemslānis. Tikai tagad izjutu, cik izmētāti un vientuļi ir šie akmeņi. Aizsargādamies no vientulības, daļa no tiem bija saspiedušies bariņā, un tāpēc citi izskatījās vēl sērdienīgāki. Tikai pirmajā mirklī šķita, ka tie šā tā izsvaidīti. Nē, tie bija izvietoti savstarpējā sakarībā, tie veidoja ainavu. Uz šīs mazās skatuves tie attēloja Pasaules okeānu, nepārvaramus attālumus. . . Beidzot arī es kaut ko ieraudzīju, sapratu, kā tiek panākts plašuma iespaids.

Varbūt tur bija pat vairāk nekā galaktikas — varbūt tie bija cilvēku likteņi. Izmisuma pilna vientulība, ko jūt savās vieglajās cipreses koka mājiņās ieslodzītie cilvēki. Mazo japānieti un puisi ar tumšajām brillēm šķīra daži metri, taču patiesībā tas bija kosmisks tālums. Būdami sveši, nepazīstami, bez jebkādas jausmas vienam par otru, viņi pastāvēja blakus tikai manās acīs, es biju vienīgais, kas viņus domās savienoja. Un kas zina, varbūt tā bija vienīgā laimīgā savienība. Laulības noslēdz debesīs, un es biju debesis, es biju dievs Ceboats, kas no augšas nolūkojas uz savu saimniecību un šiem diviem vientuļajiem.

Pēkšņi es to pateicu Somovam. Arī dievam ir vajadzīga sabiedrība, arī viņš grib ar kādu dalīties domās.

— Vai tiešām tu joprojām tici leģendai par divām ābola pusēm, tam, ka pasaulē ir tikai viena vienīga dvēsele, kas domāta tev? — Un viņa sejā parādījās nogurums — nogurums, ko izjuta ne vien viņš, bet visas pasaules mācību spēki, kas spiesti nez kuro reizi skaidrot vienu un to pašu. — No cik paziņām puisis izraugās savu dzīves laimi? No divdesmit meitenēm? No četrdesmit? Nu, augstākais, no piecdesmit paziņām, kuras nokļuvušas viņa redzes lokā. Praktiski tas ir vislie-

lākais skaits, kas atrodas viņa rīcībā ... Pieļausim, ka viņam ir laimējies. Gadījums viņam palīdzējis ar varbūtību viens pret divi, nu labi, lai būtu pret trīs vai četri. Rezultātā — viena no divsimt. Tas nozīmē, ka uz katrām divsimt meitenēm ir viena, kura spētu viņam sniegt dzīves laimi. Tātad tādu vienīgo pasaulē, tādu pasaules brīnumu, neatkārtojamu un nesalīdzināmi labu viņam vienā pašā Ļeņingradā ir tūkstoši trīs, bet visā Padomju Savienībā kopā — ap simt tūkstošu.

Es viņā sen vairs neklausījos.

Kā vienmēr, viņš bija precīzs. Augsti skolots cilvēks alkst pēc precizitātes. Viņš cīnās par simto vai tūkstošo daļu un palaiž garām ļoti rupju kļūdu.

Iedomājos par Taņu. Kad viņa bija no manis aizgājusi, pēc Somova aprēķiniem, man bija ļoti daudz iespēju viņas vietā atrast citu. Taču es neatradu. Simt tūkstošu, bet nav nevienas, kas spētu aizstāt viņu. Viņa tagad bija tālu, un tas, kas mūs šķīra un likās nepārvarams, no šejienes izskatījās niecīgi mazs. Droši vien es tā arī neuzzināšu, kāpēc mēs izšķīrāmies. Varbūt viņa nesāka strīdēties tāpēc, ka es nesapratu viņas patiesību un neapzinājos savu vainu, nevēlējos par to domāt... Viņa vienmēr apgalvoja, ka es pirmais viņu pametīšot, bet es apgalvoju, ka tā būs viņa. «Redzi nu,» es teicu, «kuram bija taisnība.» Un tad viņa pirmoreiz nestrīdējās pretim.

Protams, Somovs ir precīzs — pastāv pieci tūkstoši, pastāv desmit tūkstoši cilvēku, kurus varētu iemīlēt, bet, kad esi iemīlējies, visi pārējie izgaist, pārmainās, un drīz paliek tikai šī viena vienīgā.

Visu Somova matemātisko loģiku suns uz astes aiznes. Par vienīgo, brīnumaino («cik dīvaini, ka arī tu nopirki bijeti tieši tai vagonā!» — «kas būtu noticis, ja mēs nebūtu tikušies?») viņa kļūst tādā mērā, kādā tu viņu apveltī ar savām paša jūtām, bet visu pārējo dvēsele nogrūž malā, jo tas ir svešs, nepieņemams.

Smails, zilganas sūnas skarts akmens man lika atcerēties Taņu — Zaoņežjē auga briežu ķērpis gar meža ceļiem, pa kuriem mēs topavasar gājām uz Pudožu, viņas dzimto koka pilsētiņu ar koka ietvēm un veclaicīgām akām, ko noslēdza smagi, apdiluši aizvari. Bet varbūt atcerējos tāpēc, ka šis akmens gulēja viens pats, tā virsotne bija pāršķelta, un no plaisas kāpa tumsa un aukstums.

Kurš no akmeņiem biju es? Tikai tagad izraudzīdamies ievēroju, cik dažādi ir šie akmeņi. Ikvienam bija ne tikai sava forma, bet tas veidoja arī savu tēlu. Pie zemes pieplakuši, plakani un ērti, sadēdējuši, sīkām plaisiņām klāti, robaini, gludi un izriezušies ... Jebkurā es saskatīju līdzību ar sevi. Varēju sevi uzskatīt par sabiedrisku radījumu šo akmeņu grupā, varēju būt gan lepns un vientuļš, gan stūrains un neērts, varēju būt tas, kas tikai mazliet izlīdis ārā, bet visu pārējo atstājis neredzamu, zemē apslēptu, varēju iedomāties sevi jautrajā vizlas mirgā ...

Patiesību sakot, noskaidrojās, ka es nemaz lāgā nezinu, kāds esmu. Varēju norādīt uz akmeni, kas atbilstu Somovam, Igoram, ikvienam manam draugam, bet, kas atbilstu man pašam, — ne. Atbilst jebkurš — tātad neatbilst neviens. Izrādās, ka es pats nezinu, kam esmu līdzīgs, kāds izskatos, kāds

esmu es, Gļebs Fokins — 176 centimetrus garš, izglītība — augstākā, svars — 80 kilogramu, dienesta pakāpe — tanku karaspēka kapteinis ... Tik daudz gadu nodzīvots kopā ar sevi, bet es nespēju iedomāties, kāds es esmu: labs vai ļauns, stingrs un enerģisks vai cilvēks bez gribas spēka, sevī noslēdzies vai atklāts, man vienmēr šķiet, ka es varu būt tāds, bet varu būt arī citāds. «Pazīsti pats sevi!» — taču es nekad neesmu pēc tā centies, ne prātā tas nav nācis. Citus — tos gan esmu atsedzis ar interesi, dažkārt pat diezgan smalki un precīzi... Jā, redz, kas es par putnu!

N. Somovs

Saskaitīju pavisam četrpadsmit akmeņu. Kāpēc tāds skaitlis? Terakura-sans nopriecājās par manu jautājumu. Patiesībā ir nevis četrpadsmit, bet piecpadsmit akmeņu — viņš paskaidroja. Viens akmens allaž paliek aizsegts.

Lai parādītu šo pārsteigumu, viņš paņēma mani zem rokas un paveda dažus soļus. Atklājās akmens, kas līdz tam nebija redzams. Saskaitīju — atkal to bija četrpadsmit. Mēs pagājām vēl, un atkal viens akmens paslēpās, bet cits parādījās. No jebkuras vietas varēja redzēt četrpadsmit un nekad — visus piecpadsmit.

Tas bija uzskatāms izziņas modelis, zinātnes metafora. Neizbēgami kaut kas paliek nezināms, neieskaitīts, neievērots. Mēs esam pārliecināti,_ ka to, kas ir, redzam pilnīgi, un nemaz neiedomājamies, ka ir vēl arī kaut kas tāds, ko neredzam.

Visu nosaka redzes punkts. Gļebam, piemēram,

es esmu ievērojams fiziķis, pašpārliecināts vadošas zinātnes pārstāvis, racionālists, kas visam pieiet no loģikas viedokļa, spēj visu izārdīt un aprēķināt, viņš izliekas, ka netic man, slepenībā no manis baidās, mazliet mani apskauž un mazliet nožēlo. Viņam gribas atrast manu vājo vietu. Viņš uzskata mani par pasausu cilvēku, kam dzīvi apgrūtina slava un zināšanas... Ko tur teikt — ir arī tāds Somovs.

Manā laboratorijā šis Somovs izskatās citāds. Tur es esmu fantasts, kas domā paradoksos, cilvēks, kam patīk pārsteidzošas lietas, piemēram, gruzīnu mūzika. Puiši mani nosoda tāpēc, ka pārāk daudz braukāju apkārt, reprezentējos visvisādos simpozijos un esmu sācis nodarboties ar vispārīgu idejisku vadīšanu. Nesen vecais Kļimovs man jautāja, vai es izprotot to, ko dara mani puiši. Es steigšus apgalvoju, ka izprotu, — kā tad citādi! Vecais Kļimovs pavīpsnāja. «Tātad viņi nestrādā mūsdienu līmenī.»

Tūdaļ nodomāju, ka tiešām vāji izprotu viņu darbus un agrāk būtu to viegli atzinis, bet tagad baidos. Pēc tam nodomāju, ka to, ko daru pēdējā laikā, var izdarīt jebkurš zinātņu kandidāts, tikai viņam būtu grūtāk nekā Somovam izdabūt visu cauri dažādās instancēs. Pagaidām esmu labs tanī ziņā, ka nevienu netraucēju. Tātad ir arī tāds Somovs.

Un ir arī piecpadsmitais — no visiem slēptais akmens, slepenais Somovs, kas jau sen plāno bēgšanu uz tīras zinātnes celli... Tur gaida vecs, visu aizmirsts elektrostatikas uzdevums, un tik labi būtu pašam pie tā piesēsties, paķibināties bez

steigas, ar baudu. Ak dievs, ja kāds to zinātu, cik ļoti man apnicis vadīt, būt priekšgalā! Nekas nespēj aizstāt tās mokas un to īpašo saldumu, ko jūti, ja pats tiec skaidrībā no sākuma līdz galam — ar savu prātu, ar savām rokām. Dažreiz vēl redzu sapņos pustumšu kaktu, jūtu rokā saņemtas lodlampas karstumu, atceros, kā bija pie mums Politehniskajā institūtā tūlīt pēc kara. Manī tomēr mīt vecmodīgais pagājušā gadsimta vien-patnis. Romantisks Ampēra vai Stoļetova tipa vientuļnieks, individuālists, kas neiederas mūsdienu zinātnē. Viņš ir varēm jānomāc, kaut kur jānobāž, lai netraucē. Jo problēma, ar kuru mēs nodarbojamies, — korozijas aizkavēšana ir ļoti svarīga un steidzama un neviens neļaus to apmainīt pret sirdij mīļiem niekiem. Un arī es pats... acīmredzot tā tas arī paliks par nepiepildītu sapni, ko sapņo tas Somovs, kuru es slēpju no visiem kā savu vājību.

īsi pirms manas izbraukšanas mēs atzīmējām zināma darba posma pabeigšanu. Iedzērām uz jauno programmu, kas paredzēta trim gadiem, bet patiesībā prasīs sešus gadus, desmit gadus, visu manu mūžu.

Gājām mājās kopā ar Kļimovu. Viņš teica:

— Vai tava sirsniņa ir apmierināta? Vai dzirdēji, kā tevi cildināja?

— Ne jau mani. Kaut kādu Somovu. Gribētos reizi par visām reizēm noskaidrot, ko šis Somovs ir paveicis pats neatkarīgi no sava saliedētā radošā kolektīva.

— Kas tad ir, kāpēc neesi apmierināts? — Kļi-movs vaicāja. — Tev ir talantīgi audzēkņi, inicia-

\

tīvas bagati darbinieki, viņi realize tavas idejas, noved tās līdz galam.

— Bet es gribu pats kaut kas būt. Apnicis būt līdzautoram. Apnicis dalīt citiem idejas un piespiest viņus tās realizēt... Nevēlos, — es pēkšņi atcirtu. — Kas jūs tāds esat? Valsts komisijas loceklis? Oficiāli paziņoju — es demisionēju.

— Un ko tu darīsi?

— Gan atradīšu ko darīt. Nodarbošos ar elek-trostatiku.

— Ek tu! Kam tas vajadzīgs? Tas ir, varbūt kaut kas arī iznāk. Taču saproti — ja arī iznāks, salīdzinājumā ar tavu tematu tas būs tīrais nieks dieva vaiga priekšā. Lai arī šis temats nav tikai tavs. Vai tad tas ir svarīgi? Kas ir vajadzīgāks: uztaisīt ķeblīti vai uzcelt māju? Ko tu vari uztaisīt pats — saviem spēkiem vien? Ķeblīti, nekā vairāk. Tev ir astoņdesmit cilvēku. Astoņdesmit galvu, — K|imovs teica. — Lai ko tu pats izdarītu, tas tomēr būtu mazāk. Jā, jā, tas nozīmē upurēt sevi šiem puišiem, atteikties no patstāvīga darba ... Nav pa prātam? Bet kā tu domā — vai, teiksim, Kurčatovs un Vavilovs nekā neziedoja?...

Lēni, svinīgi krita sniegs. Mēs gājām pa Sado-vajas ielu. Kļimovam bija apdilusi trušādas ausaine, ko viņš pirmajos pēckara gados bija dabūjis uz ordera. Kļimovam patika ilgi lietotas mantas. Viņš izskatījās pēc veca, nabadzīga loterijas biļešu pārdevēja. Nevienam ne prātā nevarēja nākt, ka večuks ar sarkano degunu ir daudzu aizrobežas akadēmiju loceklis un vispār ...

— Pārbrauksi no Japānas, tad parunāsimies,—

viņš sacīja. — Starp citu, kad būsi Kioto pilsētā, painteresējies par dzenistu sektas dārzu.

Kam man vajadzīgs šis dzenistu sektas dārzs? Ko tas var palīdzēt? It kā šie akmeņi spētu ko atbildēt. Vēl divi trīs gadi — un cauri. Eksperi-mentatoram tas ir maksimālais vecums. Katrā specialitātē ir savi uzplaukuma gadi. Pēc trim gadiem vairs nebūs kur iet. Turēšos pie sava amata, attaisnošu savu upurēšanos, tāpat kā Kļimovs, un ļoti mīlēšu savus audzēkņus tāpēc, ka viņi vēl ļauj man upurēties ...

G. Fokins

Ātrgaitas lifts mūs uzveda Tokijas radiotorņa galā. Tas bija kaut kas līdzīgs Eifeļa tornim, tikai, protams, augstāks, tagad visi torņi cenšas būt augstāki, kaut kādā ziņā pārāki. Piedevām šis tornis stāvēja uzkalnā, kas pacēlās virs Tokijas. Lifts mūs uzveda stiklotā apskates galerijā. Tokija atradās kaut kur lejā, daudzi tai vispār nepievērsa uzmanību, bet drūzmējās pie suvenīru letēm. Skaistas meitenes pārdeva zeltītus torņus, tortes ar torņiem, atklātnes, krāsainus diapozitīvus, lelles, dzērienus.

— Vai jūs nezināt, kas tas ir par viskiju? — man vāciski jautāja maza, pērtiķēnam līdzīga meiča ar apaļām, melnām brillēm uz acīm.

— Viskijs «Santori»? Lielisks viskijs, — es teicu un pēc tam, lai izliktos smalkāks, sacerēju vēl vienu teikumu: — Labākais no tiem viskijiem, ko neesmu dzēris.

Droši vien viņa bija spāniete vai itāliete. Varbūt viņa arī pasmaidīja — aiz tādām modernām milzu brillēm nekā nevar saskatīt.

Viņa nopirka pudelīti, es — bukletu. Krāsu fotouzņēmumos pilsēta no augšas izskatījās jautrāka. Dabā tā bija garlaicīga. Pat Ņujorka no «Etnpire State Building» jumta nelikās tik bezcerīgi pelēka kā Tokija. Saule izgaismodama atmaskoja ēku, laukumu, estakāžu un stadionu pelēko betona ģeometriju. Retie dārzi un parki nekā nespēja izdarīt tādam dūmakainu dvingu dvesošam tuksnesim. Patiesību sakot, nekāda tuksneša gan nebija — lejā kaut kas ņudzēja, spīguļoja un kūpēja. Pa betona lentēm līda vilcieni un automašīnas, arī ielu gropēs šaudījās mašīnas, un tomēr visa šī betona ierīce šķita nedzīvs mehānisms. Milzīgais mehānisms strādāja, dzelzs kustējās, taču nebija saprotams, kādam nolūkam domāta tāda izplacināta milzu mašīna. Tai nebija noteikta profila, skaidru robežu. Tā pārsteidza vienīgi ar saviem apmēriem. Labi, ka vienā pusē to ierobežoja jūra, bet tur, kur jūras nebija, pilsēta izplūda uz visām pusēm, kļūdama par diezgan netīru bezveida masu, likās jau izbeidzamies un tomēr stiepās tālāk ar neskaitāmām koka mājiņām un būdām, kas bija saspiestas tā, ka nevarēja ne paelpot. Tālāk jau nesaskatāms viļņojās kaut kas kodīgs, netīrs, tāda kā slimnieka elpa.

Sī panorāma mazliet nomāca pat Somovu.

— Izskatās pēc atkritumu izgāztuves, — es sacīju klusi, tā, lai nedzirdētu Terakura. — Tik lielu izgāztuvi nekad vēl neesmu redzējis.

— Lai arī izgāztuve, bet cik daudz darba tur

ieguldīts, — Somovs negribīgi iebilda. — Cilvēks, izrādās, spēj radīt veselu valstību. Protams, skaistuma par maz. Pareizāk sakot, trūkst kopīga mērķa, vienotas ieceres.

Viņš runāja gurdi, mazliet automātiski, cerēdams, ka es viņu pārtraukšp. Es gaidīju, kad viņš izsīcis apklusīs.

— Kas te var būt par ieceri? Tā ir tikai mašīna atkritumu ražošanai.

Vai tiešām viņš neredzēja blāvi, nedzīvi spīdam celofānu un plastikātu, ar kuriem bija piegāzts viss šis plašums, visa šī sala, neredzēja kokakolas un alus bundžu, apdrukātu iesaiņojuma kārbu, pudeļu un vāciņu kalnus, vecu automašīnu, tranzis-toruztvērēju, ledus skapju, plašu un akumulatoru izgāztuves? Pilsēta izvirda atkritumus: lietas, kas tikko bija parādījušās, jau novecoja un kļuva par drazām. Un nebija vietas, kur varētu nogrūst vecos sintētiskos apavus, kreklus, parūkas, pildspalvas, šķiltavas.

Kaut kur lejā akmenī izgrauztās ielās pārdeva puķes un augļus. Bija februāris, bet uz letēm pacēlās dzeltenu greipfrūtu un bumbieru kaudzes, spurojās salāti un zvilnēja milzīgi izlocījušies gurķi. Pēc tā nevarēja nosacīt, kas pašreiz ir — rudens vai ziema. Vasarīgi spožas un smaržīgas zemenes tur pārdod augu gadu. Pilsētas betona aizsegā gadalaiki gandrīz nav jūtami. Un rītu grūti atšķirt no dienas. Baltās dienas gaismas spuldzes apgaismo iestāžu telpas, universālveikalus un viesnīcas. Dūc gaisa kondicionēšanas ierīces, kas uztur pastāvīgu temperatūru. Pazemes Tokija ar saviem restorāniem, pašapkalpošanās

universālveikaliem, ielām, kafejnīcām vispār nezina, kas notiek augšā, — vai līst, vai salst, vai spīd saule. Gan vasarā, gan ziemā atvērtas slidotavas un pieejami tramplīni slēpotājiem. Manā viesnīcas istabā logu aizlaidnes nekad netika paceltas uz augšu, un kāpēc lai šīs celtu ...

Pie mums pienāca pērtiķēns ar tumšajām brillēm.

— Vai nevēlaties kādu malku? — Viņa sniedza man «Santori» pudeli, kur nedaudz viskija vēl bija atlicis. — Dzeriet, dzeriet! Jūs neesat no mūsu autobusa? Paldies dievam, izrādās, ka sastopami arī cilvēki, kas nav no mūsu autobusa! No kāda tad jūs esat?

— Esam atbraukuši no Krievijas.

— Ak dievs! — Viņa noņēma brilles un mazliet aiztūkušām zilām acīm cieši vērās manī. — Nekad neesmu dzērusi kopā ar krieviem.

Es ielēju vāciņā. Viskijs tiešām bija ļoti labs.

— Un tas sinjors?

Somovs papurināja galvu.

— Vai viņš ir mācītājs?

— Nē, — es teicu, — apustulis. Zinātniski tehniskās revolūcijas apustulis.

Viņa iesmējās. Viņai bija skaisti zobi un tvirti, spīdīgi vaigi.

— Un ko jūs te darāt, šai... — Viņa apklusa un pavērās lejā uz pilsētu. Galvoju, ka lejup viņa paskatījās pirmoreiz. — Klausieties — kas tā īsti ir?

— Tokija.

— Tokija? — viņa atkārtoja. — Kāpēc es esmu te atbraukusi? Sinjor apustuli, vai jūs to nezināt?

Es pat nenojautu, ka Somovs var sarunāties itā-liski. Pērtiķēns atplauka, bet es lepni noklausījos, cik cītīgi Somovs izrunā vārdus.

— Jūs mānāties, — viņa teica vāciski, — te nav nekādas Japānas. Esmu atvesta nepareizā vietā.

— Vainojams ir viņš. — Es parādīju uz So-movu. — Viņš uzcēlis šo pilsētu. Arī šo torni.

— Kāda velna pēc? — viņa sacīja. — No augšas labāk neskatīties, viss liekas gauži neglīts.

— Bābeles tornis, — Somovs teica. — Beidzot tas ir uzcelts.

Diez vai viņa saprata, par ko īsti ir runa. Viņa kaut ko ilgi skaidroja Somovam, un acīs viņai sariesās asaras.

— Kālab viņa raud? — es jautāju.

— Nevar saprast. Stāsta, ka esot pārāk daudz cilvēku. Viņa laimējusi totalizatorā un nopirkusi tūrista ce|azīmi. Visu mūžu sapņojusi par ceļojumu uz Japānu. Bet tagad nezina, ko te darīt. Muļķe, labāk būtu nopirkusi automašīnu. — Somovs man pamirkšķināja. — Zēl, ka neproti itāliešu valodu, viņa izraudātos pie tavām krūtīm.

Man labāk būtu paticis otrādi — izraudāties pie viņas krūtīm. Uzminējusi manas domas, viņa apdedzināja mani ar skatienu; velns viņu zina kas notiek ar sievietēm, bet vajag tikai kaut ko tādu iedomāties, un viņas to nemaldīgi jūt. No krāsoto skropstu dziļā ziluma izslīdēja brūnos astru kreklos tērpušies mūki ar izskūtu galvvidu, iesēdināja viņu segtās nestuvēs, viņa iekliedzās, es izrāvu zobenu, bet tai mirklī atvērās pils vārti — un pie manis joņoja norvēģi ar ķiverēm galva un rietum-

vācieši ar samuraju zobeniem rokā. «Glābies!» sin-jora sauca. Bet es uzsāku cīņu ... un droši vien uzvarēju. Mans zirgs sīkā riksī gurdi dipināja pa šaurajām Tokijas ieliņām. Tā bija senā Tokija, kuras nav un nebūs. Sī pilsēta bija līdzīga Kioto, Kurasiki, pa daļai Tallinai un vecajai Pleskavai, ta izskatījās pēc Zurbaganas, pēc tām pilsētām, kuras mes bērnība veicam varoņdarbus un mīlam pazemīgi un uzticīgi, tā kā mīl tad, kad vēl nepazīst mīlestību. Smailajos logos pacēlās uz augšu aizlaidnes, kādas acis mani vēroja.

— Sinjora! — es saucu.

Viņa pamāja ar roku, un viņu aizsedza manam skatienam norvēģi ar beretēm galvā un fotoaparātiem apkārušies rietumvācieši. No kabatām visiem rēgojās laukā zaļganas kartītes, un gids pacēla zaļu karodziņu, vezdams viņus uz liftu.

Iemetu automātā naudu. Atvērās teleskopa objektīvs. Pacēlās un nolaidās lidmašīnas. Autobuss ar zaļu karodziņu veda sinjoru cauri Tokijai, bet varbūt tā bija Detroita. Vīdēja tie paši minisvār-ciņi un maksimēteļi, smaržoja pēc tās pašas caļfe espresso, uz ekrāniem šāva tas pats aģents 007, klikstēja tie paši kodaki. Tokija nemanāmi pārgāja Osakā, bet Osaka vēl kādā citā pilsētā, viss izskatījās vienāds, tāpat kā tabletes, kas paceļ tonusu, nomierina, atņem nogurumu, dod miegu, pasargā no apaugļošanās, stimulē ...

Pēc tam es pagriezu teleskopu uz Somova pusi, viņa pelēkajos acu dziļumos skumji kvēloja elektronu daudzkāršotāju un katodu kvēldiegi.

— Kāpēc tu pazudināji viņas dvēseli? — es jautāju.

— Viņa strādā pogu darbnīcā, — Somovs paziņoja. — Kā tu domā — vai pastāv tāda itāliešu poga? — Viņu kaut kas bija satraucis. Tomēr viņš joprojām uzdeva savus iemīļotos muļķīgos jautājumus. Teleskops aizcirtās ciet. Aizlaidnis noslīdēja uz leju, un objektīvs kļuva melns. — ... Mēs spējam šo to grozīt, bet ne apturēt, — Somovs turpināja. — Visa jūsu siekalošanās un lāsti — sentimentālas blēņas ... Cīnīties pret tehniku ir tas pats, kas cīnīties pret dabu ... — un tā tālāk un tamlīdzīgi daždažādi nepielūdzami dzelzsbetona argumenti.

Viņa iztēlē pilsētas saplūda kopā cita ar citu, nosegdamas ar betonu visu zemes virskārtu, ar tuneļiem un pazemes rūpnīcām tās ieauga dziļi zemē, izpletās, aprīdamas lauku ciematus un jūras. Rīss tiks audzēts akmens kastēs, tējas krūmi un ābeles — diena vai nakts — augs dienas gaismas spuldžu apgaismojumā un gaisa kondicionēšanas ierīču dūkoņā. Un jaunās cilvēku paaudzes šajās ainavās saskatīs poēziju.

— ... Tu esi pastalnieks, gusļu spēlētājs, — Somovs sacīja. — Še tev vēl desmit jenas un paskaties tur — uz to pusi! Tur atrodas Čerjomuški. Kupčina. Tas pats standarts. Mēs zākājam savus arhitektus, viņi — savus. Tokijā ceļ tāpat kā Bar-naula. Un arī dzīvokļi ir tādi paši. Tikai maksa citādā. Varat abi ar savu itālieti raudāt pēc japāņu mājiņām, kas celtas no cipreses koka, pēc dižistabām, pēc novgorodiešu mājām ar kokā grieztām logu un durvju apmalēm. Tās nojauks. Nekas no tam pāri nepaliks. Nebūs ne tavu mīļoto tatami, ne ogļu krāsniņu, jo vienkāršāk ir uzcelt

betona mājas un apsildīt ar elektrību. Lai cik tu par to skumsi, japāņi dabūs mājās sēdēt uz krēsliem, pie normāliem galdiem un gulēt gultās. Nekā tu tur neizdarīsi. Tā ir ērtāk. Automobilī viņi taču nesēž, kājas sakrustojuši. Man šķiet, ka viņiem pašiem nav iebildumu pret pārcelšanos uz eiropeiskām mājām, tikai lielākajai daļai to neatļauj maks. Lūdz dievu, lai saglabātos irbuļi un tējas ceremonija!

Likās, ka Somovs no radiotorņa raida visos diapazonos, ir tāds kā radiopravietis. Dažreiz man izdevās viņam pašaut kāju priekšā, apmulsināt viņu, un tad viņš raudzījās manī apbēdināts, it kā no neuzvaramas, neatvairāmas nākotnes tālumiem. Viņš bija tās pārstāvis, kas sūtīts pie mums izskaidrot, nevis strīdēties.

Sēdēdams pie Akmeņu dārza, es iztēlojos, kas iznāktu, ja šos akmeņus aizstātu ar betona paralēlskaldņiem, ja balto smilšu vietā būtu asfalts, bet koka pakāpienu vietā — stiklota radiotorņa zāle.

Nekas neiznāca.

Somova tēlotā nākotne bija neizbēgama. Bet, kad Japāna būs kļuvusi par vienu vienīgu pilsētu, kad visas salas būs nolietas ar betonu, ko tad cilvēki saskatīs Akmeņu dārzā? Ko viņi jutīs? Par ko domās?

Pēkšņi sapratu, ka Tejkjo vai Sjotoku laikmeta galminiekiem mēs ar Somovu un Terakura-sanu arī būtu neizprotami, neizskatītos pēc cilvēkiem.

Un tomēr radiotorņa pieci simt metri man likās zemāki nekā šie vecie koka pakāpieni.

Nometuši piesvīdušās ķiveres, man apsēdās blakus seguni, un, šķindinādami smagus zobenus, ieradās augstmaņi un viņu samuraji. Augstmaņu vien šajos gadsimtos sakrājies tūkstošiem. Vesels stadions. Iedomājieties — pilns stadions ar japāņu augstmaņiem, un viņi sēž klusītēm, raugās uz akmeņiem un domā. Pavisam nesen viņi dedzināja, cirta ar zobeniem, sodīja ar nāvi, spīdzināja, bet tagad ieradušies te, atstājuši laukumā zirgus un kalpus un sasēdušies ...

Kas viņus vilināja uz šejieni?

Dzenistu sektas mācība sludināja vīrišķību un neatlaidību, kas tik nepieciešamas karavīriem. Ne velti šī mācība bija populāra karavīru kārtā. Tā prasīja sevis ierobežošanu un gribas spēku. Varbūt šo akmeņu nedzīvais skaistums ļāva domāt nevis par cilvēkiem, bet par cilvēci. Droši vien tā bija diezgan naiva filozofija. Bez jebkādas teoretizēšanas, vienkārša, saprotama zemas kārtas ļaudīm. Un tomēr viņi domāja, viņu viduslaicīgajās sirdīs kaut kas norisa. Turklāt te sēdēja arī mūki, ierēdņi, dzejnieki, tirgoņi. Ieradās mākslinieki, zvaigžņu tulki un geišas, studenti un amatnieki.

Vieni šeit saskatīja mūžības modeli, nemainīgu pasauli, kas atbrīvojusies no visām ātri plūstošā laika kaislībām. Citi — askētisku vienkāršību, la-konismu, sevis ierobežošanu, kas ir gan stingra, tomēr ļauj vaļu fantāzijai... Daži mācījās apceri, bet apcerei bija jānoved pie ciešanu un to cēloņu izpratnes, pēc tam radās glābiņš, ce|i uz glābšanos. Virknējās visādu stāvokju pakāpieni, kuru

augšā ir miers, ko nez kāpēc nekur šai zemē nepamanīju.

Man maz saprotamā veidā dzenistu sektas mācība bija palīdzējusi rasties izsmalcinātām glezniecības un dzejas formām, un pats Akmeņu dārzs vienlaikus_ bija gan šīs mākslas rezultāts, gan iedvesmotājs...

Sapratu, ka visvienkāršākās lietas — koka sakne, zāļu cers, šādi izvietoti akmeņi — ir cienīgi kļūt par mākslas priekšmetiem. Galvenais — mācēt skatīties. Var nekā neieraudzīt, un tad šie akmeņi paliks ne ar ko neievērojami akmeņi un dārzs izraisīs vienīgi neizpratni. Cik reižu kurls un akls esmu pagājis garām dārgumiem, kas man bija gadījušies ceļā!

— Par ko tu domā? — Somovs vaicāja.

— Par kādu sievieti, — es atbildēju, lai atkratītos no viņa.

Es nedomāju par viņu, lai gan visam, ko es domāju, vajadzēja novest pie viņas. Arī tas, ko es domāju par šī dārza ierīkotāju, attiecās uz viņu. Es domāju par to, vai viņš Akmeņu dārzu tik tiešām veidoja vai viņam viss izdevās pats no sevis. Pēkšņi nometa akmeņus tāpat, kā met spēļu kauliņus, un ieraudzīja, ka kaut kas iznācis? Bet kā tad paliek ar talantu, ja pietiek ar to, ka sēž un met kauliņus? Droši vien talants vajadzīgs, lai ieraudzītu. Lai ieraudzītu to, ko citi nepamana. Protams, es nojautu, ka pastāv kādas tradīcijas, harmonijas likumi un visādi noslēpumi. Vajag tikai izkustināt vienu akmeni, un aina pagalam. Māksliniekam jāzina šie likumi un jāprot tos paslēpt. Tā nu tas būtu, taču tēlu viņš nav radījis

no akmeņiem, viņš to it kā veidojis no manis paša, atsedzis manī pašā. Ar šo akmeņu palīdzību viņš mani ir piespiedis kaut ko saskatīt, iztēloties. Dārzs ir tāds pats kā japāņu trīsrinde. Japāna gan te nav svarīga. Japāna ir tikai fons, aizmugure, kaut kas līdzīgs šim zemes valnim. Tā nu viss slēpjas manī pašā. Taču par sevi es vairījos domāt. Domāju par visu ko, tikai sevī gan neieskatījos. Kāpēc? Ne jau tāpēc, ka baidītos. Gluži otrādi, es gribēju saprast, kas ar mani notiek un ir noticis, kāpēc mēs izšķīrāmies, gribēju saprast,, kas man īsti vajadzīgs. Sen neesmu sevī ielūkojies, dievs vien zina cik gadu neesmu palicis vienatnē ar sevi un centies uz sevi paskatīties no malas, izprast, pēc kā es tiecos. Dzīve ritēja pa ierastām sliedēm — es saņēmu uzdevumus, braukāju apkārt, rakstīju, sarunājos, draudzējos, strīdējos, visu laiku kaut ko darīju, un nez kāpēc neienāca prātā apstāties un padomāt, kas ir pareizi un kas nepareizi, kāds es kļūstu. Pēkšņi atcerējos kādu dienu. Cik gadu man toreiz bija — sešpadsmit vai septiņpadsmit? Es gulēju zālē, raudzījos mākoņos un sapņoju, kāds es kļūšu. Sapņoju par grūtu dzīvi un raudāju, ciezdams nākamās bēdas un pārestības. Bezbailīgi ielūkojos savā dvēselē un devu zvērestus. Debesis klāja mazi mākonīši, es skatījos tajos un izraudzījos vienu, kas biju es, pieaudzis, tāds, kāds esmu šobrīd. Patiesībā arī debesis bija Akmeņu dārzs. Toreiz, tajos gados, viss spēja kļūt par Akmeņu dārzu. Bet tagad es sēžu Akmeņu dārzā un nespēju domāt par sevi. Nemāku. Esmu atradinājies.

Tomēr labi, ka vismaz to saprotu.

N. Somovs

Terakura-san, vai jūs bieži te iegriežaties?

— Jā gan, katrreiz, kad iebraucu Kioto.

— Un kāpēc jūs nākat uz šejieni?

Terakura paraustīja plecus.

— Pasēdēt.

— Cik ilgi jūs te sēžat?

— Kā nu kuro reizi. Atkarībā no noskaņojuma.

— Jūsu acu priekšā taču allaž ir viena un tā pati aina. Konstante.

— Tas tiesa. Aina nemainās. Bet varbūt es kļūstu citāds.

— Vai šī aina neliek jums atgriezties pie tā, kas ir jau bijis?

— Man šī aina ir tas pats, kas abstrakta glezna. Es redzu to, ko gribu redzēt. Tā neliek atgriezties pie bijušā, drīzāk ved uz priekšu ... — Terakura palūkojās manī kā nogrēkojies un mēģināja izteikties citādi: — Es lāgā nepārzinu dzenistu sektas mācību. Man tā nav reliģija, nav dievs. Kad es sēžu te, jūtos mierīgs ... Kioto vispār nav pārliecīgas rosības. Katrā zemē droši vien ir sava Kioto. Nepavisam nav obligāti te domāt par dzīves nīcību ...

Vēlāk viņš sacīja:

— Tie taču ir tikai akmeņi, te nav nekādas mistikas. — Un vēl: — Amerikāņi visu laiku meklē kaut ko noslēpumainu. Viņi grib atminēt noslēpumu, kura nav.

Sājos vārdos bija smalkjūtīgs brīdinājums, bet varbūt arī lūgums. Man aizvien vairāk patika tāds sarunāšanās veids: ja gribi saprast, ko tev

saka, iedziļinies katrā vārdā. Tas man lika atcerēties vectēvu — viņš tāpat runāja lielākoties aplinkus, mājieniem, pieteicieniem ...

— Protams, esmu pārāk jauns. — Terakura godbijīgi palocījās. — Jūs, Somov-san, šeit saskatāt daudz vairāk.

— Vai arī daudz mazāk.

Viņš padomāja, priecīgi pamāja ar galvu un teica:

— Jā, jā, šķiet, es saprotu: «daudz mazāk» nozīmē — pavisam citādi.

Velns ar ārā, gan šis te, gan Gļebs — visi domā tā: ja es esmu zinātņu doktors un esmu uzrakstījis ap simt darbu, man viss jāredz īpaši — savā skatījumā. Viņi prasa no manis to pašu, ko mēdz prasīt no neparasta talanta, gandrīz vai no ģēnija. Droši vien es arī to prasītu, teiksim, no Nilsa Bora, es allaž gaidītu, lai viņš kaut ko atklāj: ja tas ir Nilss Bors, viņam tas jādara. Bet es neesmu Bors, neesmu pat Somovs, nepavisam neesmu tas Somovs, par ko viņi mani uzskata. Un arī tas ne, kas kādreiz esmu bijis. Taču man katrā ziņā gribas turēties.

— Lūdzu. Smiltis ir mūžība, — es sāku sludināt. — Viss pārvēršas smiltīs. Agrāk vai vēlāk arī akmeņi pārvērtīsies šajās baltajās smiltīs. Tās aprīs akmeņus. Tā ka šai gadījumā laiks atkal triumfē. Arī Akmeņu dārzs ir pakļauts laika varai. Lūk, kas nāk prātā. Agrāk vai vēlāk viss kļūst par pīšļiem.

Es klausījos sevī un domāju, cik banāli un nevarīgi tas ir no filozofijas viedokļa.

Terakura bija apmierināts.

— Tas atgādina bībeli, — viņš teica. — No zemes tu esi ņemts, un par zemi tev jāpaliek.

— Gluži pareizi. Vaļ atceraties, kādā sakarā tas sacīts? Dievs soda Ādamu tāpēc, ka tas kodis atzīšanas ābolā. Cilvēkus padarīja mirstīgus zināšanu alkas, tas ir, zinātne. Tā laupīja mūžību. Tā it kā radīja Laiku. Sai leģendā kaut kas ir.

— Jūs pārzināt bībeli? — Terakura brīnījās.

— Vai pie jums to lasa?

— Protams. Ateistam bībele jālasa.

— Smiltis ... tas ir interesanti. Bet piecpadsmitais akmens?

— Piecpadsmitais akmens?

Atkal viņš gaidīja no manis atklājumus.

— Manuprāt, piecpadsmitais akmens ir tāds pats kā jūsu dievs, — Terakura nedroši ierunājās.

— Viņš nav redzams. Mēs par viņu nekā nezinām. Dievs vienmēr slēpjas nezināmajā.

— Ko tur teikt, skaista metafora, — es pieklājības pēc uzlielīju.

Viņš zemu palocījās, labpatikā pietvīkdams, un gaidīja, ko vēl es teikšu.

Bet es nedomāju par dievu. Es domāju par sevi. Dievs tas kungs kļuvis vecs, galīgi nevarīgs, tik bezpalīdzīgs, ka dažreiz man viņa žēl; pie viņa vēršas sirmgalvji un slimnieki, taču viņš jau sen nespēj tiem palīdzēt, un arī sniegt tiem mierinājumu viņam kļūst aizvien grūtāk.

Reiz pie manis atsūtīja inženieri V. Viņš ilgi bija pūlējies saņemt konsultāciju sakarā ar kādu savu atklājumu. Izrādījās, ka viņš ir tāds lēns, pazemīgs un tomēr neatlaidīgs šizofrēniķis. Viņš man klāstīja matemātiskus dieva esamības pierā-

dījumus. Ar augstākās algebras palīdzību pierādīja, ka dievs pastāv. Starp citu, viņa domu gaita bija sakarīga — bez skaidri saskatāma neprāta. Aprēķini šķita pilnīgi loģiski. Viņa pārliecība par savu taisnību bija tik apburoša, ka es tik tikko no tās atbrīvojos — kā no snaudiena. Piekritu, ka viss pareizi. Pieņemsim, ka pareizi, bet — kas no tā mainīsies? Pasaule dzīvo pēc negrozāmiem likumiem; kur tai varētu noderēt dievs, pat ja viņš būtu? Ko viņš spētu izdarīt?

Inženieris kļuva domīgs. Viņš aizgāja noskaidrot — atkal ar matemātikas palīdzību — dieva nepieciešamību. Kas zina, varbūt pašreiz viņš kaut kur sēž un beidz galīgos aprēķinus.

— Dievs, kas slēpjas piecpadsmitajā akmenī,— es teicu Terakuram, — varēja pastāvēt tāpēc, ka cilvēks nespēja pacelties augstāk, atrauties no zemes. Jāpaskatās tikai no augšas — un tad kļūs redzams viss uzreiz, visi piecpadsmit akmeņi. Cilvēkam jādzīvo trīs dimensiju pasaūlē ...

Terakura nogrima domās, viņa acis pavisam aizvērās, zem izliektajām uzacīm palika tikai šauras svītriņas.

(Viņa galvā bija daudz visādu drazu, toties viņš ienīda kapitālismu daudz konkrētāk nekā mēs. Jo viņam tas bija labāk pazīstams. Viņš dzīvoja kapitālisma apstākļos. Pazina tā melus un farizejismu, zināja nelietīgo kārtību_ universitātēs, ierēdņu pērkamību un to, kā fizikā saimnieko lielās firmas, — daudz ko tādu, par ko man nebija ne jausmas, es pazinu japāņu fiziku pēc žurnāliem, pēc saskares ar viņu fiziķiem simpozijos un kongresos. Mēs pazīstam kapitālismu pēc grāma-

tām un laikrakstiem. Mans tēvs Romanovus ienīda stiprāk nekā es. Man Romanovi, patvaldība, Rasputins, Virubova un citi ir vēsture, kurā vairāk ērmīga nekā ienīstama.)

— Bet es baidos, — Terakura sacīja, — ka no augšas Akmeņu dārzs vispār nebūs interesants. No augšas... — Viņš atmeta galvu, pūlēdamies to iztēloties. — Pieņemsim, no lidmašīnas.

— No lidmašīnas ... — es atkārtoju.

... Sēde notika ASV kara ministra Stimsona kabinetā. Vajadzēja izraudzīties mērķi. Bija divas atombumbas, un abas bija jānomet. Uz Japānu. Patiesību sakot, par Japānas kapitulāciju vairs nebija nekādu šaubu. Bumbām bija kāds slepens uzdevums — tām vajadzēja nokrist, lai parādītu jaunā ieroča varenību. Kam parādītu? Protams, ne jau Anglijai, ne jau sakautajai Vācijai vai, teiksim, Zviedrijai. Pastāvēja viena vienīga valsts, kuru jaunais prezidents Trumens un viņa padomnieki gribēja iebiedēt, uzskatīdami to par nepieciešamu. Tā bija mūsu valsts.

Pēc amerikāņu grāmatām var iztēloties vismaz aptuveni, kā notika šī saruna un citas līdzīgas. Tās norisinājās pavisam pieklājīgi.

L e g i j s (Augstākā virspavēlnieka štāba priekšnieks). Tādas kara metodes nav pieņemamas manas paaudzes kareivim un jūrniekam.

S t i m s o n s. Es nepavisam negribu izskaistināt šī ieroča morālās īpašības, taču mans uzdevums ir pabeigt šo kampaņu, ziedojot pēc iespējas

mazāk kareivju, kurus pats esmu palīdzējis izaudzināt.

L e g i j s. Ielauzties salās vispār nez vai ir vajadzīgs. Japānas kara flote faktiski ir sakauta. Tās pārapdzīvotās pilsētas un rūpniecības centri ir klasiski objekti parastajai stratēģiskajai aviācijai.

Māršals (ASV armijas štāba priekšnieks). Pieredze karā ar Vāciju liecina, ka ar parasto bombardēšanu nav iespējams gūt izšķirošus panākumus.

L e g i j s. Tādā gadījumā vēl jo vairāk. Ja arī mēs lietosim jauno ieroci, kampaņas iznākumu tomēr izšķirs flote un Krievijas piedalīšanās karā.

Birnss (prezidenta personiskais pārstāvis). Pašreiz ir citāda situācija, mums vajadzīga Kvan-tunas armijas sakāve, nevis krievu kontroles nodibināšanās Āzijas kontinentā.

L e g i j s. Krievija ir apstiprinājusi, ka tā izpildīs savas saistības, un tā iestāsies karā neatkarīgi no mūsu rīcības.

G r o v s s. Es gribētu redzēt, kā valdība attaisnosies par divu miljardu dolāru izlietošanu bumbai, ja šī bumba netiks nomesta.

Fermi. Nez vai cilvēka prāts spēj izdomāt kaut ko citu, kas būtu vairāk apvainojošs amerikāņu tautai.

S t i m s o n s. Kungi! Mums jādod rekomendācijas, kad runa ir par tādu rīcību, kas varbūt grozīs vēstures gaitu. Taču tas nenozīmē, ka mums atļauts apšaubīt valdības lēmumu. Tāpēc lūdzu runāt tikai pēc būtības. Lūdzu izteikties jūs, profesor Openheimer!

Openheimers. Man nav ziņu par Japānas militāro stāvokli, tāpēc nezinu, vai ar citiem līdzekļiem ir iespējams to piespiest kapitulēt...

S t i m s o n s. Zinātnieku komitejai tika izvirzīts jautājums nevis par to, vai bumba jāizmanto, bet par to, kā šo bumbu izmantot. Tāpēc lūdzu runāt vienīgi par šo jautājumu.

Openheimers. Lai sasniegtu maksimālu efektu, jāizraugās objekti, kas ir blīvi apbūvēti ar cieši kopā izvietotām ēkām un citām būvēm. Vēlamas ir koka ēkas, jo degdamas tās radīs papildu efektu. Mērķis jāizraugās no tiem objektiem, kas līdz šim nav bombardēti, tad bumbas iedarbība būs pietiekami uzskatāma. Tā jānomet, iepriekš nebrīdinot...

B ā r d s (ASV jūras kara flotes ministra vietnieks). Nav iespējams uzvarēt karā, iznīcinot sievietes un bērnus.

Openheimers. Savu runu es novērtēju kā zinātnieku komitejas tehniska rakstura atbildi uz prezidenta izvirzītu tehnisku jautājumu.

Grovss. Mērķa izraudzīšanas komiteja ieteic gadījumā, ja laiks būs apmācies, katrā izlidošanas reizē iespēju izraudzīties mērķi vismaz no trim četrām pilsētām.

S t i m s o n s. Kuras konkrēti būtu šīs pilsētas?

Grovss. Hirosima, kur notiek jūras konvoju formēšana, divsimt tūkstoši iedzīvotāju. Kokura — arsenāls, divsimt tūkstoši iedzīvotāju; Ņiigata — liela metalurģiskā rūpnīca, divsimt tūkstoši iedzīvotāju; Nagasaki — osta, trīssimt tūkstoši iedzīvotāju.

L e g i j s. Nagasaki atrodas mūsu kara gūstekņu nometne.

Grovss. Bet tur ir svarīgi doki kara kuģiem.

L e g i j s. Sājos dokos droši vien arī strādā kara gūstekņi.

Grovss. Tad es ieteicu Kioto, lielisks, līdzenumā izvietots mērķis, miljons iedzīvotāju.

S t i m s o n s. Kioto?... Esmu tur bijis. Tā taču ir senā Japānas galvaspilsēta ... Tur ir brīnišķīgi senatnes pieminekļi... Nē, to nedrīkst!

Kamēr viņi izraudzīja mērķi, mēs klīdām pa Kioto.

Nē, ne tā.

Kamēr mēs klīdām pa Kioto, man visu laiku šķita, ka viņi izraugās mērķi.

Pils vairs nebūs. No akmens drakona ielu krustojumā nekas pāri nepaliks. Nebūs arī tās pils, kas atrodas parkā. Visvairāk man bija žēl šauro, saspiesto vecās Kioto ieliņu. Mēs klejojām siltā tumsā, ko rotāja dažādas krāsas gaismekļi, lukturīši virs durvīm un blāva gaisma, kas krita no logiem. Durvis vērās vaļā, šķindēja zvaniņi, zila gaisma pāršķēla ielu. Spilgtajā spraugā kā momentuzņēmumā parādījās slīps sievietes plecs, koka paplāte un pudeļu spīdums. Gaisma bija pilna ar skaņām — ar mūziku, smiekliem, stikla šķindoņu. Tad durvis aizcirtās, atgriezās klusums, tumsā tikai klikstēja papēži vai klaudzēja koka sandales, visapkārt jautās noslēpumainība un jautrība. Sķērsieliņu un ieliņu labirintam nebija

gala. Simtiem sīku uzņēmumu — mazu kafejnīcu, restorānu, naktsklubu — spiedās cits pie cita, un ikviens no tiem bija ar kaut ko ievērojams, ar kaut ko izcils. Kioto — atšķirībā no Tokijas — nevienu neaicināja pie sevis, neuzbāzās, it kā priecājās savā nodabā, nejuta nekādas vajadzības pēc iebraukušiem klientiem un nemeklēja viņus. Šķita, ka esam nokļuvuši citu cilvēku svētkos, un tāpēc bija vēl interesantāk. Taču nebūs arī šo ieliņu, šo trauslo cipreses koka mājiņu ar gludām, tumšbrūnām grīdām, ar režģiem, kam pārvilkts pāri papīrs ...

Gļebs klusībā triumfēja. Un arī es atzinu senās Kioto burvīgumu, spēju kopā ar Gļebu jūsmot par Kioto podnieku ražojumiem. Tāpat mēs abi jūsmojām par maciņu zeltīto izšuvumu — divu vienādu maciņu nebija. Milzīgā segtā tirgū letes bija bāztin piebāztas ar visādiem sīkumiem — figūriņām, lakatiņiem, groziņiem, gredzeniem, šķiltavām, paliktņiem, to dažādībai nebija gala, šķita, ka ikviena šķiltava darināta pēc pasūtījuma, atsevišķi, otras tādas šķiltavas nav nevienam ...

Misters Stimsons, vēl būdams Filipīnu ģenerālgubernators, mēdza braukt uz Kioto. Varbūt viņš bija ziņkārīgs cilvēks, varbūt viņu tikai vadāja pa visādām ievērojamām vietām, tomēr katrā ziņā viņam bija palikušas jaukas atmiņas par pilsētas parkiem un pilīm, protams, arī par Zelta paviljonu — tas tik skaisti paceļas virs ūdens, kurā brīnišķīgi atspoguļojas paviljona zeltītās sienas, kas gan ir gaiši zeltītas, taču ūdenī izskatās tumšas, un atspoguļojas arī visādas lapenes. Viņš ir bijis Akmeņu dārzā un sēdējis šeit, prātodams par saviem gubernatora darbiem vai par kādām personiskās dzīves problēmām, kas to zina, amerikāņu ministru iekšējā pasaule man nepavisam nav skaidra. Droši vien sirdij tuvas atmiņas padarīja kara ministru nepiekāpīgu, un viņš stūrgalvīgi palika pie sava viedokļa. Ģenerālis Grovss brīnījās par tādu sentimentalitāti. Viņš to uzskatīja par pilnīgi nepiemērotu karavīram. Viņam Kioto bija tikai izdevīgs mērķis, jo pilsēta atradās līdzenumā, kur nekas nespēj traucēt sprādziena viļņus un kur varēs precīzi noteikt darbības rādiusu, un iedzīvotāju tur vairāk nekā miljons, daudz vieglu ēku... Lai gan Stimsons bija kara ministrs, Grovss nebaidījās palikt pie sava uzskata, parādīdams, kā viņš pats domāja, pārliecinātību un principialitāti. Viņš nekādi nespēja atteikties no savas ieceres. Arī Grovss jūsmoja par Kioto, tikai — kā par vislabāko mērķi.

«... Kioto joprojām mani pievilka visvairāk tāpēc, ka tai ir liela platība, kas dod iespēju novērtēt bumbas iedarbības spēku. Hirosima no šī viedokļa mūs diez kā neapmierināja ...» — tā raksta Grovss savās atmiņās.

Par Kioto Akmeņu dārza saglabāšanos samaksājusi Hirosima vai Nagasaki.

Taču arī Hirosimā kaut kas bija — savs Akmeņu dārzs, savas neatkārtojamas vērtības, kas gājušas bojā un izzudušas uz mūžīgiem laikiem. Jo tādas lietas kā Akmeņu dārzu droši vien nav iespējams atjaunot.

Pat tad ne, ja ir ārkārtīgi precīzi fotouzņēmumi,

ja sameklēti visādi paraugi. Nav saprotams, kur glabājas noslēpums.

Bet noslēpums te bija, to es jutu, lai gan vēl neticēju tam, jo vienmēr esmu bijis pārliecināts, ka jebkuru lietu var izmērīt, aprēķināt, ka galu galā visu var novest līdz formulai, vismaz izprast vai izskaidrot.

Taču šai gadījumā — ja kāds mani spiestu no jauna izveidot šo Akmeņu dārzu, es to neuzņemtos. Tanī bija kaut kas netverams, kaut kāda piedeva, velns viņu zina kas īsti, bet no tā veidojās — nu, kā lai to saka? — vienots, vesels tēls, un es nekādi nespēju samierināties ar to, ka tas nav ietverams precīzos jēdzienos.

Grovsu gan es spētu ietvert. Viņš bija skaidri saprotams. Viņam vajadzēja iegūt maksimālu sprādziena rādiusu, lai parādītu pasaulei un priekšniecībai, kādu rezultātu devusi viņa nesavtīgā četrus gadus ilgā darbošanās. Līdz pašai pēdējai dienai viņš centās panākt, lai nopostītu Kioto. Stimsons nepiekrita, un Grovsam neatlika nekas cits kā apmierināties ar Nagasaki.

Pēkšņi es nodomāju: ja izzustu šis Akmeņu dārzs, es kaut ko zaudētu, Japāna kļūtu citāda ... /

Nodaļa, kurā viss, kas notiek, izraisa sajūsmu G. Fokinā

Tad beidzot esam apmaldījušies!... Jau sen es ilgojos apmaldīties svešā pilsētā, zaudēt jebkuru nojausmu, uz kuru pusi.jāiet, kur atrodas mūsu

viesnīca, kurā guļ Terakura, kur ir centrs, kur ziemeļi, kur stacija, apmaldīties tā, ka kļūst vienaldzīgi itin visi pagriezieni un krustojumi. Kioto šai ziņa ir vislabākā pilsēta. Nekur citur nav iespējams apmaldīties tik pamatīgi kā šeit. Mēs jutāmies kā dzīves izstumti klaidoņi, bijām gatavi klīst apkārt pa krodziņiem un, izkraudami mašīnas, nopelnīt naudu šķīvim rīsu. Nekā cita noderīga mēs nepratām. Kad Somovs bija noguris, mēs apsēdāmies kāda kanāla malā un sākām minēt, kā sauc mūsu viesnīcu. Tai bija pārāk vienkāršs nosaukums. Tādus nosaukumus nav iespējams atcerēties. Turklāt — tiklīdz cilvēks apmaldās, tā viņam viss vajadzīgais izgaist no atmiņas. Atcerējos, kā sauca mūsu viesnīcu Nagasaki un Krakovā, kur dzīvoju pirms sešiem gadiem, bet Somovs nopriecājās, atminējies, kā sauca sādžu, kur viņš divu gadu vecumā bija pieredzējis plūdus.

— Koškina! — viņš līksmi atkārtoja. — Koš-kina! Zini, mani sen tas mocīja. Visbriesmīgākais bija tas, ka nav neviena, kam uzprasīt. Vecāki miruši, tēvocis arī, bet māsas ir jaunākas par mani. Mēs dzīvojām Koškinā! Laiva piebrauca pie loga. Tās ir pirmās atmiņas manā mūžā. Sēžu ar māti pie loga, un laivā piebrauc tēvs. Kāpēc palikusi prātā šī aina?

— Tāpēc, ka tā bija neparasta.

— Divus gadus vecam bērnam viss ir neparasts.

Mēs sākām spriest par atmiņas mehānismu. Tā kā bijām apmaldījušies, laika mums tagad bija daudz, nekur nebija jāsteidzas un nekādi nebija sevi jāierobežo.

Garām pagāja iereibušu vīriešu kompānija. Izdzirdīs mūsu sarunu, viens no viņiem pēkšņi apstājās.

— Ak, krievi! Sveicināti! — viņš sacīja, ar sajūsmu izrunādams katru vārdu. — Esmu atbraucis no Maskavas. Es biju pie Sergejeva. Esmu būvinženieris.

— Ļoti patīkami, priecājos iepazīties ar jums, — es atbildēju sarunu vārdnīcas stilā, — arī mēs esam atbraukuši no Maskavas.

— Jā, jā, tas ir jauki, — viņš tūlīt apgalvoja. — Sergejeva kungs ir labs cilvēks. Vai jums patīk Sergejeva kungs?

Viņš ne mirkli nešaubījās, vai mēs pazīstam Sergejevu, tā nemaz nevarēja būt, ka mēs nepazītu šo Sergejevu, kurš kādā galvenajā celtniecības pārvaldē strādā par nodaļas vadītāju. Visa celtniecības tehnoloģija, visa Maskava, visa mūsu zemes viesmīlība bija iemiesota Sergejevā. Jāatzīstas, uz mirkli manī izraisīja bažas milzīgā atbildība, kas bija uzvelta Sergejevam. Viens pats nepiesardzīgs Sergejeva vārds spēja sabojāt reputāciju miljoniem cilvēku. Odani kungs (viņš nekavēdamies pasniedza mums savu vizītkarti) pēc Sergejeva sprieda par visu Krieviju. Un Sergejevs nepievīla, viņš bija brašs vīrs, šis Sergejevs, viņš izturējās vienkārši, viņš bija asprātīgs, sirsnīgs, viņš prata savu darbu, viņam bija saticīga ģimene un brīnum jauks dēliņš, un Sergejeva sieva mācēja cept pīrāgus.

— Tie ir Sergejeva kunga paziņas! — viņš sacīja saviem draugiem un mūs aizvilka uz kafejnīcu, tad uz zivju ēdienu restorānu, pēc tam iesē-

dināja mašīnā — un visi brauca mums līdzi meklēt mūsu viesnīcu. Apbraukājuši vairākas viesnīcas, nolēmām atpūsties un uzkāpt kalnā papriecāties par Kioto ugunīm.

Ap to laiku no Sergejeva paziņām mēs jau bijām kļuvuši par viņa draugiem, par viņa radiniekiem, mūsos atrada līdzību ar viņu.

Naksnīgā Kioto mirdzēja kā izcila juveliera skatlogs. Opāla krāsas ugunis izstaroja matētu, pērjaini lāsmojošu gaismu. Ja mans vaļasprieks būtu kolekcionēšana, es vāktu pilsētu ugunis naktī. Naktī izzūd grausti, izzūd būdas, paliek tikai ugunis, spuldžu virtenes, izkārtnes, reklāmas, pagais-mas, māju logi, laukumu apļi, tumšu parku bezdibeņi, mašīnu kustība, un visas mašīnas ir vienādas. Blāvi vizuļo kanāli. Ugunis kustas, apdziest, kaut kur atkal iedegas... mirkšķina luksofori, traucas apgaismoti elektriskie vilcieni... Es atcerējos Kijevas ugunis un Ļeņingradas ugunis, un dzelzceļa ugunis Cudovā.

Vairs neatminos, kā mēs nokļuvām viesnīcā. No rīta mums atnesa ziedus, Kioto skatu albumus un lielus, ar lentītēm pārsietus saiņus. Atraisīju lentīti, pēc tam atplēsu papīru ar ķiršu ziedu rakstu. Iekšā bija lakota kartona kārba. Atvēru. Tur bija biezs, pūkains papīrs. Tanī — koka futrālītis. Attaisīju futrālīti. Tur bija kaut kas ļoti vieglā, sniegbaltā materiālā ietīts. Šis kaut kas bija nozīmīte, maza nozīmīte ar Kioto ģerboni.

Pār mums ar varenu spēku gāzās Odani kunga pretmīlestība un viesmīlība. Mēs paši nenozīmējām nekā. Mēs baudījām augļus, ko bija izaudzējis mums nepazīstamais inženieris Sergejevs.

— Saproti, — Somovs man sacīja. — Arī te izpaužas jēga, kāda mūsdienās ir lozungam «Visu zemju proletārieši, savienojieties!». Jo ilgāk dzīvoju pasaulē, jo vairāk pārliecinos, ka tas ir vislabākais, vismūsdienīgākais un vistikumiskākais cilvēces lozungs. Ievēro — proletārieši! Tas ir, strādnieki, ražotāji, tehnikas radītāji...

Bet es domāju par Sergejevu. Par to, kā viņš mums ir palīdzējis, pats to nezinādams. Ja cilvēks izdara ko labu, parāda sirsnību un uzmanību, tas katrā ziņā reiz kādam tiks atdarīts. Atcerējos ārzemju viesus, kurus man bija gadījies uzņemt. Ne vienmēr esmu to darījis labprāt. Bija žēl laika un spēku. Šķita — kālab man vajadzīgi šie cilvēki, kurus nez vai kādreiz vairs satikšu. Sergejevs man deva labu mācību. Inženieris Sergejevs nekad nav bijis Japānā un, spriežot pēc Odani kunga vārdiem, droši vien arī neposās uz šejieni. Mēs viņa vietā jūsmojām par Kioto ainavu, ēdām mazas, sārtas zivtiņas un dzērām biezu, valkanu Ķīnas vīnu. Pateicoties Sergejevam, Kioto mums radās draugi, bet pilsēta, kurā tev kāds dzīvo, ir jau pavisam cita pilsēta. Nē, nē, labestība nezūd, drīzāk ļaunums var pazust, sapūt kādā dvēselē, ļaunumu var piedot, aizmirst, bet labestība, izrādās, paliek. Es skumji nodomāju, cik daudz esmu palaidis garām, — spēju darīt daudz vairāk laba, tomēr neesmu darījis: citreiz slinkuma, citreiz dvēseles kurluma, bet visbiežāk — kautrības dēļ. Sen esmu ievērojis — lielākā daļa cilvēku kautrējas. Noglāstīt suni vai kādu citu dzīvnieku nekautrējas, bet glāstīt cilvēku — neērti...

Nārā ap Todaidzi templi klejoja brieži. Caur retajiem parka kokiem spīdēja saule, melnas zaru ēnas savijās kā ragi, bet ziemīgā zāle saplūda kopā ar briežu gludo, dzeltenīgo spalvu. Kioskos pārdeva cepumus briežu barošanai. Mēs nopirkām vairākas paciņas, un tūlīt ap mums sastājās brieži. Viņi ēda no rokas. Mazie briedēni ar purniņu bakstīja plaukstu, pieaugušie cienīgi turējās mums blakus un gaidīja savu kārtu. Viņu vidū bija pašapzinīgi kroņneši; pieņemdami cienastu, viņi parādīja laipnību. Bija nekauņas, kas, nepacietīgi sprauslādami, prasīja savu tiesu un, grūzdami degunus pie kabatām, deva mājienu, kas būtu darāms. Bija kautrīgi lēnprāši ar skumjām, lūdzošām acīm. Viņi nepārprotami spekulēja uz žēlumu un saņēma vairāk nekā citi.

Zooloģiskie dārzi neparāda raksturus. Krātiņos ieslodzītie dzīvnieki ir bez savas sejas, viņi tur guļ kā izbāzeņi, kā uzskates līdzeklis. Mazos, netīros krātiņos viņi nespēj parādīt savu apķērību, prātu un veiklību. Iesprostotajiem lāčiem, strausiem, lapsām nav jārisina uzdevumi, kurus brīvē viņi risina nepārtraukti. Viņi nekā nedara. Un tāpēc kļūst truli. Izskatās drūmi un ļauni. Mūsu zooloģiskie dārzi ir mocību demonstrēšanas vieta. Tās ir zvērnīcas, kas izraisa nevis mīlestību uz dzīvniekiem, bet muļķīgu pārākuma apziņu.

Šeit brieži izskatījās gandrīz brīvi. Lielais parks likās līdzīgs sanatorijai, brieži šeit pastaigājās baros kā atpūtnieki. Templī tie negāja, lai gan vārti bija vaļā un tempļa pagalms plašs. Iespējams, ka šiem briežiem bija cita ticība. Kāda vieta tajā bija ierādīta cilvēkiem? Visdrīzāk nekāda. Cil-

vēki tos baroja un pēc tam devās uz šo izgreznoto ēku. Mēs tiem bijām apmēram tas pats, kas mums ir bites. Tikai ar to starpību, ka bites, barodamas mūs ar medu, neuzskata sevi pa radības kroni un nepavisam neizturas augstprātīgi.

Gara veikaliņu rinda bija izkrāvusi uz letēm suvenīru kaudzes. Gandrīz visos suvenīros bija attēlots briedis. No bronzas darinātas briežu statuetes, frotē dvieļi ar briežu attēliem, no melnkoka izgrieztas briežu galvas, zīda lakatiņi, atklātnes, pelnu trauki, viskija glāzes — un it visur brieži. Apmēram tāpat izskatās suvenīru veikaliņi pie Svētā Pētera katedrāles Romā. Tikai ar to starpību, ka tur pārdod baznīcas svēto attēlus, bet te — svēto dzīvnieku attēlus. Tādi paši medaljoni un griezti bareljefi, vienīgi svēto vietā — brieži ar dievbijīgiem ģīmjiem, bargi veči ar vareniem ragiem kā oreolu ap galvu un nevainīgi Bembija tipa mazuļi. Visvairāk te tomēr bija piepūšamo briežu. Nez kāpēc visi bija bezkaunīgi sārtā krāsā, ar melniem radziņiem. Pamatīgi piepūsti, viņi karājās veseliem saišķiem, reizēm pačīkstinādami savu plāno gumijas apvalku. īstie brieži piegāja pie letēm un īgni aplūkoja savus attēlus.

Tāpat Bepu, uz kalna ierīkotā parkā, pērtiķi šūpojās zaros un raudzījās uz letēm, kur vecas japānietes pārdeva rotaļu pērtiķus.

Cauri parka kokiem vizēja sekla, zaļganīga jūra, pa jūru braukāja smagās mašīnas un traktori, vākdami jūras kāpostus. Pērtiķi skraidīja pa alejām, lēkāja pa kokiem virs gājēju galvām, strīdējās un diedelēja no mums riekstus. Tiklīdz riekstu vairs nebija, pērtiķi pārstāja veltīt mums uzma-

nību. Viņi nodevās savām rotaļām, jutās saimnieki, bet mēs bijām viesi. Neviens viņus neaiztika, arī viņi bija svēti. Patiesību sakot, visiem brīvajiem dzīvniekiem ir tiesības būt svētiem. Kādreiz cilvēki to sapratīs.

Uz letēm kustējās uzvelkamas rotaļlietas. Plīša pērtiķi dauzīja bungas. Citi meta kūleni, lēca gaisā, rādīdami sarkanu, it kā iekaisušu pakaļpusi, un, izdarījuši salto, nostājās uz kājām. Stāvēja uz rokām. Sita gongu. Ko visu tie nedarīja! Iekšā viņiem dīca zobratiņi un pukstēja atsperes. Dzīvie pērtiķi sašutuši no augšas spļāva lejā un ar riekstu čaumalām apmētāja tirgones.

Bet Kioto bija zivis.

Lielais akvārijs ar daudzām ērmīgām okeāna zivīm neatšķīrās no līdzīgiem labiem akvārijiem citās zemēs. Galvenais jaukums bija dīķi ap akvāriju. Ūdens bija gandrīz vienā līmenī ar asfalta celiņu virsmu.

Es iemetu automātā naudu un saņēmu pretim putraimu kulīti. Ūdens tūlīt sāka burzguļot. Zivis vai nu juta, vai ieraudzīja, kas man ir rokās. Ej nu sazini, kāda signalizācijas sistēma tām ir. Pēc pieredzes tās_ saprata, ka es pats šos putraimus neēdīšu, peldēja man līdzi un drūzmējās pie manām kājām.

Tiklīdz iemetu ūdenī putraimu sauju, sākās jandāliņš. Zivis — violetas, sarkanas, tumšpelēkas, zīdaini lasmojošas, ar sārtām spurām, svītrotas kā karogi — līda cita citai virsū, lēca uz augšu, un to ķermeņi šķēla gaisu tikpat kā plati asmeņi. Šķīda šļakatas, žaunas bija plati atplestas kā skaļos smieklos; šīs zivis nemaz nebija tik

izbadējušās, tām tikai patika burzma un plūkšanās. Es ielaidu roku ūdenī un glāstīju glumās, izrakstītās miesas.

Dīķi bija savienoti un veidoja lielu ūdenskrātuvi, zivis bija gandrīz brīvas, protams, šim «gandrīz» trūka meldru biezokņu, upju sēkļu, ēnainu krastu, un tomēr te bija vairāk brīvības nekā jebkurā akvārijā. To, kas bija te, laikam gan varētu salīdzināt ar pilsētu — betona pilsēta zivīm, dažādās valodās runājošs pūlis ...

Zivis ar raupjajiem sāniem trinās gar manu roku, grūda degunus pie plaukstas, mazās zivtiņas knieba ādā. Es jutos labāks un labsirdīgāks, biju šo radījumu aizstāvis, to uzticēšanās man neļāva izdarīt nepiesardzīgu kustību. Es biju jūras dievs, biju Neptūns, nē, arī es biju zemes radība un nepavisam nebiju labāks par šīm zivīm. Cik brīnišķa varētu būt pasaule, mūsu zemeslode ar savu dabu, ja cilvēks io lolotu! Sācies kosmosa laikmets, tomēr cilvēki vēl īsti nesaprot, cik krāšņa planēta mums tikusi, cik ļoti mums laimējies!

... Es apliku roku briedēnam ap kaklu. Vecs briedis — drošs paliek drošs — piedūrās man ar ragiem. Trijatā mēs gājām pretim Somovam. Brieži varēja aizbēgt, bet viņi zināja, ka es nekā ļauna nedarīšu. Gadu desmitos, varbūt simtos šeit cilvēki pacietīgi ieaudzinājuši šo uzticēšanos. Es jutu baudu, saskardamies ar zīdaino spalvu, dzirdēdams pie krūtīm šņākšanu.

— Paradīzes modelis, — Somovs teica.

Lai arī tā būtu — no visiem paradīzes jaukumiem visvaldzinošākais ir svētlaime, ko izraisa

kopība ar dzīvniekiem. Citi paradīzes jaukumi šķiet miglaini. Ja es zīmējumā attēlotu dzīvi paradīzē, es parādītu apmēram tādu parku: apkārt klīst lāsumaini brieži, dīķī rosās bebri, uz pleciem sēžas putni, turpat staigā žirafes un behemoti. Somovu es tur novietotu sasietu — drošs paliek drošs.

— Tas, ka mūsu bērni redz dzīvniekus lielākoties krātiņos, — viņš teica, — ir augstākā mērā netikumiski!

Man tas patika, un saites es palaidu vaļā.

— Varbūt tieši sapnis par draudzību ar dzīvniekiem, — viņš turpināja, — ir Jāvis līdz šim laikam saglabāties leģendai par paradīzi.

Bet Kjusju salas dienviddaļā meži bija tukši. Ceļš locījās pa mežainiem kalniem, taču mežos valdīja klusums, un pašus mežus veidoja rindās sastādītas Japānas ciedras; rūpnieciskajos mežos, kur kokus audzēja dēļiem, nebija nekāda pameža, biezokņu vai citu pārmērību. Zeme tur ir pārāk dārga. Vienam kokam pienākas trīsarpus kvadrātmetru. Tādās vietās nevar dzīvot ne zaķi, ne lāči. Meži neatšķiras no rīsa un tējas plantācijām.

Reiz es jautāju Terakuram, vai viņš ir redzējis zirgu. Padomājis Terakura priecīgi pasmaidīja un sacīja:

— Jā, jā, bērnu dienās, es to pat aptaustīju.

Ne Tokijā, ne Nagasaki, nekur, lai cik daudz

mēs braukājām apkārt, ne reizi pat pa vagona logu — uz lauka vai ceļa — es netiku redzējis zirgu.

N. Somovs

...Esmu aizmirsis, kurā pilsētā tas bija. Tādi uzņēmumi mums gadījās ceļā visur, un visur tie bija vienādi spilgti un trokšņaini. Tos sauca par pačinko. Un tā nu mēs gājām — nav svarīgi, pa kādu pilsētu, un Terakura uzaicināja mūs ieiet pačinko.

Acīmredzot viņš nojauta, ka man ir nelāgs noskaņojums. Ļoti veiksmīgā brauciena vidū pēkšņi ne no šā, ne no tā jutos nomākts. Kāds tam iemesls? Itin nekāds. Rakņājies sevī, cik gribi, nevar atrast pat ieganstu. Tāda situācija mani vienmēr kaitina — kaut kāda nevadāmība. Izskatās tā, ka līdzās saprātam manī mīt vēl kaut kas, lai gan nekā nav un nevar būt. Tādos mirkļos var noticēt izdaudzinātās dvēseles pastāvēšanai. Patiesībā tā gan ir tīrā fizioloģija, organisma sarežģīta reakcija uz kaut kādiem — pat priecīgiem pārdzīvojumiem.

Tirgotavu ieliņās oda pēc zivīm un muskusa. Asfalts bija mitrs. Veikalu priekšā uz garām kājām stāvēja milzīgi, ar celofānu pārsegti vainagi. Man gribējās kaut kur piemesties tā, lai neviens man nepievērstu uzmanību un arī es pats neliktos par sevi zinis.

Terakura stāstīja kaut ko jautru un rādīja uz ogļu krāsniņu, kur tika kaut kas gatavots no astoņkāja. Vecs japānis pameta gaisā lakotu koka putniņu, tas gabaliņu palidoja līdztekus letei un atgriezās viņa plaukstā.

Manī bija tukšums un klusums. Nekādas vēlēšanās. Es biju kā ūdens rudenīgā dīķī.

Tātad mēs iegājām pačinko.

Lielā zālē bija novietoti vairāki desmiti pačinko spēles automātu. Tie stāvēja rindās un izskatījās līdzīgi telefona centrāles komutatoriem.

Mēs nopirkām veselu kaudzi tērauda lodīšu, kādas lieto bērnu biljardā, un nostājāmies pie automātiem. Lodīti vajadzēja ielaist padziļinājumā, tad noknikšķināt sviriņu, lodīte no trieciena sakustējās un, traukdamās pa nagliņu labirintu, pakāpeniski nonāca aizvien zemāk. Pa ceļam tā varēja iekrist kādā no iedobēm. Katrai iedobei bija sava cena. Automāts izsvieda laimestu — tik un tik lodīšu.

Metāliski klikšķiem skanēja visās zāles malās, saplūzdami kopā ātrā klaboņā, un, to pārspēdama, dārdēja strauja, bravūrīga mūzika.

Nospiedu sviriņu, lodīte izlēca no savas vietas un devās sarežģītā, nejaušību pilnā ce|ā. Garām sarkaniem un zaļiem vārtiņiem, garām zīmējumiem greznotām iedobēm — gan ļoti pieticīgām, gan bagātām. Uz paneļa bija uzkrāsoti raibi līkumi un zvaigznes, mirdzēja zeltītas nagliņas, turpat blakus bija laime — šaura spraudziņa uz veiksmi, lodīte uz mirkli apstājās, bet zeltīta nagliņa to pagrūda sāņus, tad atkal sāņus, arvien zemāk un zemāk. Cerību palika aizvien mazāk un mazāk. Pēdējā iedobe — zaudētāju patvērums. Beigusies svaidīšanās, trokšņaini pārlēcieni un palēcieni. Lēni, kā spēkus zaudējusi, lodīte izstājas no spēles. Tā tas ir vairumā gadījumu. Iedobju ir daudz, laimēties var nez cik reižu, tomēr lielākā daļa spēlētāju nez kāpēc aiziet tukšām rokām.

Tomēr drīz vien es izdibināju, ka lodītes liktenis ir atkarīgs no sākotnējā grūdiena. Optimālais variants bija tad, kad lodīte palēcās taisni uz augšu, virs vidējās nagliņas, vēl precīzāk — uz zaļas lapiņas smaili. Teorētiski es noteicu visizdevīgāko trajektoriju, tagad vajadzēja iemācīties regulēt atsperes nospiedienu. Te nu tā bija — visbagātākā iedobe: silītē grabēdama iebira vesela kaudze lodīšu — mans apbalvojums. Krājums papildinājās.

Paraudzījos uz Terakuru. Viņš spēlēja pie blakus automāta. Tur skraidīja nevis viena lodīte, bet vairākas uzreiz. Viņš negaidīja lodītes ceļa beigas, viņš laida iekšā lodītes citu pēc citas, un pa izkrāsoto paneli lēkāja reizē trīs vai četras.

Mēģināju darīt tāpat. Lodītes traucās, tiekdamās cita citu panākt. Zaudējuma izjūta tagad kļuva vājāka, nebija laika skumt, jo tūlīt pēc neveiksminieces traucās jaunas laimes meklētājas, jaunas cerības. Es klikšķināju un klikšķināju atsperi. Mūzika mani steidzināja, tā visu laiku atradās mazliet priekšā, neļaudama apstāties un atpūsties. Mana klikstošā, klabošā laime te pieauga, te mazinājās. Es vairs nekā nedomāju; lai tikai man būtu vairāk lodīšu, ko atkal varētu dzenāt, un iespēja laimēt jaunas lodītes.

Šaurajā ejā pa labi un pa kreisi no manis, ar muguru pret mani stāvēja vīrieši un sievietes un arī klikšķināja atsperes, smēķēja, košļāja gumiju, ar brīvo roku lēja sev alu. Mans kaimiņš pa kreisi — resns, pūkains, kamenei līdzīgs — laimēja. Viņš klanīja galvu un no prieka šmaukstināja lūpas. Bet man lodīšu palika aizvien mazāk.

Sīkie laimesti mani neglāba. Pa viņa paneli vienlaicīgi joņoja kādas sešas lodītes. Galu galā arī viņš paliks tukšā, tikai vēlāk nekā es. Pagaidām viņš jūtas laimīgs. Man bija vēl atlikušas septiņas lodītes, tad četras, tad divas ...

Viss beidzās, pārgāja kā apmātība. Gaiss uzreiz k|uva dūmains un smags, metāliskā klikstoņa grieza ausīs.

Šķita, spēlei nav nekādas jēgas. Terakura gan bija teicis, ka laimētās lodītes varot atdot atpakaļ un saņemt pret tām tik un tik jenu, taču tādus laimes lutekļus es gandrīz neredzēju. Cilvēki gribēja laimēt tāpēc, lai spēli turpinātu. Kāpēc? Nezinu, man likās, ka tāpēc, lai paildzinātu iespējas izjūtu. Kādas iespējas? Arī nezinu — tā varēja būt veiksmes iespēja vai tāpat vien iespēja sļ)ēlēt. Tika imitēta Spēle. Un pēkšņi es atklāju sevī Spēlmani, manā dvēselē kaut kas sakustējās, pamodās tumšas kaislības, azarts. Man ne prātā nebija nācis, ka manī mīt Spēlmanis. Būtu es piedzimis pusgadsimta agrāk, droši vien būtu izšķērdējis visu, kas man pieder, zaudējis kaut kur ruletes spēlē vai pie kāršu galda ... Tikai ne pačinko spēlē. Šai bezjēdzīgajā spēlē pat azarts nav īsts.

Akmeņu dārza klusums un tērauda klaboņa pačinko zālē. Sevī iegrimuša Cilvēka koncentrētība, domas par Visumu, par mūžību un bezjēdzīga lodīšu dzenāšana; cilvēki, kas sēž uz sena tempļa pakāpieniem, un cilvēki, kas stundām stāv pie izkrāsotiem automātiem.

Kontrastus rada ne vien pilis un grausti, tie parādās arī pačinko zālē un Akmeņu dārzā. Gan tur, gan te — Japāna. Tās dvēseles pretpoli. Tas gan vairāk ir Gļeba Fokina garā. Bet, ja tā labi padomā, šajās galējībās nav nekā noslēpumaina. Tas viss var būt savienots vienā cilvēkā, Teraku-ram patika gan spēlēt pačinko zālē, gan sēdēt Akmeņu dārzā. Arī man patika tiklab viens, kā otrs. Protams, pačinko nebija nekas bīstams, ja pastāvēja arī Akmeņu dārzs. Taču Akmeņu dārzs bija viens, bet pačinko zāļu — tūkstošiem. Tās aicināja ar mūziku, troksni, ilūzijām. Ne par ko nedomāt bija vieglāk un tīkamāk. Pačinko izplātījās pec kara. Šī spēle it kā imitēja nemierpilno laikmeta drudžainumu, dzīves bezjēdzību, dzīšanos pēc gadījuma, pēc veiksmes, kas neprasa nedz domu, nedz piepūles ...

Tā bija šķietamība. No tās nepalika pāri nekas _— ne rūgtums, ne atmiņas, vārda pilnā nozīmē — nekas. īsās cilvēka dzīves vērtība, nedaudzās brīvās stundas pārvērtās par neko. Izdaudzinātā jūtu izsmalcinātība, kas piemīt šiem cilvēkiem, kuri spēj braukt simtiem kilometru, lai redzetu ķiršus ziedam, pēc iepazīšanās ar pačinko kļuva neīsta un apšaubāma.

G. Fokins

Durvis atvērās no kājas spēriena. Uz ielas līgodamies iznāca maziņš japānis ar garām rokām un izrieztām krūtīm, piepūties kā krupis. Viņu gādīgi atbalstīja divas kimono tērpušās daiļavas.

Japāņa skurbie, neskaidrie vaibsti kusa svētlaimē un apmierinātībā ar sevi un visu pasauli. Es viņu apskaudu. Viena no meičām sīkiem, ašiem solīšiem skrēja pretim taksometram. Mašīna apstājās. Meičas iesēdināja savu kavalieri. Viņi atvadījās ilgi un maigi, it kā šķirtos uz mūžīgiem laikiem. Prieks, skumjas, mīlestība un ilgošanās mainījās kā soļi veclaicīgā dejā.

Cits pēc cita nāca ārā ieskurbuši vīrieši greznu, gādīgu sieviešu pavadībā, un notika tā pati aizkustinošā ceremonija. Taksometri cieši piepildīja šauro spraugu, kur nebija ietvju un mašīnas līda uz priekšu cita citai gluži blakus, gandrīz vai locīdamās, bet starp durvīm un nišām, spiezdamies pie sienas, slīdēja vijīgi kimono tērpti augumi, skanēja smiekli un atvadu vārdi, cilvēki pēdējo reizi apskāvās un skūpstījās. Gan ieliņās, gan šķērsieliņās, kas bija vēl neērtākas, vēl spilgtāk apgaismotas un tik šauriņas, ka pat gājējiem bija grūti ce|u pagriezt, visur es redzēju tās pašas ainas.

Vīrieši — nevis piedzērušies, bet ieskurbuši — bija tanī lieliskajā stāvoklī, kad no viņiem plūst nevis degvīna dvinga, bet sajūsma; sievietes izstaroja mīlestību un uzticību, un kopā viņi neskaitāmās variācijās sarīkoja īsas izrādes — mīlētāju šķiršanos. Tajās piedalījās trīs vai četri cilvēki, dažreiz arī vesela kompānija — vairāki vīrieši un vairākas sievietes, ļoti reti divi cilvēki: viņš un viņa. Tāpēc šķiršanās notika raiti — bez pauzēm un traģisma. Taksometri sāka braukt, sievietes māja ar rokām un sūtīja gaisa skūpstus, un tad aiz viņām aizvērās noslēpumainas durvis.

$īs mazās izrādes varēja noskatīties starplaikā no vienpadsmitiem līdz pusdivpadsmitiem, divpadsmitiem. Tad tās izbeidzās. Ieliņas joprojām laistījās ugunīs. Pūlis nekļuva mazāks, taču strauji pārvērtās. Sākās rupja un atklāta nakts dzīve. Apkārt klīda dzērāji, nevainojami ģērbušies kungi, čukstēdami visās pasaules valodās, piedāvāja savus pakalpojumus, adreses un atklātņu komplektus, kautrīgi pastaigājās prostitūtas, slaistījās ārzemju jūrnieki un vietējo hipiju kompānijas, uz kūpošām krāsniņām čurkstēja kartupeļi un garneles, bija atvērti naktsklubi un kabareji — viss tika pirkts un pārdots, kā jau pienākas lielpilsētā nakts uzdzīves kvartālos.

Katru brīvu vakaru, staigādams pa Gindzu, ar labpatiku noskatījos aizbraukšanas ceremonijā. Es redzēju finālu, laimīgas, mazliet skumjas beigas, noslēgumu kaut kam lieliskam, kas bija tikko norisinājies, — kā gan citādi varēja rasties šī svētlaime, apmierinātība un miers, nevis acumirklīgs, bet ilgi krājies miers? Kas gan notika tur, aiz šīm durvīm?

Kas bija sākumā, un kas bija pa vidu? ... Man tika vienīgi pēdējā aina — skūpsts, pirms nolaižas aizkars, happy end\ bet vai tad pēc tā var spriest par to, kas ir bijis?

Tad es nolēmu reiz par visām reizēm noskaidrot. kas tur notiek. Ierados agrāk, atgrūdu kādas noslēpumainas durvis un iegāju iekšā. Paveca kimono ģērbusies sieviete zemu palocījās un angliski vaicāja, ar ko viņa varot pakalpot. Es viņai apgalvoju, ka mana ziņkāre ir pavisam nevainīga. Viņa bija ārkārtīgi uzmanīga, viņu interesēja

vismaz tas, lai mums būtu kopīgi paziņas. Tad viņa laipni ieteica tuvākās izpriecu vietas un izvadīja mani uz ielas.

Mūsu atvadīšanās nepavisam nebija līdzīga tam atvadām, ko tiku redzējis. Interese par noslēpumu kļuva vēl svelotāka, noslēpums milza milzumā un šķita sevī glabājam laimes mīklu. Dzīves pieredze mani mierināja kā nu spēdama: tuvāk ieskatoties, tur atklāsies vulgāra, banāla izklaidēšanās, kabarejs ar savdabīgu piedevu, kaut kas līdzīgs «Naksnīgajai Ņujorkai», kura iekārtojusies zem tilta. Primitīvs uzņēmums, kur pie ieejas biļetes pārdod kasiere ar atsegtām krūtīm, bet dziļāk telpās zilā pustumsā saimnieko puskailas meičas, un spuldzītes uz sienām veido debesskrāpju kontūras. Šeit lētāk, tur dārgāk — tā arī būs visa starpība.

Tomēr es cerēju, ka tā nebūs. Jutu to pēc atvadu ainām — jautrām un ceremoniālām kā svētku balles nobeigumā.

Zināju arī to, ka pastāv geišas.

Geišas redzējis nebiju. Arī Somovs nebija redzējis. Terakura viņas kādreiz bija redzējis, taču, būdams jauns un trūcīgs, nebija ticis pagodināts ar viņu klātbūtni... Reiz universālveikalā viņš man parādīja geišu. Viņa pirka piparus. Baltā, no-grimētā seja izskatījās pēc mīma maskas — seja bija izkrāsota un nekustīga, taču tajā nebija nekā klauniska, nekā smieklīga. Tā bija skaistuma un sievišķības maska. Es sastingu, nepieklājīgā ziņkārībā pētīdams viņas sarežģīto matu sakārto-

jumu, zilos putnus uz kimono piedurknēm, gadsimtiem ilgi pārdomāto tērpu. Viņas plaksti ietrīsējās, un uz mirkli no nocietinājuma, no sarežģītajām dekorācijām manī paraudzījās jauniete, ļoti parasta, jautra, koķeta jauniete... Tas bija viss, ko tiku redzējis.

Zināju, ka mani vispirms iztaujās par geišām. No Slavika man nebūs nekāda glābiņa, ja teikšu, ka neesmu ar viņām ticies. Rikšas, geišas, kimono un samuraji — tāds ir viņa interešu loks. Un vēl ikebana^2. Taču bez ikebanas viņš iztiks, kimono ir redzējis, samuraji pazuduši, un tur es neesmu vainīgs, nav samuraju, un cauri, bet rikšas un geišas ir, tā teikt, pirmās nepieciešamības priekšmeti manam stāstījumam.

Es jau izdomāju konspektu — geišu Japānā palicis maz, rikšu arī, rikšas pastāv galvenokārt par prieku geišām, kuras viņi vadā, bet paši rikšas pārvietojas automobiļos — viņi tīri labi nopelna un iegādājas mašīnas. Geišas arī labi nopelna, un geišas nemaz nav tādas, par kādām daži viņas uzskata. Geišas nepavisam nepastāv tam nolūkam, bet gan tāpēc, lai vadītu vakara norisi, neļautu apsīkt sarunai un uzturētu patīkamu noskaņu.

«Tu, alpīnist un bibliofil,» es teikšu, «nevarētu būt geiša sava primitīvisma, seklās asprātības un seksuālisma dēļ.»

Kaut kā no šī stāvokļa būs jāizkuļas.

Atklāti sakot, jau pati uzturēšanās Japānā deva

iespēju izdomāt jebkuru situāciju. Nedaudz fantāzijas plus iepazīšanās ar literatūru, plus tā geiša universālveikalā — un man iznāks jauks stāstiņš par vakaru, kas pavadīts kopā ar geišu. Nejauša iepazīšanās, vakars tējas namiņā (tējas ceremoniju esmu redzējis, tā ka varēšu to attēlot visos sīkumos), dziesmas, dejas (pazīstamas no kinofilmām), vaļsirdīga saruna (būs jāpapūlas par diviem) un negaidīts nobeigums, piemēram, aiz loga studentu demonstrācija, reliģisks gājiens, policijas uzbrukums, pa gaisu lido akmeņi, ož asaru gāze, es glābju ... Nē, labāk gan neglābt un vispār pārlieku neaizrauties, bet pārtraukt stāstu, klusi nopūšoties.

Atmaskot mani nebūs iespējams, un kālab to darīt — svarīgi ir tas, lai stāstījums būtu interesants.

... Pieņemšanu par godu Somovam atklāja fiziķu asociācijas priekšsēdētājs, sausnējs, kaulains cilvēks, viens no tiem sirmgalvjiem, kam pēc izskata allaž dod mazāk par sešdesmitiem, lai gan zināms, ka viņam jau sen ir septiņdesmit.

Vispār — Japānā lielākā daļa vīriešu izskatās jaunāki par saviem gadiem. Biezie, spīdīgi melnie priekšsēdētāja mati varēja noderēt par dažādu eliksīru un ziežu reklāmu, lai gan viņš nekad nebija nekā lietojis.

Fiziķi stāvēja pie klātiem galdiem. Pieņemšana notika pēc eiropiešu parauga, ā la fourchette, nelielā kluba zālē. Priekšsēdētājs teica divas minūtes ilgu runu par godu ievērojamajam padomju fiziķim misteram Somovam, pēc tam sākās riņķo-

šana, pārvietošanās, nemierīga kustēšanās ar šķīvīšiem rokās, un kādā precīzi aprēķinātā brīdī priekšsēdētājs ar nazi piesita pie vīna kausa un deva vārdu Somovam. īsa atbilde laikam gan ir visgrūtākā māksla. Protams, Somovs varēja arī nekautrēties. Viņā visi būtu klausījušies. Taču pieklājība lika Somovam runāt mazāk nekā priekšsēdētājam. Viņš pasacīja tikai dažus teikumus. Tajos bija gan pateicība asociācijai, visiem klātesošajiem un priekšsēdētāja kungam, gan cerība, ka miera interesēs padomju un japāņu zinātnes sakari paplašināsies, gan arī laboratorijās gūtie iespaidi. Tas viss tika pateikts, izmantojot jautru formulu par stipru un vāju mijiedarbību; šī no teorētiskās fizikas ņemtā formula acīmredzot bija visiem pazīstama, izņemot mani, jo atskanēja skaļi smiekli un aplausi un vairāki cilvēki formulu pat pierakstīja.

Es uzkodu sviestmaizes un garneles, dzēru vīnu un vēroju, kas notiek. Šī pieņemšana mazliet atšķīrās no parastajām pieņemšanām, kurās ir daudz tukšu valodu, nevajadzīgu iepazīšanos, vizītkaršu apmaiņu, izklaidīgi vērojošu skatienu: kas ar ko runā un kas nerunā, kas atrodas nomaļus un kas centrā. Protams, daži tādās reizēs dara savu darāmo, cenšas parādīt, ka arī viņi ir klāt, ir uzņemti šai sabiedrībā, uzaicināti; vairums cilvēku tādas pieņemšanas laikā garlaikojas.

Fiziķu sastapšanās bija citāda. Varēja redzēt, ka viņus saista kopīgs — visiem saprotams un interesants darbs, viņi pazina Somovu, Somovs pazina viņus vai bija par viņiem dzirdējis, vai lasījis viņu darbus, Somova sarunu biedri ātri

mainījās, un ar ikvienu viņam uzreiz sākās saruna par pašu galveno. Viņi izturējās brīvi, gluži tāpat kā mūsu fiziķi izturas savā vidē. Tāpat varēja būt arī Kijevā vai Dubnā.

Pēc kāda man atkal nezināma signāla Somovs pēkšņi sāka atvadīties.

— Ļoti žēl, — priekšsēdētājs sacīja.

— Projām jāiet, kamēr neviens nav tevi lūdzis palikt, — Somovs teica, un mēs kopā ar O. kungu devāmies vakariņās uz zivju ēdienu restorānu.

O. kungs, vecs Somova paziņa, izcilā japāņu fiziķa Ilideki Jukavas audzēknis, tiklīdz mēs bijām izkļuvuši uz ielas, noņēma kaklasaiti, sabužināja matus, atpogāja žaketi, atbrīvodams mazu, stingru gardēža vēderiņu.

Zivju ēdienu restorānā mūs gaidīja T. kungs un restorāna īpašnieks, pavecs japānis ar baltu mici galvā, un divi viņa dēli baltos uzsvārčos. Mēs apsēdāmies pie letes, aiz tās spīdēja un laistījās flīzes, krāni, pavardi, rīves, darba galdiņi, pannas un kastroļi — īsta laboratorija, kur, nažiem zibot, darbojās saimnieks ar dēliem.

Mielasts sākās ar ļoti sīkām zilām zivtiņām saldā mērcē, tad tika pasniegti apaļi vēzīši, pēc tam — plakanas, sārtas, zaļumiem greznotas zivis. Katram ēdienam bija vairākas mērces un piedevas. Zivi vajadzēja saņemt ar irbuļiem, iegremdēt brūnā mērcē, pēc tam — sarkanā, dažreiz arī otrādi un tad apvalstīt rīsos. Pēc katras zivs nogaršošanas mums vajadzēja izteikt savas domas.

Zivtiņu un zivju, gliemežu un citu ūdens iemītnieku ēdieni ar smalkām jo smalkām smaržu, sal-

cfuma, sulīguma un pikantuma niansēm sekoja cits citam noteiktā kārtībā.

— Jūras simfonija! — Somovs izsaucās. — Gastronomiskā melodija!

Tiešām — visvairāk tas līdzinājās mūzikai. Vecais pavārs bija diriģents, viņa palīgi — orķes-tranti. Zibsnīja naži, čurkstēja eļļa, plaukšķēja zivis, plūda ūdens, un visu to pavadīja ritmiskas kustības, kas bija saskaņotas kā orķestrī. Nekad nebiju domājis, ka var tik skaisti tīrīt zivi, apviļāt rīvmaizē un grozīt virs uguns. Acīmredzot īsta meistara darbs tiešām kļūst par mākslu, un tāds skats vienmēr ir skaists.

Aptuveni piecpadsmitā ēdiena laikā es paguru un sāku uzdot. Biju pieēdies līdz kaklam, taču acs kāroja vēl, kā saka: «Acs grib, mute grib, sirds vairs neņem pretī.» Turklāt nevēlējos aizvainot cilvēkus. Bija jūtams, ka restorāniņa saimnieki vairs necenšas sava labuma pēc, ka viņi, tikpat kā mākslinieki, ir aizrāvušies un dara visu, ko spēj, lai atdzīvinātu un uzkurinātu mūsu apetīti.

Beidzot tika paziņots pārtraukums, kurā pasniedza zaļo tēju un firmas ķīseli.

— Atzīstu, tas ir tīrais brīnums, — Somovs teica, slaucīdams sviedrus.

— Kas nu tas par brīnumu, parasts labs resto-rāniņš, — T. kungs sacīja. — Pirms kara tādu bija vēl vairāk. Ak, būtu jūs atbraukuši pie mums vairāk nekā pirms divdesmit gadiem, kad Tokija bija sagrauta drupās, tad gan jums tagad būtu jāpiekrīt tam, ka noticis brīnums!

Acīmredzot viņi turpināja pieņemšanā vai varbūt vēl agrāk aizsāktu strīdu. Runa bija par

izdaudzināto Japānas brīnumu. Cik nopratu, T. kungs pūlējās Somovu pārliecināt, ka pašreizējais Japānas uzplaukums izskaidrojams vienīgi ar psiholoģisku atsperi, kas atbrīvojusies japāņu tautā. Tautas garīgā enerģija radījusi neredzētu ekonomikas lēcienu. īsā laikā japāņu zeme nostājusies otrajā vietā pasaulē starp kapitālistiskajām valstīm. Ne ar kādiem objektīviem cēloņiem nav iespējams notikušo līdz galam izskaidrot, jo arī citām valstīm bija tādas pašas iespējas.

— Bet mēs taču abi zinām, ka brīnumi nemēdz notikt, — Somovs labsirdīgi teica.

— Atcerieties, ko jūs man sacījāt pirmajās dienās pēc atbraukšanas! Kā jūs pārsteidza Tokija, bet ce|ā uz rūpnīcu «Nissan» — mūsu industriālā peizāža ... Tas viss taču uzcelts no jauna. — T. kungs nometa žaketi un pabraucīja rokas. — Atcerieties jūsu pirmās piecgades! Arī tas bija brīnums. Tautas entuziasms, vispārēja pacilātība. Kāpēc tad Japānā tā nevarētu būt...

— Mums bija sociāla, revolucionāra pacilātība, — Somovs atbildēja, joprojām mierīgi smaidīdams. — Jūs taču neapgalvosiet, ka pie jums pastāv sociāla vienotība. Manuprāt, tā ir būtiska atšķirība. Un mēs nekad neesam atsaukušies uz nacionālo garu. Tā nav materiālistiska kategorija.

Pagaidām Somovam bija pārākums — T. kungs it kā aizstāvējās, bija spiests izvirzīt variantus, bet Somovs tos noraidīja un satrieca. Taču T. kungs, protams, faktus zināja labāk nekā Somovs un centās to izmantot. Viņš ar skaitļiem raksturoja automašīnu ražošanu, rīsu rezerves, elektroniskās rūpniecības, radiorūpniecības un kuģu būv-

niecības izaugsmi. (Atcerējos veselu kvartālu ar veikaliem, kuros pārdeva tranzistoruztvērējus, magnetofonus, atskaņotājus, diktofonus, televizorus — gan milzīgus aparātus, gan gluži niecīgus, ultraminiatūrus, tur bija simtiem modeļu. Mazie veikaliņi veidoja nepārtrauktas rindas, šauru labirintu, pa to varēja staigāt stundām ilgi, tam nebija ne gala, ne malas. Blakus pacēlās liels gaismas ķermeņu veikals. Vairāki stāvi ar galda lampām, kupoliem, stāvlampām.)

— ... Ar ko jūs to izskaidrojat? Jāpatur vērā, ka mums nav izejvielu, nav kurināmā. Mēs izmantojam ievestas minerālvielas, naftu, dzelzi.

— Tā tas ir, — Somovs piekrita. — Bet kā jūs tādos apstākļos varat konkurēt ar citām zemēm? Tur nekāds gars nespēj palīdzēt. Gars paliek gars, taču, lai pārdotu automašīnu, tās cenai jābūt zemākai, nekā, teiksim, ir folksvāgena cena.

— Jūs tūlīt atgādināsiet mūsu strādnieku zemo dzīves līmeni, — T. kungs teica. — Jā, jā, piekrītu, viņi saņem trīs četras reizes mazāk nekā amerikāņu strādnieki. Un kas no tā izriet?

Man patika, ka viņš neievēro parastās ceremonijas, paceļ balsi, sit ar roku pa galdu, reizēm pat vēlēdamies paspīdēt ar savu amerikānisko izturēšanos.

Turpretim O. kungs, jauns un tukls, acis pievēris, miegaini šūpoja galvu, un, lai gan mums bija augsti krēsli, viņš it kā sēdēja uz mašas, kājas sakrustojis. Strīdā viņš nepiedalījās un māja ar galvu, gan klausīdamies Somova vārdos, gan dedzīgajā T. kunga runā, kurā strādnieku mazie ienākumi tika diezgan veikli izmantoti, lai apstiprinātu nācijas gara atdzimšanas teoriju. Jā, pastāv ekspluatācija, T. kungs piekrita, taču tauta šimbrīžam pacieš šo ekspluatāciju — to iedvesmo patriotisms, lepnums, iespēja izveidot varenu valsti.

Somovs brīdi klusēja.

— Bet ko domā par to mūsu jaunais draugs? — viņš jautāja.^

O. kungs p*ašūpojās un atbildēja:

— Daudzi vecākās paaudzes cilvēki ir sajūsmā par mūsu uzplaukumu ...

Patiesību sakot, visu, kas tovakar tika runāts, es atstāstu stipri aptuveni, taču O. vārdi mani pārsteidza un varbūt tāpēc labāk palika atmiņā.

O. sacīja, ka cilvēki, kas ir vienā vecumā ar viņu, uzplaukumu uzskata par dabisku, viņi ir dzimuši pēc kara, un šis uzplaukums viņiem nav nekāds brīnums, tāpat viņi neuzskata par brīnumu arī pašreizējo demokrātiju. Lai gan salīdzinājumā ar ķeizarisko Japānu arī tā ir apbrīnojama.

— Mūsu uztverē, — viņš teica, — gan demokrātija, gan ekonomika, gan garīgā dzīve ir trūkumu pilnas. Nav ko jūsmot, bet jāizdara pārkārtojumi. Kas no tā tiek, ka mēs ražojam piecus miljonus automašīnu? Runāšana par brīnumu ir bīstama.

Viņš atvēra acis un smalkā balsī goddevīgi un mīlīgi teica:

— Vai jums nešķiet, ka, atsaukdamies uz japā-nisko garu, uz garīgo enerģiju, slepeno atsperi un tamlīdzīgām lietām, mēs nonākam pie īpašiem jēdzieniem, tā teikt, pie nācijas izcilības? Vai jums, kas esat vecāks par mani, tas neliek šo to atcerē-

ties? — šai mirkli viņa saldais jo saldais smaids kļuva dzēlīgs. — Piemēram, āriešu garu? Vācu nācijas pārākumu, tās milzīgo nozīmi un īpašo sūtību?

— Tas nav pierādījums, tā ir biedēšana, — T. kungs noskaitās.

— Protams, protams, dārgais T.-san, — O. jautri piekrita. — Bet parunāsim par jums pazīstamajiem pusvadītājiem. Kā mēs esam guvuši tādus panākumus? Paskatīsimies, kas tur īsti ir — gars vai kaut kas cits. Somov-san, vai jūsu zinātnieki ir izmantojuši mūsu darbus, teiksim, siltum-regulēšanā?

— Pašreiz nevaru atcerēties, — Somovs piesardzīgi teica.

— Baidos, ka arī vēlāk neatcerēsieties. Tāpēc ka mēs esam devuši priekšroku jau gatavam, citu izstrādātam. Jūsu un amerikāņu izstrādātajam. Mēs pērkam licences, ātri apgūstam, par laimi, darba rokas mums lētas. Mūsu tranzistoruztvērēji ir nevis brīnuma, bet veikalnieciskas izmanības rezultāts. Kas noticis ar mūsu zinātni? Mēs taču esam kļuvuši plēsoņas. Mēs neesam attīstījuši zinātni, bet esam izmantojuši svešas idejas. Tas ir, esam parazitējuši. Ko sagatavo mūsu universitātes? Veikalniekus. Sulaiņus. Māca nevis domāt, bet izpildīt. Mēs veicinām nevis garīgo dzīvi, bet peļņas palielināšanos. Ak, šis japāniskais gars, cik izdevīgs tas ir spekulācijai!... Mēs, japāņi, smalkāk nekā citi izjūtam skaistumu, mēs, japāņi, esam visdrošsirdīgākie, mēs protam visu, ko prot citi, tikai izdarām labāk un ātrāk, mēs ierīkojam vismazākos, visjaukākos dārziņus, mums ir vis-

ātrākais vilciens pasaulē. Vai tā nav? Bet kurp mēs braucam šai vilcienā? Ko esam devuši cilvēcei? Mēs dzīvojam uz seno dzejnieku un mākslinieku rēķina, mums dzen iekšā nacionālo augstprātību ...

Neviens japāņu kapitālismu nezākāja tā, kā zākāja šis jaunais Tokijas universitātes profesors, tuklais un miegainais gardēdis.

Žēl, ka T. kungs atvadījās no mums, neaizgājis līdz Simbasi. Pa plato, vāji apgaismoto ielu virzījās demonstrantu kolonna. Saķērušies rokās, kaut ko izkliegdami, jauni cilvēki skrēja sīkiem solīšiem, pareizāk sakot, tēloja skriešanu. Galvās viņiem bija kaskas, sejas apakšējā daļa apsieta ar dvieli, viņi vicināja zilus karogus un transparentus. Kolonnu abās pusēs apmaloja policistu ķēde, arī viņiem bija kaskas — baltā krāsā, bet rokās — gumijas nūjas un lieli, sudrabaini vairogi. Aizmugurē brauca restotu mašīnu kolonna.

— Lūdzu, priecājieties par mūsu tautas gara vienotību! — O. kungs teica saldā balsī. — Redziet, cik rūpīgi policija apsargā studentus!

— Kas tās par mašīnām aizmugurē? — es jautāju.

— Arestantu mašīnas. Tur viņus sēdinās iekšā. Aiz tām — mašīnas ar asaru gāzi. Esiet tik laipni un pievērsiet uzmanību tam, ar kādu tehniku apbruņota mūsu augsti godājamā policija!

Sasnieguši laukumu, demonstranti apsēdās uz bruģa. Sāka runāt orators. Policisti nostājās pie visām laukuma uzejām. Neona spuldžu gaismā teatrāli zibsnīja viņu augstie metāla vairogi, garie steki izskatījās pēc pīķiem, bet galvās uzliktās

kaskas piešķīra viņiem senu karavīru izskatu — ne ko pielikt, ne ko atņemt.

— Te nu viņi ir, tie tavi ilgi gaidītie samu-raji, — Somovs man teica.

Iespaidu bojāja maziņi radioraidītāji. Izvilkuši antenas, virsnieki kaut ko ziņoja, nepacietīgi mīņādamies un gaidīdami pavēles. Bet laukums kaut ko skandēja. Puiši un meičas sēdēja, taktī līgodamies un izkliegdami lozungus.

— Ko viņi prasa? — es vaicāju.

— Droši vien universitātē pastāvošās kārtības demokratizāciju. Viņu pārējās prasības es nespēju saprast. — O. kungs noplātīja rokas. — Viņi arī paši nezina, ko grib. Tikai neskaidri jūt, ka vajadzīgas pārmaiņas, kā allaž — viņiem nav skaidras programmas... Taču tas nav tik briesmīgi ... — Viņš noklakšķināja ar mēli, nepateicis līdz galam.

Man šis puisis patika aizvien vairāk. Viņa āriene — tāds resnvaidzis Būda, tradicionālā ja-pāniskā gara iemiesojums — bija tīrais izsmiekls. Ar visu izskatu, ar uzsvērto, vecmodīgo goddevību viņš it kā zobojās par savu japāniskumu.

Tātad mēs stāvējām Tokijas vidū, apkārt plosījās politiskas kaislības, mūsu vēderi bija piestūķēti ar zivīm, bet galvas — ar neatrisināmām japāņu dzīves problēmām. Mūs apmirdzēja Somova slava. Galvaspilsētas vakara dzīve ritēja pilnā sparā, un mums negribējās atgriezties viesnīcā.

— Ek! Stāvēt bezdarbībā un tomēr darīt darbu spēj tikai pastkastīte, — O. sacīja. — Iesim!

Šiem vārdiem varēja sekot viss kas. O. varēja iziet uz laukuma un teikt runu, mēs varējām iet

uz bāru iedzert viskiju, doties uz teātri, kurā spēlēja O. sieva, uzsākt diskusiju ar studentiem... Bet to, kas notika, nekādi nebija iespējams iedomāties.

Ar sarkanu grīdsegu klātu kāpņu laukumiņā mūs sagaidīja paveca kimono ģērbusies japāniete. Viņa vairākkārt palocījās, un arī mēs palocījāmies, rokas pie sāniem piespieduši. Viņa izlikās mani nepazīstam. Bet varbūt arī tiešām nepazina. Varbūt viņai visi eiropieši izskatījās vienādi, tāpat kā man pirmajās dienās vienādi izskatījās japāņi. Visus apveltījusi ar oficiālu smaidu, viņa atsevišķi uzsmaidīja O., un O. viņai mīlīgi uzsita uz pleca.

Diezgan prāvā zāle bija sadalīta ar aizslietņiem, katrs galdiņš atradās atsevišķi un reizē kopā ar visiem. Mamma-sana garām orķestrim aizveda mūs pie brīva galdiņa. Uz tā tūlīt parādījās mandeles, vīna pudele un ūdens. Mamma-sana kaut ko teica, O. noraidoši purināja galvu, bet tad pasmaidīja un piekrizdams pamāja.

Somovs domāja, ka esam iegājuši parastā restorānā, viņš nekā nenojauta.

Pēc brītiņa pie mums pienāca jauniete. Ieraudzījusi O. kungu, viņa kļuva priecīga.

— Iepazīstieties! — viņš sacīja. — Tā ir Jukija.

Viņa bija piemīlīga, ar ašu skatienu, uzrautu deguntiņu, augumā mazliet garāka, nekā parasti ir japānietes, mugurā — ar zilganzaļiem ziediem izšūts kimono, valdzinošs laikam gan bija vienīgi kustīgās sejas izteiksmīgums.

«Labi, labi, paskatīsimies, kā tev tas padosies,» es nodomāju. Es biju neuzticības pilns. Mani traucēja tas, ka zināju rezultātu, nobeiguma ainu.

Kad pienāca laiks iet projām, noskaidrojās, ka esam nosēdējuši pāris stundu, varbūt arī vairāk, bet tās bija aizritējušas, kā viens mirklis; vēlāk gan, kavēdamies domās, es atcerējos daudz visādu sīkumu, un tad likās dīvaini, ka bijām tik daudz paguvuši.

Droši vien par šīm divām stundām varētu uzrakstīt garu stāstu, pat romānu. Tanī gandrīz nebūtu dialogu. Jo es nemācēju runāt japāniski, bet Jukija angliski runāja diezgan vāji. Somovs viņu vēl kaut cik saprata. O.-sans šo to pārtulkoja, taču, patiesību sakot, mums pēc tā nebija lielas vajadzības. It īpaši man. Šķita, ka es saprotu katru viņas vārdu — tik izteiksmīga bija viņas mīmika. Mēs arī dejojām un dziedājām. Jukija mācīja mums japāņu dziesmas, mēs viņai — krievu dziesmas. Tad viņa parādīja mums trikus. Pēc tam mēs spēlējām jocīgu spēli ar metāla naudu; tā tika nolikta uz papīra, kas bija pārstiepts pāri vīna kausam. Mēs ar cigaretēm dedzinājām papīrā caurumus, bet tā, lai nauda neizkristu cauri... Es saku «mēs», bet pareizāk būtu bijis teikt «es». Jo Jukija visvairāk pievērsās man. Es biju šī vakara varonis. Mums atnesa kafiju un vēl vienu pudeli vīna, bet es gandrīz nedzēru. O.-sans atpūtās, rokas uz vēdera salicis un miegaini pievēris mazās acis. Kā viesmīlīgs namatēvs viņš atteicās no jebkurām tiesībām uz Jukijas uzmanību. Retumis viņš bilda kādu vārdu,

m

iedzēra malku vīna un atkal iegrima nirvānā; mūsu jautrība viņam sagādāja baudījumu.

Kad bijām nokāpuši lejā un izgājuši uz ielas, es jutu sejā to pašu skurbo svētlaimi, kādu biju novērojis citu sejās. Arī Jukija pasauca mums taksometru, tāpat kā visi šai ieliņā un blakus ieliņās, arī es sāku atvadīties, juzdamies pateicības, skumju un mīlestības pilns.

Kas tad bija noticis? Kā tas bija tā iznācis? Dažbrīd biju pūlējies vēsu prātu izsekot, kā Jukija to sasniedz. Kaut ko arī sapratu, bet maz, jo man neradās izdevība atvirzīties malā un kļūt par novērotāju — Jukija neļāva, un arī man pašam negribējās. Tur nebija ne hipnozes, ne apmātības, viss notika godīgi un atklāti.

Naktī, gulēdams viesnīcas istabā, mēģināju tikt skaidrībā par savām izjūtām ... Salikt pa plauktiņiem izdarības un iespaidus. Tā ir bīstama nodarbošanās Somova garā, tomēr centos visu analizēt precīzi un objektīvi, nebaidīdamies izgaisināt neskaidras laimes pilno svētku noskaņojuma noslēpumu. Kur slēpās šī vakara burvīgums?

Kas patiesībā bija noticis?

Atcerējos, kā iemirdzējās Jukijas acis, kad viņa spieda man roku un aplūkoja mani, neslēpdama priecīgu izbrīnu. Tomēr beidzot! Žēlīgais dievs, vai tiešām šis ir tas cilvēks, ko viņa gaidījusi tik ilgi, gadiem, varbūt visu mūžu? Lūk, kādas jūtas plūda no viņas! Viņš ieradies! Un šis viņš biju es. Atbraucis nez no kurienes, no nepazīstamas zemes, no kosmosa. Varbūt viņa bija mani redzējusi sapņos, tieši par tādu sapņojusi. Nē, tur bija vairāk izsmalcinātības, sākumā viņa vēl šau-

bijās, vēroja, taču katra mana kustība, katrs vārds bija apstiprinājums ... Viņa aizvien labāk pazina mani. Es biju Tas Pats! Noguris, kļuvis vecāks, bet tas nav svarīgi, tie ir nieki. Es biju atnācis! Es biju te! Pēc brīža jau jutos kā pasaku princis. Lai ko runāju, lai ko darīju, viss viņā izraisīja sajūsmu. Es biju lielisks. Es biju asprātīgs. Mana neveiklība bija burvīga. Mans mulsums liecināja par manas dvēseles bagātību. Cik labi, ka es dziedāju aizsmakušā balsī, — *es atgādināju Arm-strongu. Juki ja līksmoja, kad viņai izdevās uzminēt manu vēlēšanos — paklīst pa zāli, palūkoties, kas notiek pie blakus galdiņiem, iepazīties ar viņas draudzenēm. Skatieties un priecājieties, kāds cilvēks ir kopā ar mani, jums, nabadzītēm, kaut kas tāds pat sapņos nav rādījies! Un draudzenes sajūsminājās, slepus no saviem vīriešiem parādīja, ka viņas apskauž Jukiju. Es arī salīdzināju viņas — sīciņo Osano, apaļīgo Miuru, trauslo Oeju, taču mana Jukija bija pārāka par visām. Protams, vispirms tāpēc, ka viņa mīlēja mani un tikai viņas klātbūtnē es jutos tik stiprs, gudrs, tik vīrišķīgs. Ieguvusi cerību un it kā pārliecinājusies pati par sevi, Jukija atplauka acīm redzami. īsie, melnie mati piešķīra viņai meitenīgu izskatu. Viņa spēja visu — izlocīdama rokas tā, it kā tās būtu bez kauliem, viņa dejoja senas japāņu dejas, bet tad pēkšņi pārgāja uz puicisko džigu. Viņas aizrautīgais brašums arī mūs ierāva savā virpulī. Es nometu žaketi un reizē arī savu parasto kautrīgumu, jutos tik brīvi, kā vēl ne reizi nebiju juties Japānā, un pat Somovs iekarsa, nez no kurienes viņā uzradās tāds jokdaris zemnieciņš, kas svilpo

un dzied kā gailis, un viņš nodejoja tādu ka lauku kadriļu.

Dzīve sen iznīdējusi manī lētticību. Pietiekami esmu piedzīvojis vilšanos un ticis apmānīts, un tādā spēlē pats tagad varu pievilt, ko vien gribu. Ja Jukija kādu mirkli nebūtu izturējusies patiesi, būtu kaut mazliet pārspīlējusi, uzreiz viss būtu sabrucis, kļuvis banāls. Labākajā gadījumā — smalka ielasmeita eksotiskā ietērpā. Taču neradās pat tāda doma. Dejodama viņa gan pēkšņi man piekļāvās ar visu augumu, es viņu noskūpstīju, mēs apskāvāmies — tas viss bija, tomēr notika it kā starp citu, bija papildinājums kaut kam daudz svarīgākam un dārgākam. Ar viņu gribējās dalīties domās, vaicāt, kāpēc tā sieviete Ļeņingradā aizgāja no manis, nekā nepaskaidrojusi, — ir taču jābūt kādam cēlonim, viss bija tik labi, kamēr nesākās nopietni. Vai tiešām tas viņu nobiedēja? Krievu vārdi juka kopā ar angļu vārdiem. Jukija vērīgi klausījās un visu saprata. Un mana žurnālistika — vai tā ir kāda specialitāte? Kas tā ir salīdzinājumā ar precīzi novērtējamo Somova darbu? Ja būs vajadzīgs, viņš to pašu Japānu aprakstīs ne sliktāk par mani, bet es viņa darbu nekad nespēšu darīt, lai kā censtos.

Šķita, visā pasaulē manas nelaimes nevienu nesatrauc tā, kā satrauc Jukiju, viņas acis valgi mirdzēja, un viņa lēni glāstīja man roku.

Nezinu, varbūt es pasacīju tikai dažus teikumus, bet tam nebija nozīmes, svarīgi bija tas, ka atradās cilvēks, kas ir gatavs uzņemt sevī manu pamatoto un nepamatoto jūtu jūkli.

Es nenožēloju un nekad arī nenožēlošu tos atklātības mirkļus. Pie citiem galdiņiem redzēju tādus pašus vīriešus. Nomocījies klerks žēlojās citai Jukijai par savu pārvaldnieku, kas viņam nedod iespēju taisīt karjeru, par grūtu, pazemojošu darbu, kas piemērots labi ja jauniesācējam, par policistu, kas ņem kukuļus, par ārstu krāpnieku, par nodokļu inspektoru, par sievasmāti, kas ir tīrā ragana ... «Pārvaldnieks?!» izsaucās tā cita Jukija. «Viņš taču ir nelietis, stulbenis, nez kur meklē saldu rausīti, bet rausītis turpat uz plauktiņa. Tas nu gan ir,» viņa sašuta, «nepamanīt, . nenovērtēt tādu talantu, tādu darbinieku!» Ai, cik satraukta viņa bija, ne par ko citu viņa tobrīd nedomāja kā vien par klerka bēdām! Viņš taču bija lotosa zieds dubļos, dzērve starp vistām, bet tas policists vai ārsts — nositama čūska.

Klerks atdzīvojās, izslējās, viņa uzņēma sevī klerka aizvainojumus, neveiksmes, apveltīja viņu ar savu ticību viņa dvēseles bagātībai, kuru līdz šim neviens nebija pamanījis ...

Viņš kļuva spēcīgs, ne no viena nebaidījās, viņš bija brīvs un lepns un visvarens kā Būda. Arī Būda taču sākumā bija parasts cilvēks.

Tomēr interesanti, ka pie katra galdiņa sēdēja kompānija, kurā bija vismaz divi trīs vīrieši un sieviete. Pārīši nebija redzami. Visur plauka mīlestība, klerki mīlēja, un arī klerkus mīlēja ar skaistu un tīru mīlestību, kurā nebija zemisku kaislību, miesas kārība atkāpās garīgas tuvības salduma priekšā.

Ak, cik cildeni tas izskatījās, lai gan tur droši vien bija arī kas cits, bet ko es varu darīt, ja man

rādījās tikai paradīzes dārzs un lidojoši eņģeļi; atšķaidītais vīns šķita nektārs, un necilais džezs skanēja kā Eola kokle (to es nekad gan neesmu dzirdējis).

Reiz, kad mana mīlestība ar Jukiju bija pašā plaukumā, krievu cilvēka alkās rakņāties dvēselē un noskaidrot dzīves jēgu es pēkšņi sāku Jukiju iztaujāt par viņas nodomiem, sapņiem un, tā teikt, par vispārīgo perspektīvu. Man nepietika ar viņas mīlestību, man katrā ziņā vajadzēja noskaidrot viņas pagātni un nākotni, viņas garīgās prasības.

Lai cik izturēta bija Jukija, mirkli viņa apjuka un slepus palūkojās uz O.

Tikai vēlāk, šo vakaru atcerēdamies, sapratu savu netaktiskumu — es biju rupji pārkāpis spēles noteikumus, kā mežonis uzlīdis uz skatuves aptaustīt dekorācijas.

O. tikko manāmi pamāja ar galvu, un Jukija aizkustināta — pavēlniekam bija labpaticis interesēties par viņas niecību! — pastāstīja par sevi.

Viņai jau ir divdesmit trīs gadi. Savu specialitāti viņa mācījusies vairākus gadus un ntv kādu sesto gadu strādā te. Viņa gatavojas pavasarī precēties. Līgavainis? Viņa vēl nav. Bet ir nauda. Un tas ir galvenais. Summu, kas nepieciešama — tā acīmredzot ir pieņemts —, lai apprecētos, viņa jau sakrājusi. Ja viņa neatradīs piemērotu vīru, tad strādās vēl vienu sezonu. Bet, ja arī aiznākamajā pavasarī no precēšanās nekas neiznāks, atvērs pati savu uzņēmumu. Ir laiks to darīt, strādāt kļūst aizvien grūtāk.

Šī neparastā saruna Jukiju mulsināja — reti gadījās, ka kāds interesējas, kā aizrit rīti un die-

nas Jukijai, vientuļai sievietei, kut;ai diendienā rada rūpes aprēķini un cenas, kura jau no rīta sāk gatavoties darbam vakarā. Jāmācās jaunas dziesmiņas, jāizdara masāža, jāvingro — jāizpilda vesels vingrojumu komplekss, lai allaž būtu formā, lai saglabātu svaigumu, ideālas mīļotās izskatu. Ko liktenis šovakar atsūtīs — ar uzdzīvi aizrāvušos Nagano zīdkopjus, franču jūrniekus, biznesmeņus, studentus, ar aknu slimību sasirgušus māklerus, kas alkst pēc mierinājuma un lirikas, vai vientuļus neveiksminiekus, kuri meklē tikai līdzjūtību? Ik reizi jāatrod vienīgā pareizā loma.

Jukija pagrozīja kausu, cieši lūkodamās blāvi dzeltenajā vīnā. Lūpas bija sastingušas smaidā, seja, kas viņai vairs nepaklausīja, kļuvusi nikna un bēdīga.

Man gribējās just līdzi, uzmundrināt. Taču vārdi, kas ienāca prātā, nebija īstie — tie skanēja liekulīgi vai varēja nodarīt pāri. Arī žesti nebija īstie. Mēs it kā apmainījāmies lomām, un es jutu, cik grūta ir viņas profesija un cik grūti iedzīvoties sveša cilvēka rūpēs.

Jukija saņēma manu roku, patrina pret plaukstu degunu un pateica tos vārdus, ko veltīgi biju meklējis es, nemanāmi un veikli apgrieza visu otrādi, un iznāca, ka es esmu tas labais, iejūtīgais, rūpīgais, un atkal es biju pacelts augstumos un sildījos viņas atzinības siltumā.

Pa kāpnēm, kas bija klātas ar grīdsegu, mēs negribīgi kāpām lejā, lai ietu ārā. Mēs gājām aiz citām tādām pašām kompānijām, kurās bija laimē kūstoši vīrieši un viņos iemīlējušās sievietes.

Mazā Jukijas roka gulēja manā plaukstā, ar otru roku viņa bija apskāvusi Somovu, trešā roka atbalstīja O.-sanu, pārējās brīvās rokas apvēdināja mūsu sejas ar vēdekli, iesprauda neļķes mūsu žakešu pogcaurumos, viņa bija kā Būda ar divdesmit rokām, bet es biju gaisa balons, aerostats, kas piepildīts ar mīlestību pret citiem cilvēkiem un pret sevi pašu — vislabāko no visiem, ko es pazīstu. Es turējos pie Somova, lai mani neaiznestu pa gaisu.

Jukija pasauca taksometru, un mēs sākām atvadīties. Gaisa balonu nevarēja iedabūt mašīnā. Es visu laiku pūlējos uzzināt Jukijas telefona numuru, mums vajadzēja jau rīt atkal satikties, es nespēju iedomāties, kā viņa pārcietīs mūsu šķiršanos kaut vai uz dažām stundām. Jukija parādīja uz O. kungu — viņš visu zina, noskūpstīja mani un Somovu, un mašīna sāka braukt.

Mēs skatījāmies atpakaķ Jukija stāvēja pie durvīm un klanījās — klanījās mums.

Mašīnu straume viņu aizsedza, tad pagriezienā atkal parādījās viņas augums — rokas nokārušās, galva noliekta. Jukijas seja nebija saskatāma, bet pie citām durvīm stāvēja citas sievietes, un varēja redzēt, kā apdziest viņu sejas, kļūst neglītas un miegainas.

— Ak dievs, kā tad tā? — Somovs ierunājās. — Nupat vēl viņa tik ļoti mīlēja mani. Mīlēja uz visu mūžu. Kur tas viss palika?

Vēros viņā, acis iepletis.

— Tevi?

— Ko tad citu? Protams, mani. Un es domāju, ka viņai nebūs spēka šķirties ...

— Kāds tam sakars ar tevi?

Nekā nesaprazdami, mēs raudzījāmies viens otrā, par lielu sajūsmu 0. kungam.

Vispirms mūs pārņēma sašutums: mēs esam pievilti, tik smagi pievilti...

Tad aizvainojums.

Tad vilšanās.

Un tad mums neatlika nekas cits kā smieties.

Somovs jautāja O. kungam:

— Kas būtu bijis, ja kāds no mums būtu lūdzis Jukiju satikties ar viņu?

O.-sans uz to diplomātiski atbildēja, ka mums viņa varbūt arī nebūtu atteikusi, bet vispār neesot pieņemts un — vai tad nepietiekot ar to, kas bijis?

Tiešām, es domāju, viņa savā ziņā ir līdzīga manai Japānai, kura ir un kuras nav, un kura arī tēlo meistariski, tomēr ...

_— Kas tā par mākslu! — Somovs nedroši ierunājās. — Kāda aktrise!

— Izrāde, — es teicu. — Darbaļaužu krāpšana. Svešas pasaules ilūzija.

Taču sirds dziļumos joprojām domāju, ka tomēr kaut kas bija, ka viņa mani mīlēja vismaz līdz tam laikam, kamēr pulkstenis vēl nerādīja bez ceturkšņa divpadsmit, turklāt — mīlēja no visas sirds un, protams, vienīgi mani.

v

N. Somovs

Tieši četros mani uzmodināja telefons un paziņoja, ka esmu lūdzis mani uzcelt četros no rīta.

Tas bija briesmīgi. Es negribēju ielaisties nekādās darīšanās ar savu vakardienas «es». Jutos

tīrs un nevainīgs. Lai tas vakarējais ceļas augšā un brauc uz zivju tirgu. Man šis tirgus nav vajadzīgs. Kā es varēju to apsolīt Koneko-sanam? Nabaga Koneko-sans — arī viņam zivju tirgus, nav vajadzīgs. Tāpat Gļebam. Tomēr mes visi celsimies augšā, lādēdami paši sevi, un vilksimies uz turieni. Koneko-sans — lai sagādātu prieku mums. Gļebs tāpēc, ka katrā ziņā jāredz. Bet es? Vakar vakarā kaut ko taču es domāju. Tur jau ir tā nelaime, ka vakarā cilvēks domā vienu, bet no rīta — ko citu. Vakarā cilvēks ir dāsns, bezrūpīgs, viņam nav nekā, ko zaudēt, diena beigusies, un rīts vēl tālu. Vienmēr šķiet, ka rīt varēs paveikt brīnumdarbus. Rītdiena ir milzum plaša un ne ar ko nebiedē. Rīt es varētu uzcelties arī četros. Bet šodien ...

Rīts gudrāks nekā vakars: lūk, pie kāda jauna secinājuma es nonācu. Un šis rīts bija viens no visgudrākajiem, jo tas bija viens no visagrākajiem rītiem pēdējos gados.

Tukšā, vēl neuzkoptā Tokija izskatījās drūma. Pustumšajās ielās auksts vējš dzenāja papīra gabalus un grieza virpulī gružus. Pilsēta izskatījās gluži kā pamesta, kā pēc karaspēka atkāpšanās. Reldāmu ugunis bija apdzisušas, nebija ne pircēju, ne pārdevēju, mājas bija mājas un vairāk nekas, tās parādījās no izklīstošās tumsas kailas un neglītas, bez detaļām un rotājumiem. Garām taksometra logiem traucās gari, cieši žogi un ugunsdrošas sienas. Gļebs reizēm iekrācās, piespiedies pie mana pleca. Koneko-sans sēdēja priekšā, un viņa pakausis man mīlīgi smaidīja. Smaidīt ar pakausi ir diezgan grūti, taču Koneko-

sāns prata arī to. Nezinu, ar ko mēs bijām izpelnījušies viņa mīlestību, reiz viņš bija pārtulkojis kādu manu grāmatu, un tas bija viss, kas mūs saistīja. Koneko-sans tomēr izmantoja jebkuru iespeju mums pakalpot. Viņš darīja to nemanāmi, cenzdamies izvairīties no mūsu pateicības, tā, lai mes nejustos viņa parādnieki. Varbūt viņam patika klausīties mūsu valodā, varbūt viņš tikai mīlēja mūsu zemi — es nezinu. Studenti’žēlojās, ka viņš slikti lasot lekcijas, tomēr gāja viņu klausīties. Viņā bija kaut kas valdzinošs, droši vien tā pati labsirdība. Laikam labsirdība visur ir deficīts.

— Esam galā, — Koneko-sans sacīja.

Uzmodināju Gļebu, un mēs izgājām drēgnā, vē-jainā_laukumā, kur bija negaidīti daudz cilvēku un pārpilnām automašīnu un motociklu. Lielākā da|a cilvēku šaudījās apkārt, kaut kur skrēja un nekautrīgi grūstījās. Tirgus atradās zem augsta jumta. Augša dega spēcīgas spuldzes un prožektori, arī lejā bija spuldzes; spīdinādami lukturus, braukāja elektrokāri, rībēja vagonetes, cilvēku te bija vēl vairāk nekā ārā laukumā, un viņi šaudījās šurpu turpu vēl žiglāk. Sākumā telpa likās līdzīga lielam jo lielam ceham, bet vēlāk pilsētai — tik milzīgs bija tirgus. Šeit bija savas ielas un prospekti, savi grausti un centri.

Mūs ierāva sevī cilvēku straume, arī mēs ilgi kaut kur steidzāmies, kamēr atjēdzāmies akmenī kaltā krastmalā. Tālāk bija jūra, varbūt jūras līcis, tumsā bija dzirdami viļņu šļaksti, un pūta dzestrs, mitrs vējš. Blāvi lukturīši šūpojās virs neredzamiem zvejas kuģiem un laivām. Visa krastmala bija noklāta ar zivīm. Uz betona plāk-

snēm taisnas rindās gulēja milzīgi tunči. Nespodrie, tumši violetie ķermeņi, kas bija vienāda lieluma, vienāda kalibra, šķita vienā formā izlieti. Tie gulēja kā torpēdas. Uz katra ar sarkanu krāsu bija uzrakstīts numurs. Astes — nocirstas un iespraustas žaunās. Cilvēki brezenta apģērbos noliecās pār tunčiem, ar kabatas bateriju apgaismoja maigi sārtu iecirtumu, iebāza mīkstumā pirkstu, paostīja, ierakstīja piezīmju grāmatiņā numuru un steidzās tālāk.

Violetais tunču klājs sniedzās desmitiem metru tālu, pēc tam sākās tādās pašās rindās saliktas apaļas zivis, kuras laistījās kā iezaļgans platīns un kuru nosaukumu Koneko-sans nemācēja pārtulkot. Pēc tam bija butes, ātes un trīsstūrainas perlamutra zivis ar izvalbītām acīm. Rindas bija ideāli taisnas, visas vienādas, un arī zivis bija vienādas, nevis zivis, bet sērijveida izstrādājumi, kas izgatavoti pēc standarta — pusotra metra, viens komats trīs, nulle deviņi... Šīs produkcijas rūpnieciskais izskats nekādi nelikās saistīts ar jūru, ar zvejniekiem un zvejniecību. Tā bija industrija. Stāvēja arī kastītes, kuras līdz augšai bija pilnas ar visādām kārtās saliktām radībām, kas tāpat bija rūpīgi sašķirotas pēc lieluma.

Koneko-sans mūs kautrīgi steidzināja: sākās izsole — pati galvenā izdarība. Kopā ar uzpircēju pūli devāmies uz mazas tribīnes pusi. Tribīnē uzkāpa izsolnieks, un bez jebkādiem ievadvārdiem sākās tirgošanās. Izsolnieks parādīja vai izkliedza numuru, uzpircēji izkliedza cenu. Arī viņiem bija katram savs numurs. Numurēts bija viss — pircēji, zivis, izsolnieks. Tirgošanās noritēja neti-

camā ātrumā. Uzpircēji tomēr paguva pašķirstīt piezīmju grāmatiņas, atrast zivju partiju, kuru viņi pirms tam bija izraudzījušies un pārbaudījuši, vai tā ir svaiga, paspēja izdarīt savus krietni sarežģītos aprēķinus, vadoties pēc konjunktūras, konkurences un citiem apstākļiem. Turklāt tas notika kaut kādā nosacītā valodā, kas nebija saprotama pat Koneko kungam, cilvēki kliedza un grūstījās. Paražas te bija pavisam neceremoniālas, virsroku te guva ar skaļu rīkli, rupju varu un viltību. Kurš kuru. Kurš ir straujāks, izmanīgāks, nekaunīgāks. Beidzās viena izsole, blakām sākās cita, un visi metās uz turieni, pie nākamās tribīnes. Izsolnieks uzsita ar āmuriņu, rokas pacēlās gaisā gandrīz vienlaicīgi, tomēr izsolnieks prata noteikt šo «gandrīz», uzpircēji te steidzās cits citam priekšā, te atkal vilcinājās, bija jūtams, ka pastāv taktika, vienošanās. Kādu maza auguma sirmgalvi jauns puisis ar biezām uzacīm it vienkārši pagrūda sāņus un pārkliedza, izsolnieks parādīja uz puisi ar pirkstu, ar to apstiprinādams darījumu, vecais vīrs mēģināja protestēt, tad izsolnieks kaut ko uzbrēca un vairs nepievērsa viņam uzmanību, izslēdza viņu no izsoles dalībnieku vidus.

Ar asarām acīs sirmgalvis lūdza citiem palīdzību, bet nevienam nebija laika klausīties. Izsoles bez pārtraukuma nomainīja cita citu. Tāds darbs nebija piemērots sirmgalvjiem. Pirmo reizi nožēloju, ka man nav fotoaparāta. Būtu derejis no-knipsēt šos negantos_ģīmjus ar kliedzienā atvērtām mutēm, šīs naidā zibošās, izvalbītās acis un atņirgtos zobus vai, lūk, to nežēlīgo slepkavas

seju uzbrukuma mirklī. Tur nebija nedz draugu, nedz paziņu — vieni vienīgi ienaidnieki. Jebkura seja tuvplānā bija tikpat kā kino reklāma, kadrs no kādas filmas par samurajiem, kuri kaujas uz dzīvību un nāvi, no filmas par šausmām tuvojošās katastrofas priekšā, par sacelšanos, par slepkavību, vārdu sakot, šīs ģīmetnes varētu likties saistītas ar jebkuru grandiozu kaislību vai notikumu, tikai ne ar zivju izsoli.

Uzpircēju ģilde (tajā bija ap sešsimt cilvēku) cīnījās aizrautīgi. Viņi rīkojās precīzi pēc K. Mar-ksa mācības: prece — nauda — prece, liela nauda plus maza nauda, un viss tika darīts šīs mazās naudas — šīs pe|ņas dēļ. Zivis gāja no rokas rokā, un ikvienai rokai pielipa kāda nauda. Gaistošajā Tokijas rīta miglā vērsās plašumā kauja, ar to sākās galvaspilsētas diena. Tunčus uzvēla uz platformām un veda uz vairumtirdzniecības veikaliem, kas atradās turpat tuvumā. Sājos tunčos nekas nebija mainījies, žaunas tiem tāpat bija aizbāztas ar astēm, un tomēr tie jau bija citi tunči, kāds cilvēks to dēļ bija kaut ko ieguvis, kāds cits zaudējis, tie nokļuva no viena uzpircēja pie otra, aizvien vairāk attālinājās no zvejniekiem, kas, nekā no tā visa nenojauzdami, gulēja savos ciematos.

Vairumtirdzniecības veikalos uz milzīgām letēm bija redzamas desmitiem, varbūt arī simtiem zivju šķirņu. Mērķtiecīgi pagrieztu spuldžu gaismā staroja zivju acis un vizuļoja zvīņas. Starp zivīm bija salikts ledus, tās tika iesvērtas īpašā papīrā, iesaiņotas spilgtās kārbās, pīteņos, kastītēs. Rievainas gliemežnīcas, gari nēģi, kaut kādas mel-

nas, musturotas čūskas, vēžu spīles cita pie citas, Osainas ,zivis, sarkanas zivis, zili astoņkāji — kā tikai tur nebija! Un tas viss krāsaini mirdzēja, slēja gaisā spuras, bet turpat blakus nerimtīgi turpinājās darbs — klaudzēja cirvji, cilvēki šķērda zivis, zāģēja ar eleldrozāģiem, apmazgāja no šļūtenēm, zem kājām pludoja iesārts ūdens. Piebrauca furgoni, autokāri, ratiņi, jauni uzpircēji steidzās zivis nogādāt pilsētas veikalos un lielajos restorānos pirms to atvēršanas, tās jau gaidīja mazas uzkožamo pārdotavas un visvisādas bufetes. Bet cenas visu laiku auga augumā, katrreiz zivs mīkstumā iesprauda jaunu cenu. Mūsu acu priekšā bija uzskatāms kapitālistiskā tirgus modelis, kas darbojās pēc visiem noteikumiem. Politiskā ekonomija man vienmēr bija likusies garlaicīga un maz vajadzīga. Kas to varēja domāt, ka tik daudz gadu pēc eksāmena šī politiskā ekonomija parādīsies manu acu priekšā šajā nerimtīgajā kņadā un š|akstoņā, zaigodama un smaržodama pēc jūras, zivīm un ikriem.

Mēs gājām no veikala uz veikalu. Astoņkāji dižojās kā manekeni, ar visiem saviem taustekļiem cenzdamies pārspēt cits citu. Izskatījās, ka zivis uz ikvienas letes ievilktas savstarpējā konkurencē. Starp citu, Koneko-sans to neuzskatīja par pārspīlējumu, pat ne par metaforu. Pēc viņa vārdiem, konkurence piestrāvo japāņa dzīvi jau no agras bērnības, no bērnudārza, kam jābūt pašam labākajam vismaz savā ielā, vismaz pārākam par otru tuvāko bērnudārzu. Konkurence skolā, darbā, kurš kuru, kuram lielāks televizors, kuram skaistāks dārziņš, kuram mazāks sunītis. Vienalga, kādā

ziņā, tomēr izlauzties uz priekšu, aizsteigties garām citiem.

— Toties — kāds izskats ir zivīml — Koneko-sans izsaucās.

Zivis izskatījās lieliskas, tās centās izcelt savas formas — trīsstūrainas, lodveidīgas, plakanas, tās demonstrēja savu svaigumu un zvīņu rakstu. Visas zivis smaidīja, žaunas bija uz priekšu pastieptas — it kā skūpstam. Apaļās acis staroja un mirkšķināja. Ar visu savu izskatu tās solīja svētlaimi, tiecās nokļūt uz pannas, bet galvenais — pūlējās pierādīt, ka tās ir garšīgākas un svaigākas par visām tām, kas atrodas uz citām letēm.

Ikviena veikala īpašnieks centās izraudzīties tādu apgaismojumu un iesaiņojuma krāsu, kas zivis vairāk izceltu. Pārdevējam vajadzēja būt māksliniekam: tunči, rajas, kalmāri, kas nupat vēl bija gulējuši garās, pilnīgi vienveidīgās rindās, tagad pārvērtās un kļuva dažādi atkarībā no pārdevēja mākslas.

Zvīļoja un kvēloja no okeāna dzelmes izcelta dzīvība, pārsteigdama ar savām dīvainajām formām. Kā radusies izsmalcinātā, himeriskā kroplība? Kaut vai šī fantastiskā četracu zivs? Dabai bija neizsmeļama izdoma, un tā vienmēr parādīja nevainojamu gaumi. Cik skaistas krāsu kombinācijas bija koraļļzivīm! Šķita, ka tam visam ir kāda dziļa jēga, ka ir nepieciešams, lai šīs zivis būtu lentveidīgas, bet tās — apaļas kā lodes. Taču es to vairs neuzzināšu. Neizdosies nedz uzzināt to garšu, nedz redzēt, kā tās zvejo. Manu acu priekšā pavērās vairs neaizsniedzama pasaule, kārdinā-

dama ar savu milzīgurtiu un pirmreizlbu. Un paša dzīve jau nez kuru reizi pēdējā laikā šķita pārāk īsa. Nodomāju, ka arī japāņu valodu vairs neiemācīšos un nenodzīvošu līdz tam laikam, kad cilvēki spēs cits citu saprast bez tulka starpniecības. Pienāks taču tāds laiks. Jā, specialitāti es vairs nevaru mainīt. Pat uz makšķerēšanu vairs nesaposīšos. Nekam vairs nav palicis laika. Dzīves kārtība kļuvusi pārāk negrozāma ...

Gļebs paņēma no letes haizivs spuru un ar Ro^ mas tribūna žestu pacēla to uz augšu.

— Ak jūs, zivju saimnieces! — viņš izsaucās, pievērsdamies glītai japānietei otrpus letes. — Sakiet man — kāpēc daba pūlējusies miljoniem gadu, izsmalcinādama un pilnveidodama šos ķermeņus? Skatieties, kādas ērmības tā izdomājusi: acis kā periskopi, un, palūk, aste gluži kā kuģa dzenskrūve. Un, jūsuprāt, tas viss darīts tāpēc, lai pievilktu pircējus? Viss evolūcijas pūļu mērķis — tirgoņa lete? Visu zivij, bet zivis — pārdošanai. Viss pārdošanai. Skatieties — ārā kļūst gaišs, un zivju žaunas atviz jaunās krāsās. Kulināri kļūst sārtāki. Kalmāriņi pietvīkuši! Pašreizējais saullēkts jums dos papildus vēl divdesmit jenas par kilogramu.

Japāniete smaidīdama klanījās. Mēs ar Koneko kungu godbijīgi klausījāmies zivturu sabiedrības apsūdzībā.

— Ak jūs, Koneko-san! Un tu, Somov, cilvēk ar zivs asinīm un zivs uzvārdu, jūs visi, kas steidzaties garām, mani nesaprazdami un ļaudami manam tēlam bez pēdām izzust no jūsu tīklenes!

Jūs spekulanti, uzpircēji, mākleri, sīktirgotāji, komiji, tirgoņi! Es jums saku — nevar būt, ka šim skaistumam nav nekāda cita mērķa! Tas domāts ne tikai peļņai un tikšanai pie mantas! Dabai taču ir bijis vēl kāds nolūks!

Piemīlīgā japāniete cerēja, ka Gļebs tomēr nopirks pāris raju vai vismaz haizivs spuru.

Virs ielas kautri sārtojās siltas debesis. Brauca projām sārti refrižeratori, kas bija piekrauti ar sārtām mucām. Krāvēji ar šauriem apsējiem ap skūtām, sārtām galvām sēdās iekost. Izsole bija beigusies. Pilsēta sāka mosties. Ielas vēl bija tukšas, un atkritumu novācēji ielu krustojumos kurināja mazus papīru un drazu ugunskurus, Rūgti, balti dūmi klājās pār mitro asfaltu. Aizskrēja melnās biksēs ģērbusies sieviete ar mazu bērniņu uz muguras, rokās viņai bija ziedu klēpis. Nakts bāri bija slēgti, bet tie, kas strādāja no rītiem, vēl nebija atvērti.

Skatlogus rotāja šķīvji ar butaforisku ēdienu. Pilsēta negribēja celties, tā izlikās guļam. Pa greznas viesnīcas durvīm iznāca šveicars. Viņa nospodrinātā zelta livreja mirdzēja. Viņš stāvēja, krūtis izriezis, un jutās kā ģenerālis. Viņš sapņoja kļūt par ģenerāli. Pēkšņi nodomāju: ja japāņi būtu pirmie izdomājuši atombumbu, viņi, galvu nelauzīdami, būtu metuši to virsū amerikāņiem.

Jutu, ka manī pamodusies neobjektivitāte un, lai ko es tagad redzēšu, tas šo neobjektivitāti tikai uzkurinās.

Šķērsieliņā aiz zema žoga ieraudzījām akmeņus. Lieli un mazi tie gulēja zemjainā laukumiņā. Uz katra bija cena. Akmeņi maksāja dārgi. Pūlēda-

mies izprast, kas nosaka to vērtību, mēs tos ilgi aplūkojām un nemaz nemanījām, ka darbnīca tiek atvērta. Darbnīcā, kas reizē bija arī veikals, valdīja pustumsa, no telpas dzijuma mums uzsmaidīja plecīgs virsvalkā ģērbies īpašnieks, parādīdams garus, vēdekļveidā savirknējušos zobus, un apsēdās strādāt. Viņš apdarināja kārtējo akmeni. Rīkojās ar kaltu un nelielu veseri, pēc tam ar vīli, ņēma ar krāsu piesūcinātus sūkļus. Viņa rīcība izskatījās dīvaina, jo nebija saprotams, ko viņš grib panākt. Viņam priekšā bija nolikts akmens, parasts akmens. Viņš atšķēla kādu gabaliņu, acis piemiedzis, aplūkoja akmeni gan šā, gan tā, vēl kaut ko izķibināja, vēl kaut ko nogludināja un ieberzēja krāsu.

— Viņš taisa no parasta akmens labu akmeni, — Koneko-sans paskaidroja.

— Ahā, viņš izceļ akmenī akmeni, — es teicu.

— Kā tad tā, kas te notiek? — Gļebs izsaucās.

Tātad šie akmeņi tiek izgatavoti. Paskat, viņš

ieberzē zaļu krāsu! Padara akmeni vecu.

— Tos pērk visādiem dārziem. Tie ir dekoratīvi akmeņi, — Koneko-sans paskaidroja.

— Vai tas nozīmē, ka arī Akmeņu dārzs ir tā izgatavots? — Gļebs jautāja.

Koneko-sans pasmaidīja, kā nomierināt gribēdams, un sacīja:

— Nedomāju vis.

— Toties tagad noteikti izgatavo, — es teicu. - Paskaties, kāds vecs, nosūnojis akmens! Cik

daudz tajā poēzijas un pārdomu! Par tūkstoš jenām, ne mazāk. Vai gribi, lai nopērku un uzdāvinu? Varēsi nosūtīt ar bagāžu un novietot savā

mājā televizora vietā. Pārnāc no darba un skaties ...

Gļeba seja saviebās kā sāpēs. Viņš nekā neatbildēja. Veltīgi es to pateicu, kļuvu netaisns.

Akmeņi stāvēja rindās. Katrs citāds — drūmi melni, apaļīgi, stūraini. Sķautnaini, maziņi, it kā uz galda liekami, krauji, saplaisājuši, pilīm līdzīgi; lieli jo lieli, tādi kā vulkāni pa ceļam no Kimamoto; teatrāls vulkāns, no kura cēlās oranždzelteni dūmi un sēra smaka, bet visapkārt bija drošības labad dzeltenīgi betona doti, kur paglābties no lavas. Tālāk bija šiem akmeņiem līdzīgi kalni ar gaišām virsotnēm, pareizāk sakot, šie akmeņi bija daudz līdzīgāki kalniem nekā paši kalni, kuriem lejas daļā bija aizvilkti priekšā gaišzili tīkli, kas sargāja no akmeņu nobrukumiem, bet daži kalni bija nolieti ar betonu un betons nokrāsots zaļā krāsā, lai nebojātu ainavu. Tie bija kopti, kapitāli izremontēti, ar virvju ceļiem un viesnīcām apgādāti kalni.

Gļebs pēkšņi iesmējās un, kā mierināt gribēdams, paņēma mani zem rokas.

— Cik labi, ka šie akmeņi mūs kaitina! Tātad mēs tomēr spējam atšķirt īsto no atdarinātā. Man ne prātā nenāca, ka šeit tirgojas pat ar akmeņiem. Lētas kopijas, dārgas kopijas. Bet varbūt mums nav tiesību smieties par to. Un tomēr: akmeņi — par sevi, un Akmeņu dārzs — atkal par sevi. Nav svarīgi, kā tos izlieto. — Viņš kļuva pavisam jautrs. — Zini, stāsta, ka senie japāņu mākslinieki laiku pa laikam mainījuši vārdu. Viņi nav baidījušies sākt it kā no jauna. Tas tomēr ir apbrīnojami.

Es lāgā nesapratu, kāds tam sakars ar akmeņiem, bet kaut kāds bija. Mēģināju iztēloties, kā es, Somovs, pieņemu citu uzvārdu, ierodos, teiksim, Harkovā un man nav nekā — ne zinātniskā grāda, ne apbalvojumu, ne darbu, ir tikai tas, ko es zinu un protu. Mani pieņem par jaunāko zinātnisko līdzstrādnieku, un viss sākas no nulles. Jāpierāda, ko spēju, jāsacenšas ar straujiem, dzēlīgiem un pašpārliecinātiem jauniešiem. Tuvviņiem esi tikai speciālists, kas k|ūst jau vecs, kas savā mūžā it kā sasniedzis vienīgi vecumu, tātad bijis neveiksminieks. Viegli iedomāties, ar kādām zobgalībām tiktu uzņemtas manas piezīmes un jebkurš priekšlikums. Ak dievs, cik grūts pārbaudījums tas būtu!... Toties es būtu tas, kas esmu tagad, nevis tas, kas esmu bijis ...

Veikaliņus atvēra citu pēc cita. īpašnieki nolika pie durvīm parastos tirdzniecības amuletus, kam vajadzēja nest laimi, — lielus ģipša suņus un kaķus. Skrēja sārtvaidži skolēni, tīri nomazgājušies, formas uzvalciņos ģērbušies. Devās uz savām iestādēm klerki. Ielas kļuva pārāk šauras. Brauca vieglās mašīnas, autobusi un motocikli, gaisā aizvien vairāk bija jūtama benzīna smaka, deguma, ogļu un asfalta smaka, pūļa smaka, bufešu smaka, tomēr cauri visam tam es joprojām saodu noturīgu zivju tirgus smaku.

MĀJA FONTANKĀ

aiku pa laikam es Vadimu redzēju sapnī. Šis sapnis daudzus gadus atkārtojās vienveidīgs un ļoti skaidrs: es gāju pa Ņevas prospektu un tur satiku Vadimu. Izbrīnījies viņš iesaucās: «Tas taču nevar būt! Vai tiešām esi palicis dzīvs?» Un, lāgā neticēdams, priecājās: «Tātad tu neesi vis gājis bojā!» It kā taisnodamies stāstīju par sevi un nez kāpēc kautrējos iztaujāt viņu ... Pēc kara vēl ilgi neticēju, ka viņš kritis, taču sapnī notika otrādi: Vadims brīnījās, ka dzīvs esmu palicis es. Viņš bija tikpat kalsns un bāls. Acu skatiens bija skaidrs un stingrs, viņš mazliet stostījās — tik tikko teikuma sākumā. Par Katju mēs vairījāmies runāt. Četrdesmit septītajā gadā viņa bija apprecējusies. Noskaidrojās, ka Vadims strādā institūtā, pie tam tādā institūtā, par kuru es nemaz nevarēju kaut ko zināt. Tagad, kad esmu atradies, mēs atkal būsim kopā.

Ar labpatiku raudzījos viņa skarbajā un atklātajā sejā, jutos svētlaimīgs, aiz sajūsmas melsu niekus. Vadims par mani zobojās, viss, ko viņš

sacīja, bija trāpīgs un neapstrīdams, es, kā vienmēr, jutu viņa pārākumu, apskaudu viņu un pārmetu sev šo skaudību. Nevarēju saprast, kur viņš bijis visus šos gadus, zināju tikai to, ka, tiklīdz sākšu viņu izjautāt, nebūs labi, kaut kas notiks. Gājām pa Ņevas prospektu, un es viņu cieši turēju pie rokas. Prospekts bija tāds, kāds ir tagad — metro, pazemes pārejas, svešu cilvēku pūlis. Kādreiz mēs katrā ziņā tur satikām draugus, sava vecuma biedrus, puišus no blakus skolām, citus studentus, Ņevas prospekts toreiz bija paziņu pilns.

... Pamodies ilgi nespēju saprast, kur viss pazudis. Kur palicis Vadims? Varbūt esmu nevis atmodies, bet nupat iemidzis? Sapnis šķita reālāks nekā melnais klusums, kurā gulēja mana sieva, meita, kaimiņi, visa māja. Pašreiz viņi redzēja savus sapņus, bija tālu un nekā nespēja palīdzēt. Telpa starp mani — to cilvēku, kas nupat kopā ar Vadimu gāja pa Ņevas prospektu, un mani — to cilvēku, kas gulēja šai gultā, nebija ne ar ko aizpildīta. Mūs nekas nevienoja. Atrados kaut kur pusceļā, un man negribējās atgriezties pašam sevī — kontuzētā, sirmojošā cilvēkā, atgriezties dzīvē, ko sagrauzušas mūžīgas, kādreiz svešas rūpes. Plaisa bija pārāk liela.

Reiz par saviem sapņiem pastāstīju Veņam. Viņš nopietni pavērās man sejā un teica:

— Zini, arī man ... Dažreiz man šķiet, ka viņš ir dzīvs.

Par to mēš vairs nerunājām.

No visas mūsu kompānijas pēc kara bijām palikuši tikai mēs divi. Miša bija kriti§, Boriss no-

miris blokādes laikā. Ira mirusi ar tīfu, Ļuda nomira pirms dažiem gadiem, bet Inna aizbrauca uz Maskavu. Mēs pat nepamanījām, kā bijām palikuši divi vien.

Veņa atnāca pie manis svētdienā ap divpadsmitiem. Bija gājis garām un iegriezies bez kāda nolūka, iepriekš nepiezvanījis. Parasti mēs tikāmies svētkos un dzimšanas dienās. Man negribējās runāt, un mēs apsēdāmies un izspēlējām divas šaha partijas.

— Iesim pastaigāt! — viņš ierosināja.

Mazliet snidzināja, zemās, pelēkās debesis bija

kā mitra izkārta veļa.

— Labi, — es negribīgi sacīju, — pavadīšu tevi.

Uz ielas runājām par Ķīnu un par mūsu slimībām. Aizvadīju viņu līdz pieturai un pēkšņi sacīju:

— Iesim pie Vadima!

Viņš nebrīnījās, tikai ilgi klusēja un tad vaicāja:

— Kāpēc? Vai tu domā, ka Gaļinai Osipovnai tas būs patīkami?

Nē, to es nedomāju.

— Un mums? Vai ir vērts?

— Kā gribi.

Pienāca Veņas tramvajs. Viņš no tā novērsās.

— Nolāpīta būšana! Tagad vairs nevar nebraukt. Iznāk, ka mēs baidāmies.

Iekāpām citā tramvajā, aizbraucām līdz cirkam un sākām iet pa Fontanku. Visu ceļu spriedām par amerikāņu kosmonautu bojā eju.

Kādus simt soļus no Vadima mājas parādes durvīm es apstājos un vaicāju:

— Ko mēs teiksim?

— Teiksim, ka jau sen gribējām atnākt, bet visu laiku bija ta kā neērti.

— Un tagad ir ērti? Esi gan tu atjautīgs!

Nu tad neiesim, — Veņa pacietīgi piekrita.

Teiksim labāk, ka mums nejauši gadījās būt tuvumā.

Tas man šķita vieglāk pasakāms, jo tā nebija patiesība.

Tikko vilkāmies — kā nāvei nolemti. Mūs nomāca mazdūšība un bailes. Cik daudz reižu šajos gados man bija gadījies iet garām pelēkajai granīta mājai! Es pieliku soli, skatījos sāņus, jutos tā, it kā mani kāds novērotu. Tad pamazām pieradu. Gandrīz mehāniski, tikai tā, lai tas būtu izdarīts, nodomāju: lūk, tur ir Vadima māja! Viss pārējais — arī jūtas bija ietilpinātas viņa vārdā. Tiešām: kāpēc mēs nemēdzām iegriezties pie viņa mātes, mēs — viņa vistuvākie draugi? Starp citu, esam gan iegriezušies. Es biju iegriezies, tikai negribēju tagad Veņam to stāstīt. Viņš tūlīt sāktu iet atpakaļ. Tas bija pārāk smagi.

Iegājām pa parādes durvīm. Pie tām uz soliņa parasti sēdēja Frosja. Bija saglabājusies emaljēta plāksnīte «Sētnieka zvans». Blokādes laikā Frosja sāka strādāt par sētnieci un tā arī palika sētniece. Viņa nepārvērtās. Mums viņa šķita visu laiku vienā un tai pašā vecumā. Frosja bija veca jau toreiz, kad mēs mācījāmies skolā. Viņa rūpējās par Vadimu, saimniekoja. Četrdesmit otrā gada janvārī atnācu uz šejieni, paņēmis līdzi

kondensēta piena kārbiņu un sasalušas maizes šķēli. Frosja sēdēja uz šī soliņa, uz pleca viņai bija gāzmaska. Metos viņu skūpstīt. Viņa sāka raudāt un aizveda mani pie Gaļinas Osipovnas. Arī pēc kara, kad biju te iegriezies, Frosja sēdēja uz šī paša soliņa, ģērbusies melnā vatenī, tikpat taisna kā vienmēr, uz acīm brilles metāla ietvaros, sirmie mati īsi apgriezti. Vēlāk vairs negāju pa šo Fontankas pusi, metu līkumu, lai nebūtu jāsatiek Frosja. Bet arī tas bija jau sen.

Plašajā priekštelpā bija saglabājies kamīns un karājās spogulis. Mēs tajā ielūkojāmies un devāmies uz otro stāvu. Gribēju piezvanīt, bet Veņa sāka strīdēties un rādīja uz pretējo dzīvokli. Brīnījos: vai tiešām viņš būtu varējis aizmirst? Bet viņš bija pārsteigts, ka es vairs neatceros. Mīņājāmies pie durvīm, kamēr atminējāmies, ka Vadi-mam bija balkons. Nokāpām lejā, taču noskaidrojās, ka abpus parādes durvīm ir pa balkonam. Kāpām atkal augšā. Mums ne prātā nebija nācis, ka mēs kādreiz varētu aizmirst šī dzīvokļa durvis. Nē, nē, Vadima durvis bija kreisajā pusē!

— Paklau, — es sacīju, — esmu taču šeit bijis pēc kara.

— Tu biji? Kāpēc nekā neteici?

Viņš nepaguva mani aizkavēt: es pagriezu zvanu.

Brūnās krāsotās durvis bija kailas — bez uzrakstiem, pastkastītēm, zvanu saraksta. Un durvju vidū ierīkotais zvans bija nevis elektriskais, bet ar roku griežams; tādu zvanu gandrīz nekur vairs nav.

Atskanēja soļi. Noknakšķēja atslēga, un durvis atvēra gadus divdesmit vecs puisis sārtiem vaigiem. Viņš bija pārāk sārts un veselīgs, mugurā — rūtots dzeltens krekls, kailajās kājās — čības. Vai tiešām es būtu kļūdījies? Nelāgi, ka stāvēju pirmais, bet Veņa — aiz manis. Man bija jājautā.

— Piedodiet — vai šeit dzīvo Puškarjovi?

Pats šis teikums man likās nesaprātīgs. Pēkšņi

aptvēru, ka aizritējuši jau divdesmit gadi, nē, vairāk nekā divdesmit gadu. Pagājis vesels mūžs. Viss šī puiša mūžs. Kas par Puškarjoviem, viņš vaicās, kas tie par Puškarjoviem? Un mēs sāksim skaidrot, ka reiz viņi šeit dzīvoja, mēģināsim izdibināt ...

— Ko jums vajag — vai Ņinu Ivanovnu?

— Ņinu Ivanovnu? Kādu Ņinu Ivanovnu? — Es atskatījos uz Veņu.

— Nē, Gaļinu Osipovnu, — viņš sacīja.

Puisis uz mums dīvaini palūkojās.

— Nāciet iekšā! — viņš teica, piegāja pie durvīm, kas atradās pa labi, un pieklauvēja. — Ņina Ivanovna, pie jums atnākuši ciemiņi.

Pamazām sāku atminēties lielo priekšistabu: pa kreisi atradās Vadima tēva Iļjas Ivanoviča pustumšais kabinets ar logiem sētas pusē, ar zemu ādas dīvānu, uz kura kādreiz šķirstījām milzīgu bībeli ar Dorē ilustrācijām. Tur stāvēja zviedru skapji ar grāmatām — mehānika, materiālu pretestība, tilti. Pa labi bija ēdamistaba ... No turienes iznāca maza vecenīte ar apgrieztiem, dzeltenīgi sirmiem matiem un papirosu zobos. Viņa ar vaicājošu skatienu raudzījās uz mums. Arī pui&js stāvēja turpat, ziņkārīgi gaidīdams, kas būs tālāk.

Kaut kas mūs atturēja jautāt pēc Gaļinas Osipov-nas.

— Mēs esam Vadima biedri, — Veņa sacīja.

Vecenīte mazliet parāvās atpakaļ un piemiedza

acis.

— Veņa, — viņa nedroši sacīja, saņemdama to aiz rokas, un Veņas seja atplauka smaidā.

— Bet jūs esat... — un viņa nosauca mani tā, kā mēdza saukt vienīgi šai mājā.

Mēs tomēr viņu neatcerējāmies. Pareizāk sakot, tagad gan pamazām sāku atcerēties Vadima krustmāti — jautru, skaļu, ar cirtainiem, augstu uzsu-kātiem matiem.

Drēbju uzkaramais priekšistabā šķita esam tas pats. Pakarināju savu mēteli, kā vienmēr, uz malējā vadža.

Iegājām ēdamistabā. Tā bija pārsteidzoši krēslaina un pieblīvēta. Vēl vienmēr tajā bija saglabājies kaut kas no blokādes ziemas. Te bija cieši sabāztas vecas, no citām istabām izvāktas mēbeles — tās, kas nebija nokurinātas vai noēstas. No apkvēpušiem griestiem nokarājās netīrs zīda abažūrs. Uz aplupušām palodzēm bija sarindotas burkas, piena pudeles un zāļu trauciņi. Stikla durvis veda uz blakus istabu, tā bija šaura un gara, ar balkonu, tur senāk dzīvoja Vadims. Pēc tam es atminējos bufeti. Tā aizņēma visu sienu, • mazās, ar vara gredzentiņiem rotātās bufetes kolonnas augšpusē bija noputējušas. Uz bufetes augšas spīguļoja petrolejas lampa. Istabas kaktā slējās skārda krāsns. Šo krāsniņu es neatminējos. Skābenas nabadzīga, slimīga vecuma smakas kavēja mani visu atcerēties.

Apsēdāmies pie galda: mēs abi ar Veņu — blakām, Ņina Ivanovna — mums pretim; viņi kaut ko runaja, bet es raudzījos petrolejas lampā, pūlēdamies saprast, kāpēc tā tur stāv. Sen nebiju redzējis petrolejas lampu. Varbūt tā bija vienīgā tada lampa visā pilsētā.

— Jūs gandrīz neesat pārvērties, — Ņina Ivanovna man sacīja. — Esat tikai kļuvis liels, pieaudzis vīrietis, pavisam pieaudzis.

Akmens pelnu traukā atradās nupat izsmēķētu papirosu gali. Nekā vairāk uz galda nebija. Nevarēja saprast, ar ko Ņina Ivanovna bija nodarbojusies pirms mūsu ierašanās. Šķita, ka viņa te sēdējusi, smēķējusi un gaidījusi mūs.

— Veņa, jūsu zilās acis tagad ir tumšākas. Bet bija pavisam gaišas. Dzidri zilas. Nu, un piere kļuvusi lielāka. — Viņa iesmējās un steidzīgi aizsmēķēja jaunu resnu papirosu.

Pašķielēju uz Veņu. Viņam bija pliks galvvidus, acis izbalējušas, bet es atcerējos, cik debeszilas šīs acis bija kādreiz un cik ļoti viņš patika meitenēm. Viņš bija mūsu vidū vislabsirdīgākais un cilvēkiem uzticējās visvairāk. Svēti ticēja visam, kas tika stāstīts, rakstīts vai mācīts. Nebija pat interesanti viņu āzēt.

— Gaļina Osipovna nomira pirms trīspadsmit gadiem ...

Pirms trīspadsmit gadiem ... Tik sen! Jutu vienīgi novēlotu žēlumu, cik tur trūka — un mēs vairs nebūtu te sastapuši nevienu.

— ... Nē, viņa neslimoja. Tikai negribēja dzīvot. Kad nomira Iļja Ivanovičs, visa viņas dzīve piederēja Vadimam. Gaļina Osipovna nespēja ne

iedomāties, ka viņš varētu neatgriezties .. . Viņa taču vēl ilgi gaidīja, zināt, vēl vienmēr cerēja...

Bojā bija gājuši daudzi puiši, tomēr dīvaini — nespēju ticēt vienīgi Vadima nāvei. Arī Veņa nevarēja samierināties ar to, ka viņa nav. Visi pārējie uzreiz kļuva miruši, tikai Vadims joprojām...

Tad es atcerējos galdu, pie kura mēs sēdējām. Tas bija izvelkams visā ēdamistabas garumā, mēs spēlējām uz tā pingpongu, sapulcējāmies pie tā svētkos, nosvinējām pie tā universitātes beigšanu. Vadima profesors sēdēja blakus Gaļinai Osipov-nai, viņi sačukstējās un reizumis raudzījās uz Va-dimu. Profesors šķita pavisam nevarīgs. Tagad viņš ir akadēmiķis un liekas diezgan spēcīgs. Vadims gatavojās strādāt viņa katedrā. Varēja domāt, ka Vadims kaut ko nojauta: tik ļoti viņš steidzās. Pabeidza universitāti gadu agrāk. Pa vasaru palika strādāt laboratorijā. Pēdējā laikā mēs reti tikāmies: Vadims nekur negāja. Dažreiz viņš aicināja pie sevis Veņu, lai tas palīdzētu tikt galā ar kādu vienādojumu. Es apvainojos, kļuvu greizsirdīgs. Draudzība trijatā vienmēr ir sarežģīta.

— Tagad viņš butu iestājies aspirantūra, — Gaļina Osipovna man sacīja, kad pēc kara biju pie viņas iegriezies.

Arī es toreiz gatavojos iestāties aspirantūrā.

— Valodu viņš būtu nolicis tūlīt, — viņa teica. — Vadims būtu jūs apsteidzis: viņš labi mācēja vācu valodu.

Gaļina Osipovna aprēķināja disertācijas aizstāvēšanas termiņu. Spēja sev iztēlot viņa dzīvi gadu

pec gada. Kandidāta disertācija, pēc tam doktora disertācijā, bērnu piedzimšana, to skolas gaitu sakums. Gaļina Osipovna mani iztaujāja par Veņu, Ļudu, par manu meitu un visu laiku kaut ko rēķināja.

Trīspadsmit gadi... bet man nebija ne jausmas. Iznāk, ka viņa nomirusi dažus gadus pēc tam, kad biju pārstājis viņu apciemot. Šos divus notikumus nevajadzēja katrā ziņā saistīt kopā. Droši vien toreiz pats sevi pārliecināju, ka ir cietsirdīgi likt viņai salīdzināt, uzplēst viņas rētas. Es nekādi nespēju palīdzēt Gaļinai Osipovnai — kāda jēga bija iet pie viņas? ... Vai vajadzīgs apciemot savu kritušo biedru sievas un mātes? Tas vēl ir jautājums ... Vienmēr jūties vainīgs. Bet kāda tad ir šī vaina? Vai tas, ka esmu palicis dzīvs? Ka esmu vesels, ka smejos? Ņina Ivanovna raudzījās manī, un es jutos atmaskots. Vēl tagad, pēc tik daudziem gadiem, šai mājā viss lika būt pilnīgi atklātiem ... Gaļina Osipovna, protams, nesaprata, kāpēc zēni vairs nenāk, kas noticis. Bija noticis tas... Galu galā nekas nebija noticis, viss bija labākajā kārtībā, tas arī ir izskaidrojums ...

— Kāpēc jums ir petrolejas lampa? — es vaicāju.

— Tur vainīga Frosja — nekā neļauj sviest ārā.

— Frosja? Vai viņa dzīva?

— Jā. Drīz būs mājās. Nabadzīte, ar viņu pavisam bēdīgi. Spēka vēl kaut cik būtu ... — Ņina Ivanovna manāmi satraucās.

Mēs klusējām.

— Vai drīkst, Ņina Ivanovna, aplūkot Vadima istabu? — es jautāju.

— Lūdzu. Tikai piedodiet, ka tur tāda nekārtība.

Man gribējās istabā ieskatīties, pirms vēl nav pārnākusi Frosja. Varbūt es baidījos no viņas.

Grāmatu plauktu tur nebija. Nebija augsto grāmatu plauktu, kur glabājās Džeka Londona Kopotu rakstu sējumi brūnos vākos, žurnāla «Vse-mirnij sjedopit» pielikumi, «Mir prikļučeņij» komplekti, kurus lasījām tik ilgi, kamēr sadriskājām, un pēc tam aizstiepām bukinistiem. Bija palicis tikai rakstāmgalds. Pie tā mēs gatavojāmies eksāmeniem. Pareizāk sakot, Vadims palīdzēja man gatavoties. Skolā viņš man palīdzēja un, kad stājos institūtā, arī palīdzēja. Cik viegli viņš risināja jebkuru uzdevumu, kas man likās grūts! Vadimam patika lauzīt galvu, viņš pats meklēja tādu iespēju. Uzdevumus viņš risināja ska|i, uztraukdamies, stostīdamies, un viss iznāca eleganti un vienkārši. Balkona durvis atvērās, no krastmalas atskrējušais vējš piepūta aizkarus kā buras. «Kad tu reiz iemācīsies loģiski domāt?» Vadims iekarsa.

Vienā no ģīmetnēm, kas atradās uz galda, es pazinu Iļju Ivanoviču: inženiera cepure uz vienas auss, no audekla šūti formas svārki, kuplas ūsas; viņa seja man bija pavisam aizmirsusies, bet tagad atcerējos arī to, kā viņš lasīja un dziedāja mums «Faustu» un skaidroja, ka bībele nav nekas briesmīgs, tā tikai jālasa kā laba literatūra; Iļja Ivanovičs bija ļoti liela auguma, sparīgs, krasi atšķīrās no citiem tā laika pieaugušajiem. Toreiz ievērojams vecās krievu skolas inženieris jau bija kļuvis liels retums. Iļja Ivanovičs bija cēlis tiltus pāri Volgai un Okai... Slaveni tilti, slaveni pētījumi un ekspedīcijas, pirkstā gredzens, «pazemīgi lūdzu!», «tātad esat bijuši tik laipni un atnākuši»; viņā bija jūtams neatkarības gars, lepnums uz savu inteliģenci — vai nu tagad vairs visu var atcerēties! Pieaugušie maz nodarbināja mūsu domas; mēs atjēdzamies tikai tad, kad viņu vairs nav, — ak, blakus taču dzīvojuši lieliski cilvēki, bet mums par viņiem nav bijis nekādas daļas...

Joprojām nav īsti izskaidrojams, ar ko mūs tik ļoti valdzināja Vadima māja: ar inteliģenci, labsirdību, ķecerīgumu? Mēs augām komunālajos dzīvokļos, rindās, prīmusu šņākoņā; mūsu galvenā pozitīvā īpašība bija mūsu sociālā izcelšanās, bet vārds «inteliģents» toreiz skanēja kā pārmetums, apmēram tāpat kā «baltrocis», «specs», «mietpilsonis», «izbijušais», vispār — tas izraisīja neuzticību. Un tomēr mūs vilktin vilka uz šīm mājām, kur valdīja godprātība un jautra juceklība, tur mēs visi bijām vienlīdzīgi, ar tādām pašām tiesībām kā Vadims.

Tur atradās Vadima ģīmetne; viņš tolaik jau bija students — ar kaklasaiti, šauru seju, smailu degunu, gatavs plēsties kā gailēns. Šaurā kaklasaite bija tāda, kādas valkā arī tagad, bet žakete ar polsterētiem pleciem — aizskaroši vecmodīga. Pēkšņi es skaidri iztēlojos šo ģīmetni iespiestu žurnālā līdzās Jofes, 2olio-Kirī un Kurčatova studiju laiku ģīmetnēm. Gājis bojā liels fiziķis, un neviens to nezināja.

Viņa ģīmetne bija dārga vienīgi Ņinai Ivanov-nai un vēl mums diviem. Tāpat kā ļodzīgais, saskrambātais galds ar marmora tintnīcu. Visiem svešiniekiem vecas mantas šķiet grabažas. Sī bija vienīgā vieta, kur saglabājusies mūsu jaunība. Ēdamistabā karājās liela ģīmetne, kurā bija redzama Ga|ina Osipovna kopā ar mazo, īsās bikšelēs ģērbto Vadimu. Tipisks memmes dēliņš. Mēs viņu nežēlīgi kaitinājām, kamēr ģīmetni aizvāca. Mēs viņu kaitinājām arī tāpēc, ka viņš pieklājīgi izturējās pret visām meitenēm, neprata melot, nevēlējās rupji lamāties un rakstīt uz sienām lamu vārdus. Ar lielām pūlēm viņu iemācījām spēlēt uz naudu acīti. Tomēr Vadimam viss tika piedots tāpēc, ka viņš bija drošsirdīgs. Toreiz tajā lielajā kautiņā ar kaimiņu skolu... viņu bija vairāk, mēs atkāpāmies pagalmā, pēc tam aizbēgām kur nu kurš, vienīgi Vadims palika: viņš neprata bēgt. Kāvās viens pats, kamēr viņu nogāza gar zemi. To pat nevarēja saukt par drošsirdību — tāds bija viņa raksturs. Visvieglākā svara nabaga bruņinieks, kas raustīja valodu ...

— Redz, Frosja arī pārnākusi, — Ņina Iva-novna sacīja.

Frosja nebrīnījās, mūs ieraudzījusi. Pasmaidīja kā parasti, kad mēs ieradāmies, — bažīgi, pa-drūmi. Protams, viņa bija pārvērtusies: sagumusi, izkaltusi; tikai rokas ar līkajiem, spēcīgajiem pirkstiem bija palikušas tādas pašas un tāpēc likās pārāk lielas. Mēs metāmies pie Frosjas. Viņas skatiens nekā neizteica.

— Mums ir ciemiņi, — viņa sacīja.

— Frosja, sveicināta, Frosja! — es skaļi saucu.

Viņas skatiens bija apmiglots; pamājusi ar

galvu, viņa sāka ņemt ārā no somas vīstokļus.

— Ja atnākuši ciemiņi, jāuzvāra tēja.

Mēs nosaucām savus vārdus, kliedzām aizvien skaļāk — nevarēja taču būt, ka Frosja mūs aizmirsusi! Nupat vēl biju ar bailēm iztēlojies, kā viņa teiks: tad beidzot esi gan atnācis, kur tu biji pazudis, nešpetni tāds, un vēl saucas par Vadjas draugiem, ek, nešpetņi, — bet tagad man vairāk par visu bija vajadzīgs, lai viņa mūs pazītu.

— Froseņka, viņi mācījās kopā ar Vadju, — Ņina Ivanovna sacīja viņai pie pašas auss.

Jā, jā, esmu kļuvusi veca, — Frosja teica, kā vainīga juzdamās. — Redz, atnesu biezpien-maizīti.

Ņina Ivanovna pietvīka un paņēma vīstoklīti.

— Biezpienmaize ir viņas vājība. Ja nesteidzaties, zēni, iedzeriet tēju, viņa būs priecīga.

Ņina Ivanovna pateica «zēni» tāpat, kā šis vārds vienmēr tika izrunāts šai mājā.

— Tur stāvēja klavieres, — Veņa man klusi sacīja.

Borja sēdēja pie klavierēm. Mēs paši kaut ko sacerējām un dziedājām. Ko mēs toreiz dziedājām? Nē, to nav iespējams atminēties. Tas bija divdesmit devītajā jūnijā. Nedēļu pēc kara sākuma. Sapulcējāmies pēdējo reizr. Es devos zemessargos, Vadims — pie saviem jūras kājniekiem. Veņa aizgāja karā mazliet vēlāk. Par to, ka šis ir pēdējais kopā pavadītais vakars, mēs negribējām ne domāt. Nākotne bija trauksmaina, tomēr katrā ziņā laimīga, tā solīja uzvaras, pūtēju orķestru maršus, varoņdarbus un ordeņus. Nākotnē visa kā šķita tik daudz, ka nebija vērts par to bažīties. Borja bungoja uz klavierēm fokstrotu, cenzdamies ietu-

rēt Baha stilu, mēs dzērām biezo, tumšo vīnu «Hvančkara» un uzkodām krabjus. Ar krabjiem bija pilni veikali. «Visiem laiks nobaudīt, cik maigi un garšīgi krabji.» Mums ar Vadimu bija mugurā karavīru blūzes, ap kājām stilbtiņi, un mēs bijām briesmīgi lepni .Par karu runājām maz, nezinājām, kāds tas ir. Pirmo dienu apstulbums un neizpratne bija pierimusi. Apzinājāmies, ka tiek aizskarta mūsu taisnība, un varbūt pirmoreiz savā īsajā mūžā mums bija tik skaidra,'neapstrīdama taisnības izjūta. Kāds lasīja dzejoļus. Ira gatavojās beigt filoloģijas fakultāti, un visi sāka spriest, kas tad īstenībā ir literatūrzinātne — zinātne vai māksla. Labi, precizēsim — kas ir zinātne?

— Zinātne ir tas, ko var apstrīdēt, — Vadims sacīja.

Viņš mācēja pierastus priekšstatus pavērst negaidītā pagriezienā. Ja kaut kas nav apstrīdams, tas pārstāj attīstīties, tātad tā nav vairs zinātne.

Mūsu strīda laikā Gaļina Osipovna klusēdama izgāja ārā. Vadims viņai sekoja. Un tikai tad mūsos pamodās bažīga priekšnojauta. Pieaugušie droši vien nespēja izturēt mūsu bezrūpību.

Nodzēsām uguni un atvērām logu. Fontankas ūdenī atspoguļojās gaišas debesis, gaisma bija bez ēnām, Seremetjeva pils logi raudzījās aklām acīm, mēs stāvējām apskāvušies, ar lielām ausīm, īsi apgrieztiem matiem, mazliet ieskurbuši; žēl, ka neatceros, kāds toreiz izskatījos, sevi vienmēr grūti iedomāties, toties labi atceros pūciņas uz Vadima vaigiem — viņš tikko bija sācis skūties,

vēlāk par mums visiem. Ienācis atkal istabā, Va-dims nostājās man blakus. Ne velna mēs toreiz nesapratāml ... Tomēr ari tagad nepavisam nejutos pārāks par tiem puišiem, par sevi pašu tajos gados. Drīzāk apskaudu viņus. Tas, kam mēs ticējām, bija lielisks, un vēl lieliskāka bija pati mūsu ticība.

— Kā tad jūs tā nolēmāt mūs apciemot? — Ņina Ivanovna vaicāja pēc iespējas piesardzīgāk. Viņa grieza biezpienmaizi un to skaisti sakārtoja traukā.

Es klusēju.

Frosja lēja tēju, un viņas lielās rokas drebēja. Veņa nopūtās, viņš bija pieradis, ka viņam allaž jādara visgrūtākais.

— Jau sen gatavojāmies nākt... tagad nejauši gadījāmies tepat, netālu ...

Frosja pievirzīja mums tuvāk papīru ar biez-pienmaizes drumslām.

— Ko tu dari, Froseņka! — Ņina Ivanovna izsaucās. — Es taču jau uzliku.

Frosja raudzījās viņā, nekā nesaprazdama. Tad Ņina Ivanovna paskatījās uz mums un apskāva Frosju it kā aizsargādama.

— Ai, Frosja, Froseņka! Neesam vairs nekur derīgas. Kaimiņi nevar vien sagaidīt... — Viņa greizi pasmīnēja. — Samazināt platību mums nedrīkst: istabas caurstaigājamas. Jā, par ko tad mēs runājām? ...

— Vai par Vadimu nekas vairāk nav noskaidrojies? — Veņa aši jautāja.

— Kur nu... Viņus sabombardēja septembrī pie Oranienbaumas. Neviens nav palicis dzīvs;

tik vien viņš paguva kā divas vēstules uzrakstīt.— Viņa delikāti pagaidīja, tomēr mēs nelūdzām iedot šīs vēstules. Manu acu priekšā tūlīt parādījās bērnišķīgais Vadima rokraksts, es jutu, ka sejas muskuļi krampjaini savelkas, trulā, bargā izteiksme bija kā maska, ko nav spēka noraut. — Un kā jums labi veicas, Veņa? — Ņina Ivanovna vaicāja. Veņas padevīgā balss skanēja kaut kur no tālienes, un arī viņa dzīvi es ieraudzīju it kā no tālienes.

Protams, Veņam ir laimējies, ka, visu kara laiku būdams frontē, viņš palicis dzīvs, tomēr, raugoties no šejienes, no šī dzīvokļa, viņa liktenis nekādi nebija savienojams ar toreizējo sapņaino, zilacaino Veņu. Šķita, ja būtu palicis dzīvs Va-dims, arī viņa dzīve būtu veidojusies citādi: būtu tajā bijusi īsta matemātika, netiktu gadiem ilgi lasīts viens un tas pats lekciju kurss tehnikumā. Varbūt arī man Vadims nebūtu ļāvis aiziet no aspirantūras; ne nu gluži tā, ka nebūtu ļāvis, bet es pats nebūtu aizgājis. Kad Vadims bija dzīvs, es piekritu tam, ka visievērojamākais notikums ir neitrona atklāšana. Vadima fizika mani valdzināja vairāk nekā manas hidroelektrostacijas.

Taču — vai viņš maz varēja palikt dzīvs?

Tādi kā viņš nav radīti, lai atkāptos. Kara sākums, tā pirmie rūgtie mēneši, bombardēšana Ta-ņas kalna pakajē, kad jau rītausmā pie dzidrajām jūlija debesīm cita pēc citas parādījās lidmašīnu eskadriļas, kad mēs, aiz bailēm nosvīduši, pamiruši, spiedāmies pie ierakumu sienām, bet vēlāk mums nāca virsū tanki — un mēs uz tiem drudžaini šāvām ar šautenēm, tomēr tanki neapturami

līda uz priekšu labajā pusē pa augļu dārzu, lauzdami ābeles, un kreisajā pusē — pa zaļu auzu lauku. Mēs neizturējām, izlēcām no ierakumiem un metāmies bēgt. Bēgām no tankiem, bēgām cits no cita un paši no sevis. Aizelsies lēcu pāri zedeņu žogiem un grāvjiem, kritu un atkal skrēju, kamēr, krūmus lauzdams, nogāzos saules caurstrāvotā kārklājā. Pirksti ieķērās zemē, bumbu sprādzienu plosīta, tā drebēja kā drudzī, grūzdama mani nost, nespēdama mani aizsargāt. Sājā pasaulē, kur viss gāja bojā, juka un bruka, man neizgāja no prāta Vadims — viņš nevarētu, viņš nespētu tā bēgt, viņš nemeklētu glābiņu un paliktu ierakumos. Es gulēju un no kauna raudāju. Līdz pašam rudenim, kamēr vien atkāpāmies, šie mirkļi atausa man atmiņā kā svēts solījums.

Ņina Ivanovna stāstīja par senu strīdu ar kādu studentu:

— ... tad viņš pateica, ka Puškins vairs nebūtu spējis būt Puškins, ja būtu nogalinājis Dantesu. Viņš centās pierādīt, ka tad būtu pārvērties gan pats Puškins, gan mūsu uztvere. Man toreiz gribējās viņu saplosīt gabalos.

Kaktā bija vecs telefona aparāts ar pogām. A grupa un B grupa. «Puiši, piezvaniet man uz komjaunatnes komiteju!» — «Meitenīt, meitenīt, dodiet man Mišu!» — «Mišu? Viņš ir kritis,» meitene atbildēja. «Kā tā — kritis? Viņš taču nupat bija šeit, viņš rakstīja tādus dzejoļus! ...» — «Meitenīt, bet kur tad tagad ir Ļuda, viņa līgava, melnīgsnējā Ļuda?» — «Viņa tā arī neapprecējās,» nopūtās telefona jaunkundze, «viņas mūžs tika salauzts, tas pārtrūka.» — «Tad izsauciet

Borju, komponistu Borju Abramovu. Jūs taču atceraties, cik lielisku mūziku viņš sacerēja? Un Mitja Pavlovs — kas noticis ar viņu? Un Toļa, kāpēc neatbild Toļa? Un Seva Mahotkins ... par ko viņi būtu varējuši kļūt? ...» — «Man bija vēl vajadzīgs pusgads,» Vadims toreiz sacīja, «vismaz četri mēneši.» Viņš varēja neiet karā, bet viņš rīkojās pēc savas ģimenes likumiem. Vadims līdz galam dzīvoja pēc šiem likumiem. «Meitenīt, pagaidiet vismaz četrus mēnešus — un jūs redzēsiet...» — «Hallo, kur jūs pazudāt?» vaicāja meitene...

Kur mēs esam pazuduši? Un kur ir šī meitene?

Palikušas tikai divas vecenītes. Kad viņas būs nomirušas, visas šīs mēbeles, fotouzņēmumus, ģīmetnes, visas šīs grabažas izsviedīs ārā, istabas izbalsinās un iztapsēs.

Ar manļ kaut kas notika. Pagātne mani valdzināja vairāk nekā nākotne. Nākotnes zemē mūs neviens nepazina un arī mēs nevienu nepazinām. Šeit, izrādās, par mums ir priecīgas vismaz šīs divas vecās sievietes. Šeit mēs esam gaidīti. Nodzīvotie gadi bija mīklu pilni, mēs dzīvojām steigā, ne vienmēr sapratām, kas noris ap mums. Bet tagad, kad sākām šo to saprast, pagātne nebija pieejama.

Mēs rāmi sēdējām, un vecenītes mūs ziņkāri vējoja. Viņas joprojām mocīja mūsu ierašanās noslēpums. Ņina Ivanovna sāka stāstīt par sevi, par savu pēdējo tulkotājas darbu konstruktoru birojā, tad samulsusi apklusa — juta, ka mums tas nav interesanti, un gribēja saprast, kas mums vajadzīgs. Mazā sejiņa pietvīka, viņā uzbangoja atmiņas, bet viņa kautrējās Jaut tām va]u. Satraukums pielipa ari Frosjai, kas visu laiku bīdīja mums tuvāk biezpienmaizi un skatījās te uz Ņinu Iva-novnu, te uz mums; viņas apmiglotais skatiens šaudījās šurp un turp, šķita, ka viņa tūlīt, tūlīt mūs pazīs.

— Tā nu tiek uzskatīts, ka Vadims pazudis bez vēsts. — Ņina Ivanovna aizsmēķēja jaunu papi-rosu. — Nedrīkstu smēķēt, tomēr nekā nevaru ar sevi izdarīt.

Varbūt viņa kautrējās mūs satraukt ar stāstiem par Vadimu. Mēs pārāk labi zinājām, ko nozīmē — pazudis bez vēsts ...

Bet varbūt arī man reiz radās bažas: vai tikai Vadims nav kritis gūstā? Saņemts ciet ievainots, nemaņā un nosūtīts uz kādu nometni. Bija vai nebija man šīs aizdomas? Protams, ne, bet es zināju arī to, ne vienu reizi vien biju par to pārliecinājies, ka pārāk vāji atceros, kāds biju toreiz pēc kara. Baidos, ka arī es uzskatīju par pareizu neuzticēties nevienam, kas dzīvojis okupācijā, bijis aplenkumā vai kritis gūstā. Reiz es sev vaicāju: bet, ja nu viņš būtu dzīvs un atrastos gūsta, tu priecātos par to? Un izbijies nespēju atbildēt. Kāds tad es biju īstenībā?... Arī tāds es_ taču biju. Mest līkumu ap šo māju bija ērtāk. Ta prasīja pārāk daudz. Tā spēja atmaskot, salīdzināt. Bez šīs mājas bija vieglāk.

Beidzām dzert tēju un piecēlāmies. Ņina Ivanovna apjuka, tomēr necentās mūs atturēt.

— Rūtis mums ir saglabājušās, — Frosja pēkšņi sacīja. — Logus aizmūrējām ar ķieģeļiem. Iznāca ambrazūras, vai.

— Tas bija blokādes laikā: Viņa pati mūrēja,— Ņina Ivanovna paskaidroja.

Veņa ne no šā, ne no tā pēkšņi sāka smaidīt.

— Abažūrs taču ir tas pats?

Nē, to viņš bija sajaucis, toreiz te karājās pavisam cits abažūrs. Tas bija dzeltens, ar melnām figūriņām, es to apsvilināju, izdarīdams kādu mēģinājumu, un nekādi negribēju atzīties. Gaļina Osipovna izlikās, ka nekas nav noticis, ka vainīga spuldze — pārāk stipra ...

Aizmirstās, bērnišķīgās bailes tagad bija kļuvu* šas mazas un nepavisam nelikās briesmīgas — tūlīt viss noskaidrosies.

Ņina Ivanovna vilcinājās, paraustīja plecus un apslāpēja smieklus. Bet varbūt man tikai tā likās?

Frosja beidza ēst biezpienmaizi. Mēs stāvējām, nezinādami, kā aiziet. Tas bija grūtāk nekā atnākt šurp. Veņa man slepus piebikstīja. Ari pats sapratu, ka man kas jāsaka.

Galu galā tas biju es, kas viņu atvilka uz šejieni. Bet es joprojām aplūkoju istabu un klusēju.

— Piedodiet, mums tagad jāiet, — Veņa aizsmacis teica.

— Ko jūs runājat par piedošanu, zēni, es taču biju priecīga! — Ņina Ivanovna manierīgi nolieca galvu. — Kas to būtu domājis ...

Raudzījos uz leju, uz sen netīrīto, samelnējušo parketu, it kā tur būtu kas meklējams. Ņinas Iva-novnas roka pēkšņi uzgūlās uz manas rokas, viņas pirksti trīsēja. Gribējās noliekties un noskūpstīt šo roku, bet es to nepratu, tas ir, vispār es to pratu, taču šobrīd dzīvoju tajā laikā, kad mēs

neviens to nepratām un negribējām prast, tas bija pārāk vecmodīgi un smieklīgi — skūpstīt roku.

Viņa mums neteica: iegriezieties, pienāciet atkal! Varbūt neuzdrošinājās? Necerēja uz to? Negribēja?

Ņina Ivanovna paņēma Frosju zem rokas, un viņas stāvēja lielajā, pustumšajā priekštelpā, abas sirmas, maziņas, un raudzījās, kā mēs ejam pro-jām, kāpdamies atpakaļ un murminādami, tā arī nekā nepaskaidrojuši un neapsolījuši.

Uz Ņevas prospekta mūs apdullināja liela, svēt-dienīga pūļa kņada. Klaudzēja papēži, joņoja mašīnas, trauksmainas skaņas sagrūdās kopā un atkal izklīda uz visām pusēm, šķita, tās cenšas kaut ko notvert, tās kaut ko meklē. Raudzīdamās no kapuču apakšas, meiteņu acis mūs ātri nopētīja un tūlīt pievērsās kam citam. Viņas man atgādināja Iru, Ļudu, Katju. Bija arī īsos mēteļos ģērbušies puiši ar saceltām apkaklēm, gara auguma, maigu ādu, tikko sākuši skūties. Kaut kur viņu vidū būtu vajadzējis atrasties arī Vadimam. Tad pēkšņi nodomāju: vai viņš arī tagad man rādīsies sapņos, vai vēl redzēšu viņu?

— Satraucām, uzvandījām atmiņas, — Veņa sacīja.^— Gan viņām grūti, gan mums, Dīvaini: kas mūs uz turieni vilka?

— Vai tumožēlo?

_— Nē, — viņš sacīja. — Reiz taču mums bija jaaiziet.

Tā jau tas ir, es nodomāju, agrāk vai vēlāk mums šajā mājā bija jāatgriežas. Ne Vadima, bet sevis pašu dēļ. Tagad šī māja Fontankā atkal ienāca mušu dzīve, ta vairs nav tāda kā senāk, arī mēs esam kļuvuši citādi un tomēr... Tātad kaut kas tomēr bija saglabājies visus šos gadus, mums gan šķita, ka nekā vairs nav, mums it kā nebija pēc tā nekādas vajadzības — kāda velna pēc!... Tad it kā mūs būtu kāds pasaucis, it kā tie aizritējušie gadi būtu joprojām pastāvējuši. Abažūra sviluma smaka, karavīra stilbtiņi, Fausts, grāmatas, māja, kurā dzīvoja pēc goda likumiem ...

— Bet ja nu reiz arī pie mums kāds ieradīsies? ... — es sacīju.

— Kas? — Veņa jautāja.

Pēc tam viņš teica:

— Pie manis? Šaubos. Nav īstā māja. Vai tu domā — kāds jutīs nepieciešamību nākt? ... — Viņš pašūpoja galvu. — Lūdzu, lai nāk vien šurp! Galu galā mēs esam godīgi karojuši.

Vēlāk viņš piebilda:

— Vajadzēja pavaicāt Ņinai Ivanovnai, kā viņām varētu palīdzēt. Varbūt pagādāt kādas zāles ...

— Tiesa gan, — es piekritu.

«Turklāt...» es domāju, «turklāt...» — tomēr šo «turklāt» nekādi nevarēju atcerēties, nekādi nebija iespējams tikt cauri laika rūsai.

Veņa palūkojās pulkstenī, viņu gaidīja pusdienās. Mēs atvadījāmies. Tālāk gāju viens. Puiši un meitenes manī noraudzījās — droši vien kaut kas bija noticis ar manu seju, varbūt atrados kaut kur pārāk tālu, bet man bija vienalga, pašreiz man nebija par viņiem nekādas daļas, es domāju par Vadimu un nepavisam nespēju saprast, vai arī turpmāk redzēšu viņu sapņos.

OTRAIS VARIANTS

rofesors Sazonovs bija grūti slims. Aleksandrs nemaz necerēja, ka vecais vīrs būs ar mieru dot atsauksmi par disertāciju un vēl pats piezvanīs Aleksandram, lai to pateiktu. Bija arī par ko priecāties. Sazonovu uzskatīja par vienu no mūsu lielākajiem speciālistiem taisngriežu jautājumos.

Profesors dzīvoja lielā, savrupā mājā institūta vecā parka malā. Pa mājas logiem varēja redzēt klajumu, kur pirms kara bija atradies studentu stadions, bet tagad melnoja aizgruvušas blindāžas un slīpi slējās gaisā satrunējuši baļķi.

Iedams augšā pa kāpnēm, Aleksandrs bieži apstājās un uz misiņa plāksnītēm lasīja uzvārdus, kas viņam bija pazīstami no mācību grāmatām.

Māju pašreiz remontēja. Kāpņu telpā tikpat kā akā tika ar virvi laists lejā spainis, uz visām pusēm šķīda alabastrs. No augšas kāds kliedza: «Sargieties!» — un tūlīt cita balss atsaucās:

— Ko tu bļausties? Vai tad tev bremzes nemaz

nedarbojas? Es taču tiku skaidrojis, kas te dzīvo, vai ne?

— Skaidrojāt gan, — bēdīgi piekrita puiciska balss.

— Varbūt tavas klaigāšanas dēļ kādam zinātniekam doma nojuka, — nerimās zema balss, un sašutuma pilna atbalss atsaucās visos stāvos tik skaļi, ka Aleksandrs pasmaidīja.

Ar profesoru viņš tikās kabinetā. Iepriekšējo reizi viņi bija redzējušies ziemā, un Aleksandru tagad nobiedēja pārmaiņa, kas bija notikusi ar Dmitriju Sergejeviču. Dziļā krēslā sēdēja izdēdējis večuks, kam visapkārt bija aplikti spilveni. Profesors atvainojās, ka nespēj piecelties. Roka, ko viņš sniedza Aleksandram, drebēja. Viņš vīpsnādams vēroja viesa apjukumu.

— Nezaudēsim veltīgi laiku, — pēkšņi profesors dzedrā balsī sacīja, — tas man tagad kļuvis ārkārtīgi dārgs. Ko jūs esat jau paveicis?

Aleksandrs mēģināja aprobežoties ar dažiem vispārīgiem, aprautiem teikumiem. Viņš pārmeta sev, ka uzkrāvis slimniekam savas rūpes, un prātoja, kā drīzāk pabeigt sarunu un aiziet, ar žēlošanu neaizvainojot veco vīru. Taču Dmitrijs Sergejevičs jautāja un jautāja, un, pats to nemanīdams, Aleksandrs drīz vien iekarsa, sāka strīdēties skaļi un dusmīgi, aizmirsis, T<a viņam pretim sēž vecs, neglābjami slims cilvēks.

Viņš atklāti izstāstīja Dmitrijam Sergejevičam, kādi trūkumi piemīt konstruētajam aparātam. Taisngriezis bija iznācis mazjaudīgs, līdzstrāvas līkne uzrādīja pulsācijas. Vārdu sakot, viņš nenovaldījās un atklāja to, par ko nepavisam nav

pieņemts runāt ar nākamo oponentu, bet ko nedrīkst slēpt savam bijušajam skolotājam.

Dmitrijs Sergejevičs pamāja uz disertācijas pusi, un Aleksandrs piesardzīgi nolika viņam uz ceļiem manuskriptu vēl mitrā, pēc līmes smaržojošā iesējumā. Dmitrijs Sergejevičs lēnām šķirstīja lapas — katra kustība viņam prasīja piepūli. Smagi elpodams, viņš norāja Aleksandru, teica, ka tā šaubas esot aplamas un sasniegtajiem rezultātiem jau esot «zināma praktiska nozīme».

Tad viņš gurdi piemiedza aci un teica:

— Vai jums nešķiet, ka mēs esam mainītās lomās?

Aleksandrs nekā neatbildēja. Jutās neērti — radušās aizdomas, ka viņš «laužas».

Aplūkodams kādu rasējumu, Dmitrijs Sergejevičs sarauca uzacis, pašķīra vairākas lapas uz priekšu, tad atgriezās atpakaļ un viebdamies sāka plūkāt sirmo uzaci.

— Man nāk prātā, — viņš teica, acis piemiedzis, — ka pirms kara kāds aspirants nodarbojās ar līdzīgu tematu, man to stāstīja ... Kā tad — nelaiķis Boriss Aleksejevičs, viņš bija aspiranta zinātniskais vadītājs. Kāds ir šī darba liktenis, es nezinu, droši vien neveiksme, citādi mums abiem būtu kaut kas zināms. Šķiet, tas bija Nikolajevs... Vai jums šis uzvārds nekā neizsaka?

Nē, Aleksandrs pirmo reizi dzirdēja par Niko-lajevu.

— Kur viņš strādāja?

Dmitrijs Sergejevičs minēja zinātniskās pētniecības institūtu.

— Var jau būt, — Aleksandrs sacīja bez sevišķas intereses.

— Tomēr mēģiniet ko uzzināt, visādi taču gadās. Varbūt vēl atradīsiet ko noderīgu. — Vecais vīrs vērīgi paraudzījās Aleksandrā. — Jūs veltīgi tā izturaties... Laiks jums ir, kamēr oponenti lasa — kas jums atliek? Gaidīt tik un mo-cītiesl

Atvadīdamies Dmitrijs Sergejevičs iesmējāsL lūpas mazliet sašķiebis, un ar visu ķermeni sašūpojās savos spilvenos. Ilgā saruna bija atņēmusi spēkus, iekritušie, izžuvušie vaigi kļuvuši bāli. Iedams projām, Aleksandrs skumīgi domāja par šo dzēlīgo cilvēku, kas lēnām mira un zināja, ka mirst, tomēr tik devīgi dāvāja citiem atlikušos dzīves mirkļus.

Pastāvīgā apdomība laika izlietošanā Aleksandram bija kļuvusi gandrīz slimīga.

Pirms pusotra gada kādā partijas sapulcē, kas daudziem palikusi prātā uz ilgu laiku, profesors Sazonovs pirmais bija atbalstījis aspirantu Aleksandru Savicki.

Institūtā daži darbinieki mēdza spriest, ka zinātnisks darbs esot jaunrade, kas prasa iedvesmas uzliesmojumu. Pastāvēja mazliet nevērīga attieksme pret «censoņiem». Uzskatīja, ka strādīgums ir neapdāvinātu cilvēku dzīves daļa. Aleksandrs sapulcē bija minējis interesantus skaitļus — viņš aprēķinājis, ka apmēram divas trešdaļas darba laika aspiranti patērē nevajadzīgi, meklējot aparātus, pūloties panākt, lai darbnīcās izpildītu pasūtījumus, un dirnot nebeidzamās katedru sēdēs.

— Mēs strādājam' kā Polzunova laiku tvaika mašīna, lietderības koeficients — nulle komats divi. Nikolajs Ostrovskis uzskatīja, ka cilvēkam jādzīvo tā, lai viņam nebūtu kauns par savu mūžu. Manuprāt, tagad ar to ir par maz. Jādzīvo tā, lai nebūtu jākaunas ne par vienu nelietderīgi aizvadītu vai zaudētu dienu.

Pēc četriem kara laukos pavadītiem gadiem Aleksandram pan vislielāko vērtību bija kļuvis laiks. Viņš deva sev solījumu atgūt tajos gados nokavēto. Mācījās, braukdams tramvajā, ceļā uz institūtu, ēzdams pusdienas, pat apspriedēs sēdēdams, protams, paslepus. Kandidāta eksāmenus viņš nokārtoja četrus mēnešus pirms termiņa. Disertāciju Aleksandrs pabeidza, biedriem aizsteigdamies priekšā par pusgadu. Viņam gadījās sastapties ar cilvēkiem, kas arī steidzās, bet, dzīdamies pēc zinātniskā grāda, disertācijas «cepa» uz ātru roku, taisīja ar šķēru un līmes palīdzību. Steidzās apgrādoties, iekāpt grādos, uzdzīt grādus — kādas asprātības tikai netika par to izsacītas!

Tu vari nebūt zinātnieks,

Bet kandidātam tev ir jākļūst.

Daži Aleksandru uzskatīja par pedantu, par sausiņu; ko tur teikt — lielā koncentrēšanās darbam droši vien bija padarījusi viņu neatsaucīgāku. Taupīdams laiku, viņš no daudz kā atsacījās — par ļaunu sev, bet ne darbam. Tie, kas kopā ar Aleksandru strādāja laboratorijā, brīnījās, cik rūpīgi viņš izdara eksperimentus — viņš paturēja

l

vērā visus sīkumus, izslēdza jebkuru iespēju kļūdīties. Darbu pēc labākās sirdsapziņas un ārkārtīgu pedantismu centās apvienot ar ātrumu. Un visu laiku baidījās, ka tikai viņu nepieskaita pie tiem, kuri laiž darbā visus līdzekļus un strādā pavirši, lai tikai drīzāk aizstāvētu disertāciju.

Viņu mazliet satrauca Nikolajeva darba pieminēšana un arī Dmitrija Sergejeviča tonis. Ja šis Nikolajevs strādājis pie tāda paša temata, varēs sacīt, ka vēl tāds un tāds pūlējies problēmu atrisināt, — jo vairāk priekšgājēju, jo labāk. Tā viņš sprieda, tomēr izmantoja visādus ieganstus, lai atliktu Nikolajeva darba meklēšanu.

Torīt, pats sev par pārsteigumu, viņš neaizgāja uz katedru, bet pēkšņi aizbrauca uz zinātniskās pētniecības institūtu Petrogradas pusē.

Institūta kadru daļā viņam pateica, ka aspirants Nikolajevs četrdesmit pirmā gada rudenī brīvprātīgi devies uz fronti un drīz vien kritis pie Siņavi-nas. Aleksandrs aizgāja uz laboratoriju, kur Nikolajevs kādreiz bija strādājis. Laboratorijas darbinieki atcerējās tikai to, ka viņu kritušais biedrs, šķiet, bija sasniedzis kaut kādus rezultātus, izstrādādams jauna tipa taisngrieža projektu, bet karš viņa darbu pārtraucis. Nekādi dokumenti un pārskati institūtā nebija saglabājušies. Kara sākumā laboratorija bija sākusi nodarboties ar jaunu tematiku; un kas nu tādos apstākļos spēja paturēt prātā pirms kara rakstītas disertācijas saturu! Aleksandru aizsūtīja pie Gaļinas Sergejevnas.

— Viņa ir vienīgā, kas var ko zināt, pareizāk sakot, viņa, protams, zina ... Vispār — aprunājieties ar viņu! — Aleksandram deva padomu, un

viņš pamanīja, ka cilvēki, to teikdami, jutās neērti, it kā viņi atklātu svešu noslēpumu.

Gaļina Sergejevna — jauna sieviete melniem, gludi sasukātiem matiem — paraudzījās pa laboratorijas durvīm, pa kurām nepiederošiem ieeja bija aizliegta, stingri palūkojās Aleksandrā un lūdza uzgaidīt.

Gadās, ka bez redzama iemesla attiecības starp cilvēkiem nosaka pirmais skatiens. Aleksandrs paraudzījās uz aizcirstajām durvīm, noteica «vai tu redzējies» un nicīgi paraustīja plecus, pats brīnīdamies par savu pēkšņo un nedibināto nepatiku.

Gaļina Sergejevna iznāca, nolaizdama uz leju uzrotītās baltā virsvalka piedurknes. Aleksandrs pastāstīja, kāpēc viņš ieradies. Kad Gaļina Sergejevna izdzirda Nikolajeva uzvārdu, viņas seja atdzīvojās un tūlīt atkal sastinga.

— Diemžēl es maz ko saprotu no Anatolija temata, pēc specialitātes esmu ķīmiķe, — viņa sacīja vienaldzīgā, oficiālā tonī. — Visas viņa piezīmes atrodas mājās pie mātes. Varu iedot viņas adresi, — Gaļina Sergejevna negribīgi piebilda.

— Pateicos. Vai esat pārliecināta, ka materiāli saglabājušies? — Aleksandrs bija nolēmis par viņas toni nelikties zinis.

Gaļina Sergejevna pasmīnēja, neglīti izstiepdama lūpas.

— Par to esmu pārliecināta. Kā tad ir — vai jūsu disertācija pabeigta? — viņa jautāja, skatīdamās sāņus.

Aleksandrs saprata, ko viņa domā, un apjuka.

— Pabeigta un atdota. Nikolajeva darbs, var teikt, mani interesē no problēmas vēstures vie-

dokja. Ja atradīšu kaut ko būtisku, es to neizmantošu, neminēdams autoru ... Patiesību sakot, man pēc tā visa nav nekādas vajadzības. Painteresēties lūdza mans oponents.

Tagad apjuka viņa. Aleksandrs pierakstīja Ni-kolajeva mātes adresi un steidzīgi atvadījās.

Sarunas saērcināts, viņš gribēja ar to arī beigt meklēšanu, taču virsroku ņēma pieradums aizsākto padarīt līdz galam. Viņš brauca pie Nikola-jeva mātes, kuras adresi viņam bija iedevusi nelaipnā, nesmalkjūtīgā sieviete, un centās pats sev pierādīt, ka tas viss ir nevajadzīgi.

Kamēr Aleksandrs nebija ieraudzījis Mariju Ti-mofejevnu Nikolajevu, viņš nemaz nebija iedomājies par Anatoliju Nikolajevu kā par cilvēku, kas reiz dzīvojis šai mājā. Vēl pirms brīža, jau atrazdamies ar mēbelēm pieblīvētā istabā, viņš nebija spējis iztēloties, ka Nikolajevs varbūt gulējis uz apdilušā, ar plīšu pārvilktā dīvāniņa. Viņa uztverē jau no paša sākuma Nikolajevs bija miris. Viņam nenāca ne prātā, ka Marijas Timofejevnas neremdināmajās mātes bēdās dēls joprojām ir dzīvs. Šo gadiem ilgo bēdu mieles bija nogulsnējušās izbalējušajās acīs, sīko krunciņu tīklojumā, allaž gurdajās kustībās.

Kad Aleksandrs piesardzīgi, vairīdamies lieku reizi izrunāt viņas dēla vārdu, bija pastāstījis, kāpēc ieradies, Marija Timofejevna, kas viņu acīmredzot bija slikti sapratusi, jautāja:

— Vai jūs pazināt Toļu?

Un Aleksandrs, vēlreiz izskaidrodams nāciena iemeslu, nodomāja, ka viņi tiešām kādreiz būtu varējuši arī iepazīties.

— Lūdzu. Tad beidzot kāds atcerējies gan viņa darbu, — Marija Timofejevna teica. — Tur ir vesels čemodāns pilns ar papīriem. Kad mani evakuēja, es to vadāju līdzi visu kara laiku.

Viņa izvilka no gultas apakšas veču, savā mūžā daudz pieredzējušu finiera čemodāniņu un izgāja pēc lupatas, lai noslaucītu putekļus. Aleksandrs palūkojās apkārt. Stūrī pie loga stāvēja neliels rakstāmgalds — ar tīru papīru pārklāts, nokopts, stingri akurāts. Virs galda karājās fotogrāfija. Aleksandrs piegāja tuvāk. Viņā raudzījās zēna seja — šaura, mazliet īgna, ļoti līdzīga Marijas Timofejevnas sejai, gaišie mati bija atsukāti uz sāniem. Uz galda pie tintnīcas, kurā sen bija izžuvusi tinte, stāvēja Gaļinas Sergejevnas ģīmetne. Aleksandrs viņu tūlīt pazina, lai gan viņa tur izskatījās gluži jauna meitene un viss bija citāds: matu sasukājums, pat sejas vaibsti — mīlīgāki, maigāki. Gaļina Sergejevna smaidīja Aleksandram tik laipni, ka nesenais aizvainojums izgaisa bez miņas. Viņš piegāja pie etažeres. Gandrīz tās pašas grāmatas, kas atradās viņa skapī. Elektro-mašīnu kurss, jonu taisngrieži, augstsprieguma tehnika ... Trūka tikai dažu jauno — pēc kara izdoto grāmatu.

— Tā nu tās stāv, — Marija Timofejevna sacīja viņam aiz muguras. Viņa bija ienākusi nedzirdamiem soļiem. — Pārējās izdalīju viņa biedriem — veselu lādi, bet šīs atstāju. Tajās ir daudz viņa atzīmju.

Marija Timofejevna runaja_ ikdienišķi, bija redzams, ka viņa cieš savas bēdas nesamierinādamās, neslēpdamās, nekā neaizmirsdama.

Viņa atvēra čemodānu un izņēma rūpīgi pārsietas papīra pakas. Aleksandrs apsēdās pie galda. Atsēja pirmo paku. Lētais rakstāmpapīrs bija sa-lipis, gar malām kļuvis tumšāks un oda pēc drēgnuma.

Pirmajā lappusē bērnišķīgā rokrakstā lieliem burtiem bija uzrakstīts temata nosaukums. Mazliet citādi formulēts, tomēr tas pats temats, kas bija Aleksandram.

Ievadu Aleksandrs izlasīja ar dīvainu, bažīgu un skumīgu ziņkāri, kas kļuva aizvien lielāka. Dažreiz viņš ar nagu automātiski atzīmēja apšaubāmas vietas un juta iecietīgu gandarījumu, pārliecinādamies, ka viņa paša apskats ir daudz pilnīgāks.

Pārskatus par pirmajiem laboratorijā izdarītajiem mēģinājumiem viņš izskatīja bez sevišķas intereses. Tas bija katram pētniekam obligātais melnais darbs, kas prasa lielu rūpīgumu: aparatūras sagatavošana un izejas datu uzkrāšana. Tad sākās galvenais — meklējumi, taustīšanās pēcjau-nas taisngrieža shēmas. Viss norisinājās tāpat! Beidzās pastāvošo aparātu iemītais ceļš. Robeža. Gala punkts. Nav vairs ko mainīt vai papildināt, jāsāk iet pašam savs ceļš.

Aleksandrs bez pūlēm saprata paviršās, saīsinātās Nikolajeva atzīmes. Tajās viss bija pazīstams, arī paša izjusts un pārdomāts. Kādu laiku Nikolajevs bija gājis pa citādu ceļu nekā viņš, tad abu ceļi atkal sastapās, un Aleksandram radās dīvaina sajūta, kad viņš lasīja it kā savus, tikai svešā rokrakstā uzrakstītus spriedumus par balasta pretestību. Nikolajeva darbā bija manāms

nevienmērīgums un nepacietība. Reizēm viņš ilgi mīņājās uz vietas, atkārtodams vienus un tos pašus eksperimentus, reizēm — un tas gadījās biežāk — izlaida vairākus posmus un tūlīt sasniedza to, pie kā Aleksandrs bija nonācis pēc ilgām un grūtām pārdomām.

Aleksandrs uztraucās. Juta, ka tik tikko spēj turēties pretim kārdinājumam ķerties pie pēdējās pakas.

Reiz viņš augstprātīgi iespurdzās — Anatolijs Nikolajevs bija ar zīmuli malā uzrakstījis: «Te ceļš sazarojas, ir variants A un variants B. Iešu pa labāk saskatāmo varianta A ceļu, lai gan šķiet, ka rezultāti tur būs sliktāki. Taču gribu tikt pilnīgā skaidrībā.» Un viņš nostājās uz tā paša ceļa, kuru savā laikā, nemaz nešaubīdamies, Aleksandrs bija izvēlējies kā vienīgo pareizo ceļu.

Aleksandrs iesmējās. Lasītais viņam šķita izaicinājums.

— Jums jāsmejas? — Marija Timofejevna ierunājās klusā balsī. Aleksandrs pārtrauca lasīšanu. Viņa nomaļus sēdēja krēslā. Droši vien sēdēja jau sen, paslepen ziņkāri vērodama viņa sejas izteiksmi.

— Ko? — Aleksandrs neizpratnē jautāja.

— Jums jāsmejas, ka viņš, redzat, nav zinājis tik vienkāršas lietas? Pagājuši taču septiņi gadi! — Viņas acīs pavīdēja aizvainojums. — Ja Toļa būtu dzīvs, viņš būtu sasniedzis, ko gribēja. Profesors jau toreiz teica, ka viņš guvis lielus panākumus. Toļam tik daudz prieka sagādāja šis darbs! Jums jāsmejas, bet es visu laiku domāju, cik grūti viņam bija mirt. Nepabeigušam nedz

savus darbus, nedz ari karu. Būtu vismaz zinājis, ka mēs uzvarēsim! Un, palūk, tagad pat viņa darbs kļuvis smieklīgs ... Labak nemaz nelasiet, jaunais cilvēk, protams, piedodiet man to...

Viņa piecēlās, likdama saprast, ka lūdz Aleksandru iet projām.

— Tas nav iespējams, — Aleksandrs sacīja. — Dieva dēļ, piedodiet man, Marija Timofejevna! Jūs mani nepareizi sapratāt. Man tur... Mums abiem ...

Marija Timofejevna izgāja no istabas, viņā neklausīdamās.

Aleksandrs izlamāja pats sevi un iesita sev ar dūri pa pieri. Aizgūtnēm, izmisīgi, kā cilvēks, kas spiests šķirties no atraduma, viņš ķērās pie beidzamās pakas un sāka to šķirstīt, steigdamies uzzināt Nikolajeva darba gala rezultātu.

Viņš izvilka pēdējās lapas. Uz vienas bija uzlīmēta taisngrieža galvenā raksturlīkne.

Aleksandrs izbrīnījies noliecās pār galdu. Tad mazliet pacēlās, vairākkārt pagrozīja lapu, taču nekas nemainījās. Iesvītrotais, līknes ietvertais laukums veidoja gandrīz pareizu četrstūri. Tas, kas visās viņa līknēs bija palicis neatrisināts, ar punktētu līniju iezīmēts kā neaizsniegts ideāls, šeit stiepās kā trekna, gandrīz taisna līnija. Viņš neticēja pats sev un steidzās pārbaudīt mērogu. Tad, meklēdams kādu neprecizitāti, varbūt kļūdu, pārskatīja tabulu, pēc kuras novilkta līkne. Viss pareizi.

Aleksandrs apjucis gandrīz vai zagšus pārlaida skatienu istabai — tur neviena nebija. Viņš ielūkojās apakšējā lapā. Te nu tā bija — iztaisnotās

strāvas oscilogramma. Blāvs, laika izbalināts fotouzņēmums, kurā līkne veidoja vieglu ņirboņu, kas nezinātājam bija gandrīz nemanāma.

Neticami! Aleksandrs pirmoreiz savām acīm redzēja to, par ko tik ilgi bija sapņojis. Jā, tas likās dīvaini, it kā viņam būtu parādīts sapņa fotouzņēmums. Papīra lapu turēdams izstieptā rokā, viņš pa gaiteni aizgāja uz virtuvi.

Marija Timofejevna stāvēja pie loga ar muguru pret viņu.

— Marija Timofejevna, vai jūs zināt, kas tas ir? — Aleksandrs jautāja no svētlaimes aizlūstošā balsī. — Ideāls taisngriezis! Palūkojieties te! Vai tad šī līnija jums izskatās līka? Marija Timofejevna, dariet ar mani, ko gribat, bet es projām neiešu!

Sieviete pēkšņi sāka raudāt.

— Toļa arī pārskrēja mājās ar šo kartīti rokā, sāka stāstīt, pacēla mani gaisā un grieza riņķī, bet tad ...

Viņa pagriezās pret logu.

Tagad nedrīkstēja izlaist nevienu rindu. Aleksandrs redzēja, kā Nikolajevs soli pa solim tuvojās viņa paša shēmai. Viņš uzmanīgi vēroja sava priekšgājēja neveiksmes, neveiklos pavērsienus, aizmirsdams, ka pašam to bijis varbūt vēl vairāk. K|uva mazliet baisi. Ar katru eksperimentu Niko-lajeva meklējumu loks neatvairāmi sašaurinājās. Gluži tāpat, gluži tāpat kā viņam pašam! Tuvojās diena, kad Nikolajevam vajadzēja nonākt pie Sa-vicka shēmas. Tā bija robeža, augstākais, ko varēja sasniegt ar šo metodi. Un tad pēkšņi, neizstrādājis shēmu līdz galam, droši vien pat

nerealizējis to, aprobežodamies tikai ar modeli, viņš atsakās no tās, viņš novēršas no tās un raksta: «Neder! Jāatgriežas pie B varianta.»

Aleksandrs pataustījās pa atplēsto papirosu paciņu, izvilka un pagumzīja papirosu; pirksti bija sasvīduši. Ļauna nojauta mudināja nolikt papīrus, piecelties un iet projām. Atgriezties te pēc nedēļas, pēc mēneša, kad būs notikusi aizstāvēšana, — jo vēlāk, jo labāk.

Viņu vēroja divi cilvēki. Viens — īdzīgi un modri no ģīmetnes, kas karājās pie sienas, otrs, Gaļina Sergejevna, — no fotogrāfijas, kur viņa vēl bija tikai Gaļina. Viņš tos juta savā tuvumā gandrīz kā reālus cilvēkus, viņi redzēja to, ko viņš pats baidījās atzīt.

Aleksandrs sarauca pieri un paraustīja plecu.

«Tiešām — kas tad noticis? Jums šķiet, ka esmu nobijies? Lika drusku pagaidīt!» viņš it kā nodomāja, bet izdzirda pats savu balsi — niknu un izaicinošu.

Jaunā materiāla lasīšana lāgā neveicās. Tur bija tikai uzmetumi, neapstrādātas piezīmes disertācijai, izraksti no laboratorijas žurnāliem. Anatolija Nikolajeva doma lauzās uz priekšu pa grūtu ceļu. Aleksandrs bieži vien apstājās un pa steigā izdarītajiem uzmetumiem ilgi meklēja, kā radies tāds, liekas, nepamatots secinājums. Viņš lasīja ļoti rūpīgi un, skaļi krakšķinādams zem galda palikto roku pirkstus, joprojām gaidīja, joprojām cerēja, ka tūlīt atklāsies kāda kļūda. Taču B varianta pieticīgā laboratorijas shēma no dienas dienā kļuva skaidrāka, pilnīgāka. Notika tas, kas notiek ar jebkuru jaunu aparātu. Sākumā shēma

kļūst aizvien sarežģītāka, iegūst daudz palīgmez-glu. Drošums un vienkāršība rodas vēlāk. Tāpat notiek ar jaunceltni — atbrīvodamās no haotiskā sastatņu jūkļa, tā pakāpeniski atklāj saskanīgo arhitekta ieceri.

Pienāca diena, kurā Anatolijs Nikolajevs svinīgi uzrakstīja: «B variants sasniedzis tādu pašu jaudu kā A variants, bet tas ir tikai sākums.» Izrāvies tālu priekšā, Nikolajevs gluži kā sacīkstēs vairs neskatījās atpakaļ, bet Aleksandrs tikai rēķināja un rēķināja, kā palielinās attālums starp viņiem. Jaudas starpība sasniedza divas desmitdaļas, tad trīs ... Lūk, Nikolajevs apmaina kondensatoru, un Aleksandrs, pat līknē neparaudzījies, zina, ka iegūta vēl viena desmitdaļa. Galīgais B varianta rezultāts divas reizes, veselas divas reizes pārspēja A variantul

Aleksandrs nolika shēmas sev priekšā uz galda. Cik ekonomiska un skaista izskatījās Nikolajeva shēma salīdzinājumā ar viņa paša shēmu!...

Divas reizes klusiem soļiem istabā ienāca Marija Timofejevna, bet viņš pat nepagriezās. Iztēlē viņš skatīja rūpnīcas noliktavu tādu, kādu to bija redzējis pēdējo reizi. Strādnieki nagloja milzīgas kastes, sabāza tajās mīkstas, smaržīgas skaidas un tad uzmanīgi iecēla iekšā augstus, vārīgus taisngriežus. Un, lūk, viņš ieiet noliktavā, rokās nesdams vieglu, ar spīdīgu laku klātu kastīti. Viņam pat mazliet nāk smiekli: svaigajā, tumšajā lakojumā, kas šķiet kā dziļš pavasara ūdens, viņš redz savu seju te drūmu, te lietišķu, te smaidā atplaukušu. Viņš atver vāku. Un tūlīt apklust troksnis, visi pamet darbu un sastājas viņam apkārt... Klusums. Cik ilgs ir šis klusums — minūti, trīs minūtes, desmit? Arī viņš klusē, jaudams citiem priecāties par aparātu, ko pats tur roka.

Aleksandrs uzsmaida saviem sapņiem, iedomādamies Aizkaukāza apakšstaciju, kur, pagriezis vieglo jaudas regulatora rokturi, Dolidze izsaucas: «Ak, šie ļeņingradieši! Tiem gan ir varenas galvas ...» Ļeņingradieši? Jā, ļeņingradieši. Dolidze pat neuzzinās, kādi nopelni tur ir viņa praktikantam Savickim vai nezināmajam Nikolajevam .. . No sienas raudzījās jau labi jo labi pazīstamā zēniskā seja, raudzījās vērīgi un nogaidoši. Ļeņingradieši? Aleksandrā pamodās kaut kas sens, frontniecisks, varbūt doma, kas vēl nebija pagm vusi pilnīgi nobriest, taču tā bija tik silta, tik pilna laimes, ka viņam sāka strauji pukstēt sirds. Tomēr viņš atkal sadrūma un bažīgi paraudzījās apkārt. Pulkstenis rādīja pusnakti. Kāds bija aizdedzis galda lampu, bet viņš nebija pat ievērojis, ka ir jau nakts un deg lampa. Marija Timofejevna gulēja uz dīvāniņa, plecus apsegusi ar lakatu. Uz ēdamgalda bija noliktas vakariņas diviem cilvēkiem. Marija Timofejevna bija aizmigusi, gaidīdama, kad viņš beigs savas pārdomas, un neiedrošinādamās viņu traucēt, kā droši vien bija ne vienreiz vien gadījies, kad viņa dzīvoja kopā ar dēlu.

Aleksandrs nodzēsa lampu. Klusi aizvēra dzīvokļa durvis un izgāja uz ielas. Bija jūlija nakts. Pārgājis pāri Ļiteinija tiltam, viņš pagriezās un sāka iet pa krastmalu. Pēc gājiena pa tukšajām, gaišajām ielām šķita, ka tur ir daudz cilvēku. Viss bija pazīstams: vientulīgie pārīši blāvās Ņevas

krastā, skaļās desmitās klases skolēnu kompānijas, makšķernieki un pāri visam — dzidra, nedziestoša blāzma, kas aizņēma pusi debess juma.

Aleksandrs apsēdās uz akmens sola. Otrā galā sēdēja divi. Puisis noliecies ar pirkstu vilka pa izdrupušu plāksni un kaut ko skaidroja meitenei. Ar pieauguša cilvēka skumjām Aleksandrs noskatījās uz viņa tievo, iedegušo kaklu, ko apņēma balta apkaklīte, un iztēlojās, kā uz šī sola varbūt sēdēja arī Toļa Nikolajevs un stāstīja Gaļinai par savu veiksmi. Dīvaini, bet, domādams par Nikola-jevu, viņš vairs nejuta ne greizsirdību, ne rūgtumu, viņš tikai saprata, ka noticis kaut kas nelabojams. Bija grūti noteikt paša vainu. Droši vien nevajadzēja nekā meklēt, kamēr nebija aizstāvēta disertācija. Taču tagad to nožēlot nebija nekādas jēgas ...

Ar izmisīgu neatlaidību viņš sāka iet pie Marijas Timofejevnas. Piespieda sevi vēlreiz pārlasīt ikvienu varianta B aprēķinu tabulu, pārbaudīja ikvienu koeficientu. Ap pusdienas laiku aizbrauca uz laboratoriju un vēlreiz noteica visas Nikolajeva shēmas raksturlīknes. Tā pagāja nedēļa. Viņš novājēja, vairījās no tikšanās ar cilvēkiem, no iztaujāšanas darba vietā, neielaidās sarunās ar mājiniekiem un pat ar Natašu ne.

Ieguvis pēdējo oscilogrammu un salīdzinājis to ar Nikolajeva līkni, Aleksandrs pārliecinājās, ka tās ir vienādas. Ja, pārbaudot B variantu, būtu atradusies kļūda, viņam būtu kļuvis vieglāk. Nikolajeva taisngriezis, protams, vēl bija slīpējams, tam trūka stabilitātes, elektrodus vajadzēja izgatavot no jauniem materiāliem, tomēr tie visi bija

sīkumi, ar kuriem spēja tikt galā jebkurš inženieris.

Pamazām B varianta ģeniālā vienkāršība Aleksandram k|uva tik loģiska, tik acīm redzama, ka likās dīvaini — kā viņš pats to nav pamanījis, ka varējis tam paiet garām? Iedomādamies, ka būs jāaizstāv savs A variants, Aleksandrs juta gandrīz fizisku pretīgumu.

Pienāca diena, kad viņš aizvēra pēdējos vākus. Nikolajeva manuskripts aprāvās pusvārdā, taču būtībā darbs bija pabeigts. Atlika tikai uzrakstīt secinājumus un literāri apstrādāt.

Rūpīgi pārsējis papīru pakas un salicis agrākajā kārtībā, Aleksandrs atvēra čemodāna vāku un kļuva domīgs.

— Marija Timofejevna, — viņš sacīja, galvu nepagriezdams, — atļaujiet man šos pēdējos vākus ņemt līdzi. Es jums tos atdošu pēc nedēļas.

— Ņem, lūdzu, visu, kas tev vajadzīgs. — Pa šo nedēļu viņa bija pie Aleksandra tā pieradusi, ka sauca viņu tāpat vien par Sašu.

Aleksandrs sāniski paraudzījās uz viņas pusi.

— Es ņemu tos tāpēc, lai Toļas darbu sagatavotu iespiešanai, — viņš teica, skaidri izrunādams vārdus, it kā nolasītu kvīti par vāku saņemšanu.

— Bet kā tad būs ar tavu disertāciju?

Aleksandrs paraustīja plecus. Laikam gan ne

reizi mūžā viņam nebija galvā bijis tāds sajukums un neskaidrība kā todien, kad viņš aizvēra aiz Sevis Nikolajevu dzīvokļa durvis.

Institūtā jau bija saņemtas atsauksmes par disertāciju. Aleksandrs vienaldzīgi izlasīja, kā abi oponenti katrs citādi izklāstīja disertācijas saturu,

izteica pretrunīgas piezīmes un deva vienādu novērtējumu: «Cienīgs saņemt zinātnisko grādu ...»

Trešā atsauksme — no Dmitrija Sergejeviča — tika saņemta divas dienas pirms aizstāvēšanas. Skaidri neapzinādamies, ko pats īsti vēlas, Aleksandrs gaidīja šo pēdējo atsauksmi, ar visādiem ieganstiem vilcinādamies pieņemt galīgo lēmumu. Varbūt Dmitrijs Sergejevičs nebūs viņa darbu uzskatījis par pietiekami labu? Un, lai gan bija skaidrs, ka uz to ir veltīgi cerēt, tas tomēr deva viņam tiesības nekā nedarīt.

Dmitrijs Sergejevičs strostēja Aleksandru par trūkumiem shēmā, piekasījās dažām formulām, taču pat šajos pārmetumos bija jaušams gandarījums, kādu jūt skolotājs, kas pārliecināts par sava audzēkņa spējām.

Lasīdams atsauksmi, Aleksandrs nodomāja, ka viss noticis vecā vīra vainas dēļ, taču viņam pašam nav ne jausmas, ka viss tā pagriezies, zaudējis vērtību un atsauksmei vairs nav nekādas jēgas.

Viņš nolēma tūlīt tikties ar savu zinātnisko vadītāju profesoru Možanovu.

Možanovs lasīja lekcijas vairākos institūtos, bija daudzu komiteju, komisiju un biedrību loceklis, vienmēr steidzās, sarunājās neapstādamies, un viņu varēja notvert tikai tad, ja laimējās.

Aleksandrs iekļuva Možanova kabinetā, kas atradās institūtā, un sēdēja tur, lasīdams kādu žurnālu un no lasītā nekā nesaprazdams.

Možanovs ieradās, saceldams lielu troksni, mēteli nometa uz krēsla atzveltnes, mapi iesvieda kaktā un, smagi pūzdams, sāka pa kabatām meklēt mutautu.

— Kas ar jums noticis, Aleksandr I|jič? — viņš sasveicinādamies jautāja. — Pamatīgi esat sakrities. Sī nolāpītā gaidīšana! Arī es biju uztraukts pirms aizstāvēšanas, taču jūs uztraucaties pārmērīgi. Zinu, tur vainojams mūsējo pretīgais paņēmiens. Aiznes kādam kaut ko atsauksmei. Termiņš? Divas trīs nedēļas. Rodas jautājums: kāpēc trīs nedēļas? Ko? Tik un tā neziedos tam vairāk par vienu vakaru, tomēr nē, jāparāda, ka viņš ir aizņemts cilvēks ... Man arī patīk tā darīt...

Aleksandrs pacietīgi klausījās — viņš zināja, ka Možanovam jādod iespēja izrunāties. Kad viņš, smagi elpodams, beidzot iekrita krēslā, Aleksandrs izstāstīja par Nikolajeva darbu. Parādījis Možanovam jauno shēmu, viņš pats tūlīt aizmirsa sava nāciena mērķi. Možanovs, kam pielipa viņa satraukums, klakšķināja mēli, skaļi brīnījās, izrāva Aleksandram no rokas zīmuli, un, viens otru pārtraukdami, viņi meklēja un atrada aizvien jaunus B varianta priekšrocību apstiprinājumus. Pēkšņi Možanovs apklusa, novērsās no piesvītrotās papīra lapas un palūkojās Aleksandrā. Tikai tagad viņš sāka saprast, kas noticis.

— Ir nu gan šurumburums, — viņš apjucis nomurmināja. Tad nikni parāva kaklasaiti, attaisīja krekla augšējo pogu, tusnīdams atgāzās pret krēsla atzveltni un ar visu savu izturēšanos lika saprast, ka no tāda cilvēka, kāds ir Savickis, nekā cita arī nevarēja gaidīt. Aleksandrs smīnēdams vēroja viņa apjukumu. Bija taču gandrīz vai patīkami kaut īsu brīdi visu smagumu novelt uz cita pleciem.

— Kāds velns jūs dīdīja sākt šo rakņāšanos,

kamēr nav aizstāvēta disertācija? — Možanovs jautāja gaužām noskaities. — Klausieties, — viņš enerģiski turpināja,.— ne es, ne jūs vēl neesam tikuši pilnīgā skaidrībā. Viss paliek tāpat, kā bijis. Disertāciju aizstāviet normāli, un to nav ko pieminēt ... Pēc tam apstrādāsim šī Nikolajeva manuskriptu un av viņa parakstu publicēsim institūta rakstu krājumā. Tas notiks īstā laikā — mūsu izdevniecībās valda tāda kārtība, ka apritēs pusgads.

— Esmu par to domājis, taču negribas aizstāvēt to, kas nav ...

— Blēņas! Disertācijai nepavisam nav jābūt jaunatklājumam! Tai jāapliecina aspiranta spējas patstāvīgi strādāt zinātnisku darbu!

Možanovs paķēra Aleksandru zem rokas un, vadādams viņu pa kabinetu šurp un turp, sāka pierādīt, cik aplamas ir viņa šaubas. Argumenti cits pēc cita gāztin gāzās pār Aleksandru, drīz vien viņš, iegrimis savās dziļajās skumjās, tos vispār vairs nesaprata.

Pēkšņi Možanovs palūkojās pulkstenī un, nospriedis, ka jautājums ir izlemts, sāka steigties, ātri uzrāva mēteli, pakratīja Aleksandram roku, noburkšķēja kaut ko uzmundrinošu un aizdrāzās.

Tās pašas dienas vakarā Možanovs atcerējās dīvaino notikumu ar aspirantu Savicki. Nez kāpēc saīdzis tā, ka to pamanīja pat citi, viņš klusībā sāka vēlreiz pārbaudīt savus argumentus. Viņš mēģināja sevi iztēloties Savicka vietā un galīgi apmulsis juta, ka liels būtu kārdinājums, ko viņam vajadzētu pārvarēt, lai neizmantotu Nikolajeva darbu. «Kaut kur nolādētajos Rietumos tāds Sa-vickis, daudz neprātodams, nelaistu garām šo laimīgo gadījumu. Atradums. Izdevība. Bet pie mums viņš mokās, viņam tā ir vesela problēma. Katastrofa ... Redz, kāda starpība!» viņš nodomāja, un viņam k|uva vieglāk ap sirdi.

Saruna ar profesoru nedeva nekādu skaidrību. Aleksandrs visu apsvēra cik vien iespējams objektīvi — pēc vislabākās sirdsapziņas. Nē, par to nebija ko domāt. Aizstāvēt disertāciju un pēc tam iespiest Nikolajeva darbu? Viņš zināja, ka tas ir viltīgs paņēmiens, kompromiss ar sirdsapziņu, nekrietns kompromiss, aiz kura slēpjas vienīgi vēlēšanās tikt pie zinātniskā grāda.

Aleksandrs iegriezās laboratorijā. Viņam bija tāds izskats, ka visi pievērsa tam uzmanību. Uztraucas, dreb aizstāvēšanas drudzī — sprieda Bra-gins. Nataša mēģināja Braginu apklusināt, bet tas jau bija aizsvilies. Etiķa, tikumiskās problēmas bija viņa jājamais zirdziņš. Nē, viņš Aleksandru nenosodīja un neizsmēja, tikai, izmantodams Aleksandru kā piemēru, iztirzāja vīrišķības būtību. Kā tas saskaņojams — frontinieks, kas visu laiku karojis, turklāt nevis kaut kur, bet tankā, pieradis pie nāves un briesmām, uztraucas un baiļojas par disertācijas aizstāvēšanu, par stundu ilgu procedūru, kuras laikā nedz šauj, nedz bombardē un viss notiek pilnīgi inteliģentā garā ...

Kādu brīdi Aleksandrs ar varītēm smaidīja, bet tad teica:

— Muļķīgs salīdzinājums ... — Viņš pārlaida aizdomu pilnu skatienu jautrajām biedru sejām un uzsita ar dūri pa galdu. — Vai jūs domājat,

ka nekā cita man nav? ... Es taču ... — Viņš tik tikko noturējās nelamājies un izgāja ārā, durvis aizcirzdams.

Bragins, neparasti labsirdīgs cilvēks, izsaucās:

— Pēc veiksmīgas aizstāvēšanas sarīko banketu, pēc neveiksmīgas — tāpat!

Bragina tonis nepavisam nebija ļauns, un Aleksandrs saprata, cik aplama ir viņa rupjība un aizdomas. Neviens nebija gribējis viņu aizskart. Viņi bija jauki cilvēki. Varbūt tieši ar viņiem vajadzēja aprunāties. Viņi spētu labāk saprast nekā Moža-novs. Bet kādu padomu viņš gaida? Vai padomdevēju meklēšana nav gļēvulība, vēlēšanās novelt no sevis atbildību?

Šīs aizvainojošās domas pārsteigts, viņš pat apstājās gaiteņa vidū un tūlīt izdzirda aiz muguras aši klaudzam papēžus. Aleksandrs pagriezās — viņu steidzās panākt Nataša.

— Kā tev nav kauna? Kas tā par histēriju? — Nataša teica un, atbildi negaidījusi, paņēma viņu zem rokas.

No institūta galvenās ieejas sākās plaša aleja. Viņi gāja pa šo aleju, un Aleksandrs joprojām klusēja. Nobijusies par viņa vienaldzīgumu un neparasto padevību, Nataša viņu apsēdināja uz pirmā soliņa, kas gadījās tuvumā. Biezais, sulīgais vasaras sākuma zaļums lauzās ārā uz celiņiem, ar zaru vēdekļiem skārās pie muguras.

Nataša ar saimnieces vērīgumu aplūkoja Aleksandru; no viņas allaž strāvoja nomierinoša paļāvība. Aleksandrs izstāstīja Natašai visu, mocīdams sevi ar dažādiem sīkumiem.

*

J2 — D- Graņins ' J77

— Iespējami divi risinājumi, — viņš beigās sacīja, — pirmais ir tas, kuru ierosināja Možanovs: aizstāvēt un pēc tam publicēt; otrais — atteikties no aizstāvēšanas un publicēt.

— Kālab tad atteikties, pie kā tu esi vainīgs?

— Ne pie kā. Bet tāpēc man nav vieglāk. Tik un tā man jāizvēlas. Ir A variants un B variants.

Viņa uzlika Aleksandra roku uz savas plaukstas.

— Kāpēc tādas galējības? — Nataša piesardzīgi ierunājās. — Iedomājies sevi Nikolajeva vietā, tev taču būtu patīkami apzināties, ka tavs darbs velti neiet zudumā. Tas tiek izmantots ...

— Ko tu gribi ar to teikt? — Aleksandrs * saslējās.

— Nevajag jau piesavināties... Bet arī upuriem nav nekādas jēgas. Pamēģini iedomāties ...

— Nav pat ko iedomāties. Tu to nesaproti. Te ir citi rēķini, esam bijuši karavīri, frontinieki ... Viņš gāja bojā, viņam ir lielākas tiesības ...

Nataša saulē miedza acis.

— Man jau vienalga, lai tikai tu pats vēlāk neēstu sev mūžu.

— Tātad — neaizstāvēt?

— Tu gribi, lai es tam piekristu. Bet vai tiem, kuriem tas jāieskaidro, tu varēsi ieskaidrot, ka tev nevajag aizstāvēt? Kam np tā būtu kāds labums? Baidos, ka nevienam. Pat Nikolajeva mātei tas nebūtu patīkami.

Viņš nolieca galvu un raudzījās smiltīs.

— Man ir divdesmit deviņi gadi. Un tagad noskaidrojas, ka nekā neesmu paveicis. Viss darbs vējā. Labi, ņemšu citu tematu. Tas nozīmē vēl gadu vai divus gadus. Es taču taupīju katru mi-

nūti. Neiespējami! — Viņš saspieda galvu plaukstās.

— Bet zināšanas? Uzkrātā pieredze? Kapec tu sevi tā noliec? Kā tev nav kauna? Klausoties tevī, var likties, ka tikai kandidāts ir cilvēks. Kāpēc disertācijas aizstāvēšanu tu uzskati par tik nozīmīgu?

— Jā, uzskatu. Man nav kauna? Vēl ļaunak — briesmīgi gribu kļūt par kandidātu. Strādāt patstāvīgi. Jā, jā. Par to vien es sapņoju.

— Tas nav nekas slikts.

— Ha! Bet ko nozīmē tas, ka es nespēju paveikt darbu tā, kā Nikolajevs to izdarīja jau pirms sešiem gadiem? Tas nozīmē vienīgi to — man nav tāda ķēriena. Neesmu nekāds zinātnieks, un man nav vietas... Taču nē, neesmu ar mieru, cenšos sevi attaisnot, kaut kā izgrozīties. Un Možanovs mani vēl pamudināja. Nupat Sazonovs atsūtīja savu vērtējumu. Viņi taču nevērtē taisngriezi, bet mani.

— Un kas tad par to — viņiem no malas labāk redzams, par viņu godīgumu tu taču nešaubies.

— Pagaidi, tu tomēr nekā nesaproti, — vai tad es disertāciju gribu aizstāvēt viņu dēļ? Visi var domāt, ka man taisnība, bet savas sirdsapziņas priekšā... — Viņš savilka rokas dūrēs. — No sirdsapziņas viedokļa šķiet pavisam vienkārši — atsakies! Bet es nevaru. Lai vēlāk kāds āksts zobotos: «Viņam droši vien nekas nesanāca, tāpēc sameklēja ieganstu, nez kur izraka šo Nikolajevu, lai kaut kā izlocītos,» — un tā tas ies tālāk. Tas ir sīkumaini, jā? Bet man tas tikai jāiedomājas, un visa mana vīrišķība izkūp kā dūmi ...

— Cik neveiksmīgi sanācis! — Nataša sacīja.

— Jā, neveiksmīgi! Tieši tā. — Viņš pieķērās šai domai. — Esmu neveiksminieks, to tu pareizi teici... Vispār — tu velti sapinies ar mani... Esmu neizdevies kandidāts, saprotu — tava patmīlība un viss cits ...

Natašai ietrīsējās lūpas, viņa atspiedās pret sola atzveltni un, šķībi pasmaidījusi, sacīja:

— Tas tiešām ir brīnišķīgs iegansts, lai tiktu no tevisvaļā. Taču, no otras puses, varēs teikt arī tā: «Ahā, viņa šo pameta tāpēc, ka viņš izkrita cauri, atstāja vienu nelaimes brīdī, viņai vajadzīgs kandidāts, nevis cilvēks ...» Tā nu, redzi, arī es esmu bezizejas stāvoklī...

Aleksandrs piecēlās.

— Mels vien blēņas, mels, — viņš sacīja. — Bet man nav nekādas patikas to darīt, piedod, es gribu būt viens. — Un viņš aizgāja neatskatīdamies.

Dienas beigās Natašu piesauca pie telefona. Zvanīja Aleksandrs; šķita, ka viņš runā no liela tāluma — tik klusi skanēja viņa balss.

— Es nekā nedzirdu, — Nataša kliedza, kratīdama klausuli un reizēm tajā iepūzdama. — No kurienes tu zvani, Saša? Ko tu saki?

— Aizstāvēšu, — viņa beidzot sadzirda. — Aizstāvēšu disertāciju ... Citādā veidā ... Nē, nejautā! Es sarunāju tev muļķības, neliecies par to zinis.

... Kamēr zinātniskās padomes sekretārs skaļi lasīja Savicka biogrāfiju, Aleksandrs piespieda sevi pārbaudīt uz tāfeles izkarinātos rasējumus. Uz mirkli viņš aizvēra acis un juta, ka viņam ir nelabi.

— Lūdzu, Aleksandr Iļjič, — sekretārs sacīja.

Aleksandrs pagriezās pret zāli, rokā viņam gadījās^ rādāmais kociņš, un viņš mirkli aizkavējās, ar pūlēm atraudams no galda šo kociņu, kas bija gluži kā pielīmēts, un ļoti mierīgi sāka runāt svešādā, vienmuļā balsī.

Pārbaudīdams pats sevi, viņš vēroja, kā kustas rādāmais kociņš, vajadzīgajās reizēs uz mirkli apklusa, ar balsi uzsvēra svarīgākos secinājumus. Jo ilgāk viņš runāja, jo drīzāk viņam gribējās beigt. Rādāmo kociņu viņš spieda rokā tik stipri, ka pirksti kļuva balti, un neļāva sev izlaist nekā no tā, kas bija sakāms.

Beidzis viņš piesardzīgi nolika rādāmo kociņu uz galda, un viņam uzreiz kļuva vieglāk. Sāka runāt oponenti. Aleksandrs apsēdās nomaļus un, pievilcis sev klāt papīra lapu, gatavojās pierakstīt. Kāds nolika viņam priekšā uz galda rūpīgi salocītu zīmīti — tā loka pulveru papīrīšus. Viņš attaisīja zīmīti vaļā, izlasīja un vērīgi aplūkoja auditoriju. Logu aizkari bija uzvilkti augšā, un saule apgaismoja solus ar pultīm, kuri cēlās aizvien ^.augstāk, veidodami amfiteātri. Cilvēku bija daudz. Pirmajā rindā sēdēja Možanovs, Bragins, kursa biedri. Kamēr runāja oponenti, Možanovs neapmierināts kaut ko pierakstīja un puiši reizreizēm bažīgi paraudzījās Aleksandrā. Viņš pamāja ar galvu. Augstāk solos sēdēja daži studenti diplomandi, kas sasprindzinājumā bija izstiepuši kaklus un, klausīdamies oponentā, bikstīja cits citam ar elkoni. Vēl augstāk viņš ieraudzīja Natašu. Nataša sēdēja kopā ar viņa māti un kaut ko čukstēja tai ausī, nenolaizdama no viņa acis. Pama

isi

nījušas, ka viņš skatās uz tām, abas uzmundrinoši pasmaidīja, taču smaidi izskatījās samocīti.

Viņš nodomāja:

«Māte nekā nezina ... Tomēr pārāk uztraucas ... Viņai nevajadzēja nākt... Ko viņai varēja sacīt Nataša? Pēc stundas taču ...»

Nataša bija ģērbusies spilgti zilā svētdienīgā kleitā ar matroža apkakli. Viņa to bija šuvusi tieši šai dienai. Aleksandrs jutās aizvien sliktāk un sliktāk. It īpaši tāpēc, ka tur bija arī māte. Kāpēc viņa atnākusi? Aleksandrs nebija aicinājis, bija samelojis, ka nedrīkst nākt. Viņš palūkojās vēl augstāk, vistālākajā auditorijas stūrī. Lūk, vadošā konstruktoru biroja galvenais konstruktors, lūk, Sergejs ar sievu. Sergejs, viņa skolas gadu draugs, pacēla rokas un klusi viņam aplaudēja. Tas nu bija pavisam nevietā. Un tur sēdēja viņas ...

Dīvaini, ka viņas sēdēja tieši tai vietā, kur viņš studiju laikā bija klausījies lekcijas. Viņas abas bija klusas un skumjas. Aleksandrs zināja, kas noticis: Marija Timofejevna nebija Gaļinai |āvusi sūtīt šo zīmīti.

Zinātniskās padomes priekšsēdētājs smagi piecēlās un pats nolasīja Dmitrija Sergejeviča atsauksmi. Visi zināja, ka Sazonovs ir uz miršanu, — jau guļ bez samaņas, un viņa dienas ir skaitītas, tāpēc atsauksme skanēja kā novēlējums. Aleksandrs ieklausījās dažos teikumos, kuriem agrāk nebija pievērsis uzmanību. Dmitrijs Sergeje-vičs rakstīja: «Ir veclaicīgs metaforistisks izteiciens: «Ziedot uz zinātnes altāra.» Tas ir ļoti jauks, bet reizē arī atbildības pilns brīdis, kad

jauns zinātnieks liek savu pirmo darbu uz zinātnes darba galda ...» Lai gan šie vārdi bija teikti par labu Aleksandram, viņš nevilšus nolieca galvu, it kā baidīdamies no bargas patiesības.

Pēc tam runāja galvenais konstruktors. Viņš atturīgi uzslavēja Savicka disertāciju, atļāvās pasacīt dažus komplimentus jaunatnei, kas nodarbojas ar tik aktuālu tematu, un, šķelmīgi saīgdams, žēlojās:

— Mūsu pasūtītāji ir tīrie rīmas. Dod viņiem jaudu, drošību, ekonomiskumu! Vajadzīgi lieli, kompleksi pētījumi. Grūti iedomāties citu — aktuālāku problēmu ... — Zālē daudzi būtu varējuši minēt vēl aktuālākas problēmas, taču cilvēkiem patika galvenā konstruktora sparīgums, viņa aicinājums visiem studentiem un aspirantiem, visām katedrām un laboratorijām nodarboties vienīgi ar taisngriežiem un ne ar ko citu ... Viņu pavadīja vienprātīgi aplausi.

Līdz galavārdam vēl bija tālu, bet Aleksandram jau bija sajukuši visi laika rēķini. Viņa apziņā notikumi lēnām izstiepās garumā.

Un nu viņš atkal runāja no katedras. Nez kāpēc viņš izlīdzināja papīrus, uz kuriem bija pierakstīti oponentu iebildumi, it kā viņš tiešām gatavotos kaut kam nepiekrist. Zālē cilvēki gaidīja, kad Aleksandrs sāks runāt, bet viņš klusēja. Tad piegāja pie tāfeles un parāva to. Tāfele slīdēdama strauji pacēlās uz augšu, un zem tās uz apakšējās tīrās daļas viņš ar spraudītēm piestiprināja divus rasējumus.

— Vislabākā atbilde uz oponentu izvirzītajiem jautājumiem, — viņš teica pārspīlēti mierīgi,

— būs šeit parādītās shēmas. Tās ir izstrādājis bojā gājušais aspirants Nikolajevs tūkstoš deviņi simti četrdesmit pirmajā gadā. Savā disertācijā Nikolajevam izdevies gūt labākus rezultātus un pilnīgi izvairīties no daudziem trūkumiem, kas dibināti bija atzīmēti manā darbā.

Aleksandrs sāka stāstīt par Nikolajeva darbu. Laiks bija ierobežots; nedaudzajās minūtēs, kas bija viņa rīcībā, vajadzēja raksturot gan darbošanās principa oriģinalitāti, gan drošību, kvalitāti, izgatavošanas vienkāršumu un jaudu; viņam nepietika elpas, viņš norija teikumu beigas, taču tagad viņš runāja savā īstajā balsī.

Tikai vienu reizi viņš ielūkojās zālē un gluži kā magnija uzliesmojuma mirklī tur ieraudzīja brilles, kas zibinājās uz Možanova nosvīdušā deguna, apjukušo, grimasē savilkto Sergeja seju, ziņkāros studentu skatienus, pietvīkušo Natašas seju, mātes izbailes un Gaļinas apjukumu. Marija Timofejevna sēdēja, seju rokām aizsegusi, un viņas pleci drebēja. Galvenais konstruktors bija ar krūtīm uzgūlies solam un pielicis plaukstu pie auss. Viņa acīs gan bija prieks... Aleksandrs atvilka elpu un tad, pievērsdamies tikai zinātniskās padomes locekļiem, paskaidroja, kā viņam kļuvis zināms Nikolajeva darbs'.

— Domāju, ka tādējādi manai disertācijai nav nekādas vērtības un tātad es nevaru pretendēt uz tehnisko zinātņu kandidāta grādu. Notikusi aplama nejaušība, kurā neviens nav vainojams, bet varbūt tieši tāpēc mēs ieguvām patiešām vērtīgu darbu, lielu, valstij vajadzīgu atklājumu.

Padomes priekšsēdētājs, visā Padomju Savienībā pazīstams elektrotehniķis, cilvēks ar milzīgu augumu un lauvas seju, piegāja pie tāfeles, aplūkoja rasējumus, it kā pārliecinādamies, vai tie ir īsti, un pēc tam ar tādu pašu skatienu aplūkoja arī Savicki.

— At|aujiet painteresēties, jaunais cilvēk, — kāpēc jūs to neziņojāt zinātniskajai padomei pirms disertācijas aizstāvēšanas? — viņš dzedri jautāja.

— Savickis tur nav vainīgs! — izsaucās Mo-žanovs. — Viņš man visu izstāstīja, un es viņu pierunāju aizstāvēt, jo es domāju ...

Možanovs gribēja vēl ko teikt, bet Savickis viņu pārtrauca:

— Es gribēju aizstāvēt, man vajadzēja pierādīt, ka trijos aspirantūras gados esmu godīgi strādājis.

Zālē iestājās dziļš klusums. Kāds ieklepojās, muti aizspiedis ar plaukstu.

— Skaidrs, — zinātniskās padomes priekšsēdētājs sacīja. — Lūgšu padomes locekļus nākt uz blakus istabu. — Un, noliecis galvu, viņš pirmais devās uz zemajām asistentu istabas durvīm.

Aizsmēķējis Aleksandrs sāka ņemt nost no tāfeles un ritināt kopā rasējumus.

Kāds skriešus devās uz izeju — aši, aši noklaudzēja papēdīši, aizcirtās durvis, un Aleksandrs pat nepagriezās, viņš tāpat zināja: tur izskrēja ārā Nataša. Neizturēja. Viņš jutās tik noguris, ka pietika spēka to vienīgi pamanīt.

No asistentu istabas iznāca zinātniskās padomes locekļi. Cits citā neskatīdamies, viņi gausi

sasēdās savās vietās. Pacēlies pirkstgalos, sekretārs kaut ko iečukstēja padomes priekšsēdētājam ausī. Tas atrūca, sarauca sirmās uzacis, paņēma no sekretāra papīra lapu un, turēdams to izstieptā rokā, kā mēdz darīt tālredzīgi cilvēki, nolasīja lēmumu.

Zinātniskā padome bija nolēmusi: kandidāta grādu aspirantam Savickim nepiešķirt, jo viņa darbs nav bijis oriģināls. «Tai pašā laikā,» priekšsēdētājs lasīja, uzsvērdams katru vārdu, «atzīmējot neapšaubāmās Savicka spējas strādāt patstāvīgu zinātnisku darbu un it īpaši to, ka viņa iesniegtā disertācija būtu pelnījusi tehnisko zinātņu kandidāta grāda piešķiršanu, ja Savickis pats nebūtu atklājis Nikolajeva darbu, lūgt ministriju aspirantūras termiņu pagarināt par vienu gadu.» Reizē padome arī ieteica Nikolajeva darbu tūlīt publicēt.

Priekšsēdētājs atdeva protokolu sekretāram un piegāja pie Aleksandra.

— Aleksandr Iļjič, — viņš klusi sacīja, un visi, kas atradās zālē, piecēlās kājās, — jūs esat rīkojies cildeni, un man šķiet, ka tas labāk nekā jebkura aizstāvēšana mums pierāda, ka jūs būsiet īsts zinātnieks.

Viņš ar abām rokām saspieda Aleksandra roku, un visa auditorija aplaudēja, ļaudama vaļu jūtām.

Priekštelpā ap Aleksandru sanāca daudz draugu, paziņu un kursa biedru. Mazliet nomaļus no visiem viņš redzēja māti, kas tiektin tiecās būt pie viņa. Visi bija mazliet apmulsuši, jo nezināja, kā izturēties, ko teikt, viņi tikai skatījās un smaidīja. Pēkšņi pūlis pašķīrās, atbrīvodams eju. Ga-ļina, turēdama Mariju Timofejevnu zem rokas, piegāja pie Aleksandra.

— Apsveicu, Aleksandr Iļjič, — viņa sacīja un pasniedza ziedu pušķi.

Aleksandrs aplaizīja sausās lūpas.

— Par ko? — viņš aizsmacis jautāja bez aplinkiem. — Par ko jūs mani apsveicat?

Gaļinas Sergejevnas uzacis ietrīsējās, un viņas seja kļuva gluži tāda pati kā ģīmetnē uz Anatolija Nikolajeva galda.

— Jūs aizstāvējāt manu ticību cilvēkiem, — viņa sacīja tik vienkārši, ka šie vārdi nevienam nelikās teikti pārāk augstā stilā.

... Viņi visi kopā izgāja uz plašā kāpņu laukuma institūta priekšā. Dziļāk dārzā Aleksandrs ieraudzīja Natašu. Viņš metās pie Natašas, vienā rokā turēdams ziedus, otrā — rasējumu ruļļus, apstājās un gribēja ko teikt, bet pēc viņas skumjajām un mirdzošajām acīm saprata, ka viņa jau visu zina.vai skaidri nojauš.

— Nataša ... — viņš iesāka, — tikai tev pašreiz ... — un nepateica līdz galam: kāds neatlaidīgi vilka viņu aiz pleca. Viņš mēģināja atbrīvoties, bet roka bija spēcīga un nelaida vaļā. Blakus stāvēja rūpnīcas galvenais konstruktors.

— Aleksandr Iļjič, dārgais, mašīna gaida. Brauksim uz rupnīcu! Gribu kopā ar jums sīki izpētīt projektu.

Aleksandrs kļuva nikns un izsaucās:

— Klausieties!...

— Viss skaidrs. «Lasieties pie velna»? Vai

tā? — Galvenais konstruktors nopūzdamies uzvilka cepuri uz acīm un pakasīja pakausi. — Labi. Eju projām. Taču paturiet vērā: rīt no rīta es atbraukšu pēc jums.

Viņš pagāja dažus soļus, tomēr griezās atpakaļ.

— Nespēju, dārgais, — galvenais konstruktors žēli sacīja, — atļaujiet kaut šeit vēlreiz uzmest acis!

Aleksandrs klusēdams padeva viņam rasējumu rituli.

■

Galvenais konstruktors atritināja to vaļā turpat uz sola un tagad nevis lūdza, bet pavēlēja — pavēlēja Aleksandram un jaunajai sievietei, kas stāvēja viņam līdzās: turiet te, tagad dariet tā un tā, kas tad ir — vai jums roku nav, vai? ... Viņš noliecās pār solu un, tuvu skatīdamies, vai ar degunu vilka pa papīru, it kā kaut ko ostītu. Cepure viņu traucēja, un viņš iegrūda to Natašai. Izslē-jies taisni, viņš palieca galvu uz sāniem, nostādamies gan tuvāk, gan tālāk, it kā viņa acu priekšā būtu gleznas, nevis shēmas.

— Tā lieta ies. Pilnīgi. Pašā laikā... Tomēr ... — viņš pagrozīja gaisā pirkstu, — vai tā nu būs? — Tad papurināja galvu. — Jā. Par maz!

— Kas ir par maz? — Aleksandrs nekā nesaprata.

— Jaudas par maz. Rītdienai vajadzīgo jaudu šis jūsu daikts nespēs dot. Kāpēc jūs tā raugāties manī? — galvenais konstruktors uzkliedza. — Brauksim uz biroju, es jums parādīšu, ko no mums prasa, redzēsiet pats savām acīm. Paskatīsieties, kādi projekti mums būs jārealizē. Vai tad

ta ir kāda jauda? . . . Pavisam maz! ... A variants, B variants — tas viss ir lieliski, tomēr mums būs jāmeklē C variants un D variants, velns ar ārā! Bet varbūt tā ir galējā robeža?

Nataša piecēlās un ielūkojās Aleksandram sejā. Viņš, to nepamanījis, apgāja apkārt solam un pāri galvenā konstruktora plecam raudzījās rasējumā. «Par maz? Par maz jaudas?» viņš čukstus atkārtoja, pūlēdamies notvert kādu jaunu, vēl nenoturīgu domu.

STĀSTS PAR KĀDU ZINĀTNIEKU UN KĀDU ĶEIZARU

1

rago vārds glabājas man atmiņā

kopš skolas gadiem. Ap elektrības

vadītāju, saslējušās kā sari, drebinā-* dāmās božas dzelzs skaidas ... Sole-™ noīda iekšpusē magnetizējas adata ... ^ Skaisti, veikliem trikiem līdzīgi mēģinājumi, kas aprakstīti visās mācību grāmatās,

mēģinājumi — ilustrācijas bez jebkādas jaunatklāsmes.

Fuko svārsts, Toričelli tukšums, Arhimēda

likums, Bio-Savāra likums, Džoula-Lenca likums, Geigera skaitītājs — šie uzvārdi paši par sevi nekā nenozīmēja. Arī priekšstats par Arago bija saistīts vienīgi ar dzelzs skaidām un magnēt-adatu, kamēr manās rokās nebija nokļuvis viņa darbs trijos sējumos — «Slavenu astronomu, fiziķu un ģeometru biogrāfijas».

Dažādos zinātnes vēstures aprakstos es biju lasījis atsaukšanos uz šo grāmatu.

Vēsturnieki to bieži izmantoja. Tā bija uzrakstīta vairāk nekā pirms simt gadiem, un šķita dīvaini, ka interese par to saglabājusies līdz šim

laikam. To citēja gandrīz visi, gan likdami pēdiņas, gan iztikdami bez tām. Ja par grāmatas vērtību var spriest pēc tā, cik bieži uz to atsaucas, tad Arago_ grāmata zinātnes vēsturē ieņem vienu no pirmajām vietām.

Grāmata bija pirmavots — lūk, kur tās noslēpums. Tajā bija lielākoties Arago atmiņas par laikabiedriem.

Tie bija viņa skolotāji — Laplass, Puasons, Gaspars Monžs.

Viņa draugi — Furjē, Ampērs, Frenels, Mali, Humbolts.

Viņš strādāja kopā ar Tomasu Jungu, Bio, Pētī.

Viņš pazina Lagranžu, Delambru, Daltonu, Kivjē, Heršelu.

Taču «Biogrāfijas» mani ieinteresēja ne tikai ar faktiem vien.

Lielu zinātnieku debija literatūrā vienmēr ir savdabīga. Alekseja Krilova, Čārlza Darvina un Norberta Vīnera autobiogrāfijas, Osvalda, Sklov-ska, Vavilova, Kapicas un Bernala grāmatas par zinātni atšķiras no visiem citiem memuāriem un populārzinātniskiem darbiem laikam gan visvairāk ar savu brīvo izklāstījumu. Šādu izklāstījuma brīvību es izjutu arī, lasot Arago. Priekšgājēju darbus viņš izjūt kā dzīvu miesu, no kuras izauguši viņa paša pētījumi. Par saviem izcilajiem draugiem Arago spēj spriest patstāvīgi, viņam nav jābalstās uz autoritatīvām domām. Turklāt viņam dažreiz izdodas veikt ārkārtīgi grūtu — jau tīri literāras dabas uzdevumu: raksturot ne tikai zinātnieku darbu, bet arī viņus pašus. Parādīt, kā cilvēku īpašības un tieksmes, kas

izpaužas ikdienas dzīvē, ietekmē domāšanas sistēmu un darba rezultātus.

Būdams lielisks eksperimentators, Arago zinaja, cik bīstama ir nevērība pret «sīkumiem». Viņš aprakstīja, šķiet, visiem zināmus un tāpēc tolaik maz ievērojamus sadzīves sīkumus un paradumus; pēc gadsimta šie «sīkumi» kļuva par dārgumiem. Viņam bija taisnība: kas to lai zina, kuri no mūsu dzīves sīkumiem pārsteigs nākamā gadsimta cilvēkus?

Viņa stāstījums izraisīja parādību, kuru gribētos nosaukt par autoefektu (nekā labāka nespēju izdomāt).

Arago rakstīja par citiem, pats aizrāvās un arī lasītāju aizrāva ar sarežģījumiem viņu zinātniskajos meklējumos un ar viņu likteņu līčločiem Lielās franču revolūcijas un Napoleona karu vētrās; ar lielisku speciālista prasmi viņš atsedza dažādus domāšanas veidus — tas viss sajūsmināja, bet reizē radīja arī gluži neieplānotu interesi par pašu autoru.

Aiz varoņu tēliem bija jūtama autora personība — kā čaukstoņa aizkulisēs, kā cauri svītrojumam rokrakstā salasāmi vārdi. Turklāt tas notika pret viņa gribu — lūk, kas bija interesanti; viņš visādi centās sevi slēpt un tieši tāpēc vīdēja visam cauri, parādījās noklusējumos un pusvārdos par sevi pašu.

Laiku pa laikam viņam aizlūza balss, viņš atmeta mierīgo toni un sāka- kliegt, pats to nemanīdams, degdams mīlestībā uz saviem varoņiem. Katru no viņiem Arago mīlēja citādi. Kur gan viņš smēla tik daudz jūtu, nebeigdams jūsmot par

viņu panākumiem un lepoties ar tiem, ciezdams viņu vājību dēļ; ikviens no viņiem bija vienreizējs, jebkuru «... varēja aizstāt uz laiku, bet nekādi nebija iespējams nomainīt».

Ampēra biogrāfijā viņš visu piedēvēja Ampēram, gandrīz nemaz nebilzdams par paša eksperimentiem, uz kuriem Ampērs bija pamatojis savu teoriju.

Viņš rakstīja par Mali, cenzdamies nepieminēt, ka, turpinādams Mali pētījumus, pats atklājis hromatisko polarizāciju.

Stāstīdams par Frenelu, viņš nemaz nerunāja par saviem eksperimentiem, kas apstiprināja Fre-nela teoriju. No Frenela biogrāfijas nav iespējams saprast to, ka Arago kopā ar viņu atklājis polarizēto staru interferences likumus. Galīgas nepieciešamības reizēs Arago negribīgi, neminot savu vārdu, rakstīja par sevi: «kāds akadēmijas loceklis», «kāds viņa draugs».

Tāds nesavtīgums zinātnieku vidū nav nemaz tik bieži sastopams.

Ir zināms, ka strīdos par gaismas dabu un elektromagnētismu Arago bija krasas domstarpības ar Puasonu, Bio, Furjē un Gei-Lisaku, taču viņš nekad neatļāvās izlēcienus. Turpmākie gadi apstiprināja, ka taisnība bijusi Arago; viņam bija tiesības triumfēt, tomēr viņš to nedarīja. Palika tikai liecinieks, sava laikmeta hronikas rakstītājs. Vienīgais, ko viņš neslēpa, bija viņa mīlestība pret tiem, par kuriem viņš rakstīja. Lasīdams nekad neteiksi, ka Arago nopelni zinātnē ir tikpat lieli un dažkārt pat lielāki nekā to cilvēku nopelni, par kuriem viņš raksta ar tādu cieņu un sajūsmu.

Dažreiz viņš kļuva vaļsirdīgs — kad runāja ne jau par sevi, bet par to, kas viņu nomāca.

«Vai tiešām cilvēki, kas lieliski darbojas zinātnē, kļūst vienaldzīgi pret visu, ko citi uzskata par laimi vai postu, kļūst vienaldzīgi pret pārmaiņām politikā un tikumībā?»

Es varētu to pašu jautāt daudziem pazīstamiem fiziķiem.

Bet varbūt šis jautājums viņu mocījis tāpēc, ka arī viņam vajadzēja uz to atbildēt?

Viņa dzīvē tātad ir bijuši gadījumi, kad bija jāizvēlas.

«Cilvēces prāta vēsturei ir lietderīgi pierādīt,» Arago rakstīja, «ka cilvēki var būt ģeniāli savā specialitātē un reizē viduvēji ikdienas dzīvē.»

Trešā sējuma beigās ievietota Arago autobiogrāfija, pareizāk sakot, īsas piezīmes par viņa jaunību. Par sevi viņš nepaguva uzrakstīt. Zēl, jo viņa biogrāfija ir pārsteidzoša.

Nav zināms, kas un kad radījis priekšstatu par zinātnieku kā par cilvēku, kas stāv tālu no visa pasaulīgā, kā par vientuļnieku, kas iegrimis savā — nevienam citam nesaprotamā zinātnē. Simt, bet varbūt arī divsimt gadu visādos romānos, stāstos un lugās bija sastopams bārdains, uzlīcis savādnieks — izklaidīgs, neveikls, naivs, apkrāvies ar grāmatām, rokrakstiem un aparātiem. Viņš, protams, ir savas idejas apsēsts, viņš cieš, mokās, meklē, taču viņa liktenis neizceļas ar spilgtiem notikumiem, tajā nav sevišķu piedzīvojumu un briesmu ...

Tiešām — ne mazums bijis tādu zinātnieku. Atcerēsimies Faradeja, Pavlova, Ņūtona, Eilera,

Furjē un Einšteina biogrāfiju. Taču, izrādās, dzīvojuši arī tādi lieli zinātnieki, kuru mūžs bijis bagāts ar piedzīvojumiem, briesmām un varoņdarbiem, un viņu nav bijis mazāk. Lomonosovs, Franklins, Galuā, Kārno, Zolio-Kirī, Kurčatovs — šo sarakstu var turpināt un atrast tajā kara laika varoņus, revolucionārus, politiķus, diplomātus un ceļotājus. Neviens no viņiem nebija piedzīvojumu meklētājs. Apstākļi viņus ierāva notikumu virpulī, un laboratoriju un klusu kabinetu iemītnieki parādīja vīrišķību, apķērību un izturību. Un zīmīgi ir tas, ka visās pārvērtībās viņiem izdevās palikt zinātniekiem.

2

Sākumā gribēju uzrakstīt stāstu «vidējam vecumam», pamācošu stāstu par neticamām jaunā zinātnieka Fransuā Arago dēkām Spānijā un Āfrikā ...

Stāstu rakstīt bija jautri un viegli, un varbūt es veltīgi no tā atsacījos. Piedzīvojumu bija daudz, to būtu pieticis lielam piedzīvojumu romānam vecā, taču nekad nenovecojošā literatūras žanra labāko tradīciju garā. Būtu varēts arī uzņemt pārgalvīgu grāvēju; aktieri tēlotu, ģērbušies sārtos kamzoļos, kautos ar zobeniem, šautu ar gar-stobra pistolēm. Tur būtu pārģērbšanās, bēgšana, verdzība, pirāti. Galvenais varonis — jauns un skaists francūzis, mazliet līdzīgs d’Artanjanam, mazliet arī viltīgajam Odisejam, vienmēr gatavs mīlēt, nepieejams, ziņkārīgs un vieglprātīgs. Lai

notiek kas notikdams, viņš laimīgi izkuļas no visšausmīgākajām situācijām. Būtu iznākusi interesanta un jautra filma — jo vairāk tāpēc, ka viss beidzas tik laimīgi, ka labāk nemaz nevar iedomāties. Un nemaz nebūtu jāpierāda, ka tā ir patiesība, ka tā ir bijis. Nevienam ne prātā nenāktu salīdzināt ar faktiem. Kāda man daļa par to, vai Aleksandrs Dimā «Trīs musketieros» ir ievērojis vēstures patiesību vai nav ievērojisl Un, ja nav ievērojis, pareizi vien darīja.

«Dominika Fransuā Arago dēkas» — es domas uzņēmu šāda nosaukuma filmu un parādīju to pats sev. Aktieri tēloja lieliski, tikai visas varones bija līdzīgas sievietēm, kuras esmu mīlējis. Bet galvenais varonis — manam draugam, volejbola trenerim. Viņā nebija nekā no zinātnes darbinieka, turklāt — izcila zinātnieka. Šāva lielgabali, plaukšķēja buras, rūca lauvas, bet no zinātnes — ne miņas ... Napoleons pazibēja tikai uz mirkli — kā asmens vēzienā, tomēr viņa klātbūtne bija jūtama visu laiku. Viņu dzīves ceļi neatlaidīgi krustojās. Napoleons un Arago. Pārāk neatlaidīgi — Arago un Napoleons, un tad es pēkšņi apjautu kaut ko vairāk nekā piedzīvojumu stāsta sižetu. Salīdzināšana izraisīja prieku. Notikumi skaidri sakārtojās, nostājās gandrīz simetriski, nekā nevajadzēja sacerēt. Vajadzēja tikai savirknēt faktus, atklāt to slēpto saistību, zvaigznes apvienot zvaigznājos, kā to kādreiz darīja astronomi.

Vislabāk ir sākt ar Arago iestāšanos Politehniskajā skolā. Viņam bija sešpadsmit gadu. Viņš atbrauca uz Tulūzu kārtot eksāmenus, sapņodams par militāru karjeru. Ritēja 1802. gads. Pavisam

nesen bija noslēgts Amjēnas miers un karalauku varonis Bonaparts kļuvis par miera nesēju. Viņa slava vilināja, šķita tik viegli aizsniedzama ...

Arago visvairāk bija mācījies mūziku, paukošanu un dejas. Nez kāpēc viņa mazajā Perpiņānā pastāvēja uzskats, ka virsniekam jāzina tieši šie priekšmeti. Un vēl — viņš bija mācījies arī matemātiku. Tā ienāca viņa dzīvē nejauši un sagrāba viņu tikpat kā slimība. Viņš patstāvīgi tika galā ar Eilera, Lagranža un Laplasa darbiem. Viņam ne prātā nenāca kļūt par matemātiķi, viņam tāpat vien patika saprast.

Eksāmeni bija grūti. Viņa biedrs atbildēja pirmais un izkrita cauri; nav ko brīnīties, ka eksami-nētājs Monžs brīdināja Arago:

— Ja_ jūs atbildēsiet tāpat, tad man nav jums ko jautāt.

— Mans biedrs zina labāk, nekā viņš atbildēja, — Arago atteica. — Protams, arī manas atbildes var jūs neapmierināt, lai gan ceru, ka man laimēsies vairāk nekā viņam.

— Zināt, tie, kas nav sagatavojušies, vienmēr aizbildinās ar nedrošību, — Monžs teica, sākdams skaisties uz pašpārliecināto provinciāli no Perpi-ņānas. — Labāk neeksaminējieties, lai vēlāk nebūtu kauns!

Arago augstprātīgi atbildēja:

— Visvairāk man kauns par jūsu aizdomām. Uzdodiet jautājumus, tas ir jūsu pienākums!

— Jūs gan, kungs, esat par sevi augstās domās. Nu labi, tūlīt paskatīsimies, vai jums ir uz to tiesības.

Monžs iesāka ar ģeometriju. Arago atbildēja. Pēc tam bija kārta algebrai. Lagranža darbus viņš pazina kā savus piecus pirkstus. Dižodamies viņš analizēja variantu pēc varianta, viņa atbilde ilga stundu. Monžs kļuva pieļāvīgāks. Lielīgais jauneklis sāka viņu interesēt, un aiz ziņkāres viņš nolēma jautāt Arago vairāk, nekā ir programmā. Arago nostāvēja pie tāfeles ilgāk nekā divas stundas. Monžs bija sajūsmināts un Arago vārdu ierakstīja sarakstā pirmo.

Pēc gada, pāriedams uz otro kursu, Arago kārtoja eksāmenus pie slavenā Ležandra. Viņš iegāja Ležandra kabinetā, kad kalpotāji nesa ārā studentu, kas bija zaudējis samaņu. Ležandrs nemaz nebija apjucis un tūlīt likās virsū Arago:

— Kā jūs sauc? Arago? Jūs neesat francūzis?

— Ja es nebūtu francūzis, es te nestāvētu.

— Es apgalvoju, ka tas nav francūzis, kas saucas Arago.

— Bet es apgalvoju, ka esmu francūzis, turklāt — kārtīgs francūzis.

Tā kā šis dīvainais strīds bija nonācis strupceļā, Ležandrs sūtīja Arago pie tāfeles. Taču drīz vien viņš atgriezās pie sākotnējā temata.

— Jūs neapšaubāmi esat dzimis Austrumpire-neju departamentā.

— Jā.

— Tā arī vajadzēja teikt. Tātad jūs esat cēlies no spāņiem?

— Senču izcelšanās man nav zināma, zinu tikai to, ka esmu francūzis, un ar to man pietiek.

Abi — skolotājs un viņa audzēknis — bija vienlīdz spītīgi. Saniknotais Ležandrs uzdeva jautā-

jumu, uz kuru nevarēja atbildēt, nezinot dubult-integrāli, un tūlīt pārtrauca atbildi:

— Par šo paņēmienu Lakruā nav lasījis; kur jūs to uzzinājāt?

— Kādā no jūsu darbiem.

— Ahā, jūs to izraudzījāties, lai man izpatiktu?

— Tāda nolūka gan man nebija. Izraudzījos šo paņēmienu tāpēc, ka man tas liekas labākais.

— Tad izskaidrojiet man tā priekšrocības, citādi es ielikšu jums sliktu atzīmi — katrā ziņā par jūsu raksturu.

Arago izskaidroja, tēlodams nevērīgu un garlaikotu cilvēku.

Ležandrs prasīja noteikt sfēras segmenta smaguma centru.

Izlikdamies, ka nāk žāvas, Arago izteicās, ka šis jautājums esot pārāk viegls.

Ležandrs jautājumu sarežģīja. Arago atbildēja smaidīdams.

Vajadzēja būt diženajam Ležandram, lai pārtrauktu divkauju, atzīstot gaužām nekaunīgā audzēkņa talantu.

Pēc šiem izlēcieniem ir grūti ko spriest — tā bieži mēdz plātīties pašpaļāvīgs students, kas apzinās savas spējas. Bet tad viņš sper kādu soli, pēc kura visa agrākā izturēšanās uzreiz iegūst jēgu. Noteikta rīcība vienmēr atšifrē agrākās blēņ-darības un neskaidrības. Arago jaunība tāpēc arī ir tik valdzinoša, ka tajā ir daudz noteiktas rīcības.

1804. gadā pirmais konsuls uzlika galvā ķeizara kroni.

Politehniskās skolas studentus nostādīja aktu zālē rindās un lika viņiem zvērēt uzticību Napoleonam. Viņi cits pēc cita nevis atsaucās: «Es zvēru,» — bet atbildēja: «Esmu šeit!» Tas nepavisam nevarēja nozīmēt pakļaušanos jaunajam Francijas ķeizaram. Bet students Briso (iegaumējiet šo uzvārdu!) izsaucās pavisam noteikti:

— Es nevēlos zvērēt, ka pakļaušos ķeizaram!

Skolas priekšnieks pavēlēja viņu apcietināt. Brigādi komandēja Arago. Viņš atteicās pavēli izpildīt.

Pirms tam kopā ar vairākiem citiem viņš bija atsacījies parakstīt apsveikumu ķeizaram. Skolas priekšnieks aiznesa Napoleonam nepakļāvīgo studentu sarakstu.

Pirmais tajā bija Arago. Ne pēc alfabēta, bet kā labākais students.

— Es nevaru padzīt labākos audzēkņus, — Napoleons sacīja, — žēl, ka viņi nav sliktākie. Izbeidziet šo lietu!

Tā Napoleons pirmoreiz uzzināja, ka pasaulē dzīvo astoņpadsmit gadus vecs republikānis Arago. Viņam nebija ne jausmas, ka nupat savā monarha žēlastībā viņš noteicis tā cilvēka likteni, kas valdīšanas pēdējās dienās izšķirs viņa paša likteni.

Šis pirmais Arago solis ātri un neparedzēti izraisīja nākamo soli, tas savukārt izraisīja citu, un šī kustība nenorimdama vēl ilgi saviļņoja viņa dzīvi.

Pirmajā mirklī šķiet, ka Arago autobiogrāfiju nav rakstījis zinātnieks. Zinātnieks un viņa zinātniskā darbība te ir tikai iegansts, lai pastāstītu

par kādu apbrīnojamu, ārkārtīgi jocīgu jauna cilvēka odiseju Napoleona laikos. Par pašiem pētījumiem — tikai starp citu, bez jebkādas aizrautības, jo ne jau tie ir galvenie ...

1806. gadā pēc neatlaidīgas Laplasa prasības Arago devās uz Spāniju. Neilgi pirms tam Laplass bija no valdības izdabūjis asignējumus, lai turpinātu meridiāna mērīšanu.

Sapņi par virsnieka formas tērpu vēl nedeva mieru Arago; viņš gan bija vīlies Napoleonā, tomēr Bonaparta jaunības gadu varoņdarbi kara-laukā viņu joprojām reibināja. Viņš negribīgi piekrita garlaicīgajam komandējumam, neuzdrošinādamies Laplasam atteikt.

Ar meridiāna mērīšanu, kas bija svarīga metriskās mēru sistēmas izveidošanai, zinātnieki nodarbojās jau sen, kopš astoņpadsmitā gadsimta astoņdesmitajiem gadiem. 2ans Delambrs izmērīja meridiānu Francijas teritorijā, sākdams no Den-kerkas. Pjērs Mešēns līnijas mērīšanu turpināja Spānijā, sākdams no Barselonas. Karš darbu bija pārtraucis, un divdesmit gadus vecajam Arago, kas kopā ar Zaķu Bio bija iecelts par Ģeogrāfisko garumu komisijas komisāru, bija no Katalonijas jāmērī tālāk.

Sešus mēnešus viņš nodzīvoja meteoroloģiskajā stacijā tuksnesīgos kalnos. Retumis viņš izrāvās uz Valensiju — uz gadatirgu vai pie tautiešiem. Brāzmaini romāni ar vietējām daiļavām, viņu dēļ izcīnītas divkaujas un kautiņi traktieros Arago nodarbināja vairāk nekā mērīšana. Kalnos klīda spāņu partizāņu vienības un laupītāju bandas. Tās uzbruka tirgoņiem, ceļotājiem un ari ģeodēzistiem.

Arago reiz izglāba visa apvidus laupītāju vadoni. Viņš deva tam patvērumu savā kalnu būdiņā un pretim saņēma tiesību jebkurā laikā brīvi staigāt pa kalniem, ejot darba gaitās no vienas stacijas uz otru. Arago bija vienīgais, kas naktī gāja neslēpdamies, lukturi vicinādams un dziedādams. Viņam vajadzēja tikai pateikt savu vārdu, un viņu tūlīt palaida vaļā. Garantija bija spēkā.

Visā apvidū neviens — ne zemnieki, ne mūki, pat ne pilsētnieki — nesaprata, ar ko nodarbojas šie ērmīgie cilvēki, ko viņi ar dzeltenām ugunīm signalizē no torņiem, ko viņi mērī ar dīvainajiem riņķiem, tālskatiem, leņķmēriem. Ģeodēzistu grupa virzījās uz priekšu taisni, pa aizaugušām takām ... Gāja karaļa karaspēks, vajādams laupītājus, rībēja šāvieni, gani ganīja kazu barus, pilsētās vēl saimniekoja inkvizīcija, pa Valensijas ielām uz ēzeļa vadāja melnās spalvās apvārtītu burvi, krustceļos gulēja gabalos sacirsti laupītāji... Bet Fransuā Arago ar saviem biedriem diendienā neapstādamies gāja uz priekšu un mērīja savu neredzamo meridiānu, mierinājumu razdami lēnprātīgā zinātnes melnstrādnieka lepnumā. Ģeodēzisko trīsstūru līnijas šķērsoja provinces, valstis, robežas, uz visiem laikiem ar vienotu stīpu apņemdamas Zemi, precizēdamas zemeslodes — mazās, polos saspiestās planētas apveidu. Par šo darbu un tā veicējiem nemēdza runāt, bet varbūt tas bija pirmais darbs, kas apvienoja vairāku zemju un vairāku paaudžu zinātniekus. Jau sen bija miris Lakaijs, nomira Mešēns, viņu vietā bija stājušies citi, gadiem ilgi iedami savu ceļu versti pēc /versts — garām klosteriem un ciematiem, par spīti

kariem, māņticībai, drudzim, kalnu nobrukumiem, valdības maiņām un sacelšanās ugunij.

Mirata karaspēks ieņēma Madridi un nežēlīgi izrēķinājās ar patriotiem. Provinces sacēlās pret interventiem. Zemnieki un amatnieki apbruņojās, gatavodami pretsitienu. Spāņu patrioti meta izaicinājumu Napoleonam — sākās geriļja, nikna tautas cīņa par neatkarību.

Bio bija saslimis un jau sen aizbraucis mājās, tagad arī Arago bija pilnīgas tiesības savākt savus instrumentus un atgriezties Francijā. Viņš tomēr devās uz Maljorku pabeigt mērījumus. Viņam gribējās «ar vienu trīsstūri izmērīt pusotra grāda lielu paralēles loku». Viņam Maljorka bija nevis sacelšanās centrs, bet punkts, kas ģeodēziski bija jāsavieno ar Ibisu un Formentēru. Ko lai dara, tāds bija meridiāna ceļš, un ne jau Arago bija tas, kas to izraudzījās.

No apdomīga cilvēka viedokļa spriežot, meridiānam nekas ļauns nebūtu noticis, ja to uz kādu gadu pamestu. Nekur tas nebūtu pazudis, un arī partizāni tam neko nebūtu spējuši nodarīt.

Taču zinātnē vesels saprāts nav nemaz tik liela vērtība.

Pats Arago, protams, uzskatīja sevi par ļoti saprātīgi domājošu cilvēku: nokļuvis kārtējā ķezā, viņš rīkojās viltīgi, lokani un atjautīgi; rodas tikai viens jautājums — kāpēc viņam pastāvīgi vajadzēja nokļūt no vienas ķezas otrā, kālab viņš devās pašā peklē, kur viņu negaidīja nedz slava, nedz apbalvojumi, kur neviens viņam nejika_ līst?

Maljorkas galvaspilsētas Palmas centrālajā laukumā veselu nedēļu dega milzīgs sārts, pūlis

stūma uguni muižnieku, Godoja piekritēju, karietes un kliedza: «Nost favorītu! Nost frančus! Nāvi frančiem!»

Arago lielā mierā izvietoja savus instrumentus meteoroloģiskajā stacijā, kas pacēlās virs ostas. Juzdams līdzi spāņiem, Arago domāja, ka uz viņu draudi neattiecas. Lai Napoleons karo, cik viņam labpatikas, katrs dara savu darbu, bet viņš kopā ar draugiem — spāņu komisāriem Rodrīgesu un Še — pa to laiku noskaidros, cik stipri polos ir saspiesta Zeme ...

Tā kā spāņi par viņa simpātijām nekā nezināja un zemeslodes saspiestība polos viņiem arī nelikās steidzīgi skaidrojama, viņi nosprieda, ka francūzis, kas signalizē ar ugunīm, kuras var saskatīt franču eskadra, ir parasts spiegs.

Viņu spriešana bija pilnīgi loģiska. Un, kad saniknots pūlis tuvojās meteoroloģiskajai stacijai, Arago pietika skaidra saprāta, lai nestāstītu par eliptiskām funkcijām, bet gan pārģērbtos par zemnieku. Teicami prazdams Maljorkas iedzīvotāju dialektu, viņš nemanāmi iejuka sacelšanās dalībnieku pūlī. Viņš to kūdīja netaisīt ar francūzi nekādas ceremonijas. Arago patika rotaļāties ar briesmām, balansēt starp dzīvību un nāvi. Vispār, ja viņu nebūtu saistījis darbs, viņš labprāt būtu palicis kopā ar sacelšanās dalībniekiem. Nevajag domāt, ka zinātnieki tik ļoti mīl savu darbu. Vairumā gadījumu viņi būtu bijuši priecīgi tikt no tā vaļā, tikai nekādi nespēj to izdarīt. Nav zināms, kāpēc tā notiek — vai nu tā kāda kaite, vai tāda viņiem dvēseles uzbūve. Tik tiešām — kas spiež skaistu, izveicīgu puisi, kurš prot rīkoties ar zo-

benu un nav uz mutes kritis, gadiem ilgi sēdēt pie mēģenēm, precizējot kādu ceturto ciparu aiz komata, lai gan viņš varētu kļūt par tirgoni, par pirātu, virsnieku, galu galā — par ķeizaru?

Naktī Arago iezagās ostā un nokļuva uz ekspedīcijas kuģa. Kapteinis atteicās viņu paslēpt. Vajātāji pa to laiku bija atklājuši, kur atrodas bēglis, un ieņēma piestātni. Arago kopā ar dažiem uzticamiem matrožiem ielēca laivā un devās uz Bel-vēras citadeles pusi. Viņam dzinās pakaļ ar laivām. Pa krastu skrēja pūlis. Sadursmē viņam pāršķēla gurnu, tomēr brīnumainā kārtā viņam izdevās iekļūt cietoksnī un tur paslēpties cietuma kamerā. Viņš smējās: ačgārns bēdziens — uz cietumu. Arago kļuva par cietumnieku un bija glābts. Glābts, lai piedzīvotu jaunas briesmas. Kāds fanātisks mūks pieprasīja ieslodzīto noindēt. Ar mūkiem Arago pastāvīgi radās nesaskaņas. Viņa interese par garīdzniecību lielākoties beidzās ar to, ka viņu gribēja nosist vai noindēt.

No malas skatoties, Arago izturēšanās brīžam likās pārlieku dīvaina. Iedomājieties tādu ainu! Kopā ar Bio viņš ierodas pie Valensijas arhibīskapa. Viņiem vajadzīgs baznīcas atbalsts, lai varētu saņemt palīdzību no vietējiem iedzīvotājiem. Audience noris labvēlīgi, arhibīskaps apsola viņus atbalstīt, Bio un Francijas konsuls iet ārā, parādīdami nepiedodamu nevērību, — viņi aizmirst noskūpstīt monseņjoram roku. Bet Arago nez kāpēc paliek vienaldzīgi stāvam kā sastindzis. Ārkārtīgi saniknotais arhibīskaps piegrūž viņam pie mutes roku, pat ne roku — dūri. Sī_ rupjība nepavisam nesakaitina Arago, gluži otrādi — viņš kā

apburts maigi noliecas pār mataino arhibīskapa dūri.

Pamēģiniet atminēt šis ainas būtību, saprast, kas tur notika! Izrādās, ka izskaidrojums meklējams gredzenā. Jau tikšanās pirmajos mirkļos Arago bija ieinteresējis arhibīskapa gredzens — un viņš bija sācis apsvērt, kādus optiskus eksperimentus varētu izdarīt ar lielisko, apjomīgo akmeni, kas dzirkstī viņa acu priekšā. Nekad nav iespējams uzminēt, kas var iešauties prātā šiem zinātniekiem.

3

Būdams cietumā, viņš avīzēs izlasīja sirdi plosošus aprakstus par jaunā astronoma Arago sodīšanu ar nāvi, par to, kā viņš pazemīgi ļāvis sevi pakārt.

Daudzsološs pagrieziens, pirmās daļas beigas un jaunu Arago piedzīvojumu sākums.

Viņš neraksta formulas uz kameras sienām, ne-piebārsta savu valodu ar zinātniskiem terminiem. Viņam ir citas rūpes. Pavisam elementāras. Viņam jābēg no cietokšņa. Veikli apstrādājis gubernatoru, viņš ar sava drauga Rodrīgesa palīdzību zvejnieku laivā bēg uz Alžīru.

Tā nu — laiva piebraukta, priekšā — ceļš pa Vidusjūru. Astronoma Arago vairs nav, viņam izpildīts nāves sods, ir noslēpumains svešinieks, un turpmāk izvēles brīvība — cīņa ar korsāriem, angļu, spāņu vai jebkuras citas fregates sagrābšana; iespēja vadīt spāņu partizāņu nodaļu un kļūt par biedu Napoleona karaspēkam — par ne-

notveramu Fransuā Dominiku, par karavadoni, par diktatoru ... un vai varat iedomāties — laiku pa laikam akadēmija Parīzē saņem piezīmes, kas parakstītas ar iniciāļiem F. A. Tās izraisa satraukumu. Atklājumi meteoroloģijā, optikā, elektrības pētīšanā seko cits citam. Kas ir šis ģeniālais autors? ...

Laikam gan viņš būs spiests pamest zinātni, gandrīz tāpat kā Napoleons ...

Sai nodomu rotaļā atspoguļojas tie viņa likteņa varianti, kas palika nepiepildīti. Katram cilvēkam ir vairākas nerealizējušās biogrāfijas, vesels komplekts likteņu, kas gadījuma dēļ gājuši viņam secen.

Kamēr laiva kavējās doties ceļā, mijās sižeti — cits par citu vilinošāks. Arago šai gluži nepiemērotajā brīdī krāva laivā instrumentus. Nezinu, kā draugiem bija izdevies tos dabūt ārā no stacijas, bet tagad viņš krāva laivā kastes ar visādiem trijkājiem, barometriem un vara riņķiem. Visbanālākā veidā parādīja savu uzticību zinātnei. Gluži kā tāds laboratorijas kalpotājs. No šiem zinātniekiem nekad nekā nevar saprast... Šķiet, raksturs tāds, kuru pati daba paredzējusi piedzīvojumiem: drosmīgs, švītīgs, īsts musketieris, kas nebaidās ne paša velna, kā radīts divkaujām un varoņdarbiem; taču nē, katrā ziņā viņā jāparādās apnicīgam pedantam, kas gatavs riskēt ar dzīvību nevis iemīļotās vai varas dēļ, bet gan dzelzsgabalu dēļ, kuri derīgi tikai tam, lai drusciņ precīzāk izmērītu leņķi...

Ar dažādiem piedzīvojumiem, kas liptin lipa pie Arago, viņš nokļuva līdz Alžīrai. Sadabūjis viltotu

pasi, viņš beidzot iekāpa kuģī un devās uz Maršēju. Trīs dienas ceļā, un, lūk, jau Lionas līcis, ceļojuma beigas, bet pēc tam — pārskats Ģeogrāfisko garumu komisijai, un viņš varēs atgriezties observatorijā, bet varbūt arī iestāties armijā, uzvilkt formas tērpu un apjozt zobenu ... Ak vai, pašā pēdējā brīdī viņus panāk spāņu korsārs, saņem gūstā, velk atpakaļ un nogādā Rosasā.

Ierēdņiem tiesnešu vadībā vajadzēja noskaidrot gūstekņu personību. Arago bija jāliek lietā visa sava māksla, lai sajauktu pēdas. Pratināšana viņam atgādināja pierastos apstākļus eksāmenu laikā, starpība bija tikai tā, ka neizdevusies atbilde nozīmēja nošaušanu.

— Kas jūs tāds esat?

— Nabaga tirgonis.

— No kurienes?

— No zemes, kurā jūs nekad neesat bijis.

— No kurienes?

— Esmu no Svekatas.

— Nē, jūs esat spānietis, turklāt no Valensijas, tas ir skaidrs pēc jūsu izrunas.

— Tā? Bet varbūt es esmu no Ibisas?

— Iekritāt! — tiesnesis teica. — Te ir kareivis no Ibisas, parunājiet ar viņu!

Iespaidīgs klusums. Pūlis sastinga, jau nojauzdams atrisinājumu. Un pēkšņi Arago dzidrā, augstā balsī sāka dziedāt Ibisas ganu dziesmu. «Bē-bē-bē,» viņš atkārtoja piedziedājumu, blēdams kā kaza un tāpat kā gani klakšķinādams ar mēli. Kur, kad viņš bija paguvis iemācīties raksturīgo dialektu? Kareivis no Ibisas, sajūsmā apraudādamies, zvērēja, ka tas tiešām ir viņa novadnieks.

Bet Arago, skaļi smiedamies, jau pierādīja, ka viņš ir francūzis. Un bijušais Burboņu pulka virsnieks, noklausījies tikai dažus Arago izteikumus, apzvērēja, ka nepazīstamais tiešām ir francūzis. Nekas tamlīdzīgs — tiesnešu priekšā jau stāvēja nevis francūzis, bet kāda Mataro traldier-nieka dēls. Pēc brīža viņš pārvērtās par leļļu teātra komediantu no Leridas.

Tiesnesis apjucis saķēra galvu, bet pūlis skaļi smējās — Arago spēlēja šo teātri pie vecām dzirnavām netālu no Fugerasas. Ar ko tikai daba nebija viņu apveltījusi — viņš žonglēja ar savām spējām jaunības spēka un pārgalvības pilns. Kas viņš ir — iluzionists, aktieris, vēderrunātājs? Tūlīt viņš rādīs burvju trikus, pārvērtīsies arābu šeihā, brīnumdarī, likteņa pareģotājā ...

Ja Arago būtu izdomāts varonis, viņš būtu aizdrāzies pa pieskari, pacēlies pāri ievērojamajiem pagātnes avantūristiem, pat Kazanovam un Ka-liostro, jo viņa rīcībā bija arī dažādi zinātnes dati. Bet tas arī ir viņa jaunības noslēpums, ka vienmēr kāds centrtieces spēks noturēja viņu.

Alžīra bija pilna ar spāņu virsniekiem, jebkuru mirkli kāds varēja bēgli pazīt, un tad — nāves sods.

Pierunājis sargu, Arago nosūtīja vēstuli reidā iebraukta angļu kuģa kapteinim. «Jūs varat mani izprasīt no aresta, jo man ir Anglijas pase. Ja Jums to grūti izdarīt, tad esiet tik laipns, paņemiet no manis manuskriptu un nosūtiet to Londonas Karaliskajai biedrībai.»

Tad redz, kas viņu moka! Manuskripts. Kaut tikai varētu nosūtīt uz Eiropu mērījumu rezultātus. Kaut vai uz Angliju. Par to nekas, ka notiek karš un Anglija ir niknākais Napoleona ienaidnieks. Mērījumi nav darīti nedz angļiem, nedz Napoleonam. Svarīgi ir tas, ka ar šo mērījumu palīdzību tagad varēs aprēķināt, cik daudz saspiesta Zeme polos, un salīdzināt to ar rezultātu, ko Laplass bija ieguvis teorētiski.

Kapteinis atnāca. Viņi sarunājās, stāvēdami ar virvēm nožogota karantīnas laukuma malā. Izprasīt Arago kapteinis nevarēja. Bet kā ar manuskriptu? Arago izvilka no krekla apakšas netīru, skaitļiem pierakstītu papīra lapu sainīti. To, ko viņš bija izglābis ar visādas viltības palīdzību. Kapteinis noskaitās. Viņš bija cerējis ieraudzīt vismaz solīdu foliantu safjāna iesējumā. Būtu bijis kaut kas tāds, kura dēļ ir vērts riskēt. Bet kāda vērtība varēja būt saņurcītu papīru žūksnītim, ko vicināja šis skrandainis!

Angļu kapteinis Džordžs Eirs ne ar ko neatšķīrās no daudziem saviem tautiešiem, kuriem patika redzēt zinātni korektajā Oksfordas doktora mantijā tērptu, starp masīviem aparātiem, kas nevienam nav saprotami un katrā ziņā maksā lielu naudu.

Ko atlika darīt Arago? Bēgt. Rūpīgi izpētījis apvidu, viņš naktī ielīda krūmājā un no turienes laimīgi tika pāri sardzes līnijai. Tai laikā nometnē sacēlās troksnis. Iedegās lāpas. Bija atklājies, ka viņa nav. Arago metās atpakaļ un staipīdamies iegāja barakā. Ja viņš būtu noķerts, viņam noteikti draudētu nāves sods. Noskaidrojās, ka viņa likteņa biedri — turki, arābi un ebreji, kas bija saņemti gūstā kopā ar viņu, meklē savu aiz-

stāvi un glābēju, baidīdamies bez viņa aiziet bojā. Arago redzēja viņu izmisumu un palika.

Sasviedrētais manuskripts atkal tika palikts zem salmiem, tas atkal bija gūstā, un viņš bija pie tā piekalts kā katordznieks pie lielgabala lodes.

Gūstekņus pārveda uz kazemātu, no turienes — uz fortu, pēc tam — uz tumšu atbruņota kuģa tilpni. Viņiem deva sausu maizi un sauju rīsa graudu, ko nebija kur vārīt. Dažreiz viņus palaida uz pilsētu. Noskrandis, ar bārdu noaudzis, Arago klīda pa Palamosas līkajām ieliņām un tirgiem, lūgdams žēlastības dāvanas.

Francijā jau sen domāja, ka viņš gājis bojā. Pēc divdesmit gadiem Arago atcerējās savus klejojumus, mazliet izbrīnījies un apskauzdams pats sevi — jaunu un izturīgu.

Manuskripts, instrumenti... Viņš tos atminējās negribīgi, tie viņam bija krietni vien apriebušies. Likās: būtu viņš nosūtījis manuskriptu uz Angliju vai Franciju, varētu uzšauties kā putns gaisā — brīvs un viegls, varētu mesties politiskās dzīves virpulī un piedalīties karā. Zinātne nespēja likt lietā visu viņa temperamentu un enerģiju.

Visgrūtāk klājās toreiz, kad gūstekņi bija novietoti mazā kapličā. Katru rītu no hospitāļa atnesa mirušos. Naktīs, kad Arago gulēja blakus atdzisušajiem ķermeņiem, viņš domās atgriezās pagātnē, viņam gribējās pārbaudīt, vai trajektorija, kas viņu atveda uz šejieni, tiešām bija neizbēgama. Naktī saldeni oda trūdoši līķi. Visi mirušie likās vienādi. Tikai ievainojumi bija dažādi. Cilvēkus bija nogalinājuši franču durkļi, franču šauteņu un lielgabalu lodes. Arago bija pieradis redzēt nāvi, bet šeit tās bija pārāk daudz. Tai bija joda smaka, no kuras krampjaini savilkās žokļi. Viņa paša nāve mīņājās aiz sliekšņa kopā ar zemniekiem, kas apsargāja gūstekņus. Katrreiz, kad vērās apkaltās durvis, varēja gaidīt, ka viņu vedīs uz soda vietu. Aizvainoja tas, ka būs jāmirst, paliekot nezināmam, bez vainas, ne par šo, ne par to. Viņam nebija ļauna prāta uz parti-zāņiem. Viņus uzskatīja par fanātiķiem, bet Arago taču zināja, ka viņu naids pret frančiem ir taisnīgs. Eiropa pirmoreiz pieredzēja šādu veselas tautas tik dedzīgu pretošanos. Viņam bija kauns par Franciju.

Mēness gaisma, iespīdēdama pa šaurajiem vitrāžas logiem, raibi izkrāsoja nelaiķu sejas. Skraidīja žurkas. Miegaini klaigāja pērtiķi. Nevainojami taisna meridiāna līnija savienoja šo kapliču ar Parīzi un pašreizējo Arago dzīvi ar agrāko. Visām nejaušībām un ačgārnībām cauri spraucās būtībā stingra sakarība. It kā viņš būtu aizskāris ķēdi un šī kustība būtu atsaukusies otrā galā, tālajā pirmajā viņa rīcības posmā, Politehniskās skolas aktu zālē. Vispirms Arago bija atteicies apcietināt Briso, vēlāk, pēc dažiem mēnešiem, kad Briso jau bija izslēgts no skolas, viņš aizgāja pie Arago, nevis pie kāda cita, lai pateiktu, ka grib Franciju atbrīvot no tirāna. Ar inženiera rūpību Briso gatavoja atentātu pret Napoleonu. Ilgi vingrinājās šaušanā ar pistoli. Noīrēja mazu istabiņu Karuzela laukumā. Viņa logs bija vērsts uz to pusi, kur Napoleons mēdza rīkot gvardes skates. Briso mācēja šaut nekļūdīgi. Nekas nespēja satricināt viņa roku un nodomus.

Briso atklātības dē| Arago nonāca izmisumā. Kļūt par ziņu pienesēju viņš nespēja, tāda doma viņam pat prātā neiešāvās. Taču kļūt par slepkavības līdzdalībnieku (bet tā bija slepkavība) viņš arī nevarēja. Pagāja vairākas nedēļas, kamēr viņš pierunāja Briso atteikties no nodoma.

Vai Arago bija darījis pareizi, glābdams Napoleona dzīvību? Napoleons bija vainīgais šai karā ar Spāniju. Bet kara dēļ Arago bija nokļuvis gūstā ... Vai viņš tagad nepļauj to, ko pats bija sējis? Protams, pārsteidzoša bija apstākļu sagadīšanās, kas viņu atveda uz šejieni, taču, paveroties atpakaļ pagātnē, viņš spēja saskatīt neizbēga-mību, kas bija līdzīga atmaksai. Atmak'sa tomēr pastāv, tai ir jāpastāv. Kaut kur ceļa sākumā notiek izvēle, šķiet, nenozīmīga, bet, skat, pēc vairākiem gadiem tā pēkšņi prasa norēķinus. Vai arī tagad, pats uz savas ādas izjutis šī kara netaisnī-gumu, redzējis simtiem nevainīgu cilvēku, kas gājuši bojā, viņš censtos apturēt Briso roku? ...

1808. gada novembrī ar Alžīrijas deja gādību Arago izkļuva brīvībā un kuģī devās uz Marseļu.

Šoreiz jau bija redzami Marseļas pakalni ar mājām, kas izskatījās baltas kā cukurs, kad atdrāzās vēja brāzma un sāka dzīt kuģi uz dienvidiem; pēc nedēļas to izmeta Āfrikas krastā. Viss sākās no gala. Arago kopā ar karavānu atkal devās cauri brāļu kara plosītiem ciematiem uz Alžīru.

Ap ugunskuriem klīda lauvas. Arago šāva karstajā tumsā. Kādā ciematā viņu pazina, un viņš izbēga no nāves, izlikdamies par svētceļnieku, kas ir gatavs pieņemt musulmaņu ticību. Viņš izda-

rija namazu pēc visiem Korāna noteikumiem, bet no krekla apakšas viņam spiedās uz āru tas pats pārsietais manuskripts — meridiāna loka ceturtdaļas septītā daļa, kuru viņš bija izmērījis ar tādu precizitāti, kāda joprojām nav sasniedzama, zemeslodes elipsoīds, ko viņš azotē vadāja sev līdzi...

Klīstošajam Atlantam liktenis it kā lēmis tikai glābties un glābties, piedzīvojumi jau sen kļuvuši par pārbaudījumiem, viņam jau sen būtu vajadzējis iet bojā, padoties, bet — ko dara viņš? Viņš joprojām ir dzīvs un tiepīgi vazā sev līdzi instrumentus un apdriskātu manuskriptu.

Alžīrā noskaidrojās, ka dejs, kas bija viņus atbrīvojis, sodīts ar nāvi, bet jaunais dejs pieteicis Francijai karu. Saskaņā ar noteikumiem Arago ierakstīja gūstekņu sarakstā.

Jaunie piedzīvojumi nekā nespēja grozīt. Tie tikai darīja aizvien stiprāku Arago neatlaidību. Pagāja daži mēneši, un viņš atkal bija uz kuģa un trešo reizi devās jūras braucienā uz Marseļu.

Pie dzimtenes krastiem kuģi tik tikko nesagūstīja angļu fregate. Liktenis sacentās ar viņu neatlaidībā un pēkšņi pēdējā mirklī nevis iežēlojās, bet padevās, atzina sevi par uzvarētu, jo kļuva skaidrs — lai cik reižu atsviestu šo cilvēku atpakaļ, viņš tik un tā atgrieztos.

Šķēršļi nepadarīja viņu par apsēsto. Paldies dievam, viņu nevar pieskaitīt pie zinātnes maniakiem, kas nodevušies vienīgi savai idejai. Par to var pārliecināties, paskatoties, ar ko viņš nodarbojās, kuģa kajītē sēdēdams. Vai sakārtoja manuskriptu? Izdarīja aprēķinus? Rakstīja zinātnisku

pārskatu? Tad nē jau! Viņš ar baudu lasīja franču sagrābto pasta sūtījumu, kurā bija Maljorkas spāņu vēstules. Viņš daudzus pazina. Arago nekautrēdamies atplēsa vēstules, kuras bija rakstījušas pazīstamas jaunavas, lielākoties pieminēdamas viņu ļoti glaimojoši un atklāti apspriezdamas viņa sāncenšu vājības. Arago bija divdesmit trīs gadi, un viņš vai plīsa aiz lepnības. Bija interesantāk lasīt šīs vēstules nekā zinātniskus rakstus.

Arago augšāmcelšanās radīja Francijā sensāciju, un viņa kandidatūru tūlīt izvirzīja uzņemšanai akadēmijā.

Dienu pirms vēlēšanām Laplass ataicinaja Arago pie sevis un teica:

— Uzrakstiet akadēmijai vēstuli, ka vēlaties, lai jūs ievēlē tikai pēc tam, kad būs radusies vakance Puasonam.

Viņš domāja, ka Puasons, Arago skolotājs Politehniskajā skolā, jāievēlē pirmais. Varbūt viņam arī bija taisnība, taču galvenais bija tas, ka vienīgi viņam varēja būt taisnība, viņš akadēmijā bija visa noteicējs, viņš bija Francijas lepnums un Napoleona mīlulis. Ar viņu strīdēties nebija nekādas jēgas. Bet Arago bija jautrs un laimīgs un patiesībā nemaz netiecās iekļūt akadēmijā. Akadēmiķa tērps viņu valdzināja mazāk nekā virsnieka tērps.

— Humbolts mani aicina doties ekspedīcijā uz Tibetu, — Arago sacīja Laplasam, — tur akadēmiķa tituls man nekādi nepalīdzēs. Tā ka varu arī pagaidīt. Es tikai nevēlētos izturēties netaktiski pret akadēmiju. Pēc manas vēstules saņemšanas būs pilnīgs pamats man vaicāt: kā jūs zināt, ko

par jums domā? Jūs atsakāties no tā, ko jums nemaz nepiedāvā.

Lai gan Arago savu nepiekrišanu Laplasam izteica ļoti goddevīgi, tā tomēr bija pārdrošība. Grafs Laplass, senators Laplass sadusmojās. Vai vispār šim jauneklim ir tik daudz nopelnu, lai viņu ievēlētu, un vai tikai viņš nav pārāk jauns?

Ja vien būtu bijis iespējams tobrīd kā filmā paradīt Laplasam to, kas norisinājās pirms trīsdesmit gadiem ... Lai viņš redzētu un dzirdētu pats sevi pēc tam, kad viņu neievēlēja akadēmijā. Viņš toreiz bija tikpat pašpārliecināts un augstprātīgs kā Arago, tad arī viņam bija divdesmit trīs gadi un arī viņam teica līdzīgus vārdus, un — kā viņš sašuta! Taču tagad Laplass to neatcerējās. Viņš bija to pilnīgi aizmirsis — tik labi ir iekārtota cilvēka atmiņa. Tā izdzēš visu, kas nav patīkams.

Lai nu kas, bet šis pārmetums Arago dziļi aizvainoja. Pats viņš varēja sevi dēvēt par dīkdieni un neveiksminieku. Viņš domāja, ka nekā nav paguvis, ka veltīgi izšķiedis trīs gadus Spānijā, ar tievkājiem ēzeļiem rausies augšā pa Kabīlijas takām, devies cauri karojošai zemei, sēdējis cietumā. Taču tas, ko viņš nav izdarījis, ir viņa paša bēda, bet jūsu daļa, cienījamie kungi, — tas, ko esmu paveicis. Iedomības Arago netrūka. Un tomēr uzmācās bailes, kad viņš mēģināja uzskaitīt padarīto:

kopā ar Bio viņš paveicis vairākus darbus atmosfēras refrakcijā.

Izdarījis novērojumus, lai pārbaudītu Mēness librācijas likumus.

Aprēķinājis daudzu komētu orbītas.

Noteicis barometriskās formulas koeficientu.

Izpētījis gaismas laušanu dažādās gāzēs.

Tur, Spānijā, viņš pirmoreiz izmantoja turma-līna plāksnītes, lai noteiktu gaismas laušanu f ūdenī.

Paveica ļoti lielus triangulācijas darbus, lai turpinātu Parīzes meridiānu.

Nebija nemaz tik bēdīgi. Arago pats nesaprata, kad viņš to visu bija paguvis.

Piesardzīgais, apdomīgais un tālredzīgais Lap-lass laikam gan pirmo reizi cieta sakāvi. Viņam uzdrošinājās iebilst gan Bio, gan Ležandrs, gan Gals. Arago kandidatūru aizstāvēja arī Legranžs, bet vēlāk — Delambrs.

Arago ievēlēja gandrīz vienbalsīgi.

Franču akadēmiķus valdzināja viņa «...vīrišķība ļoti grūtos apstākļos, šī vīrišķība palīdzēja beigt novērojumus un glāba instrumentus un iegūtos rezultātus». Galu galā arī Laplass balsoja par Arago ievēlēšanu.

Saņēmis zaļo, ar zeltu izšūto formas tērpu, Arago ieradās pieņemšanā pie ķeizara Tilēriju pilī.

Tāda bija jaunā kārtība. Napoleons personiski iepazinās ar jaunievēlētajiem akadēmiķiem.

Bija izstrādāts ceremonijas rituāls. Kad Napoleons pēc mesas devās mājās, viņš maršalu un ministru pavadībā pieņēma ķeizarvalsts radošo spēku parādi.

Rakstnieki, aktieri, mākslinieki un zinātnieki akadēmijas vadītāju un nodaļu sekretāru uzraudzībā sastājās rindās. Tie, kas vēlējās, varēja ķeizaram pasniegt savus labākos darbus. Arī pārējie

centās, lai viņus kaut kādi ievērotu, pagodinātu ar uzmanību, pieminētu.

Ģeniālais ķeizars zināja visu — viņš veiksmīgi pamācīja arhitektus un deva norādījumus māksliniekiem.

«Ne jau kārpa degungalā piešķir līdzību,» viņš mācīja, un viņa vārdus atkārtoja kā jaunatklājumu. «Neviens neinteresējas, vai ģīmetnes ir līdzīgas diženiem cilvēkiem: viņu ģēnijs ir tas, kas jāattēlo.»

Napoleons domāja, ka visvairāk kompetents viņš ir dabzinātnēs. Jaunības dienās, klausīdamies Laplasa un Monža lekcijas, viņš bija sapņojis kļūt par zinātnieku. Viņš bija pat uzrakstījis traktātu par ārējo ballistiku, un kas zina ...

Bija tīkami paskumt par zaudēto zinātnieka karjeru. Viņš rakstīja Laplasam: «Gaužām nožēloju, ka apstākļu vara lika man pamest darbu zinātnes laukā.» Nebūtu Napoleons kļuvis par ķeizaru, viņš, protams, būtu nodarbojies ar matemātiku vai artilēriju, varbūt ar astronomiju, bet — ak vai! — viņam bija jākļūst par ķeizaru.

«Tiklīdz man būs seši brīvi mēneši, es tos izmantošu, lai izstudētu jūsu lielisko darbu,» zemes mehānikas lietpratējs apsolīja «Debess mehānikas» autoram Laplasam. So sešu mēnešu uzdevums bija visiem parādīt ķeizara cieņu pret Laplasa darba sarežģītību. Vai tas kāds nieks — pusgadu no sava ķeizariskā mūža veltīt tikai tam, lai izjustu baudījumu, lasot Laplasa darbu? Lūk, cik tālu varēja sniegties viņa mīlestība uz zinātni! Par laimi, tas nenotika, taču bija skaidrs, kādas spējas viņam piemīt, jo vajadzēja būt izcilam ma-

temātiķim un mehāniķim, lai varētu saprast Lap-lasa darbus.

Ne velti jaunais ģenerālis Bonaparts bija ievēlēts par Ēģiptes zinātņu un mākslu institūta viceprezidentu un matemātikas nodaļas locekli. Būtu vēlējies, viņš būtu kļuvis arī prezidents, taču viņš kategoriski atteicās, par prezidentu ieteikdams dižo ģeometru un savu draugu Gasparu Monžu. Napoleona priekšlikumam vispirms glaimīgi pretojās, bet tad to pieņēma. Par prezidentu kļuva Monžs, par viceprezidentu — pilsonis Bonaparts, par pastāvīgo sekretāru — pilsonis Furjē, lielais matemātiķis un siltumtehniķis. Tā nu pilsonis Bonaparts pēc sava nozīmīguma zinātnē atradās kaut kur vidū starp Monžu un Furjē.

Franču revolūcija cēla zinātnieku autoritāti.

Jaunais, vēl slaidais, gluži kalsnais ģenerālis Bonaparts meklēja zinātnieku atbalstu. Viņa sirds bija pilna cieņas pret nesenajiem skolotājiem, viņš tiem uzticējās, prasīja tiem padomu — šķita, pieticīgais karavīrs, «viscivilākais starp militārajiem», sapņo nodibināt zinātnieku un politiķu, inženieru un karavīru varu.

Viņam ticēja. Šie matemātiķi, astronomi un mehāniķi vienmēr tic saprātīgai rīcībai. Viņi sprieda: ja zinātnieki ir nesavtīgi, uzticīgi dzimtenei un talantīgi, tas nozīmē, ka viņi spēj nodarboties ar valsts lietām. Šie dīvaiņi vienmēr redz acu priekšā ideālu shēmu. Lai gan Napoleons, kļuvis par diktatoru, centās viņus atbrīvot no jebkuras ilūzijas, viņi vēl ilgi turējās pie sava utopiskā uzskata. Arī Arago bija pārliecināts, ka valsts jāvada zinātniekiem. Zinātnes kults viņam pārauga zinātnieku

kultā. Objektivitāte, tiekšanās pēc patiesības, kas raksturīga dabzinātniekiem, atveseļotu valsts mašīnu. Bet te nu viņš k|uva neuzticīgs zinātniskajai domāšanai, viņš nespēja, bet varbūt arī negribēja saprast to, kas notika viņa acu priekšā. Kaut vai ar viņa skolotāju Laplasu. Bet piemērs bija pamācošs.

Napoleons iecēla Laplasu par iekšlietu ministru. Gan diženais Francijas pārvaldītājs, gan diženais Francijas zinātnieks sākumā bija apmierināts. Taču drīz vien noskaidrojās, ka no Laplasa nekāds ministrs nav iznācis. Par laimi vai par nožēlu, bet nav. Pie darba viņš ķērās ar īstu pētnieka cītību. Pārvaldi mēģināja organizēt pēc matemātiskiem aprēķiniem. Formalizēt aparātu. Ieviest matemātiskas metodes. Taču noskaidrojās, ka jaunās impērijas administrācija strādā pēc citiem likumiem. Kanceleju intrigas nebija aprēķināmas. Ierēdņu intereses bija spēcīgākas par formulām, šīs intereses nesakrita ar lietderīguma principu un nekādā ziņā — ar valsts interesēm. Laplass iemantoja neizdevušos ministra slavu. Viņa raksturs tiešām neatļāva viņam palikt par ministru. Taču viņa nedzirdētā caurkrišana bija ievērības cienīgāka nekā dažu izdaudzinātu Napoleona ministru panākumi.

Kļuvis par ķeizaru, Napoleons kļuva arī gudrāks un vairāk izglītots nekā ģenerālis Bonaparts. Ķeizars pats zināja visu, un astronomu vai botāniķu padomi viņam nebija vajadzīgi. Viņš bija pietiekami gudrs, lai neatgrūstu no sevis akadēmiju, viņš to loloja, apbalvoja, arī sadeva tai pa snīpi, lai izdeldētu brīvdomību.

Svinīgajā sēdē, kas bija veltīta Napoleona valdīšanas desmitajai gadadienai, nodaļu sekretāri ziņoja, kādi panākumi bijuši zinātnēs, kurām jāpateicas par ķeizara gādību.

Zāle bija pārpildīta. Akadēmiķi sacentās epitetos un salīdzinājumos. «Vislielākais ģēnijs...» — «Dabas triumfs...» — «Visretākais īpašību salie-dējums...»

«Dievs, radījis Napoleonu, juta, ka nepieciešams atpūsties 1»

«Beidzot cilvēce tomēr saņēmusi sevis cienīgu balvu.»

... Uz mūžīgiem laikiem palikdams atmiņā ar savu svārku vienkāršību, ķeizars gāja un viņam līdzi svīta, zvaigžņu mirdzums, ordeņu lentes un zelta izšuvumi. Arago skatījās, nejuzdams saviļņojumu un brīnīdamies par saviem agrākajiem sapņiem.

Napoleons bija pārvērties, uzblīdis un aptaukojies. Vēl vairāk bija pārvērtušies tie, kas viņu pavadīja. Trijos Arago prombūtnes gados bija izzudušas pēdējās jakobīņu manieru paliekas. Katru ķeizara vārdu klātesošie uzņēma kā vispilnīgāko patiesību, pārspīlēti apbrīnoja un pārspīlēti smējās, un aiz pārmērīgas sajūsmas stāvēja kā sastinguši. «Nemirstīgo» sejas, kuras Arago pazina pēc ģīmetnēm, spīdēja bailēs un dievinājumā nosvīdušas. Šeit tika apsvērts arī visniecīgākais žests, paturēta vērā intonācija un klusēšana.

Samts, biezi zelta uzpleči, briljanti, noliektas, ar pomādi ieziestas galvas... Pavisam nesen arī

viņš tā bija noliecis galvu, ļaudams vaļu pērtiķiem, kas veikli uzķēra utis viņa matos, pavisam nesen viņš bija turējis pastieptu audekla tarbu, lūgdamies kādu banānu vai maizes šķēli.

Napoleons apstajas viņam pretim.

Spānija bija devusi stipru pretindi, un tomēr Arago juta spēku, ko izstaro šis cilvēks, tas iedarbojās pretēji viņa gribai un prātam.

— Jūs esat ļoti jauns, — Napoleons sacīja. — Kā jūs sauc?

Kāds no akadēmijas ierēdņiem kā miesassargs strauji aizsteidzās priekšā Arago, teikdams:

— Viņu sauc par Arago!

— Ar ko jūs nodarbojaties?

Cits ierēdnis, bet varbūt arī zinātnieks — Arago nepaguva paskatīties — izmanīgi atbildēja:

— Ar astronomiju!

— Un ko jūs esat paveicis šai zinātnē?

Tad pirmais, pārķerdams sarunas pavedienu, izsaucās:

— Viņš izmērīja meridiāna loku Spānijā!

Arago sajūsmināja abu brašo vīru izmanība. Tie

droši vien zināja par viņu visu. Ķeizars pamāja ar galvu un gāja tālāk, acīmredzot nospriedis, ka viņam pretim stāv mēmulis vai idiots, kas apstulbis no bikluma un sajūsmas.

Viņš nepaguva Napoleonam pateikt neviena vārda. Un kāpēc runāt? Par ko? Ko pieklājas sacīt ķeizariem? Drosmīgus, patiesus vārdus, kuri patīk vēstures skolotājiem? Taču vajadzīgs, lai tie patiktu arī ķeizaram. Vai vismaz nebūtu viņam ļoti nepatīkami.

Ko Arago juta, braukdams uz pili? Pēc ievēlēšanas viņš sevi uzskatīja par varoni — viņš bija ne tikai izglābis vērtīgus instrumentus un manuskriptu, viņš bija saglabājis ilggadēju mērījumu rezultātus, kas bija prasījuši Francijai milzīgus līdzek|us. Bija uzceltas stacijas nomaļos Katalo-nijas, Aragonas un Valensijas kalnos. Mūļu karavānas pa kalnu takām nogādāja turp iekārtu. Viesuļvētras apgāza torņus... Tiesa, uz galma greznības fona šīs summas it kā saruka. Un viņa darbs nez vai spēja pārsteigt galma augstmaņus. Ja viņš būtu atklājis jaunu planētu, tad gan, ja būtu atklājis vispasaules gravitāciju vai vismaz izgudrojis dinamītu. Viņi bija līdzīgi angļu kapteinim Džordžam Eiram. Vesela virtene Džor-džu — piemīlīgu, līdzjūtīgi izbrīnījušos; vai tad bija vēris tā trīcēt un drebēt netīro papīra lapu dēļ? Kas no tām paliks pāri? Tikai daži skaitļi rokasgrāmatā.

Svīta ar nožēlu aplūkoja jauno, neveiklo akadēmiķi, šo vientiesi, kas palaiž garām laimīgu gadījumu bilst kādu patīkamu vārdu un ar to palikt ķeizaram atmiņā.

Viņš smaidīja.

«Jūsu majestāte,» Arago būtu varējis teikt, «esmu ne tikai mērījis meridiānu, bet izdarījis vēl kaut ko.»

«Ko tad?» Napoleons būtu vaicājis.

«Esmu izglābis jums dzīvību.»

Viņa rīcībā vēl bija divas trīs sekundes. Napoleons atradās blakus. Varēja sacīt:

«Jums labpatikās atzīmēt, jūsu majestāte, ka esmu ļoti jauns, taču tas mani netraucēja pirms

sešiem gadiem novirzīt no jums slepkavas roku. Briso ir jau miris,» viņš varētu piebilst, «tāpēc tagad drīkstu minēt viņa vārdu.»

Kas vēl šai zālē varēja palielīties ar kaut ko tādu? Rezervē viņam bija arī jauni tālskati un visādas ziņas, kuras varēja noderēt karā. Tikai daži vārdi, un viņa stāvoklis krasi mainītos. Tikai viens solis viņu šķīra no tiem, kuriem piederēja slava, bagātība un vara. Bez pūlēm viņš varēja nok|ūt to vidū. Ierastā pārdrošība un pārgalvī-gums viņu skubināja to darīt. Tik viegli bija spert tādu soli. Pēc tā rādījās virmojoša dzīve un slava, un visādi galvaspilsētas dzīves jaukumi, pēc kuriem viņš ilgojās, galma balles, Goda leģiona ordenis, monarha aizbildniecība un karjera, karjera ...

Arago klusēdams noraudzījās uz apaļo Napoleona muguru.

Kaut kas ar viņu notika.

Varbūt viņš atcerējās naktis, ko bija pavadījis kapličā blakus līķiem.

Varbūt viņš negribēja novirzīties no meridiāna. Pārāk ilgi viņš bija pa to gājis.

Meridiānam bija savi likumi. Lakaija izmērītais sektors jau sen bija savienojies ar Kasīni izmērīto, bet tas — ar Mešēna izmērīto sektoru, un tagad bija nākusi klāt Arago izmērītā loka daļa. Uz meridiāna neraksta vārdus, uz tā nebūs atzīmēti trīs Arago mūža gadi, viņa klejojumi, ložu svilpieni, asinis, mēris, tur būs tikai grādi, minūtes un sekundes.

Napoleons gāja projām neatskatīdamies. Vēl

bija seši gadi līdz tai dienai, kad viņam ilgi būs jāgaida Arago atbilde.

Vēsture ir labākais dramaturgs, tā atļaujas jebkuru nosacītību, gandrīz ģeometrisku simetriju. Pirms sešiem gadiem un pēc sešiem gadiem, un vidū — Arago Tilēriju pils zālē ...

4

Tas notika pēc Vaterlo kaujas. Napoleons ieradās Parīzē 1815. gada 21. jūnijā. Nepārtraukti notika palātas sēdes, priekšpilsētā plosījās nemieri, tā bija gatava aizstāvēt ķeizaru. «Nost palātu! Atteikšanās nav vajadzīga! Ķeizaru un aizstāvēšanās karu!» Taču Napoleonam viss jau bija beidzies. 22. jūnijā viņš parakstīja atteikšanos no troņa un devās uz Malmezonu.

Gaspars Monžs — akadēmiķis, tēlojošās ģeometrijas nodibinātājs — bija viens no nedaudzajiem, kas tajā laikā nepameta Napoleonu. Katru dienu viņš ieradās tukšajā pilī pie sava dievekļa. Ievērojamo ģeometru saistīja ar ķeizaru divdesmit gadus ilga draudzība.

Monžs bija pelnījis pilnīgu uzticēšanos, un Napoleons reiz viņam atklāja savu plānu, vislabāko izeju no stāvokļa, pēdējo lielā stratēģa ieceri, — doties uz Ameriku, ne jau tādēļ, lai glābtu savu brīvību, bet tādēļ, lai sāktu jaunu, Napoleona ģēnija cienīgu darbību.

— Bezdarbību es nespēju izturēt, — viņš teica Monžam. — Cerību kādreiz atgriezties savā armijā liktenis man ir laupījis.

Kas viņam vēl bija atlicis, ar ko viņš lai piepildītu sirdi un prātu? Vai šai pasaulē bija kaut kas tāds, kas spēja līdzināties iekarotāja, tautu un valstu likteņlēmēja slavai? Protams, ne. Tomēr bija zinātne — viņa pirmā jauno dienu mīlestība. Pēkšņi viņam šķita, ka viņš tiešām to mīlējis un klusībā bijis tai uzticīgs. Laikam gan zinātne, vienīgi zinātne spēj viņam atdot dvēseles līdzsvaru un apmierināt godkāri.

Kādreiz, vēl būdams pirmais konsuls, viņš bija sacījis akadēmiķim Lamersjē, kas atteicās no valsts padomnieka amata:

— Jūs gribat nodoties vienīgi zinātnei? Ai, kā es jūs saprotu! Ja es nebūtu kļuvis par karavadoni un ieroci lielas tautas likteņa rokās, vai tad es būtu skraidījis pa departamentiem un saloniem, lai tiktu pie ministra portfeļa! Zaudēt neatkarību un sevi pašu — nekad! Es būtu nodarbojies ar zinātni, ar eksaktu zinātni! Būtu gājis Galileja vai Ņūtona ceļu. Un ticiet man — es vienmēr esmu sasniedzis to, ko esmu gribējis, jebkurā lielā karagājienā un pasākumā, tāpat būtu bijis arī zinātnē. Ar saviem atklājumiem es būtu kļuvis ne mazāk slavens ...

Cilvēki viņā klausījās aizkustināti. Viņš arī pats ticēja savas ģenialitātes vispusīgumam. Leģenda bija izdevīga — jebkurā nozarē viņš būtu panācis, ko grib. Viņš nav varaskārs, nav karjerists, savu aicinājumu viņš upurējis Francijas slavas dēļ.

Katrā izdevīgā gadījumā Napoleons šo priekšstatu par sevi vēl izpušķoja, kamēr pats sāka ticēt savam talantam, kas nebija radis piepildījumu. Viņš bija nodomājis Amerikā vadīt zinātniskas

ekspedīcijas, izpētīt visu Jauno Pasauli no Kanādas līdz Hornas ragam. Ar īsti napoleonisku vērienu viņš posās zinātnes jomā iekarot abas Amerikas. Nav svarīgi, ko īsti pētīt: visu, kas vēl nav pazīstams. Amerikā tādas mantas pietiek, savākt atklājumus var, cik vien patīk. Vienīgais kavēklis — jāatrod ceļa biedrs, kas spēj viņu pacelt līdz pašreizējam zinātnes līmenim, ievadīt šai darba. Tam jābūt talantīgam zinātniekam, drosmīgam un norūdītam cilvēkam, lai viņš kaut cik atbilstu Napoleonam ... Tādam kā Monžs, tikai jaunākam, Monžam pašam vecuma dēļ tas nav pa spēkam.

Tika nolemts šo godu parādīt Arago. Izstrādāja pasākuma finansu plānu. Ar naudu Napoleons neskopojās. Dabiski, Arago tiks bagātīgi atlīdzināts par to, ka viņš zaudēs Francijā darbu un amatu. Jebkurā gadījumā viņš saņems lielu summu. Tiks sapirktas vislabākās iekārtas, astronomiskie instrumenti, fizikas un meteoroloģijas aparāti...

Monžs šo plānu uzņēma ar sajūsmu.

Savā stāstījumā Arago visiem spēkiem pūlas apvaldīt ironiju, saglabāt nesatricināmu objektīva hronista mieru.

Par Arago atteikšanos Monžs bija izbrīnījies. Kā tad tā? Ir taču zināms, ka dižena cilvēka draudzība ir dieva balva. Kļūt par Napoleona līdzgaitnieku, izpelnīties godu būt viņam par uzticamu palīgu, piedalīties viņa grandiozā nodoma realizēšanā — par ko vēl varētu sapņot? Monžs joprojām ticēja ķeizara zvaigznei. Viņam likās, ka dievības oreols vēl vienmēr staro ap Napoleona galvu. Pierunādams Arago, Monžs lika lietā visu

savu daiļrunību un nesaprata, kā var izvairīties no tik glaimojoša priekšlikuma.

Pēc gadiem desmit Arago gan ironizē. Taču tolaik Napoleona nodoms nelikās fantastisks. Napoleonam viss izdevās. Sakāvi, sagrāvi, Vaterlo nemēdza ņemt vērā. Uzvaru bija vairāk nekā sakāvju. Atteicās no troņa? Kas tad par to — reiz viņš jau bija atteicies. Simt dienu brīnums mulsināja arī visskaidrākos prātus. Cilvēki skaļi apgalvoja cits citam, ka ķeizars visu zaudējis, ka vēsture jau parakstījusi savu spriedumu. Furjē uzdrošinājās to atklāti pateikt Napoleonam. Taču klusībā šis pats Furjē baidījās — ja nu pēkšņi tomēr... Reizē neticēja un arī ticēja. No Napoleona varēja sagaidīt visu ko. Šķita, nav nekā tāda, ko viņš nespētu pārvarēt. Atkal — jau nez kuru reizi — viss varēja pagriezties citādi.

Lai atteiktu Napoleonam, bija vajadzīga drosme. Viņš joprojām bija bīstams.

Arago visiem spēkiem centās izrauties no šā cilvēka hipnotizējošās ietekmes un atgriezties dzīves īstenībā.

— Angļi un prūši tuvojas galvaspilsētail Francija iet bojā!... Kā iespējams pašlaik domāt par ceļojumu uz Hornas ragu! — viņš mēģināja Mon-žam pierādīt savu taisnību. — Tas nav nemaz iedomājams — Napoleons apmainīs ieroci pret barometru! Tādā brīdī! Kad jāaizstāv mūsu neatkarība!

Par karu Napoleons zināja vairāk nekā Arago, karu viņš bija zaudējis galīgi, izredžu vairs nebija nekādu. Sēdēdams Malmezonā, viņš nepacietīgi gaidīja ziņas no Monža. Napoleons izspēlēja

savu pēdējo trumpi, slēptu, rezervē turētu dūzi. Par Arago piekrišanu viņš nešaubījās. Napoleonam viņš joprojām bija tas pats no sajūsmas apstulbušais un valodu zaudējušais puisis, kas, ģērbies zaļā, gluži jaunā akadēmiķa formas tērpā, ka pamiris stāvēja Tilēriju pils baltajā zālē uz vaskota parketa ...

Monžs nezaudēja cerību pielauzt savu audzēkni.

Neviens no Napoleonam tuvākstāvošajiem cilvēkiem nesaprata, kāpēc viņš vilcinās, kāpēc atliek aizbraukšanu. Kāpēc, nekā nepaskaidrodams, atkal pavēl izjūgt zirgus. Dārga bija katra stunda. Rošforas ostā viņu gaidīja divas fregates, kas bija sagatavotas ceļam uz Ameriku. Dienas pagāja cita pēc citas. Reizēm viņš ilgi stāvēja pie loga. Piejāja kavalēristi, piebrauca karietes, taču tur nebija, nebija cerētā... Beidzot 28. jūnijā Napoleons pameta Malmezonu un brauca nesteigdamies, it kā vēl kādu gaidīdams. 3. jūlija rītā viņš ieradās Rošforā. Tai laikā angļu eskadra jau bloķēja ostu. Taču vēl bija iespējams tikt ārā. Virsnieki piedāvājās izvest viņu naktī mazā kuģītī. Napoleons atteicās.

Nez kāpēc liela cilvēka katastrofas, viņa bojā ejas brīži pēcnācējos izraisa sevišķu interesi. Biogrāfi notikumu pavedienu šķetina vaļā tik ilgi, kamēr iegūst smalkas, pavisam smalkas šķiedri-ņas. Jebkurš neloģiskums, jebkura struktūras izjaukšana kļūst par noslēpumu. Pret šo izšķirošo, traģisko dienu dīvainībām klūp gandrīz visi speciālisti. Piesardzīgākie pētnieki atzīmē neizprotamo Napoleona svārstīgumu, kas nepavisam nebija zīmīgs viņa raksturam, viņa militārajai

darbībai. Citi pētnieki, kas ir drošāki, izsaka minējumu, ka Napoleons vilcinājies ar braukšanu, kā vilcinās cilvēks, kurš kaut ko gaida ... Ko gaida? Zinātnieki savā godīgumā klusēdami rausta plecus.

Svētās Helēnas salā Napoleons sarunās un atmiņās pārcilāja visu mūžu. Tomēr savu izturēšanos pēdējās brīves dienās viņš nekad neizskaidroja kaut cik pietiekami.

Arago liecības vēsturniekus laikam gan nespēj pārliecināt. Nezinu, vai ir kādi avoti, kas apstiprinātu viņa stāstījumu. Un tas arī nav tik būtiski, man ir svarīga nevis patiesība, bet iespēja.

Droši vien var arī atrast pierādījumus — kad meklē, tad atrod, bet kāpēc man vajadzīgi pierādījumi, es ticu Arago, kā tic patiesībai; ja kāds patiesībai netic, tad viņam sāk to pierādīt, un tad viņš saka «es piekrītu», nevis «es ticu».

Arago stāstījums varēja paslīdēt garām vēsturnieku uzmanībai, iejukt citos materiālos: viņi ir no dažādām pasaulēm, šie divi cilvēki — Arago un Napoleons, un var arī neienākt prātā vilkt kādas paralēles. Taču, tiklīdz atklājas šī nejaušā ceļu krustošanās, tūlīt viss sasaistās kopā, notikumi savirknējas — un parādās nedroša, izmisīga Napoleona cerība jaunā zemē sākt jaunu dzīvi ar citiem priekiem un citām vērtībām. Varbūt pirmoreiz mūžā viņš nožēloja savu izvēli jaunības gados. Nekas nebija palicis pāri no viņa uzvarām un viņa impērijas. Viss bija sairis pīšļos, sabirzis smelknē. Vai bija vērts šķiest tam savu ģenialitāti? Viņš taču varēja kļūt liels zinātnieks, tāds pats kā Laplass, bet varbūt vēl lielāks.

... Viņš apskāva Arago. Beidzot tomēr. Vēl nav par vēlu. Amerika, ekspedīcijas, laboratorijas, ne-vis viena, bet divas, labākie meistari, desmitiem zinātnieku, un visu to saliedē kopā Napoleona vārds, viņa slava, viņa miljoni, viņa griba, viņa ģenialitāte tā taču pašreiz ir pilnā plaukumā ... Vai ne?

— Nezinu, jūsu majestāte, — Arago izvairīgi sacīja. — Es nekad neesmu sācis no paša sākuma, es protu tikai turpināt.

To varēja uzskatīt par pārgalvību. Nebija grūti pavēlēt, lai šo cilvēku apcietina, sasien, viņu varēja piespiest, iebiedēt — gāztajam ķeizaram taču bija palikuši vēl daudzi līdzekļi! Napoleons tagad bija brīvs no jebkurām saistībām. Tomēr viņš bija pārliecināts, ka Arago sapratīs, iejūsmināsies. Viņam tika piedāvāta nedzirdēta slava — Napoleona palīga slava, nauda, kādas nav bijis nevienam zinātniekam, jauna piedzīvojumiem un atklājumiem pilna dzīve, liela vara, jā, jā, neierobežota zinātniska vara ekspedīcijās un laboratorijās ...

— Ak, jūsu majestāte, ja es nebūtu aizņemts! Redzat, es pašreiz meklēju tādu polarizētu gaismu ...

Uz mirkli Napoleonam it kā pavērās Visuma plašumi, lietu iekšējā būtība, kur ņirbēja un izplatījās gaismas viļņi, radās elektriskie lādiņi un elektriskie lauki; tā bija pasaule, kas nepakļāvās nevienam ķeizaram, nebija padota politikai, spēkam un kariem, tur valdīja mūžīgi, nekad nenovecojoši likumi.

— ...Dažreiz es brīnos, jūsu majestāte, ar ko nodarbināti visi pārējie cilvēki, ja viņi neizgatavo

man aparātus un lēcas. — Arago pasmaidīja pats par savu vientiesību. Viņš izlikās un reizē arī neizlikās. — Kāpēc jūs nevarat doties uz turieni viens pats, jūsu majestāte?

Viens pats? Bet kas viņš tāds ir, ja nav vairs ne ķeizars, ne karavadonis? Tikai Bonaparta kungs, misters Bonaparts, privāta persona ... Pēkšņi visu priekšā jākļūst par parastu cilvēku — resnu, maziņu, slikti audzinātu korsikāni. Viņam nav vairs ministru, policijas, kareivju — kas tad ir palicis? Viduvēja personība?

Cilvēki uz viņu rādīs ar pirkstu, brīnīsies un vīlušies saskatīsies. Viņa izteicienus jebkurš varēs uzskatīt par banāliem, par viņa gaumi varēs nesodīti smieties. Elbā viņu pasargāja cietumnieka oreols, bīstama gūstekņa oreols, no viņa baidījās, viņu apsargāja. Amerikā viņš nebūs nekas, tikai bēglis.

Bez misijas brauciens uz Ameriku kļūtu par bēgšanu. Par apkaunojošu bēgšanu, lai glābtu dzīvību. Nē, Napoleonam tas nederēja! Viņš gribēja palikt Napoleons, lai tur vai kas, bet noteikti — Napoleons.

Smieklīgi, ka Napoleona liktenis tagad bija atkarīgs no kaut kāda Arago, pareizāk sakot, no šī Arago aizraušanās, no nez kādas polarizācijas, no lēcām ...

Napoleons bija pieradis pavēlēt tautām, valstīm un karaļiem, bet tagad viņam bija jālūdzas un jāpierunā cilvēks, kuram nepiederēja ne vara, ne nauda — itin nekas ...

.. . Tas esmu es, kas piespieda Arago dzīties pakaļ Napoleonam. Mani mocīja Monža izmisums,

Arago aukstā, cietsirdīgā nepiekāpība un pat Napoleona aizskartā patmīlība..

Es redzēju, ka Arago atteikšanās cērt viņam pēdējo brūci...

Patiesībā nekādas tikšanās nebija, un nenotika arī tāda saruna. Bet man gribējās, lai Arago piekristu. Tas tomēr bija Napoleons. Beidzās grandiozs laikmets, un šķiet, ja Arago būtu piekritis un pēdējā brīdī aizsteidzies uz Rošforu, Napoleons būtu atguvis enerģiju, nebūtu bijis nedz Svētās Helēnas salas, nedz šī varenā gara lēnās, veltīgās izdzišanas.

Monžs darīja visu, kas bija viņa spēkos. «Monža mīlestība pret Napoleonu,» Arago raksta, «nekad neatklājās tik spēcīgi kā šo sarunu laikā.»

Arago nenosoda Monžu, pretoties Napoleona valdzinājumam spēja tikai nedaudzi. (Līdz pat mūža galam Monžs palika uzticīgs nežēlastībā kritušajam draugam. Tāpēc viņu izslēdza no akadēmijas. Vajāt bonapartistus bija izdevīgi, nekādas briesmas tāpēc nedraudēja. Varas iestādes aizliedza piedalīties Monža apbedīšanā. Arago aizstāvēja Monža piemiņu. Viņš prasīja Monžu cienīt tādas uzticības dēļ. Arago nepieļāva domu, ka dižens zinātnieks var būt netikumīgs cilvēks. Viņš nemaz nešaubījās, ka arī Lavuazjē netaisni sodīts ar nāvi, — «viņš bija ļoti cēlsirdīgs valsts pilsonis un dižens ķīmiķis». Arago atmaskoja tos, kas sodīja Baijī. Gan Larošfuko, gan Kondorsē, gan arī Molbērs ir nevainīgi — viņi ir asiņaino gadu upuri.)

Viņš ir pārliecināts, ka radošs ģēnijs un ļaundarība nav savienojami. Zinātne ir tikumiska, un

nodarbošanās ar zinātni — ari tikumiska, tā prasa nesavtību, godīgumu un biedriskumu.

Un nelokāmību ...

Astotajā jūlijā Napoleons uzkāpa uz fregates «Saale» klāja un izbrauca jūrā, joprojām gatavodamies doties uz Ameriku. Viņš rīkojās it kā pēc inerces — gurdi un pasīvi. Napoleona virsnieki lūdza ang|us izlaist fregati. Angļu kapteinis sacīja: ja Napoleons aizbrauks uz Ameriku, nebūs nekādas garantijas, ka viņš neatgriežas un nepiespiež Angliju un Eiropu atkal nest upurus, atkal liet asinis.

Citas franču fregates kapteinis piedāvājās uzbrukt angļiem, pievērst viņu uzmanību sev, lai «Saale» pa to laiku paslīdētu garām un izbrauktu okeānā. Tas bija Napoleona garā, tomēr viņš tam nepiekrita. Viņš labāk izvēlējās gūstu.

Ņūtons reiz izteicās: «Ir jājūt sevī spēks, salīdzinot sevi ar citiem.»

Pašreizējais Arago iedrošinājās sevi salīdzināt ar Napoleonu. Ne jau militārā ziņā. Ir zinātnieki, kas spēj komandēt armijas, taču pat dižens karavadonis nespēj kļūt zinātnieks. Aicinājums nodarboties ar zinātni prasa, lai to realizē jaunībā. Napoleons savu ceļu reiz jau bija izvēlējies...

Arago tagad pats karoja — ar gaismas korpuskulārās teorijas aizstāvjiem. Viņa līdzgaitnieks Frenels bija atklājis jaunās viļņu optikas likumus. Senā cīņa izvērtās par izšķirošu kauju, kas, starp citu, bija zināma tikai dažiem desmitiem cilvēku ar zināšanu un maldu iekvēlinātu prātu.v

Nelikdamies zinis par katastrofām, kas notika Eiropā, viņi sasprindzināja spēkus jaunas, pagaidām nevainojamas patiesības dēļ. Arago nupat bija izdarījis sekmīgu eksperimentu, apstiprinādams Frenela formulu. Tagad viņi gatavoja nākamo triecienu, gribēdami noteikt polarizētu staru interferenci. Runa bija par gaismas dabu, un tā bija svarīgāka par Napoleona plāniem un jebkuriem solījumiem.

Napoleona priekšlikums nemaz nesatrauca Arago.

Zinātne nav patvērums monarhiem, kas cietuši neveiksmi.

Pēc trīsdesmit gadiem viņš atcerējās šo epi-zodi, neparādīdams nekādu godkāri, kā garām ejot, tikai stāstot par Monžu.

Šķita, ka tāda pavērsiena iespēja pati par sevi varēja viņam glaimot. Vai tas kāds joks — kopā ar Napoleonu doties uz Ameriku, kādi vēstures pārsteigumi varēja šai variantā slēpties, kā varēja ievirzīties gan Arago, gan Francijas dzīve, un vispār... Viss bija atkarīgs no viņa. Taču viņam tas bija tikai kuriozs gadījums, ne vairāk. Kaut kas_ mazsvarīgs salīdzinājumā ar to, kas notika vēlāk. Bet kas tad notika?... Nekas nenotika. Viņš palika savā observatorijā. Paveica desmit, nu, varbūt divpadsmit tīri vērtīgus darbus. Tas arī laikam ir viss, nekā vairāk nav.

Pēc diviem mēnešiem, kā uzvarētājs iesoļojis Parīzē, imperators Aleksandrs I uzaicināja Arago braukt uz Pēterburgu un strādāt Zinātņu akadē-

mijā. Aleksandrs gribēja iegūt izglītota monarha slavu. Katrīnai bija Eilers, brāļi Bernulli, viņam būs Arago.

To uzzinājis, cits uzvarētājs Prūsijas karalis Fridrihs aicināja Arago uz Berlīni — sākumā ar Humbolta starpniecību, bet vēlāk ieradās observatorijā pats.

Arago pat neuzaicināja viņu apsēsties. Bija saulaina diena, un viņš steidzās pabeigt eksperimentu.

Viņš atteica monarhiem ātri un nevērīgi. Viņam nebija laika domāt par tiem. Arago dzenāja gaismas staru cauri visādām plāksnītēm un prizmām, grozīja ar spoguļiem, lauza, dzēsa ... Viņš jutās kā burvis, kā Visuma saimnieks. Viņam nedeva miera zvaigžņu mirdzuma noslēpumi. Viņš jutās niecība dabas neizsmeļamās izdomas priekšā ...

... Bet tas nebūs tik drīz — tikai pēc sešiem gadiem. Pašreiz viņš stāv Tilēriju pils zālē. Nupat viņš pirmoreiz runāja ar Napoleonu, tas ir, Napoleons runāja ar viņu un devās tālāk, un ķeizaram sekoja ministri, maršali un hercogi, kurus jau uz mūžiem bija padarījuši slavenus varoņdarbi, nodevības un Napoleona parādītā labvēlība. Šķita, ka nekad nebeigsies šī mazā, arvien korpulentākā cilvēka varenība un laime. Arago skatījās viņam nopakaļ un klausījās, kā viņš bar un pamāca Lamarku. Vecais vīrs raudāja — viņu pazemoja un apvainoja, bet viņš uz to nekā nevarēja atbildēt. Arago atcerējās katru vārdu.

Tādos brīžos iespiežas prātā viss, arī ikviens sīkums.

Viņam bija kauns, un viņu māca skumjas.

Lielais Lamarks raudāja šo augstmaņu un ģenerāļu acu priekšā; Napoleons izlēma, vai Arago kļūt par akadēmiķi vai ne. Akadēmiķu formas tērpi ar izšūtiem zaļiem zariem Napoleona galminiekiem šķita livrejas, un viņiem bija taisnība — tās tiešām arī bija livrejas. Galminieki domāja, ka viņu dēļ Arago nēsājis sev visur līdzi manuskriptu. Tāds nu ir viņa klejojumu un likstu nobeigums.

Bet kāpēc, ar kādām tiesībām viņi bija augstākie tiesneši, kas apžēlo un soda? Kurš no viņiem saprot, kas ir Lamarks? Un ko nozīmē meridiāns?

Varbūt ir vienkāršāk būt kopā ar viņiem un arī spriest tiesu? ... Vai labāk palikt to vidū, kuriem mugurā zaļās livrejas? Tāda ir maksa par zinātni. Viņš nicināja un nožēloja savus audzinātājus un nožēloja arī sevi tāpēc, ka pats nebija labāks, arī viņam gribējās, lai Napoleons būtu pateicies: «Jūs esat varens cilvēks, Arago, dzimtene jūs neaizmirsīs.» Viņš alka pēc uzslavām, viņš taču tāpēc bija nācis šurp. Turpmāk viņa vieta būs šeit, šai rindā, kur cilvēki stāv, noliekuši galvas, un gaida žēlastības dāvanas. Izrādās, ka garais ceļš pa Spāniju un Āfriku novedis viņu šai rindā. Par visu jāmaksā, iznāk, ka arī par ceļa taisnumu jāmaksā ar klusēšanu vai klanīšanos.

Sēdēdams cietumā, ubagodams Palamosas ielās, viņš bija brīvāks nekā šeit, kur vajadzēja izlikties, klausīties pamācībās, paciest un zemoties ... Kāpēc? Tikai tāpēc, lai varētu darīt savu darbu, iegūtu iespēju piepildīt pašam sevi, palikt uzticīgam sev, lai nebūtu jāaiziet... Būtu vismaz zinā-

jis, kā viņam izdosies, cik viņš spēs paveikt elektrības pētīšanā, optikā, meteoroloģijā, viņam būtu bijis vieglāk, viss būtu vieglāk, visam būtu attaisnojums ...

Neviens nespēja to pateikt, atvieglot viņam šos brīžus.

Tā ir tāda kā mistika — iejusties kāda sen aizgājuša cilvēka liktenī, kopā ar viņu pārdzīvot kādu dienu viņa mūžā, viņš pats nekā nezina, kas būs tālāk, bet mēs jau zinām visu, kas būs līdz viņa pēdējai stundai un pat pēc nāves, — zinām, kas notiks ar viņa grāmatām, ar dažādām teorijām, kādas kļūdas viņš izdarīs, kas notiks ar Napoleonu, kādas sekas būs šai tikšanās reizei un ko izraisīs jauneklīgais aizvainojums tāpēc, ka Napoleons nekādi nav atzīmējis viņa darbu, nav to saskatījis, nav nekā teicis ...

Un paldies dievam, ka nav teicis! Arago tagad bija brīvs. Viņš vairs nejutīs vajadzību pēc tā, pēc naivām jaunības dienu ilūzijām. Viņa jaunība bija beigusies. Viņu gaidīja citi tiesneši, citi dievi un citi apbalvojumi.

VIETA PIEMINEKLIM

1

Vēlāk pat sīkās šī notikuma detaļas Osokinam likās nozīmīgas un dīvainas. Taču visdīvainākais laikam gan bija tas, ka pats notikums — vismaz viņa stāstījumā — izklausījās pavisam dabisks, parasts, pat drusku garlaicīgs. tas arī lika stāstījumā ieklausities.

Runa ir aptuveni par mūsu gadsimta piecdesmito gadu sākumu. Osokina karjera bija tikko sākusies, turklāt — sākusies tīri labi. Viņa rīcībā bija mašīna, kabinets un sekretāre, viņš vadīja lielu nodaļu, un tikt pie viņa uz pieņemšanu vairs nebija viegli.

Pieņemšanas dienas Osokinam nepatika. Uz vakara pusi galva kļuva smaga, sāpēja sejas muskuļi, kuriem visu laiku vajadzēja paust ievērīgu pieklājību. Osokins skaitās un lādēja savu amatu, kura dēļ iet postā vēl tik jauna, tik perspektīva cilvēka dzīve. Lai kā viņš centās, rinda pieņemamā istabā nekļuva mazāka. Divu gadu laikā tā

pat izauga garāka. Jo vairāk apmeklētāju viņš pieņēma, jo vairāk pie viņa pierakstījās rindā.

Bija bez četrdesmit minūtēm septiņi, tas ir, Osokins varēja vēl pieņemt divus trīs cilvēkus, jo katram apmeklētājam iznāca ziedot desmit, piecpadsmit minūtes.

Osokins skaidri atcerējās, ka apmeklētājs bija priekšpēdējais un viņa uzvārds — Ļidencovs. Paturēt atmiņā uzvārdus Osokinam prasīja viņa nodarbošanās.

Spriežot pēc auguma un gaitas, ienācējam varēja būt četrdesmit līdz četrdesmit pieci gadi, kas acīmredzot nebija bijuši viegli. Vājš, grumbainu seju, ģērbies nonēsātā brūnā žaketē, kurai bija izspiedušās kabatas, viņš izskatījās tāds kā apgruz-dējis, apdedzis vai apogļojies — vai tamlīdzīgi, tā nosprieda Osokins. Apmeklētāju sejas Osokins nemēdza vērīgi aplūkot. Iedami pie viņa iekšā, cilvēki sataisīja tādu seju, kāda viņiem likās vajadzīga — kautru, izmocītu, ciešanu pilnu —, tās nebija viņu īstās sejas, un Osokins uz šīs makšķeres parasti neuzķērās. Drīzāk bija iespējams spriest par apmeklētāju pēc tā, kā viņš tuvojās galdam vai pasniedza dokumentus.

Kamēr Ļidencovs runāja, Osokins šķirstīja viņa lietu. Apstākļi nebija sarežģīti. Pirms diviem gadiem Ļidencovs bija šķīries no sievas, pēc tam dzīvojis kaut kur pie draugiem vai īrējis gultas vietu, bet tagad lūdza piešķirt viņam istabu. Tiesības uz kopīgo apdzīvojamo platību viņš bija zaudējis — acīmredzot nebija gribējis tiesāties — un tagad gribēja drīzāk, tūlīt pat dabūt istabu. Nekādu dibinātu iemeslu Ļidencovam it kā nebija.

Viņš ne uz ko arī neatsaucās. Pēc muļķa neizskatījās. Gadās tādi savādnieki, kuri domā, ka Osokins tūlīt izņems no atvilktnes dzīvokļa orderi un pasniegs. Ļidencovs izturējās droši, pat jautri — tā lielākoties izturas tie, kuriem ir kāds atbalsts.

— Rinda visiem ir viena. Kādā ziņā citi ir sliktāki par jums?

Osokinam jau bija izstrādāti gatavi teicieni visiem gadījumiem, taču toni viņš piesardzības dēļ mazliet mīkstināja.

— Zināt, man ir tāds stāvoklis, — Ļidencovs teica, — ka jādomā nevis par citu cilvēku, bet par savām priekšrocībām.

Osokinam šķita, ka viņam atbild ar tādiem pašiem gataviem teicieniem, it kā tiktu spēlēta iemācīta aina.

— Kādas tad ir jūsu priekšrocības?

Ļidencovs nez kāpēc iesmējās.

— Esmu slims.

Viņš tūlīt parāva uz augšu piedurkni un parādīja izsitumus — sīkas, sarkanas kreveles. Skats bija gaužām pretīgs, tomēr Ļidencovs nekautrējās un ar domīgu interesi aplūkoja savu roku.

— Man katru dienu jāiet vannā.

— Tiesības saņemt dzīvokli ārpus rindas ir tuberkulozes slimniekiem.

— Tad iznāk, ka neesmu sasirdzis ar īsto slimību?

— Jūs taču esat inteliģents cilvēks, — Osokins teica pārmetošā balsī. — Kā jūs tā varat runāt, vai jums ir kāds priekšstats, ko nozīmē tuberkuloze atklātā formā?

Par atstāstījuma precizitāti nedz pašreiz, nedz arī turpmāk galvot nevar. Nez vai Osokins spēja vārdu pa vārdam atcerēties šo dialogu. Savas replikas viņš atsauca atmiņā viegli, turpretim Ļiden-cova replikas atstāstīja katrreiz citādi, un bija jāizvēlas visticāmākās. Starp citu — kā izšķirt, kas ir ticamākais? Sai vietā, piemēram, Ļidencovs sāka runāt par citu slimību, kas viņu mocīja. Viņa vārdi bija tik juceklīgi, ka Osokinam likās neērti tos atkārtot — viņš baidījās kaut ko sajaukt.

Būtība bija tāda: Ļidencovam sagādāja ciešanas laika ritums, saprotiet, laiks plūda cauri viņam, kairinādams viņa organismā kaut kādus re-ceptorus. Ļidencovs fiziski sajuta ārdošo laika plūsmu, tā aiznesa viņa dzīvības daļiņas, tā izskaloja viņu kā smiltis, un viņš centās to pārvarēt, virzīdamies tai šķērsus. Uz Osokinu tas atstāja daudz mazāku iespaidu nekā izsitumi, lai gan Ļidencovs par to runāja uztraukdamies, Osokinam neatlika nekas cits kā viņu pārtraukt: kāds tam sakars ar istabu? Ļidencovs paskaidroja, ka darbs viņam pašreiz ir teorētisks, ka viņam jāsēž un jādomā. Kas gan tas par darbu, ja var neiet uz darbu, — to Osokins nesaprata un arī nevēlējās saprast.

— Ak jā! — Ļidencovs attapās un sāka rakņāties pa kabatām. — Pavisam aizmirsu. — Viņš izvilka savecējušu, nobružātu aploksni.

Osokins to jau bija paredzējis, viņš jau bija tā domājis, ka ir kāds papīrs; ja papīra nav, cilvēki neizturas tik droši. Osokins nevarēja ciest tādus apmeklētājus ar zīmītēm, rezolūcijām un lūgumiem, kas viņam uzlika pienākumu nodrošināt,

palīdzēt, piešķirt. Viņš bija pat atklāti izteicies pret tādu praksi. Zīmītes samazināja viņa jau tā trūcīgās iespējas. Tika izjaukta kārtība, visu instanču iziešanas secība, viss mehānisms, ko viņš ar tik lielām pūlēm regulēja.

Vēstule ar ievērības cienīgas pārvaldes spiedogu bija adresēta augsti godātajam biedram Osoki-nam, un tajā bija lūgums palīdzēt zinātniskajam līdzstrādniekam Ļidencovam, kas izdara ārkārtīgi svarīgus pētījumus. Kaut kāda supravadītspēja istabas temperatūrā ... kaut kāda hipotētiska molekula ar supravadītspēju — it kā Osokinam būtu jāsaprot, par ko ir runa. Zinātnieku iedomība Oso-kinu sevišķi kaitināja — tas, ar ko viņi nodarbojās, katrā ziņā bija problēma ar vispasaules nozīmi un viss pārējais — tikai sīkumi. Taču šai vēstulē bija kaut kas neparasts, Osokins nekādi nespēja saprast, kas īsti, tomēr kaut kas viņu satrauca. Kaut kas vēstulē nebija tā, kā vajadzētu ...

— Jums vienu istabu, — viņš teica, — bez rindas, nu, protams, supravadītspēja, — tad attapies pēkšņi izsaucās: — Bet paraksts, ko?!

Kas ir ar parakstu? — Ļidencovs brīnījās.

— Parakstījis taču ir akadēmiķis Ļahņickis!

— Jā, jā, viņš par manu darbu zina.

— Ak tā, zina, — Osokins priecīgi pamāja ar galvu, — tikai, starp citu, viņš pērn nomira. Bet varbūt aizpērn? — Un kā atmaskodams Osokins pacēla pirkstu.

Taču Ļidencovā tas neizraisīja nekādu apjukumu, viņš jutās pat vīlies.

— Ak, tad jūs runājat par to! — viņš teica. — Bet kāda tam nozīme?

Jāatzīstas, ka šai mirkli Osokins pat nodrebēja.

— Kā tā — kāda tam nozīme? Pat |oti liela nozīme. Vēstule taču nav vairs derīga! Jums būs jadabū jauna. Lai akadēmiķis Polujanovs, viņš tagad strādā pie jums, lai viņš paraksta!

_— Polujanovs? Ko jūs runājat! — Ļidencovs sāka māt ar rokām. — Polujanovs nebija nekāds zinātnieks. Tukša muca. Viņš nekad neticēja tādam uzdevuma risinājumam.

Tieši pēc šī dīvainā teiciena Osokins pirmo reizi vērīgi paraudzījās Ļidencovā un pamanīja bērniš-ķīgumu viņa neveselīgi tumšajā sejā. Mazliet piemiegtās, spožās acis bija kā šauras spraugas, aiz kurām kaut kas mutuļoja un mainījās...

— Kā tā — nebija? — Osokins jautāja lēni un stingri. — Ko jūs gribat ar to teikt?

— Ak dievs, viņu neviens pat neatcerēsies!

— Pagaidiet! — Osokins piecēlās, balstīdamies pret galdu. — Es taču vēl vakar runāju ar viņu pa telefonu.

īgni saviebies, Ļidencovs sacīja:

— Ak tā, ja nu tādā nozīmē...

Osokins tagad bija pārliecinājies, ka vārdi par Polujanovu nav nejauša pārteikšanās. Taču nebija iespējams saprast, uz ko šis cilvēks cer. Grib apmānīt? Samulsināt? Un pats nemaz neapjuka, kad viņu pieķēra un kad Osokins, uzsitis pa galdu, atgādināja, ka Polujanovs ir deputāts, nopelniem bagāts cilvēks, un kas devis Ļidencovam tiesības ... Šai mirklī Osokins uzsita pa galdu citādi — ar nagu, tā, lai viss kļūtu pilnīgi skaidrs.

— Ņemiet to vērā! — viņš nobeidza tādā tonī, kas neprasīja atbildi.

Bet Ļidencovs staigāja pa kabinetu, aplūkodams savu izmīto kurpju purngalus. Viņš bija dziji iebāzis kabatās dūres un domāja savu domu. Pilnīgi iespējams, ka Osokinu viņš nemaz nedzirdēja.

— Bet ja nu pie jums būtu atnācis Šoklijs? — Ļidencovs pēkšņi vaicāja.

— Kas?

Ak ja, jus varat par viņu nekā arī nezināt... nu, pieņemsim, Mendeļejevs?

— Kāds Mendeļejevs?

Dmitrijs Ivanovičs Mendeļejevs — tādu esat dzirdējis? Un, lūk, Mendeļejevam vajadzīga istaba. Vai arī viņam jādabū Polujanova vēstule?

— Jūs taču pagaidām neesat Mendeļejevs.

Ļidencovs nelikās zinis par šo zobgalību.

— Un tomēr — ja būtu atnācis Mendeļejevs?

Uz psihopātu Osokins nebūtu dusmojies. Psihopātus viņš mācēja izvadīt ārā. Bet tur jau bija tas joks, ka Ļidencovs nebija psihopāts, Osokinam pat neradās tāda doma.

— Pieticības jums trūkst, pieticības, — Osokins sacīja tonī, kas bija jāņem vērā.

Ļidencovs tomēr neapjuka — gluži otrādi, izskatījās, ka viņam kļūst jautri: viņš klusi smējās par kādu savu domu un mazliet arī par Osokinu.

— Starp citu, — Osokins atlaidās pret krēsla atzveltni, — jums beidzies pierakstīšanās termiņš. Jūs nekur neesat pierakstīts.

— Un tad?

— Tad ... it kā jūs nezinātu. Jūs vispār zaudējat jebkuras tiesības. No rindas jūs jāizsvītro.

— Tas nav iespējams, — Ļidencovs dedzīgi

iebilda. — Jūs droši vien nespējat iedomāties problēmas vērienu.

Smieties Ļidencovs tomēr pārstāja, paķēra savu nederīgo vēstuli, sāka lasīt slavinošos formulējumus un komentēt tos.

Sis moments Osokina stāstījumā bija visneskaidrākais. Toreiz viņš nepiešķīra nekādu nozīmi Ļidencova vārdiem. Viņš klaudzināja ar zīmuli, gaidīdams, kad beigsies tāda mēļošana.

Taču tieši šī sarunas daļa vēlāk izraisīja īpašu interesi, tāpēc Osokinu pierunāja piedalīties atmiņas stimulācijas seansā. Tomēr atsaukt atmiņā izdevās maz. No saraustītajiem teikumiem varēja secināt vienīgi to, ka Ļidencovs runājis par iespeju pārveidot visu enerģētiku, elektroniku un bioloģiju ... «Kļūs skaidrs, kā ģenētiskā molekula glaba informāciju,» — tā laikam gan bija vienīgā vardu pa vārdam atkārtotā frāze, ko pasacīja Osokins.

Tā bija palikusi Osokina atmiņā droši vien tāpēc, ka viņš toreiz pieķērās pie šī vārda: molekula, molekula... Tādi tipi iedomājas, ka visa pasaule turas uz molekulām. Protams, tikai viņiem ir zināms, kā molekula glabā informāciju un no kā to glabā,_ viņi, saprotiet, ir Mendeļejevi, Mendeļi, bet visi pārējie — lubraki un lutauši. Kas viņu uztverē ir Osokins? Rakstvedis, kantorists, kura uzdevums ir apkalpot un nodrošināt korifejus un viņu ģenētiskās molekulas, viņi, redzat, ir korifeji, pasaules centrs, viņi risina pasaules mēroga problēmas...

— Ticu jums, dārgais, — Osokins tādās reizēs kļuva sevišķi pieklājīgs un savu nepatiku neizrā-

dīja, — protams, tas ir |oti interesanti, kā ši glabā informāciju, taču tas viss ir tikai teorija.

Sai brīdī Ļidencovs nez kāpēc samulsa. Līdz tam viņš bija izturējies pārlieku brīvi. Pieņemdams neatkarīga cilvēka izskatu, staigājis pa kabinetu, apstājies pie loga ar muguru pret Oso-kinu, piegājis pie skapja un aplūkojis Lielās Padomju enciklopēdijas muguras un pašam Osoki-nam nepazīstamas rokasgrāmatas.

Ļidencova apmulsums izpaudās tādējādi, ka viņš vicināja rokas un sāka sarkt.

— Ak jā, protams, pagaidām man ir tikai modelis ...

— Redzat nu, — Osokins enerģiski turpināja, piecēlās kājās un gāja viņam klāt. — Bet pastāv ne tikai teorija, pastāv arī prakse. Dzīves praktiskā pusei No jūsu molekulām māju nevar uzcelt. Molekulas mums ir, bet ķieģeļu trūkst. Un cementa tāpat. Strādāt jaunbūvēs neviens negrib. Visi aizņemti ar molekulām, turklāt istabas temperatūrā, protams, tur ir labāk nekā būvbedrē.

Ļidencovs apjucis paberzēja pieri un teica:

— Tātad jūs nekā neesat sapratis.

— Nē, jūs esat tas, kurš nekā nav sapratis! — Osokins pacēla balsi. — Par sevi vien domājat! -Un sarūgtināts atmeta ar roku. — Labi. Jūs jau nevar aizrunāt. Tur uz mani vēl gaida apmeklētāji. Viņi, protams, nav nekādi Mendeļejevi, taču arī ir cilvēki.

Uz tādiem, kāds bija Ļidencovs, tas iedarbojās. Viņš sarāvās un paklausīgi devās uz durvīm, tomēr pusceļā apstājās un, pagriezies pret Osokinu, jautāja:

— Tātad istabu es nedabūju?

Viņam tiešām juka laiki.

— Nē, tikai rindas kārtībā.

— Un jums nebija bailes?... — Ļidencovs brīnījās.

— No kā? Par ko jūs runājat?

— ... no kļūdīšanās, — Ļidencovs bikli teica un atkal nez kāpēc izbrīnījās.

— Ko jūs gribat ar to sacīti — Osokins iebļāvās, acis no viņa nenolaizdams.

Tad Ļidencovs šķelmīgi pamirkšķināja — un viņa sejā pavīdēja tāda izteiksme, it kā viņš ko zinātu par Osokinu un ne tikai par Osokinu vien.

— Bet ja nu tomēr esmu Mendeļejevs?

Osokins nervozi, negribīgi iesmējās un arī pamirkšķināja.

— Nu, ja Mendeļejevs, tad nokārtosim.

Kad pieņemšana bija beigusies, Osokins izņēma no skapja enciklopēdijas sējumu, uzmeklēja rakstu par Mendeļejevu un ilgi raudzījās no skolas laikiem pazīstamajā ģīmetnē, vijīgajā, platajā bārdā. Ļidencovs... Ļedencovs... Skan kaut kā nekaunīgi un niecīgi, īsta apsūkāta ledene... Mendeļejevs ... Mendeļejevs ... Viņš ieklausījās šai vārdā, šūpoja galvu un brīnījās, kāpēc diženiem cilvēkiem vienmēr ir skaisti, iespaidīgi uzvārdi. Tāpat — izcila āriene. Viņš tūlīt arī iedomājās, kā skanēs viņa uzvārds — Osokins, Osokins ...

Osokinām bija izdevīga īpašība — viņš mācēja aizmirst nepatikšanas. Tā kā Ļidencova apmeklējums bija neizprotams un tātad arī nepatīkams, Osokins par to vairs nedomāja.

Pēc nedēļas atkal bija pieņemamā diena, atkal nāca un gāja cilvēki, pārdomādami Osokina izteikumus, to slēpto jēgu, viņa balss intonāciju. Ap septiņiem Osokins aizvēra mapi. Kabinetam bija arī otras durvis, kas veda tieši gaitenī. Osokins labi atcerējās to vakaru. Patiesību sakot, vakars vēl tikai tumsa, laternas nebija iedegtas, no dzeltenām debesīm krita retas lietus lāses, dzeltenīgi spīdēja ielas bruģis, un kanāla ūdens spīdēja tāpat kā iela.

Osokins sacēla apkakli, un tas viņam ļoti piestāvēja, novilka zemāk uz pieres pūkaino žokejcepuri — viņam toreiz bija lieliska cepure, ārkārtīgi moderna, tomēr ne pārāk švītīga.

Pārgājis pāri tiltiņam, viņš nenogriezās uz krastmalu, bet šķērsoja laukumu un nokāpa vīna pagrabiņā. Bija tāds pagrabiņš «Padomju šampanietis» vai «šampūzis», kā to dēvēja Osokins, lielisks pagrabiņš, kur oda pēc vīna, mucām un dūmiem, kur mēdza iegriezties tuvējo iestāžu darbinieki un komandējumā atbraukušie; visi dzēra, kājās stāvēdami, uzkoda pa konfektei, sarunājās, apsprieda hokeja un futbola tabulas; ilga bezmēra žūpošana tur nenotika, jo tika dzerti vīnogu vīni un visstiprākais dzēriens bija «bumba» — šampanieša un konjaka maisījums.

Osokins paņēma glāzi «bumbas» un sāka caur zobiem sūkt ledaini auksto, svilinošo dzērienu. Nogurums pārgāja. Nupat vēl viņš pazagšus bija steidzies pa gaiteni, cenzdamies, lai neviens viņu nepamanītu, jo tad cilvēki tūlīt būtu likušies

viņam virsū ar saviem lūgumiem; nupat vēl viņu katru mirkli raustīja uz visām pusēm, cilvēki pūlējās panākt tikšanos ar viņu, pierakstījās rindā mēnesi uz priekšu, meklēja iespēju viņu noķert, bet, skat, viņš tagad mierīgi stāv, apkārt drūzmējas ļaudis, saskandina, kūpina papirosus — un viņam neviens nepievērš uzmanību, nevienam par viņu nav nekādas jausmas. Osokinam patika tādi brīži. Tieši tolaik viņš atmeta smēķēšanu. Vēl gan pavisam nebija atmetis, taču smēķēja stipri mazāk. Tagad, pēc vīna iedzeršanas, viņam gribējās ievilkt dūmu. Viņš izņēma no kabatas vienīgo — drošības pēc saglabāto cigareti un palūdza blakus stāvētājam uguni. Nošvirkšķēja šķiltavas. Osokins aizsmēķēja un pacēla acis.

Viņš vēl nebija paguvis aptvert, kas tas tāds ir, kad šis cilvēks ar viņu lietišķi sasveicinājās, it kā sen būtu viņu gaidījis. Pēkšņi Osokins saprata, ka viņam pretim stāv Ļidencovs, izbrīnījās par savu labo atmiņu un vēl vairāk par to, ka Ļidencovs nepateica savu uzvārdu, it kā būdams pārliecināts, ka Osokins viņu atceras.

Ļidencovam bija garš, apdilis tūka mētelis ar platiem pleciem, ap kaklu — nejēdzīgi raiba šalle, toties galvā spīdēja gludas, zeltainas, Osokinam nepazīstamas kažokādas cepure. Tas viss kopā padarīja šī cilvēka izskatu tik nožēlojamu un nabadzīgu, ka Osokins uz viņu nesadusmojās. Osokins sajuta savu gludo, jauneklīgo seju, ērto, moderno, labi pašūto ārzemju ratīna mēteli, savu brīvo un labsirdīgo pozu. Pārkāpdams noteikumu, ko pats sev bija izstrādājis, viņš apvaicājās Ļidencovam — kā klājas? Osokina noteikums bija tāds —

bēdīgos apstāk|os neiedziļināties. Tādi apstākļi izraisīja līdzjūtību, prasīja pēc atbalsta, bet palīdzēt Osokins nespēja. Neviens nevarēja pat iedomāties, cik mazas, cik nožēlojami mazas bija viņa iespējas. Lai gan Osokinam bija grezns kabinets, sekretāre un daudz kas cits, no viņa maz kas bija atkarīgs. Atteikt viņš varēja, šai ziņā viņam bija neierobežotas tiesības. Bet vai tad ir viegli vienmēr atteikt? Dzirdēt no cilvēkiem vienīgi sūdzības un lūgumus? Pie viņa taču nāca tikai tie, kuriem bija kāda vajadzība vai nelaime. Ak dievs, cik daudz to bijal

Ļidencovs žēlojās viņam, bet viņš žēlojās Ļi-dencovam. Tādos apstākļos saruna risinās pēc gluži citiem likumiem. Ļidencovs dzēra konjaku. Viņš grozīja rokās konjaka glāzi, pēc šai pagrabiņā pastāvošas paražas viņi nesaskandināja, tikai laiku pa laikam pacēla glāzes. Osokins bija pārliecināts, ka izturas pilnīgi demokrātiski, un viņā pat pamodās tāds kā žēlums. Kas zina, varbūt viss būtu ritējis labi, bet Ļidencovs nez kāpēc atgādināja viņam par Mendeļejevu un visu laiku nelikās mierā — vai Osokins nevēloties pārliecināties?

— Par ko? — Osokins bija spiests jautāt.

Cepuri nenoņemdams, Ļidencovs veikli izvilka no tās apakšas papīrus, veselu paku papīru. Protams, Osokins nodomāja, tur ir visādas institūta vēstules sakarā ar istabu.

Dīvaini bija tas, ka Ļidencovs, kā nekā skolots cilvēks, inteliģents, tomēr nesaprata, cik neizdevīgi, netaktiski taču ir pašreiz uzbāzties ar darīšanām.

Ļidencovs ar brīvo roku apslaucīja mitro leti, uz kuras stāvēja glāzes, un nolika Osokinam priekšā vienu papīru, otru papīru, tad vēl un vēl... Trūcīgais pagraba apgaismojums cauri dūmiem tik tikko aizlauzās līdz viņu kaktam.

Osokins paņēma pirmo papīru un ieskatījās tajā. Tā bija iespiesta S. Ļidencova Supravadīt-spējas zinātniskās pētniecības institūta veidlapa. Tā nu tur bija ziliem burtiem rakstīts: S. Ļidencova institūts.

Osokinam patika papīrs — plāns, negluds, kā likās, ar cilspiedumu.

Viņš labsirdīgi novilka «hm» un teica Ļidenco-vam:

— Vareni! Vareni izdomāts!

Nekā neatbildējis, Ļidencovs pasmaidīja, kā vainīgs būdams, paņēma no Osokina veidlapu un sniedza viņam nākamo papīru.

Pustumsā Osokins ar pūlēm izlasīja sīkos burtus. Skaidrs, tas bija izgriezums no žurnāla. Jubilejas rakstā ar Ļidencova ģīmetni un Ļidencova institūta fotoattēlu bija ziņots par jauniem dokumentiem, kas raksturo izcilā pagātnes zinātnieka darbību ...

Osokins neiedziļinājās lasīšanā, joks bija aizgājis pārāk tālu, nevarēja būt nekādu šaubu, ka raksts iespiests tipogrāfijā; lūk, vēl viens — ar citādiem burtiem iespiests izgriezums, un atkal Ļidencova ģīmetne. Un tad z^ļa marka, pastmarka ar Ļidencova ģīmetni, īsta marka ar robotu maliņu. Uz simt gadu jubileju ... Osokins saslapināja ar siekalām pirkstu un paberzēja zīmējumu — tas palika, kāds bijis.

Osokins paraudzījās Ļidencovā, tad atkal uz mārku un izgriezumiem. Visās ģīmetnēs Ļidencovs izskatījās mazliet vecāks nekā pašreiz, bet tie nebija neizdevušies attēli, nē, Osokins juta, ka ģīmetnēs Ļidencovs ir tāds, kāds viņš vēl nebija.

Osokinam bija stipri nervi, un viņu apmulsināt nebija viegli.

— Izāzēt gribat? — viņš jautāja saprotoša cilvēka tonī. — Iznest cauri?

Ļidencovs skumji papurināja galvu. Sabozies viņš vēroja, kā Osokins paņem vēl vienu izgriezumu ar piespraustu fotoattēlu. Varbūt Osokinam tā tikai likās, ka Ļidencovs ir nokaunējies, kad viņš pastiepa roku, it kā vēlētos šo izgriezumu ņemt atpakaļ. Osokins pastūma viņa roku sāņus. Nelielais raksts bija no avīzes izgriezts steigā, nelīdzeni, pieķerot klāt arī blakus ievietoto rakstu malas. Korespondencē bija aprakstīta S. Ļiden-cova pieminekļa atklāšana, svinīgā ceremonija, tas, kā nokrita pārsegs un pūļa acu priekšā parādījās piemineklis, kam bija savdabīgs mākslinieciskais risinājums: tā kā piemineklim nebija pjedestāla, zinātnieka skulptūra karājās gaisā, mākslinieka iecere pauda zinātnieka atklājuma ideju... Osokins pārlaida skatienu rindkopām. Mītiņš ... pilsētas izpildkomitejas priekšsēdētājs, uzvārds nav pazīstams ... «mūsu pilsētā dzīvoja un strādāja» ... «mēs, novadnieki» ... «vārds Zinātņu akadēmijas prezidentam», atkal pavisam svešs uzvārds ... «ierakstījis ... Ļidencovs ... vairojis tēvzemes zinātnes slavu ... novators» ... Piedalījās ministrs, arī sekretārs ... bet Osokinam viņi visi bija sveši. Sos uzvārdus viņš lasīja

pirmoreiz, tie nevienam nebija pazīstami. Taču tas bija iespiests avīzē, un Osokins bija pieradis avīzei ticēt vairāk nekā jebkurai grāmatai vai žurnālam. Fotouzņēmumā bija redzams piemineklis, maza tribīne, it kā pazīstams laukums, cilvēku sejas uz tribīnes — svešas, valdonīgas un pārāk jaunas.

Osokinam kjuva mazliet baigi. Tiesa, viņš prata savas jūtas slēpt. Pēc viņa sejas izteiksmes nekā nevarēja uzminēt. Viņš jau sen bija sevī izkopis šo gaužām nepieciešamo īpašību. Un Ļidencovs veltīgi uz kaut ko cerēja. Viņš cieši un stingi vērās Osokinā, viņa acis itin nemaz nejokoja, tās nebija pat ar mieru jokot. Acis bija kā spraugas, no kurām plūda aukstums, kas lika nodrebēt, tajās bija saskatāms kaut kas neparedzēts, kaut kas pavisam nepiedienīgs.

— Tā. Jūs esat aizgājis pārāk tālu, mans dārgais, — Osokins pieglaimīgi teica. Viņš vienā mirklī sasparojās: stāvoklis bija nopietns, un vajadzēja izturēties ļoti piesardzīgi. — Jūs izmantojāt tipogrāfiju? Izgatavojāt klišejas? Jums ir aktīvas metodes. Uz ko jūs cerat?

— Jūs taču pats apsolījāt, un es speciāli... — Ļidencovs iesāka, bet Osokins neļāva sevi pārtraukt.

— Mani nepiniet iekšā! Kas, jūsuprāt, tur augšā? — Viņš ar acīm parādīja uz augšu. — Vai citi cilvēki sēdēs, vai? No kurienes, jājautā, jums zināmi viņu uzvārdi? Kas jums tos pateica? Vai jūs saprotat, pēc kā tas ož?

Lai nu kā, bet Osokins pats skaidri apzinājās — vislabāk būtu izvairīties no skandāla un

pēc iespējas drīzāk izkulties no šīs bīstamās situācijās. Nekādu ļaunu nodomu viņam nebija, tomēr — drošs paliek drošs — pretspars bija jādod.

— Tā ir provokācija, — viņš teica. — Par tādu afēru jūs var...

Ļidencova seja sāpīgi saviebās, un viņš nosarcis vaicāja:

— Cik jums gadu?

— Kas tas par jautājumu? — Osokins brīnījās. — Liecieties mierā! Ar mani nekādi joki nesanāks. — Viņš sagumzīja izgriezumus un pavicināja tos Ļidencovam pie deguna. — Domājat mani iznest cauri?

Pa Ļidencova seju izplūda sarkani plankumi. Viņš iešņukstējās — droši vien no izbailēm — un elsdams sniedzās uz Osokina pusi, lai satvertu papīrus, bet Osokins aizlika roku aiz muguras un iesmējās, jo nāca taču smiekli, iedomājoties Ļidencova pieminekli, šo degunteli kā pīles knābi, sarkanu un spīdīgu, šo pagalam apdilušo tūka mēteli izlietu bronzā. — Paskat, cik varens! Piemineklis viņam vajadzīgs! Ak, kas par činksteni! — Osokins smējās aizvien skaļāk. — Vara jātnieks atradies! Kolosāli!

Ļidencova lūpas ietrīsējās, viņš saķēra Osokina roku, sagrieza to un izrāva papīrus. Sāpes un tāda nekaunība Osokinu briesmīgi nokaitināja, viņa rokā nošņirkstēja Ļidencova mēteļa atloki. Ļidencovs bija viegls kā spalviņa, viņš kā lidot aizlidoja projām no Osokina un nokrita kaktā uz grīdas. Pielēcis kājās, viņš metās Osokinam virsū. Osokina glāze iešķindējās un sasitās. Būdams

daudz stiprāks par Ļidencovu, Osokins būtu varējis viņu pataisīt mīkstu un aukstu, lai tad dievs viņu žēlo. Tāds jau ir galīga nullei Un tādam vēl par godu turēšot runas!

Protams, klātesošie simpatizēja Osokinam. Te neapšaubāmi atklājās huligānisms. Osokins bijis spiests aizstāvēties. Un, kad ieradās milicija, tā Ļidencovu tūlīt kvalificēja kā vainīgo. Un viņu apcietināja. Jo vairāk tāpēc, ka pasē nebija atzīmes par pierakstīšanos. Turklāt viņš bija piedzēries. Un visu laiku mācās virsū Osokinam.

Lai atgūtu dvēseles līdzsvaru, Osokins iedzēra vēl simt gramu konjaka. Apkopēja, kas slaucīja stikla lauskas, pacēla ar vīnu aplietu fotouzņēmumu un pasniedza to Osokinam. Tur bija nofotografēts laukums ar Ļidencova pieminekli, un uzņēmums bija teicamas kvalitātes. Osokins to iebāza kabatā — katram gadījumam — kā lietisku pierādījumu.

Nākamajā dienā piezvanīja no milicijas — un Osokins pateica savu viedokli: Ļidencovs ir afērists, un vispār nebūtu par ļaunu, ja institūta sabiedriskās organizācijas par viņu painteresētos. No savas puses Osokins pavēlēja viņu izsvītrot no rindas kā tādu, kas nekur nav pierakstīts.

Pēc tam Osokins par Ļidencovu nekā vairs netika dzirdējis. So notikumu viņš centās neatcerēties. Reiz padzirdējis par telepātiju, viņš visu notikušo izskaidroja ar šo pašu telepātiju, hipnozi un tamlīdzīgiem jokiem un nomierinājās pilnīgi.

Vakars nekādi nespēja satumst. Debesis gan kļuva tumšākas, taču ielās joprojām spīdēja rietošā saule, zaigoja logi, un tālu viss bija skaidri saskatāms. Osokins izgāja Jūras laukumā, un tur bija vēl gaišāks. Vizēja jaunās viesnīcas sienu zilganais metāls un caurspīdīgais plastikāts. Arī stikli bija zilgani, jūras ūdens krāsā, un ēkas plūstošās līnijas augstumā it kā sastinga, atgādinādamas vētras bangu Melnajā jūrā.

Osokins redzēja viesnīcu pirmoreiz: pēdējos gados pastaigu laikā viņš nebija iegriezies šai rajonā. Ko tur teikt — skaisti! Viņš mēģināja atcerēties, kas agrāk bija tai vietā, kur tagad pacēlās viesnīca, bet nevarēja. Kaut kas viņu traucēja, šķita, ka laukums tagadējā izskatā viņam jau pazīstams. It īpaši jaunās viesnīcas ēka. Viņš to aplūkoja un sāka atcerēties aizvien labāk, lai gan viesnīcas zilā krāsa viņam bija atklājums.

Mājās Osokins pirms gulētiešanas apsēdās pie rakstāmgalda, pūlēdamies kaut ko atcerēties. Izklaidīgi vilka vaļā atvilktnes citu pēc citas un atsēja vākus. Tur bija veci goda raksti, piezīmju bloki, konferenču delegāta mandāti, caurlaides, lietu pieņemšanas un nodošanas akti; viņš daudz ko vairs neatcerējās un bija izbrīnījies, ka, izrādās, kādreiz viņš referējis Vissavienības mēroga apspriedē un tēzes tikušas iespiestas. Viņš izskatīja vākus citu pēc cita, pats nesaprazdams, ko mekle.

Nakts vidū Osokins pamodās, iededza gaismu un pukstēdams noliecās pie galda apakšējās

atvilktnes. Taisni brīnums, ka fotouzņēmums bija saglabājies. Toreiz viņš droši vien bija to ielicis aploksnē un ieslēdzis seifā.

Osokins nedzirdēja, kā kabinetā ienāca sieva. Ģērbies pidžamā, viņš sēdēja uz paklāja, klanīdamies uz priekšu un atpakaļ, un izskatījās pēc Būdas. Nekā nedzirdēdams, viņš ar tukšu skatienu vērās sievā, tad sniedza viņai uzņēmumu un jautāja:

— Vai pazīsti šo vietu?

Viņa aizgāja pēc brillēm un, ilgi aplfikojusi fotoattēlu, sacīja:

— Rādās, Jūras laukums... Jaunā viesnīca, bet, kas tas ir, to es gan nezinu ...

— Muļķe, — viņš teica. — Sim fotouzņēmumam ir četrdesmit gadu. Vai neatceries, ka es tev stāstīju?

Viņa noņēma brilles, un acis kļuva lielas un izbijušās. Tad Osokins atminējās, ka tika stāstījis nevis viņai, bet savai nelaiķei pirmajai sievai.

— Nu, ej, ej tačul — viņš sacīja. — Es likšos gulēt.

No rīta Osokins aizbrauca uz Jūras laukumu. Rokā turēdams fotoattēlu, viņš staigāja pa laukumu un meklēja vietu, no kuras ir fotografēts. Pa labi no viesnīcas atradās uzņēmumā redzamā savrupmāja ar diviem tornīšiem. Osokins nostājās tā, lai viesnīcas izvirzījums sakristu ar savrupmājas tornīša malu, un sāka salīdzināt. Viesnīca pilnīgi atbilda tai viesnīcai, kas bija uzņēmumā, sakrita cokola bareljefs, sakrita ietves pagrieziens un lukturi. Uzņēmumā bija redzami cilvēki, lija lietus, un iela spīdēja. Smagi balstīdamies uz nū-

jas, Osokins brīdi pastaigāja, lai nomierinātos. Galu galā sakrita tikai daļa uzņēmuma, tā, kurā bija redzama viesnīca, bet pieminekļa nemaz nebija. Uzņēmumā Ļidencova piemineklis bija novietots it kā zem nokares, un aiz tā atradās niša, dziļš iedobums vieglas, kristālam līdzīgas stikla ēkas sienā. Arī pašas ēkas nebija. Pa kreisi no viesnīcas atradās aplupusi māja ar aptieku un zivju veikalu, uz ietves kūstošā sniegā gulēja kaudzē sakrauti sudrabpelēka žoga posmi. Jo ilgāk Osokins skatījās, jo dīvaināka viņam likās vecā māja: zivju veikala skatlogi bija noputējuši, tumši, arī aptiekā bija tumšs. Viņš piegāja tuvāk. Pavārtē divi tehniķi kaut ko mērīja ar mērlenti.

— Vai remonts? — Osokins jautāja.

— Jauksim nost, tēvocīt, — viņam atbildēja, — līdz pašiem pamatiem.

Un tad Osokins ievēroja, ka māja ir tukša, logi izņemti un pavārtē sakrautas durvis, veclaicīgas durvis ar gariem zvanu sarakstiem un pastkastīšu atstātām pēdām.

— Kas tad te būs? — Osokins vaicāja.

Jaunu ēku celšot, bet, kādu īsti, — tehniķi nezināja. Viņam ieteica painteresēties Arhitektūras pārvaldē. Osokins aizbrauca uz turieni. Diezgan drīz viņš uzzināja to, kas viņam bija vajadzīgs, lai gan viņš nespēja izskaidrot, kāpēc viņam tas jāzina. Starp citu — Osokins nekā nepaskaidroja, viņš mācēja runāt iespaidīgi un izvairīgi, novērsdams jebkuru iztaujāšanu. Tā teikt, nepieciešams ielūkoties Jūras laukuma rekonstrukcijas projektā. «Nepieciešams, un tas ir viss,» viņš nozīmīgi atkārtoja. Tāda valoda atstāja iespaidu.

Noskaidrojās, ka projekta vadītājs ir Murzins — spēcīga auguma puisis ar skūtu galvu un tumšām brillēm uz acīm. Viņš sēdēja uz galda, un ap viņu stāvēja viņa arhitekti, tikpat jauni un iedeguši kā viņš pats, ģērbušies zeltaini dzeltenos svīteros. Viņi dzedri aplūkoja resno, aizelsušos veci ar retiem matiem, šaurām biksēm un kurpēm no īstas ādas.

— Kas noticis? — Murzins jautāja.

— Vai jums zvanīja? Kur ir projekts?

— Nomierinieties! — viņam sacīja kāda jauniete. — Apsēdieties!

Murzins aizpīpēja vecu pīpi.

— Kas jūs tāds esat? — viņš jautāja. — Vai neesat sengrieķis?

— Kāpēc tā? — Osokins nesaprata.

— Tikai sengrieķus tik ļoti satrauca arhitektūra.

— Labi, to mēs vēl redzēsim, kurš ir grieķis, — Osokins teica.

— Ļenočka, — šacīja Murzins, — parādi biedram pensionāram projektu! \

— Vienu mirklīti! — Osokins pacēla izdilušu pirkstu. — Veltīgi jūs tā izvairāties. Var gadīties, ka šoreiz ir sevišķi apstākļi.

Viņus atstāja divus vien mazā, stiklotā, verandai līdzīgā kabinetā. Murzins izlika uz grīdas uzmetumus. Viņš pamanīja, ka vecais vīrs piemiedz acis it kā sadūšodamies, bet rokās viņam dreb kāds fotoattēls; viņš aplūkoja uzmetumu, pēc tam — fotogrāfiju, tad atkal uzmetumu un beidzot iepriecināts skaļi ievilka elpu.

— Tā, tā, paldies! Ļoti pateicos jums kā cilvēks cilvēkam!

— Par ko?

— Jums ir patstāvīgs projekts. Lietderīgs. — Osokins ar mutautu noslaucīja pieri un acis. — Jūs esat krietns darbinieks. Uzreiz redzams — apdāvināts cilvēks.

Vecais vīrs aizkustināts kratīja Murzinam roku, un viņš kļuva mazliet pielaidīgāks. Murzina mūžā bija tāds posms, kad viņš tiecās pēc uzslavām, viņam tās patika, un, pa pusei jokodamies, viņš atzinās, ka tas, kam patīk viņa projekti, viņam rādoties labs cilvēks.

— Vai piemineklis jums te nav paredzēts? — Osokins interesējās.

— Kāds piemineklis?

— Ja arī kādu pieminekli te uzcels, — Osokins nomierinādamies turpināja, — tad tas būs jūras braucējam, vai ne? Tas taču ir Jūras laukums.

— Kas jums teica par pieminekli? Laukumā tam nemaz nav vietas.

— Tieši tā, — Osokins pievienojās. — Tur nav vietas. Jūsu projekts to izslēdz. Anulē.

Murzinu uzjautrināja vecā vīra dedzīgums, bet, kad Osokins sāka izklaušināt, vai projekts jau apstiprināts, kas to apstiprinājis un vai tas izdarīts pilnā mērā, Murzins kļuva uzmanīgs.

— Galu galā — kas jums par to? — viņš parupji jautāja.

Tad Osokins svarīgi nolika viņam priekšā uz galda fotogrāfiju. Nevērīgi paskatījies, Murzins to nometa atpakaļ uz galda un teica:

— Un kas tad ir? Tas sen jau zināms.

Osokins sarāvās.

— Kā tā?

— Mēs to jau apspriedām.

— Kas apsprieda? ... Kāpēc?

— Tas taču ir Kiseļova variants. Vai tad jūs to nezināt?

— Nē-ē.

— To noraidīja. Konstruktīvā ziņā interesants, nav vārdam vietas, tomēr pasauss. Un, var teikt, arī vecmodīgs.

— Tātad te ir nofotografēts projekts, jā? Tā ir, pēc jūsu domām?

— Un ko tad jūs domājat? — Murzins teica.

— Tas ir pēdējais projekta variants... Piedodiet! — Viņš izteiksmīgi paraudzījās pulkstenī, taču Osokins nekustējās no vietas. — Man jāsteidzas.

— Starp citu, — Osokins sacīja it kā vienaldzīgi, — šo fotouzņēmumu es dabūju pirms četrdesmit gadiem.

— Redz, kā! — Murzins laiski nobrīnījās.

— ... kad viesnīcas vēl nemaz nebija. Tomēr tā ir nofotografēta. Laukums toreiz saucās par Pētera laukumu. Taču uzņēmumā jau ir Jūras laukums. Te nu jums bija grieķi! Ja neticat, apskatiet, kā pienākas. So fotogrāfiju. Tur arī cilvēki pastaigājas.

— Kombinēts uzņēmums, — Murzins sacīja.

— Montāža. Ir tāds paņēmiens.

— Varbūt arī kombinēts, bet — kā viņš to varēja zināt?

— Kas šis viņš tāds bija?

Notikumu ar kaut kādu Ļidencovu šai pirmajā reizē Murzins uzņēma kā jautru, tiesa gan — pārliecīgi garu anekdoti. Tas bija atgadījies pārāk sen, kad Murzina vēl nebija pasaulē, un izraisīja vienīgi ziņkārību. Sis laiks Murzinam šķita dīvains un pasakains jau tāpēc vien, ka viņa paša toreiz nebija. Tas saplūda kopā ar tiem laikiem, kad dzīvoja raganas, kad meklēja sniega cilvēku un mājas apkurināja ar malku ...

Ik pēc brīža kāds palūkojās pa durvīm, milzīgajā logā spīdēja saule, un Osokina nopietnība Murzinam likās ļoti jocīga. Viņu padarīja mazliet domīgu vienīgi tādi stāstījumā pieminēti sīkumi kā sarkanās kreveles vai zeltainā kažokādas cepure. Detaļas bija pārāk ērmotas, āzēšanai nepiemērotas. Varēja jau gadīties, ka šis stāsts nav gluži izdomāts — kāds Ļidencovs tiešām arī dzīvojis un pamatīgi sajaucis prātus šim vecajam.

— Mistifikators. Turklāt talantīgs, — Murzins teica. — Tādi ir zināmi. Grāfs Kaliostro, piemēram. Un vēl kāds, pašreiz neatceros. Mūsu laikos nez vai dabūtu cauri tādus numurus... — Un viņš gudri pasmīnēja.

Taču Osokinam šis smīns nebija pieņemams. Viņš nesaprata, kā Murzinam var nebūt baisi. Osokins juta — vēl mazliet, un viņu noturēs par psihopātu, viņam nebija nekādu iespēju kaut ko pierādīt, par kaut ko pārliecināt; lai ko viņš teiktu, lai uz ko atsauktos, viņam neticētu, un, jo precīzāk viņš stāstītu, jo ļaunāk būtu. No Murzina viņu šķīra laika biezā siena. Cauri tai nebija iespējams nedz sakliegties, nedz saklaudzināt!

— Cik jums gadu? — Osokins vaicāja.

Murzins iebāza rokas kabatās, pašūpojās uz pirkstgaliem un teica:

— Šķiet, visus jūsu lūgumus esmu izpildījis, vai ne? Pateicos par jūsu stāstījumu un glaimojošajām atsauksmēm, kuras saņēma mans projekts. Jūsu apmeklējuma mērķis man palika neskaidrs, bet, kā rakstīja Bairons, ardievu un, ja uz mūžiem, tad ardievu uz mūžiem.

— Protams, man tagad nav nekādu tiesību, — Osokins gurdi sacīja, — taču paturiet vērā, ka mans mūžs ir pagājis atbildīgā darbā. Par katru vardu mēs atbildējām ar galvu. Katru vārdu apsvērām. Un, ja nu es informēju .. . Manī ir klausījušies ne tādi vien kā jūs. — Viņš devās uz durvīm, un viņa nūja klaudzēja, lai gan grīdu klāja sintētisks paklājs, kas slāpēja trokšņus.

Pie durvīm Osokins pagriezās un pievēra grumbainu, dzeltenu plakstiņu.

— Vai jūs esat pārliecināts?

— Par ko?

— Par to, ka jūsu projekts tiks realizēts?

— Tas taču faktiski ir jau apstiprināts.

— Es jums ieteicu — interesējieties par realizāciju visos tās posmos. Es vēlu jums labu.

— Orevuār! — Murzins atsaucās. — Cao! Mums ir laimējies, ka tāds cilvēks apmeklējis mūsu darbnīcu.

Sai mirklī no uzblīdušās Osokina sejas uz viņu paraudzījās cita — barga, četrstūraina seja, paraudzījās tā, ka Murzins sastostījās.

Pamanījis pie baterijām cilvēku, Osokins kļuva piesardzīgs. Gaitenī bija patumšs, Osokins apstājās.

— Laikam gan nobijāties? Ek, Matvej Jevseje-vič, jūs taču esat gaišreģis!

Osokins nekā neatbildēja.

— Jūs taču protat pareģot. Esat pareģis. Un kā pareģis drīkst baidīties? Pareģa pienākums ir visu zināt uz priekšu. Jums taču viss zināms. Jūs visu varat iepriekš pateikt. Arī par mani. Varat, vai ne? Visu, kas ar mani notiks, jā? Esat augurs. Teozofs.

— Pilsoni, uzvedieties piedienīgi! — Osokins teica.

— Tas esat jūs, kas nepiedienīgi uzvedas! Jūs!

Osokins palūkojās vērīgāk un izsaucās:

— Ak tā, Murzins! Kas jums noticis?

Osokins pašūpoja galvu, tāpēc ka Murzins bija

mazliet iedzēris, bet varbūt arī tāpēc, ka viņš tiešām izskatījās slikti — pēdējās divās dienās viņš bija sakrities sejā; galvā viņam bija pilnīgs juceklis, zem acīm — tumši loki.

— Manu projektu... to pašu... izgāza cauri, — Murzins sacīja. — Ar jūsu gādību, Matvej Jevsejevič. Panācāt gan to? Kāpēc klusējat? Kādēļ jums to vajadzēja? Gribējāt ko pierādīt? Apvainojāties?

— Ak, tad tā gan ... Tā gan ...

Osokins stāvēja kā sastindzis, viņš bija jāsaņem aiz meteļa atlokiem, jāpurina un jādabū pie saprašanas... Izrādījās, ka viņš jr čagans un

viegls kā pelavu maiss, viņa galva kūļājās, acis bija izspiedušās, skatiens truls un sastindzis. Mur-zins izmisis viņu pagrūda un teica:

— Paskaidrojiet galu galā, kāds jums no tā labums!

Nekā neatbildējis, Osokins aizmeimuroja līdz kāpnēm un apsēdās uz pakāpiena. Murzins to nicīgi noskatīja: viņa acu priekšā bija nevis pareģis, bet salīcis, pārbiedēts, galīgi novecojis večuks, kas spiež roku pie sirds. Vai maz bija vērts nīkt un gaidīt viņu, uz kaut ko cerēt, uzzināt viņa vārdu, tēvvārdu un adresi? Bija kauns atcerēties savus pārdzīvojumus. Aplūkojot tuvāk šo nelaimīgo histēriķi, kļuva skaidrs, ka viņš tikai uzminējis nejaušu, nelaimīgu apstākļu sagadīšanos, ka nekā cita nevar būt.

Sai brīdī Osokins smagi pacēla galvu un jautāja: kā projekts ir pieņemts?

— Tā jau ir tā lieta, rādās, ka Kiseļova projekts, — Murzins sacīja, — tas variants, kas ir jūsu fotoattēlā, tam dota priekšroka. — To pateicis, Murzins atkal uztraucās. — Ko jūs vēl jautājat, tas taču ir jūsu paša darbs.

Osokins sarāvās gluži kā bailēs un izmisīgi teica:

— Vai tad jūs nesaprotat? Es taču jūs ne velti brīdināju.

— No kā? Vai jūs spējat sakarīgi pateikt — no kā?

— Vajadzēja tūlīt rīkoties. Vai tikāt ko darījis?

Murzins paraustīja plecus.

— Jūs man neticējāt, — Osokins sacīja ar ļaunu prieku.

— Kam tad bija jātic?

Murzina skatiens pēkšņi atdūrās pret Osokina acīm, no kurām plūda tumsa un aukstums. Mur-zinam radās šaubas: kas zina, kā būtu bijis, ja viņš būtu paklausījis, reaģējis, pasekojis ...

— Gatavais bleķis. Murgs, — viņš teica. Mur-zinam atgriezās parastā pašpaļāvība. Tā kā vecajam ar notikušo nebija nekā kopīga, tas nozīmēja, ka darbojas statiska, bet varbūt arī dinamiska likumsakarība.

— Atkal gribat sevi nomierināt, — Osokins sacīja. — Atkal kļūstat svārstīgs.

— Vai esat dzirdējis, Matvej Jevsejevič, kas tas tāds ir — varbūtīgs process?

— Nejauciet man galvu! — Osokins sacīja klusi, bet stingri. — Labāk izstāstiet, kāds ir komisijas formulējums! Kurš tur ierunājās pirmais? Kā tas sākās?

Viņš noskaidroja, kurš ko bija teicis, kā izturējās priekšsēdētājs, kas no kura ir atkarīgs. Klausīdamies Murzinā, viņš viegli šūpoja galvu, pukstēja un kaut ko apsvēra.

— Nekas, mēs vēl izdarīsim dažus gājienus, — Osokins nomurmināja. — Nejēdzība — noraidīt tādu projektu!

Murzins ironiski jautāja:

— Kas jums nepatīk Kiseļova projektā? Kompozīcija nav pa prātam?

— Es spļauju uz kompozīciju, — Osokins teica. — Viesnīca_ jau ir uzcelta, un var uzcelt arī šo Kiseļova māju, ja neviens nestāsies ceļā.

Lai cik dīvaini tas bija, bet Osokina bezjēdzīgā pārliecinātība ietekmēja Murzinu.

— Paļaujieties uz mani! — Osokins piecēlās, it kā viņu būtu uzmundrinājušas briesmas vai draudi. — Es panākšu, ko gribu. Ne tādus vien kā Ļidencovu esam pārtaisījuši...

Zēl, ka, tikdamies ar Osokinu, Murzins palika tikai klausītājs. Vēlāk noskaidrojās, ka tieši ar viņu Osokins bijis visvaļsirdīgāks, un tomēr Murdiņš nebija viņam uzdevis pat gluži dabiskus jautājumus, Murzinā vienmēr bija pamodusies vēlēšanās drīzāk tikt no viņa vaļā, iet projām.

Murzins baidījās, ka jau tā ļāvis sevi pārāk tālu ievilkt šai absurdajā gadījumā.

Nojauta viņu nebija vīlusi. Pēc dažām dienām viņa projektu pieprasīja vēlreizējai izskatīšanai. Redzams, Osokins izmantoja savus sakarus. Ekspertu komisija gudroja gan šā, gan tā un beidzot ierosināja ņemt vērā dažus ieteikumus. Grozījumi bija diezgan principiāli, un Murzins kategoriski atsacījās. Atbrauca Osokins, noraizējies un tāds kā jaunāks, izstāstīja, cik daudz viņam bijis jānopūlas, lai piedabūtu priekšniecību atgriezties pie Murzina projekta, ka tagad tā lieta ies, ka ar visiem ir norunāts.

— Bet vai jums ir kāds priekšstats par to, ko viņi no manis prasa? — Murzins kļuva nikns. — Vienkāršot siluetu! Kas tad paliks pāri?

Osokins apvēdinājās ar salmu cepuri. Uzblīdusī seja spīdēja kā nopulēta.

— Jāprot atteikties no personiskām interesēm.

— Kā labā?

— Sabiedrības labā. Es jums stāstīju — tas blēdis Ļidencovs jāaptur pašā sākumā. Jūsu paša interesēs. Bet jūs gribat, lai to dara citi, turklāt —

par velti. Tā nemēdz būt. Esat pieradis domāt tikai par sevi. Es jau tā jūsu dēļ staigāju apkārt, visādi zemojos — manos gados! Jums nepietiek ar to, ko esat jau nogulējis ...

Sai mirklī Osokins nosodoši pablenza uz kan-torīša stikla sienām un lūdza Murzinu nākt viņam līdzi lejā. Pa ceļam Osokins viņu stingri turēja aiz rokas; viņi iegāja kafejnīcā, kur bija daudz cilvēku un liels troksnis.

— Klausieties — jūs nevienam neesat izpļāpājis? — Osokins klusi jautāja.

— Lai domātu, ka es esmu tāds? — Murzins pagrozīja pirkstu pie deniņiem.

— Man ir nojausma, ka viņi kaut ko uzzinājuši. Viņi trakoti turas pretim. Viņiem piezvana no Maskavas, taču viņi velk un velk garumā. Vai tikai kāds nav viņiem paziņojis?

Vēlāk Murzins atzinās, ka tā bija Osokina pār-liecinātība, kas viņu ietekmēja. Pat tas, ko Osokins runāja par neredzamā pretinieka viltību, nez kāpēc nelikās smieklīgs.

— Vai jūs vēlreiz neparādītu to fotoattēlu? — Murzins pēkšņi lūdza. Viņš domāja, ka Osokins sāks izlocīties: esmu aizmirsis, pazaudējis, man nozaga. Taču Osokins to it kā bija gaidījis un tūlīt no kabatas portfeļa izņēma fotogrāfiju.

Murzins izturējās pret to neuzticīgi. Izsmēja pieminekli; attēlā diemžēl neesot iespējams saskatīt Ļidencova ģīmi, bet cik pašpārliecināts tips — būt tādās domās par sevi, galvenais — par savu nākotni! Vai tiešām tāda pašapziņa palīdz? — lūk, kas interesēja Murzinu. Vai palīdz ciest, cerēt un strādāt?

s

Viņš gribēja uzjautrināties un vaicāt, vai pašam Ļidencovam piemineklis ir paticis, tomēr nedarīja to, jo sāka cieši vērties Kiseļova kristālā — ēkā aiz pieminekļa.

Pamazām Murzins aizvien vairāk pārcēlās uz turieni, uz Jūras laukumu, kurā viņš visu zināja no galvas; tiesa, pašreizējā laukumā nebija nedz tādu koku, nedz zālienu, nedz ielu, pa kurām joņo ērmīgas automašīnas. Par fonu Murzins nemaz nebrīnījās — arhitektūras žurnālos bija modē projektus rādīt uz tā sauktā kolāžas fona; pati ēka, Kiseļova kristāls, bija tas, kas lika viņam sastingt Viņa acu priekšā nebija projekts vai makets. Eka bija celta no betona. Sienas šur tur bija notecējušas. Uz cokola ornamenta bija nevis ēno-jums, nevis retuša, bet uzkrājušies kvēpi. Stikli spīdēja dažādi — tie bija gan nomazgāti, gan apputējuši, atvērtajos logos vējš plivināja aizkarus. Murzins juta, ka iekšā aiz sienām ir cilvēki. Būdams pieredzējis arhitekts, viņš juta, ka šāda ēka pastāvēja. Tā atradās Jūras laukumā un stāvēja tur ne jau pirmo gadu tai pašā vietā, kur tagad gatavojās nojaukt veco māju, lai realizētu viņa projektu ...

Kā Murzins vēlāk pats atzinās, viņa nelaime bija tā, ka viņš nejuta starpību starp neparasto un neiespējamo. Viņam vienmēr bija mācīts tas, kas ir parasts, brīnumam viņš nebija sagatavots, viņš nezināja, kā izturēties pret kaut ko neparastu, — visvieglāk bija to noraidīt kā neiespējamu. Viņš grozīja fotoattēlu gan šā, gan tā, cerēdams atklāt kādu «knifu». Bet «knifa» nebija. Tur, kur vajadzēja atrasties viņa projektētajai

ēkai, bija uzcelts vienmuļais Kiseļova kristāls, kurā nebija ne sevišķas izdomas, ne jūtu bagātības. Kāpēc? Kā tas bija noticis? Ar kādām tiesībām?

No kauna un aizvainojuma Murzinam mute kļuva sausa. Vēlāk viņš atcerējās pat visniecīgākos šī brīža sīkumus, blāvos vīna traipus uz fotouzņēmuma, dziesmiņu, ko televīzijas pārraidē vidžināja divas kuplas meičas, un muļķīgais motīvs viņam pielipa tā, ka skanēja ausīs vēl ilgi jo ilgi.

Murzina niknums vērsās pret Ļidencovu — ar kādām tiesībām cilvēks no senas pagātnes nosaka viņa likteni? Vairāk nekā gadu ilgs darbs, varbūt viens no viņa labākajiem projektiem, un — lūdzu — viss sunim zem astes tāpēc, ka godkārīgs nelietis grib sev pieminekli.

— Tieši tā, — Osokins teica, — to nedrīkst pieļaut!

Murzins uzsita ar dūri uz galda un sacīja:

— Jūsu Ļidencovs ir avantūrists!

Viņš zākāja Ļidencovu pēdīgiem vārdiem, kamēr beidzot atjēdzās.

— Jūs esat vecs cilvēks, bet ticat tādām muļķībām. Tas taču ir idiotisms! Tumsonība! — Viņš papurināja fotoattēlu Osokinam pie deguna. — Vistīrākais idiotisms! Kāds šarlatāns jūs apvedis ap stūri, bet jūs ...

Puiši, kas stāvēja pie letes, atskatījās. Osokins mierīgi vēroja Murzinu, tad nez kāpēc pasmaidīja.

— Tā nu gan nav, — viņš teica, — es taču uzreiz atklaju, ka tā ir provokācija. Tāpēc arī jācīnās.

Tas, ko viņš runāja, bija muļķīgi un neloģiski, tomēr Murzins kāri klausījās.

— Citādi viņš paliks pie sava. Te galvenais ir nepadoties un nefilozofēt.

Murzins izdzēra konjaku un papurināja galvu, it kā pūlēdamies atģisties.

— Nē, tomēr mēģināsim tikt skaidrībāl Pieļausim, ka foto — tas ir fakts. Jūsu stāstījums — arī fakts. Ļidencovs ir pieminekļa cienīgs. Kise-ļova ēka tiks uzcelta. Kāda jēga ir pretoties? Un vai tas ir ētiski? Ja Ļidencovu atzīst, tad nav ko cīnīties. Bet, ja tam visam netic, tad nav ko atzīt un nav arī ko cīnīties.

Ar nožēlu paraudzījies viņā, Osokins sacīja:

— Es taču jums teicu — te nedrīkst filozofēt. Jums trūkst kaujinieciskuma. Ko tad jūs — vai gatavojaties sēdēt klēpī saliktām rokām? Atbalstīt? ...

— Pagaidiet! — Murzinu pēkšņi pārņēma aizdomas. — Bet kas jums par to? Ko ļaunu jums nodarījis Ļidencovs?

— Ko viņš man varēja nodarīt? — Osokins piemiedza acis. Viņš sēdēja taisni un raudzījās tālumā. — No tādiem kā viņš es nebiju atkarīgs. Es viņam gan varēju šo to nodarīt, tas tiesa. Taču es izturējos liberāli. Bet gala rezultātā, redz, kā viņš... Man ir skaidrs, uz ko tas tiek virzīts. Grib mest ēnu, nopelt, par jaunu novērtēt. Redz, kā neatzina mani. Tie īstie nebija priekšgalā ...

Murzins ar pūlēm saprata viņa mājienus, aizvainojumus un draudus, tomēr juta, ka vecais nodomājis cīnīties, tā teikt, uz dzīvību un nāvi. Turklāt Osokins viņu nomāca ar nesatricināmo pār-

liecību, ka visu var atcelt, pakļaut, izlabot — gan varbūtības teoriju, gan fiziku, gan nākotni, būtībā viņš gatavojās pārveidot pat pagātni.

— Jācīnās, — Osokins apgalvoja. — Iedomājies tikai — grozījumi! Svarīgi ir principā atklāt viņa rīcības aizkulises.

— Starp citu, vai viņš ir dzīvs?

— Nedomāju vis ...

Osokins kaut ko nepateica līdz galam, un Mur-zinu pēkšņi apņēma dzestrums. Viņš izdzēra konjaku un nodrebinājās.

— Tas bija sarežģīts laiks, — Osokins sacīja, — grūtu ceļu laime un tā tālāk. Un līdzās tam — visāda vilšanās, atmaskošana. Tādos apstākļos bija nepieciešama stingrība. Kārtībai jābūt. Iedomājieties — kā būtu, ja katram atļautu fotografēt to, kas nav īstenots? — Osokins pagrieza pirkstu pret Murzinu. — Kas zina, kāda kuram būs nākotne? Bet, ja nu darīs to zināmu, kas tad iznāks?

Osokina vārdi radīja Murzinā nomācošu sajūtu, it kā atgādināja kaut ko bērnībā dzirdētu. Pagātnei, no kurienes bija ieradies Osokins, piemita savs spēks, un arī vecajam tas bija — tumšs, mīklains spēks, kurā bija saprotams vienīgi tas, ka viņš ienīst Ļidencovu.

Līdz tam Murzinam ienaidnieku vēl nebija bijis. Viņa dzīves ceļš bija viegls, talants — lieliska manta! — paglāba viņu no nepieciešamības gremdēties pārdomās. Un, kad ceļā radās šķērslis, viņš sašuta un alka tikt tam pāri, vienalga, ar kādiem līdzekļiem.

Viņš izdarīja grozījumus. Projektu atkal apsprieda komisija, tas izraisīja domstarpības un

lika nosūtīts nākamajai komisijai, kura ierosināja jaunus labojumus. Lai ari Murzins smējās par sevi, viņš sāka just kāda neredzama ienaidnieka klātbūtni, un viņu arvien vairāk pārņēma dīvainās divkaujas azarts.

Aizvien biežāk viņš domāja par Ļidencovu, iztēlojās to; Ļidencova tēls nez kāpēc rādījās skumjš un mierīgs, acis bija dziļi iegrimušas, mugurā — veclaicīgi svārki. Murzinam gribējās uzzināt ko sīkāk par Ļidencova dzīvi, un viņš lūdza ziņas no pazīstamiem fiziķiem. Atbildes ilgi nebija, fiziķi vāca ziņas un beidzot paziņoja, ka par Ļidencovu nevienam nekas nav zināms. Kaut cik ievērojama fiziķa ar tādu uzvārdu nav un nav . arī bijis.

Pirmajā mirklī Murzins tam pat neticēja. Lai nu ko, bet to gan viņš nebija gaidījis. Tā nevar būt — viņš nespēja atjēgties. Iekritis, iekūlies ķezā kā pēdīgais idiots, visu ņēmis par pilnu. Iznāk, ka Osokins viņu piešmaucis, apvedis ap stūri ka mazu bērnu. Patiesību sakot, viņš gan nekad Osokinam tā īsti neticēja ... Neticēja, tomēr paklausīja ...

Viņš piezvanīja Osokinam un prasīja, lai tas tūlīt atbrauc. Balss viņam bija tāda, ka Osokins pat neuzdrošinājās ko vaicāt. Murzins nolika klausuli un nodomāja: kāda interese Osokinam tā censties, kādēļ viņš to dara? Taču Murzins tūlīt aizmirsa Osokinu, pašreiz nebija laika par to domāt. Viņš paņēma no plaukta sava projekta pirmo — galveno variantu un nolika blakus pēdējam uzmetumam.

Viņš neatskārta, cik ilgi bija tā sēdējis, galvu

rokās atbalstījis. Viņš redzēja uzskatāmu savas piekāpšanās, samierināšanās un gļēvuma ainu ...

Osokins viņu sapurināja aiz pleca.

— Ak, tas esat jūs, Matvej Jevsejevič! — Mur-zins paberzēja ar plaukstām seju un piecēlās; viņa kustības bija gausas un smagas. — Nekāda pieminekļa Ļidencovam nebūs. Neuztraucieties! Nav modeļa. Nav pēc kā veidot. Varbūt agrākos laikos pieminekļus cēla arī iedomātiem cilvēkiem. Bet mums pašreiz vajadzīga vismaz izziņa. Nekā nesaprotat? Ek, nabadziņš! — Viņš nesteigdamies, ar baudu ņirgājās par Osokinu.

Bet apbrīnojami — Osokins nemaz neapvainojās un neuztraucās, gluži otrādi, viņš iegavilējās un uzsita sev pa ceļgaliem.

— Tas taču ir lieliski! Tā jau es domāju. Uzvara mūsu! Viņš ir viltvārdis. Afērists. Es jums teicu, ka viņam tas neizdosies. Tādas ielaušanās nākotnē nedrīkst būt. Bet, ja nu viņam nav tiesību, tad viss pilnīgā kārtībā.

Murzins piegāja pie sava pēdējā uzmetuma, kas bija nolikts uz grīdas, un paspēra to ar kāju; kartons iegrabējās. Murzins uzkāpa tam virsū, pārlauza to un sāka gumzīt, smagi mīdīdams ar kājām.

— Ko jūs darāt? Kāpēc? — Osokins izbijās. — Viss ir jau saskaņots.

— Nebūs nekādu grozījumu! Nav bijis nekādu grozījumu! Nekā nav bijis, Ļidencova nav bijis. Un arī jūs neesat bijis.

— Puika!... Jūs esat histēriķis un mīkstpē-diņš, — Osokins sacīja skarbi, kā allaž pārliecināts par savu taisnību. — Tā jūs nekā nesasniegsiet.

Viņš draudoši pastiepa roku, bet Murzins nikni piemiedza acis.

— Zināt, Ļidencovs tomēr ir bijis. Tas ir viņš, kas man to iemācīja. Darīt darbu, nevis pielāgoties. Projektēt to ēku, kurai jātop uzceltai, nevis to, kuru cels.

Murzins vēlāk atcerējās, ka šie vārdi necik neietekmēja Osokinu, domājams, viņš nesaprata, ko Murzins gribēja teikt, un, lai gan Murzins bija apmierināts ar sevi, sirds dziļumos viņš jutās vīlies. Jūras laukuma projekta neveiksmēs ir kaut kāds noslēpums, notiek kaut kas sevišķs, brīnumains — tā viņam bija sācis likties. Tagad ārkār-tīguma oreols bija izzudis. Fiziķi, protams, fotouzņēmumu izanalizēs pēc visiem optikas likumiem, visu izskaidros un pierādīs. Viss nostājās savā vietā. Taču nenotikuša brīnuma noskaņa palika.

Viņš joprojām to juta.

5

Lai tur vai kas, Osokinam tomēr gribējās fiziķu atbildi dzirdēt pašam savām ausīm. Viņš devās uz institūtu, un tur fiziķi apstiprināja, ka viņiem par tādu Ļidencovu nekas nav zināms, nekas nav mācīts un viņa vārdu mācību grāmatās viņi nav redzējuši. Un vispār — neviens uz viņu neatsaucas.

— Tieši pēc atsaukšanās biežuma literatūrā jāspriež par zinātnieku, — skaidroja Ļova Tuma-novičs.

Fiziķi runāja ar Osokinu pacietīgi — kā ar slimnieku. No viņu viedokļa Osokina izturēšanās bija neloģiska: viņš nekautrēdamies viņus izklaušināja par savu Ļidencovu, vairākkārt pārjautāja, tomēr kļuva aizvien priecīgāks tāpēc, ka nekā nevarēja uzzināt.

Osokins godprātīgi viņiem parādīja fotoattēlu. Par to smējās. Tas viņu vēl vairāk aizkustināja. Viņš priekā staroja. Būtu vajadzējis viņu nofotografēt. Ļovam bija pie rokas kinokamera. Tie būtu bijuši nesamaksājami vērtīgi kadri, kas parādītu, kā Osokins apskata laboratoriju. Laboratorijā viņš bija pirmoreiz. Pa gaišzilām sienām slīdēja gaismas bultas, tinkšķēja pašrakstītāji, mirgoja ekrāni, pie krāsainu vadu savijumiem būrās cilvēki krēmkrāsas virsvalkos.

Osokins uzmanīgi pieskārās aparātiem, reizēm pamirkšķināja ar acīm, viņam bija jautri, it kā viņš skatītos jaunībā lasītu zinātniski fantastisku romānu ilustrācijas.

Slavenā dokumentālā filma, ko uzņēma paši fiziķi, — «Baltā karaliene» sākas ar mirkli, kad laboratorijā ienāk nodaļas vadītājs Kuzins. Apmēram tā arī bija. Kuzins ienāca nejauši un nejauši arī izdzirda sarunu par Ļidencovu. No saviem darbiniekiem Kuzins atšķīrās vispirms ar savu vecumu. Gan Tumanovičs, gan Markins tolaik bija apkaunojoši jauni.

Osokinam varēja likties, ka Kuzins nav no šīs pasaules — viņam nebija nekāda apjoma, bija vienīgi profils, īsie, sirmie mati bija sacēlušies, un, kad viņš sarunājās, tie kustējās. Jauniešu ka-tegorisms viņu mazliet sakaitināja. Zinātnē kāda cilvēka aizmiršana vēl nekā nenozīmē. Kuzins nesteidzās atbildēt. Viņš vaicāja, pie kā Ļidencovs strādāja, kas tas bija par institūtu.

— Polujanovs? ... Polujanovs? ... — viņš atkārtoja, acis pārgriezis.

Osokins pārmetošā balsī pasacīja viņam priekšā:

— Akadēmiķis Polujanovs ... īstenais loceklis ...

— Kaut kas tāds bija ... kaut kas maznozīmīgs.

— Kā tā — maznozīmīgs?

— Šķiet, šis Polujanovs izcēlās ar analfabētismu. Bija kāds notikums ...

Osokins brīnījās, cik ātri paiet slava. Ja pat Polujanovs ir aizmirsts, kur nu paliks atmiņā tāds sīks gariņš kā Ļidencovs! Bet kādas pretenzijas bija šim Ļidencovam! Un viņš nespēja atteikties no baudījuma fiziķiem pastāstīt par Ļahņicki, Mendeļejevu un pieminekli...

— Piedodiet — kā jūs teicāt: Ļahņickis? — Kuzins pēkšņi sarāvās, un viņa baltie mati sāka kustēties.

— Ļahņickis? — izsaucās Markins. — Kāpēc jūs par to klusējāt? Tas ir pavisam cits līmenis.

Viņi ilgi atkārtoja — Ļahņickis! Ļahņickis! — un lūdza Osokinu tuvākajās dienās viņiem piezvanīt un apvaicāties.

Taču Osokins nezvanīja, būdams pārliecināts, ka Ļidencovs ir galīgi atmaskots. Par laimi, Kuzins bija neatlaidīgs. Osokinu sameklēja ar adrešu biroja palīdzību un pierunāja atbraukt uz institūtu. Viņam aizsūtīja pakaļ mašīnu, priekštelpā viņu sagaidīja pats Kuzins un pēc tam pa galvenajām kāpnēm aizveda taisni uz direktora kabi-nelu. Sekretāre atnesa kafiju, saruna piedalījās Kuzins, abi viņa līdzstrādnieki un institūta direktors.

Nepakavēdamies pie sīkumiem un vērtējumiem, direktors paziņoja, ka izdevies atrast dažus interesantus materiālus par Ļidencovu, taču pagaidām to ir par maz, lai varētu spriest par viņa pēdējo darbu raksturu; varbūt Matvejs Jevsejevičs Osokins palīdzētu precizēt vienu otru apstākli?

— Cik vien vēlaties, — Osokins teica, — man prieks, ka varu veicināt progresu. Agrāk vai vēlāk zinātnei jāuzvar. Tas ir attīstības likums. Zinātne ir māņticības un tumsonības ienaidniece.

Fiziķi bija lietišķi cilvēki, visaugstāk vērtēja laiku, un Osokina domas par zinātni viņus neinteresēja. Stingri un godbijīgi viņi ik reizi atgrieza Osokinu atpakaļ pie notikuma ar Ļidencovu. Noklausījušies par abām tikšanās reizēm, viņi sāka' iztaujāt: ko pētījis Ļidencovs, ko viņš stāstījis par saviem darbiem, kādā stadijā tie bijuši? Osokins no tā nekā neatcerējās, supravadītspēju viņš jauca ar pusvadītājiem, molekulas ar atomiem un jutās vainīgs jo vairāk tāpēc, ka zinātnieki apsprieda katru viņa vārdu. Tādēļ Osokins piekrita ierosinājumam piedalīties atmiņas stimulācijas seansā.

Stimulācija notika ar STP-sigma modeli, un unikālais pieraksts ir gandrīz pilnīgi ietverts kinofilmā.

Osokinam pielika pie pakauša un deniņiem daudzus sīkus elektrodus, ieslēdza lauku un aparātus, viņš iedzēra kaut kādu putojošu dzērienu, tad sāka darboties ritmofons, Osokins runāja aizvien lēnāk, un viņa acis kļuva nespodras; pusguļus

atlaidies īpašā krēslā, viņš raudzījās griestos, kas bija pārvilkti ar pelēku sintētisku materiālu, un kavējās atmiņās, dažreiz sarosījās, rādīja ar pirkstu, varbūt uz Ļidencovu, viņa balss kjuva ska-ļaka — iespējams, ka Osokins ne tikai vēlreiz pārdzīvoja šo notikumu, bet arī redzēja savas atmiņas, stimulācija katram norisinās citādi. Vairākas reizes Osokins apklusa, un aparāti atzīmēja tā dēvēto aiztures efektu — viņš neapšaubāmi vairījās atcerēties dažus momentus, uz lentes tie parādījās kā tumši, krasi iezīmējušies plankumi.

Pārtraukumā Osokins, pa pusei jokodamies, pa pusei nopietni sacīja, ka viņš baidoties, vai ar šiem elektrodiem neizvilks no viņa to, ko viņš negrib teikt. Viņam paskaidroja, ka visi ieraksti paliks viņa ziņā un viņš varēs rīkoties brīvi — vai nu atdot tos institūtam vai ne. Seanss ilga stundu un pēc pārtraukuma vēl divdesmit piecas minūtes.

Atlaidies krēslā pusguļus, Osokins bāls un izmocījies īgni lūkojās visapkārt, šķita, viņa acīs saglabājies vēlreiz izjustās varas apziņas atspulgs. Pieraksta rullīšus viņš pat it kā svinīgi pasniedza institūta direktoram. Tagad, kad Osokins bija atcerējies visu līdz pēdējam sīkumam — gan nožēlojamo Ļidencova izskatu, gan viņa šļupstus un mēteli ar balti nodilušām vīlēm, tagad bija skaidrs, ka nekas nopietns vai, kā viņš izteicās, «nekas patstāvīgs» šajā Ļidencovā nevar būt. Nesaprotams bija tikai tas, kāpēc Ļidencovs izskatījās tik jauns, daudz jaunāks nekā bija palicis Osokina atmiņā. Tāpēc Ļidencova izturēšanās likās vēl nekaunīgāka.

Fiziķi aizgāja pie tāfeles, zīmēja tur molekulu shēmas un apsprieda Osokina vārdus, iztulkodami tos gan šā, gan tā. Viņa vārdus kopā ar nesaprotamiem terminiem atkārtoja dažādas balsis, un šie vārdi kļuva tikpat daudznozīmīgi, kādi tie bija kādreiz.

Nupat acu priekšā pavīdējusī pagātne vilināja, Osokins gribēja tajā atgriezties, tur viņš visu zināja, un tur visi viņu pazina. Viņš nesaprata, kā te nokļuvis, kas tie par cilvēkiem, kad tas viss norisinās. Nē, viņam jātiek atpakaļ, uz turieni, uz savu kabinetu. Bet tur jau ir tā lieta, ka pēc šī kabineta bija vēl citi kabineti, — savu nākotni viņš zināja... Šai mirklī Osokins aptvēra, saprata visu, viņam kļuva skaidrs, kāpēc Ļidencovs bija šķitis tik jauns.

Tātad cilvēki krēmkrāsas virsvalkos ir viņa tagadne — un viņam nav iespējams paglābties no viņiem un atgriezties savā kabinetā. Pa viņa vaigiem ritēja sīkas, siltas asaras. Viņš ienīda savu vecumu, pat stimulatorā viņš nebija spējis ieraudzīt sevi jaunu: kaut kādu Ļidencovu spēja, savu sekretāri spēja, bet sevi — ne.

Labi, ka uz viņu neviens neskatījās, fiziķi rakstīja tā, ka krīts klaudzēja, viņus nodarbināja vienīgi tas, vai Ļidencovs bija paguvis iegūt vielu ar supravadītspēju istabas temperatūrā.

Tumanovičs izmisis saķēra savu pliko galvu un teica:

— Pārtrūkst pašā galvenajā vietā. Ir nu gan, kā triviālā detektīvfilmā. Kurā vietā Ļidencovs apstājās?

— Zināmā mērā viņš aizsteidzies mums priekšā, — Kuzins mulsi sacīja.

— Pastāvēja taču uzskats, ka modeli ierosinājis Ļahņickis, — Markins teica.

— Pareizāk sakot, viņam to piedēvēja, — direktors precizēja. — Redzat, Ļidencova vārds ir izsvītrots.

Viņš šķirstīja vecus pārskatus.

— Brālīši, mīlīši, mūsu izstrādātā pārnesuma shēma ir tāda pati kā Ļidencovam! — Markins izsaucās. — Cik daudz mēs ar to nomocījāmies!... Būtu zinājusi 1 Bet kā viņš, kā viņš to spēja ar toreizējo iekārtu?!

— Ar sava modeļa palīdzību. Ar viselementārākajiem līdzekļiem, — Tumanovičs sacīja. — Ar primitīviem līdzekļiem. Kā Faradejs. Apbrīnojami!

— Es jau esmu jūs brīdinājis, — direktors teica. — Parak daudz līdzekļu izlietojat.

Visi iesmējās, tikai Kuzins ne.

— Nē, nopietni, — direktors sacīja. — Jāsamazina jums asignējumi, un jūsu smadzenēs radīsies jaunas krokas.

Kuzins teica, ka tas virziens, ko izraudzījies viņš, acīmredzot nav vienīgais, ka jāpamēģina no tās puses, no kuras sācis Ļidencovs, un jāizmanto viņa molekula. Pēc tam Kuzins atzinās, ka nupat viņam ir bijuši grūti brīži, ka viņš gan sajūsminājies par Ļidencovu, gan nolādējis to.

— Nepamanījām! Kāpēc mēs nepamanījām tik vienkāršu ceļu! — Markins brīnījās.

Kuzins zināja, cik grūti sasniegt tādu vienkāršību, bet nekā neiebilda, jo jutās vainīgs.

— Mūžs ir pārāk īss, lai mēs iegūlu kādu labumu no savām kļūdām, — viņš teica.

Viņi bija samulsuši un apjukuši. Kuzinam bija visbēdīgāk ap sirdi, tomēr viņš nespēja noturēties nejūsmojis.

— Ir nu gan nešpetnis šis Ļidencovs, kā viņam tā izdevies apdzīt mūsl Cik daudz viņš paguvis!

— It kā viņš būtu noskatījies mūsu darbu, — kāds ierunājās.

Kuzins kļuva bažīgs, viņa mati sakustējās.

— Kāds viņam labums ... ja mūsu virzieni būtu vismaz sakrituši, — viņš sacīja gluži nopietni. — Bet mums ir pavisam citi izejas dati.

— Nav ko brīnīties. Ļidencovs stāvēja pie pašas sākotnes, viņam bija labāk redzams.

... Osokins viņu balsis dzirdēja neskaidri un saprata vienīgi to, ka cieņa pret Ļidencovu ātri pieaug. Viņi izskaidroja Ļidencovu, atsaucās uz Ļidencovu, brīnījās par Ļidencovu, it kā nesenās zobgalības nemaz nebūtu bijis. Ļidencova personība auga augumā, ieguva autoritāti, jau ik pēc brīža kā paši par sevi saprotami skanēja vārdi «Ļidencova kritērijs», «Ļidencova molekula», «Ļidencova ideja».

Osokins pasauca direktoru, kuru viņš vislabāk saprata, un pavaicāja par pieminekli. Direktors viņu nomierināja: piemineklis, protams, būtu pārspīlējums. Pārspīlēšana tādos gadījumos ir kaitīga: kad pamana pārspīlējumu, cilvēki sāk apšaubīt arī patiesību ... Sai mirklī viņu kāds pārtrauca: piemineklis, protams, nav galvenais, bet, ja apstiprināsies molekulas modelis un ja atradī-

sies pēdējie Ļidencova darbi, viņa vārds tiks ierakstīts fizikas vēsturē.

— Kam tikai neceļ pieminekļus! — izsaucās Ļova Tumanovičs.

Palūkojies uz plikpauri jaunekli, kā iegaumēdams, kāds viņš izskatās, Osokins jautāja:

— Par ko tieši jūs runājat?

Visi bargi pašūpoja galvu, bet direktors atņēma Ļovam kritu.

— Ak dievs, kāds tam sakars ar pieminekli? — Kuzins brīnījās. — Kuru vispār interesē piemineklis?

— Biedru Osokinu interesē, Matveju Jevseje-viču! — Ļova izsaucās. — Tas ir viņš, kas par to prasa.

Tad Osokins krēslā izslējās.

— Gluži otrādi! — viņš teica. — Tieši pretēji. — Un izvilka no kabatas fotoattēlu. Šoreiz to paņēma Kuzins un, grauzdams nagus, kā sastindzis tajā ilgi noraudzījās. Kā pa sapņiem viņš paspēra dažus soļus, mati uz viņa galvas sāka kustēties.

— Magnēts! — viņš izdvesa drebošā balsī.

Fiziķi apstājās apkārt un noliecās pār attēlu.

— Necaurlaidīgs ... izspiež ... diamagnē-tisms!... Negatīva caurlaidība! — Kuzins kā grū-šus izgrūda.

— Tagad skaidrs: turas uz sava lauka.

— Tas ir magnētisks spilvens.

— Cik skaisti!

Ļidencova skulptūra karājās gaisā, postamenta tai nebija, un viņi sāka saprast visu, kas ar to saistīts, un jutās svētlaimīgi.

Kuzins pieskrēja pie Osokina un jautāja:

— Vai jūs neievērojāt, Matvej Jevsejevič, no kā bija izgatavots aplis, kas atrodas zemē? Vai materiāls bija spīdīgs? Un skulptūras apakša? — Kuzins lūdzoši vērās Osokinam sejā. — Lūdzu, dārgais Matvej Jevsejevič, mēģiniet atcerēties!

— Netiku ievērojis, — Osokins atbildēja, nekā nedomādams, bet tūlīt atģidās un pakāpās atpakaļ. — Nekāda pieminekļa nav bijis, par ko jūs runājāt, nekā taču nav bijis!

— Cik žēl, cik žēl! — Kuzins sarūgtināts sacīja. — Nez vai viņi lietoja stroncija titanātu... — Un steidzās pie tāfeles, kur citi dedzīgi apsprieda pieminekļa konstrukciju, aprēķināja atstarpes augstumu, magnētiskā lauka spēku un strāvu, kurai jācirkulē pa apli. Skaitļi saskanēja, un pieminekļa iecere izraisīja aizvien lielāku sajūsmu. Līdz tam vajadzēja aizdomāties, lai tik asprātīgi iemiesotu Ļidencova idejas būtību. Un tieši viņa paša piemineklī. Tieši piemineklī, tas ir, mākslas darbā, kas stāvēs mūžīgi, tas ir, paužot supra-vadītspējas jēgu — kad pretestības nav, strāva plūst mūžīgi. Lieliski!

Viņi atcerējās veidlapu — pareizi, vajadzīgs institūts, speciāls supravadītspējas pētniecības institūts. Paveras tādas iespējas, ka jārīkojas ar plašu vērienu.

Ļidencova personība kļuva aizvien lielāka, bet reizē kļuva lielāki arī draudi Osokinam un viņa bažas.

— Saprotiet, no tā izriet, ka Ļidencova atklājums ir faktsl — Osokinam pievērsās Markins, vai

kusdams maigumā. — Citādi uzcelt tādu pieminekli nebūtu iespējams.

Nicīgi viņā paraudzījies, Osokins jautāja:

— Kas nebūtu iespējams?

— Nu, tas... — Markins pacēlās uz pirkstgaliem un pavicināja rokas, — noturēšanās gaisā!

— Tā, — Osokins sacīja pilnīgi neizteiksmīgā balsī, kuru izdzirduši visi apklusa. — Bet es cerēju, ka jūs kā speciālisti no zinātnes viedokļa ... Jūsu uzdevums taču ir noskaidrot un apgāzt. Tādas parādības nav un mūslaikos nevar būt. Tomēr atrodas biedri, — viņa pirksts apstājās pie Markina, — kas to sauc par faktu. Kails fakts pats par sevi vēl nekā nenozīmē.

— Var pieņemt, ka notikusi laika pārbīde. — Markins kā nogrēkojies mīņājās no vienas kājas uz otru. — Vispārīgas koncepcijas man pagaidām nav.

— Kas tur sevišķs? — iejaucās Ļova. — Pārejot no vienas vides otrā, laika zīme mainās. Jau Luiss Kerols to atklāja. Baltās karalienes atmiņa bija iekārtota tādējādi, ka viņa vislabāk atcerējās nākamās nedēļas notikumus.

— Ko? — Osokins jautāja.

— Nē, nē, — Kuzins teica, — kaut kas tāds var notikt tikai spoguļa viņā pusē.

— Bet ja nu pieļauj, ka bija nobīdīta laika ass? Tādā gadījumā sekas parādās pirms cēloņa.

— ... Pietiek ar to, ka nobīda laika asi.

— Pagaidiet, — ierunājās Kuzins, — Ļidencovs taču juta savu pārvietošanos. Viņš šādu pārbīdi uzņēma kā slimību; pilnīgi iespējams, ka organismam tas ir grūti...

— Tādos gadījumos atmiņas vietā attīstās pretēja spēja ...

Osokins paskandināja ar karotīti, kā bija kādreiz darījis nelielās apspriedēs, šaurās sfērās, un visi apklusa. Vai tiešām viņi ar saviem aparātiem un disertācijām nesaprot, līdz kādam absurdam ir noslīdējuši?

Ap viņu sastājās krēmkrāsas virsvalki, lai vērīgi ieklausītos katrā vārdā.

Pēkšņi Osokins nekautrīgi iesmējās, viņiem acīs skatīdamies. Par ko viņi te nopietni runā? Par Ļidencovu! It kā tāds bēdu brālis un pusmuļķis varētu būt dižens cilvēks. Stulbeņi! Viņš taču pazina Ļidencovu, bija to redzējis. Nupat vēlreiz skatījis sarkano pīles knābi, nekauņu, ko viņš bija atsēdinājis tā, ka tas tūdaļ ierāva asti. Kas radīts rāpošanai, lidot nav spējīgs.

Klausīdamies viņa smieklos, fiziķi ierāva plecos savas skolotās galvas, tomēr joprojām raudzījās viņā pārāk vērīgi — kā ārsti.

— Tas bija vecos laikos, kad ģēniji palika neatzīti! — Osokins pabeidza.

— Ģēnijs ir neizpētīta parādība. — Kuzins paraustīja sevi aiz matiem. — Neapzinātais ģēnija «es» pastāv citā laika veidā. Attiecībā pret apziņu tā var būt arī nākotne. Nav drošu pierādījumu, kas izslēdz laika pārbīdi. Ja fizika to nav noliegusi, tā var arī būt, tā var pastāvēt dabā. Mēs tikai to neesam vēl atklājuši.

— Uz mums tas neattiecas. Laika pārbīde nav mūsu specialitāte, — direktors teica. — Mūs interesē kaut kas cits.

\

Iespējams, Osokinam tikai tā likās, ka visi cieši veras viņā, viņš pēkšņi satraucās un pateica kaut ko negaidītu.

— Saprotu, jūs interesē apdzīvojamā platība,— Osokins sacīja. — Tur nu jūsu Ļidencovs pats ir vainīgs.

Pacēlis rokas pret debesīm, Markins teica:

— Viņš taču lūdza tikai mazu dzīvoklīti. Tik vien! Tāds cilvēks! Vai tiešām viņš nebija to pelnījis? Apbrīnojami, Matvej Jevsejevič, kā jūs varējāt viņam atteikt. To es nespēju aptvert.

— Mazu dzīvoklīti! — Osokins naidīgi mēdījās. — Paskat, kādi labiņie! Mazu dzīvoklīti! Bet vai tad jums ir kāda jēga par to! Cilvēki gaidīja savu kārtu. Lai saņemtu vienu istabu. Un kas bija manos spēkos? Atņemt citiem tādiem pašiem? Tagad jums ir daudz vienkāršāk. Mazu dzīvoklīti! Gud-reļi!

Ļidencovs viņam pašreiz šķita daudz tuvāks — viņš gan būtu sapratis, viņš tā neuzdrošinātos runāt, viņš to visu zināja.

Kuzins saviebās, kā sāpes ciezdams, un iebilda:

— Nedrīkst, biedri, nedrīkst visā vainot Mat-veju Jevsejeviču! Kas toreiz varēja zināt... — Un aprāvās pusvārdā.

Klusums ieilga.

Kas varēja zināt? Vai tā?

Pirmie nedzirdami iesmējās jaunieši.

Kas varēja? Varbūt tomēr kāds bija, kas varēja? Bet kurš? Lūk, kurš ... Zināt tad zināja, bet dot nedeva. Visu taču zināja. Uz priekšu zināja!

Kurš varēja zināt? — drošs jautājums, drošs, jo neprasa atbildi, ne jautājums, bet mūžsena at-

taisnošanās, patvērums visiem cilvēkiem visos apstākļos. Un pēkšņi tas aprāvās, kā slazdi aizcirtās.

Direktors apvaldīja smlniņu, un viņa seja kļuva neizteiksmīgi svinīga.

— Un tomēr, biedri. Mums jāpateicas Matve-jam Jevsejevičam par viņa līdzdalību. Mūsu jaunieši pagātni dažreiz vienkāršo. Piedodiet viņiem! ... Jūsu palīdzība dos mums iespēju turpināt meklēšanu. Jūs, Matvej Jevsejevič, pievērsāt mūsu uzmanību vairākiem jauniem problēmas aspektiem. Pilnīgi iespējams, ka tam būs vēsturiska ...

Osokina ausis un kakls tumši pietvīka.

— Es nekam neesmu pievērsis jūsu uzmanību! — Viņam aizrāvās elpa. — Jūs izmantojāt gadījumu. Es nekam nevēlos pievērst jūsu uzmanību! Nevēlos! Vai jūs domājat, ka es neredzu, uz kurieni jūs stūrējat? — Viņš paķēra nūju un pakratīja to. — Jums neizdosies! Neesat atraduši īsto! Gribat ko panākt ar viltu? Ja tā, tad es vispār nekam nepiekrītu. Atsaucu savus vārdus! Visu atsaucu!

Nūja viņa rokās lēkāja, sarkanā seja uzblīda, kļuva zilgana, direktors izbijās un mēģināja Oso-kinu apsēdināt, bet viņš gārgdams to atgrūda.

— Ko jūs runājat, bez jūsu atļaujas mēs nekā ... — direktors steidzīgi sacīja, — nomierinieties, mēs kategoriski aizliegsim ...

Osokins nekādi nespēja aizpogāt žaketi. Ku-zins pasniedza Osokinam lietus mēteli un kopā ar direktoru palīdzēja viņam to uzvilkt. Glaudīdams Osokinam muguru, direktors teica:

— Mēs visu ar jums saskaņosim. Pilnīgi visu.— Viņa balss kļuva samtaina. — Ja jūs atļautu paņemt fotouzņēmumu? Uz brītiņu. Mēs to tūlīt pārfotografētu. Lai tā dēļ nebūtu jūs jātraucē.

Kuzins glaimīgi pasmaidīja.

— Mēs maksimāli palielināsim. Cik kopiju dot _ jums?

Osokins ar negaidītu spēku atgrūda viņus, piegāja pie galda un pieslēja nūju. Ar abu roku diviem pirkstiem Osokins augstu pacēla fotouzņēmumu un pārplēsa to. Salicis gabalus kopā, viņš mirkli izbaudīja vispārējo apjukumu, tad lēnām pārplēsa vēlreiz. Gabaliņus viņš iemeta pelnu traukā. Pamanījis kādu nepiesardzīgu, alkainu skatienu, viņš aptvēra, kas varētu notikt, veikli paķēra sērkociņus, nošvirkstināja un aizdedzināja. Neļaudams nevienam tuvoties, Osokins stāvēja pie sava ugunskura, liesmas atblāzma laizīja viņam seju un šaudījās vecīgajās acīs.

Pirmais atģidās Kuzins. Viņš bezrūpīgi atmeta ar roku, un viņa sejā atkal parādījās mulsums un sajūsma. — Polujanova institūtā jāsameklē arhīva materiāli, — viņš teica. — Tur jābūt visiem pārskatiem ...

Sarunādamies visi gāja Kuzinam līdzi uz istabas otru galu un Osokinu atstāja vienu.

Direktors panāca Osokinu uz kāpnēm. Osokins bieži apstājās un atpūtās. Direktors viņu aizvadīja līdz mašīnai. Pa ceļam viņš piedraudēja Oso-kinam, ka tam būs jāatbild par valstiski svarīga dokumenta iznīcināšanu. Osokins klusēja. Tad direktors mēģināja noskaidrot, vai viņam nav vēl kādi dokumenti un kur varētu būtu pārējie Ļiden-

cova fotouzņēmumi un avīžu izgriezumi, kur tie varētu būt palikuši. Un vispār — vai Osokins neatceroties Akadēmijas prezidenta uzvārdu, tā paša, kas bijis pieminekļa atklašanas svinībās, tas ir, nevis bijis, bet būs, protams, ja būs tas, kas ir bijis ...

Osokins, kas nekādi nereaģēja uz direktora jautājumiem, šai brīdī mazliet pašķielēja uz viņa pusi — un direktora seja kļuva kā sasalusi. Tas ilga dažus mirkļus, kas tomēr bija pietiekami gari, lai uz visiem laikiem paliktu direktora atmiņā un varbūt daudzējādā ziņā noteiktu viņa nākotni.

Vasaras beigās novāca sastatnes un žogus — un jaunā ēka uzreiz atklājās kā caurspīdīgs ledus blāķis. Fasādes vidū melnoja padziļinājuma loks. Kādam nolūkam tas izveidots, nebija saprotams. Arhitekti centās pilsētas izpildkomitejas priekšsēdētājam pierādīt, ka_ nepieciešams kaut kādi pārtraukt vienmuļo fasades ritmu. Priekšsēdētājs tomēr nebija apmierināts. Jo vairāk tāpēc, ka projekta apspriešanas laikā viņš bija aizrādījis uz šo nišu. Bija saņemti signāli. Tagad, kad laukuma rekonstrukcija bija pabeigta, niša nepatīkami dūrās acīs. Kāpēc, sakiet, tā izbūvēta, par ko domājuši arhitekti? Kā to lai izmanto? Arhitekti bezpalīdzīgi kaut ko murmināja par skvēru. Bet kāds tam sakars ar skvēru? Priekšsēdētājs viņus norāja un kā saimniecisks cilvēks ieteica nišu izmantot automātiskas kafejnīcas ierīkošanai.

Zināms, ka jaunās ēkas izskats atstāja uz Oso-kinu nomācošu iespaidu.

Kamēr laiks vēl bija silts, Osokins gāja uz jauno skvēru. Automātiskā kafejnīca bija nišā izvietota ļoti ērti. Nelielajā laukumā bija galdiņi. Vidū tika iestādīti jasmīnu krūmi. Tiesa, tie nekādi negribēja ieaugt. Novītušās lapas sačokurojās un nokrita. Dārznieks smidzināja zarus un kaisīja zemē pulverus. Osokins no tālienes vēroja viņu un smīnēja. Starp grumbām slēpās grūti saskatāms viegls smīns. Sēdēdams uz sola, Osokins pēc ieraduma šķirstīja laikrakstus, pārlaida acis uzvārdiem, kuri tika pieminēti ziņojumos par pieņemšanu un vizītēm, aplūkoja fotoattēlus un atkal pasmīnēja to pašu riskanto smīniņu.

Viņš bija kļuvis gaužām vārgs un sēdēdams reizreizēm iesnaudās, tomēr joprojām turēja augumu taisni, bija modrs un arī iesnaudies nenolieca galvu.

KĀDAM TAS JĀDARA

Pirmā daļa

Saruna ieilga. Nevarēja lāgā saprast, il kas tam cilvēkam vajadzīgs. Ar plecu piespiedis telefona klausuli pie auss, Drobiševs sāka spoguļa priekšā raisīt vaļā kaklasaiti. Jaunais krekls — balts ar melnām svītriņām — piegulēja tīri labi. Uz svītrainā fona kaklasaite gan izskatījās par platu. Drobiševs stingri aplūkoja sevi spogulī. Tur bija redzams spēcīgs, samērā jauns vīrietis ar vērīgām pelēkām acīm un augstu intelektuāļa pieri, no viņa strāvoja dzīvesprieks un atbildības sajūta. Drobiševs viņam pamirkšķināja un teica tam, ko dzirdēja klausulē:

— Piedodiet — bet kāpēc tas būtu mans pienākums?

Pēc tam viņš pieliecās pie spoguļa, atieza zobus, pieglauda uzacis un atkal pārtrauca runātāju:

— Ja jums vajadzīga atsauksme, pieprasiet to parastajā kārtībā institūta direkcijā.

Tas tips joprojām kaut ko kliedza klausulē.

— Jums taču tā būs labāk, — Drobiševs sacīja, — saņemsiet oficiālu dokumentu.

— Tādu dokumentu man ir atliku likām! — kliedza puisis vada otrā galā. — Papīra pie mums nežēlo. Es gribēju ar jums tāpat vien ... Tas ir, nevis es gribēju ... Bet tas nav svarīgi. Es jau saprotu — šodien ir svētdiena, kāpēc jums sevi apgrūtināt. Kaut kāda nelaimesputna dēļ. Ha, ha, sabojāsiet vēl noskaņojumu.

Tieši par to arī domāja Drobiševs. Tieši par savu noskaņojumu.

— Jūs uzminējāt, — viņš jautri sacīja. — Svētdiena ir svēta diena, tāpēc lūdzu piedošanu...

— Nekautrējieties! Varat nolikt klausuli. Esmu pie tā pieradis. Pie visa kā pieradis.

Viņš vairs nebija žultains, apnicīgs lūdzējs, bet gan aizvainotais. Un jau sāka uzbrukumu Drobi-ševam. Viņa čerkstošā balss iespiedzās kā zāģis, kam trāpījies zars. Tagad Drobiševam bija pilnīgas tiesības nolikt klausuli, un ar to viss būtu beidzies. Taču pēc tādas rīcības būtu palikusi smaga, nepatīkama sajūta. Viņš uzskatīja par labāku sarunu pabeigt ar iznīcinošu triecienu, tomēr galanti.

— Nu tad tā, biedri Seļaņin, kas pieradis pie visa, — šķiet... Zināms, es saprotu, jūs esat izdarījis lielu atklājumu ...

Balss klausulē viņu nekautrīgi pārtrauca:

— Vienu mirkli... Pagaidiet taču ... Nu, ko tev vajag? — Viņš pievērsās kādam citam. — Ko lai es ar viņu ... es jau tev teicu... — viņš pat nepapūlējās aizsegt mikrofonu, — jā, jā, jā, dari, kā gribi!

— Klausieties! — Drobiševs dusmīgi iesāka, bet neviens viņā neklausījās, klausulē bija dzirdama čaboņa, kaut kādas balsij. Drobiševs bija diezgan muļķīgā stāvoklī; viņš raudzījās uz sevi spogulī, cenzdamies tēlot ironisku gaidīšanu, dzedru ziņkārību un labi audzināta cilvēka sarkasmu ...

No virtuves plūda grauzdētas kafijas smarža, tur skanēja smiekli un šķindēja trauki. Zina kopā ar meitām gatavoja brokastis.

Beidzot klausulē aizvien skaidrāk kļuva dzirdama strauja elpa, un tad ierunājās dreboša sievietes balss:

— Hallo, Denis Semjonovič, lūdzu, piedodiet, jūs nevarat ne iedomāties, kas ar viņu notiek; dieva dēļ, nepievērsiet uzmanību tam, kā viņš izturas, viņš ir galīgi nomocīts, es jūs lūdzu — noklausieties viņā, jūs esat vienīgais, kas spēj dot padomu, atļaujiet mums aizbraukt pie jums, tas nebūs ilgi, es to nedarītu, goda vārds, bet tas ir tik svarīgi ... — Viņa runāja steidzīgi, un viņas balss kļuva aizvien vājāka un bezcerīgāka. — Es tik tikko viņu pierunāju, mums tas ir dzīvības jautājums, man vairs nav spēka vēlreiz... es vairs nespēju, ja jūs zinātu ... — Asaras viņai aizžņaudza kaklu, un Drobiševs neizturēja:

— Nomierinieties, vai tad es ko... labi, brauciet šurp ... kaut vai tūlīt...

Brokastīs bija vareņiki, tie kūpēja izrakstītā māla bļodā, kas bija pilna ar kaudzi. Bļoda bija nolikta uz sarkanrūtotas skotu vaskadrānas, ko Drobiševs bija atvedis no Edinburgas, kur bija piedalījies un runājis elektroķīmiķu kongresā.

Meiteņu dēļ pie galda un vispār virtuvē kļuva pašauri, sacēlās kņada, un sākās spēle, kurā Dro-biševs izlikās par viņu vecuma zēnu, skaļi smējās un baidījās no Zinās. Vecākā meita posās uz bērnu rītu; Drobiševs gribēja viņu pavadīt, bet pēkšņi atcerējās telefona sarunu, dīvaino pāri un nobrīnījās, kā viņš varēja padoties tik lētam trikam ar asarām. Tagad viņš apgalvoja sev, ka tas ir bijis triks, jo viņam bija žēl zaudēt rīta stundas un sabojāt izplānoto dienu, kura bija likusies tik brīva un mierīga, kurā bija paredzēta pastaiga un pēc tam patīkams darbs ar sava raksta aplauzumu. Naktī viņam bija iešāvies prātā tradicionālo mērīšanas metodi salīdzināt ar kuplu koku, kas vienmēr sajūt vēja pūsmu, un tagad viņš nespēja vien sagaidīt, kad varēs apskatīties, kurā vietā šo salīdzinājumu ielikt...

Viņš žēlojās Ziņai. Tā nekā neatbildēja. Protams, viņš pats ir vainīgs un tagad maksā par savu labsirdību; tomēr just līdzi viņa varētu, vai ne? Nu, nekas, nekas, es šim pārītim velnu parādīšu — Drobiševs draudoši atkārtoja, noskaņodams sevi būt nesaudzīgam.

— Tā nu gan ne, — Zina aizrādīja. — Ja esi nācis cilvēkiem pretim, tad runā ar labu. Tik un tā tev būs viņos jānoklausās.

Sis pavisam vienkāršais saprātīgums atbruņoja Drobiševu. Zina viņu bieži samulsināja nevis ar savu praktiskumu vispār, bet ar to, ka šis praktiskums allaž bija cilvēcisks un acīm saskatams. Pēdējā laikā Ziņai pārāk bieži bija taisnība, un tas Drobiševu kaitināja.

Viņi bija dzimuši vienā gadā, reizē beiguši in-

stitūtu, taču Drobiševs sen bija aizsteidzies viņai garām, aizstāvējis kandidāta disertāciju, pašreiz beidza doktora disertāciju un savos trīsdesmit astoņos gados jutās pavisam jauns, jaunāks nekā toreiz, kad strādāja par montieri apakšstacijā. Drobiševs zināja, ka Zina ar viņu lepojas un reizē viņu apskauž šīs jaunības dēļ. Darbā viņa tā arī bija palikusi par inženieri aprēķinātāju. Šķita, no viņas nekā nevar gaidīt, taču mājās viņš visu laiku sajuta Zinās veselā saprāta pārākumu.

— Ko es viņiem varu palīdzēt? Neko! — Drobiševs tiepīgi teica. 4

— Ko tad viņiem vajag?

— Protams, lai palīdzu. Virzu uz priekšu kādu murgojumu.

— Bet ja nu tas nav murgojums?

— Jo ļaunāk. Tātad — atkal noņemies ar citu cilvēku darīšanām? Vai tā, tavuprāt? Netieku taču galā pats ar savu darbu... Tu ļoti labi to zini. Mūždien tu mani iepin kādās darīšanās.

Zina piegāja pie plīts un sāka burties ap kafijas kannu; viņš varēja iedomāties sievas atmaskojošo smaidu. Viņai bija mātes pacietība, un Drobiševs pierima, juzdamies nenosvērts un kaprīzs, patiesībā vientiesis, kas neprot rūpēties par sevi, neprot atteikt citiem. Turklāt viņš bija talantīgs un cēlsirdīgs, un tādam var piedot visu.

Seļaņini izskatījās gandrīz kā akrobātu pāris: viņa bija tieva un viegla, ar stingu, saspringušu smaidu sejā, viņš — varen garš, kaulains un

salīcis. Nelikdamies zinis par Drobiševa uzaicinājumu sēsties, viņš staigāja pa kabinetu šurp un turp, atstādams uz parketa slapjas pēdas un nekautrīgi aplūkodams grāmatas, akvāriju un kaktusus. Viņš šķobīja plānās lūpas, reizreizēm novilka «hm» un paraustīja plecu.

Viņa bažīgi vēroja vīru. Apsēdās uz dīvāna maliņas un drebinādamās savilkās čokurā: šķita, ka viņa ir nosalusi, lai gan ārā bija silta pavasara diena.

Drobiševs apsēdās savā ādas krēslā ar muguru pret logu un pārlika vienu kāju pār otru, parādīdams, ka ir gatavs klausīties.

Seļaņins joprojām klusēdams staigāja, viņa novalkātie puszābaki reizēm iežļakstējās. Viņš izaicinoši aplūkoja kabinetu, bet varbūt arī izlikās, ka to dara, viņa slimīgi bālā seja raustījās žultainā smīnā. Lūpas bija sakniebtas — Seļaņins visādi lika manīt, ka nedomā būt tas, kas pārtrauks klusumu. Vēl vairāk darīt par ļaunu sev bija grūti. Tāda izturēšanās izraisīja pat ziņkārību.

Droši vien vajadzēja pamudināt: «Es klausos, runājiet,» — vai pasacīt ko citu tādā pašā garā, taču Drobiševu bija paņēmis savā varā tiepības velniņš, nu labi, labi, spītējies vien, paskatīsimies, kurš ilgāk noturēsies nerunājis ...

Viņš pavīpsnāja.

— Kostja! — sieviete sacīja izmocītā balsī.

Viņa bija daudz jaunāka par vīru, gadus divdesmit piecus, divdesmit septiņus veca, ar diezgan parastu ārieni: īsi apgriezti mati, parupji izkrā-

sota seja; ap acīm bija redzams sarkans uztūkums — nesenu asaru pēdas.

Seļaņins strauji savicināja rokas, it kā viņš būtu parauts aiz kāda diedziņa, tomēr uz sievu palūkojās, pamāja ar galvu un kļuva rosīgs.

— Skatieties un priecājieties! — Viņš sāka ņemt ārā no vākiem papīra lapas, izgriezumus, manuskriptus. — Te ir slēdzieni. Komisijas akti. Ieteikumi. Priekšlikumi. Pagājuši divi gadi. Neviens neinteresējas. Katrs gailis savu reizi nodziedājis, bet rīts pēc tam — aust vai neaust, vien-alga.

— Piedodiet, — Drobiševs ierunājas, papīriem klāt neķerdamies, — nezinu jūsu vārdu un tēv-vārdu ...

Seļaņins uz viņu aizdomīgi paraudzījās.

— Konstantins, tēva vārds — Konstantinovičs. Esmu pieradis, ka sekretāre piesaka. Jūs jau zināt, kā viņas to dara, — viņš noliecās pie Drobiševa un iesmējās sīku smiekliņu, — uzraksta uz lapiņas un noliek priekšniekam uz galda, lai neapgrūtinātu viņa atmiņu. Vizītkaršu mums nav. Buržuāzisks paradums. Atļaujiet, un te būs mana laulātā draudzene Klaudija ... Tāpat vien Kļava. — Viņš nez kāpēc iesmējās. — Starp citu, jūsu monogrāfiju esmu lasījis, ļoti solīds sacerējums, un es varētu ...

Drobiševs brīdinoši pacēla roku.

— Vispirms parunāsim par jūsu darīšanām, Konstantin Konstantinovič. Ko jūs gribat no manis?

— Es? — Seļaņins tēloja izbrīnu. — Nekā es negribu. Itin nekā! — viņš svinīgi pasludināja.

— Tā ir viņas izdoma. Kļava jūs uzskata, tā teikt, par augstāko instanci. Gan morālā, gan tehniskā ziņā.

— Kā jūs tā iedomājāties?... — Drobiševs ar pārmetošu skatienu pievērsās Kļavai, atbildi negaidīdams.

Viņa pietvīka. Zaļajās acīs iespīdējās tādas mokas, ka Drobiševs nolaida skatienu zemāk — uz viņas kaklu un augumu.

— Pirmkārt, jau sen, kad izlasīju rakstu vakara avīzē...

Sai uzbāzīgajā, gaužām muļķīgajā rakstā viņš bija aprakstīts tā, ka viņam kļuva kauns no paziņām. Un redzi nu — noskaidrojas, ka ir cilvēks, kura iztēlē viņš parādījies tādā kā eglītes rotājuma spožumā, izkrāsots un salkans līdz šķebī-gumam. Pašaizliedzīgs Zinātnes Bruņinieks, Patiesības Cīnītājs, Jaunā Aizstāvis, kurš nepazīst kompromisu, un velns viņu sazin kas vēl ne, un tagad šīs sievietes uztverē viņš ir tieši tāds. Arī dziļdomīgais svarīgums sejā, viņa atturība un vienkāršība piederas pie tā paša komplekta ...

— Blēņas, tīrās blēņas! — viņš teica cik vien iespējams pieticīgi.

— Turklāt man stāstīja Ščetiņins ...

— Kas tas par Sčetiņinu? Vai žurnālists? Popularizētājs?

Ievērojusi, ka viņš pavaikstās, Kļava pamāja ar galvu kā nogrēkojusies, bet tūlīt sarunā iejaucās Seļaņins:

— Es visu paskaidrošu. Ščetiņins ievietoja par mani rakstu žurnālā «Ogoņok», tas bija jau pēc notikuma ar konstruktoru biroju.

Viņš runāja, būdams pārliecināts, ka Drobiševs rakstu «Ogoņokā» ir lasījis, klausījies arī radioraidījumu un ka vispār viņam par Seļaņinu ir kaut kas jāzina, ka viņš nemaz nevar nezināt, ja bijis iespiests raksts centrālajā presē un radio pirmajā programmā raidījis visai Savienībai.

— Piedodiet, esmu tumšs cilvēks, — Drobiševs atļāvās dzēlību. — Sākšu labāk ar ābeci. — Viņš paņēma Seļaņina projekta aprakstu, pārlasīja ievadu, sameklēja shēmu. Forsēta akumulatoru pa^ pilduzlāde. Piedevas... Asimetriska strāva pēc īpatnējas shēmas ...

— Vai saprotat, ar ko tā atšķiras no parastām iekārtām? Pievērsiet uzmanību strāvas dinamikai! Lūk, šis sektors... — Seļaņins nepacietīgi teica priekšā. — Te tas suns aprakts. Droši vien jūs pats to neuzminēsiet, tur ir dažas fineses. Es taču ne tikai izmantoju piedevas ... Es jums ...

Taisni apbrīnojami, kā šis cilvēks mācēja noskaņot pret sevi. Palīdzēt izprast shēmu jau nu būtu bijis gluži dabiski, taču viņš nekādi nespēja iztikt bez dzēlīgām piezīmēm un aizvainojoša, pamācoša toņa.

Drobiševs piemiedza acis un, raudzīdamies Kļavā, teica:

— Bet es cerēju pats tikt galā. Daļskaitļus skolā esmu mācījies ...

— Kostja, tu taču traucē, — Kļava sacīja ar negaidītu sparu, un viņas seja, kurā vairs nebija samocītā smaida, kļuva barga un neparasta.

— Tad nē jau, viņš mani netraucē, — Drobiševs nevērīgi iebilda, joprojām ar interesi vērodams Kļavu. — Jūs, Konstantin Konstantinovič, pagaidām pastāstiet, kā izpaužas jūsu konflikts!

— Atzīstos, es jūs pietiekami nenovērtēju. — Seļaņins teatrāli palocījās. — Redzi, Kļava, es nemaz netraucēju. Deniss Semjonovičs, tāpat kā Jūlijs Cēzars, spēj reizē gan klausīties, gan lasīt, gan domāt... Viņš spēj visu.

Kļava ar lūdzošu skatienu pavērās Drobiševā, un viņš nekā neatbildēja. Visprātīgākais, ko viņš varēja darīt, bija sameklēt vāju vietu, iebāzt to Seļaņinam degunā un ar to arī beigt. Sadot Seļa-ņinam pa snīpi. Eleganti, pēc visiem noteikumiem ... Nav jau nez kāds projekts, bet tik daudz uzpūtības ...

— Notikums ar mani savā ziņā ir tipisks. Stereotips. Tādiem kā jums izgudrotāji ir apnikuši, notikumi ar viņiem allaž atkārtojas. — Seļaņins beidzot apsēdās, izstiepa kāju un, pārstājis ākstīties, sāka runāt lietišķi. So daļu viņš izstāstīja, kā no galvas iemācījies, ar reklāmas garā izstrādātiem teicieniem.

Pirms diviem gadiem Seļaņins bija ierosinājis jaunu papilduzlādes sistēmu. Tā deva prāvu ietaupījumu un, protams, nozīmēja pilnīgu apvērsumu. Drīz vien noskaidrojās, ka pie līdzīga temata strādā konstruktoru birojs, ko vada kāds Bragins. Protams, Seļaņina metode bija labāka, vienkāršāka, bet pamēģini mēroties spēkiem ar veselu kolektīvu, jo vairāk tāpēc, ka pirmajās metodes pārbaudēs atklājās visādi trūkumi. Seļaņins centās dabūt līdzekļus izmēģinājuma modeļiem. Bet kur nu! Viņa ziņojumus nosūta uz konstruktoru biroju, lai tas dod slēdzienu, bet tur, skaidra lieta, visu nolīdzina ar zemi. Se|aņins protestē, pieprasa sasaukt komisiju. Bet kas piedalās šai komisijā — atkal tie paši cilvēki, kas saistīti ar konstruktoru biroju. Tiesa, tajā bija nok|uvis arī profesors Čertkovs, un viņš, protams, uzrakstīja savas atsevišķās domas — te tās ir, tur priekšlikums augsti novērtēts. Taču Čertkovs drīz vien nomira. Seļaņins nolēma slepeni pats saviem spēkiem izgatavot ierīci, jo viņš bija elektroceha vadītājs un viņa rīcībā atradās zināmi līdzekļi. Tai laikā viņu ataicināja pie sevis konstruktoru biroja vadītājs Bragins, pareizāk sakot, bijušais vadītājs, tagad viņš saņēmis paaugstinājumu un strādā galvenajā pārvaldē; šis Bragins tad nu ierosina sadarboties. Shēmu iespējams virzīt uz priekšu, izstrādāt līdz galam, protams, Bragins jāņem par līdzautoru. Seļaņins atsakās to darīt un raksta ministram. Atkal tiek nodibināta komisija. Un te nu atklājas, ka Seļaņins izmanto dienesta stāvokli un nelikumīgi būvē eksperimentālu ierīci. Direkcija dabū brāzienu. Seļaņinu atceļ no ceha vadītāja amata. Viņš sūdzas presē. Par to sāk interesēties Ščetiņins un iespiež rakstu žurnālā «Ogo-ņok». Pēc tam kļūst vēl ļaunāk. Direkcija noskaišas. Seļaņinu saņem stingri pēc visiem likumiem. Jo vairāk tāpēc, ka Bragins, bez šaubām, t6 veicina. Braginam ir sakari visās malās. Kur tikai Seļaņins nav meklējis palīdzību — gan partijas apgabala komitejā, gan arodbiedrības komitejās, gan Tehnikas komitejā, gan dažādās citās komitejās. Lai atklātu aizkulises, viņš cenšas panākt Bragina atmaskošanu. Un arī direkcijas atmaskošanu. Arodbiedrības un pat komiteju darbinieki

nav nekādi speciālisti, viņi, kā jau pienākas, iesniegumus nosūta atsauksmei, un agrāk vai vēlāk iesniegumi sāk ceļot pa to pašu veco loku. Pat Zinātņu akadēmijas darbinieki, kurus iebiedējis Bragins, izvairās dot atbildi vai arī atbild kaut ko nepārliecinošu ...

No biežas atkārtošanas Seļaņina stāsts bija zaudējis krāsainību, kļuvis nodrāzts, un tajā bija jūtams iesīkstējis bezcerīgums. Drobiševs klausījās tikai pa ausu galam, klusībā iegaumēdams pazīstamus uzvārdus. Tomēr viņš to nekādi neparādīja. Viņa sejā bija tāda cilvēka garlaicība, kurš sen jau zina visu, kas būs tālāk. Klusībā viņš uzjautrinājās, iedomādamies Seļaņinu ministrijā, pieņemamās istabās un kabinetos, kur, noklausījušies viņa sūdzības un draudus, priekšnieki ataicina sekretāres un noteic neļaut šim paranoiķim viņus traucēt pat pa telefonu. Drņbiševs iztēlojās slīpētos, grūti izdibināmos valsts komitejas puišus, kas jau pēc minūtes Seļaņinu kaut kam piespēlē kā futbola bumbu. Viņš iztēlē redzēja Seļaņinu aplam izturamies Zinātņu akadēmijas prezidija locekļu kabinetos, kur cieņā ir ceremoniāli. Un beidzot — Seļaņins pie priekšsēdētāja vietnieka. Viņš dzēlīgi aplūko garo, pulēto galdu, balto pulti, pogas, paklāju ... Un nosprauslājas ... Šausmas! Cilvēkam ar tādu uzvešanos vispār bija labāk nevienam acīs nerādīties. Ierazdamies personiski, viņš tikai zaudēja. Viņš kaitināja, it kā prasīties prasījās, lai viņu noraida. Protams, pēc tam viņš kļuva vēl niknāks. Un pats piekasījās katram sīkumam. Kādā aktīva sanāksmē Seļaņinu nosauca par ķildnieku vai sūdzībnieku, un viņš iesniedza tiesā sūdzību par apmelošanu. Viņš jau sauca pie atbildības ne tikai Braginu, bet arī tos, kas Bra-ginu atbalstīja, sava uzņēmuma direkciju un komisiju locekļus. Pret Seļaņinu ierosināja lietu par ļaunprātīgu dienesta stāvokļa izmantošanu. Tas ir, nevis ierosināja, bet safabricēja — vai tad materiālus viņš bija ņēmis sev, viņš taču bija gribējis izgatavot eksperimentālu paraugu! Seļaņins spriedumu pārsūdzēja, rakstīja prokuratūrai, pieprasīja atcelt tiesnesi, uz kuru neapšaubāmi bija izdarīts spiediens...

— Oho, jums radusies plaša fronte, — Drobi-ševs nenocietās.

— Un kā vēl! Viņi visi ir saistīti. Viena banda. Esmu konstatējis, ka nedrīkst nevienam nekā piedot, citādi... — Seļaņins izteiksmīgi saņēma un pagrieza pirkstus, parādīdams, kā viņam apgriezīs kaklu. — Ļauj tikai viņiem sajust savu vājumu! Jārīkojas gluži otrādi — jāuzbrūk! — Viņš pavīs-tīja dūri un ierunājās kā sazvērnieks: — Viņi taču baidās! Neviens no viņiem nerūpējas par valsts interesēm. To es zinu, par saviem vārdiem es atbildu. — Seļaņins pieliecās Drobiševam klāt. — Es ierodos, pierādu, cenšos pārliecināt, bet viņš tikai domā, kā aizšmaukt. Kāda velna pēc lai viņš iejauktos? Kāpēc viņam tas vajadzīgs? Ekonomija? Ko viņam nozīmē ekonomija, netiek taču ietaupīta viņa nauda. Saprotiet — viņam sirds nesāp, viņam arī tāpat ir labi.

— Par kuru jūs runājat? — Drobiševs stingri vaicāja.

— Par daudziem. Tie bija viņi, kas centās iemīt dubļos kibernētiku un aizliedza socioloģiju.

Drobiševam šī saruna nepatika aizvien vairāk.

— To jūs sakāt aplam, — viņš teica brīdinošā balsī. — Kāpēc tā vispārināt!

Ko tur sacīt, replika nebija diez cik izdevusies, un pēc tā, cik ļaunā priekā Seļaņins sašķobīja seju un cik sajūsmināts uzsita sev pa ceļgaliem, Dro-biševs saprata, ka viņš nošāvis greizi.

— Ak dievs, cik pazīstami vārdi! Vai dzirdēji, Kļava? Būtu jūs vismaz pateicis ar citu intonāciju. To es negaidīju. Jūs nu gan, Denis Semjo-novič, būtu varējis runāt drosmīgāk un patstāvīgāk. Un vai tad es drīkstu vispārināt? Es taču zināmā mērā esmu izņēmums! Bēdīgs izņēmums uz straujas tehnikas attīstības fona. Jebkura nelietīga rīcība pie mums ir izņēmums. Un, ja nu izņēmums, — kāpēc tad uztraukties!

Drobiševs nesatricināmā mierā šūpoja kāju. Kļūda kļūst par kļūdu, kad to atzīst. Paraucis uz augšu uzacis, Drobiševs pacēlās savas autoritātes ledainajos augstumos. No turienes viņš ar astronoma domīgumu noraudzījās šai naidīgi noskaņotajā cilvēkā. Kodīgās asprātības, dzēlieni, ņirgas viņu neaizsniedza. Pa pievērto acu spraugu bija redzams, kā Seļaņins lokās un grozās, aizvien vairāk uzbudinādamies. Viņa jūtu izpaudumos bija kaut kas pārmērīgs. Varēja just, ka viņš dižojas un ne tikai par godu Drobiševam, pareizāk sakot, nepavisam ne viņam. Tātad Kļavai? Bet kāpēc?

— Un tomēr jūs vispārināt. Tas arī ir saprotams. Jums ir nepatīkami būt izņēmumam. — Drobiševs nekļūdīgi bija izvēlējies profesora toni, kas Seļaņinam bija visgrūtāk paciešams. — Lai savās

neveiksmēs vainotu sistēmu, nav vajadzīga vīrišķība: ja vainīga sistēma, tad jūs pats esat bez jebkādas vainas ... — Un, nejaudams Sejaņinam nekā iebilst, viņš no kaudzītes izvilka papīru ar pazīstamu parakstu. — Kravcova atsauksme. Pilnīgi apmierinoša, vai ne? Redzat pats! Bet jūs visus bāžat vienā maisā.

Seļaņins pielēca kājās un pacēla rokas pret debesīm.

— Viņš ir gļēvulis! Nodevējs! Sākumā gan lielīja. Bet, kad lūdzu manu shēmu salīdzināt ar biroja shēmu un novērtēt tās priekšrocības, viņš apsviedās uz otru pusi! Aizgāja, asti nolaidis! Nobijās no Bragina!

Drobiševs smiedamies saldā, drebošā balstiņā atdarināja Kravcovu: «Mans dārgais, piedodiet, bet es esmu tīrs teorētiķis ...»

— Tieši tā! — Sejaņins pat sarāvās un tūlīt cieši un pētoši pavērās Drobiševā. — Ahā! Tad jūs viņu pazīstat... Nu protams, viņš toreiz man ieteica iet pie jums. Pareizi. Jūs, tā sacīt, esot vairāk lietas kursā ...

Drobiševam tūlīt atausa atmiņā sārta, tumīga sejiņa, mazas, sirmas Ūsiņas, okājoša izruna, Kravcovs — priekā starojošs, īsts «popiņš», kā viņu dēvēja katedrā. «Skat, kāds tu esi, popiņ, gribēji arī mani ievilkt šai lietā!» Drobiševs jautri nodomāja. «Esi gan gnīda.»

— Tā, tā, sūtīja pie manis, — viņš teica. — Bet vai pie Matijeviča esat bijis?

— Kā tad citādi! Matijevičs atteicās. Vispār atteicās. Negribēja iejaukties.

— Vai, pēc jūsu domām, arī Matijevičs baidās?

— Nē, kāpēc, Matijevičs nebaidās ... — Seļa-ņins apklusa nepabeidzis.

Pat viņš neuzdrošinājās teikt par Matijeviču kaut ko sliktu. Vecais virs atradās ārpus jebkurām aizdomām. Lai gan Matijevičs bija ķildīgs un kaprīzs, viņš bija iemantojis pedantiski godīga cilvēka reputāciju. Cīnītājs viņš nekad nebija bijis, pēdējos gados, kļūdams vārgs, dzīvoja vientuļnieka dzīvi savā vasarnīcā, tomēr viņu joprojām daudzināja par bezgrēcīgu augstāko tiesnesi ...

— Droši vien viņš tā rīkojās Ščetiņina dēļ, — Drobiševs padomājis teica. — Jūs pats visu sabojājāt... Kuram gan gribas būt vienā kompānijā ar tādu cilvēku, kāds ir Sčetiņins?

— Esmu tādā stāvoklī, ka man nav izvēles, — Seļaņins dusmīgi iebilda. — Jā, jā. Pārmērīga klīrība man nav pa kabatai. Sčetiņins nenobijās un uzrakstīja ...

— Un tad? ... — Drobiševs lēnīgi pasmaidīja. — Un tad?

Drobiševs nez kuru reizi sajuta dzeļošu skaudību pret veco Matijeviču. Atdevis atpakaļ manuskriptu — negribu iejaukties —, un cauri. Nemaz nav sācis taisnoties. Viņu attaisnos citi. Un, ja neattaisnos, arī nebūs nelaime, viņam no tā ne silts, ne auksts. Bet viņu attaisnos, jo Matijeviča kodekss ir visiem zināms. Lai kas notiek apkārt, jebkurā situācijā viņš dzīvo pēc sava goda kodeksa. Aristokrāts. Tāds kā dzimtmuižnieks. Cik vien Drobiševs viņu atceras, viņš vienmēr ģērbies

t

tumšpelēkā uzvalkā ar vesti, rokā lieliska nūja, sievietēm skūpsta roku, uz pirksta veclaicīgs gredzens, runādams izmet pa franču vārdiņam. Kā vecs nokaltis koks — čīkst, bet neliecas. Protams, ne jau āriene viņu padara ievērojamu, tā ir tikai ietvars. Arī darbi ne. Pēdējos gados viņš maz ko devis. Viņa slavu radījusi nevainojama reputācija. Viņa spriedumi bija godīguma etalons. Fjodors Aleksejevičs Matijevičs ir viens fams (FAM) — tā jaunie fiziķi dēvēja pedantiska korektuma vienību zinātnē. Vienība bija stabila, ar gadiem tā nemainījās. Pēc šīs skalas Drobiševam sanāca 0,7—0,8 fami. Viņam bija talants, darbs, stāvoklis sabiedrībā, viņš varēja panākt visu, ko vien gribēja. Taču — lai kas viņš kļūtu, lai kādu nosaukumu iegūtu, nez vai viņš spētu atļauties to, ko atļāvās Matijevičs. Pēc kara, kad tika apspriests elektroķīmiska kombināta būves projekts, Matijevičs nostājās pret šo projektu, pierādīdams, ka tajā paredzētā tehnoloģija ir novecojusi, kopē amerikāņu tehnoloģiju, ka vajadzīgs nevis dzīties pakaļ ārzemēm, bet iet pašiem savu ceļu. Viņu mēģināja vest pie prāta, jo kombināta būvēšanu bija ierosinājis pats ministrs, toreiz visvarens cilvēks.

— Piedodiet, bet šai jautājumā es gan saprotu vairāk nekā viņš, — Matijevičs sacīja, un nekāda pierunāšana, nekādi draudi nespēja viņu piespiest atteikties no sava viedokļa.

Par viņu stāstīja vēl daudzas līdzīgas leģendas, un nebija saprotams, kā tas īsti varēja notikt, ka šis vecais vīrs to visu var atļauties, kāpēc viņu ciena un neaiztiek. Kad Kijevā notika simpozijs,

Nadeždins teciņus devās viņam pretim un sniedza roku. Tas notika kuluāros, visapkārt cilvēki, bet Matijevičs čīkstošā balsī teica: «Diemžēl vienīgais, ko varu, ir nesniegt jums roku.» Un cauri, Nadež-dinam bija vakars. Lai gan Sčetiņins toreiz sacēla lielu troksni ap Nadeždina konstruēto dzinēju. Šķita, ka nekas nav vieglāk kā nesniegt roku. Taču salamāties — lūdzu, to Drobiševs spēja, bet, luk, cilvēku klātbūtnē nesniegt roku, tur viņam trūka dūšas. Turklāt neviens neapšaubīja Matije-viča tiesības uz tādu nelabvēlības parādīšanu.

Reputācijas mehānisms darbojas jokaini. Ar gadiem cilvēka loma viņa paša dzīvē it kā samazinās. Agrāk radusies reputācija rīkojas viņa vietā.

Šis pats Ščetiņins jau pirms rakstīšanas par Nadeždinu bija k|uvis slavens ar to, ka, aizstāvēdams materiālismu, vērsās pret Einšteinu, Boru un Landauu, bet divus gadus vēlāk aizstāvēja Einšteinu, ne|audams viņam piedēvēt ideālismu, un rakstīja atmiņas par Landauu, iztēlodams sevi par viņa sirdsdraugu. Ščetiņins vajāja Jofi, bet vēlāk — cildināja, turklāt viņš atbalstīja, pat sameklēja apšaubāmus novatorus. Grūti bija pateikt, kas vedināja Ščetiņinu tā rīkoties, varbūt neveiksmīga fiziķa aizvainota patmīlība, varbūt alkas pēc sensācijas. No viņa piesardzīgi vairījās, pret viņu juta pretīgumu. Pastāvēja uzskats, ka ielaisties ar viņu darīšanās ir nepieklājīgi. Pēdējā laikā viņš visiem spēkiem pūlējās attaisnoties, taču vairs nespēja tikt vaļā no savas reputācijas. Drobiševs viegli varēja iedomāties, kā Zinātņu akadēmijas institūtos rekomendēja Seļaņinu — «tas pats, ko cēla debesīs ščetiņins», «Ščetiņina domu-

biedrs». Ar to bija diezgan, pēc tam atradās maz tādu, kurus interesēja, vai Seļaņinam ir taisnība vai nav ...

— ... Būtu bijis labāk, ja Ščetiņins būtu jūs nolamājis, — Drobiševs teica.

Seļaņins piecēlās, iesprieda roku sānos un izslēja galvu.

— Es neesmu politikānis! Mans spēks slēpjas patiesībā! Man nav ko zaudēt. Katra pret mani vērsta netaisnība piešķir man spēku! Esmu kā fēnikss ...

Sengrieķu varoni, tribūnu, narodovoļcu — dievs vien zina ko viņš tēloja, viņa poza bija neciešama šai mazgabarīta dzīvoklī.

Drobiševs viebdamies pašķielēja uz Kļavu. Tagad viņa bija sasilusi, sēdēja, rokas brīvi izpletusi uz dīvāna atzveltnes, un kā apburta vēroja vīru, — acis viņai, izrādījās, bija gaiši zaļas, tādā kā negatava augļa krāsā. Tad redz, kam par godu dižojās Seļaņins, — viņai, visvairāk viņai; Drobiševs sāka šo to saprast.

Krietni apvalkātās žaketes stūri plivinājās, kad Seļaņins izpleta garās rokas, nospīdinātās bikses krokojās kā ermoņikas. Karalis, kas ģērbies nožēlojamās skrandās. Kaut tikai nekļūtu smieklīgs! Viņam tik vien bija atlicis kā tēlot progresa mocekli. Šīs meičas uztverē viņš bija cīnītājs, kas nepazīst piekāpšanos, savu principu upuris, netikumu atmaskotājs, lūk, viņš izriež krūtis, pavērš kaujas gatavībā lodīšu pildspalvu un bezbailīgi metas uz priekšu... Viņu nespēj valdzināt šie ungāru

krēsli, lustras un kaktusi. Labi nodrošināti mietpilsoņi, cilvēki, kuri prot pielāgoties, — lūk, kas jus esat līdzās skrandās tērptajam Seļaņinam — Bēdīga Izskata Bruņiniekam. Asinīm noplūzdams, viņš viens pats cīnās par Patiesību ...

Bija smieklīgi, un reizē pamodās maza skaudība. Drobiševs nodomāja, ka Zina nekad — vismaz sen nav tā raudzījusies viņā no apakšas uz augšu, ar godbijības un dedzīgas ticības pilnu skatienu. Ziņā allaž bija arī mazliet ironijas. Lai cik Joti viņa lepojās ar savu vīru, viņa vienmēr saglabāja sevī pārākuma apziņu, pārlieku labi viņa zināja visas vīra šaubas, vājības un panākumu aizkulises.

— ...Viņiem ir tikai viena izeja — nodarboties ar intrigām! Viņi ir plēsoņas! Hunta! Arī Bragins ir plēsoņa! Viņam vienalga, ar kādiem līdzekļiem, lai tikai tiktu uz augšu. — Sejaņins pieliecās pie Drobiševa. Viņa acu zīlītes skraidīja. — Braginam nav sirdsapziņas. Tāpēc viņam ir tik viegli. Viņš nav tāds kā dogmatiķi. Tiem vismaz ir ideja, bet šis te ... es viņam cauri redzu ... Es varu pierādīt...

Drobiševs viņu saudzīgi pabīdīja tālāk.

— Varbūt nav vērts?

— Kas nav vērts?

— Nodarboties ar melodeklamāciju.

— Nobijāties? Jūs taču neesat pieradis, ka tā runā, turklāt pilnā balsī. Ha! Ieteicu drošības labad dot man pretsparu. Norobežoties. Lai būtu ar ko attaisnoties. Viss kas var gadīties.. Ja nu pēkšņi prasa par to atbildēt? Ek, jūs, jums ir bailes, pat klausīties bailes!

Drobiševs piespieda sevi pasmaidīt.

— Jā, redzams, jums daudz kas sasāpējis.

Viņš bija pareizi aprēķinājis: ar šo mājienu uz

līdzjūtību pietika, lai Seļaņins atmaigtu un kļūtu paļāvīgi atklāts.

— Jūs nevarat ne iedomāties! Brīžam — karies vai augšā ... Kāpēc ar mani tā apietas, sakiet — kāpēc? ... Par to, ka gribu dot valstij kaut ko labāku ... Viņu dēļ esmu nonācis... — Taču, paraudzījies Drobiševā, viņš sastostījās un smalkjūtīgi aprāvās. — īsti kaitnieki. Viņi nojauš, ka esmu viņus izpratis, un viņi grib mani nobeigt...

— Kostja!

Seļaņins sastinga, smagi elpodams, viņa pārdzīvojumu sagrauztā seja spīdēja sviedros un sažņaugtās dūres drebēja.

«Fanātiķis, maniaks,» Drobiševs nodomāja, «dod viņam vaļu, un viņš savas ieceres, savas nieka idejas dēļ jebkuru iznīcinās.»

— Jūs liekaties briesmīgi principiāls cilvēks, — Drobiševs sacīja. — Un jūsu dusmas ir ļoti cildenas. Klausoties liekas: taisnības dēļ jūs esat gatavs uz visu. Tikai tā ir butaforija. Visa cēlonis ir tas, ka tiek likti šķēršļi jūsu darbam. Būtu tas pieņemts, jūs staigātu, ar Braginu rokās saķēries. Slavinātu viņu un visus priekšniekus ... — Drobiševs pats bija pārsteigts par savu niknumu. Viņš pārāk labi zināja, ko ir vērti tādi demagogi. Lēta manta. Laba, kamēr nav izbalējusi. Ar prieku viņš plucināja šo iedomīgo tītaru. Lai Kļava redz viņu bez greznajām spalvām, tā teikt, dabiskā izskatā.

Kaklu pastiepusi un saspringusi, Kļava vēroja viņu saķeršanos. Acis salīdzinādamas skraidīja no viena pie otra, un šī salīdzināšana Drobiševu vēl uzkurināja. Līdz tam viņš bija skatītājs, klausītājs, tiesnesis, bet tagad juta, ka grib pievārēt Seļaņinu, gūt virsroku, ka starp viņu un Kļavu kaut kas radies, izveidojušās kaut kādas spēka līnijas.

Protams, bija patīkami apzināties, cik stipri ir triecieni, taču vairs nebija tālu no cietsirdības un sievietes žēluma pret sakauto.

Parādīdams stiprākā augstsirdību, viņš palaida vaļā Seļaņinu.

— Jūsu varžacs dēļ labāk nemīdīsim kājām visu cilvēci.

Tomēr Seļaņins ātri atguvās un pieprasīja «atgriezties pie jautājuma būtības», pie viņa projekta, tā tehniskā novatorisma un konstruktoru biroja izstrādātās shēmas trūkumiem. Viņš atkal likās virsū Drobiševam — vai tiešām viņš nespēj tikt skaidrībā un novērtēt Seļaņina idejas priekšrocības?

Nē, Drobiševs negribēja tās novērtēt. Kāpēc to darīt? Lai Seļaņins vieglāk tiktu galā ar saviem ienaidniekiem? Turklāt par ieviešanu Seļaņins vairs nedomāja. Viņam bija svarīgi tikai uzvarēt, lai tur vai kas, bet uzvarēt, satriekt pretiniekus ... Apbrīnojami, cik daudz niknuma bija uzkrājies šai cilvēkā! Turklāt viņu skurbināja paša atklājums. Lepnums par to padarīja viņu augstprātīgu.

— Pirms manis nevienam ne prātā nebija nācis tā izmantot strāvas raksturliknes. Gandrīz neticami, vai ne? Kā viss ģeniālais.

Drošs paliek drošs, viņš reizēm iesmējās un tad atkāl majestātiski palielījās. Dod četrpadsmit miljonu ietaupījumu — vai tas kāds joks? Tā iznāk pēc ļoti pieticīgiem aprēķiniem. Jebkura kapitālistiska firma mani par to apzeltītu!

Seļaņins kļuva tik līdzīgs dažādiem atklājējiem, kas mēdza ierasties institūtā, ka Drobiševam sāka uzmākties garlaicība. Šie atklājēji sūtīja jaunu dzinēju projektus. Atminēja lodveida zibens noslēpumu. Lielākā daļa no viņiem bija diletanti. Būdami sapņotāji un gaisa piļu cēlēji, viņi vienā paņēmienā atrisināja visas elementārdaļiņu teorijas pretrunas, izgudroja akumulatorus, kas nenoveco, baterijas, kas uzlādējas no mēness gaismas, kosmiskajiem stariem vai gāzes plīts- Autori bija uzplijīgi, ātri apvainojās. Nepiesardzīga atbilde radīja sūdzību plūdus. Tika saņemtas vēstules ar jautājumiem, sākās zvanīšana pa telefonu. Nopietni izteikt iebildumus nedrīkstēja. Viņi labprāt visu pārrēķināja, prasīja viņu projektus izskatīt vēlreiz, «jo esmu ņēmis vērā jūsu aizrādījumus», un centās panākt atklātu diskusiju.

Drobiševu kaitināja šī murgainā pašplūsma. Tādi cilvēki tikai traucē nopietnus izgudrotājus. Mūsdienu zinātnes attīstību nenosaka pašdarbnieki un diletanti. Atklājumi top laboratorijās, tos izdara veseli kolektīvi pieredzējušu zinātnieku vadībā, nevis mājās strādājoši diletanti.

Taču Seļaņins šai kategorijā neiederējās. Viņa darbs bija negatavs, tomēr profesionāļa līmenī. Un viņa lielībai bija kāds pamats. Difūzijas radīto ierobežojumu vairs nebija. Pats uzlādēs process jūtami mainījās, saīsinājās uzlādēs laiks, vis-

maz tāda tipa akumulatoriem ... Vispārējā iecere acīmredzot bija korekta. Varbūt ietekmēja piejaukumi, diagrammas izvēle... Bija vajadzīga rūpīga analīze, kā šaha partijā — būs uzvara vai ne?

Seļaņins neatlaidās. Viņš centās izspiest no Drobiševa vismaz kaut kādu atzinību, izspiest tūlīt Kļavas klātbūtnē.

— ... Būtību jūs taču spējat novērtēt? Tas nav tikai paātrināts režīms. Tā ir cita pieeja, vai ne? Esmu pārliecināts, ka būs jārevidē teorijas pamati.

— Kāpēc nu tā? — Drobiševs iecietīgi pasmaidīja. — Vai nu tūlīt jāķeras pie pamatiem? Tieciet vien galā ar citu ...

Iekaisušo Seļaņina acu skatiens kļuva ass un saprotošs.

— Tas domāts tā, ka nespēšu izsisties cauri? Jā? Nebūs man pa spēkam? Par to nebēdājiet... Labāk aplieciniet savu zinātnieka objektivitāti...

Drobiševs par šiem vārdiem nelikās zinis, lēnīgi nopūtās, it kā nekā nebūtu dzirdējis un domātu par shēmu. Būtu bijis ļoti patīkami no šiem grafikiem un līknēm nekā pāri neatstāt. Ar savu pieredzi viņš to varēja izdarīt pārliecinoši; ja labi grib, visu var nogremdēt, pat ierīci, kas jau darbojas. Grūti saprast, kas viņu no tā atturēja.

— Nezinu, cik pamatoti ir jūsu secinājumi... Viena lieta ir mazi tilpumi, pavisam kas cits lieli. Tur viss var norisināties citādi... — viņš uzmanīgi piebilda, un šī piebilde Seļaņinu satrauca. Viņš prasīja pierādījumus, viņš alka strīdēties. — Mazumiņš pozitīvā, kas lasāms atsauk-

smēs, — Drobiševs it kā skaļi domāja, — ir ļoti virspusējs ...

— Bet Bragins? Bragins taču ko jūt. Vai tad citādi viņš būtu ... Iznāk, ka Bragins jums nav nekāda autoritāte, vai tā? — Seļaņins neatlaidās.

Tur viņš bija trāpījis naglai uz galvas. Nojauta Braginu nekad nevīla. Svešas idejas viņš saoda pa gabalu. Patiesībā ar to viņš arī bija izvirzījies. Un nekā slikta tur nebija. Viņš atlasīja to, kas bija drošs, praktisks un ātri ieviešams. Taču pašreiz, kad Bragins centās panākt institūta organizēšanu, viņam gribējās paspīdēt pašam ar kādu savu nozīmīgu darbu. Tāpēc viņš droši vien arī riskēja un piedāvājās Seļaņinam par līdzautoru. To laikam dēvēja par sadarbību, un laikam viņš tiešām būtu palīdzējis ...

Bragina vārdu dzirdot, degunā iesitās zivju un no zivīm vārītas zupas smarža. Pastāvēja gandrīz nesaraujama sakarība: Bragins — zivju zupa — ugunskurs — odu sīkšana — Kravcovs — sārtas plastmasas glāzītes.

Toreiz Kravcovs vēl bija spēcīgs vīrs, un katru pavasari notika izdaudzinātie Kravcova organizētie braucieni makšķerēt. Ieradās Bragins no Maskavas, atveda eksporta degvīnu ar medaļu, sapulcējās «Kravcova skola», un viņi uz kādām trim dienām aizlaida uz Vuoksu.

Aspirantūras trešajā gadā Drobiševs pirmoreiz izpelnījās godu piedalīties braucienā, tika tajā pielaists. No izdzertā degvīna un ievērojamo vīru tuvuma viņš ātri zaudēja sajēgu. Viņam visi šķita

lieli zinātnieki. Kā gan citādi — visiem grādi, katedras, uzrakstītas grāmatas, visi ir kolēģiju, zinātnisko padomju un kaut kādu prezidiju locekļu Un visi tik vienkārši — ģērbušies vateņos, galva uzlikuši nodriskātas žokejcepures — un saskandina ar viņu, Denisu Drobiševu, bijušo montieri. Kravcovs uzsauca viņam tostu, turklāt tādu, ka Drobiševam asaras saskrēja acīs, un viņš tūlīt — lūk, psiholoģiska mīkla — ar tām pašām asarām acīs lūdza Braginu būt viņam par oponentu. Vēl arvien šermuļi pārskrien pār muguru, atceroties, cik dzedras kļuva dzeltenās Bragina acis, kad viņš jautāja: «Vai esat atbraucis uz šejieni izdevīgi kārtot darīšanas?» Uz tādiem pavērsieniem viņam bija ķēriens. Disertāciju Bragins tomēr paņēma un uzrakstīja labu atsauksmi. Protams, ne jau viņš pats rakstīja. Vēlāk Drobiševs to uzzināja. Visai šai fizikai un matemātikai Bragina spēki bija par vājiem. Viņš tikai nojauta, ka dienās Drobiševs kļūs, tā teikt, figūra. Drobiševam vēl nebija ne jausmas par to, kas viņu gaida, bet Bragins droši vien jau bija visu aprēķinājis, ekstrapolējis. Pamazām Drobiševam, protams, atausa gaisma. Pienāca laiks visu vērtēt par jaunu un zaudēt ilūzijas. Bija neērti atcerēties savu lielo naivitāti. Tiesa, arī Bragins pa šiem gadiem bija kļuvis lokanāks, tomēr visumā viņš galvenokārt bija tas pats šaurais praktiķis. Cinisks, nekautrīgs, enerģisks un mazliet arī naivs. Tika apspriests kārtējais konstruktoru biroja darbs. Drobiševs runāja diezgan kritiski. Bragins piesēdās viņam blakus un sāka noskaidrot — kas noticis, varbūt kāds no biroja darbiniekiem viņu aizvaino-

jis, varbūt apmelojis, kas tad īsti ir? Noklausījies Drobiševā, viņš skumīgi sacīja: «Tu, puisi, pūt miglu acīs. Negribi atzīties.»

Nelaime bija tā, ka Bragins konstruktoru biroju bija samaitājis, uzņemdamies tikai sīkus, izdevīgus un pilnīgi drošus darbus. Pats galvenais bija — izpildīt termiņā. Tie, kas centās darbā iedziļināties, negribot aizkavējās, traucēja plāna izpildi. Talantīgie jaunieši pakāpeniski aizgāja, izvirzījās akurāti izpildītāji. Zinātniskais līmenis slīdēja uz leju, un Drobiševs noprata, ka drīz viņam būs nopietna saķeršanās ar Braginu.

— ... Kā tad ir? — Seļaņins vaicāja pilnīgā saskaņā ar Drobiševā domām. — Vispār interesanti — kādās domās jūs esat par Braginu? — Pirkstu pavērsis kā pistoli, Seļaņins cieši raudzījās Drobiševā, it kā vērodams viņa pārdomu secību un ieklausīdamies viņa domās. Tāds vērīgums padarīja Drobiševu uzmanīgu. Tajā bija kaut kas bīstams.

— Pagaidiet! — Pieri saraucis, viņš noliecās pār rokrakstu un tad domīgi vaicāja: — Par ko jūs pašreiz strādājat?

— Es nestrādāju, es tikai velku dzīvību, — Seļaņins atsaucās, ar sajūsmu pazemodams pats sevi. — Slīdu lejā pa tām pašām kāpnēm, pa kurām jūs kāpjat uz augšu. No ceha vadītāja — par vecāko inženieri, no vecākā inženiera — par maiņas inženieri. Zemāk vairs nevar noslīdēt. Esmu maiņas inženieris — tieši tā arī sāku. Notiek visu likumu pārkāpšana. Bet kāda viņiem daļa par

likumu? Vārdi, ko šis nelietis Bragins pasaka pa telefonu, ir spēcīgāki nekā likums.

Drobiševa vaigus un pieri pārņēma pēkšņs karstums.

— Klausieties — uz kāda pamata jūs atļaujaties? ... Ne jūs esat tas, kas drīkst tiesāt Braginu! Ko jūs par viņu zināt? Kas pēc kara attīstīja mūsu elektrotehniku? Kas ieviesa jaunus uzlādēs agregātus, kas apguva sausos elementus? Tādu organizatoru vajag pameklēt. Lai gan viņam ir savi trūkumi. Jūsu zināšanai — tas bija viņš, kas atjaunoja drupās sagrauto Harkovas rūpnīcu. Vajadzētu kaunēties tā neiedziļinoties nomelnot cilvēku, pārvilkt viņam pāri svītru ...

Viņš piecēlās kājās un pastaigāja, lai atvēstu. Būtu Seļaņins, būtu šī sieviete pilnā mērā izpratuši viņa taisnīgumu! Tā, lūk, ir īsta objektivitāte!

— ... Ar kādu formulējumu jūs atcēla no amata?

— Slimības dēļ.

— Ar ko jūs slimojat?

Seļaņina degungals sāka piesarkt, aizvien vairāk nošķirdamies no bālās, kaulainās sejas.

Cik noprata Drobiševs, gudrais latīniskais nosaukums nozīmēja psihiskus traucējumus. Seļaņins bija nokļuvis slimnīcā divas reizes, pēdējo — pavisam nesen.

Tad redz, kā — Drobiševam uzreiz kļuva vieglāk ap sirdi, viss noskaidrojās. Kādēļ viņš tūlīt nebija nopratis? Psihopāts — tā ir ļoti parasta parādība tādu neveiksminieku vidū. Psihopāts, ši-ziķis tu esi, mans mīļais, — viņš sajuta pret Se-ļaņinu gandrīz vai maigumu, jo no'psihopāta neko

jau nedrīkst prasīt, var neapvainoties uri nereaģēt.

— Tas nu ir gan; kā jūs tik tālu sevi novedāt? ... — Drobiševs ierunājās jaunā, mīlīgā ārsta tonī.

— Mani citi noveda.

— Nē, Kostik, tu, protams, esi sevi pārmocījis, — Kļava nenocietās.

Abi sāka strīdēties, viņš taisnojās, kā vainīgs būdams, viņas balsī skanēja sāpes un neatlaidība. No viņas atgādinājumiem un pārmetumiem Drobiševs uzzināja, kā Seļaņins bija ieradies Kļavas darba vietā — profilaktorijā un teicis tur runu par jautājumu «Kas jums nozaga četrpadsmit miljonus?». Un rādījis Bragina, Kravcova un Ņepi-ševa ģīmetnes.

— Ņepiševa ģīmetni? — Drobiševs iesmējās skaļi, brīvi un labsirdīgi, jo tagad no Seļaņina vairs nevarēja nekā prasīt.

— Tur nav ko smieties, labāk iedomājieties manu stāvokli, — Kļava sacīja un noskurinājās, atcerēdamās seno kaunu un izbailes. — Pēc tam viņš devās uz medicīnas institūtu un sāka skaidrot studentiem, cik daudz slimnīcu varētu uzcelt par tādu naudu.

— Bet ko — ko citu es varēju darīti — Seļaņins izsaucās, pielēkdams kājās un rokas piespiezdams pie krūtīm. Drobiševā pamodās kaut kas līdzīgs cieņai pret šo muļķīgo rīcību. Un tūlīt viņš arī iztēlojās, kā Seļaņins prokurora tonī atmasko Braginu, Kravcovu un galvenais — Ņepi-ševu, un šis balagāns viņu gaužām uzjautrināja.

— Muļķīgi, muļķīgi, es saprotu. — Seļaņins

pieglaimīgi uzsmaidīja Kļavai. — Nekas, tagad esmu vesels. Viņiem visiem par spīti... — Viņš apstājās un sāka vērīgi aplūkot Drobiševu, it kā viņā ieklausīdamies. — Jūs jau nopriecājāties? Viss kļuvis citādi, jā? Tagad jūs varat mani vērtēt savādāk. Katru manu vārdu ... Es zinu, es to pamanīju ... — Viņš pagrozīja pie deniņiem pirkstu, ērmīgi izvalbīja acis un irdzīgi iesmējās.

— Esmu prātā jucis? Jā, man tagad kļuvis grūtāk. Arī mūsu saruna izvērtīsies citāda ... Jūs tūlīt sāksiet mīlīgi pārliecināt... Es taču varu iekost...

Viņa milzīgās, melnās acu zīlītes tiešām šķita neprātīgas. Pārlieku rosīgās, plašās roku kustības un elpa, kas runājot aizrāvās, — viss pēkšņi ieguva citādu jēgu, tapa aizdomīgs.

Izvēlējies lietišķu un nopietnu toni, Drobiševs teica:

— Blēņas, nepievērsiet tam uzmanību, nekas nav mainījiesl — Taču tūlīt nodomāja, ka šo lietišķumu Seļaņins ir jau atminējis. Uz mirkli viņam radās pretīga sajūta: it kā viņa galvaskauss būtu kļuvis caurspīdīgs un Seļaņins redzētu, kā tajā top un raisās domas. Tas bija neticami. Vai arī Seļaņins to zināja? Drobiševs raudzījās viņam acīs un melno zīlīšu mirdzā redzēja drudžainu smīnu. — Galu galā daudziem ģeniāliem cilvēkiem bijušas kādas novirzes, — Drobiševs piespieda sevi pasacīt pavisam ko citu nekā gribēja teikt.

— Dostojevskim, piemēram. Gogolim. Ikviens radošs cilvēks, ir mazliet.. .

— Jā, jā, — Seļaņins izklaidīgi apstiprināja.

— Vai nav vienalga, kas padarījis — psihopāts

vai normāls cilvēks, galvenais ir tas, kas padarīts. Es viņus piespiedīšu atzīt...

Vai nu tā viņam bija tāda vājība, vai arī viņš nesaprata, ka pēc ārstēšanās slimnīcā ir jau beigts cilvēks. Braginam nebija ko baidīties, vajadzēja tikai brīdināt vai tāpat vien dot mājienu, un pēc tam Seļaņins varēja pierādīt vienalga ko, viņu neviens vairs neņēma nopietni. Viņam bija vakars. Arī domu uzminēšana nekā nepalīdzēs. Gatavs fantastiska romāna sižets: cilvēkam piemīt varena spēja — lasīt citu domas, tomēr viņš nekā nevar sasniegt. Ir gan joks! Drobiševu tas pārsteidza un mazliet pat nomierināja. Viņš gan nopietni nedomāja, ka Seļaņins lasa domas, tomēr pieļausim, ka lasa; bet kas no tā par labumu? ...

— ... Pagājušajā nedēļā es beidzot tiku pie Ņe-piševa.

— Tā, tā, — Drobiševs noteica, turpinājumu nojauzdams.

— Es viņu tomēr pārliecināju. Pierādīju. Ledus ir sakustējies.

— Tik tiešām?

— Veltīgi ironizējat. Vakar man jau zvanīja. Uzaicināja braukt uz Kremņegorsku. Uz eksperimentālo rūpnīcu. Ir arī otrs variants ... Jūs nevarat uzminēt... Jums pārāk daudz skaidra prāta. Bet zināt: loģika nekad nav radījusi neko lielu. — Seļaņins lēnām staigāja pa istabu, novilcinādams gaidāmo triumfu un gūdams kompensāciju par nesenajiem pazemojumiem. — Nu tā, mani aicina strādāt konstruktoru birojā pie Bragina.

— Tad jau ir lieliski, — Drobiševs teica, un viņa balsij bija neizprotama pieskaņa.

— Jā, lieliski. Nezinu, ko īsti jūs par to domājat, bet es gan saprotu, no kurienes vējš pūš. Viņi mēģina pielūgties. Ir pārliecinājušies, ka mani pieveikt nespēs. Ir spiesti noslēgt ar mani darījumu. Piejaucēt mani.

— Un ko tad esat nolēmis?

— Ha! Nekādus kompromisus! Mani novirzīt no mana ceļa — nekā nebija!

Kļava nopūtās. Šī bezcerīgā, saraustītā nopūta lika Drobiševam atcerēties viņas izmisīgo balsi telefonā ... «Es nespēju, es vairs nespēju.»

Drobiševam it kā pēkšņi atklājās viņu abu kopdzīve pēdējos gados: tukšas cerības, solījumi, neveiksmes, viņa slimība, neprātīgs niknums uz visu pasauli, draudi, un viņai jāpiekrīt, jāpiebalso, lai tikai viņu nesakaitinātu, jādzīvo līdzi ilūzijām, ar kurām viņš mulsina prātus, un tad atkal vilšanās. Katru vakaru — rakstāmmašīnas klaboņa. Sūdzības. Vēstules. Zāļu smaka. Visam vajadzēja naudu. Drobiševs ievēroja, ka viņai ir labotas auduma kurpītes, zeķe salāpīta uz ceļgala un potītes. Viņai bija skaistas kājas, un tāpēc Drobiševam kļuva viņas vēl vairāk žēl.

— Bet varbūt Bragins uz to arī cer, — Drobiševs sacīja. — Cer uz šo jūsu apmātību. Uz jūsu iedomību. Piedodiet, uz jūsu stulbo stūrgalvību. Cik primitīvs jūs esat! Jūsu rīcību, jebkuru reakciju var iepriekš aprēķināt. Būt noteicējam pār tādiem kā jūs ir pavisam viegli. Jūs esat Bragi-nam vajadzīgs! Ek, jūs ...

Drobiševs pavisam skaidri iedomājās Bragina kombināciju. Viņam patika risināt šaha uzdevumus. Tas te bija kaut kas līdzīgs trīsvilcim — ar

skaidri aprēķinātu, pareizu matu. Seļaņins pats gaja pretim matam. Citu gājienu viņam nebija, tas ir, gājieni gan bija, taču cilvēkam ar tādu raksturu bija iespējams tikai šis viens, un Bragins to ņēma vērā. Viņš nekā nedarīja veltīgi. Lai pilnīgi apklusinātu visādas valodas, viņš pats aicināja Seļaņinu uz savu konstruktoru biroju. Aicināja tad, kad Seļaņins bija sakauts, izskatījās nekaitīgs: redziet nu visi — Bragins ir gatavs piedot maniakam, kas viņu apmeloja, prāvojās ar viņu; vēl vairāk — viņš palīdz šim cilvēkam kā vien spēdams. Tas nu gan ir veikls puisis! Ņepiševa acīs Bragins uzreiz kļūs tīrs un balts. Ņepiševs nevar ciest nekādas apšaubāmas situācijas.

— Tās ir blēņas! Blēņas! — Seļaņins sāka māt ar rokām. — To jūs sakāt ar nolūku. Tie ir jūsu minējumi. Pašreiz ir svarīgi nepadoties. Zināt, tas ir briesmīgi — izdarīt aplamību pēdējā brīdī, kad tur jau satrūkušies. Man vajadzīgs vēl tikai drusku noturēties... — Viņš ar rokām ieķērās īsajos, melnajos matos. («Viņiem taču tur nodzen matus!» Drobiševs aptvēra.) — Nē, nē, Kļava, tu nedrīksti...

Seļaņinā klausīties bija grūti, viņš runāja gluži kā slimnieks, kas nevēlas apzināties sava stāvokļa bezcerīgumu.

Drobiševs pašķielēja uz Kļavu; viņa nomierinādama automātiski māja ar galvu. Droši vien viņa nekā nedzirdēja. Skatiens kavējās kaut kur citur — tas klīda pa kabinetu, tverdams svešā, labi nokārtotā dzīves veida mierīgo omulību. Viņa it kā gozējās saules vizuļos, ko rotaļādamās meta akvārija zivtiņas, un grāmatu muguru ņirbu vilnīšos

aiz augsto plauktu stikliem. Un šis ērtais, spīdīgais plaukts ar platēm! Un gravīru sērija pie sienām! Vecās Pēterburgas ainavas, ko Drobiševs bija nesen iegādājies, pats ielicis kodināta koka ietvaros, un viņam bija patīkami, ka Kļava tās ievērojusi. Gravīras piešķīra kabinetam zināmu īpatnību. Tās nebija parastās van Goga, Modil-jani vai Serova reprodukcijas, bet pavisam kas cits. Viņa priecājās, nemaz nejuzdama skaudību, neko nesaistīdama ar savu likteni, tomēr sievišķīgi pielāgodama sev, savai gaumei, pārvietodama mēbeles un nodibinādama kārtību uz viņa galda, tāpat kā to centās darīt Zina ... Saule mirdzēja viņas zeltainajos matos un acīs. To dzidrais, zaļais dziļums bija skumjas sapņainības pilns.

No Drobiševa zemapziņas vai, kā teica agrāk, no dvēseles dziļumiem iznira ne īsti atmiņas, ne īsti doma, drīzāk kaut kas līdzīgs sen redzētam sapnim, kurā viņš vairs nebija Drobiševs, bet bija Se-ļaņins vai arī tāds kā Seļaņins. Pareizāk sakot, nevis bija, bet varēja tāds kļūt. Tikai viens solis viņu šķīra no līdzīga likteņa. Tīkamas un reizē mazliet baismas jūtas viņu dažkārt vilināja ielūkoties tai dzīvē, kas bija pagājusi secen.

Viņi mainīja transformatorā eļļu. Stāvēdams virs tukšā apvalka smacīgā dziļuma, Drobiševs pārbaudīja zemes vadu. Lejā spīdēja vadu vijumi. Montieri tīrīja izolatorus. Dunēdams slīdēja tilta celtnis. Un šai ierasto skaņu, smaku un kustību vidē pavisam nemanot viņš izprata to, kā paralēli strādā transformatori. Kas notiek tur iekšā. Uz-

reiz viss kļuva vienkāršs, it kā nebūtu bijis pusgada ilgu meklējumu un aprēķinu, it kā viņš nemaz nebūtu cīnījies ap šo sarežģīto uzdevumu, nebūtu kritis izmisumā.

Risinājums radās pats no sevis, tas likās kā studenta konspektā ierakstīts. Bija vajadzīga pusstunda vai arī vairāk, lai apjēgtu, kas noticis. Piesardzīgi, ar stingu seju viņš nokāpa mašīn-telpā, piegāja pie pults un sāka rakstīt uz diennakts darba pārskatu otrās puses. Viņš rakstīja gluži mehāniski, it kā viņam kāds diktētu. Ne pirms tam, nedz arī vēlāk ar viņu, šķiet, nekas līdzīgs nav noticis.

Pārrakstījis rakstu uz mašīnas un izgatavojis rasējumus, pēc nedēļas viņš tos aiznesa Kravco-vam. Sākās garas, gaidu pilnas dienas. Pagāja nedēļas. Katedras sēdēs Drobiševs pūlējās kaut ko uzminēt pēc viņa sejas ... Kravcņvs mīlīgi uzsmaidīja — viņa nepacietības, viņa iedomības vai viņa ģenialitātes dēļ? Drobiševs baidījās ko vaicāt. Saruna beidzot notika ceļā uz ģērbtuvi. «Ak jā, jā, jūsu raksts, kā tad ...» Apaļīgā roķele iezīmēja gaisā sarežģītu līkni. Izrādās, Drobiševs diemžēl novēlojies. Jaunajā monogrāfijā Kravco-vam ir tas pats vienādojums kā atsevišķs gadījums paralēlā sistēmu darbā. Šinīs dienās viņš rokrakstu nodod iespiešanai. Nepatīkama sagadīšanās. Ko lai dara — idejas klīst pa pasauli. Tādas sagadīšanās zinātnes vēsturē ir zināmas. Viņš minēja dažus paradoksālus piemērus. Ar Belu, Sī-mensu, Ampēru. Kravcovam bija neparasti laba atmiņa. Garderobists pasniedza viņam kažoku. Krav-covs nolika uz barjeras divdesmit kapeikas. Dro-

biševs neapģērbies izgāja ārā līdzi Kravcovarn, joprojām kaut ko cerēdams. «Nesasaldējieties, dārgais,» Kravcovs sacīja. «Jūs nedrīkstat slimot. Jāraksta disertācija. Veltīgi jūs novirzāties sāņus. Nē, nē, jūs esat brašs puisis, pats tik tālu aizdomājāties, atradāt pats savu pieeju. Un tomēr tas atrodas mazliet sāņus no jūsu temata. Mācieties koncentrēties! Jums jāaizstāv disertācija. Tas ir mērķis. Bet viss cits ...» Viņš pamāja ar roķeli. «Jums taču vēl viss priekšā. Vajag justies bagātākam, bagātākam!»

Laupīšana notika gaišā dienas laikā uz ielas, gājēju acu priekšā. Apaļīgas roķeles tvēra pie rīkles. Tagad tās gan kļuvušas krunkainas un nevarīgas, bet toreiz nedrebēja.

«Nē, neatdošu, neparko, man ir liecinieki! ...» Vai maz bija šie šaubu un izšķiršanās brīži, pagrieziena punkts, tas līdzsvara mirklis, kas nosaka dzīvi daudzus gadus uz priekšu?

«Jā, jā, jums taisnība, mans dārgais profesor, mans vadītāj. Disertācija ir svarīgāka ...» Viņi rūpīgi tēloja šo intermēdiju. Gudrais, gādīgais Skolotājs spieda roku savam apbēdinātajam, tomēr uzticīgajam, talantīgajam un daudzsološajam Audzēknim. Pēc tam tad arī Drobiševs saņēma uzaicinājumu piedalīties makšķerēšanā. Un pat daļu no šī sava «paralēlā darba mehānisma» Kravcovs publicēja kā rakstu ar diviem parakstiem — ar Drobiševa un Kravcova. Alfabēta kārtība. Vēl vienmēr uz to atsaucas. Pirmais iespiestais Dro-'biševa darbs. Bet viss pārējais — Kravcova grāmatā.

Dermatīna vākos iesieta grāmata. Ieteikta prē-

mijai. Toreiz nez vai viņš būtu pievārējis Krav-covu. Būtu Deniss Drobiševs iespītējies, nebūtu bijis ne disertācijas, ne laboratorijas, ne šī dzīvokļa, ne patstāvības. Būtu skrējis ar galvu sienā tāpat kā Seļaņins, rakstījis sūdzības, klīdis pa pieņemamām istabām un pūlējies pierādīt savu prioritāti. Pamazām būtu kļuvis aizvien niknāks un droši vien tā arī būtu palicis par dežurējošo inženieri. Būtu vilcis dzīvību, kā izteicās Seļaņins; varbūt viņi abi ar Zinu aizvien vēl mitinātos mitrajā istabelē, kuras durvis veda milzīgā komunālā dzīvokļa virtuvē. Tāpat kā šis pārītis. Drobiševa acu priekšā bija viņa mūža projekcija, iespējamais variants, kas novests līdz galam — līdz šim traģiskajam, nožēlojamajam subjektam. Tikai viens solis viņu šķīra no tā ... Nē, nē, viss ir bijis pareizi. Pat pēc augstiem principiem spriežot, viņš pareizi rīkojies. No viņa piekāpšanās arī zinātne ir guvusi — kādi trīsdesmit ievērības cienīgi raksti, monogrāfija, lekciju kurss, uzrakstīta doktora disertācijā. Pilnīga patstāvība zinātniskajā darbā. Kravcova katedra faktiski ir viņa rokās. Tagad daudzi sāka atcerēties Kravcova pagātnes grēkus. Priekšniecība viņu vēl uzskatīja par patriarhu, taču institūtā pret viņu atklāti izturējās nicīgi. Viņam pretstatīja Drobiševu. Kravcovs kļuva par veco laiku, Drobiševs — par jauno laiku iemiesojumu. Drobiševs gan neatriebās, toreizējo gadījumu viņš neatminējās. Viņam vēl bija daudz jā-macas no šī paša Kravcova: vajadzēja prast saviem darbiem izdabūt līdzekļus,' štatus, aparātus un valūtas fondu. Līdzās elektroķīmijai pastāvēja ne mazak sarežģīta zinātne, kas aptvēra savstar-

pējās ministriju attiecības, tāmes, plānus, termiņus, sakarus ar it kā neievērojamiem cilvēkiem, kas patiesībā daudz ko izšķīra. Kravcovs bija spiests viņu «ievest sabiedrībā»; starp citu, arī tur viss mainījās, ietekmīgi Kravcova draugi pazuda, uzradās Kravcovam nepazīstami cilvēki — v jauni, ar dzedrām, enerģiskām sejām, lietišķi un zobgalīgi, un Drobiševs drīz vien atrada ar viņiem kopīgu valodu.

— Jums vēl vajadzētu atbrīvoties no inteliģen-tuma, — Bragins viņu mācīja. — Tas nav jums vajadzīgs, Dimočka. Tas būs jūsu klupšanas akmens. Inteliģentums ir labs pieņemšanas reizēs. Vakaros. Inteliģents ir maigs, viņš kautrējas, viņš visu sarežģī. Par vadītāju viņu nevar likt. Viņam raksturīgs liels jūtīgums. Jūsu laime, Drobišev, ka esat cēlies no strādniekiem. Un netēlojiet neko! Nīdējiet ārā šo inteliģentumu! Vajag vienkāršāk. Citādi nevarēsiet sasniegt, ko spējat...

Ar gadiem Bragina cinisms kļuva vēl lielāks. Viņš centās pierādīt, ka tas viņam palīdz strādāt . un reāli novērtēt apstākļus. Cinisms esot vienīgais, kas nezaudējot vērtību.

Vārdi «sasniegt, ko spējat» nebija nejauši; pēc viņa domām, Drobiševam bija lielas perspektīvas, un Bragins visādi parādīja viņam uzmanību. Parupjie Bragina piegājieni smīdināja Drobiševu.

— Jūsu spriedumi par inteliģentumu ir atpalikuši, Bragin. Jūs to vērtējat par zemu. Pataustiet! — Drobiševs virzīja tuvāk elkonī saliektu roku. Zem krekla strauji piebrieda bicepsi, kas bija iegūti, cilājot un griežot gaisā smagumus. — Mūsdienu inteliģents nav nekāds mīkstpēdiņš.

Spēks plus atbildības apziņa, plus vēl šis tas, — viņš nozīmīgi piemetināja.

Kad izšķīra jautājumu par komandējumu uz Angliju, Drobiševs pierādīja, ka jāsūta viņš, nevis Bragins, jo Drobiševa pēdējā laika darbi ir cienīgi pārstāvēt mūsu zinātni, turklāt viņš prot valodu un vispār ...

— Kā redzat, es nekautrējos, — viņš sacīja Braginam.

Bragins atzinīgi uzsita Drobiševam uz pleca, tēlodams audzinātāja lepnumu. Viņš nemaz neapvainojās.

Drobiševam bija nobriedusi sava teorija — tādi kā Bragins jāiemāca cienīt mūsu inteliģenci. Inteliģenta pienākums ir izmantot intelekta un kultūras priekšrocības. Viņš pats arī ir jauna tipa inteliģents — nevis ideālists, bet cilvēks, kas spriež reāli un apdomīgi, prot sevi aizstāvēt, neļaujas liekām refleksijām, smalkjūtībai un vainas apziņai.

Cik tāla tagad ir toreizējā makšķerēšana, cik niecīgs un muļķīgs viņš izskatās no tāda tālumal

— Aplūkosim stāvokli no mazliet citāda viedokļa. Vienkāršāk, — Drobiševs it kā skaļi domāja, vērodams Kļavu. Vajadzēja atrast tādu gājienu, kas izjauktu kombināciju, un Bragins paliktu ar garu degunu. Taču runāt ar Seļaņinu atklāti būtu bijis nepiesardzīgi. Interesanta situācija. — Pieņemsim faktus tāpat vien. Neiedziļinoties. Bragins grib būt cēlsirdīgs — tas ir brīnišķīgi, dodiet viņam tādu iespēju! Jums taču tas ir

izdevīgi. Nāciet viņam pretim! Bet jūs, Konstan-tin Konstantinovič, viņa pastieptajā rokā maizes vietā gribat ielikt akmeni. Vai tas ir glīti? Jūs esat gatavs darīt ļaunu pats sev, lai tikai atriebtos.

— Liecieties mierā, — Seļaņins noskaitās, — ko jūs tēlojat?

— Nepavisam netēloju, — Drobiševs mīlīgi teica, cerēdams vēl kaut ko uzzināt par Braginu. — Nu, bija tā, nu, Bragins gribēja jums pievienoties, dzīvē gadās visādi, bet kāpēc jūs neuzticaties pašreiz, viņš taču to dara no visas sirds. Goda vārds, pie mums elektrotehnikā pārlieku noņemas ar izgudrotājiem ...

Seļaņina sejā parādījās neslēpta garlaicība, viņš paurbināja ausi, tad palūkojās pulkstenī un jautāja:

— Kur jums ir telefons?

— Jā-ā-ā ... — Drobiševs pasmīnēja par viņa netaktiskumu. — Lūdzu, gaitenī.

— Man jāzvana.

— To es jau nojautu; ko vēl citu varētu darīt ar telefonu?

Seļaņins sarāvās, bet nekā neatbildēja.

Viņi palika divatā. Istabā kļuva klusi un mierīgi. «Ek, lai viņš iet...» Drobiševs klusībā izlamājās un pastaipījās, atbrīvodamies no saspringuma, no šīs viltīgās spēles, kurā bija iepinies, pats to nemanīdams. Kļava atliekdamās aizlika rokas aiz pakauša. Tas notika reizē, netīši un tik vienādi, ka viņi uzsmaidīja viens otram.

«Viņa ir tīri glīta,» Drobiševs nosprieda, joprojām smaidīdams, tomēr tagad jau citādi. Izliekusies viņa mirkli tā arī palika, augums zem kleitas

asi iezīmējās un it kā tiecās pretim viņa skatienam. Kodīgi zaļās acis atklāti iesmējās. Drobiševs piecēlās, it kā gribēdams parādīt sevi — plecīgu vīru ērtā sinepju krāsas zamšādas jakā; viņš tobrīd sajuta savu stingro, parupji veidoto seju, smaidu, kas pāriet acu piemiedzienā. Viņam bija patīkami, ka Kļava neapmulst. Viņa neizlikās, viņa gaidīja droši un pat ķircinoši. «Viņai vajadzētu atpūsties, labi apģērbties,» Drobiševs nodomāja.

— Viņš jūs ir nogurdinājis, — Drobiševs žēlīgi teica, piegāja viņai klāt un uzlika rokas uz viņas pleciem.

Viņam tas nāca no sirds, un viņa pateicīgi pamāja ar galvu, tad viņas sejas izteiksme kļuva piesardzīga, tomēr Drobiševs rokas no viņas pleciem nenoņēma. Viņu pēkšņi sagrāba neprātīga vēlēšanās. Tā bija kā pārbaude — izšķīlās dzirkstele, caursita izolāciju, viņa rokas kļuva karstas, bet varbūt karsti kļuva viņas pleci.

Viņa piecēlās, tomēr viņš vaļā nelaida. Tagad viņas acis bija pavisam tuvu — tik zaļas, ka viņam krampjaini sarāvās vaigi.

No gaiteņa tikko dzirdami skanēja reizēm aiztrūkstoša Seļaņina balss. Viņus šķīra durvis un kādi desmit soļi. Pietiktu ar ieganstu «satiksimies divi vien, lai apspriestos» vai kaut ko citu tādā pašā garā — un ietu vaļā, ratiņš sāktu griezties. Drobiševs par to nešaubījās. Viņš zināja, ka tādās reizēs jārīkojas pārdroši, sievietes tas neaizvaino, gluži otrādi. Tas ir vienkārši. Ar gadiem — aizvien vienkāršāk, mazāk kļūdu. Un cik lielisks ir tāds pēkšņs uzliesmojums ... Var arī iztikt bez

iegansta — vai tad Seļaņins ir kāds sāncensis? Viņa ārējais spožums nobružājies; cik ilgi var ticēt viņa pasakām, Kļava jau sen nogurusi no vīra slimošanas, niknuma un apnicīguma; ar ko viņš spētu to atturēt? Seļaņins to saprot, tāpēc arī tik ļoti baidās. Drobiševam tas ir tīrais nieks... Velns ar ārā, tur jau ir tas joks, ka tīrais nieks... Pārāk nevienādi spēki. Uzvarēt kropli, nabagu ... Tas nav vīrieša cienīgi!

Juzdamies vīlies, viņš noņēma rokas no Kļavas pleciem un pasmīnēja, brīnīdamies pats par sevi.

— Smags gadījums.

Viņa apjuka, nesaprazdama, kas noticis un ko nozīmē viņa vārdi.

Drobiševs atkāpās, vēlreiz skumji, ar labpatiku viņā noraudzīdamies. Ģērbusies īsā, pelēkā kleitiņā, tieva, neaizsargāta — viņa atmodināja tīri vīrišķīgas jūtas, gribējās viņu aizsargāt, ietērpt greznās drēbēs, nomierināt...

Drobiševu aizkustināja viņa paša cēlsirdība.

— Kā es varētu jums palīdzēt? Vispirms — jums, — viņš teica.

Kļava raudzījās uz viņa lūpām kā kurla. Viņam gribējās tai noglāstīt galvu kā mazai meitenei.

Viņa spēcīgi pārvilka ar rokām pār vaigiem un noskurinājās. Cik grūti viņai bija atkal kļūt par Seļaņina sievu, atgriezties pie zālēm un kefīra pudelēm viņu šaurajā, ar aktu vākiem pilnajā istabā!

— Kāds, pēc jūsu domām, tas ir? — Viņa ar galvu pamāja uz Seļaņina manuskriptu.

— Ko tur teikt, droši vien darbs pelna ...

— Tikai nemelojiet! — viņa parupji teica. — Vai jūs domājat, ka es nekā nemanīju? Jūs tā

\

sakāt tāpēc, ka viņš ir slims? Vai ne? Nevajag tai Ja gribat palīdzēt... Runājiet! Man jāzina.

Kļavas balsī ieskanējās tādi kā draudi.

— Protams, viņš pārspīlē, — Drobiševs teica, vērodams viņas seju. — Tas nav nedz radars, nedz lāzers un nekādu revolūciju nesola, tomēr princips var būt...

— Princips! — Viņa piecirta kāju. — Man tie principi ir līdz šai vietai. Ak dievs, kāpēc jūs nevarat runāt godīgi!... Ja tās ir blēņas, tad kāpēc tas viss? Viņš sevi un arī mūs novedis līdz pēdējam. — Viņa satvēra Drobiševa roku. — Arī es esmu kļuvusi histēriķe. Saprotiet, mēs taču nedzīvojam! Kādēļ? Nav nedz atvaļinājuma, nedz atpūtas dienu. Ne reizi neesmu bijusi Maskavā. Arī es gribu dzīvot... Nu labi, nerunāsim par mani, bet — dēls, mums ir dēls, sešus gadus vecs, mēs viņu padarīsim par neirastēniķi. Viņš naktīs raud. No tēva baidās. Vai jūsu akumulatori ir bērna vērti? Ka tie izčibētu! Vai jums ir bērni? Jūs spējat to saprast? ...

— Seši gadi... Skatoties uz jums, tam grūti ticēt, — Drobiševs laipni sacīja un tūlīt nokaunējās — tas skanēja gaužām banāli. — Jā, jā, bērns tādos apstākļos, varu iedomāties... Bet ko lai iesāk?

— Ja viņš tiešām būtu atklājis ko lielu, jūs taču palīdzētu? Vai ne? — Viņa drudžaini spieda Drobiševa roku. — Arī visi citi palīdzētu. Tātad jau sen viņš māna pats sevi, tā ir? Es saprotu. Pašreiz viņam piedāvā to Kremņegorsku. Lai arī tas ir nomaļš kakts! Lai! Nav svarīgi. Jāmaina apstākļi. Ilgāk tā vairs nedrīkst! Izmaksās pārcel-

šanās naudu. Te viņš neizturēs. Un es arī ne. Es ari... — Viņas bālā seja piebilda, kļuva neglīta, un tieši šis neglītums visvairāk ietekmēja Dro-biševu.

Gaitenī Seļaņins nolika klausuli, un kļuva dzirdami viņa soļi. Kļava nelaida vaļā Drobiševa roku, viņa gandrīz spieda to sev klāt.

— Lai viņš met to pie malas ... Pierādiet viņam! Pašreiz viss ir atkarīgs no jums. Jums tas jādara ... Viņš ir jāpiespiež! No kā jūs baidāties? Visi no kaut kā baidās. Es būtu no viņa aizgājusi, bet baidos, viņš padarīs sev galu. Es arī baidos. Vispār — vienalga. Zēl dēla. Vai viņš vainīgs?

Soļi tuvojās un apstājās. Seļaņins stāvēja aiz durvīm. Viņš kaut ko gaidīja. Kļava it kā neko nedzirdēja, nelāgs miers bija apdzēsis viņas skatienu. Ja viņa būtu raudājusi, Drobiševam būtu kļuvis vieglāk.

— Krustmāte mani veda uz baznīcu. Bet es nespēju dievu lūgt. Dieva nav. Tas ir zināms, ka nav, — viņa runāja klusi un ātri. — Es ienīstu dievu par to, par to, ka viņa nav.

Sākumā Drobiševs nesaprata, kāds tam sakars ar dievu, viņš saprata tikai to, ka viņam būs jāizlemj abu šo nomocījušos cilvēku un vēl bērna liktenis. Bet kāpēc gan, kāpēc viņam jāuzņemas tāda atbildība? Tas viss viņam uzgūlis gluži negaidot, nupat vēl bija viegla, rotaļīga noskaņa, un tā būtu vēl tagad, ja viņš nebūtu novirzījies sāņus ... Bet nu ir par vēlu, pat tad, ja viņš nekā neizlems, tas tomēr būs lēmums.

Piesardzīgi atbrīvojis roku, viņš skaļi sacīja:

— Nāciet iekšā!

— Nē, nē, pagaidi! — viņa sauca un tūlīt saviebās, it kā viņai kaut kas dergtos.

— Kā tad jūs tā ... Bet kā nu vēlaties. Es saprotu, kas tad jums ...

Drobiševs nosarka.

— Jūs neesat sapratusi. Esmu gatavs. Es neatsakos. Gribēju viņa klātbūtnē ...

— Nē, kā tad tā uzreiz... — Viņa pēkšņi izbijās. — Jums taču ... Viņš sapratīs. Pat ne tas. Par ko es runāju? Ak jā... Jums tas nav jādara, ja tikai manis dēļ. Es taču nezinu — varbūt man nav tiesību? — Viņa sāka drudžaini čukstēt:

— Viņš vjenmēr apgalvo, ka viss diženais prasa upurus. Viņš taču sevi nesaudzē, varbūt viņš tiešām ... Kad es viņā klausos, es ticu un esmu gatava uz visu. Galu galā — kas es esmu? Ak tu mūžs, medicīnas māsa profilaktorijā! Varbūt jums nevajag, tas ir, es... kādas man tiesības.

— Ko jūs runājat, izmetiet to no galvas! — viņas jūtu satricināts, arī Drobiševs klusi murmināja.

— Nekā dižena tur nav, blēņas vien, sīkumi, zvēru jums, dieva dēļ, nešaubieties, un, ja arī būtu kas bijis, ja arī būtu bijis kaut kas dižens, vai tas ir jūsu mūža, jūsu dēla, viņa paša mūža vērts, es taču to visu noskārtu. Arī man ir bijis...

Viņam pat aizžņaudzās kakls, viņš bija gatavs Kļavai paklanīties, noskūpstīt roku — viņš zināja, ka darīs visu, lai aizstāvētu viņu, palīdzētu viņai, glābtu ...

Durvis vērās vaļā gausi jo gausi. Viras, kas nekad nebija čīkstējušas, šoreiz nez kāpēc iespiedzās. Seļaņins smaidīja nevajadzīgu, samocītu smaidu.

Reiz Drobiševs konsultēja bioķīmiķus, kas pētīja smadzeņu elektrisko aktivitāti. Viņš toreiz redzēja ārpusē pelēcīgās, bet iekšā spilgti baltās krokainās puslodes, kas bija piebakstītas ar elektrodiem, neredzamu impulsu caurstrāvotas, un tagad viņš tikpat skaidri sajuta pats savas smadzenes, savu smadzeņu neironu dažādās struktūras, mehānismu, kas ieslēdzās, atdzīvojās un sāka darboties ar skaitļojamās mašīnas precizitāti.

Šaubas izgaisa. Tagad viņš varēja nekautrēties, ierādīt Se|aņinam viņa īsto vietu, sasist viņu lupatu lēveros. Nozākāt Se|aņina darbu bija pat viņa pienākums. Nekādu atrunu un ceremoniju! Tam ir attaisnojums, vissvētākais, viscildenākais attaisnojums. Pat ne attaisnojums, jo attaisnojums nozīmē to, ka pastāv arī kāda vaina, bet runa ir par pienākumu, un Drobiševam nav nekādas izvēles. Viņš turēja rokā sarkanu flomasteru un, lasīdams lappusi pēc lappuses, lika treknus, neizdzēšamus jautājuma kāšus. Viņam allaž bija piemitis īsts talants acumirklī uztaustīt vājās vietas. Bet šoreiz viņš varen izvērtās, parādīja, ko spēj. Vai autoram ir zināms, kādi procesi noris, ja izdara tādu forsēšanu? Kur tad ir aprēķini? Negatīvs elektrods — pats par sevi; bet kas būs ar pozitīvu? Kā mainīsies derīguma ilgums? Drobiševs pieķērās šīm nodaļām un izplucināja tās sīki jo sīki, vairīdamies no citām dētajām. Uz viņa izvirzītajiem jautājumiem nebija atbildes, tās nezināja arī Drobiševs pats. Šaubas nekad nav atspēkojamas. Zviedri un vēlāk arī japāņi četrdesmitajos gados atteicās no tādas forsēšanas, bet — kāpēc? Vai tiešām Seļaņins nav lasījis? Ak, ne-

prot valodas! Vai homotētijas teorija viņam pazīstama? Drobiševs neeksaminēja, nē, taču vajadzēja noskaidrot, kādā līmenī risināt sarunu. Tādos jautājumos ar piecu pirkstu palīdzību nekā nevar pierādīt... Intuīcija un atskārta — piedodiet, bet tā nav nekāda metode.

Drobiševs pamazām aizrāvās. Kāpēc, teiksim, kāpēc viņam pašam savos darbos jāvirzās uz priekšu pakāpeniski, soli pa solim, necerot uz laimīgu gadījumu? Taču jau tāpēc, ka zinātne nevar dibināties uz nejaušiem atradumiem. Svarīgi ir izprast, kas tad īstenībā notiek dažādu režīmu laikā, kādas parādības rodas, kāda ir procesa fizikālā puse. Tā nav loterija. īsts izgudrotājs nav spēlmanis. Un pat veiksmes gadījumā viņš nedrīkst ilgi priecāties, viņa pienākums ir dot rezultāta pamatojumu, bet šis karstās putras strēbējs uzskata par savu nopelnu nejaušu minējumu. Saprotiet jel, pār viņu nākusi atskārta, apgaismība, dodiet viņam lauru vainagu!

... Sagrāve bija pilnīga. Zēl, ka Kļava nespēja novērtēt viņa mākslu. Paliekusies uz priekšu, Kļava sēdēja tā, it kā būtu gatava lēcienam. Zaļās acis bija šauri piemiegtas. Bez jebkāda žēluma viņa vēroja, kā Seļaņins nodūra galvu un saķēra to rokās. Viņas sastingušajā, kaķa pozā saliektajā augumā tagad bija kaut kas atriebīgs.

Drobiševam nez kāpēc kļuva skumji. Apmieri-nātības_vietā radās tukšums un nogurums un tāda kā metāla garša mutē.

Drebošs, dzeltens Seļaņina pirksts atdūrās grafikā, cenzdamies kaut ko aizstāvēt.

— Arī tas būs jāpārbauda, — Drobiševs nepielūdzami sacīja.

Pirksta āda bija sačūlojusi. Drobiševs saprata — no skābes tvaikiem. Akumulatoru apkalpotājs. Viņiem visiem ir tādas rokas.

Drobiševam pašam nagi ir nepatīkami balti. Visi labās rokas nagi ir tādi. Tas nav no skābes, bet no pneimatiskā āmura. Kreisajai rokai vairs nav, uz labās tomēr palicis.

No tiem laikiem, tiesa — aizvien retāk, sapnī viņam rādās aptīrītava. Cauri melniem putekļiem gurdi spīd dzeltenas lampas. Sarāvies viņš guļ uz sāniem un cērt. Šļūtenēs šņāc gaiss, klaudz cirtņi, gaudo urbjmašīnas. Milzīgā detaļa viscaur grumbuļaina, pielējumiem klāta; zemes un pļāvās paliekas birst uz sejas. Viņš veikli tīra nost piedegas. Ieraudzījis grumbuli, viņš to nocērt, zem tā — plaisa, uz detaļas parādās lieki pielējumi, taču viņš nevis strādā, bet lasa mācību grāmatu. Pielējumi uzpūšas, kļūst aizvien smagāki, karājas pār viņu, viņš sparīgi cērt, krūtīs un vēderā atbalsojas klaudzieni un dreboņa. Spiediens šļūtenē krītas. «Gaisu, gaisu!» viņš kliedz, bet viņu nevar dzirdēt, pielējumi gulstas viņam virsū, spiež pie klona ...

Šai mirklī viņš parasti pamodās no skumjām un sāpēm un ilgi gulēja, kamēr atģidās. Kaklu vēl kņudināja putekļi, rokas drebēja no pneimatiskā amura. Modinātājs tikšķēja skaļi un bieži, it kā klaudzētu cirtnis. Drīz būs jālec augšā, jābrauc uz rūpnīcu, uz institūtu. Miegainās smadzenes ne-

\

varēja atšķirt nomodu no sapņa. Sis starplaiks, kad viņš dzīvoja pagātnē un nespēja sev pierādīt, ka tā ir pagātne, bija briesmīgs.

Drobiševam likās, ka viņš atsviests atpakaļ par daudziem gadiem un viņam nav spēka sākt no jauna. Vakaros atkal iet uz lekcijām. Sēdēt puskurlam, ar džinkstošu galvu, stulbi vērties lektorā, pūloties vienīgi neaizmigt. Viņš vilka savu vezumu pēdējiem spēkiem. Kursa projektu salaida dēlī. Trīs reizes rasēja un izdarīja aprēķinus, pēc tam nospļāvās. Stulbenis. Lai viss iet ratā! Viņa dzīves daļa acīmredzot ir sviedrus liet. Katrs ir labs savā vietā. Labs apcirtējs ir pārāks par sliktu inženieri.

īdzīgi atstiepis lūpu, Aļeiņikovs bakstīja rasējumā — kur jūs to ņēmāt? īsta putra ... Tad pievērsa skatienu viņa pirkstam ar baltu nagu. Apcirtējs? Noskatīja viņu no galvas līdz kājām. «Tas nav jūsu veselībai... Labi, ierodieties pēc nedēļas!» Aļeiņikovs panāca, ka viņu pārceļ par montieri apakšstacijā, un bija viņa aizbildnis līdz pat diploma izsniegšanai...

Seļaņins pakampa rokrakstu, iegrūda vākos, saburzīdams turpat iebāza arī izgriezumus un citus papīrus un pielēca kājās, it kā viņam būtu ar pātagu uzšauts.

— Atspēkošu! Vēlreiz pārrēķināšu! Izpētīšu ... Un pierādīšu! Visiem pierādīšu! Mani nav iespējams apturēt! Neesmu no tādiem!

— Bet vai jūs spējat iedomāties, ko tas nozīmē? — Drobiševs jautāja. — Viens cilvēks ar to

nevar galā tikt. Būs pie tā jāsvīst pāris gadu. Vajadzīga laboratorija. Stendi. Jārēķina ar mašīnu.

— Mašīnas man nav. Man ir lineāls. Par trim rubļiem. Bet neuztraucieties! Ziedošu tam divus gadus, trīs gadus, kamēr nosprāgšu. Tas būs uz jūsu sirdsapziņas. Jūs dabūsiet pārliecināties. Redzi, Kļava, — mēs nedrīkstam braukt projām! Ha, japāņi, zviedri... Cerējāt, ka es atkāpšos, nobīšos? Nekā nebija! Saproti, Kļava, — pats Deniss Semjonovičs patiesībā spiež mani palikt! Viņa dēļ arī palikšu!

Nobružātos vākus Seļaņins vicināja kā karogu. Viņu bija aizrāvis jauns nodoms. Viņš lauzās ārā, gribēja izgrozīties no dzelžainajām Drobiševa skavām. Ar velnišķīgu veiklību viņš pārveidoja Drobiševa secinājumus un nosvīdis, izpūris jau joņoja uz priekšu, raudams citus sev līdzi, — ir mērķis, radies mērķis, no viņa prasa, un viņš ir gatavs izpildīt.

— Vai tu ievēroji, Kļava, ka noraidīt Deniss Semjonovičs neuzdrošinās? Un, ja nu tā, — viņš mums palīdzēs. Viņš taču ir cēlsirdīgs, viņš ir līdzjūtīgs! Hi, hi, hi, tiešām — kāpēc lai viņš nepalīdzētu? — Seļaņins zobgalīgi pamirkšķināja Drobiševam, tad pēkšņi atliecās taisni un pavisam mierīgi sacīja: — Jums ir izdevīgi man palīdzēt. Uzdodiet saviem aspirantiem izmēģināt, pārbaudīt skaitliski. Apvedīsim Braginu ap stūri! Jūs taču esat zinātnieks, jūs esat pret viņa utilitāro politiku. Pēc dažiem mēnešiem varēsiet paziņot: jūs, Bragin, redz, izsmējāt Seļaņinu, uzskatījāt par psihopātu, bet, starp citu, tas bija aplam, viņš, starp citu, pārtrumpojis jūsu vadīto konstruktoru

biroju, mēs, redz, te aprēķinājām, pārbaudījām, viss pareizi. Lai notiek? Jūs varat to atļauties. No kā jums jābaidās? Jūs esat autoritāte.

Drobiševs pats pret savu gribu ieklausījās šai ierosinājumā un iztēlē neticamo ainu pat papildināja. Kolēģijas sēde, viņa ziņojums, nesavtīgs darbs, ko viņš veicis, palīdzēdams šim vajātajam cilvēkam. Matijevičs atbalstītu, bet Ņepiševs ... Piedevu ietekmi tādas diagrammas ietvaros varētu izpētīt dabiskos apstākļos. Bragins, protams, nav ar pliku roku ņemams. Viņš nelaistu garām izdevību iedzelt: «Mūsu cienījamais Deniss Sem-jonovičs ir vienās domās ar diezgan populāro Šče-tiņinu.» Bez smiekliem jau nebūtu. Tādā gadījumā arī pašam jāiesmejas: «Tas, ka arī Sčetiņinam divreiz divi ir četri, nenozīmē, ka no šīs patiesības jāatsakās ...»

Nemanot — ar tādu kā burvja spēku Seļaņins ievilka viņu savas reibinošās fantāzijas virpuļos.

— Neklausieties viņā! — Kļava pēkšņi izsaucās. — Bet tu ... tu .... — Viņas sakostie zobi nikni iespīdējās.

— Kāpēc nepaklausīties, — Drobiševs centās viņu nomierināt. — Mani nemaz tik bieži nekārdina, turklāt — tik veikli un vērienīgi. Ai, kāds jūs esat kārdinātājs, Konstantin Konstantinovič! Zēl, ka tas nav tā vērts.

— Jūs taču zināt, ka tā tas nav! — Seļaņins uzsita uz galda. — Ļoti labi to zināt!

— Un ja arī zinātu? — Drobiševam iekarsumā paspruka, taču viņš tūlīt pievaldīja sevi. — Acīmredzot jūs domājat, ka es un mani aspiranti ir stāvējuši un gaidījuši, kad jūs izteiksiet šo glaimojošo priekšlikumu. Aiz garlaicības vai beigušies nost. It kā mums nebūtu nekā svarīgāka par jūsu darbu ... Klausieties — beidziet reiz tiepties, ķerieties pie kaut kā jauna, ir taču tik daudz ļoti svarīgu problēmu! Vai tiešām jūs nekā vairāk nespējat?

— Bet kā tad tā? — Seļaņins pirmoreiz apjuka. — Es tik daudz esmu ieguldījis ...

— Un kāds ir rezultāts? ... Talants ir devīgs un bagāts. Bet jūs esat ieķēries savā darbā kā ubags. Paskatieties, kā esat sevi sakropļojis!

— Jūs gribat mani pārliecināt, izmantojot manas neveiksmes? Es par tām tikai nospļaujos. Esmu gatavs uz jebkuru upuri. Jūs to nevarat saprast...

— Ek, liecieties miera! Jūsu upuri nevienam nav vajadzīgi. Vai esat pārliecināts, ka jūsu darbs ir trīs mūža gadu vērts? Ja vēl būtu tikai paša mūžs vien. Kas jums devis tiesības upurēt savu tuvinieku laimi?

— Pavaicājiet viņam, kad mēs esam bijuši teātrī! — arī Kļava devās uzbrukumā.

— ... Sājos gados jūs būtu varējis radīt daudz kā jauna. Jūs taču nestrādājat.

— Pie mums neviens vairs nenāk!

— ... Ticiet man, Konstantin Konstantinovič, zinātnē un tehnikā nelaimīgs cilvēks nespēj radīt nekā ievērības cienīga.

Tas bija labi teikts. Viņam pašam patika. Viņā jau sen bija briedusi šī pārliecība, ka veiksmīgam darbam nepieciešama dvēseles harmonija, dzīves pilnības izjūta, kaut vai neapstājoties uz ielas jāpamana pavasaris, apgrieztie, jau iesarkanie

krūmu zari, dzeltenzaļā zāle, kas lien ārā no graudaina, sadiluša sniega. Nedrīkst kā Seļaņins atņemt sev visus dzīves priekus. Tas noved pie neauglības. Un nez vai ir tāds atklājums, kas būtu dārgāks par mīlestību, sauli, draugiem. Vēl viens patents, vēl viens raksts — nu, un tad, vai tas spēj aizstāt, izlīdzināt zaudētu dzīves pilnīgumu? Dzīve ir vairāk nekā darbs.

— Strādāt, atsakoties no dzīves, ir amorāli, jā, tieši tā — amorāli.

— ... Kaut reizi būtu kopā ar dēlu izbraucis ārpus pilsētas!

— Rādās, Seļaņin, ka jums trūkst vīrišķības, lai atkāptos. Baidāties, ka paliksiet tukšām rokām. Vai ne?

— ... Agrāk viņš bija pavisam citāds. Jūs neticēsiet, Denis Semjonovič, viņš spēlēja ģitāru, dziedāja.

Nedroši iesmējies, Seļaņins teica:

— Tā gan. Spēlēju. — Viņš kā mokās rauca pieri. — Ģitāra bija ar pastiprinātāju. Kļava, kur tā palika?

— Mans tēvs arī spēlēja, — Drobiševs teica pēkšņi atmaigušā balsī.

— Esmu to sasitis, — Seļaņins nopūzdamies atcerējās un pagrozīja vākus. — Tātad iznāk, ka jāpiekāpjas? Tātad jāpiedod viss, kas ir bijis?

— Jūs interesē atmaksa. Labāk pamēģiniet no citas puses! Ķerieties pie kaut kā jauna! Jums taču ir kādas ieceres. Ja neizdosies viena, izdosies cita, — Drobiševs neatlaidās. — Atgūsiet autoritāti. Atgriezīsieties uz balta zirga.

— Skaisti jums gan iznāk. Lai tikai jums pašam nebūtu jāiejaucas.

— Kā redzat, esmu jau iejaucies, zaudēju laiku un ciešu jūsu rupjības, — Drobiševs dzedri teica. — Ko jūs tīksmināties ar savu apsēstību? No tās ceļas vienīgi ļaunums. Jums patīk ciest. Bet jūsu mokas nenāk no tieksmes pēc jaunrades. Jūs mokāties Bragina dēļ. Un vēl sava rakstura dēļ. Dons Kihots no jums nav iznācis. Dons Kihots izdarīja varoņdarbus, parādīja bezbailību, bet jūs rādāt tikai dzīves neizpratni. Viņš karoja ar vējdzirnavām, noturēdams tās par milžiem, bet jūs karojat ar milžiem, noturēdams viņus par vējdzirnavām. Jūs pats esat sevi iedzinis strupceļā. Un, lai kā jūs cīnītos, — cauri jūs neizlauzīsieties. Esat pārāk daudz ziepju savārījis. Cilvēks paliek cilvēks, katram sava patmīlība ... Lūk, jūs prasāt taisnīgumu. Bet pats? Cik daudziem cilvēkiem jūs esat pāri nodarījisl Arī pret savu ģimeni esat netaisns ... — Drobiševs palūkojās pulkstenī. — Vispareizākais būtu braukt projām, mainīt darbu.

— Braukt projām, — Seļaņins atkārtoja kā atbalss. — Braukt. — Pēkšņi viņš paliecās uz priekšu un aizdomīgi jautāja: — Varbūt jūs esat draugos ar Braginu?

«Un tas ir viss, ko šis bezgodis spēja secināt.» Drobiševs gurdi sašuta. Taču tūdaļ viņā sāka strādāt loģiski domājošā mašīna, mierīgi turpinādama: tiklīdz Seļaņins būs aizbraucis, tā Bragins klusītēm pievāks viņa darbu. Braginam ir izdevīgi tikt vaļā no šī sūdzībnieka. Tur nu nekā nevar darīt, tagad Bragins jebkurā gadījumā būs ieguvējs. Protams, reiz Drobiševs iesniegs Braginam rēķinu.

«Vai atceraties Seļaņinu?» Reiz Drobiševs izmantos šo gadījumu ... Tātad iznāk, ka viņam tomēr no tā atlec kāds labums, lai arī godīgā veidā — tomēr labums, un viņš ir ieinteresēts Seļaņina aizbraukšanā? Jokaina dialektika.

— Jūs esat gatavs visu pasauli dalīt pēc attieksmes pret Braginu — par vai pret. Pārāk tālu jūs esat aizgājis. Brauciet projām! Es nerūpējos par Braginu, — Drobiševs teica, patīkami juzdams savu vārdu patiesīgumu. — Man žēl jūsu sievas un dēla.

Kļava saņēma Seļaņinu zem rokas.

— Liels paldies, Denis Semjonovič. — Viņas skatienā bija ne tikai pateicība, bet atainojās arī tas, kas bija noticis starp viņiem abiem. Kļava it kā noglāstīja viņu un piekļaudamās patrinās pie viņa zamšādas jakas. Nebija saprotams — viņa īgņojas, žēlo vai ķircina. Drobiševam sievietēs visvairāk patika tieši šī negaidīto, noslēpumaino un skaidri nenosakāmo jūtu rotaļa. Viņam atkal kļuva skumji savas cēlsirdības dēļ.

— Nav par ko, — viņš sacīja. — Arī vislabākie padomi ir tikai vārdi. Vēlu jums veiksmi jaunajā vietā.

Kļava piebikstīja vīram, un viņš padevīgi sniedza roku, nomurkšķēdams: «Paldies ...»

Viņa mitrā roka bezspēcīga un ļengana iegūla Drobiševa rokā.

— Nekas, nekas, viss būs okay\

Drobiševs sajuta tādu pašu mieru kā ķirurgs pēc grūtas un veiksmīgas operācijas. Priekšnamā viņš gādīgi palīdzēja Seļaņinam uzvilkt mēteli. Seļaņina kustības bija nedrošas, ar stīviem pirk-

stiem viņš ilgi pogāja ciet nobružāto ādas reglān-mēteli. Kļava pasniedza viņam cepuri, un viņš, stāvēdams pie spoguļa, to uzmauca uz pieres.

Kļava viņu parāva aiz piedurknes.

— Ir nu gan subjekts, — Seļaņins teica, sevi aplūkodams. — Tāds ir spējīgs uz visu. Kāpēc gan ne? Tā ir viņa priekšrocība.

Drobiševs saguris gaidīja; viņš nekādi nevarēja paredzēt to, kas notiks.

Atvērās durvis, un nāca iekšā Zina ar jaunāko meitiņu. Sasarkušas viņas līdz ar vēsumu ienesa no āra pavasara smaržas. Aņečka turēja rokā garu lāsteku, Ziņai bija soma ar produktiem. Mazajā priekšnamiņā radās burzma, Drobiševs sapazīstināja sievietes, atģērba Aņečku un nemaz nepamanīja, kā tas sākās, kāpēc Seļaņins bija saņēmis Zinu aiz rokas un runāja, aizraudamies no satraukuma un bailēm, ka viņu pārtrauks.

Drobiševs tikai redzēja, ka Zina nemaz nav izbijusies. Viņa klausījās uzmanīgi, roku neatraudama, pūlēdamās izsekot Seļaņina lēkājošajām domām.

— ... Viņi abi mani piespieda. Jūsu vīrs... viņš spriež loģiski. Ar savu loģiku viņš mani satrieca. Bet ar sirdi jūs sapratīsiet: tā nevar būt, ka visiem ir izdevīgi. Kaut kur slēpjas kļūda. Bra-ginam ir izdevīgi, Kļavai izdevīgi, man izdevīgi. Vai jūtat? Visiem izdevīgi, lai es atteiktos. Jūsu vīram izdevīgi. Pieņemsim, esmu izgudrojis sīkumu, kaut vai skrūvi. Tas nav dabas likums, ne esmu Einšteins; bet ja man šī skrūve ir tas pats,

kas Einšteinam viņa atklājums? Jūs saprotat? Šodien noraida skrūvi, rit — ģenētiku. Jā, jā. Ģenētiku! — Sis piemērs viņu iejūsmināja. — Arī viņiem saka: atsakieties! Bet viņi...

Seļaņins tomēr prata panākt, ka viņā klausās. NIt īpaši sievietes. Uz viņām iedarbojās šī lūdzošā bezpalīdzība, šis neprātīgums.

— ... Jūsu vīrs ir labs, viņš labi izturas pret mani, pret viņu. Tad atļaujiet uzdot jautājumu. Lai arī absurdu, tīri teorētisku. Ja jūsu laulātais draugs atteiktos no savas idejas, kā tad būtu — vai jūs viņu cienītu? Atteiktos jūsu dē|, meitas dēļ. Nav jau runa par dzīvību vai nāvi, to^es saprotu ...

Ar smalku nojautu viņš uztaustīja Zinās sirdī vārīgu, kaistošu vietu, un Drobiševs sajuta viņas dzeļošo skatienu.

— Jā, es esmu psihopāts, tas ir, tagad gan esmu vesels, ne sliktāks par citiem, taču slimojis tiku, un nu ir viegli sacelt man neslavu, — Seļaņins brīdināja ar tādu kā ļaunu prieku. — Tagad mani visi uzskata par idiotu, jo rīkojos tā, kā man nav izdevīgi... Ja es tielētos sevis labā, nevienam pat prātā tas nenāktu. Tad es būtu normāls. Bet te — valsts labā, zinātnes labā, vai tu redzējies! Taču galvenais — pats sev par ļaunu. Nē, pagaidiet, dievs ar viņu, ar to zinātni! Es gribēju teikt ko citu. Jūs, redz, esat laimīga. Viņa, Kļava, arī grib tāda būt. Saprotu. Dzīvoklis, disertācijā. Es nenosodu ... Nē, ne jau tā ... Atkal ne ta ...

Viņš saķēra galvu. Zina ar skatienu lika Drobi-ševam klusēt.

— ... Tā nevar dzīvot, — Seļaņins ievaidējās, saspiezdams galvu rokās. — Ir jābūt ideāliem. Kā labā ... Citādi — kas tad paliek pāri?

Drobiševs juta, ka nedrīkst klusēt, ka no tā viņš tikai zaudē. Ar kādu baudu viņš būtu ņēmis un nolaidis Seļaņinu lejā pa kāpnēm! Ja tikai nebūtu bijusi Zina. Seļaņins turējās pie viņas, atradās viņas aizsardzībā, izmantoja šo aizsardzību zem-sirdīgi, nevīrišķīgi. Un tā bija pateicība par visu. Drobiševs palūkojās Kļavā, aicinādams viņu par to pārliecināties. Dievs ir liecinieks, kā mēdza teikt senos laikos, ka Drobiševa sirdsapziņa ir tīra, lai Seļaņins vaino pats sevi!

— Ak tad šitā, — Drobiševs sacīja. — Tātad jūs rūpējaties par valsti, jā? Jums ir ideāli. Ļoti jauki, par ko tad vairs runāt, Konstantin Konstan-tinovič, jūs visu varat nokārtot labāk par labu. — Zinās klātbūtnē vajadzēja nevis ņirgāties par Seļaņinu, bet viņu izsmiet šīs riebīgās histērijas dēļ. Drobiševs sakrustoja rokas uz krūtīm un pašūpoja galvu. — Kāpēc tad jūs to slēpāt? Es taču domāju, ka jūs visu laiku rūpējaties tikai par sevi, bet jūs rūpējaties par valsti. Jūs esat nesavtīgs ideālists. Piedodiet, esmu vainīgs. — Cirtienam gatavodamies, viņš parotaļājās ar paceltā zobena asmeni — tagad turies, dārgumiņ, pats uzprasījies ... — Ja tas ir tā, atdodiet savu priekšlikumu Braginam. Uzaiciniet viņu par līdzautoru. Jūs taču domājat vienīgi par mūsu zemes interesēm. Jau pirms gada valsts būtu guvusi ietaupījumu, tos četrpadsmit miljonus. Ziedojiet savas autortiesības! Vai tad no augsto ideālu viedokļa jums nav vienalga? Kāda tam nozīme? ... Rūpniecībai, tehnikai tas ir viens

pīpis, cik tur ir. to autoru — viens vai divi... Bragins ātri ieviesīs. Ko tad jūs gaidāt? Kas jums ir par šķērsli? Nevēlaties? Gribat viens pats? Vai zināt, pēc kā tas izskatās?

— Pēc kā? — Seļaņins pārsteigts atsaucās.

— Nevis Bragins, nevis Kravcovs nozaguši četrpadsmit miljonus. Tas esat jūs! Tie gājuši zudumā jūsu alkatības dēļ. Ja netiek jums — lai nav nevienam, lai sapūst! Visi jūsu skaistie izsaucieni ir tikai pļāpāšana. Maskējat savu godkāri. Jūs neesat labāks par Braginu. Esat pat sliktāks. Ja jūs būtu patriots, jūs būtu bijis ar mieru ņemt kaut vai desmit līdzautoru, vienalga, cik, lai tikai vezums kustētos uz priekšu. Bet kā tad tā — dalīties slavā? Neparko! Kaut vai izstiepies. Neatdošu! Mans. Kas tie par ideāliem? ... Sarunāt var nezin ko...

Viņš atvēzēdamies sita tā, ka Seļaņinam kauli krakšķēja. Lai Zina redz visu to smelkni, kas viņam iekša, viņa pārāk viegli padodas lētiem vārdu savārstījumiem. Ja pienācīgi paurķē, sāk birt ārā visādas čabas. Jāstrādā, darbs ir īstais ideāls, atdod darbam godīgi visu, ko spēj, esi reālists: kaut ko izgudroji — lūdzu, tev ir likumīgas tiesības ne ar vienu nedalīties, bet tad nav ko izlikties par taisnības cīnītāju. No tāda taisnības cīnītāja ceļas ļaunums un nekrietnība. Viņā noteikti slēpjas egoists vai pat ierāvējs.

Iestājās klusums, Seļaņins brīdi nogaidīja, tad stīvi palocījās, galvenokārt Ziņai, un devās uz durvīm. Šī klusā aiziešana sadusmoja Drobiševu.

— Nu, ko tad, var arī tā, — viņš noteica.

Seļaņins pagriezās. Seja bija neizteiksmīga.

— Tas ir netikumiski! — viņš čukstēja. — Tas, ko jūs teicāt. Lai nu es ... Bet jūs... Ja jūs tā, tad es visu drīkstu. Es domāju, kādam taču tas jādara ... Es nācu ... Es negribēju iet... — viņš čukstēja aizvien neskaidrāk un juceklīgāk. — Jūs domājat, ka četrpadsmit miljoni ir vajadzīgāki, ka tie nozīmē vairāk nekā tāda rīcība ...

Kādu brīdi Drobiševs stāvēja tukšajā priekšnamā. Virtuvē Zina un Aņečka ņēma ārā produktus no somas. Līdz viņam tik tikko nonāca pieklusušas balsis. It kā viņam būtu aizkritušas ausis. It kā viņš nupat būtu izkāpis no lidmašīnas. Drobiševs pieglauda matus un ar rokām pārvilka pār seju.

Derēja paskatīties pulkstenī. Taču negribējās to darīt.

Drobiševs devās uz virtuvi. Viņam gan pašreiz nevajadzēja tur iet.

— Mēs nopirkām saldos ķiršus, — Aņečka steigšus sacīja. — Vai gribi?

— Tikai nomazgā, — Zina teica.

Viņas skatiens slīdēja garām vienaldzīgs kā spogulis.

Kabinetā oda sveši, kodīgi dūmi un vēl kaut kas, arī svešs. Drobiševs atvēra vēdlodziņu un apsēdās. Uz galda gulēja ilgi gaidītais aplauzums. Plānas papīra lapas ar lielām malām, kas ērtas labošanai. Teksts, kas apņem tabulas un formulas, teksts, ko var vēl palabot...

Drobiševs prata piespiest sevi strādāt neatkarīgi

no noskaņojuma. Lai notiek kas notikdams, arājam ir jāar.

Domās viņš vēl skatīja, kā Se|aņins un Klava iet pa ielu, Seļaņins taisnojas vai arī gluži otrādi — apsūdz, cenšas vēl vairāk nostiprināties savās pozīcijās.

Viņam gribējās, lai ienāktu Zina, patraucētu, kaut ko pajautātu. Neviens nezina, ka šīs Kļavas un bērna dēļ viņš rīkojies pretēji savam viedoklim. Un arī neuzzinās. Tagad šis fanātiķis viņus nomocīs galīgi. Un tāds vēl iedrošinās runāt par tikumību! Kā vienmēr — cildenos vārdus piesavinās padibenes. Viņi tos izmanto, viņi tos izrunā viegli, ar patosu ...

Patiesība nedeva gandarījumu. Viņš švīkāja aizvien niknāk. Pārāk daudz bija neapstrīdamā. Nekādu šaubu, nekādas izvēles brīvības, dāvanu komplekts spīdošā iesaiņojumā.

«Nu un tad?» viņam gribējās rakstīt uz malām.

Pabeidzis nodaļu, Drobiševs devās pastaigāt. Priekšnamā, apsiedams šalli, viņš pakavējās pie spoguļa.

Viņa sejā bija kaut kas svešs. It kā stikls savā dziļumā glabātu Seļaņina atspulgu un viņa skatienu — tā skatās noguris cilvēks, kas sācis šaubīties par kaut ko ļoti svarīgu ... Bija tīrais brīnums tādas acis ieraudzīt savā sejā.

Otrā daļa

Uz smilšainiem sēkļiem melnoja apgāztas darvotas laivas. Arī mājas bija melnas, segtas ar sudrabainu lubiņu jumtiem, kas vietām bija ap-

auguši ar zaļu sūnu, ap mājām — augsti zedeņu žogi. Tās bija līdzīgas vecticībnieku apmetnēm un klosteriem, tās lika domāt, ka dzīve tur rit gausa, vērīga, piesātināta ar noslēpumainu jēgu, kas Drobiševam allaž šķita mītam tādās vientulīgās sādžās meža vidū.

Stundu, bet varbūt arī ilgāk Drobiševs nostāvēja pie kuģa borta, nekā nedomādams, raudzījās uz garām peldošajiem mežu biezokņiem, uz skaid-rajām, blāvajām debesīm un elpoja upes svaigumu, ko mazliet rūgtenu darīja tvaikoņa dūmi. Reizēm no sēkļu strēlēm vējš uzpūta siltu, sakarsētu skuju smaržas vilni. Upes līču rāmie ūdeņi bija kā nokaisīti ar dzelteniem priežu ziedputekšņiem.

Kuģis peldēja lēnām. Tā atstātā sliede bija īsa. Ūdens aizmugurē drīz vien sakļāvās, un upe atkal sastinga, atspoguļodama augstus mežus un smilšainas nogāzes.

Arhangeļskas vilciens, kurā Drobiševam vajadzēja pārsēsties, bija novēlojies. Klīzdams pa staciju, Drobiševs ieraudzīja upes kuģīšu sarakstu. Kad viņš pētīja to pienākšanas un atiešanas laiku, sulīga balss ierunājās viņam virs auss:

— Veltīgi skaties, puisiet.

Viņš pagriezās un ieraudzīja iereibušu milzīga auguma bārdaini; viņa zilgani sarkanā, no sviedriem spīdīgā seja atplauka labsirdīgā smaidā, tā bija maiguma un vispasaules brālības iemiesojums.

Kāpēc veltīgi? — Drobiševs vaicāja.

— It kā jūs nezinātu. — Viņš piedraudēja ar

pirkstu. — No upes allaž galvā rodas sajukums. Un, ja nu vēl sāk pūst vējš ...

Varbūt šie vārdi pamudināja Drobiševu, bet varbūt arī tas, ka viņš sen nebija bez steigas braucis ar kuģi, visu laiku bija izmantojis tikai lidmašīnas, automašīnas, vilcienus, turklāt — vienmēr ātros.

Piestātnē matrozis, kas pārbaudīja biļetes, pieliecās klāt un, kā noslēpumu uzticēdams, sacīja:

— Protams, piedodiet, ka saku to jums, bet Kaščenko gan ne pie kā nav vainīgs, uzprasiet komandai, visi var apliecināt.

— Kas tas par Kaščenko? — Drobiševs jautāja. — Jūs kaut ko jaucat.

— Es saprotu, — matrozis noteica.

Kajītē uz apakšējā plaukta sēdēja vecītis ar sirmām ūsām un tobrīd uzvilka rotaļu pašizkrāvēja atsperi.

— Vai esat dzirdējis, — večuks sacīja, — Kaščenko saucot pie atbildības to blēžu dēļ.

— Tā viņam arī vajag, — Drobiševs noteica un pabāza portfeli zem spilvena.

— Kaunieties taču! Viņš tos atmaskoja, un, reče, tagad viņu nepatiesi apvaino. Viņam jau teica — neiesāc ar tādiem! — Večuks sirdīgi nolaida pašizkrāvēju uz grīdas, un tas rūkdams brauca virsū Drobiševam.

Uz klājiem drūzmējās ekskursanti. Dziedāja, spēlēja kārtis, fotografēja saulrietu un svieda kaijām maizi.

Restorāns jau bija tukšs. Drobiševs izraudzījās galdiņu pie loga. Ar mežu apaugušais krasts atradās pavisam tuvu, turpat aiz rūts. Rāmi viļņi

lauzīja eg|u un reta bērzāja atspulgu. Komandējuma dienu radītais nogurums pamazām noplaka, to aizskaloja dzidrais upes ūdens.

— Ko jūs ēdīsiet?

Jauna viesu apkalpotāja, laiska un burvestības pilna tāpat kā upe, rotaļājās ar piesietu zīmulīti.

— Kas tad jums ir?

— Nekā jau nav, — viņa bezrūpīgi nočaloja, ziņkārīgi pavēroja, kā Drobiševs smejas, un tad skaidrās acis pievērsa logam.

Viņam nepavisam nebija grūti aizkavēt viņas skatienu ar kādu no pārbaudītajiem paņēmieniem, it īpaši ar savu nepārprotamo smaidu, kas lika nosarkt, ar pāris teicieniem par augumu, matiem vai kaut ko citu tādā pašā garā. Taču viņam trūka noskaņojuma. Jau sen viņam nebija laika domāt par tādu rotaļu.

Norūpējies komandētais ar savalkātu kreklu mugurā, izsalcis, noguris — tāds viņš izskatījās šai meičai. Viens no tiem, no kuriem gribas drīzāk tikt vaļā.

— Jūs esat inertuma personificējums, — Drobiševs skumji sacīja. — Saules gāze. Bet Kaš-čenko jūs iztēloja nez kādu.

Pasaule pārvērtās, sāka burzguļot.

— Kad jūs viņu redzējāt? Kā viņš jūtas? Medaļa viņam būtu piešķirama, bet viņu vazā pa tiesām! Piedodiet — vai esat atbraucis viņa lietā?

— Kāpēc nu tā, — Drobiševs mīklaini atbildēja.

— Vai šašliku nevēlaties? Soļanka arī vēl atlikusi.

Garām logam pagāja varen garš vīrietis, ģēr-

bies krāšņā melnā džemperi ar gaišzilām joslām. Viņa augums Drobiševam šķita pazīstams. Vīrietis apsēdās uz sola blakus zēnam. Viņi pēc kārtas aplūkoja tālskatī krastu.

Jau kāpdams uz kuģa, Drobiševs bija sajutis vērīgu skatienu. Pie borta sadrūzmējušos pasažieru ņirbā kādas acis bija no augšas vērojušas tieši viņu.

Agrāk tāds nejaušs brauciens ar visām savām dīvainībām būtu viņā atmodinājis tieksmi pēc piedzīvojumiem, bet pašreiz jebkura tikšanās un saruna būtu bijusi Drobiševam apgrūtinājums. Viņš priecājās, ka ir vientuļš, neviena neievērots.

Paēdis pusdienas, viņš nokāpa kuģa apakšklājā. Starp rūsganām siļķu mucām zvejnieki spēlēja domino. Bija dzirdams, kā augšā dzied akordeona pavadījumā. Dziesmas bija nepazīstamas, dažādas un tomēr kaut kādā ziņā vienādas.

. .. Cik labi tev klājas,

Ir vīrs, dzīvoklis ērts.

Man būs ziemeļos mājas,

Sals kur sprēgā un cērt.

Tur brieži klejo, pūš vēji,

Zvaigznes blāvi tur mirdz ...

Kam tik ātri pie vīra tu skrēji,

Teic jel, bēdājas sirds.

Dziedāja izjusti, ikvienā dziesmā atkārtojās vientiesīgs slavinājums nenokārtotai dzīvei, kurā ir teltis, ugunskuri, sniega vētras un lidlauki. Pilsētnieku romantika. Tai bija savi iemesli, tomēr šīs dziesmas aizvainoja Drobiševu. «Vīrs, dzīvoklis ērts» ... Jocīgie — vai tad tā ir labklājības formula? Kādu atvieglinājumu viņš justu, ja va-

rētu savu tagadējo, ārēji tik brīnum jauko darbu apmainīt pret šim vienkāršajām grūtībām — salt, kāpelēt pa kalniem, neizgūlāties.

Sākās silta baltā nakts, un tā visus izdzina uz klāja. Meklēdams klusu stūrīti, Drobiševs aizgāja uz kuģa pakaļgalu un atkal ieraudzīja to pašu vīrieti ar zēnu. Vīrieša seja viņam likās vēl pazīstamāka, viņš pat sagatavojās uz negaidītu tikšanos, taču vīrietis vienaldzīgi novērsās. Novērsās tīšām. Šis sīkais gadījums nez kāpēc aizskāra Drobiševu. Pēdējās neveiksmes bija viņu padarījušas gaužām viegli aizvainojamu. Senāk viņš to nebūtu pat ievērojis. Kas tur liels — kāds novēršas! Viņam trūka agrākās pašpaļāvības un stabilitātes izjūtas.

Atradis brīvu atpūtas krēslu, Drobiševs apsēdās tuvāk pie kuģa malas, lai neviens neaizstātos priekšā neredzamajā rieta saulē sasārtušajām stāvā krasta klintīm, kur vijās kailas priežu saknes.

Šīs vietas valdzināja ar pirmatnīgumu. Aizvien mazāk palika tādu neskartu, vientuļu nostūru, kur var paslēpties no cilvēkiem, it īpaši no tūristiem. Patiesību sakot, cilvēku nav nemaz tik daudz, viņš prātoja, tikai pieaudzis viņu kustīgums un pārvietošanās ātrums, uz katru mūsdienu cilvēku ceļa kilometru droši vien iznāk desmitiem un pat simtiem reižu vairāk nekā agrāk. Cilvēki grih vairāk redzēt. Dzīve it kā plešas plašumā, nevis iet dziļumā. Bet viņam gribas, lai tā ietu dziļumā.

Krasts peldēja gluži blakus, vilinādams ar egļu piramīdām un gaišiem, brūklenēm apaugušiem meža klajumiem. Viņam sapņojot un vērojot, para-

dījās jaunas vilinošas vietas un slīdēja garām, atkārtodamās ūdenR Paralēli Drobiševa dzīvei plūda cita — pavisam tuva dzīve, tomēr viņa tur nebija, viņš atradās šeit, nošķirts ar dzelzs margām.

Aiz muguras vienā laida skanēja balsis un uzbangoja smieklu šaltis, klaudzēja papēži. Tas saistīja viņa uzmanību un neļāva koncentrēties. Ek, cilvēki, cilvēki, ja jūs zinātu, ar ko viņš ir nodarbināts! Ar niecīgu koeficientu — ar omegu, ar vienu burtiņu formulā. Viņam jāizprot, jāaptver fizikālā- jēga. Starp citu, šī pati omega ietekmētu dzīvi ikvienam no jums. No tās ir atkarīgs jauna tipa akumulators.,Ietilpīgs, neliels akumulators, kas spēj izdarīt revolūciju tehnikā. Pasaule varētu pārveidoties. Parādītos elektroautomobiļi — lēti, klusi un viegli. Pilsētās gaiss kļūtu tīrs. Būtu glābta daba. Jā, jā, daba — Drobiševs pats sev v apstiprināja un nopriecājās. Nekad agrāk viņš nebija domājis par sava darba tikumisko mērķi. Runāšana par tādām lietām likās slikts tonis.

Līdzās ir kņada un ņudzoņa, cilvēki iet garām, un viņiem ne prātā nenāk, ka šis drūmais, vientulīgais pasažieris veido viņu Nākotni, ir tāds grūti pamanāms Cilvēces Labdaris, pieticīgs Ģēnijs, viens no tiem, kuru lielais, nenovērtējamais ieguldījums ...

Viņš gan ironizēja, gan mierināja sevi. Viņa domas mutuļoja kā tvaiks, kas pacēlās virs gaišā ūdens, nolaidās labajā krastā, klājās ar mauru apaugušā palienē.

Miglas apņemtās siena gubas iznira kā teiksmainas pilsētas kupoli.

Virs biezokņa pacēlās stigmietu vēruma līnijas baltās zīmes.

Pie laivas meiča un puisis, abi ģērbušies džinsos un svīterīšos, apskāvās un kļāvās viens otram klāt tik atklāti, ka Drobiševs novērsās.

Nez kāpēc no visa dvesa pārmetums un skumjas —« no šī pārīša, no aizpeldošajām siena gubām, no dzīves skaistuma, kas meta ap Drobiševu līkumu un attālinājās aizvien vairāk.

Cilvēkiem ir pilnīgas tiesības smieties un nepievērst viņam uzmanību. Pusotra gada strādādams kā neprātīgs, viņš ieguvis tikai nožēlojamus rezultātus. Protams, bija organizēšanas periods, kad neveiksmes ir neizbēgamas, kad gadās gan šis, gan tas, taču nekas labs nav arī paredzams. Kad viņš reiz tiks klāt šai omegai.. .

«Seļaņins!» Pēkšņi viņam tikpat kā pa galvu iesita. «Tas taču nevar būt!»

Drobiševs pielēca kājās. Sols kuģa pakaļgalā bija tukšs. Pie vinčas stāvēja zēns. Drobiševs piegāja viņam klāt, droši vien pārāk strauji, jo zēns nobijies parāvās atpakaļ.

— Labvakar; tavs uzvārds ir Seļaņins?

— Jā-ā.

Zēnam bija tā ap gadiem desmit. Šaurās, spilgti zaļās acis bija līdzīgas Kļavas acīm. Viņš kāpās atpakaļ uz trapa pusi, gribēdams skriet lejā.

— Vai esi tādas redzējis? — Drobiševs izvilka no kabatas pistoļveida šķiltavas.

— Tā nav īsta pistole. — Tomēr viņš stiepa roku pēc tās, bet roka apstājās: pie viņiem pienāca tēvs.

Tagad, zinādams, ka tas ir Seļaņins, Drobiševs

jutās vēl vairāk pārsteigts. Tas nebija nekāds brīnums, ka viņš nebija varējis Seļaņinu pazīt. Viņam pretī stāvēja moderni ģērbies sportists vai aktieris, kam dzīvē labi veicas. Bija pat dīvaini agrākā Seļaņina vaibstus atklāt šai spēkavīrā ar platiem pleciem, kupliem, melniem matiem un atturīgām, cienīgām kustībām.

— Vai tas esat jūs? — Drobiševs jautāja, kļūdams jautrs. — Kas ar jums noticis? Jūs tagad izskatāties daudz jaunāks.

Seļaņins apmierināts pasmaidīja, bet tūdaļ smaids nozuda, taču arī bez smaida gludā, bronzas krāsā iedegusī seja pauda to pašu apmierinātību.

— Tas paries, — viņš teica.

Zem viņa švītīgā džempera bija jūtams muskuļots ķermenis, uzkumpums bija zudis, Seļaņins bija it kā izstiepies garāks augumā, it kā iztaisnojies, viscaur kļuvis apaļāks un pieņēmies miesās.

Drobiševs joprojām vēroja viņu, tad atģidās, ka nav sasveicinājies, nav sniedzis roku, un juta, ka tagad sasveicināties vairs nevajag.

— Arī jūs nevar pazīt... Kas tad ar jums ir, vai bijāt slims? Varbūt esat pārstrādājies? — Seļaņins vaicāja, taču bez intereses. Viņš uzsita zēnam pa muguru. — Ļoša, ej uzvelc jaku!

Seļaņins noskatījās, kā zēns noskrien lejā pa trapu.

— To es gan necerēju ... Vai smēķējat? — Drobiševs uzšķīla šķiltavas.

Seļaņins papurināja galvu.

— Esat atmetis? — Drobiševs aizsmēķēja. — Jā, tik ilgs laiks pagājis.

— Vairāk nekā divi gadi.

«Jau divi gadi,» Drobiševs nodomāja. Pēc tam izlaboja: «Tikai divi gadi.» Labāk bija par to nedomāt.

— Kā klājas jūsu dzīvesbiedrei? — Drobiševs jautāja.

— Manuprāt, tīri labi. — Seļaņins iesmējās. Viņš izturējās laipni un vienaldzīgi. Viņa laipnība gan attiecās nevis uz Drobiševu, bet uz burvīgo vakaru, skaistajām debesīm un iežūžinošo tvaikoņa rūkoņu.

— Tas bijāt jūs, kas pirmīt novērsās?

Jautājums bija diezgan muļķīgs. Drobiševs noskaitās pats uz sevi — viņam nekādi neizdevās atrast pareizo toni.

— Domāju, ka jums nebūs patīkami, — Seļa-ņins izvairīgi teica.

Drobiševs nospļāvās pāri margām, viņam gribējās izturēties nevērīgi un ironiski, izskatīties pēc korifeja, kam nav laika domāt par ārieni un kas var daudz ko atļauties ...

— Kāpēc tad tā? ... — viņš saviebdamies izaicinoši vaicāja un atbildi nemaz negaidīja. — Cik smalkjūtīgs tagad esat kļuvis! Kad jums bija vajadzība, jūs nemaz nerūpējāties par to, vai man ir patīkami vai ne.

— Vai tad arī jums ir kāda vajadzība? — Seļa-ņins interesējās. Rokas viņam bija iebāztas kabatās, kājas — ieplestas. — Jūs esat ziņkārīgs. Lūk, kā tas ir!

Viņa skaidri redzamā nevēlēšanās sarunu turpināt pārsteidza Drobiševu.

— Protams, esmu ziņkārīgs, Drobiševs sacīja pēc iespējas vientiesīgāk, tad, aplūkojis Seļa-ņinu, nopūtās. — Starp citu, viss ir skaidrs tāpat.

Seļaņins nevaicāja, kas viņam ir skaidrs, bet gardi nožāvājās, uzsita sev ar plaukstu pa lūpām un palūkojās pulkstenī.

— Uz ūdens miegs mācas virsū ... Kāds vējš tad jūs atpūtis šurp? — viņš laiski vaicaja, it kā piekāpdamies Drobiševam.

— Esmu darīšanās. Braucu uz Kremņegorsku.

— Tad redz, kā! — Seļaņins pavīpsnādams novilka.

— Un ko tad jūs? — Drobiševs jautāja, raudzīdamies sāņus uz jautru saulrietu, kas bija sārts kā brūklene.

— Mēs? ... Mēs atgriežamies no atvaļinajuma.

— Ar dzīvesbiedri?

— Jā, visa ģimene.

— Vai tad uz Kremņegorsku, vai?

— Uzminējāt.

— Kur tad strādājat, vai rūpnīcā «Rot Front»?

Seļaņins parādīja ar roku, teikdams:

— Skatieties, kā šķaunacis rotaļājas! Redz, spīd vien! Galva viņam apzeltīta. Ek, ir gan viltīga zivs! Iešu Ļošam parādīt. Labu atpūtu!

Viņš devās uz trapu.

— Vai, vai! Tas nu gan nav pieklājīgi, — Drobiševs noteica. — Jums bailes no manis, vai? Tik ilgi gaidīta tikšanās. Var teikt, likteņa balva.

— Ak, apžēlojieties, ja manai neievērojamajai personai tiek parādīts tāds gods, es taču ar lielāko prieku, esmu jūsu rīcībā. — Un Seļaņins ceremoniāli paklanījās.

— Acīmredzot jūs strādājat rūpnīcā «Rot Front», — Drobiševs dzedri iesāka. — Es braucu pie jums pasūtīt speciālas plates. Mēs nezinām pat to, kas jādara, lai nekas neizdotos.

— Esmu dzirdējis.

— Nu tad labi, tas atvieglo manu uzdevumu. Jo vairāk tāpēc, ka pašreiz gudroju jauna tipa akumulatoru. Visas manas pūles šo ideju nogremdēt līdz šim nav devušas rezultātus ... — Vajadzēja runāt piemīlīgākā balsī, bet viņš nespēja tik ātri atbrīvoties no aizvainojuma izjūtas. — Par ko jūs tur strādājat?

— Par galvenā tehnologa vietnieku.

Bet kāda pašapziņa! ... Drobiševs nomierinādamies klusībā pasmaidīja un sāka klāstīt topošā akumulatora datus, stāstīt, kādas plates vajadzīgas, kur slēpjas to īpatnība. Kā allaž, stāstīšana viņu iedvesmoja. Skait|iem piemita pārbaudīts maģisks spēks. Jau tas vien bija patīkami, ka tos varēja izrunāt skaļā balsī. Viņš bija pieradis, ka klausītāju sejas pat tad, ja viņi saprot, cik sarežģīts ir uzdevums, pamazām kļūst pielaidīgas un sapņainas — it kā no citas pasaules.

Viņš paņēma Seļaņinu zem rokas un sāka vest uz priekšu gar margām. Tādas lietas labā varēja arī atteikties no patmīlības.

— Iznāk, ka man ir laimējies, — Drobiševs sirsnīgi pabeidza. — Kas meklē, tas atrod.

— Nezinu, — Seļaņins atbildēja šaubīdamies, mazliet dzēlīgi. — Ko tad es varu? Jums jārunā ar direktoru.

— Tas ir pats par sevi. Jūs es gribu izmantot

kā advokātu. Uz pazīšanās pamata. Viņš taču apspriedīsies ar jums.

— Tā ir viņa darīšana. — Seļaņins atbrīvojas no Drobiševa un izpleta rokas, sagaidīdams dēlu. — Ļoša! Vai šķaunaci redzēji? Jā-ā ... — Viņš nez kāpēc izbrīnījies iesmējās. — Mūsu rūpnīciņa taču nav nekas ievērojams. Vai ne, Ļoša?

— Toties tā savā ziņā ir unikāla, — Drobiševs ņēmās to aizstāvēt, pārvarēdams vēlēšanos izlamāties. — Pie jums var izgatavot velmētus elektrodus. Jebkuru segumu.

Seļaņins vienaldzīgi pamāja ar galvu.

— Ļoša, kur ir mamma?

— Kopā ar krustmāti Tomu.

Viņiem sākās pašiem sava saruna. Drobiševs apjuka: pat meistari, parasti rūpnīcas meistari skaļi brīnījās — tāda nedzirdēta ietilpībai Viņiem radās interese par jauno akumulatoru, viņi sāka iztaujāt — cits neuzticīgi, cits sajūsmināts, taču kaut kādi reaģēja.

— Kā tad būs? — viņš apmulsis atgādināja.

Seļaņins sarauca pieri, it kā pūlēdamies atcerēties.

— Ak jā ... Ja man ko jautās, es diemžēl būšu pretim.

— Tas ir?

— Mēģināšu direktoru atrunāt. — Seļaņins jautri noplātīja rokas.

— Tad šitā ... Bet kāpēc?

— Kāpēc mums uzvelt sev lieku smagumu? — Seļaņins skatījās kautri un laipni, taču acu dzīlēs dzirkstīja jautrība. — Spriediet pats: plānā tas nav paredzēts, darbietilpība liela. Ar tādām platēm

ir lirās mokas. Vajadzīga speciāla tehnika. Kāda tur jēga? Mums jau tā pietiek visādu ligu.

Piemiedzis acis, Drobiševs mēģināja iztēloties agrāko Seļaņinu.

— Vai tiešām tas esat jūs? Varbūt jūsu līdzinieks? Tas esat jūs, kas man to saka?

Jā, es pats. Nevis kāds līdzinieks. Dabiskā lielumā, — Seļaņins ar labpatiku apstiprināja.

— Tā jau ir nevis kosmētika, bet pilnīga rekonstrukcija. Gan iekšpusē, gan ārpusē. Kāda pārvēršanās!

Zēns vērīgi raudzījās Drobiševā un tēvā, pūlēdamies saprast, kas notiek.

— Tavs tētis, Ļoša, ir iluzionists. Nupat bija progresa priekšgalā, bet — hop! — mūsu acu priekšā stāv iesūnojis konservators. Negrib palīdzēt progresīvai idejai. Kas ar viņu noticis?

Seļaņins miermīlīgi pasmaidīja un pamāja ar galvu.

— Ko lai dara? Mēs, redz, ar Ļošu pasūtām žurnālu «Znaņije — sila». Ļoti labs žurnāls. Katrā numurā jaunas idejas, tik daudz atklājumu, ka taisni jābrīnās. Un visi skar pašus pamatus, apgriež kaut ko otrādi. — Viņš līdzjūtīgi paraustīja plecus un pamirkšķināja Ļošam — tikko manāmi, bet dodams tik nekrietnu mājienu, ka Drobiševs nosarka.

«Ko tas nozīmē, viņš taču grib parādīt, ka esmu maniaks!» Drobiševs saprata, ka vajag tikai ļauties sašutumam, un viss būs pagalam. Jau tā viņš daudz ko bija zaudējis šai sarunā. Viņš ierunājās bezrūpīgā lielmeistara balsī, kuram ir vienalga, kā izturas pret viņa lūgumu.

— Vai tad ideja jums liekas nereāla?

— Ideja ir brīnišķīga. — Seļaņins sapņaini nopūtās. — Man pašam kādreiz bija uzradusies doma pamēģināt kaut ko līdzīgu bioakumulato-ram. Elektrolīts no organiskām vielām.

— Čistjakova variants?

— Kāpēc, man bija pašam savs variants. Es pat šo to uzmetu. Protams, primitīvi.

— Mēs arī šo virzienu paturam vērā.

- Tik tiešām? — Se|aņins pieklājīgi brīnījās un paplātīja rokas. — Lielisks virziens. Dievišķīgs virziens.

Turēdamies pie margām, viņš izstiepa rokas un atliecās atpakaļ pietupdamies un pieceldamies, un Ļoša, šķībi paraudzījies Drobiševā, arī pietupās. Viņi kustējās saskanīgi, elpoja dziļi un vienmērīgi, tā ka Drobiševs negribēdams nespēja no viņiem novērst acis. Ja viņam kaut kā trūka, tad tas bija dēls. Meitenes ir pavisam kas cits. Ar dēlu — abiem mugursomas uz pleciem — divatā varētu klīst pa mežiem un upēm ...

— Ļoti žēl, ka jūsu vingrojumi neļāva mums pabeigt tik patīkamu sarunu, — Drobiševs sacīja kā labi audzināts cilvēks. — Esmu priecīgs, ka satikāmies.

— Piedodiet, — Seļaņins teica, juzdamies vainīgs. — Esmu tā pieradis pirms gulētiešanas...— Viņš izslējās taisni. Seja bija nosvīdusi un spīdīga, krūtis cilājās, viņš elpoja skaļi, ar baudu ievilkdams elpu, priecādamies par savu veselību un tīro gaisu.

— Mēs abi nodarbojamies ar zemūdens sportu, — Seļaņins pastāstīja, it kā joprojām

atvainodamies. — Jā, jūs runājāt par bioakumula-toru. Ļoti perspektīva problēma.

— Bet, ja nu... — Drobiševs sastostījās. — Protams, ja organiskā ķīmija jūs vēl interesē, es varētu ... Vai negribat nākt uz mūsu laboratoriju?

Tas gan izskatījās nevis pēc plaša žesta, bet drīzāk pēc lūguma. Visu laiku Drobiševu kaut kas novirzīja sāņus.

Seļaņins pasmaidīja tā, it kā viņš būtu gaidījis šo priekšlikumu.

— Augstsirdīgi. To es protu novērtēt. Tikai žēl, ka ir jau par vēlu. Ak vai, ak vai! Redzat, Denis Semjonovič, grādu es neesmu ieguvis, tātad jūs mani pieņemsiet par vecāko inženieri. Vai jaunāko zinātnisko līdzstrādnieku. Naudas ziņā es zaudēšu kādus simt rubļus. Dzīvokli jūs man nedosiet. Vai ne? Bet Kremņegorskā man ir trīs-istabu dzīvoklis. Arī pārējie apstākļi jums nav diez kādi labie.

— Kāpēc tā jūs domājat?

— Tas taču redzams ar neapbruņotu aci... — Seļaņins gādīgi notrauca kādu knisli no Drobi-ševa pleca. — Lūk, jums, ievērojamam zinātniekam, jāvelkas šurp pie mums uz elles aizkrāsni, jāmēģina pierunāt, jālūdzas. Lai gan derētu mūsu direktoru izsaukt uz Maskavu ... Es taču saprotu. Viss turas tikai uz jūsu entuziasma. Pat man, tādam mazam cilvēciņam, jūs esat spiests ... Kur tas der? Tādas nabadzības apstākļos sasniegt kaut kādus rezultātus — cik daudz laika tur vajadzīgsl Manā uztverē, lūk, kas ir kuriozi. — Viņš pie-

liecās klāt Drobiševam, ielūkodamies tam acīs. — Uz ko jūs cerat?

— Kādā ziņā?

— Pieļausim, ka elementa darbošanās temperatūru jūs pazemināsiet. Šī problēma viena pati prasīs vairākus gadus. Un jūsu apstākļos? Vai esat to parēķinājis?

Jautājums bija pretīgs. Sirdī sāka smelgt, atdzīvojās kāda kremtoša, draņķīga doma. Kam ziedoti divi pēdējie gadi? Kur tie palikuši? Nekā jēdzīga viņš nevarēja atcerēties, bija tikai sīka rosīšanās, visādas rūpes, sēdes, dokumenti. Kopš Drobiševs bija panācis laboratorijas nodibināšanu, viņš te pūlējās izdabūt laboranta štata vienību, te aparātus, aizjoņoja diena pēc dienas, nedēļa pēc nedēļas, un tajās visās vēl nebija nekā īsta, tās bija tikai priekšvakars. Un tagad izrādās, ka aizritējuši divi gadi; vai tas kāds joks — divi gadi, taču līdz pašam galvenajam viņš vēl nav ticis. Sākumā viņš domāja laboratorijas organizēšanai veltīt septiņus mēnešus, nu, augstākais, — gadu. Ar savu neatlaidību un ķērienu viņš to izdarīs, un pēc tam sāksies tas, kura dēļ laika vairs nav žēl.

Tobrīd viņa paša mūžs šķita bezgalīgs, tas viss piedereja Nākotnei...

Arī par to labāk nedomāt.

Seļaņins gaidīja atbildi. Viņš vēroja Drobiševu dzedri un uzmanīgi, kā mikroskopā vēro kukainīša izturēšanos.

— Bieži vien laboratorija vislabāk strādā tik ilgi, kamēr tā atrodas pagrabā, — Drobiševs sacīja, kā no galvas iemācījies. — Zinātnei nevajag

peldēt kā nierei taukos. Mūsu likstās ir sava romantika. Līdzekļu trūkums saasina vērīgumu, prasa oriģinālu domāšanu ...

Viņš to bez gala bija atkārtojis saviem darbiniekiem un saviem pretiniekiem. Neviens nedrīkstēja pamanīt, uzminēt viņa bailes. It īpaši Bra-gins ne. Arī par to bija labāk nedomāt.

«Jūsu nervi ir tā novājināti, ka jāizvairās no neatrisināmām situācijām,» ieteica ārsts.

Situācija bija neatrisināma lielākoties tāpēc, ka viņš neatļāvās pasacīt to, ko gribēja teikt, nedeva vaļu jūtām. Vienīgi mājās sarunās ar Zinu viņš atļāvās nesavaldīties. Viņa apklusa, nodūra galvu, un viņas seja kļuva trula un pazemīga. Būtu vismaz ko iebildusi. Tādas mocekļa pacietības dēļ viņš varēja vai prātu zaudēt. Dažreiz Drobiše-vam gribējās novest Zinu tik tālu, lai viņa sāktu raudāt, kliegt... It kā viņa būtu vainīga, ka viņam ar pūlēm izdevās panākt tikai nelielas patstāvīgas laboratorijas, nevis institūta nodibināšanu.

Starp citu, vainīgs bija Seļaņins. Tieši Seļaņina dēļ daudz kas sagriezās citādi.

Kļuvis par līdzautoru, Bragins nostiprinājās savās pozīcijās, Seļaņinu drīz vien vairs nepieminēja, visur figurēja tikai Bragins, un pats no sevis notika tā, ka jauno institūtu dabūja viņš. Dro-biševs pret to iebilda. Bija pat tāds mirklis, kad viss sašķobījās. Drobiševs izteica domu, ka no Bragina vadītā konstruktoru biroja nav ko izveidot vēl vienu zinātniskās pētniecības institūtu. Jaunam institūtam jānodarbojas ar tiešām jaunu

problēmu, nevis ar aktuāliem, sīkiem darbiem, kuri Braginam šķiet zinātne. Konstruktoru biroja darbinieku zinātniskais līmenis ir diezgan zems. Atcerēsimies kaut vai notikumu ar Seļaņinu. So notikumu viņš pieminēja tikai starp citu, nekā vēl nezinādams par to, ka Bragins kļuvis līdzautors. Un tad Bragins visu arī izlika, nevis vienkārši izstāstīja, bet sarīkoja veselu izrādi: vispirms viņš no aizvainojuma pietvīka gluži sarkans, tad lēnprātīgi apspieda sevī aizvainojumu; noskaidrojās, ka Bragins paklausījis Seļaņina lūgumam un apņēmies palīdzēt šim slimajam, nelaimīgajam cilvēkam; viņš iedvesis dzīvību naivam uzmetumam, un kā Drobiševs, pazīdams viņu tik daudzus gadus, turklāt pēc visa tā, ko viņš darījis Drobiševa labā, kā Drobiševs var... Neticamil Bragins nolieca galvu, lai slēptu asaras, — svēts cilvēks, moceklis, — un sirmie mati skaistā vilnī nokrita viņam uz pieres.

Ņepiševs nosodoši paraudzījās Drobiševā, un pat Matijevičs pašūpoja galvu.

Stāvoklis bija ārkārtīgi neērts. Allaž apķērīgais Drobiševs, kas prata ar joku likvidēt jebkuru neērtu situāciju, šoreiz apmulsis klusēja. Tātad Se-ļaņins bija paklausījis viņa padomam, un tagad bumerangs trāpīja viņam pašam... Viņš automātiski nomurmināja kaut kādus atvainošanās vārdus, nedzirdēdams pats sevi, tikai truli konstatēdams, ka svaru kauss pilnīgi nosvēries Bragina pusē, un juzdams, ka zeme it kā slīd ārā no kāju apakšas, jūk un brūk ...

Pēc dažām dienām, saticis Drobiševu ministrijā, Bragins viņu apskāva, draudzīgi smaidīdams.

— Es tevi varen labi atsēdināju, vai ne? Tā, tā, manu cālīt. Ceru, ka tu nedusmojies. Tu taču esi gudrs cilvēks. Vai tu mani pareizi novērtēji? Nu, bija gan tev izskats... To es negaidīju. Bet tu nepiešķir tam nekādu nozīmi... Tik un tā tev nekas nebūtu iznācis. Pārlieku riskanta ir tava ideja. Nepiepildāms sapnis. Ar mani ir pavisam kas cits; visi temati droši. Tev vajag sākt tā pieticīgāk. Ak, Denis, Denis, tagad tu niknojies uz mani. Bet es nupat runāju ar ministru un aizliku arī labu vārdu par tavu laboratoriju. To tu negaidīji? Redz, kāds neparedzēts pagrieziens! Un viņš piekrita. No tevis tagad pienākas.

Bragins, silts un |timīgs, maigi piespieda sev klāt Drobiševu, viņš to mīlēja sava paša rīcības dēļ.

— Un tev nav kauna? Es taču zinu — tu pašreiz apsver, kālab man to vajadzēja, uz kāda pamata. Tu baidies? Labāk nelauzi galvu! Vai gribi, pats pateikšu? Es tev palīdzēju tāpēc, ka man patika tava pārgalvība. Biju taču tevi iedomājies citādu. Un pēkšņi — še tev: visu pie malas, lai paliek karjera, visa reputācija tiek likta uz spēles. Kas ar tevi ir noticis?

— Itin vienkārši — pietiek. Pienācis laiks.

— Ja izdarīsi — kļūsi laureāts. Taču risks ... Tu nebaidies?

Šai mirklī tadvarī Drobiševs juta, ka Bragins pats baidās no viņa, baidās tāpēc, ka nesaprot, kā tas varēja notikt. Bet notika tas toreiz, kad vecais Matijevičs stāstīja par paša izauklētām domām, un Drobiševa smadzenēs tās it kā noknik-šķēdamas savienojās ar viņa paša pārdomām, ku-

ras laikam gan bija izraisījis Seļaņina projekts, pareizāk sakot, tās nesaprotamās parādības, kas tajā atklājās... Domas satikās un savienojās tik saldā saskaņā, ka elpa aizrāvās, un viņš vairs nespēja ne par ko citu domāt. Tā nu iesākās, viņu kā virpulī ierāva, viss pārējais — pie malas. «Tā arī jābīit,» Matijevičs viņu mierināja, «beati possi-dentes'!»

— Kas tur ko baidīties, mēģināts nav paspēlēts.

Bragins uzsita viņam pa plecu un teica:

— Tas ir manā garā! Pa mūsu modei!

— Roku gan padeva, bet kāju aizšāva priekša, — Drobiševs noburkšķēja, gan ticēdams, gan neticēdams Braginam.

— Aizšāvu, — Bragins labprāt piekrita. — Jo man vajadzēja tevi uzvarēt. Gribēju pierādīt. Speak English. Vai atceries? Es atceros.

— Un tik vien! Sīkumaini. Es domāju — principi, filozofija. Bet jūs noslēdzāt rēķinus.

— Ak, Denis, tu spried par mani pārāk vienkāršoti. Meklē pats sev mierinājumu. Kas tu par zinātnieku, tev taču jāmeklē pretrunas. Tu domā, man briesmīgi vajadzēja tikt direktora godā? Kāpēc man tas būtu vajadzīgs? Mans laiks karjeras taisīšanai jau beidzies. Es tagad domāju par citu laiku ... Vecums varbūt ir visatbildīgākais posms. Tur arī meklē manus motīvus. Kāpēc man vajadzīgs šis direktora amats? Tāpēc, ka tagad varu, piemēram, daudz ko izlabot savā dzīvē. Tu to apjaut? Manas darbības rādiuss ir palielinājies, un arī mani principi ir kļuvuši cildenāki. Princi-pi

1 Laimīgi tie, kam (kas) pieder (latiņ.).

prasa pēc rādiusa, tas ir, pēc amata. Tur jābūt proporcijai. Mēģini to ievērot. Tā, manu cālīt, arī ir tā filozofija. Citādi cilvēks var kļūt par karjeristu ...

Bragins tīksminājās ar savu atklātību, ska|i prātoja, nemaz nekautrēdamies no daudzajiem cilvēkiem kancelejā. Un tūlīt jūtu pārpilnībā uzaicināja Drobiševu kļūt par institūta zinātniskās padomes locekli.

— Kā tad tā, es taču biju pret institūtu... Neērti, — Drobiševs sacīja un, izdzirdis savu nedrošo, kautrīgo balsi, aizsvilās dusmās. Varbūt viņam bija pielipusi Bragina atklātība. Kāpēc lai viņš ar savu vārdu atbalstītu šo nekam nevajadzīgo institūtu? Sīki temati, skanīgi nieki, kam nav nekā kopīga ar zinātni, nevienas nopietnas problēmas, nekā perspektīva. Nē, tādās spēlītēs viņš nepiedalās.

— ... Agrāk grēcinieki nožēlot grēkus devās tuksnesī, bet tagad, kā redzams, šai nolūkā dibina zinātniskos institūtus... Labi darbi, kas paveikti uz valsts rēķina, netiks ieskaitīti...

Bragina seja kļuva nopietna un vērīga. Tā nevajadzēja runāt. Drobiševs vēl varēja pagriezties atpakaļ. Piekrist. Spert vienu pašu soli, vienu mazu solīti. Pateikt «jā». Tas taču bija tik vienkārši, tik viegli, visi apstākļi viņu uz to vedināja.

— Nē, nē un vēlreiz nē, es biju un būšu pret jūsu institūtu tagadējā veidā.

— Tu nu gan esi neapdomīgs cilvēks, — Bragins skumji sacīja. .— Cik ļoti tu sarežģī sev dzīvil Arī savai laboratorijai. Tu nedomā par darbu. Sava darba dēļ tev nevajag tā runāt. Uz

mirkli sevi iepriecināji, bet — kas būs vēlāk? Vēlāk taču pats nožēlosi. Nepateicīgs tu esi.

Un tad Drobiševs neizturēja. Tad viņš atļāvās sev kompensāciju. Lai nu kam, bet Braginam gan viņš nekā nav parādā. Kas deva Seļaņinam tādu padomu? Kas viņu uz to pamudināja?

— Ak, tad šitā, — Bragins lēni noteica, Drobi-ševu aplūkodams. — Tātad tu viņu uz to pamudināji ... Un tagad to nožēlo?

Bēdīgi bija tas, ka pat Ziņai nevarēja stāstīt par šo sarunu. Viņa tūlīt būtu atcerējusies toreizējo scēnu priekšnamā.

Pēdējā apspriedē, kas notika ministrijā, Bragins kā nevilšus izmeta: «Arī mēs labprāt vilktu garumā tāpat kā Drobiševs. Neatrisinātā jautājumā kļūdu nav.» Laboratorija nepavisam nebija atkarīga no Bragina, taču Drobiševs visu laiku juta viņa nelabvēlīgo interesi.

Bija jāizliekas, ka viss iet tā, kā pienākas. Neviens nedrīkstēja nekā zināt par viņa bailēm un šaubām.

— ...Jūs laikā izpalīdzējāt Braginam, — Drobiševs teica. — Protams, viņš var jums par to atlīdzināt gan ar dzīvokli, gan ar labu algu. Viņš nekā nav piedāvājjs?

— Nē, ko jūs runājat, man vairs nav ar viņu nekādu darīšanu ... — Seļaņins bija neliekuļoti izbrīnījies.

— Tā ir nepateicība no viņa puses, — Drobiševs ironizēja.

Pie lēzena zemesraga blāvi spīdēja bakenu ugu-

nis. Kuģis nosvilpās. Zirgu bariņš, kas ganījās p|avā, satraucās. Kume|š sāka skriet gar sēkļa malu. īsais, it kā skumīgais svilpiens atbalsojās tālā silā.

— Drīz būs Sumja, — Seļaņins teica. — Tur mums ceļ kūrvietu.

Viņa balss skanēja mierīgi, un Drobiševs atklāja, ka abu saruna ir kaut kur izgaisusi, zudusi gaišajos, naksnīgajos plašumos. Arī viņam it kā pielipa Seļaņina gurdā samierināšanās; aizvainojums, niknums un pārmetumi izsīka blāvā klusuma un augsto debesu priekšā.

Kļuva vēl gaišāks, bet ēnas izzuda. Seļaņins mīklaini smaidīja. Viņā bija kaut kas neaizsniedzams un noslēpumains, ko Drobiševs nekādi nespēja uzminēt; viņš neticēja, īgņojās, un šķita — Seļaņins ar labpatiku noraugās, kā viņš pūlas.

— Tātad jūs nenožēlojat, ka pieņēmāt uzaicinājumu braukt uz Kremņegorsku? — Drobiševs jautāja.

— Itin nemaz.

— Un kas man no tā ticis? — Drobiševs piespiesti iesmējās. Starp citu, nevajadzēja par to daudz runāt, Seļaņins varēja viņam šo to atgādināt. Dīvaini, kāpēc tas neizmanto šo izdevību ...

— Mūsu darbā pašreiz ir haosa stadija, — pārtraukdams apklusumu, Drobiševs jautri sacīja.

— Vai zināt, kādas stadijas ir atklājumam? Vispirms brēka, pēc tam haoss, tad vainīgo meklēšana, tad nevainīgo sodīšana un, beidzot, — priekšniecības apbalvošana. Vainīgo vēl nav, bet būs — kā anekdotē par vilku un zaķēnu. Vai esat dzirdējis?

To viņš mācēja — sarunu strauji pavērst, vientiesīgi izšaut veselu kārtu anekdošu, kas allaž ir vieta, kas vienkāršo jebkuru situāciju, darbojas kā brīnumzizlis.

Seļaņins smējās skanīgi, kā bērns, acis slaucīdams, reizēm pārvaicādams, lai varētu atcerēties, un, kamēr viņš tā smējās, Drobiševs viņu uzaicināja uz savu kajīti iztukšot pa glāzītei, lai apsildītos, tiesa gan — kajītē viņš nav viens ... Protams, Seļaņins atbildēja ar uzaicinājumu uz savu kajīti, arī Klaudija Sergejevna būs priecīga ...

Gaitenī Drobiševs sāka iet lēnāk. Lielā sienas spogulī_ atainojās piere, virs kuras jau izkrituši mati, bala, no' noguruma uztūkusi seja.

Tādā izskatā rādīties Kļavai viņam negribējās, tomēr bija arī vēlēšanās viņu redzēt. Un, jo lielāka kļuva šī vēlēšanās, jo vairāk viņš baidījās — viņa dvēsele it kā rezonēja, padarīdama viņu svārstīgu.

Pirmais kajītē ieskrēja Aļoša, saukdams: «Pie mums nāk ciemiņš!» Pēc tam iegāja Seļaņins; uz mirkli Drobiševs palika gaitenī viens, bija dzirdama Kļavas balss; Drobiševs sajuta sevī tādu kā drebinošu caurvēju, un tas bija tik spēcīgs, ka viņš pats nobrīnījās par savām jūtām. Visgrūtākais bija šis brīdis un nākamais, kad viņš ieraudzīja Kļavas acis.

Paldies dievam, viņa nebija kļuvusi jaunāka un arī skaistule joprojām nebija. Viņa bija atžirgusi, apvēlusies, pie acīm radušās sīkas krunciņas. Iedegums un krāsoto matu vara spīdums padarīja viņas seju rupjāku. Varēja manīt, ka aizritē-

jūsos gadus Kļava dzīvojusi sev par prieku, nekā garām nelaizdama.

Drobiševs paspieda viņai roku nepasmaidīdams, viņa sejā joprojām bija drūmas rievas.

Kļavas acis nepaguva paslēpt žēlumu, tomēr tajās bija arī prieks.

— Tas nu gan ir pārsteigums... Kāds vējš jūs atpūtis?

Viņš klusēja, nelaizdams vaļā viņas roku un kaut ko gaidīdams, un Kļava pēkšņi viņam atbildēja ar slepenu rokas spiedienu.

Kajītē bija silts, smaržoja apelsīni un smaržas, murmināja tranzistoru radioaparāts. SeļaņinsDro-biševu iepazīstināja ar Tomu, maigi sārtu resnīti, Drobiševu lepni stādīdams priekšā kā ievērojamu profesoru un vadošu zinātnieku.

Uz galdiņa parādījās konjaka pudele, konfektes un papīra salvetītes. Drobiševu apsēdināja kaktā, sievietes sacenzdamās izdabāja viņam, viņa ierašanās, vientulīgums, nevērība apģērbā šķita romantiska ... Arī viņš pats vairs nejutās kā komandētais, bet gan kā ceļinieks, kā bargs jūras laupītājs.

Drobiševa pleci atliecās taisni, un viņš, kā allaž gadījās, pats no sevis kļuva par galveno kompānijā.

Viņi saskandināja uz tikšanos. Kļavas acu zīlīšu melnumā uz mirkli iegailējās atmiņas, un Drobiševs nobrīnījās par dzīves ačgārnībām, par tās grūti saprotamajām ēverģēlībām, tās slēpto un gudro viengabalainumu.

Seļaņins veikli notīrīja apelsīnus, no daiviņām izveidodams tādus kā ziedus. Toma pievirzījās

tuvāk Drobiševam, stāstīdama par Kremņegor-skas klostera un zvejnieku burinieku skaistumu. Viņa bieži smējās, un viņas tuklajā lelles sejiņā spoži spīdēja lieliski zobi.

Visi iereiba ātri, it kā ar labpatiku. Kļava sēdēja pretim Drobiševam, viņu ceļgali zem galdiņa saskārās. Viņa paliecās uz priekšu, un rīta kleitas izgriezumā kļuva redzams balts krūšturis. Noskaidrojās, ka viss ir vienkārši, pavisam vienkārši. Drobiševs nodomāja, ka viņš toreiz veltīgi bija tik delikāts. Pret visu jāizturas rupjāk un vienkāršāk.

— Kostja noorganizēs makšķerēšanu, aizbrauksim uz Sirmo salu, — Kļava plānoja, viņam acīs lūkodamās.

Seļaņins piekrizdams reizēm iesmējās. Viņš it kā demonstrēja savu ģimeni, savu jauno, brīnum jauko dzīvi.

— Jā, jā, brīnišķīgi... tikai es vēl nezinu, kā būs, — Drobiševs atbildēja.

— Kāpēc tad tā? — Kļava kļuva vērīga, raudzīdamās te uz viņu, te uz vīru.

Drobiševs norija konjaka malku un piemiedza acis. Patmīlība neļāva viņam žēloties.

— Darbs. Viss plūst, viss mainās.

— Kas ir mūsu dzīve? Tā ir tikai darbs! — Seļaņins nodziedāja, vai nu līdzi juzdams, vai arī uzjautrinādamies.

— Atkal darbs! — Toma sašuta. — Kas ar tiem vīriešiem notiek? Rādās, ka visus darbus uzņēmušies sievieši, bet jūsu darīšana — lakstoties ap viņām. Taču nē, ar varu jāpiespiež. Laužas te uz politiku, te uz tehniku. No savas vīrieša profesijas

pavisam atradinājušies. Tu, Kļava, neblisini acis! Vīrišķis, piedodiet, vīrietis — šis nosaukums ir vairāk vērts nekā zinātņu doktora grāds, vai ne, Denis Semjonovič? — Viņa paņēma Drobiševu zem rokas, piespiedās klāt, un kuplie mati kutināja Drobiševam seju.

— Labi, kam jānotiek — notiksies, — Drobi-ševs pasludināja skaļi un bezrūpīgi.

Viņam šķita, ka atkal varētu būt tāpat kā agrāk, kad nebija sevišķu rūpju, kad strādāt bija priecīgi un viss padevās viegli, it kā pats no sevis.

— Vīrieši tomēr ir galīgi nohalturējušies, — Toma nerimās. — Grib visu uz ātru roku. Būtu man kaut reizi mūžā kāds vēstuli uzrakstījis, tādu uz piecām lappusēm, lai varētu pēc sirds patikas izraudāties. Ek, būtu es dzīvojusi lielā pilsētā, es tādus romānus taisītu!... Profesor, vai jūs mani saprotat, nedomājot nekā slikta? ...

— Toma! — Kļava izsaucās.

— Saprotu, pat ļoti labi saprotu, — Drobiševs smiedamies sacīja. — Bet, lūk, Konstantinu Kon-stantinoviču gan nesaprotu.

— Kādā ziņā? — Kļava jautāja.

— Tāpat vien, nieki, es viņu aicinu pārcelties uz Maskavu. — Drobiševs teica it kā starp citu, — uz mūsu laboratoriju, pašreiz ir brīva vieta.

— Tieši tā, — Seļaņins pašapmierināts apstiprināja. — Bet es esmu kategoriski pret.

Toma pielēca kājās.

— Tu esi muļķis! Profesor, pierunājiet mani! Es jūsu briļļainiem ātri vien pacelšu tonusu.

Kļava iesmejas kopā ar visiem, it kā dalīda-mas ar Seļaņinu pašapmierinātībā, un Drobiševam gribējās iedzelt viņai, izjaukt šo saskaņu.

— Jūsu dzīvesbiedrs kļuvis par rutinieri, lie-lu rutinieri, — viņš sacīja. — Izvairās no jebkura progresa ... Negrib nekur iejaukties ... — Dro-biševs piedraudēja Kļavai. — Vai tā tik nav jūsu ietekme? Ja, mēs gan nenovērtējam sievu lomu zinātnes attīstībā. Bet — dievs ar viņu, ar šo progresu. Svarīgi ir tas, lai jūs būtu apmierināta. Tālu no pilsētas kņadas... Jūs taču tā gribējāt!

Viņa pamāja ar galvu nikni un izaicinoši.

— Protams. Kā tad citādi... Starp citu, Denis Semjonovič, jums ir aplami secinājumi. Kostja rūpnīca ir pirmrindnieks. Viņa ģīmetne izlikta pilsētas goda plāksnē. Pats redzēsiet. Viņu augstu vērtē. Pastāv tāds uzskats: ja nu province... bet par provinciāli var kļūt visur. Arī pilnasinīga dzīve iespējama visur... Televīzija mums ir ar «Orbītas» starpniecību. Mūsu kinoteātros — pirmais ekrāns. Mēs neko nelaižam garām. Kad mēs tagad_ aizbraucam uz Maskavu, visus teātrus apstaigājam ...

— Tātad esat bijuši Maskavā! — Drobiševam paspruka izsauciens.

Viņa pasmaidīja, it kā paceldamās pāri aizvainojumam, pateikdamās par to, ka viņš ir atcerējies.

— Noskatāmies vairāk nekā dažs labs maskavietis. Dabūju biļetes uz «Sovremeņņiku». Protams, Brehtu jūs esat skatījies ...

— Nē, neesmu.

— Redziet nu! — viņa triumfēdama sacīja.

Drobiševs juta tādu kā vilšanos un tomēr nopriecājās par Kļavu. Galu galā tas bija viņa roku darbs, viņa nopelns. Nav svarīgi tas, ka viņam tādēļ bija jācieš un vēl joprojām jāizstrebj toreiz ievārītā putra, toties viņiem, toties Kļavai viņš ir palīdzējis, un tas varbūt ir kaut kāds attaisnojums ... Kas tad tas bija: kļūda vai — gluži otrādi? Labi vai slikti viņš toreiz darīja? Bet kā tad varētu būt slikti, ja viņi ir atspirguši, atplaukuši ....

Seļaņins klusībā pasmaidīja un nodomāja: «Pārliecinājāties? Man nekādi nevar klāt tikt, viss ir kārtībā, tā ka velti uztraucaties.»

— Tu visu laiku melo, Kļava, — Toma pēkšņi izjusti teica iereibuša cilvēka balsī.

Klusums iestājās spēji, pilnīgi pārņemdams kajīti. Kļava paņēma glāzīti, pagrozīja to un sparīgi nolika atpakaļ, izšļakstīdama konjaku.

— Neklausieties viņā, Denis Semjonovič! — Kļava izstiepa lūpas skarbā smaidā. — Tomai patīk runāt šķērsām.

Kļava piemiedza acis, viņas seja it kā sastinga, un viņa sāka dziedāt zemā krūšu balsī:

Ir ceļš zem kājām garš, un bālais mēness spīd,

Un dziesma liega lido tālumā.

Viņas smeldzošais nemiers un satraukums neatbilda dziesmai, šķita, ka sāpēs dziesma tūlīt aprausies, bet tad Seļaņins sāka dziedāt līdzi, ar savu spēcīgo balsi aizēnodams Kļavu un pavērsdams dziesmu uz pārgalvību, uz tādu bezbēdīgu brašumu, kas no čigāniskā veda projām Krievzemes plašumos, miglainajās ārēs aiz loga.

Kļava apklusa un pagriezās pret logu. Drobi-ševs redzēja viņas blāvo atspulgu rūtī. Viņu skatieni sastapās pie granīta laukakmens, uz takas, kas pazuda kārklu brikšņos, bet reizēm tie krustojās arī biezajā, dzidrajā stiklā.

Seļaņins tagad dziedāja viens, dziedāja vecas, gandrīz aizmirstas dziesmas — par atamanu Ku-dejaru, par līksmi, kas mīt augstā torņveida mājā, dziedāja pats sev, nedomādams ne par Drobiševu, ne par sievietēm.

«Bet ja nu viņš tiešām ir laimīgs,» Drobiševs prātoja, «un nekā cita viņam nevajag?»

Toma svētlaimīgi smaidīja.

— Jauki!

«Jā, jā, jauki,» Drobiševs domāja. «Bet kas mani traucē, kāpēc es neticu šai laimei?»

— Būtu bijusi ģitāra! — Seļaņins sūrojās. Viņš pielēja sev glāzīti un pacēla to. — Uz jūsu veselību! — viņš sacīja Drobiševam. — Uz jūsu panākumiem!

Drobiševs palocījās.

— Paldies. Tas man ļoti palīdzēs ... — Viņš pasmīnēja, arī paceldams glāzīti. — Labi, droši vien es kaut ko nesaprotu, tomēr priecājos redzēt jūs tik laimīgus ...

— Ek, profesor, jūs gan esat vientiesīgs, — Toma sacīja. — Mums, sieviešiem, vajadzīga citādā laime, ne tāda kā jums. Mēs taču spējam tik daudz ... Bet varam arī tukšā noziedēt... — Uztvērusi Kļavas skatienu, viņa atmeta ar roku un teica: — Man mēle melš, ko prāts nezina ... Izskaidrojiet man, profesor, kāpēc Maskavā es jūtos

kā puteklis un pīslis. Jauns Arbats slejas gaisā. Bet mani šis skaistums satrauc. Eju, un man rādās, ka es palaižu garām dzīvi.

«Un pareizi, arī ar mani tā gadās,» Drobiševs aizkustināts nodomāja. Viņš sajuta Kļavas roku, siltu, spēcīgu pieskārienu, un nopriecājās.

— Vai tad jūs nepiekrītat? — Toma jautāja.

— Tieši otrādi. Bet jūs runājat pati sev pretim.

— To es vienmēr daru. Gan sev, gan citiem. — Viņa to pasacīja kā pašu par sevi saprotamu, un Drobiševs viņu apskauda. Arī viņam gribējās runāt pašam sev pretim, tikt vaļā no savas loģikas, no pieraduma vienmēr meklēt cēloņus un sekas. Šie cēloņi un loģika tik un tā spēj izskaidrot tikai šķietamību, bet ir vēl arī kas cits — dziļi apslēpts, varbūt vissvarīgākais... Lūk, viņi te sēž, četri pieauguši cilvēki, kaut ko runā, un tai pašā laikā starp viņiem pastāv slepenas attieksmes, kas ir pavisam citādas, nekā liekas, viņam ar Kļavu ir šie pieskārieni, un droši vien starp Tomu un Kļavu arī ir kaut kas, par ko viņš nekā nezina, un starp Seļaņinu un Kļavu tāpat... Un tas viss pastāv šķirti no vārdiem; turklāt kaut kas notiek arī katrā no viņiem ...

Joprojām juzdams Kļavas roku, Drobiševs jautāja:

— Vai jūs redzējāt, ka es kāpu kuģī?

— Es? Nē.

— Tātad Konstantins Konstantinovičs stāvēja viens pats?

— Kāpēc tu nekā man neteici, Kostja? — Kļava vaicāja, pēkšņi kļūdama vērīga.

Seļaņins pasmaidīja.

— Domāju, ka jums nebūs patīkami tikties ar mums.

— Kāpēc tad tā? — Drobiševs neliekuļoti brīnījās, aizmirsis visas nepatikšanas, ko viņam bija sagādājis Seļaņins.

— Nezinu.

— Jūs taču neesat man nodarījis nekā Jauna. Varbūt otrādi — jums bija nepatīkami? — viņš jautāja ar nolūku. Kādu mirkli viņi visi trīs balansēja virs atmiņu kraujas.

— Nezinu, — Seļaņins vienaldzīgi atkārtoja. — Ļoša, tev laiks iet gulēt.

— Jā, ej apguldini viņu, — Kļava palūdza.

Drobiševs piecēlās.

— Arī man jāiet.

— Pagaidiet, jūs esat gados vecāks. — Kļava viņu pavilka aiz piedurknes.

Seļaņins viegli pacēla Ļošu un iznesa ārā.

— Atlēts, — Drobiševs teica. — Ar ko jūs viņu ēdināt?

— Pirmajā mēnesī pēc atbraukšanas karoti nevarēja noturēt, rokas drebēja, — Toma atcerējās.

Kļava skatījās kaut kur starp Tomu un Drobi-ševu. Augstais, ar mežu apaugušais krasts aizsedza debesis. Kajītē kļuva tumšāks.

— Toma...

— Skaidrs, — Toma teica. — Iziešu paelpot svaigu gaisu.

Durvis aizvērās. Brīdi viņi klausījās, kā gaitenī attalinas soļi. Uz klāja bija dzirdami viegli trokšņi.

— Atkal mēs esam divi vien, — Drobiševs sacīja.

— Jā, jā. — Kļava nepacietīgi pamāja ar galvu, nenolaizdama no viņa acis. Drobiševam šķita, ka Kļava aplūko nevis viņu, bet to, kurš toreiz Kļavu saņēma aiz pleciem, vai varbūt viņa šobrīd redz sevi pašu tādu kā toreiz — noraudājušos, izmocītu ...

— Tūlīt pēc tam es gribēju jums piezvanīt. Cik reižu netiku ar jums runājusi! Iztēlojos. Bet tagad ... Nāciet šurp! — Viņa saņēma Drobiševa roku. — Nē, labāk tā. Bet vai jūs mani atcerējāties? Kaut reizīti?

Kļavas seja tuvojās aizvien vairāk. Drobiševs sajuta viņas ādas un matu smaržu, viņam šķita, ka viņš tiešām arī bija Kļavu atcerējies, bija gribējis viņu satikt, ka tas, kas bija starp viņiem un nepiepildījās, joprojām viņā ir dzīvs un dzīvs ir tāpēc, ka nav piepildījies.

— Ek, vai nav vienalga... Ja nebūtu bijis jūs ... Vai esmu pārvērtusies?

Viņas melnīgsnējā āda bija gluda, augums — vingrs; priecādamies par Kļavu, Drobiševs parupji atzinās:

— Jūs esat kļuvusi valdzinošāka.

— Pakavējieties pie mums, jums tas nav grūti. Mūsu mājā kaimiņos dzīvo kāds vecs vīrs, viņa dzīvoklis ir tukšs, es jūs tur iekārtošu, jums tur būs ērti. —- Viņa runāja lietišķi, nekautrīgi, un Drobiševs tikpat nekaunīgi apsvēra, kāpēc neizmantot iespēju un nepanākt, lai viņa pielauž Se-ļaņinu palīdzēt ar pasūtījuma izpildi. — Kā jums

patīk Kostja? — Viņa strauji pārsēdās pie Drobi-ševa uz dīvāna un uzlika viņam roku uz ceļgala. -— Viņš vairs nav tāds kā agrāk, vai ne? Jūs domājat, ka vainīga esmu es?

Kļavas acis bija pavisam tuvu, un viņam gribējās redzēt, kā tās aizmiglosies un sasvārstīsies.

— Velns parāvis! — viņš nomurmināja.

— Vai tad viņš negribēja jums palīdzēt? — Kļava čukstēja it kā minēdama.

Drobiševs viņu pievilka sev klāt, bet tūlīt pierima un, jocīgi nopūties, sacīja:

— Ek, aizslēgt tagad durvis!

— Un kas tad ir, es to varu! — Viņa izslējās, gaidīdama atbildi.

Drobiševs pēkšņi saprata, ka Kļava tiešām var to izdarīt. Viņa ne no kā nebaidījās. Ja viņš uzaicinātu izkāpt pirmajā piestātnē, viņa taču piekristu un izkāptu. Viņam sirds vai pamira, kad viņš iedomājās, kā viņi skrien lejā pa ļodzīgām kāpnēm un tad dodas augšā uz nepazīstamu pilsētiņu, kā aizrit pirmie neprātīgie brīži, bet pēc tam lai notiek kas notikdams ...

Izrauties kaut uz nedēļu, aizmirst visu un visus, aizmirst divos gados sakrājušos nepadarītos darbus; apnicīgie, neatlaidīgie, uzmācīgie darbi, liekas, pat domāt nedrīkst par to pamešanu, bet, ja nu piemeklētu infarkts, visi darbi aizvirzītos kaut kur tālu, kļūtu nesvarīgi tā smalkā pavediena priekšā, kas vēl saista ar dzīvi. Tad arī ienāktu prātā šī roka, ataustu atmiņā tas, no kā viņš ir atteicies, tas, kā nav bijis. Viņš zināja — reiz viņš nožēlos, ka nav izkāpis krastā. Viņš allaž sev vaicās, kāpēc tas palika neizdarīts. Nesaprotami...

— Jūs esat drosmīga sieviete, — Drobiševs teica. — Taču nedarīsim muļķības.

Kļava neapvainojās, tikai domīgi pavērās Dro-biševā.

— Ak dievs, vai tiešām tas esat jūs?

Acu zīlītes izpletās lielas jo lielas, to spožajā melnumā Drobiševs ieraudzīja sevi un saprata, ka līdz šim Kļavā viņā bija saskatījusi agrāko Drobi-ševu, panākumiem bagātu, pašpārliecinātu cilvēku, kam žēl viņas nelaimīgā vīra. «Ak dievs, vai tiešām tas biju es?» viņš sev vairākkārt jautāja, aplūkodams sevi Kļavas acu zīlītēs. «Kas tur pašreiz atspoguļojas? Kas tas tāds ir, ko viņa pašreiz tik vērīgi aplūko, — toreizējais vai tagadējais es?»

— Droši vien toreiz es jums vairāk patiku, vai ne? — viņa jautāja. — Jums patīk nelaimīgie. Kā citādi lai sevi parāda? Cilvēki jums ir vajadzīgi tāpēc, lai viņos redzētu pats sevi. To es pamanīju. Tā ir jūsu vaina, ka viņš kļuvis tāds ... — Viņa saviebās un papurināja galvu. — Ko es runāju, jūs ne pie kā neesat vainīgs, jūs taču manis dēļ... — Viņa ieklausījās trokšņos, strauji apskāva Drobiševu un noskūpstīja uz lūpām. — Neklausieties, ko es runāju, — viņa čukstēja.

Durvis atvērās. Kļava paguva atvirzīties tālāk, bet viņas roku Drobiševs tīšām neatlaida.

— Svētījat krēslas stundu, — Seļaņins teica.

Viņa augums aizsedza visu durvju aili. Drobiševs nesteigdamies atbrīvoja Kļavas roku.

— Tuvojamies Zalučjei, — Seļaņins paziņoja, it kā nekas nebūtu bijis.

Kļava piecēlās un nostājās pie loga.

— Ejiet paskatīties, — viņa teica.

Kuģis tuvojās krastam. Bija dzirdamas komandas. Tika izmests labais enkurs. Nošķindēja ķēde. Drobiševs stāvēja un vēroja saskanīgo matrožu darbu, piestātnes burzmu; dažus sagaidīja, citus pavadīja, un kā vieni, tā otri apskāvās un šņukstēja. Kāpa iekšā bārdaini ģeologi ar milzīgām mugursomām, makšķerēm un aparātiem.

— Te ir atrasts alabastrs, — Seļaņins paskaidroja Drobiševam, noliecies pie pašas auss.

Drobiševs nepagriezās.

— Ir arī silts avots, ziemā mēs braucām šurp peldēties. — Brītiņu Seļaņins klusēja. — Vispār ziemu es peldos āliņģī. Tas nostiprina nervu sistēmu. Vai atceraties, kāds nāves parādnieks es biju?

— Jā, jūs esat gan to nostiprinājis, — Drobiševs nenocietās. — Nekādi vairs nav iespējams tikt jums klāt.

— Jūs runājat par Kļavu? Nepievērsiet tam uzmanību, ar viņu tā gadās.

— Ak tad šitā ... — Drobiševs noteica. — Jūs esat labi iekārtojies. Pilnīgs garīgais komforts.

Viņš apklusa, sapratis, ka Seļaņins gaida jautājumus, grib kaut kā attaisnoties ...

— ... Uz dienvidiem mēs vairs nebrauksim. Te mums ir mierīgāk. Pie Sirmā ezera ir tāds atpūtas nams! Atbrauciet atvaļinājuma laikā! Kā tad, ņemiet dzīvesbiedri un brauciet šurp!

Drobiševs iekšēji nodrebēja, it kā viņam būtu pieskārusies sakarsēta dzelzs.

— Nekādi nevaru noteikt, kādā krāsā te ir ūdens, — viņš steigšus sacīja.

Ūdens virsma lāsmoja zila un sārta, taču šīs

krāsas bija citādas nekā debesīs — tumšākas, metāliskākas, un nevienu no tām nevarēja precīzi nosaukt. Aizmugurē krēsla sabiezēja aizvien vairāk, kaut kur aiz mežiem joprojām rietēja saule, tur kaut kas plēnēja un spīguļoja. Mastos iedegās lukturīši.

Viņam pēkšņi gribējās, lai arī Zina redzētu šo skaistumu, lai viņi kopā brauktu šai klusajā, tumšajā mierā atpūzdamies, ne par ko neraizēdamies. Pēdējos gados viņa dzīvo vienās gaidās. Vispirms kandidāta disertācija, pēc tam doktora un tagad šis viņa darbs. Un visu laiku viņš bija jāuzmundrina, jāmierina — kur viņa ņem tik daudz spēka! Kāpēc, kālab viņš pūlas kaut kādu nepazīstamu nākotnes cilvēku dēj, bet blakus dzīvo viņam vistuvākais cilvēks, — un kāds labums tiek tam?

— ... Mēs aizbrauksim, visi pametīs piestātni un dosies gulēt, — Seļaņins izjusti sacīja. — Taču ūdens klājs paliks, tāpat eglaines atspulgs ūdenī, pienainā migla virs zāles — bet kam gan šis skaistums tiks? Līdz pat rītam neviens uz to nepaskatīsies. Tā nu šis brīnums velti ies zudumā.— Viņš bija mazliet satraukts. — Cilvēks taču ir vienīgais, kas spēj to novērtēt uz izbaudīt. Vienīgais, vai ne? Nevar taču būt, ka daba to darītu pati sevis dēļ...

— Un kas no tā izriet?

Zobgalīgais tonis Seļaņinu samulsināja, tomēr viņš turpināja:

— Varbūt daba mūs mudina: baudiet skaistumu, pieņemiet to! — Viņš kautri pacēla roku, it kā noglauzdams tāles, mežus, rāmo ūdeni.

Drobiševs spēcīgi saspieda margas un iesmējās.

— Jums derētu apmesties uz dzīvi šai klusumā. Miers un pilnīga saplūšana ar dabu. Priekšniecība un plāni netraucētu izbaudīt vērotāja laimi, peldēties āliņģī.

— Nav pasaulē laimes, — Seļaņins maigi teica, — ir miers un brīve toties.

— Kā jūs teicāt?

— Tie nav mani vārdi, atceraties — tos teicis Puškins.

— Miers un brīve, — Drobiševs atkārtoja aizvien lielākā niknumā. — Ai, cik jauka recepte! Puškins šo mieru un brīvi nesasniedza, bet jūs esat sasniedzis. Kā tas izdarāms mūsu vētrainajā laikmetā?

Droši vien vajadzēja savaldīties, jo Seļaņins tūlīt ierāvās sevī, izrādīdams laisku vienaldzību un piedevām kļūdams pat ironisks.

— Ļoti vienkārši. Viss diženais ir vienkāršs. Tas, kas ir ap mani, un tas, kas veido manu dzīvi, ir lielisks. Tāpēc ka dzīve pati par sevi ir lieliska. Apmēram tāpat, kā saka Hēgelis.

— Un tas ir viss? — Drobiševs vaicāja, brītiņu nogaidījis. — Manuprāt, tas ir Puškins, Hēgelis, bet — kur tad esat palicis jūs pats?

Kuģis pagriezās un izbrauca upes vidū. Gluds, vizošs vilnis atkal piekļāvās kuģa korpusam.

Seļaņins nopūtās kautri, tik tikko dzirdami.

— Mūsu dzīvē ir tik daudz prieka, tajā tik daudz laba — tikai pieņem un baudi to visu. Pie mums mēdz žēloties par priekšniecību. Bet mani priekšniecība ir iemīlējusi — pa daļai tāpēc, ka es neattaisnoju tās bažas. Es ierosināju, piemēram, ieviest jauna veida separatorus. Man saka — nav

iespējams, trūkst štanču. Viņi baidījās, ka es nelikšos mierā. Bet es nestrīdos. Štanču tiešām nav. Kad būs tāda iespēja, viņi ieviesīs. Viņi taču arī saprot, kas un kā. Viņiem briesmīgi patika šī mana uzticēšanās. Pat mīlēt mani sāka. Tagad paši uztraucas. Paradoksāli? Bet iedomājieties: ja attiecības ir labas, izdodas paveikt vairāk.

Blāvā, šaudīgā gaisma neļāva Drobiševam izsekot Seļaņina sejas izteiksmes niansēm. Taču svarīgas bija tieši šīs nianses, jo Seļaņins katrā ziņā mānījās, varbūt pat ņirgājās. Tomēr Drobi-ševs juta arī to, ka Seļaņinam no viņa kaut kas vajadzīgs. Seļaņins nemierīgi riņķoja ap viņu, it kā vilināja viņu sev tuvāk, it kā kaitināja, ne reizi nepieminēdams, kā padomam viņš ir paklausījis, kā vārdi pavērsa viņa dzīvi citādi vai vismaz veicināja šo pavērsienu. Viņš neatsaucās uz to dienu, viņš neatgriezās pie tās, bet Drobiševs visu laiku juta slēptu asmeni, juta nazi, kas varēja iezibsnī-ties jebkuru mirkli.

— Ar ko tad jūs esat nodarbināts — kam pieder jūsu sirds? — Drobiševs jautāja, parādīdams viņam pretimnākšanu. — Makšķerējat? Audzējat upenes? Kas piepilda jūsu dzīvi?

— Jūs nespējat ne iedomāties, cik daudz ir interesanta, ne jau tikai darbs vien. Mēs ar Ļošu meistarojam krāsaino televizoru. Es interesējos par starptautiskajiem notikumiem. Mani nodarbina Ķīna. Sai sakarā es studēju Marksa jaunības gadu darbu. Vai esat lasījis «Par meža zagšanu»? Lielisks raksts.

Tālumā uz kalna cauri bērzājam spīdēja sudrabaini torņi.

— Ķīmiskais kombināts, — Se|aņins paskaidroja. — Pilnīga automatizācija. Teicami nostrādāts.

— Es jums neticu, — Drobiševs sacīja. — Kaut kas nesakrīt.

— Kas tad īsti? — Seļaņins tūlīt atsaucās.

— Jūs taču esat talantīgs cilvēks ... Ko jums var dot krāsainais televizors? Nevar taču ar to piepildīt...

— To jau es zināju, jums vajadzīgs, lai es nebūtu apmierināts, — Seļaņins pārtrauca. — Lai es klusībā sapņotu, grauztu pats savu mūžu, nožēlotu, mocītos ... Bet kāpēc? Agrāk, tāpēc ka nespēju panākt to, ko gribēju, es vainoju visus ...

— Bet tagad jums ir elēnijs, — Drobiševs savukārt pārtrauca viņu. — Elēnija tablete — lūk, tas ir jūsu miers! Bet kur ir brīve, kā izpaužas šī brīve?

— Es vairs neesmu savu ideju vergs.

— Ko tad jūs darāt, vai nožņaudzat tās, kamēr tās ir vēl aklas?

— Nē, es tikai nespiežu cilvēkus ar tām nodarboties. Ja kaut kas ienāk prātā — atdodu, dariet, kā uzskatāt par vajadzīgu. Kāpēc lai mana ideja visiem patiktu? Ne jau katrā ziņā tā ir vislabākā, kā, piemēram ...

— Ak, cik jūs esat labiņš, ņemiet — es negribu, ja nevēlaties ieviest — lai sapūst, man tas... — Drobiševs izlamājās.

— Saprotiet taču: mani neviens nespiež, un arī es negribu nevienu piespiest, es to daru pats sev, man pašam tas ir patīkami. Daru sievas un dēla dēļ. Es taču varu atļauties ... Nu, kā lai jums to

izskaidro? Mīlestību cilvēks jūt tad, kad viņš kaut ko upurē. Tai taču jābūt konkrētai. Un vai tiešām jums nekad nav ienācis prātā: lai kā jūs taupītu kilovatstundas, tās nekā nedos ...

— Ir gan ienācis prātā, tas ir jau sen zināms, pats esmu to novērojis Anglijā, — Drobiševs uzbudināts pārtrauca viņu. — Bet kur tad paliek savas valsts pilsonis? Par ko jūs cīnāties, ar ko? Savas valsts pilsoņa apziņa, bez tās... tā taču ir mietpilsonība! Uz kā rēķina jūs esat ieguvis savu mieru? Jā, jā, lai kā jūs slēptos aiz goda plāksnes, tik un tā ...

— Bet kas ir pilsonis? Nezinii. «Iesim, pilsoni!» Tas skan milicijas garā, vai ne? Viss ir mainījies. Pilsonis nenozīmē opozīciju. Pret ko man jānostājas kā pilsonim? Pret savu direktoru? Viņš taču par rūpnīcu ir vairāk norūpējies nekā es. Labākais, ko varu darīt, ir palīdzēt viņam. Ko kritizēt? Priekšniekus, man pakļautos inženierus? Mēs paši zinām mūsu trūkumus. Esmu pārliecinājies — no kritikas bieži vien ir vairāk ļaunuma nekā labuma. Jūs, lūk, aizbrauksiet no mums, pieņemsim, ar tukšām rokām. Jūsu padotie sāks par jums runāt, ko tikai katrs māk, pārmetīs jums. Nu sakiet — kam no tā būs kāds labums? Vai tas kaut ko palīdzēs? It kā jums pašam par to sirds nesāpētu.

Viņi aizgāja uz kuģa pakaļgalu, kur bija silti, nepūta vējš, cilvēki tur snauduļoja, reizēm iekrāk-damies, iekārtojušies uz maisiem. Kāds, saldkaisli krekšķēdams, lēja dzeramo, un pudele šķindēja, atsizdamās pret glāzi.

Šīs mājīgās, omulīgās skaņas traucēja Drobi-ševu, tās viņam it kā iebilda kopā ar miegaino

upi, zvejnieku ugunskuru krastā, dūmu smaku, ar visiem vienkāršajiem un drošajiem dzīves priekiem. «Cik daudz argumentu ir mazdūšībai,» viņš nodomāja, «jebkurai vājībai, nodevībai, uzņēmības trūkumam, visam ir savs bruņojums, dažādi vārdi, māņi, attaisnojumi...»

— Vai esat pārliecināts, ka viņiem tas vajadzīgs? — Drobiševs jautāja.

— Kādiem viņiem? — Seļaņina balss iedrebējās. Viņa sejā parādījās agrākās grumbas, tuvumā tā vairs neizskatījās tik jauneklīga.

— Piemēram, Klaudijai Sergejevnai. Vai viņai tā ir labāk?

— Zināt ko... — Seļaņins draudīgi iesāka, bet tad pēkšņi pasmīnēja. — Tomēr ņemiet un pasakiet, ko jūs gribat ar to teikt!

— Tāpat vien ... man likās, ka agrāk jums tomēr bija kaut kāds mērķis. Bija dzīves jēga, bija kaislība ...

Drobiševs apklusa, pēkšņi aptverdams, ka par to pašu viņš bija Sejaņinu kādreiz izsmējis, centies viņu salauzt, skaidri atausa atmiņā izjūta, ka Se-ļaņinam krakšķ kauli...

— Pašreiz jūs, protams, atceraties mūsu toreizējo sarunu, — Drobiševs stingri iesāka, par sodu pats sev. — Jūs varat jautāt...

— Ko tad atcerēties, ko īsti?

— To, ko es runāju, kādus padomus jums devu ...

— Aprēķināt vēlreiz, pārbaudīt? Sākumā es to mēģināju, bija tā ...

— Es taču nerunāju par to, ■— Drobiševs viņu dusmīgi pārtrauca. — Es runāju par to, kas bija

vēlāk, priekšnamā, par dzīves jēgu, Braginu un vēl par ...

— Nē, neatceros, — Seļaņins sacīja, lūkodamies viņam acīs un smaidīdams. — Atmiņa nekur vairs nav derīga.

— Beidziet jel, ko jūs visu laiku izliekaties par muļķi! — Drobiševs uzkliedza, traki saniknots par šo smaidu.

— Nudien, kur jūs to ņēmāt! Un ir nu gan - jums patika vandīt augšā pagātni, — Seļaņins

teica. — Nezinu, ko Kļava jums sastāstīja, viņai dažreiz uznāk tāds noskaņojums ...

— Jūs domājat, ka tas ir noskaņojums? — Drobiševs atriebīgi sacīja un aizsmēķēja. Kad viņš pacēla galvu, Seļaņins stāvēja viņam pretī, dūres iebāzis kabatās un galvu noliecis kā vērsis.

— Klausieties: ko jūs īsti gribat no manis? Kāpēc jūs iejaucaties? Kādas jums tiesības? Tieši tā — kur jūs ņēmāt tādas tiesības nosodīt? — viņš jautāja klusi, mierīgi, taču sažņaugtās dūres tik tikko apvaldīja uzkrājušās jūtas.

«Jā, jā, kādas man ir tiesības,» Drobiševs atjūdzās, «ja viņš ar savu dzīvi ir apmierināts, kā es drīkstu domāt, ka viņam būtu jādzīvo citādi?»

Taču, tiklīdz Drobiševs tam piekrita, viņš juta, ka tā tas nav.

— ... Ja es parūpētos par jūsu platēm, es tiktu attaisnots, — Seļaņins teica. — Reabilitēts. Vēl vairāk, varu jums apgalvot, ka manu dvēseles līdzsvaru jūs uzskatītu par paraugu. Radoša harmonija, iedziļināšanās sevī, garīgās dzīves bagātība un citi tādi trādirīdi. Bet, tā kā es atsakos,

tad uzreiz k|ūstu par nekur nederīgu cilvēku. Iegrimis mietpilsonībā. Pelnījis nicināšanu.

Šis negaidītais pavērsiens pārsteidza Drobiševu, gandrīz vai paralizēja viņu. Neapšaubāmi Seļa-ņins bija pārliecināts, ka tā arī viss apgrieztos. No malas raugoties, droši vien tā izskatās, un — padomā tikai! — nav ar ko varētu to apstrīdēt, nav ar ko pierādīt, ka tas ir aplam.

— Kādi pierādījumi jums ir? — Drobiševs glābdamies izsaucās. — Jūs taču nerunājat pēc būtības. Svarīgi ir tas, kāpēc jūs negribējāt palīdzēt. Tur nu atklājas jūsu ...

Taču Seļaņins, neļaudams Drobiševam atžilbt, viņu stingrā balsī pārtrauca:

— ...Jums tikai vajadzīgs pakļaut sev, izmantot. Un visi, kas jums nepalīdz, ir slikti. Jo jūs esat varonis, esat krustu uz pleciem sev uzvēlis. Jums ir dižena misija.

— Pats es uzvēlu, un pats arī nesu, — Drobiševs iebilda, sāpīgi viebdamies.

Seļaņins it kā bija to gaidījis — tieši šos vārdus, šo mokošo stāvokli, šo pēdējo uzliesmojumu.

— Jūs taču to neaiznesīsiet līdz galam, — viņš sacīja ar nežēlīgām gavilēm balsī. — Nepagūsiet. Lai dievs dod, ka jūsu palīgi tiktu tik tālu. Es taču spēju iedomāties, cik daudz variantu jums būs jāizlaiž caur savām rokām. Nu, pieņemsim, ar temperatūru jūs tiksiet galā. Bet pabeigs citi. Jūs pat nezināsiet, kam tas gods tiks ... Protams, piedodiet man!

— Turpiniet vien tādā pašā garā! — Drobiševs alkaini teica. — Un kas tālāk, kas?

— Es arī vaicāju — kas tālāk? Un kāpēc jums tas vajadzīgs? Būtu jūs turpinājis savus darbus elektroķīmijā, rakstījis grāmatas, nodarbojies ar teoriju, jums viss būtu ritējis pilnīgā saskaņā. Nu, būtu arī radusies kāda problēma, kāpēc tad pašam ar to noņemties; bet šitā nodedzināt aiz sevis visus tiltus! Vai man nav taisnība?

— Jā, jā, ir, — Drobiševs piekrita ar mokpilnu prieku.

— Ari par pašu galveno jūs neesat pārliecināts.

— Par ko tad? — Drobiševs jautāja sastingdams.

— Par to, vai jums vispār kas iznāks. — Un Seļaņins ar skatienu ieurbās viņā, vērodams katru vaibstu.

— Uzminējāt, — Drobiševs ar pūlēm pasacīja. — Princips mums ir pareizs, tomēr var gadīties, ka realizēt nav iespējams. Piemēram, temperatūras ziņā. Pie pašreizējā līmeņa. Bet ir taču interesanti noskaidrot.

— Ja jūs pats rezultātus neuzzināsiet, kāda tad jēga? Labi, ja darbs tikai ieilgtu vien. Taču var gadīties arī pilnīgs čiks.

— Ciks atklāsies jau pēc gada vai diviem gadiem.

— Un kas tad būs?

— Tad mani izsvilps. Nepažēlos, — Drobiševs teica gandrīz saldkaisli. — Un pareizi darīs. Es taču esmu ieķīlājis savu reputāciju. Tikai tās dēļ man noticēja. — Viņš apsēdās uz sola. Koks bija mitrs un auksts. — Jūs vaicājat, kāpēc es to pasāku ... Cik dīvaini, jūs, Sejaņins, vairs nezināt, kāpēc to dara, visu esat aizmirsis.

— Ar mani tam nav nekā kopīga. Velti pūlaties. — Seļaņins atmeta ar roku. — Jums nepietiek ar to, ka pats neesat drošs, jūs iesaistāt vēl citus. Arī mani gribat ievilkt. Jūs brīnāties, kā es varu nepiekrist. Jūs esat gatavs visus piespiest. Simt cilvēku, tūkstoš cilvēku. Esat pārliecināts, ka aplaimojat mani un citus. Jā, gribat piespiest.

— Kā, pēc jūsu domām, tas notiek? — Drobi-ševs dzirdēja savu svešādi zemo balsi. — Par kādu cenu? Ja rodas vajadzība, ir arī jāpiespiež.

— Man žēl jūs, — Se|aņins sacīja izslējies. — Tā nu ir tā verdzība. Jūs esat vergs, tā arī ir tā cena. Viss šis jūsu askētisms. Jums šķiet, ka tas ir augstākais sasniegums. Jūs pat nepamanāt, kāds esat kļuvis, Denis Semjonovič. Nedrīkst taču strādāt uz dzīves rēķina. Jūs, redz, gribat mani piespiest. Bet dzīve ir vairāk nekā darbs. Esmu par to pārliecināts.

Cik pazīstami bija šie vārdi! Kur Drobiševs bija tos dzirdējis? Viņš taču pats tos ir teicis, sensenis teicis Seļaņinam apmēram tos pašus vārdus, viņš, dzīves mīlētājs Deniss Drobiševs, kurš atainojās ovālā spogulī — brīnišķīgā portretā, kas karājās priekšnamā virs telefona, veiksmīgi atrastā pozā — ar plecu piespiedis klausuli pie auss, viņš sien kaklasaiti, ir izskatīgs, apmierināts pats ar sevi...

Pagriezis pret Seļaņinu pirkstu, Drobiševs neskanīgi iesmējās. Jocīgi, cik jocīgi gan bija redzēt sevi tādā izskatā!

Nekā nesapratis, Seļaņins nemierīgi paraudzījās apkārt.

— Nē, nē, džemperis ir kārtībā, — Drobiševs viņu mierināja. — Bikses arīdzan, tikai seja ir

zudusi. Ģīmja vairs nav. Neuztraucieties, veselībai tas nekaitē ...

Vispirms Seļaņins izbijies atkāpās, bet tad līdzjūtīgi pašūpoja galvu.

Pārliecies pāri margām, Drobiševs pūlējās noplūkošajā viļņojumā saskatīt savu attēlu. Viņa neskaidrais augums it kā iznira no virmojuma, vilināja pie sevis, un Drobiševam gribējās tam pieliekties vēl tuvāk, skatīt to vaigu vaigā ...

Kaut kur netālu aiz šķērssienām Seļaņins piesardzīgi izģērbās un svētlaimīgi izstiepās starp palagiem. Nebija grūti iedomāties, kā viņš pusmiegā smīn par šo dīvaino tikšanos, par_ ērmoto Drobiševa izturēšanos un tāpēc vēl pilnīgāk izjūt, cik nesatricināms ir viņa drošais miers. Aizmigušās Kļavas elpošana saplūda kopā ar ūdens čalu, nesenais satraukums it kā izkusa, reizumis uzmezdams pa vieglam burbulītim, un viņš aizmiga, nē, devās pie miera, saldi apzinādamies savu taisnību un savu uzvaru.

Bet kā tas varēja būt, kā viņš varēja justies uzvarētājs, ja Drobiševs nejutās uzvarēts? Viņš nejuta arī to, ka viņam nebūtu taisnība. Taču viņiem abiem taisnība nevarēja būt.

Viņš piespieda sevi atrauties no margām. Laiks iet gulēt. Aizmigt, tikt vaļā no visiem šiem jautājumiem.

Kāpēc pirms diviem gadiem viņš visu zināja, uz visu varēja atbildēt un ne par ko nešaubījās? ...

Iegājis tualetē, Drobiševs apstājās pie sienas

spoguļa, pakasīja saraino zodu, pamēģināja izlīdzināt grumbas uz pieres, bet tās tad izveidojās pie lūpam, dziļas rievas apņēma muti. Viņš ielūkojās acīs, pūlēdamies ar sava atspulga palīdzību izprast pats seyi. Tas otrs, kas atradās spoguļa dziļumā, savukārt pētīja viņu. Drobiševs saīga, šis skatiens bija nepatīkams — šķita, ka tas tur spogulī redz viņam cauri un saprot visu. Bet, lūk, Drobiševs nesaprata, nesaprata, no kurienes kā tāls negaiss tuvojas brīvības un taisnības izjūta, lai gan viņš nepavisam nebija brīvs, lai gan neveiksmes bija viņu nomocījušas un viņš, izrādās, bija izdarījis tik daudz muļķību ... Bet tur jau bija tas joks, ka viņš nespēja sevi saprast ar spoguļa palīdzību, jo tur atspoguļojās kāds cits. Spogulī nebija viņa dubultnieka. Drobiševs pat pasmaidīja: tam tur spogulī raustījās kreisās acs plaksts, nevis labās acs un sirds pukstēja labajā, nevis kreisajā pusē. Viņi atšķīrās viens no otra. Drobiševs pastāvēja pats par sevi, un nekāds atspulgs Seļaņinā vai Kļavā nespēja viņu atkārtot. Nekur viņš nevarēja ieraudzīt pats sevi... Tas nez kāpēc viņu pārsteidza un nomierināja.

Kajītē viņš neizģērbies smagi ielikās kojā.

Drobiševs atmodās, it kā viņu būtu kāds saucis. Samiegojies viņš sākumā nesaprata, kas viņu sauc, kāpēc sauc, tad atcerējās un palūkojās pulkstenī — pieci. Nogurušais, tirpstošais ķermenis lūdza dot tam atpūtu. Apakšā mīlīgi šņāca večuks. Cauri žalūzijām lauzās gaisma, un visa kajīte bija sārtās svītrās. Drobiševs piespieda sevi celties augšā. Truli skatīdamies, viņš brīdi sēdēja uz kojas un šūpojās no vienas puses uz otru.

Kuģis sāka vibrēt un drebēt, padodamies atpakaļ. Drobiševs piecēlās, paņēma portfeli un klusītēm izgāja ārā. Viņš gāja pussnaudā, pa sarežģītu ce|u, kamēr atģidās pie Se|aņinu kajītes. Durvis bez trokšņa atvērās. Ieraudzījis Kļavu, viņš nemaz nebrīnījās, un arī viņa nebrīnījās. Viņai bija uzmests uz pleciem mētelis, basajās kājās — Seļaņina kurpes. Klusēdami viņi nokāpa apakš-klājā.

— Es jau to zināju.

— Kā tu varēji zināt?

— Šeit, Pirjutinā, ir lidosta.

— Jā, jā, — viņš sacīja, it kā vēl nebūtu atmodies.

— Brauksi uz mājām?

— Nē, uz Kostromu. Tur ir kāda rūpnīciņa, līdzīga jūsējai.

— Jā, es zinu.

— Un tur strādā kāds no maniem audzēkņiem ... Varbūt viņš palīdzēs.

Kļava uzlika Drobiševam rokas uz pleciem, un viņas mētelis pavērās, atsegdams gaišzilu naktskreklu.

— Varbūt paliec, es pierunāšu Kostju, — viņa teica bez jebkādas cerības balsī. Tad piekļāvās viņam klāt — un viņš paslēpa seju stūrītī starp viņas kaklu un plecu, pasildīdamies viņas siltumā.

...Trīsošs siltums dveš no upes līča, no saulē sakarsušajiem meldriem, no saldajām kalmēm ar brūniem, samtainiem vilkvālīšu čiekuriem.

... Saules cepināta senatnīga pilsētiņa ar pilsētas parku, ar šāvienu knikšķiem šautuvē, ar baltu baznīcu upes krastā.

... Tikai dažas dienas. Ir taču viņam tiesības. Nedrīkst strādāt uz dzīves rēķina ... Miers un brīve ... Kas viņam devis tiesības iejaukties? ... Vai viņš darīja labi vai slikti? ... Viņš gribēja palikt — lūk, no kā viņš baidījās. Viņš tiecās pēc šīs siltās, bezrūpīgās dzīves, pēc agrākā viegluma, kur viss atkal būtu vienkārši, laboratoriju viņš varētu atdot kādam no jaunajiem, varētu kļūt par konsultantu, atgriezties katedrā, pāriet uz zinātnisku institūtu — ir tik daudz iespēju ...

Kuģis tagad drebēja vēl stiprāk, piegriezdamies pie_ piestātnes, un tad pēkšņi aprima, mīksti uzgrūzdamies steķiem.

— Ir laiks, — Drobiševs teica.

Auksta gaisa strāva aizpūta pēdējās miega paliekas.

— Jau tā esmu aizkavējies. Es vairs nedrīkstu riskēt.

— Gribēju tev palīdzēt.

Pēkšņi viņš ieraudzīja Kļavu atsevišķi — pašu par sevi, neatkarīgi no strīda ar Seļaņinu, no tās rotaļas, kas viņai bija ar Drobiševu; bija tikai viņa pati, kas salīgi tinās mētelī un nezin kad bija kļuvusi viņam tuva.

— Kāpēc, kāpēc viss notiek tā? ... — Kļava izmisīgi ierunājās. Viņu kratīja drebuļi. Drobiševs, kā piedošanu lūgdamies, pieglauda viņas iz-pūrušos matus. Sajutusi šo pieskārienu, viņa sāka raudāt.

— Nu, nu, tā nevajag, — Drobiševs teica. — Kādam taču tas jādara.

Viņa pierima, šos vārdus nesaprazdama. Viņš arī pats nespēja tos saprast. Ko viņš ar tiem gri-

bēja teikt? Kādam jāstājas agrākā Seļaņina vietā? Kādam jāsāk nolādētais darbs ar akumulatoriem? Kādam jānes upuri, jāatsakās, jābūt cietsirdīgam, jāiztiek bez atbildes? ...

Tika pieliktas kāpnes. Pa mitro muliņu riedams skraidīja suns. Piestātnes logi liesmoja un kusa rītausmas sārtumā.

Cieši sakļāvusi mēteļa malas, Kļava sāka raudāt vēl rūgtāk. Viņa nekaunējās ne no sargmat-roža, ne no pasažieriem. Drobiševs juta, ka Kļava vairs neraud viņa dēļ, bet par kaut ko citu — daudz rūgtāku un grūtāku. Viņš neveikli mīņājās ar portfeli rokā, nezinādams, ko darīt, un aiz līdzcietības būdams gatavs uz visu.

— Es palikšu, dieva dēļ, nomierinies ...

Viņa papurināja galvu un ar plecu strauji pagrūda Drobiševu uz kāpņu pusi — kāpnes jau grasījās vilkt uz klāja. Viņš noskrēja uz muliņa.

Nepamājusi ar roku, neatskatījusies Kļava tūlīt aizgāja, un Drobiševs, brītiņu pastāvējis, devās uz kasi un uzzināja, ka līdz lidostai ir pieci kilometri, ka autobuss pienāks pēc stundas vai pusotras un labāk ir iet uz šoseju balsot vai arī tāpat aiziet kājām.

Ar akmeņiem bruģēts ceļš uzveda augšā, uz vaļņa. Pie akmens verstu staba Drobiševs apstājās. Saule bija tikko uzlēkusi, vēl sarkana un milzīga. Upes ielejas tālumi ar saviem ūdeņiem, līču pļavām un mežmateriālu krautuvi bija sulīgi sarkanā krāsā. Upe plūda gluži sārta, un, atstādams trīsošu sliedi, lēnām iegriezās straujūdenī kuģis. Baltie klāji bija tukši un pārskatāmi, tikai pie stūres mājas melnēja vientulīgs stāvs. Aizlicis

saulei priekšā roku, Drobiševs veltīgi pūlējās ko saskatīt — visu aprija žilbinošs spožums.

Drobiševs zināja, ka Kļava viņu redz. Vēl varēja kaut ko pakliegt, varēja sasaukties šai saulainajā, plašajā klusumā. Viņš bija vainīgs viņas priekšā, varbūt vainīgāks nekā pats apzinājās, bet pašreiz viņa neraudāja Drobiševa dēj — un viņš nekādi nespēja palīdzēt.

Dzidras debesis bez neviena mākonīša pacēlās pār kuģi. No turienes, no klāja, Drobiševs izskatījās kā niecīgs, sīciņš knislis. Un arī paša mūžs viņam šķita sīciņš, acumirklīgs, tā jēga nebija saskatāma. Varbūt vienīgi Kļava viņu pašreiz redzēja tādu, kāds viņš bija patiesībā un kādu viņš nekad sevi neredzēs pats.

Kuģis peldēja aizvien tālāk, kļuva aizvien mazāks. Kaut kas saskrēja Drobiševam acīs, un viņš vairs neredzēja nekā cita kā kodīgu spožumu, no kura iesāpējās acis. Sākumā viņš nesaprata, ka tās ir asaras. Viņš tās norausa, bet tās uzmutuļoja atkal.

«Par ko es raudu?» Drobiševs pūlējās saprast. «Ne jau viņas dēļ. Tas taču ir labi, ka viņa jūtas nelaimīga.» >

Viņš aplaizīja lūpas, sajuzdams kopš bērnu dienām aizmirstu asaru sāļumu.

«Cik tas ir labi, ka es raudu,» viņš nodomāja un nespēja izskaidrot savu mokošo un smeldzošo laimes izjūtu.

Ceļš veda ieplakā. Viņš atskatījās pēdējo reizi: upe bija tukša, reizēm ievizējās no granīta uzceltais verstu stabs, kas bija līdzīgs obeliskam, to laiku piemineklim, kad versts vēl bija attālums.

Drobiševs gaja pa mīkstu ceļmalu. Sāpēja sirds. Portfelis novilka roku. Tukšais ceļš nedeva cerību uz gadījuma mašīnu. Viņš iedomājās rūpes, kas viņam būs Kostromā, zvanīšanu no caurlaides telpas, sava audzēkņa mulso norūpēšanos, degvīna dzeršanu un viltīgās sarunas ar meistariem, atceļu vilcienā: cik daudzkārt viņam būs vēl jābrauc uz turieni, kamēr plates tiks izgatavotas, un ir vēl jāizvieto arī citi pasūtījumi — jādabū mēraparāti, jādabū reaktīvi, atkal vajadzēs vāļāties pa viesnīcu gultām, atkal lūgties, pierādīt, atvairīt Bragina intrigas ...

Šķiet — neviens taču viņu nespiež. Kāpēc tas jādara tieši viņam, nevis kādam citam? Kāda velna pēc viņš nevar to visu pamest, atteikties, atgriezties agrākajā mierīgajā dzīvē? Liekas, ka nav nekā vieglāka, liekas, ka viss viņu virza tieši uz to, bet viņš to nespēj... Kas, kas tad viņu kavē? Kā saucas tās nepazīstamās jūtas, kur tās radušās, un kā tās pēkšņi kļuvušas galvenās viņa dzīvē?...

Даниил Александрович Гранин САД КАМНЕЙ

Повести и рассказы

Издательство «Лиесма» Рига 1970 На латышском языке Перевод с русского Анны Мукиной Художник Андрис Ламстер

Daniils Aleksandra d. Graņins AKMEŅU DĀRZS S l ā s t i

Redaktore G. Ramosa. Māksi, redaktors A. Ga-leviuss. Tehn. redaktore M. Zaumane. Korektore B. Vārpa.

\

Nodota salikšanai 1975. g. 19. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1970. g. 14. aprīlī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70X100/32. 12,75 fiz. iespiedi.; 16,59 uzsk. iespiedi.; 16,14 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 59 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 238/27823/D-566. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 4314-D.

1

Biezs salmu paklajs. Izmērs — 1,5 m^3. Ar tādiem paklā

2

Ziedu sakārtošanas māksla (tulk.).

3

jiem japāņu mājās noklāj visu grīdu (tulk.).

Content

Graņins Daņils Akmeņu dārzs

AKMEŅU DĀRZS

MĀJA FONTANKĀ

OTRAIS VARIANTS

VIETA PIEMINEKLIM

KĀDAM TAS JĀDARA

1